La destitució d’Enric Millo com a delegat del govern espanyol a Catalunya és qüestió de dies, quan ho decideixi el nou govern de Pedro Sánchez. El canvi de president espanyol implicarà el relleu dels delegats, i Millo deixarà de ser-ho després d’un any i mig, des del nomenament del 18 de novembre del 2016. Millo és un supervivent polític. Fou militant d’Unió Democràtica i diputat per CiU al parlament entre el 1995 i el 2003, quan va fer el salt al PP. Abans, però, havia provat d’incorporar-se a Esquerra Republicana, segons que va relatar Joan Puigcercós. Ell sempre ho ha desmentit, i va amenaçar VilaWeb i el mateix Puigcercós de presentar una querella, tot que finalment no ho va fer. Sigui com sigui, des d’aleshores ha estat al PP. El 2010 va tornar al parlament, on va estar-s’hi fins al 2016. Aquests últims mesos, durant la intervenció amb el 155, s’ha dedicat a exercir de virrei, ostentant la representació del govern espanyol a Catalunya i, fins i tot, va oferir conferències de premsa amb el logotip de la Generalitat durant la jornada electoral del 21 de desembre, la mateixa en què el seu partit, el PP, quedava última força al Parlament de Catalunya, amb només quatre diputats. Abans, havia estat una de les puntes de llança de l’anomenada operació diàleg del govern espanyol amb Catalunya, una operació que tenia més elements de màrqueting polític que no pas de propostes reals. Millo, durant la jornada electoral del 21-D, aparegué amb el logotip de la Generalitat. Quan cessarà del càrrec? La llei del règim jurídic del sector públic estableix que els delegats del govern espanyol es nomenen amb un decret del consell de ministres, a proposta del president. Aquestes últimes hores, s’han anunciat els ministres del nou executiu de Pedro Sánchez. Millo continua com a delegat fins que no hi hagi una reunió del consell de ministres en què es decideixi la seva destitució. Un cop destituït, el govern espanyol nomenarà el nou delegat a Catalunya, un càrrec que serà efectiu quan n’hagi pres possessió. De l’operació diàleg a la violència de l’1-O El mandat de Millo com a delegat del govern espanyol va començar amb cara amable. Pretenia de vendre una operació diàleg que més aviat fou una operació de màrqueting del govern espanyol, una simulació que va acabar en no res. Aquest seria el principi rector d’una estratègia que pretenia mostrar una suposada mà oberta de la Moncloa i confrontar-ho amb un presumpte immobilisme de la Generalitat. La fallida operació diàleg i la ‘pluja de milions’ que va anunciar-se per a Catalunya va acabar aviat. L’invent no va funcionar, tot i abocar-hi tones de paper i litres de tinta. Novament, va quedar demostrada la manca de voluntat real de diàleg, perquè el govern espanyol no ha volgut acceptar mai que el conflicte català es pugui resoldre a les urnes, en un referèndum acordat. Aquesta reivindicació de la gran majoria de la societat catalana no ha tingut resposta els últims set anys. Com a cap dels cossos de policia espanyols desplaçats a Catalunya, juntament amb el coronel de la Guàrdia Civil Diego Pérez de los Cobos, Millo és el responsable del dispositiu que volia impedir el referèndum del primer d’octubre i, per tant, de l’actuació violenta de la policia espanyola i de la Guàrdia Civil aquell dia, que va causar més d’un miler de ferits. Millo va justificar aquella actuació i va declarar: ‘Ens veiem obligats a fer allò que no volíem.’ Persona ‘non grata‘ Arran de la violència policíaca contra els votants, diversos ajuntaments, com els de Girona, Vic i Montblanc, van aprovar mocions en què declaraven Millo persona non grata. També va fer, per unanimitat, la Diputació de Girona, arran de la repressió del referèndum. El discurs més dur va ser el del diputat de la CUP Lluc Salellas, que va llegir una carta que havia escrit a Millo. Una de les seves últimes polèmiques, precisament, ha estat relacionada amb la batllessa de Girona, Marta Madrenas. Millo va denunciar-la a la fiscalia per haver fet una ‘crida a la revolució’ en un acte contra els empresonaments de Turull, Rull, Romeva, Forcadell i Bassa. Un 155 de ‘cirurgia més fina’ Mentre l’autonomia de Catalunya ha restat suspesa, Millo s’ha vanagloriat de dirigir la intervenció espanyola. Realment, qui ha articulat i coordinat l’aplicació del 155 ha estat el secretari d’estat per a les Administracions Territorials, Roberto Bermúdez de Castro, mà dreta de Soraya Sáenz de Santamaria. No obstant això, Millo ha ofert regularment conferències de premsa com a cara visible del govern espanyol a Catalunya. A més, va amenaçar de continuar aplicant el 155 amb una ‘cirurgia més fina’ quan es formés govern a Catalunya. Millo va elogiar les bondats del 155 i va dir que es podia continuar intervenint Catalunya per frenar decisions de la Generalitat que, a parer seu, xoquessin amb la legalitat. Permissivitat amb l’extrema dreta L’auge de l’extrema dreta espanyolista a Catalunya ha coincidit amb la repressió contra el referèndum i l’independentisme. Millo no ha denunciat els actes vandàlics ni les agressions de grups d’extrema dreta organitzats contra l’independentisme. Com a màxim responsable dels cossos de policia espanyols, tampoc no ha perseguit aquests grupuscles ni els ha controlat. Així mateix, ha participat en manifestacions que defensaven la unitat d’Espanya en què hi ha hagut una presència destacada de l’extrema dreta, que ha acabat causant incidents i agressions, normalment al final d’aquestes mobilitzacions. El paper galdós dels atemptats del 17 d’agost Durant les hores crítiques després de l’atemptat del 17 d’agost a Barcelona i abans de l’atemptat a Cambrils, va haver-hi una reunió dels comandaments de la policia espanyola i la Guàrdia Civil amb Enric Millo i Mariano Rajoy, que va arribar a Barcelona al vespre. En aquell gabinet de crisi, no van ser-hi presents els Mossos d’Esquadra, que van encapçalar la reacció contra els atemptats i van desarticular la cèl·lula gihadista. El matí del 18 d’agost, també hi havia l’ex-vice-presidenta espanyola Soraya Sáenz de Santamaría i l’ex-ministre de l’Interior Juan Ignacio Zoido. L’endemà, van haver de rectificar. Rajoy, Sáenz de Santamaría, Zoido i Millo van incorporar-se al gabinet de crisi de la Generalitat, els Mossos d’Esquadra i l’Ajuntament de Barcelona a la reunió que es feia a la seu del Departament d’Interior de la Generalitat. Reunión en @DeleGobCataluna con @marianorajoy, @policia y @guardiacivil tras el atentado terrorista de hoy en Barcelona pic.twitter.com/41IYbOnpn3 — Enric Millo (@EnricMillo) August 17, 2017

Summary: La caiguda del virrei Enric Millo: de l’operació diàleg al 155, passant per les porres de l’1-O


L’escriptora xilena Isabel Allende ha recollit avui el Premi Internacional Barcino de Novel·la Històrica de l’Ajuntament de Barcelona: ‘Vivim temps obscurs’. L’escriptora, en la seva última novel·la, ‘Largo pétalo de mar’, uneix la Barcelona devastada per la Guerra Civil i el Xile que va acollir a milers de persones exiliades del feixisme i la repressió. En rebre el guardó ha assegurat que per als que estudien el passat, els símptomes són evidents: ‘La història es repeteix, llevat que siguem capaços d’aturar el curs de la maldat’, ha dit l’autora, que ha considerat que, estudiant el passat, ella entén el present i se situa en el món. ‘Les similituds que ens uneixen són molt més que les diferències que ens separen. Escriure també és un intent d’aclarir la confusió de la vida’, ha dit Allende, que ha considerat que la memòria està condicionada per emocions i creences. L’autora ha recordat la foto de l’infant de tres anys que va aparèixer mort al mar de Turquia, que ha considerat que podria haver estat fill de qualsevol dels assistents o el seu nét: ‘Per un moment el món es va estremir davant la imatge de l’infant, però el món oblida aviat’. Història de vencedors Sobre la concessió del premi, ha afegit que dels seus vint-i-quatre llibres, en tots el passat juga un paper important excepte en una novel·la negra, i ha criticat que ‘la història, amb majúscules, l’escriuen els vencedors, gairebé sempre els homes blancs, que esculpeixen els seus noms en marbre’. ‘Els desposseïts de la terra són silenciats. Aquestes són les veus que em xiuxiuegen i em persegueixen i m’expliquen les seves vides en el silenci de l’alba’, ha dit Allende, que ha explicat que en acabar cada llibre té munts de documents i el cap ple de dates i dades, i que una vegada que ho mana a l’agència Balcells, s’intenta oblidar de tot i aclarir la seva ment per preparar-se amb la nova novel·la que comença sempre el 8 de gener.

Summary: Isabel Allende rep el Premi Barcino de Novel·la Històrica


El judici de l’Audiència espanyola contra l’ex-cúpula del Departament d’Interior de la Generalitat ha continuat avui amb les declaracions com a acusats de l’ex-director dels Mossos Pere Soler i de l’ex-secretari general d’Interior Cèsar Puig. Ambdós han centrat la seva defensa a desvincular-se dels operatius dels Mossos el 20-S i l’1-O. La fiscalia els demana onze anys de presó per rebel·lió. Soler ha assegurat que l’1-O no va votar perquè no volia que això ‘perjudiqués’ la imatge dels Mossos. ‘Pel meu càrrec, vaig entendre que no havia d’exercir el meu dret de vot’, ha dit, ‘en cap cas volia que, encara que fos un gest simbòlic, pogués perjudicar el cos, que estava actuant com a policia judicial’. El fiscal Miguel Ángel Carballo li ha recordat que ell militava en un partit que demanava el vot –el PDECat–, però Soler li ha replicat que en aquell moment exercia com a director general. Ha afirmat que ningú no li va demanar que fes cap ‘acte il·legal’, que si no hauria dimitit, i que “‘e sabia quina era la posició dels Mossos respecte a l’1-O i la DUI’. El fiscal ha interpel·lat Soler sobre per què no havia demanat al president Carles Puigdemont que no es fes el referèndum en el mateix sentit que ho fa el major Josep Lluís Trapero en la reunió del 28 de setembre del 2017 al Palau de la Generalitat. ‘Com ho faig, sent un alt càrrec del govern?’, ha respost. ‘La posició del govern era pública i notòria’, ha afegit. Soler ha defensat que ja estava complint amb el requeriment que tenia del Tribunal Constitucional espanyol per paralitzar accions per a la preparació del referèndum dins de les seves competències com a director de la policia. Soler ha remarcat que el major Trapero era contrari a l’1-O per les conseqüències que podia tenir i ha insistit que el posicionament dels Mossos no era cap secret. En aquest sentit, ha defensat la tasca de la policia catalana durant el Primer d’Octubre i ha dit que van fer un ‘sacrifici ingent’ amb el dispositiu, amb uns 8.000 efectius, i ha deixat en evidència el fiscal quan li ha recordat que en una jornada electoral es destinen un nombre similar d’agents perquè fan dos torns i tenen permisos de quatre hores per poder votar, cosa que no va passar l’1-O perquè van fer una jornada d’unes dotze hores. Per acabar, Soler ha recordat que el dispositiu era coordinat amb la Guàrdia Civil i la policia espanyola i ha assegurat que desconeixia el pla del major Trapero i dels comissaris dels Mossos per a detenir el govern de la Generalitat en cas que es declarés la independència si així ho ordenava la justícia. Per la seva banda, Puig ha assegurat que no tenia ‘res a aportar en qüestions operatives o estratègiques’ en relació amb el referèndum i que només s’encarregava de gestionar els recursos per complir amb les ordres judicials. A preguntes del fiscal Pedro Rubira, Puig ha dit que les úniques reunions que va mantenir amb el major Trapero eren per parlar, precisament, de recursos i de com complir els mandats de la fiscalia i del TSJC. ‘Més vehicles, un helicòpter… Em peticionaven qüestions concretes per complir les necessitats de l’1-O’, ha dit Puig. Puig ha dedicat part de la seva declaració a desmentir que ell intervingués en els operatius dels Mossos tant el 20-S com l’1-O, i ha explicat que en exercici del seu càrrec mai va donar ordres a Trapero ni als comissaris de la policia catalana. A més, ha negat tenir un grau de responsabilitat superior dins del departament respecte als altres directors generals.

Summary: Puig i Soler es desvinculen dels operatius dels Mossos el 20-S i l’1-O


Milers de persones s’han manifestat pel centre de Barcelona per a reclamar que es ‘punxi la bombolla del lloguer‘ d’habitatge. Els manifestants volen que es limiti el preu màxim del lloguer, que es reguli la fiscalitat dels grans propietaris i que es limiti l’especulació immobiliària. A més, demanen a les administracions que facin més habitatge públic i s’apliqui plenament la llei 24/2015 d’emergència habitacional. També hi ha hagut pancartes contra els apartaments turístics, els fons voltor i els bancs. Les entitats asseguren que els ‘especuladors escanyen apujant els preus’, provocant cada cop més problemes per arribar a finals de mes. Diuen que els sous no pugen tant i que és un drama social davant la mirada dels governs i els poders públics, que no hi fan res. ‘L’habitatge no és una mercaderia, és un dret amb el qual no s’hauria de poder especular’, afegeixen. ‘Mentre el govern espanyol va regalar a la banca més de 60.000 milions d’euros de la nostra butxaca, aquests no han fet altra cosa que fer fora de casa seva a persones sense donar cap alternativa habitacional‘, critiquen. De fet, asseguren que els propietaris d’habitatges de lloguer gaudeixen de mesures d’elusió fiscal a mida des de fa dècades, mentre els llogaters suporten pressió fiscal fins més del 30%. Segons les entitats, els desnonaments tornen a ser en els pitjors nivells de la crisi, als quals s’hi sumen totes les famílies que han de deixar el seu barri o poble per les pujades ‘impossibles d’assumir’ del lloguer. Èxit de la manifestació #PunxemLaBombolla omplint els carrers de Barcelona reclamant una regulació del preu del lloguer i acabar amb els fons voltors. #PunxemLaBombolla6A pic.twitter.com/UgV9kVQ9Qw — Andreu EscobarTejada (@Andreueste) April 6, 2019 Per tot això, proposen substituir la LAU per una llei que legisli els lloguers socials al mercat lliure amb avantatges fiscals controlats per l’estat espanyol i les ciutats, que haurien de gaudir de més autonomia municipal. De fet, consideren que el nou decret del govern espanyol és ‘insuficient’ i reclamen adequar els lloguers a la renda familiar disponible, que els contractes no puguin acabar-se de forma injustificada i unilateralment, que es renovin automàticament excepte si l’amo demostra que necessita l’habitatge per a ús personal o familiar, que els contractes siguin gestionats per les oficines municipals d’habitatge, que s’eliminin les deduccions fiscals als grans propietaris, que es limitin els pisos turístics, que augmenti la construcció d’habitatge social i que es converteixin en públics els pisos dels bancs i els fons voltor, i gravar els habitatges buits i la venda especulativa. També reclamen que es faci una aplicació integral de la llei 24/2015. ‘Hem arribat a un punt asfixiant de la bombolla del lloguer i volem punxar-la, per totes bandes i des de tots els fronts’, conclouen. La manifestació ha anat des dels Jardinets de Gràcia a la plaça de Catalunya, passant per la Diagonal, el carrer Pau Claris i la Gran Via. La manifestació ha estat convocada per entitats veïnals de l’Eixample i el Sindicat de Llogaters, entre altres, amb el suport d’una setantena d’entitats com la FAVB, els sindicats CGT, IAC, Intersindical-CSC i CCOO, els ‘comuns’, la CUP, diversos ateneus populars, entitats veïnals, feministes i anticapitalistes, l’SEPC, sindicats de barri i d’habitatge, la PAH, la Xarxa per la sobirania Energètica, FridaysforFuture Barcelona, o Ecologistes en Acció, entre més. A Palma, la manifestació ha començat una hora més tard, a les 19, sortint de la plaça d’Espanya. Els organitzadors també han denunciat els preus dels lloguers, especialment en determinades zones cèntriques. ‘Uns preus a vegades multiplicats de la mà d’especuladors que actuen amb la impunitat d’unes institucions que o bé obvien aquest drama social o actuen amb tebiesa davant la vulneració del que hauria de ser un dret i no una mercaderia’, diuen. La marxa ha acabat davant la seu del PSIB-PSOE a Palma. Vegeu-ne ací un recull de la manifestació a Palma contra els preus abusius del lloguer: A València, l’Espai Cabanyal de veïns i veïnes del barri del Cabanyal han organitzat avui matí una ruta per a explicar què significa el Pla Especial del Cabanyal i per a denunciar que els ‘especuladors junt al govern local estan seguint el camí de l’etapa anterior’. ‘Especulació, turistificació, gentrificació: negoci amb el més bàsic, els nostres barris’, han denunciat durant el recorregut. Obrim fil de #LaRutaDelPec Comencem amb una explicació sobre l'activitat de hui i recordem la nostra posició contra el #PEC i participació en la campanya conjunta de @vlcnoestavendaComencem la ruta! pic.twitter.com/psqLNlwPuV — E. Veïnal Cabanyal (@EspaiCabanyal) April 6, 2019 Continuem amb la tercera parada al C/VicentBrull on hi ha dues finques senceres on s'està expulsant al seu veïnat. Seguim donant suport a les afectades en aquesta situació al barri i a la ciutat, ja q el negoci de les immobiliàries i els fons voltor estan a tots els barris. pic.twitter.com/Y8FzgaXjTC — E. Veïnal Cabanyal (@EspaiCabanyal) April 6, 2019 A banda de la manifestació de Barcelona, Palma i la ruta explicativa de València se n’han fet manifestacions en una quarantena de ciutats europees com Madrid, Amsterdam, Brussel·les, Lisboa, Londres, París o Viena, entre més.

Summary: Clam contra la bombolla del lloguer a Barcelona, Palma i València


Asseure’s sense fer res a més de cinc mil metres d’altitud és una experiència singular. De silenci gèlid, ni rastre. És un festival de sons extraordinari que, per a l’oïda d’un excursionista inexpert, són cançons completament desconegudes. La remor d’una allau a la distància, la crepitació de les glaceres que es descomponen sobre grans acumulacions d’aigua o, fins i tot, el cant dels pocs ocells valents que s’atreveixen a volar en una altitud on l’aire és tan poc dens conformen un conjunt de melodies difícils d’oblidar. El dia que en feia vuit que havíem començat el Gran Camí de l’Himàlaia, la ruta que ens portarà a travessar les muntanyes més altes del món, havíem arribat al camp base del Kanchenjunga, el tercer cim més elevat del planeta. L’altitud de l’esplanada on acampen els alpinistes, i on s’acaba el camí dels excursionistes, és ni més ni menys de 5.140 metres, el punt més alt on he estat mai. Però el camí fins allà no va ser gens fàcil. Per començar, un mosquit enverinat em va convertir en una víctima més del brot de dengue que va afectar més de vuit mil persones en un mes al Nepal. Els últims preparatius d’aquesta gran aventura es van haver de completar al llit d’un hospital de Kàtmandu, on vaig estar enclaustrat una setmana. Per molt estrany que sembli, el dengue no és una malaltia autòctona de la regió, de manera que molts els ha agafats desprevinguts. Diuen que tot plegat és conseqüència del canvi climàtic. Els primers passos I el mateix fenomen, teòricament, és el que ha marcat l’inici d’aquesta aventura. La pluja del monsó no ens ha perdonat ni un dia d’ençà que vam arribar a Taplejung, l’última localitat a la qual poden arribar els tot-terrenys abans de submergir-se en l’autèntic Himàlaia. D’allà estant, vam fer els primers passos d’aquesta excursió gegantina, primer travessant una vall a menys de mil metres d’altitud i després tornant-nos a elevar per les crestes de les muntanyes. La primera nit vam gaudir d’una pinzellada de l’hospitalitat local. Havíem acampat als afores d’un vilatge de poc més d’una desena de cases. La pluja havia mullat tots els troncs i branques que trobàvem per a fer una petita foguera i cuinar el sopar. Sembla que un grup de nenes es va adonar de les nostres penúries, perquè van venir tres vegades amb llenya seca a les mans. Aquella nit vam menjar gràcies a elles. Els dies van anar avançant a mesura que creixia l’altitud. Quan vam arribar a Ghunsa, a 3.500 metres, el paisatge havia canviat completament. Les terrasses d’arròs s’havien substituït per camps de pastures amb iacs de llana frondosa. La vintena de cases que hi havia es dedicaven, quasi exclusivament, al turisme. Sense adonar-se’n, Ghunsa s’ha convertit en la capital improvisada de la regió del Kanchenjunga. Hi ha una comissaria, un hospital diminut i una antena de comunicació que fan d’aquesta localitat l’única de la zona amb connexió telefònica. A vegades, fins i tot, hi ha internet. Això sí, només quan no hi ha gaires núvols ni gaire gent connectada alhora. Una dona passeja amb la roba tradicional per Ghunsa. És a partir d’aquesta altitud quan s’han de començar a prendre precaucions per evitar el mal d’altura. Nosaltres no vam notar-ne els primers efectes fins més amunt. La lluita per l’oxigen El vilatge següent en direcció al camp base de la famosa muntanya era a quatre mil metres. A Kambachen ja no hi havia arbres. S’havien quedat pel fangós camí que l’uneix amb Ghunsa. Ací les muntanyes, o turons, com les anomenen els nepalesos, eren ben pelades i mostraven un vestit verd delicat, format d’arbustos baixos. Pel riu hi havia escampats tot de ramats de iacs, que semblaven no notar el fred i, cada tarda, arribava una caravana de cavalls i ases que transportaven menjar i beguda per a la gent. Tothom sabia que arribaven pel soroll de les esquelles que els pengen del coll i els xiulets dels nanos que els guien. Per aquestes dificultats en el transport els preus dels productes pugen descaradament segons l’aïllament del poble. Com més lluny, més car és tot. Un iac pastura davant unes muntanyes imponents. Quan vam arribar a Kambachen, jo tenia una mica de mal de cap, el símptoma més característic del mal d’altura. A mesura que es va acostar el vespre, em va anar passat, però la nit m’havia preparat una altra sorpresa. El mal d’altura és un dels més habituals entre els excursionistes que visiten cotes altes. La matinada em va robar l’aire. Em vaig despertar enmig d’una gran aspiració. Ofegat, el meu cos no havia sabut trobar prou oxigen en les respiracions nocturnes. Si bé és una situació relativament normal quan es dorm a aquestes altituds, vam optar per dedicar un dia a aclimatar-nos, perquè encara ens quedaven més de mil metres fins al nostre primer objectiu. La jornada de descans ens va servir per a gaudir, per primera vegada, d’un paisatge que ens va fer sentir veritablement a l’Himàlaia. El dia era clar i va descobrir les muntanyes que ens envoltaven. Resseguint el riu amunt s’alçaven uns cims, nevats tot i l’època de l’any, però el veritable espectacle el teníem al darrere. La boira del dia anterior no ens havia deixat veure que el camí fins a Kambachen era presidit per tres muntanyes de més de sis mil metres. La de Januu, imperial, en té 7.711. Juntes, formaven part d’una estampa que feia feredat. El pic de Januu, a l’esquerra, té 7.711 metres. L’última parada era Lhonak, un assentament amb tres fondes i res més. Diuen que el temps sempre hi és dolent. Nosaltres ens vam trobar les cases de pedra i fusta atrotinades, amagades en un mar de boira. Durant la major part de l’any, ací no hi ha ningú. Quan s’acosta la temporada alta, a la primavera i la tardor, els propietaris dels lodges pugen de Ghunsa i s’hi queden per atendre els grups d’excursionistes que volen veure el Kanchenjunga. Si no, només vénen a Lhonak expressament quan albiren algun turista que hi va tot i no ser bona època. Cap al camp base Era a final de setembre, però la matinada ens va rebre amb la primera nevada de la temporada. Ens havíem llevat abans de sortir el sol perquè a primera hora del matí és quan més bona visibilitat hi ha, i no perdíem l’esperança de veure la famosa muntanya. Amb les llanternes al cap i ben abrigats, vam començar l’ascens. No va ser fins al cap d’una hora que ens vam trobar el primer obstacle. Una esllavissada havia desfigurat completament una cara de la muntanya. Allò que abans era un camí trepitjat durant dècades, ara era una tartera on difícilment es podia deduir per on s’havia d’anar. L’atzucac ens va entretenir ben bé durant una hora i mitja. Pujàvem i baixàvem el pendent però no en trobàvem la sortida. Cada pas originava un petit despreniment de pedres que rodolaven abans de tornar-se a aturar pocs metres més avall. Amb els ulls concentrats a trobar la roca més estable i el camí més segur, no vam pensar a mirar més enllà de la tartera. Tot i ser a una temperatura de 0 graus, suàvem per l’esforç. Finalment, vam arribar a una zona que semblava estable. No era pas la sortida d’aquell gran entrebanc, però era un lloc prou tranquil per a fer-hi una parada. Va ser llavors quan vam alçar la mirada. Davant nostre s’alçava un mur infinit, completament vertical. Havíem perdut tant temps a la tartera que ens trobàvem en el punt de més bona visibilitat del dia i no havíem arribat al camp base. Però la vista no arribava gaire lluny per culpa de la boira persistent. La muntanya del davant, doncs, semblava il·limitada. No tenia ni principi, ni fi. Només una immensitat blanca que es barrejava amb els núvols, del mateix color. El mur del davant s’alçava sense mostrar els límits. Però la blancor era interrompuda per les glaceres, les escletxes i les zones més rocoses. Tot plegat formava una contrastada imatge en blanc i negre. També hi havia llacs foscs com la nit, marrons, i blaus d’una tonalitat turquesa d’aquella que et convida a banyar-te. Ací, però, no podia pensar en ningú prou boig per a mullar-hi la punta dels dits dels peus. En aquests deu minuts no vam badar la boca. Senzillament vam deixar que la nostra respiració es relaxés, vam obrir els ulls i parar les orelles. No calia dir res. La pausa es va acabar quan vam veure una cosa que semblava un camí 150 metres més avall, allà a on s’acabava la tartera. Caldria baixar i després tornar a pujar, però ja seria amb la tranquil·litat de saber que algú hi havia passat abans. Al camp base del Kanchenjunga hi ha un antic santuari budista. Quan vam arribar al camp base, ja no es veia res. Tampoc no hi havia ningú, només una fonda que esperava convidats per obrir-se i un santuari budista cobert per la neu. Amb aquelles quatre roques i les banderes de pregàries de colors, n’hi havia prou per a acontentar l’esperit. Havíem arribat al nostre primer gran objectiu, el camp base del Kanchenjunga. De la muntanya no n’hi havia ni rastre. Es dreçava al nostre costat sense que ens n’adonéssim, però això ja poc importava. D’allà estant començava originalment el Gran Camí de l’Himàlaia, i per aquest motiu havíem decidit de pujar, amb èxit, fins tan amunt. A més, havíem viscut per primera vegada algunes de les coses úniques que passen tan sols a més de cinc mil metres d’altitud. Més capítols de la sèrie ‘La volta al món sense bitllet de tornada’ —(1): Un nou ‘margaix‘ a Mongòlia —(2): A Ulan Bator, vivint entre sedentaris —(3): Comprant cavalls a Mongòlia —(4): Els perills de cavalcar per Mongòlia —(5): Compartint sostre amb cinc àguiles daurades —(6): Com és la vida dels nòmades de Mongòlia? —(7): Per què val la pena de viatjar fent autostop —(8): La Xina de l’alta tecnologia i el control extrem —(9): L‘orquestra simfònica dels trens xinesos —(10): L‘autèntica religió d‘Hong Kong —(11): Els paradisos naturals d‘Hong Kong —(12): El dia que les treballadores domèstiques inunden els carrers d‘Hong Kong —(13): Una setmana qualsevol quan viatges amb 3 euros el dia —(14): Què cal portar a la motxilla quan fas un gran viatge? —(15): Un Nadal a la Cotxinxina —(16): Una gallina et pot salvar la vida al Vietnam —(17): Com funciona Couchsurfing, la plataforma per a viatjar sense pagar allotjament —(18): Emboscada entre cocoters —(19): Nòmades digitals: viure viatjant gràcies a internet —(20): El llac de Ta Dung, la joia desconeguda del sud-est asiàtic —(21): Ser dona i fer la volta el món tota sola —(22): Cao Dai, la jove religió que combina Buda, Jesús, Victor Hugo i Lenin —(23): S‘hauria d‘abolir una festa com Nadal si això fos millor per a l‘economia? —(24): El Vietnam: l‘última supervivent de la secta del coco —(25): Viatjar només caminant és una bogeria —(26): Xocs culturals i anècdotes de la Cambotja rural —(27): ‘Worldschooling‘: com és educar els fills gràcies als viatges i lluny de les escoles convencionals? —(28): Checkpoint 17 —(29): El testimoni del nen que va sobreviure al camp de concentració més letal del genocidi cambotjà —(30): Disparar a policies (amb pistoles d‘aigua) per celebrar l‘arribada de l‘any 2563 —(31): Dormir en temples, un allotjament místic, alternatiu i gratuït —(32): 971.400 passes: travessant Cambotja a peu —(33): Per què els tailandesos estimen tant la seva monarquia? —(34): L‘oasi urbà més important de l‘Àsia, en perill —(35): El turisme de motxilla conquereix Pai —(36): El sopar il·legal i el tercer ull —(37): Quaranta-tres pitons i catorze monjos en harmonia —(38): Naypyidaw, l‘estrafolària capital fantasma creada del no-res —(39): Quan un rei indi et convida al seu palau —(40): Els encants de la regió més plujosa del món —(41): Com dormir a l‘aire lliure sense gastar-nos ni un ral quan viatgem? —(42): El Nepal, més enllà de l‘Himàlaia —(43): El preu de ser una deessa vivent amb sis anys —(44): Maleïnt sangoneres al sostre del món —(45): Guia per a fer senderisme per l’Himàlaia al Nepal —(46): Els trens de l’Índia: somni o malson? —(47): ‘Enlloc del món no es protegeixen tant els ciutadans d’un país com ho fa la Fundació Vicent Ferrer’ —(48): L’aventura extrema que han completat menys d’un centenar de persones: el Gran Camí de l’Himàlaia

Summary: Coses que passen a més de cinc mil metres d’altitud


El rei espanyol Felipe VI va fer ahir al vespre un discurs televisat en què no va dedicar ni un moment a parlar de l’escàndol de corrupció de son pare, Juan Carlos I, que el feia beneficiari dels seixanta-cinc milions d’euros que el rei de l’Aràbia Saudita havia donat a Juan Carlos com a pagament de gestions per a la construcció del TGV al seu país. En comptes d’això, va fer un discurs amb crides patriòtiques per a combatre el coronavirus. Òmnium Cultural s’hi ha tornat amb un discurs paròdic on en què, gràcies a la veu de l’actor Pep Plaza, que l’imita al ‘Polònia’, el fan parlar sobre la corrupció de la monarquia. Vegeu-lo ací: #CoronaCiao 👑😡 La monarquia espanyola és corrupta i insolidària. Han aprofitat l’emergència sanitària per amagar les seves vergonyes 💸 Però a Òmnium Cultural hem aconseguit el discurs de Felip VI en exclusiva: pic.twitter.com/rwT14V0NKT — Òmnium Cultural (@omnium) March 18, 2020 ‘ ‘Molts han criticat que jo fos beneficiari dels diners d’origen dubtós que tenia mon pare. Ho entenc. I és per això que, en un gest de transparència, he renunciat a la seva herència. Excepte a la corona, és clar. Que sóc Borbó, però no ximple’, diu el Felipe VI del vídeo paròdic. El discurs acaba amb un eloqüent ‘bona nit, i visca l’Aràbia Saudita… vull dir, Espanya’. Durant el discurs televisat, el rei espanyol va rebre una resposta sonora, transversal i multitudinària en forma de repic d’atuells, convocada pels partits i entitats independentistes i pels comuns.

Summary: El discurs paròdic de Felipe VI on reconeix els ‘tripijocs’ amb l’herència de son pare


Albert Casals és un viatger i escriptor de vint-i-nou anys conegut per haver voltat per tot el món sense ni un sol euro a la butxaca i amb la dificultat afegida d’anar amb cadira de rodes. Aquesta vegada, però, no ha estat conegut per cap dels seus viatges ni pels llibres en què explica les seves aventures, sinó perquè s’han fet virals unes fotografies seves en què es veia com la policia francesa el tractava d’una manera agressiva després de fer-lo fora de la concentració del tall del Pertús, on s’havia assegut, oposant resistència pacífica davant els agents. Essent com és un personatge estimat i amb força seguidors, molta gent a les xarxes s’ha preocupat pel seu estat. A més, va ser detingut durant hores, i finalment fou posat en llibertat. Malgrat que pugui causar molta incomprensió, ell es pren la vida com un joc i aquest episodi no n’ha estat pas cap excepció. Entusiasta, rialler i optimista com sempre, assegura trobar-se molt bé després de la jornada de dimarts i diu que té moltes ganes de tornar a ‘jugar’, que és com ell anomena el fet d’enfrontar-se amb els agents, a qui no retreu absolutament cap acció, tampoc l’ús de la força. Parlem amb ell sobre l’experiència al Pertús, sobre la seva detenció i sobre com veu les darreres mobilitzacions de l’independentisme. Fotografia: Emili Puig. Fotografia: Emili Puig. —Per què vau anar-hi, a la convocatòria del Tsunami Democràtic? —Aquestes darreres setmanes he viatjat amb una amiga a Madagascar i allà vèiem les imatges dels contenidors cremant a Barcelona i com tothom estava superrevolucionat. Pensàvem: ‘Per què no podem ser-hi i fer barricades? Seria molt divertit!’ Quan vam tornar vam veure que el Tsunami havia convocat aquests tres dies i hi vam anar. —I políticament, què us va empènyer a anar-hi? —Jo estic d’acord amb el dret d’autodeterminació, clarament. Em sembla més bonic que la gent pugui votar o triar que no pas que no pugui. També per la qüestió dels presos. En general, les presons em semblen mala idea, per a qualsevol mena de crim. I, és clar, més en aquest cas. La resta m’és força igual… Al final tots els països nous que es facin a Europa continuaran essent països capitalistes i segurament hi haurà democràcia representativa. No és un sistema d’organització que em convenci gaire, però em sembla bé, també. La motivació principal és que tot allò que sigui enfrontar-se al sistema o a qualsevol autoritat m’agrada i em sembla bonic. En general participo en qualsevol cosa, des d’ajudar la gent a travessar il·legalment les fronteres fins a encadenar-me en un bosc perquè no el puguin desforestar i construir una mina de carbó. A tot allò que molesti o faci perdre diners als governs i a les corporacions, jo m’hi apunto. I tallar una autopista és genial. Albert Casals: ‘Que si ens hem d’aprofitar del capitalisme? I tant! Fins a rebentar-lo’ —Quan hi vau arribar, al tall del Pertús? —Dilluns cap a les sis de la tarda. Vam anar-hi amb un cotxe compartit. Vam veure que hi havia un concert i gent fent sopar, compartint coses… A mi això m’agrada moltíssim, la germanor i la gent col·laborant i fent barricades. És supermaco que la gent s’uneixi per fer alguna cosa. També hi havia menjar… una fideuà superbona! Era com una festa popular, amb la gent tocant instruments, cantant, ballant, en rotllana… Per dormir, ens vam refugiar amb uns nois que havien fet una minibarricada per a protegir-se del vent i del fred. Ens vam posar a primera línia, on hi havia els policies francesos, de manera que si carregaven segur que ens n’assabentàvem. Imagina’t que carreguen, no te n’assabentes i et perds la diversió! Cap a les sis ens van llevar, vam esmorzar i van carregar. —Com va ser l’actuació policíaca? —Nosaltres ens vam asseure a primera fila. Tothom estava assegut i agafat i els policies van venir per jugar a arrencar cebes. Treien una persona i la deixaven a la vora, i després una altra i una altra. Però a mi em sorprenia molt, perquè em vaig adonar que estava tot molt poc organitzat. Pel que fa a la resistència a Catalunya, la part logística i social està bé, però la part d’estratègia del joc, de la batalla, no tant. Jo crec que hi haguéssim guanyat, si haguéssim estat deu minuts parlant de què faríem un cop carregués la policia. Ningú no tenia gaire idea de què fer. Si t’arrencaven, la cosa que tenia més sentit era tornar a seure una altra vegada, just darrere dels últims asseguts. Però la gent s’apartava o se n’anava… —Entenc que hi deu haver por… —Ah! És clar…  Sí, doncs potser s’hauria de parlar més perquè la gent no tingués tanta por, perquè no pegaven pas amb porres… Van donar algun cop de puny a la cara, al genoll… Si t’agafaves molt fort a la gent et tapaven el nas i la boca perquè no poguessis respirar i et deixessis anar, et sacsejaven, et tiraven a terra… Però no feia tant de mal. —És el que us va passar. —Van començar a arrencar gent i jo feia servir la cadira de rodes com a escut, però se la van endur perquè era difícil d’agafar-la. Després van arrencar la meva amiga, li van arrencar la sabata i la van tirar volant per allà  A mi em van començar a intentar arrancar de terra. M’estava agafant molt fort i em van asfixiar una mica i em van treure. Era graciós perquè m’agafaven del coll del jersei i jo no podia quasi parlar. Llavors intentaven posar-me dret i em deien que m’aguantés. I jo els deia en francès que no podia caminar, però és clar, com que m’asfixiaven, no em sortia la veu. Finalment els vaig poder assenyalar la cadira, però em va costar molta estona, i durant aquesta estona em van sacsejar molt. Quan finalment em van entendre, em van dir que d’acord, que m’arrossegués cap a la cadira. —Llavors què va passar? —Els agents ens van començar a dir que anéssim cap a Espanya, i ens anaven empentant. Llavors jo i la meva amiga vam dir a la gent que no se n’anés, que podíem tornar a fer el mateix i hi havia centenars de metres fins a Espanya. Vam provar d’organitzar més resistència i en un punt que hi havia un cotxe i un camió vam intentar fer un blocatge amb cinc persones més. Jo estava agafat a una barana i quan em van arrencar em van apartar perquè no emboliqués més la troca. Em van dir que m’esperés darrere la línia de policies. La meva amiga era a l’altre costat i els vaig dir que volia anar amb ella. Em deien que no, que era perillós per a mi, m’agafaven de les baranes de la cadira i no em deixaven marxar. Llavors em vaig tirar de la cadira i vaig començar a arrossegar-me per anar cap a ella. —I com van reaccionar els agents? —Van començar a cridar i a perseguir-me. Jo passava per sota els camions i no m’atrapaven perquè m’anava amagant. És clar, ells no hi passaven, per allà! Al final tenia sis policies perseguint-me només a mi, mentre passava de camió en camió tan de pressa com podia. Va arribar un moment que em van acorralar i em van expulsar com si fos una rata!  Estaven enfadats i llavors em van ficar dins una furgoneta i em van portar a comissaria. —I com va anar, la detenció? —Allà vam acabar essent quinze en total, més tres noies que ens van dir que eren en un altre lloc. Ens va rebre una agent que ens va dir que allà se sabia quan hi entraves però no quan en sorties. Vam esperar en una sala molta estona. La gent estava tensa i trista, però jo m’ho passava molt bé. A més, tenia un ebook per llegir i no m’avorria… Finalment ens van avisar per declarar un per un. Ens van dir que si no declaràvem ens citarien al cap d’uns quants dies a Perpinyà però que, si declaràvem, ens enviarien una multa i ja està. A mi tant me feia la multa perquè, total, sóc insolvent… —Què us van preguntar i com va ser l’interrogatori? —Feien alguna broma espanyolista per a veure com reaccionaves, però jo reia. Et preguntaven per què estaves a la manifestació, si eres independentista… Vam acabar xerrant, perquè resulta que els policies havien vist un programa d’uns francesos viatgers a qui jo coneixia. Els vaig acabar explicant la meva vida, que viatjo sense diners i això. I reien… Crec que els vaig caure bé. Al final només quedàvem quatre. Llavors van comentar que dos es quedarien i dos se n’anirien. Ens vam mirar preguntant-nos qui es quedaria i qui marxaria. Jo vaig pensar que em quedaria perquè havia fet coses il·legals a França (colar-me a trens, per exemple). Però no! Em van dir que me’n podia anar… En total, vaig estar-hi cinc o sis hores. —S’ha parlat d’una actuació més proporcionada per la policia francesa que no pels Mossos. Fins i tot d’alguns moments d’entesa amb els manifestants. Què en penseu? —Sí, ens veien com una mica bojos i s’ho passaven bé. A mi m’agrada més l’atac dels policies francesos que no el dels Mossos. Crec que els Mossos fan més mal en general. —Si el Tsunami fa més convocatòries, hi tornareu? —I tant! Ja en tinc ganes… Al cap i a la fi, no és tan improbable anar a la presó, així en general. A mi em compensa. Amb aquesta experiència no he sentit que no hi tornaria… Potser aquí a Espanya encara tinc un primer avís!  No sé si hi ha primer i segon avís, però bé… Això que fem està bé: atacar per moltes bandes, esgotar la policia, punxar-los les rodes, tallar carreteres simultàniament… És una bona tàctica. Si el que podem fer bé és atacar i fugir, fem-ho! —No és la primera vegada que feu una acció d’aquest estil. —No, no!  A més, a Europa la policia és molt maca, en comparació amb altres països. Et peguen, però quasi mai no et maten. A Nicaragua, en canvi, per posar un exemple, maten manifestants. Aquí pots fer coses, però generalment no et passarà res tan greu, probablement no et quedarà cap lesió permanent ni res d’això, encara que pot passar. Lluitar fora d’Europa m’ho pensaria més, hauria de ser per una causa que valgués molt la pena, com passar medicaments cap al Iemen… Pel que fa a aquesta protesta, és veritat, però, que no acabo de tenir clara la relació entre fer perdre diners i molestar el capitalisme amb el fet que t’acabin escoltant. —Què voleu dir? —Que no vaig anar a la manifestació amb l’esperança que canviés res, simplement vaig anar-hi perquè el sistema produeix molt patiment i m’agrada quan la gent s’organitza per molestar la gent amb poder. Si els fan perdre diners, perfecte. És divertit! A més, no crec que afecti gaire individualment perquè la majoria de camioners treballen per a empreses, no són autònoms. A part, no triaria mai de viure en un món còmode i segur en què no et facin mai putades. Jo vull viure en un món on et puguis trobar el retrovisor trencat perquè un nen l’ha trencat! El món és més bonic així. —Dieu que us preneu els enfrontaments amb la policia com un joc i considereu que el Primer d’Octubre també va ser-ho. Per què? La reacció majoritària va ser d’indignació amb la policia. —El Primer d’Octubre va ser com una partida de capturar la bandera. Les urnes eren la bandera i hi havia un equip que les protegia, que érem nosaltres, i un equip que les volia capturar, que eren els policies. Havies d’amagar-les, de moure-les de lloc… En general, els enfrontaments i les manifestacions sempre es poden entendre com un joc multitudinari. Hi ha equips, regles marcades, coses que pots fer i que no… En el nostre bàndol, generalment, ser violent és fer trampa. Has de ser pacífic; pots fer barricades, però no pegar els policies… En canvi, ells sí que ho poden fer. Qualsevol oportunitat que la gent s’uneixi, s’organitzi i n’aprengui, m’agrada. El fet de no estar sotmesos ni adormits… A més, es nota que la gent va d’aventura, emocionada i amb adrenalina. —Però també indignada amb la policia. —Sí, també ho pots veure així i cridar i enfadar-te amb ells. Però quina mandra haver-ho de pensar així! Per què m’he d’enfadar amb la policia? Són la cosa més previsible del món! Ja sé que em pegaran… El seu bàndol fa això, i si vaig a jugar, ja ho sé. Ja se sap que peguen amb porres, que tiren pilotes de goma i que et poden rebentar un ull. Ja saps quines són les probabilitats de perdre un ull si hi vas, i algun dia et pot tocar. Però no m’ho prenc com una cosa personal ni em sorprèn. Enfadar-te amb la policia és com enfadar-te amb els monstres d’un videojoc. No té sentit! Són allò que fa que el joc existeixi… Per això hi són. Jo sento que tinc més forces per a jugar, per a fugir, per a córrer, si no estic indignat, si no espero que els policies siguin simpàtics. No és que digui que no els fem res, al contrari. Siguem durs també amb ells, però sense odiar-los. Jugant amb ells o el que calgui. Però no cal enfadar-se.

Summary: Albert Casals: ‘Enfadar-te amb la policia és com enfadar-te amb els monstres d’un videojoc’


Per primera vegada a la història, Sardenya ha aprovat una llei de regulació integral de la llengua sarda i altres llengües parlades a l’illa, com el català de l’Alguer. Amb vint-i-cinc vots a favor i vint en contra, el Consell Regional ha aprovat la nova llei per a dotar de tanta protecció com sigui possible el sard i les altres llengües. L’impulsor de la llei, Paolo Zedda (MDP), ha defensat que amb aquesta llei començava ‘un camí cap a una administració pública bilingüe, com ja passa en altres comunitats lingüístiques més ben protegides, com la de Trentino i la Val d’Aosta’. Amb aquesta llei, Sardenya també implementa l’ensenyament de la història de la llengua sarda a les escoles i s’estableixen subvencions als mitjans de comunicació en llengua sarda. El Consell destinarà 3,2 milions per al 2019 i 3,3 per al 2020 per a promoure el sard. Per a la regidora de Cultura, Giuseppe Dessena, és un veritable punt d’inflexió: ‘És un fet històric perquè la llengua és la identitat més sentida d’un poble. La llengua pròpia de l’illa és el sard. En una zona del nord es parla un dialecte del cors. La ciutat de l’Alguer, però, constitueix una illa lingüística on es parla el català. Una altra illa lingüística és la del lígur, al voltant de Carloforte.

Summary: Sardenya reconeix oficialment el català de l’Alguer i oficialitza el sard


La junta electoral de Barcelona ha estimat parcialment un recurs de Ciutadans i ha prohibit a TV3 i Catalunya Ràdio de dir ‘presos polítics’, ‘exili’, ‘Consell de la República’ i ‘Assemblea de Càrrecs Electes’ a partir d’avui fins el 10-N. Considera que vulneren el principi de pluralisme polític. A més, imposa als mitjans públics catalans que quan parlin del Consell de la República i de l’Assemblea de Càrrecs Electes hi diguin davant ‘autoanomenat’ o ‘autoproclamat’. Segons TV3, Ciutadans també volia que es prohibissin els termes ‘repressió policial’ i ‘referèndum de l’U d’octubre’, però la junta electoral ho ha desestimat. Nyap de la junta electoral TV3 recorda que la junta electoral ha prohibit que els periodistes diguin ‘Consell de la República’, tot i que el nom oficial de la institució és Consell per la República. Això deixa oberta la possibilitat a que de moment pugui continuar-se dient el nom real de la institució sense les imposicions de l’organisme.

Summary: La junta electoral prohibeix a TV3 de dir ‘presos polítics’, ‘exili’ i ‘Consell de la República’


Ingredients: 1 quilo de codonys 400 g sucre roig 400 g sucre blanc 1 llimona 5 fulles de gelatina Elaboració: Rentem els codonys i els posem amb pell en una cassola amb aigua. Els fem bullir, de vint-i-cinc a trenta minuts. Quan els codonys són cuits, els pelem, els tallem en quatre trossos, els hi traiem el cor i el triturem. Afegim els dos tipus de sucre i unes gotetes de llimona. Desfem el sucre sense deixar de remenar, fins que el codonyat es desenganxi de les parets de la cassola. A mitja cocció posarem les fulles de gelatina, que haurem tingut prèviament remullades amb aigua freda. La pasta ha d’agafar un color fosc. Posem el codonyat en tàpers. El deixem refredar. El guardem tres o quatre dies i ja ens el podem menjar.

Summary: Recepta: codonyat


Reunions d’urgència al parlament per a resoldre el torcebraç entre Junts per Catalunya (JxCat) i ERC per l’aplicació de l’acord sobre la suspensió dels diputats amenaçats pel jutge del Tribunal Suprem Pablo Llarena. El president de la Generalitat, Joaquim Torra, s’ha reunit primer al seu despatx a la cambra amb el vice-president del govern, Pere Aragonès. També hi han participat els consellers Elsa Artadi i Ernest Margall, els portaveus dels grups parlamentaris, Sergi Sabrià i Albert Batet, i el vice-president primer de la mesa, Josep Costa. Més tard també s’hi ha afegit el president de la cambra, Roger Torrent. Els contactes continuen i això ha fet ajornar la reunió de la mesa prevista per a les dues. Avui les discrepàncies entre els dos grups s’han aguditzat i pot perillar la continuïtat del govern de Quim Torra. El ple del parlament s’ha ajornat, i abans que es reprengui s’haurà de reunir la mesa. El president del Parlament, Roger Torrent, ha avisat a JxCat que el document que han registrat per a la delegació de vot dels seus quatre diputats ‘no és vàlid’ perquè se’n puguin comptabilitzar els vots. Fonts de JxCat asseguren que no en presentaran cap més. No volen signar la substitució individual dels seus diputats. La mesa havia de decidir aquest matí sobre la comptabilització dels vots dels quatre diputats, però la reunió s’ha suspès per la falta d’acord entre ERC i JxCat. S’ha de tornar a reunir per prendre una decisió definitiva. Fonts de la presidència del parlament han avisat que, si JxCat no s’ajusta als criteris que li reclamen, el ple començarà i els vots de Carles Puigdemont, Jordi Turull, Josep Rull i Jordi Sànchez no seran comptats. Puigdemont ha reforçat el posicionament de JxCat. ‘El ple del parlament és sobirà i ha decidit no suspendre’ns. Nosaltres exercirem per la via més útil els nostres drets. Som diputats a tots els efectes d’acord amb la llei que regula el funcionament del parlament’, ha dit. La raó és un problema del format del document que JxCat ha registrat aquest matí. Torrent ha verbalitzat en la reunió de la mesa que, d’acord amb el criteri dels lletrats, Puigdemont, Turull, Rull i Sànchez haurien de presentar un escrit individual, signat per ells mateixos, per confirmar la seva delegació de vot. El document que ha entregat JxCat el signava el portaveu del grup, Albert Batet, i informava a la mesa que continuaria votant com fins ara ‘en representació’ dels quatre diputats. En l’escrit, Batet hi adjuntava antigues tramitacions per la delegació de vot que daten del mes de maig i que JxCat considera que encara són vigents, si bé són prèvies a l’ordre de suspensió dels drets d’aquests diputats ordenada per Llarena. JxCat ha fet saber a la mesa que considera que aquest escrit és suficient perquè els seus quatre diputats puguin votar. El ple havia de començar a les dotze del migdia per debatre i votar les propostes de resolució que clouen el debat de política general. El requisit per acollir-se a l’acord del parlament Segons les mateixes fonts de la presidència del parlament, el problema no és la redacció del document sinó la formalitat de la signatura. L’acord aprovat dimarts per la cambra estableix que els diputats afectats han d’acollir-se individualment a la designació d’un substitut perquè exerceixi els seus drets. Per tant, Roger Torrent acceptaria el fet que l’escrit de Batet no no s’ajusti a la denominació de ‘designació’ que formava part de l’acord tancat amb ERC, sobretot perquè el text fa una referència explícita a l’aprovació de l’acord de dimarts sobre les suspensions. Tanmateix, els lletrats de la cambra han advertit en la reunió de la mesa que la redacció tampoc seria correcta. Hauria de ser la mateixa que ja van presentar dimarts Oriol Junqueras i Raül Romeva perquè el president del grup d’ERC, Sergi Sabrià, exerceixi els seus drets com a diputats.

Summary: Reunions d’urgència entre Torra i Aragonès al parlament


Els blocaires de Més Vilaweb ja tenen una nova eina al seu abast: la possibilitat d’incloure vídeos a la seva pàgina.

Summary: Els blocaires de Més Vilaweb se sumen al vídeo


Les dades de la tercera onada del Baròmetre d’Opinió Política del CEO del 2017 indiquen un reforçament del lideratge de VilaWeb en la premsa digital. VilaWeb ha estat líder de manera consistent en el baròmetre del CEO, que demana als enquestats quins mitjans fan servir per accedir a la informació política. En aquesta darrera onada, VilaWeb ha passat del 6,9% (resultat de l’onada anterior) al 9.5%, superant l’edició digital del diari El País (8%). Aquesta vegada, els resultats, pel que fa als diaris digitals són els següents: 1- VilaWeb – 9,5 2- Nació Digital – 3,7 3-ElDiario.es – 3,3 4- El Nacional – 2,9 5- Público – 1,8 6- El Confidencial -1,3 7- El Món – 1.0 La classificació sobre el conjunt dels mitjans és la següent: 1- La Vanguardia – 23,5 2- Ara – 12,1 3- El Periódico —11 4- VilaWeb —9,5 5- El País –8 6- 3/24 – 4,3 7- El Punt Avui – 3,8 Més informació: El sí a la independència obté un suport majoritari històric entre els catalans, segons el CEO

Summary: El CEO reforça el lideratge de VilaWeb en la premsa digital


El grup poètic Reversos homenatja avui, a l’Espai Vilaweb, el poeta barceloní Màrius Sampere, una de les veus més importants de la poesia catalana actual. L’acte, obert al públic general, començarà amb una glossa de la figura de Sampere, en què la poetessa i doctora en filosofia Lala Blay farà un recorregut per la trajectòria de l’autor. A continuació, membres del grup Reversos, i el poeta mateix, recitaran algunes de les seves obres i s’obrirà un torn de preguntes per als assistents a l’acte. Nascut el 1928 al barri de Guinardó, Sampere va tenir el primer contacte amb la poesia quan tenia onze anys i va fer els primers intents en castellà. El 1944 començà a treballar en l’àmbit de la fotografia i la publicitat i ho continuà fent fins al final de la dictadura. Més tard, va treballar en assessoria i normalització lingüística per la Generalitat. Cap a final de la dècada dels cinquanta és quan va escriure les primeres poesies en català i començà a vertebrar, així, una obra que tracta de la tragèdia humana, protagonitzada per l’amor, el dolor i la mort. En els seus escrits, Sampere deixa entreveure confessions personals, plenes de clarobscurs, en què la contradicció forma part de la reflexió i de la naturalesa del poema. Amb el primer llibre, L’home i el límit, va guanyar el 1963 el premi Carles Riba, però el recull de poemes no fou publicat fins al cap de tres anys. El 1972 és nomenat Mestre en Gai Saber i tres anys després guanya el premi Ribas i Carreras de Blanes amb el recull Poemes de baixa freqüència, un volum que aplega gairebé la meitat de la seva producció inèdita entre el 1963 i el 1973. Els reconeixements no s’aturen i el 1982 rep el premi Ciutat de València de Sant Jordi per l’obra Samsara. Continua publicant amb regularitat fins al tombant de segle, moment en què el seu llegat és reconegut pel públic, la crítica i les institucions. El 1999 rep la Creu de Sant Jordi, el premi Crítica Serra d’Or (2001), el premi de la Crítica Catalana de poesia (2002), el Premi Nacional de Cultura de literatura (2003) i el premi Ciutat de Barcelona de poesia (2003). L’any 2005 la ciutat de Santa Coloma de Gramenet instaura el Premi Internacional de Poesia Màrius Sampere en honor a la seva trajectòria. El 2010 rep el X premi Jaume Fuster, atorgat per les votacions dels escriptors de l’Associació d’Escriptors en Llengua Catalana. Des del 2010, Sampere ha publicat nou llibres, entre els quals hi ha una novel·la, El gratacel, i el recull de proses autobiogràfiques L’escala de cargol. L’últim llibre de Sampere és Dèmens, publicat enguany.

Summary: El grup Reversos homenatja el poeta Màrius Sampere a l’Espai Vilaweb


Finalment, després de vuitanta-vuit programes, Marcel Arias s’endurà aquest vespre el pot de ‘El gran dictat’. 98.070 euros, el més alt de la història del programa. ‘Kagú’ és la paraula que li ha donat el triomf. Admet que no en sap el significat però, com moltes altres vegades, s’ha servit de la intuïció. —El vuitanta-vuitè programa ha estat el de debò. Havíeu arribat a pensar que no guanyaríeu? —Doncs sí, ho havia pensat moltes vegades per diverses raons. Perquè veia que hi havia rivals molt bons que em podien arrabassar el pot; i perquè en molts programes em quedava a una lletra i no se m’acabava d’alinear la sort per encertar les quinze paraules. Em pensava que em passaria com en Pau Sabaté, un concursant que va participar en moltíssims programes, però que va veure com li prenien el pot. Tenia el seu fantasma al clatell. —Sou un malalt de les paraules? —No estic al nivell d’en Màrius Serra, però suposo que sí. M’agraden molt els jocs: resoldre enigmes, videojocs, jocs mentals… Suposo que també tinc memòria fotogràfica i quan m’apareix una paraula poc comuna en un llibre o un joc, tinc facilitat per a retenir-la. També hi ha ajudat que parli anglès i alemany. El meu pare parla nou llengües i a casa sempre hem tingut interès per saber idiomes i autors de molts països… Aquesta inquietud m’ha ajudat. —’Platihelmints’, ‘stakhanovisme’, ‘ilek-khan’ són paraules del cinquè nivell que heu arribat a encertar durant tot aquest temps. Les coneixíeu? —No. Suposo que és intuïció. Òbviament, també hi juga un paper la sort. Per exemple, en el cas de ‘stakhanovisme’, havia llegit un llibre que es diu ‘Arxipèlag gulag’. És d’un autor rus i, evidentment, hi apareixen moltes paraules eslaves. Segurament no hi apareixia ‘stakhanovisme’, però haver llegit el llibre em va ajudar a deduir com s’escrivia. 'A 'El gran dictat' els de ciències tenim avantatge.' —Sou biotecnòleg i curseu el doctorat a l’Institut d’Investigació Biomèdica de Bellvitge (Idibell). Els coneixements científics us han estat essencials per a saber paraules en desús? —Sí, i tant. Ser científic no vol dir que hagi de saber qualsevol paraula de biologia. Però, és clar, a la ciència moltes paraules tenen arrels gregues que es fan servir en molts altres camps. També reconec, i és una opinió que comparteixo amb molts altres concursants, que els de ciències tenim avantatge, perquè a ‘El gran dictat’ apareixen més paraules científiques que no pas paraules que no ho són. —La paraula que us ha fet guanyar el pot és ‘Kagú’. Ha estat intuïció? —I tant. No la coneixia i fins i tot he estat temptat de fer dues coses: primer escriure ‘Kegú’, amb e, i després treure la u i escriure-ho amb dues os. Però és que m’havia passat moltes vegades que, volent complicar-me, havia errat. De manera que he optat per fer-ho fàcil. —Ja teniu pensat què en fareu, dels diners? —Tinc pensat algun viatge llarg que m’agradaria fer, com ara agafar el tren transsiberià o anar a Costa Rica. A part això, no tinc projectes al cap, simplement viure amb tranquil·litat i suposo que tenir algun caprici de tant en tant. Tampoc no canviaré els meus hàbits perquè això què faig ja m’agrada.

Summary: Marcel Arias, guanyador de ‘El gran dictat’: ‘No estic al nivell d’en Màrius Serra, però sóc un malalt de les paraules’


A les nou del matí no hi havia ningú, davant el Palau de la Generalitat. Bé, no hi havia ningú fora de la gent habitual. Transportistes, turistes i artistes diversos transitaven com si no fos a punt d’esdevenir-s’hi un terratrèmol de conseqüències i rèpliques imprevisibles. Una pluja tímida i serena acompanya les primeres hores d’un dia històric. Puigdemont i Junqueras, dos símbols de la unitat independentista, han anunciat que el referèndum sobre la creació d’un nou estat català –el segon després d’Andorra– es farà l’1 d’octubre. La convocatòria demanarà als ciutadans si volen que ‘Catalunya sigui un estat independent en forma de república’. Puigdemont ha deixat ben clar que la resposta donada per la ciutadania seria vinculant i que el govern es comprometia a fer-la efectiva. ‘La resposta serà un mandat que aquest govern es compromet a aplicar’, ha dit el president. Un dia històric, sí Els periodistes, més dels habituals, havien esperat des de primera hora el gran moment per a poder-lo explicar als lectors, oients i espectadors amb tota mena de detalls. Amb aquest posat incrèdul i distant tan en voga, el comentari entre els cronistes del gremi era ‘un altre dia històric, oi?’, amb aquell mig somriure perdonavides. Sí que és un dia històric. Com ho seria en qualsevol país del món que hagués decidit de fer-se gran. Decidir la independència del teu país deu ser la cosa més important que pot fer un poble durant la seva història. Poc abans de començar la reunió extraordinària de govern, hem vist com travessava la plaça de Sant Jaume un dels cervells de tot plegat: Carles Viver i Pi-Sunyer. Semblava un missatge, en el seu camí cap a l’Institut d’Estudis Autonòmics, com si ell ja ho hagués deixat tot a punt per a aquest moment. Diuen que tota l’enginyeria de la independència, amb els mapes d’estructures i els plans d’acció, ja és a punt. Tan sols cal que el poble parli i decideixi de romandre al Regne d’Espanya o crear una república moderna per als catalans. El moment i l’atenció internacional La pluja no ha cessat mentre arribaven els consellers, el vice-president i el president al Saló Daurat, amb la gran taula rodona del Tribunal de Cassació de la Generalitat republicana i el mural d’Antoni Tàpies, que ret homenatge als redactors de les quatre grans cròniques medievals, sempre vigilant. L’escena ha estat seguida pels fotògrafs habituals i per una colla de corresponsals de mitjans estrangers que també ha volgut viure el moment. A partir d’ara, l’atenció internacional tindrà un ull posat als mesos més decisius de la història recent de Catalunya. L’estat espanyol ho sap i haurà de calcular bé què fa per no provocar efectes contraris als que desitja. El mandat i un estat impropi Junqueras, que ha estat el primer de parlar davant la presidenta del parlament, de tot el govern i dels diputats de Junts pel Sí i la CUP, ha recordat que abans d’arribar a aquesta situació les institucions catalanes havien demanat divuit vegades a l’estat espanyol d’acordar la convocatòria un referèndum. Divuit ocasions que han trobat la mateixa resposta negativa. El vice-president ha justificat que el govern convoqui un referèndum i ha desgranat algunes de les mancances més significatives que implica mantenir-se dins l’estat espanyol. Finalment, abans de donar la paraula al president per al gran anunci, Junqueras ha recordat que la decisió presa en la reunió extraordinària de govern d’avui és el resultat d’una majoria parlamentària amb un mandat electoral clar sobre la independència. El sol ha sortit al Pati dels Tarongers Carles Puigdemont ha pres la paraula quan el sol ja havia eixit i donava aquell to tan màgic del Pati dels Tarongers, on s’ha fet l’anunci. ‘Hem perseguit l’acord de manera reiterada’, ha dit el president, que ha recordat que Catalunya havia fet moltes propostes a l’estat espanyol per resoldre la situació amb un pacte. ‘Hem fet arribar moltes vegades la nostra voluntat de seure a dialogar’, ha dit. També ha explicat que el govern havia fet arribar aquesta voluntat a tots els racons del món on havia pogut. I que s’havia explicat a tothom qui havia volgut parar l’orella. ‘S’acaba la legislatura i no tenim cap resposta positiva de l’estat’, ha recordat davant les cares somrients dels membres del govern i de la majoria parlamentària. Ni febles ni subordinats I després d’agafar aire, el president ha encarat l’anunci que tothom esperava. El govern fa ús de l’exercici legítim del dret d’autodeterminació d’una nació mil·lenària, ha reforçat Puigdemont. El referèndum es farà el dia 1 d’octubre. S’havia especulat amb el 24 de setembre –que és la festa de la Mercè– i el 8 d’octubre –una mica allunyat d’aquesta segona quinzena de setembre que sempre s’havia assenyalat. I la pregunta només utilitzarà els arbres per a la confecció dels sobres i les butlletes de vot. Tampoc no té ni subordinades ni pronoms febles… Quin missatge: ni febles ni subordinats! Serà binària i rotundament clara: ‘Voleu que Catalunya sigui un estat independent en forma de república?’ Anirà impresa en les tres llengües oficials –català, aranès i castellà– i tan sols oferirà dues respostes possibles: sí o no. Hi haurà pocs dubtes d’interpretació del resultat. I això és important perquè Puigdemont s’ha compromès –ell i el seu govern– a aplicar la resposta que doni la ciutadania. Un ‘visca Catalunya’ que ha ressonat i moltes escenes Puigdemont ha tancat l’anunci amb un ‘visca Catalunya’ que ha ressonat en un Pati dels Tarongers vibrant d’emoció. Els diputats i els membres del govern han aplaudit una bona estona. Anna Simó, membre de la mesa del parlament investigada, ha mirat Marta Rovira, secretària general d’ERC, amb les mans obertes: ‘Bé! Ja ho tenim!’ S’han abraçat emocionades. El diputat revelació Lluís Llach tenia els ulls plorosos. No ho podia pas amagar. Tampoc no ho volia, segurament. Germà Bel bescanviava parers amb el batlle de Molins de Rei, Joan Ramon Casals. Podria ser que li recordés que bona part del joc del referèndum es viurà en les seves terres: el Baix Llobregat i les Terres de l’Ebre. Una altra escena ens recordava que el referèndum ha de servir per a sortir de l’atzucac en què han restat atrapades algunes comarques com l’Anoia. Potser parlaven d’això l’economista i diputat Oriol Amat i la diputada d’Igualada Maria Senserrich. El futur a les mans Alguns dels setanta-un diputats de la majoria parlamentària –caldrà veure què passa amb l’absent Germà Gordó– s’han fet fotografies al lloc dels fets. Rialles, encara. Aplaudiments, emocionats. Com per donar-se força per tot això que vindrà. Perquè avui, entre les deu i les onze del matí d’aquest 9 de juny, s’ha fet el tret de sortida d’una cursa que l’estat omplirà d’obstacles que caldrà esquivar, tombar o, fins i tot, negligir. La convocatòria formal arribarà quan el parlament hagi aprovat la base legislativa del referèndum. Però avui ja ha començat el compte enrere. El poble tindrà la paraula. Una cosa tan revolucionària com aquesta. El futur a les mans.

Summary: L’abraçada, els ulls plorosos i un ‘visca Catalunya’ que ha fet trémer el Pati dels Tarongers


Mariano Rajoy va fer un discurs d’investidura autocomplaent, arribant a afirmar que malgrat els més de tres-cents dies de paràlisi política ‘Espanya continua essent el país que més creix entre les grans economiesd esenvolupades’. Poca autocrítica i cap concessió a l’oposició que l’ha fet president. Les expectatives del govern de Rajoy, en minoria al parlament, no són pas gens clares. En la premsa internacional de referència els pronòstics són molt negatius: de la legislatura ‘roïna, bruta i curta’ que veu a venir el Financial Times a la repassada severa que fa l’agència Reuters a la situació política i econòmica espanyola, i als incompliments del govern de Rajoy. Reuters inclou en una peça d’anàlisi publicada aquesta setmana avisos seriosos no només sobre la pèrdua d’influència d’Espanya, sinó sobre el fet que hagi esdevingut una nosa per al creixement. Citant un informe intern del ministeri d’afers estrangers britànic, ‘Espanya no només perd presència i visibilitat i s’allunya dels centres de poder; també és un fre per al creixement i per a la creació d’ocupació’. L’informe descriu Espanya com un ‘ànec coix’. Avisa d’una amenaça que plana sobre el nou govern espanyol, la de les multes de Brussel·les, de les quals aquest any es va escapar pels pèls. Però la hipoteca és enorme, perquè la Comissió no perdona de franc, i just l’endemà de saber-se que seria investit president, Rajoy va rebre la trucada advertint-lo que hauria de retallar cinc mil milions d’euros en un any i onze mil en dos anys per a acomplir l’objectiu de dèficit. La situació que dibuixa Reuters és ben reveladora: ‘Espanya corre el risc d’ésser multada per la no implementació de directives europees, com una de relativa a la venda d’explosius, i encara ha d’aprovar la seva participació en projectes d’alt nivell com un nou banc de desenvolupament amb seu a la Xina o l’acord de París per frenar les emissions de gasos d’efecte hivernacle.’ No és només la qüestió de les multes i la pressió per haver de prendre mesures econòmiques impopulars. Recorda Reuters que ‘el punt mort polític també ha fet difícil de donar resposta a la demanda d’independència de Catalunya, que vol fer un referèndum l’any vinent per a desconnectar.’ I resumeix així per què Rajoy té molt complicat de poder-ho resoldre: ‘La immensa cartera de temes pendents amenaça d’inundar el govern entrant de Rajoy, essent la situació encara pitjor per a un líder que pot fer ben poca cosa amb un parlament hostil’. Catalunya i Brussel·les, els ossos de Rajoy En la premsa internacional els ossos de la nova legislatura seran els pressuposts i Catalunya. Que pot fer, Rajoy? S’ho demana el periodista Tobias Buck del Financial Times: ‘Una nova reforma del mercat laboral? Improbable. Una revisió del sistema educatiu espanyol de tan poc rendiment? Utòpic. Un canvi constitucional que reescrigui les relacions entre l’estat i les regions, i que ajudi a calmar les tensions secessionistes amb Catalunya? Impossible’. Buck opina que Rajoy té encara un as a la màniga. ‘Pot forçar unes eleccions avançades, esperant que els votants li permetin de tornar a governar amb una majoria adequada . No hauria de sorprendre ningú que la pròxima legislatura sigui roïna, bruta i curta.’ Les previsions gairebé eufòriques del govern en funcions de Rajoy i del PP són refredades per la cadena d’informació econòmica Bloomberg: ‘’Els economistes diuen que el nivell de consum i l’activitat exportadora han ajudat a mantenir el camí del creixement, però que l’impacte de les reformes passada i estímuls com el del baix preu dels combustibles s’esvaïen. La taxa de desocupació ha caigut al nivell més baix dels últims sis anys, però la gran majoria dels nous llocs de treball són contractes temporals.’ Més dubtes sobre Rajoy, en aquest cas de The Economist: ‘Fins a quin punt se’n pot sortir Rajoy amb una govern en minoria no queda clar. Rajoy té el suport de Ciutadans. Per aprovar un pressupost, i les mesures per estrènyer el cinturó requerides per acomplir els objectius acordats amb la Comissió Europea sobre el dèficit, el president espanyol haurà de mirar d’esgarrapar vots dels nacionalites bascs o confiar en l’abstenció dels socialistes’ I fa aquesta observació sobre la carpeta catalana, en què veu a venir un xoc: ‘A part de l’economia, el tema de més pressió del nou govern serà Catalunya. El govern català preveu de fer un referèndum el setembre vinent Rajoy, amb el suport de Ciutadans, es nega ni tan sols a parlar-ne. Els catalans podrien ésser dissuadits  si se’ls oferís més autonomia, com proposen els socialistes. Però la confrontació sembla probable.’ La política espanyola ha evitat unes terceres eleccions consecutives i ha sortit de l’atzucac amb la rendició del PSOE. És un pas endavant però potser per acabar-ne fent dos enrere, perquè l’oposició política al PP ha quedat minada. Sobre això reflexionava aquest divendres el diari The Guardian en un editorial, destacant la crisi del PSOE en el context de la debilitat dels partits socialistes a tota Europa. I indicant el factor català com a pinyol del desacord entre els socialistes i Podem. ‘‘Les demandes catalanes d’independència no han ajudat el PSOE (contrari a un referèndum) ni Podem (a favor de fer-lo) a trobar un terreny comú. Un camí més progressista per a Espanya va quedar tancar per causa de diferències ideològiques i enemistats personals’ I afegeix: ‘la culpa pot ser àmpliament compartida (…). La divisió i la confrontació a l’esquerra ha facilitat la renovació de l’hegemonia de la dreta.’

Summary: L’Espanya de Rajoy, ‘l’aneguet coix’: els avisos severs de la premsa internacional


Bruce Springsteen ha venut fins a la una del migdia 45.000 entrades pel concert que farà al Camp Nou el 14 de maig. L’artista va escollir Barcelona per iniciar la gira europea de commemoració dels 35 anys de la publicació del seu àlbum ‘The River‘. La venda continua en aquests moments, malgrat que ja s’han esgotat les entrades de diverses zones. Springsteen també actuarà tres dies després a l’estadi d’Anoeta, a Sant Sebastià, i al Santiago Bernabéu de Madrid. Les localitats es poden comprar a www.ticketmaster.es i tenen un preu de 80 euros a la pista i d’entre 65 i 115 euros per als seients reservats.

Summary: Bruce Springsteen ven 45.000 entrades en tres hores pel concert a Barcelona


Dijous hi haurà eleccions a les assemblees nacionals d’Escòcia, País de Gal·les i el Nord d’Irlanda. Unes eleccions marcades pel resultat del referèndum d’Escòcia i la majoria absoluta de David Cameron al govern britànic. De primer, les eleccions havien de ser el maig del 2015, però com que coincidien amb les del Regne Unit es van ajornar un any, i les legislatures van passar a durar cinc anys a partir d’aquell moment. Les eleccions del Regne Unit van donar la majoria absoluta als conservadors, encara que en aquestes tres nacions els ‘tories’ van obtenir uns resultats modests. A conseqüència d’això, les eleccions de dijous són marcades per les polítiques d’austeritat, no votades pels ciutadans dels territoris, i pel futur de les nacions després del referèndum escocès. L’SNP és el gran favorit a Escòcia El Partit Nacionalista Escocès (SNP), tot i la victòria dels contraris a la independència al referèndum, és el gran favorit a les eleccions. Cosa que ja va demostrar a les eleccions britàniques, quan va obtenir 56 escons de 59. La resta de partits ha volgut convertir les eleccions en un veredicte al partit de govern entre canvi o continuïtat, i un SNP reforçat ha acceptat l’envit de millorar els resultats. La campanya del partit nacionalista s’ha centrat en l’actuació del govern i, de fet, el lema és ‘Jo estic amb la Nicola’, candidata i actual presidenta. Després del referèndum, els independentistes han mostrat en la campanya el perfil més social, per contraposar el projecte escocès a l’actual govern britànic. El programa electoral se centra principalment en l’educació, la salut, la formació i la innovació, amb propostes com ara restaurar les ajudes a l’habitatge per als joves de 18 a 21 anys, duplicar el servei de guarderies i equiparar l’assignació dels curadors al subsidi de desocupació. A més d’utilitzar el poder que té el govern per a lluitar contra la política d’austeritat del govern de David Cameron. Cal tenir en compte que a Escòcia la identitat no ha estat l’eix del debat. Només un 9% dels escocesos ha nascut a Anglaterra i la gran majoria de ciutadans se senten només escocesos (62%), xifra que creix fins al 71% entre els més joves. En canvi, la identitat dual britànica i escocesa representa el 18% i la britànica i prou un 8%. Per això la campanya dels partidaris de la independència durant el referèndum es va centrar a exposar un projecte escocès més atractiu que no el britànic, que va convèncer els joves. Mentre que els unionistes van explotar el discurs de la por, i les contrapartides que implicaria, a més la promesa de poders sense trencar els lligams. Aquest discurs va atreure la gent més gran i va ser clau per a la victòria del no. Quant a la llengua, l’anglès és la llengua materna de gairebé tota la població (4.741.000); en canvi, les llengües pròpies de la nació, l’scots i el gaèlic, són llengua materna de 56.000 i 25.000 escocesos respectivament. Es pot comparar amb els 54.000 que a Escòcia tenen per llengua materna el polonès. Les enquestes preveuen una majoria absoluta de l’SNP, que obtindria 71 escons de 129 i un 51% del vot. En canvi, els laboristes, que havien guanyat totes les eleccions generals entre 1959 i 2010 i que van patir una contundent derrota el 2015 podrien patir aquest dijous una derrota històrica, ja que hi ha la possibilitat que passin a ser tercera força per primera vegada des de 1910. La segona plaça se la disputen els laboristes i els conservadors, un partit amb un suport modest a Escòcia i que es va oposar a la devolution el 1999. El suport dels dos partits es situaria al voltant del 19% dels vots. El sistema electoral escocès és un sistema mixt, on 73 diputats dels 129 són escollits per districtes d’un sol candidat, i hi ha una segona votació d’àmbit regional, on els escons s’atribueixen proporcionalment comptant els seients ja atribuïts en la primera votació. Les eleccions, a més, tenen la gran novetat que els joves de 16 i 17 anys podran acudir a les urnes, fet que pot beneficiar els partits independentistes. Els Verds escocesos, també independentistes, preveuen superar per primera vegada els liberal-demòcrates i obtenir un rècord de nou escons. El debat sobre la independència continua obert. L’SNP ha assegurat que no convocaria un segon referèndum fins que no hi hagués ‘una prova clara i sostinguda que la independència s’ha convertit en l’opció preferida de la majoria dels escocesos’ o bé si es produís ‘un canvi de les circumstancies’, com podria ser la sortida del Regne Unit de la Unió Europea amb el vot en contra dels escocesos. La formació que sí que vol un segon referèndum immediat és el RISE (Respect, Independence, Socialism and Environmentalism), un aliança electoral que sorgeix a partir de les sinergies creades durant la ‘Radical Independence Campaign’, paral·lela al ‘Yes Scotland’. En aquestes eleccions no s’espera que arribin a obtenir cap escó. Al País de Gal·les, el Playd Cymru vol deixar de ser la crossa dels laboristes Al País de Gal·les trobem una situació que no encaixa ni en la lògica escocesa ni tampoc simplement en la política britànica. Hi ha un fort sentiment de pertinença: un 58% se sent només gal·lès. Però, a diferència d’Escòcia, més d’un terç de la població no se sent gens gal·lès. Un 29% dels ciutadans han nascut fora del país i hi ha regions on els nascuts a Anglaterra superen el 40% de la població. També a diferència d’Escòcia, a Gal·les hi ha una llengua pròpia que és d’ús habitual per una gran part de la població. Els parlants de gal·lès representen el 20% de la població, en una proporció molt desigual al territori. A les regions del nord-oest, més de la meitat dels ciutadans parlen la llengua pròpia, i és la llengua habitual de gran part població, mentre que en algunes altres regions no arriben al 10%. Respecte de censos anteriors, la llengua perd lentament parlants, tot i els esforços per mantenir-la viva. Entre els nens de 10 a 14 anys el coneixement del gal·lès supera el 40%, però més de la meitat deu anys després no són capaços de parlar-lo. Actualment només un 10% de les llars són totalment de parla gal·lesa. Els laboristes són el partit que ha dominat la política gal·lesa d’ençà de la restauració de poders –la ‘devolution’–, principalment al sud més industrial, amb un discurs més favorable a les reivindicacions del nacionalisme gal·lès que no pas els laboristes a Escòcia. Després de cinc anys de govern, les enquestes mostren el suport més baix des de 2010 i indiquen que perdrà la majoria absoluta. El partit necessitaria el suport del Plaid Cymru, com ja va ser el cas el 2007-2011. El Plaid Cymru, el partit nacionalista gal·lès, obté més suport a les regions on la llengua i la identitat són més fortes, i hi supera el 40% dels vots. En canvi, hi ha regions on no obté ni el 10%. Per a trencar aquesta barrera, el partit ha presentat per primera vegada a la història una candidata independentista que no parla fluidament el gal·lès i amb un marcat discurs social, similar al Partit Nacionalista Escocès. Alhora, s’ha manifestat com a alternativa als laboristes i no pas com una crossa. Els conservadors es presenten com l’alternativa, després de disset anys dels laboristes. Però els tories no passen pas un bon moment, a Gal·les, després de sortir esquitxats pels ‘papers de Panamà’. A això, cal sumar-hi a la crisi del govern de Cameron amb la indústria de l’acer (Port Talbot) i la dèbil posició al referèndum sobre la sortida de la Unió Europea. L’UKIP, que es mostra favorable al Brexit i contra el TTIP, ha aprofitat la posició dels conservadors i entrarà per primera vegada a l’Assemblea gal·lesa. Quant a la independència, les enquestes mostren que un 10% dels gal·lesos en són partidaris i s’han creat plataformes com “Yes Cymru”, inspirat en el “Yes Scotland”, per a mostrar-ne els beneficis. Gal·les el 2011 va aprovar en referèndum un augment de les competències i actualment la meitat dels gal·lesos ja en reclamen més. Per tant, el país viu un procés gradual d’exigència d’autogovern. Al Nord d’Irlanda hi haurà poques novetats El primer que cal considerar al Nord d’Irlanda és l’existència de dues comunitats, catòlics i protestants, a grans trets republicans i unionistes respectivament. L’autogovern sorgit dels acords de Divendres Sant del 1998 estableix una assemblea i, per evitar que una comunitat s’imposi a una altra, s’estableix la regla de la ‘doble majoria’, que obliga que totes les decisions importants hagin de tenir el suport de la majoria de les dues comunitats. A la vegada, per evitar un govern d’una comunitat en concret, els càrrecs del govern es reparteixen entre tots els partits proporcionalment. Segons aquests mateixos acords, l’estatus d’Irlanda del Nord serà decidit pel desig democràtic de les poblacions del Nord d’Irlanda i la República d’Irlanda. Per tant, com que hi ha una majoria de republicans a Irlanda del Nord se suposa que es podrà fer un referèndum. Els catòlics representen el 45,14% de la població mentre els protestants són el 48,36%, però en una dècada s’ha reduït de sis punts la distància entre totes dues comunitats. Així doncs, sembla que és qüestió de temps que hi hagi una majoria catòlica. En qüestió de llengua, l’anglès és la llengua de totes dues comunitats. El gaèlic és la llengua materna del 0,24%. El suport als partits de cada comunitat tenen una proporció estable, i el primer ministre és un unionista. Però sí que hi ha canvis dins els dos blocs, tot i que no hi ha cap daltabaix. Entre els unionistes, el partit més gran actualment, el DUP, vinculat a l’església protestant i de dretes sembla que baixarà lleugerament després de la retirada del seu president. En canvi, puja l’altre gran partit protestant, l’UUP, que fins el 2012 havia mantingut una aliança electoral amb els conservadors. Més enllà dels dos grans partits, el TUV –una escissió ultranacionalista del DUP–, contrari als acords amb els republicans i que va titllar l’irlandès de ‘llengua de follets’ passaria a tenir dos escons, mentre que l’Alliance, un partit moderat que defensa la unió amb la Gran Bretanya però favorable a la reconciliació entre comunitats, també augmentaria. Entre els catòlics, el partit majoritari és el Sinn Féin, que mantindrà el lideratge, tot i que pot perdre dos escons. Després de l’assassinat aquest mes d’una taxista per part d’un republicà dissident, el partit ha denunciat la voluntat de dissidents i lleialistes de voler el retorn de les tropes britàniques. El partit ha centrat la campanya en les polítiques socials, i es defineix com el partit més d’esquerres de l’assemblea, favorable a aprovar el matrimoni del mateix sexe (aprovat a la República d’Irlanda) i a flexibilitzar l’avortament. L’altre partit catòlic, l’SDLP, el referent socialista del Nord d’Irlanda, pot créixer un escó segons les enquestes, encara que l’última notícia ha estat que vuit dissidents laboristes britànics, que teòricament no es presenten, volen fer-ho tot i l’oposició del partit, fet que podria debilitar el vot laborista a la regió.

Summary: L’SNP aspira a una victòria històrica a les eleccions de dijous


Ingredients (per a 12 persones): 3/4 de pollastre 1/4 de gallina 1 os de vedella 200g de conill de vedella 1 botifarra blanca cuita 1 botifarra negra 200 g de cansalada viada 1/2 peu de porc 1 tros d’orella 1 os de pernil 1 os d’espinada 1 manat d’herbes patates cigrons col 600 g de galets grans Per fer 2 o 3 pilotes: 200 g de carn picada de vedella 200 g de carn picada de porc 2 ous pa ratllat farina all julivert Elaboració: En una olla hi posem deu litres d’aigua freda i hi afegim tots els ingredients menys les pilotes, les botifarres, les patates i la col. Els cigrons els haurem remullat abans. Ho posarem a bullir a foc una mica viu, entre dues i tres hores. Mentrestant, fem les pilotes: Barregem les dues carns picades i hi afegim els dos ous sense batre. Ho treballem bé, hi afegim el pa ratllat i l’all i julivert trinxat. Donem forma a les pilotes, les enfarinem i les afegim al brou (passades entre dues i tres hores). També hi afegim les patates i la col. Ho fem bullir tot uns vint minuts més. Hi afegim la botifarra blanca i quan faltin tres minuts la negra. Un cop fet, colem el brou i en reservem una part amb totes les carns i les verdures perquè no es refredin. Tornem el brou colat al foc i quan bulli hi tirem els galets. Els deixem bullir a poc a poc uns deu minuts. Escudella.

Summary: Escudella i carn d’olla, pas a pas


El catedràtic Andrés Betancor ha comunicat la seva renúncia al lloc de vocal que ocupava a la Junta Electoral espanyola (JEC) d’ençà d’octubre de 2017 a proposta de Ciutadans, segons van confirmar a Europa Press fonts de l’organisme. Betancor, un dels vocals de la JEC contra els quals es va querellar el president català Carles Puigdemont, justifica la seva renúncia per motius personals i la dimissió ha estat ja acceptada pel president de la JEC, el magistrat Segundo Menéndez, perquè tingui efectes des d’avui. La mesa del congrés espanyol hauria de ser l’encarregada de cobrir aquesta baixa però és possible que ja no es produeixi un relleu específic atès que tota la JEC està fora de termini perquè la legislació estableix que ha de ser renovada per complet en els noranta dies posteriors a la constitució de les corts espanyoles, que va ser el 21 de maig. La JEC està composta per quinze persones seleccionades pel Tribunal Suprem i pel congrés espanyol: són vuit magistrats del Suprem triats per sorteig, cinc catedràtics proposats pels grups i nomenats pel congrés espanyol, i dos membres més nats que no tenen vot (el lletrat major del congrés i el director de l’Oficina del Cens Electoral). Actualment són deu homes i cinc dones. Es va canviar un magistrat per jubilació El passat mes de juny es va canviar un dels magistrats, que s’acabava de jubilar, i la seva substitució per un altre membre del Tribunal Suprem. Així, el Consell General del Poder Judicial (CGPJ) va comunicar la jubilació de Luis Fernando de Castro Fernández, de la sala social, i la seva substitució pel també magistrat Sebastián Moralo Gallego, designat igualment per sorteig (insaculació). En el seu moment, els cinc vocals designats per la mesa del congrés van ser proposats per PP, PSOE, Units Podem i Ciutadans. En concret, el Grup Popular va proposar dos catedràtics de la UNED: Carlos José Vidal Prado, de Dret Constitucional, i Lourdes Nieto López, de Ciències Polítiques. El PSOE, Ángela Figueruelo, catedràtica de Dret Constitucional de la Universitat de Salamanca; Units Podem, Inés Olaizola, catedràtica de Dret Penal de la Universitat de Navarra i experta en regeneració i finançament de partits; i Ciutadans el citat Andrés Betancor Rodríguez, catedràtic de Dret Administratiu de la Pompeu Fabra. Betancor i Vidal, un dels proposats pel PP, van ser els dos vocals de la JEC contra els quals es van querellar Carles Puigdemont i Toni Comín per la decisió de l’organisme arbitral de no autoritzar la seva candidatura a les eleccions europees del passat 26 de maig, una resolució que el Tribunal Suprem va acabar revocant. Els candidats de JxCat, que finalment van poder presentar-se a les eleccions europees, acusaven de prevaricació aquests dos vocals per haver donat suport a la seva exclusió dels comicis.

Summary: Dimiteix el vocal de la Junta Electoral espanyola contra qui es va querellar Puigdemont


La Generalitat ha emmarcat en la llibertat d’expressió i d’opinió les paraules del bisbe de Solsona (Lleida), Xavier Novell, en les quals apuntava en una glossa setmanal al maig un vincle de l’homosexualitat amb una figura paterna ‘absent’ o difuminada. En una resposta parlamentària recollida per Europa Press, la consellera de Treball, Assumptes Socials i Famílies de la Generalitat, Dolors Bassa, explica que una vegada analitzades les paraules per part dels serveis jurídics, han constatat la impossibilitat d’obrir un procediment administratiu sancionador. Bassa ha dit que les seves paraules ‘entren en l’àmbit de l’exercici del dret a la llibertat d’expressió, opinió i ideologia d’aquesta persona’, ha al·legat. La consellera ha recordat que la Direcció General d’Igualtat va notificar una carta al bisbe de Solsona en què s’adjuntava la citada llei per garantir els drets de lesbianes, gais, bisexuals, transgènere i intersexuals, la bifòbia i la transfòbia ‘per deixar patent que l’opció sexual és un dret que forma part de la llibertat personal de cada individu i no del tipus de família en què creix’. ‘Considerem necessari i responsabilitat de l’administració el rebuig sistemàtic i contundent de les expressions i manifestacions que posen en dubte els drets de les persones LGTBI’, reconeguts per la llei, ha subratllat la consellera.

Summary: La Generalitat no sancionarà al bisbe de Solsona per vincular l’homosexualitat amb una figura paterna ‘absent’


El president dels Estats Units, Donald Trump, ha obert la porta a reunir-se amb el president de l’Iran, Hassan Rohani, per a rebaixar la tensió ‘si es donen les circumstàncies adequades’. Així ho ha confirmat aquest dilluns just després que el president de l’estat francès, Emmanuel Macron, hagi anunciat que espera que es faci una cimera sobre el programa nuclear iranià entre tots dos dirigents en les pròximes setmanes. En la conferència de premsa conjunta amb Trump posterior a la reunió del G-7 a Biarritz, Macron ha defensat que la trobada seria molt important per posar fi a l’escalada de tensió i garantir l’estabilitat de la regió. Segons el president francès, Rohani està preparat per trobar-se amb qualsevol líder polític. L’anunci arriba després que Macron convidés per sorpresa el ministre d’Exteriors iranià a la cimera. El maig del 2018 Trump es va retirar unilateralment de l’acord nuclear pactat el 2015 amb l’Iran, la Unió Europea, la Xina, França, Rússia, el Regne Unit i Alemanya i va reimposar sancions individuals a alts càrrecs del govern iranià i a les exportacions de petroli. Trump ha negat que no cerca un canvi de lideratge a l’Iran, sinó un acord que garanteixi que no tindrà armes nuclears durant un període de temps més llarg que el marcat en el pacte del 2015.

Summary: Trump obre la porta a reunir-se amb el president de l’Iran ‘si s’escauen les circumstàncies adequades’


Diuen els mallorquins més xovinistes que el món es divideix entre Mallorca i fora Mallorca. Un dels arguments que esgrimeixen en favor d’aquest microcosmos de l’illa és la gastronomia. Un altre, que cada una de les illes agrupades dins el conjunt de les Illes Balears fa la guerra pel seu compte i cerca les relacions a fora així com pot. Una estatística inapel·lable diu que solament el 6% dels habitants insulars ha viatjat a totes les illes i que d’aquest 6% la immensa majoria són de Mallorca. És clar, què se li ha perdut a un eivissenc a Menorca o a un menorquí a Eivissa, si surt molt més bé de preu viatjar a Londres, a París o a qualsevol ciutat alemanya? Això ha fet que hagin perdurat tot un seguit de secrets gastronòmics de cada illa i que siguin patrimoni exclusiu dels nadius o dels connaisseurs. I una d’aquestes joies és el variat mallorquí. Naturalment, el secret ja no es pot guardar més. La culpable de la descoberta o redescoberta del variat ha estat l’editorial Disset, que ha publicat fa poc un llibre dedicat a aquest singular plat de la gastronomia illenca, i la cadena SER de Mallorca, que, juntament amb l’editorial, impulsa la Fira del Variat, amb un èxit extraordinari. Es fa el mes de març i hi participen alguns dels millors cuiners de l’illa. La llegenda diu que el variat deu ser una de les poques coses bones que ha portat el turisme a Mallorca. Fou als anys cinquanta quan uns turistes incipients –més semblants als viatgers que no pas als usuaris del ‘tot inclòs’ amb paladar enrajolat–, gent amb una certa sensibilitat gastronòmica, varen demanar de tastar cadascun dels plats que servien en una fonda. Allà es van atrevir a ajuntar-les totes en una cassola de fang i així va néixer el variat. A gust del consumidor, cadascú combina les tapes així com vol. En allò que segurament no ens posarem d’acord és en què hi ha d’haver, al variat, tot i que la base de la major part de plats que duen aquest nom és inamovible: frit, pica-pica, pilota, ensalada russa, calamar arrebossat i croqueta. En molts també hi ha tripa, però això ja se sol demanar al consumidor, per si de cas no és amant de les substàncies gelatinoses. També admet qualsevol altra tapa que s’hagi preparat al local on se serveix: llengua amb tàperes, verdures arrebossades, pollastre amb salsa, xampinyons amb all… Això fa que a cada un dels bars i restaurants on es fan variats hi hagi subtils diferències entre uns i altres i també que hi pugui haver diferències en un mateix lloc, segons què demani cadascú. Sigui com sigui, ara ja hi ha un llibre que homenatja aquesta barreja i que ens mostra que els cuiners actuals en fan versions d’alta cuina. L’obra també aplega una vintena de llocs indefugibles a l’hora de degustar aquesta tapa de tapes. És El llibre del variat mallorquí, un dels èxits de la temporada, amb més de dos mil exemplars venuts a Mallorca, traducció a l’alemany i a l’espanyol i una versió en braille perquè els lectors cecs també puguin descobrir aquesta font de plaer gustatiu. Aina Maria Solano ha estat l’encarregada de fer la recerca gastronòmica per al llibre i també d’entrevistar i coordinar els divuit cuiners que expliquen la seva versió del plat i els vint bars o restaurants seleccionats –podrien ser molts més, perquè ara el variat és present a tota l’illa. Cristina Ortega ha fet les fotografies que fan que el llibre es mengi per la vista. En l’elaboració del llibre hi ha participat molt activament la cadena SER de Mallorca. El director de l’emissora, Josep Roquer, diu: ‘El variat és el berenar del burgès de ciutat i del pagès de part forana després de la missa del diumenge.’ Sens dubte, deu ser quelcom semblant a això, però hauríem de canviar això de ‘burgès de ciutat’ per ‘classe funcionarial’, perquè, com s’ha estudiat, de burgesia il·lustrada no n’hi ha hagut, a Mallorca. I sembla que no n’hi haurà, tampoc. Roquer afegeix: ‘El llibre no és un volum de receptes, sinó un recull d’emocions culinàries on trobarem els principals ambaixadors i cuiners de referència de Mallorca i “temples”, és a dir, bars i restaurants de referència del variat.’ Entre els cuiners i restaurants que col·laboren en el llibre n’hi ha de ben destacats de la cuina mallorquina: Tomeu Arbona, Javier Bermudo, Miquel Calent, Bernabé Caravotta, Marga Coll, José Cortés, Miquel Gelabert, Andreu Genestra, Tomeu Lassio, Pau Navarro, Ariadna Salvador, Catalina Pieras, Toni Pinya, Igor Rodríguez, Koldo Royo, María Salinas, Maria Solivellas, Santi Taura, Tomeu Torrens, Cafè Aràbic, Bar Bosch, Ca na Martina, Ca’n Beia, Can Frau, Can Melis, Can Menescal, Can Prim, Casa Miss, Cas Cotxer, Bar Cifre, Clandestí Taller Gastronòmic, Es Pont, Es Rebost, Bodega la Rambla, Bar Mavi, Bar Micar, Bar Mingo, Sa Plaça i S’Estanc Vell. En la selecció de restaurants i bars del llibre hi ha els que tenen més tradició i cultura del plat; però n’hi hagut tants que no hi han entrat que l’editorial no descarta de fer-ne una tercera edició ampliada. La presentació del llibre a Barcelona ha estat la darrera gran fita del redescobriment i la valoració d’aquesta singular manera de menjar les tapes a Mallorca. El cuiner Pau Navarro, del restaurant Clandestí, diu: ‘Volem donar valor a la manera de menjar tapes a Mallorca, que és única. Els mallorquins ho tenim tan integrat en la nostra cultura que no hi donàvem el valor que té i amb aquest llibre ho hem resolt.’ Maria Solivellas, cuinera de Ca na Toneta, rebla el clau: ‘El variat és una raresa mallorquina que a més no s’assembla gens a la manera com som els mallorquins. És una barreja de moltes coses en un plat molt petit; en canvi, els mallorquins tendim a ser austers i simples.’ Fer un llibre d’aquestes característiques també té risc per als autors. La periodista gastronòmica Aina Maria Soriano diu: ‘El variat és una transgressió de la gastronomia de la qual he quedat del tot enamorada, i això que a mi, abans de participar en el llibre no em deia res.’ I Cristina Ortega afirma: ‘Ha estat tot un desafiament. Estic acostumada a fer fotografia d’alta cuina, però el variat és un plat molt diferent, amb múltiples textures.’ Totes dues diuen que hi han xalat –i menjat– molt fent aquesta feina. El director de Disset Edicions, Sebastià Marí, diu: ‘El llibre dóna valor al variat i amb això hem tocat la fibra de molts mallorquins, que l’han fet seu. Ha estat un gran èxit a Mallorca. És un llibre sobretot divulgatiu, que s’ha regalat, i que ara volem que vagi més enllà de l’illa.’ A Mallorca, en aquest món globalitzat, de cada vegada hi ha més pocs secrets per descobrir. Tanmateix, encara ningú no ha explicat, per sort, on trobar el millor pa morè per a sucar amb la mescla de salses que queda al cul del variat i que n’és, en bona part, l’essència. Per descobrir-ho haureu d’anar a tastar-lo. I un consell, val més que no ho feu a l’estiu: aquest plat és ben contundent i ha de menester bons maridatges. I com que aquests darrers temps es parla tant de ‘desestacionalitzar’ el turisme i que torni el de qualitat, què hi ha millor que un turisme gastronòmic i de qualitat, semblant al dels pioners dels anys cinquanta?

Summary: Adeu al darrer gran secret de la gastronomia mallorquina


Ja han sorgit les primeres veus dins d’ERC que demanen al president en funcions de la Generalitat, Artur Mas, que s’aparti i no sigui el candidat a la presidència en la investidura per tal de facilitar l’acord amb la CUP. Tot i això, la versió oficial del partit és la que ha expressat el seu líder, Oriol Junqueras, quan ha afirmat que Mas continua essent el seu candidat i el de Junts pel Sí. També ha assegurat que el seu partit no es presentaria pas com a alternativa i ha negat que ell hagués demanat que Mas s’enretirés. En canvi, el diputat electe al congrés espanyol, Joan Tardà, va demanar ahir a Mas que faci un pas enrere. Una petició que avui ha reiterat als micròfons de Catalunya Ràdio: ‘Si ara resulta que ha de fer un pas al costat, doncs el fas. I aquest és el veritable patriotisme i és el que jo, personalment, amb tota humilitat, crec que és el que hauria d’haver fet. Que és injust? Tal vegada. Que no s’ho mereix? Potser també. D’acord? Perquè ha estat clau el president Mas per al procés, però si ara resulta que perquè la situació és la que és i cal preservar el resultat del 27 de setembre et toca fer un pas al costat, doncs el fas. I la ciutadania, si més no la que ha votat sobiranisme, crec que ho agrairíem’, ha afegit. En aquest mateixa línia també s’hi ha apuntat ERC de Sant Cugat del Vallès, que ha reclamat a Artur Mas que faci ‘un pas al costat’ per desbloquejar la investidura. ‘La CUP ha demostrat que no ha estat a l’altura de les circumstàncies; ara cal que CDC demostri que sí ho està’, ha dit el secretari de política municipal, Èric Gómez. .@ericgomezperez : ‘Artur Mas ha d’estar a l’alçada i fer un pas enrere’ #SantCugat pic.twitter.com/YfypNq1UVD — Esquerra Sant Cugat (@ercsantcugat) 5 gener, 2016 Per una altra banda, el secretari d’organització d’ERC, Isaac Peraire, ha fet un piulet força crític amb la compareixença de Mas i ha lamentat que hagi atacat la CUP en el seu discurs. ‘Sense retrets hi hauria més possibilitats d’èxit’, ha reblat. No és la millor manera esgotar el temps negociador enfrontant-se a l’altra part. Sense retrets hi hauria més possibilitats d’èxit. #quedadit — Isaac Peraire Soler (@isaacperaire) 5 gener, 2016 El cap de files dels republicans al congrés espanyol, Gabriel Rufián, no ha criticat directament el líder de CDC, però sí que ha fet un piulet burleta a Twitter amb aquesta imatge: Y hasta aquí mi valoración de #compareixençaMas pic.twitter.com/8BbSy6MbBU — Gabriel Rufián (@gabrielrufian) 5 gener, 2016

Summary: Sorgeixen més veus crítiques amb Mas dins d’ERC