Julià de Jòdar (1942), té el diploma d’enginyer físico-químic, però es va acabar decantant per les humanitats. Es llicencià en història, es féu dramaturg i sobretot novel·lista. I darrerament, molt implicat en la política, va ser un dels deu diputats de la CUP durant la legislatura passada. Ara es mira l’actualitat amb un punt de distància i la comenta a Twitter, on té un compte ben actiu. El badaloní De Jòdar rep VilaWeb a casa seva, a l’Eixample barceloní. En aquesta entrevista mira d’explicar-se quines vies de sortida té la situació actual. —Actualitat obliga: com el valoreu, el segon pas al costat d’Artur Mas? —Una troca difícil de descabdellar: el seu problema personal, el cas Palau, el futur del PDECat-JuntsxCat, la presidència de la Generalitat…El primer fil d’on tirar és el cas Palau, que confirma les raons de la CUP per impedir la seva investidura fa dos anys. En última instància, Mas deixa pas al nou poder presidencialista d’en Puigdemont (d’altra banda, el principal atot del PDECat, confirmat per la victòria de la llista encapçalada per ell) pensant a tornar d’aquí un temps amb una formació ad hoc a partir de l’evolució de JxCat. (Una llástima que no s’hagués confegit una llista 1-O, que hauria pogut reflectir un poder popular viu i en cru, després de les anades i vingudes d’un octubre desaprofitat per les misèries intrapartidistes.). —I com avançaríeu políticament, ara? Us vam llegir piulades a Twitter que deien que tenint un govern no n’hi ha prou. Que calen unes altres vies. Quines altres vies? —Essent fidel als dos milions llargs de persones que han votat per la independència –que quedi clar: per la independència, i no per tornar a l’autonomia, com volen els unionistes perdedors i acòlits. Cosa que vol dir mantenir el torcebraç pel poder propi enfront de l’estat, amb instruments creats ad hoc per a la mobilització popular, i atenent, sempre, a les relacions de força de cada moment. Ara com ara, la lluita antirepressiva em sembla un combat polític del més alt nivell contra tots els aparells conjuminats de l’estat i els seus esbirros polítics. Cap govern independentista, lleial als seus votants, no pot tornar al llit de Procust de la constitució espanyola i el poder delegat des d’aquesta constitució, com recomanen veus lligades a tots els conglomerats dels poders dominants. I qui no hi estigui disposat, que no hi entri, o que no formi govern. L’anomenada ‘estabilitat’ o els projectes de ‘governs de tècnics’ són marrades sense futur: el poder de l’estat ens vol captius i desarmats, no ens permetrà d’acumular forces des d’una Generalitat intervinguda directament o indirectament, via control econòmic, recursos al TC, querelles sense treva, condemnes d’imputats, actualització del 155 per posar bastons a les rodes, etcètera. Els mecanismes repressius a tots els nivells són l’estratègia política espanyola; i l’hem de derrotar en tots els fronts, no pas limitant-nos a la defensa de les institucions autonòmiques –el marc desitjat pels que obliden massa fàcilment la lluita real de la gent aquests anys —Com la solucionaríeu, la investidura de Puigdemont, des d’un punt de vista pràctic? Ha de tornar? S’han de fer caure noms de les llistes, i deixar que pugin nous diputats? O tot el govern a treballar allà (idea de Xavier Roig)? —La investidura de Puigdemont, lamentablement, és una de les moltes escaramusses que ens tocarà d’abordar si ens quedem empantanegats en el nou ordre mental creat per la repressió de l’estat. La qüestió prèvia és: president, per a fer què? Si entenc bé la posició de Puigdemont, a partir de la doble legitimat que tragina (encara és el president de Catalunya contra la usurpació de l’estat i, a més, l’independentisme ha guanyat en camp contrari), sembla que no està disposat de cap manera a tornar a la fase autonomista. Per tant, tots els pactes, marrades, legalismes i altres argúcies que es posin damunt la taula han de tenir present que un govern lleial als seus votants (des de l’1-O fins al 21-D) no pot sinó recomençar la guerra allà on l’havíem deixada en la disputa del poder a l’estat; contràriament, tant se valdria de posar un president tècnic, o de compromís, o de transició, o un titella, etcètera, que només representaria una nova submissió, amb promeses a llarg termini, o sigui, acceptant dissimuladament l’ordre repressiu constitucional. Ens diran que això és desafiar de nou l’estat, que la repressió serà molt més dura, etcètera, però, és clar, no podem invocar mandats democràtics i, alhora, negar-ne el contingut: la nova majoria independentista en tràmit de formar-se és això: independentista. I no pas autonomista, que per això ja hi eren els unionistes perdedors. I ha estat votada, la majoria independentista, per tornar-hi i no per resignar-se. Contràriament, admetria que el 155 i el 21-D eren per a tornar a la cleda constitucional. Govern de concentració nacional i mobilització popular, vet aquí la fórmula per arrencar. —Feu crítiques a la gestió post-1 d’octubre? Què hauríeu fet de diferent? I teniu elogis per a la gestió post-1 d’octubre? Què es va fer ben fet? —Des dels fets del parlament del 6 i el 7 de setembre, els blocs en presència ja estaven en posició de combat; entre la Diada i els fets davant la conselleria d’Economia, la temperatura política del carrer havia d’haver fet veure al poder instituït de la Generalitat que allò anava de veres, que la mobilització popular era de debò. I, és clar, la República va ser als carrers entre l’1-O i el 3-O, portada per la voluntat irrenunciable i incorruptible de la gent autoorganitzada, més enllà de les institucions i més ençà de pactes de conveniència entre mestretites del poder, encara esclau de la lògica autonomista i de la política de despatxos. El dia 10 d’octubre ja va ser catastròfic, perquè va atorgar la iniciativa a l’estat, grogui des de l’1-O. I, malgrat tot, la proclamació de la República s’havia de fer petés qui petés. Recordeu el Delacroix de ‘La Llibertat guiant el poble’: on s’és dit que havíem de passar el dia cantant ‘les nenes maques al de matí…’? Les estructures d’estat eren un constructe jurídico-polític necessari, sens dubte, però el pas ‘de la llei a la llei’ era un imaginari que deixava coixes les institucions de nova planta, perquè menystenia, o negligia, el moment de la força. De la força continguda en la gent mateix, ep! El dia de la proclamació de la República calia tenir centenars de milers de persones ocupant Barcelona. Diran que hi podia haver hagut morts. Però només una banalització de la història, i, alhora, del sacrifici de la gent, fa que els pedants i paternalistes diguin, a posteriori, què calia fer o què no calia fer. Però el fet cert és que érem on la gent volia que fóssim; i no es pot ignorar que aquest país, en nom de la seva llibertat, n’ha deixat milers, de morts, encara mal enterrats anònimament. I que n’hi ha que, si s’haguessin quedat a casa, no haurien perdut un ull l’1-O. Només els ‘sofà-pensaires’ raonen en aquests termes, perquè, a l’hora de la veritat, la gent troba en la pròpia solidaritat les maneres de resistir i de vèncer. —La dreta catalana és més rupturista que no l’esquerra espanyola? —Pel que fa a la qüestió de l’estat, sí, perquè, menada per la dinàmica històrica, s’ha vist obligada a posar en risc el seu control del poder i obrir pas, alhora, a possibilitats de canvi social que no controla. I és una pena que l’esquerra catalana –o el que en quedi– no sàpiga aprofitar el corredor obert per facilitar el protagonisme de les masses populars al poder en aquest moment històric. Per la banda de l’esquerra espanyola, si, per fas o per nefas, es manté dins la carcassa de l’estat i el règim del 78, tampoc no sembla que pugui fer gaires ruptures socials, oi? —Carles Puigdemont és dreta catalana? —En aquestes circumstàncies, la qüestió de classe s’ha de matisar. És evident que, per militància, història política com alcalde, i tarannà personal, Puigdemont és un home de la dreta catalana inquieta per la qüestió nacional, però no em sembla representatiu, per exemple, del sector negocis que ha manegat durant anys Convergència. Però la història, i les seves decisions personals, l’han col·locat en un punt de confluència entre l’evolució de les institucions cap a una nova legitimació, un cop el poder autonòmic s’ha trencat, i el poder popular expressat amb una nova consciència nacional i, es vulgui o no, social. D’aquí, el paper una mica cesarista, i àdhuc Tarradellista, de la seva posició actual, que sobrevola, reivindicant la seva legitimitat, els interessos de classe i de partit que pugui traginar. Si el procés hagués estat acompanyat d’un trasbals social profund, Puigdemont no hauria servit als interessos de la dreta catalana i l’haurien defenestrat des del seu propi partit. Com que això no ha tingut lloc, ha fet de soldadura entre la seva gent i el carrer, amb una barreja de populisme civilitzat i d’honradesa personal que els hi ha permès de guanyar el torcebraç a ERC i de garantir la permanència del projecte PDeCat/JuntsxCat. —ERC i la CUP sumen més diputats que PSC i comuns. També a la demarcació de Barcelona. Com ho valoreu? —La barreja ERC-CUP és equívoca: en matèria social, ERC ha fet la viu-viu al llarg de la legislatura passada, com prova el pressupost que la CUP va voler millorar, deixant-se ungles i celles pel camí, per tal de poder fer el referèndum –les molles del qual han anat a parar a Puigdemont el 21-D com a ‘vot útil’. De manera que, si pensem en transformacions socials, la socialdemocràcia liberal d’ERC no lliga gaire amb els pressupòsits i les pràctiques anticapitalistes de la CUP. I, de fet, considero que ERC encara podia haver millorat els seus resultats sense aquesta timidesa social. —Per què ERC té molt més vot que la CUP a l’àrea metropolitana de Barcelona? —La CUP ha ‘patit’ l’efecte Puigdemont a l’exili i l’efecte Junqueras a la presó; i ha ‘patit’, igualment, per la seva exigència de fer front sense embuts a la repressió de l’estat, com han demostrat els seus regidors i alcaldesses. Una exigència que no té rèdits electorals immediats. N’hi ha que pensen que, si s’hagués desmarcat molt abans del bloc de govern no hauria sofert tanta pèrdua de vots: són els mateixos que ignoren que l’1-O es va fer gràcies a la CUP. I que els engranatges subtils entre qüestió nacional i transformació social no són a l’abast només de la política organitzada, sinó en les consciències sorgides de pràctiques reals, amb la qual cosa sovint les realitats ens agafen amb els pixats al ventre.

Summary: Julià de Jòdar: ‘Govern de concentració nacional i mobilització popular, vet aquí la fórmula per a arrencar’


Els tripulants de cabina de Ryanair mantenen la vaga de deu dies al setembre després del fracàs de la mediació amb l’empresa. L’anunci de vaga el van fer els sindicats USO i SITCPLA a principis d’agost com a protesta per l’anunci de tancament de les bases de Tenerife i Las Palmas (previst per al 8 de gener) i l’amenaça que pugui passar el mateix amb l’aeroport de Girona-Costa Brava. Després que la mediació no hagi funcionat, els sindicats registraran oficialment la convocatòria de vaga avui mateix per als dies 1, 2, 6, 8, 13, 15, 20, 22, 27 i 29 de setembre, quelcom que afectarà a totes les bases del país. Retards, vols anul·lats i maletes perdudes: quins drets teniu com a usuaris? Els sindicats temen que les retallades i el tancament de bases anunciats afectin 350 tripulants de cabina i 200 pilots. D’aquests, 130 tripulants són de Girona i també entre 40 i 50 pilots. En el cas de Girona, la representant d’USO, Lídia Arasanz, manté que l’empresa no els confirma els plans que té però que segueix ‘amenaçant’ amb el ‘risc’ de tancar. ‘Això ens fa pensar que podem acabar com Tenerife i las Palmas’, ha lamentat. Aquest matí a dos quarts d’onze estaven convocats al Servei Interconfederal de Mediació i Arbitratge (SIMA) de Madrid representants de l’empresa i els sindicats per intentar arribar a un acord i evitar la vaga. Per part de l’empresa Ryanair ha participat en la mediació José Prieto, i Alberto Oliet per part dels sindicats. L’aerolínia de baix cost, però, no s’ha volgut asseure a la mateixa taula que els sindicats i, per tant, els mediadors s’han anat reunint per separat amb uns i altres i traslladant-los les propostes i exigències de l’altra part. Segons els sindicats, les set hores no han servit per a res i s’ha signat una ‘acta de desacord’ perquè no hi ha hagut cap avançament. Per això, després de la reunió, els sindicats registraran avui mateix la convocatòria oficial de vaga per al setembre i es constituirà el comitè de vaga. En els pròxims dies, legalment ja no estan obligats a cap reunió més de mediació però hi podria haver nous acostaments o reunions vinculades a través de Treball. De fet, el secretari d’organització d’USO-Ryanair, Jairo Gonzalo, ha dit que l’única proposta que han pogut fer els mediadors és que les dues parts es tornin a trobar abans de la vaga amb el compromís que Ryanair posi sobre la taula dades de quina afectació tindrien els tancaments de les Canàries i el potencial tancament de Girona. ‘Fins que no vinguin amb dades reals i justificacions i no amb amenaces no ens mourem de la vaga’, ha dit Gonzalo. A l’entrada de la mediació, el secretari d’organització d’USO-Ryanair, Jairo Gonzalo, ja ha avisat que tenien poques esperances que la reunió arribés a bon port. Ha reclamat que Ryanair complexi la legislació estatal perquè recorda que per presentar un ERO i tancar les bases ha de justificar-ho amb xifres. Gonzalo ha subratllat que Ryanair va tancar l’exercici amb més de 1.047 milions d’euros de beneficis. ‘Esperem que alguna autoritat laboral forci Ryanair a complir d’una vegada per totes la legislació’, ha subratllat Gonzalo, que apunta que a Canàries hi ha ‘alarma en el sector turístic de Canàries’ per la desaparició d’aquestes bases. Girona, es manté en risc de tancar En canvi, durant la reunió no s’ha donat més informació sobre els plans de la companyia en relació la base de l’Aeroport de Girona, tot i les preguntes que els sindicats han traslladat als mediadors. Ryanair va amenaçar fa pocs dies amb l’existència d’un ‘risc de tancament’. La responsable d’USO a Girona, Lídia Arasanz, ha dit que no els han facilitat més informació durant la mediació però que l’empresa ‘va deixant anar coses’. ‘Si volen fer un procediment d’acomiadament col·lectiu, s’han de regir als procediments que marca la legislació espanyola, no poden funcionar amb amenaces’, ha lamentat. A diferència que les bases canàries –que ja tenen fins i tot anunciada data de tancament per al 8 de gener de 2020-, en el cas de Girona només es planteja el ‘risc’ de tancar-la. Tanmateix, Arasanz es tem que la base de Vilobí d’Onyar pot tenir el mateix destí que les bases canàries. Fonts sindicals confirmen, a més, que en el darrer comunicat que l’empresa va enviar a la plantilla el 9 d’agost insistia que existia ‘risc potencial de tancament’ de Girona. Segons ha dit, a més, la companyia no els facilita dades de quina afectació podria produir el tancament de la base gironina. Segons ha calculat el sindicat USO, podrien ser 130 tripulants de cabina i entre 40 i 50 pilots. A la sortida de la reunió de mediació, la responsable de recursos humans de la companyia irlandesa, Lisa McCormach, ha confirmat que la decisió sobre Girona no està presa i que se sabrà ‘en un parell de setmanes’. Els motius de l’empresa Els sindicats adverteixen que Ryanair planeja aquests tancaments per l’endarreriment de l’entrega dels avions Boeing 737 Max, la pujada de costos de combustibles i l’increment dels salaris de la plantilla. Els models es van haver de quedar a terra per ser revisats arran de la caiguda de dos models idèntics fa uns mesos amb el resultat de més de 300 víctimes mortals i la data del seu retorn és ‘incerta’. Des dels sindicats també han denunciat que l’aerolínia de baix cost busca acomiadar els treballadors més antics per contractar-ne de nous ‘amb pitjors condicions laborals’ i reutilitzar els avions que trauria d’aquestes bases per enviar-los a les empreses filials de Ryanair. ‘Busquen buidar la companyia per nodrir les seves filials’, ha dit Jairo Gonzalo.

Summary: Els tripulants de cabina de Ryanair mantenen deu dies de vaga al setembre després del fracàs de la mediació


La companyia de missatgeria en línia WhatsApp ha confirmat que permetrà esborrar els missatges enviats. Una funcionalitat polèmica, però molt reclamada pels usuaris. La companyia ho ha publicat en la seva pàgina de suport tècnic i especifica que donarà un marge de cinc minuts per esborrar els missatges. Però compte, esborrar els whatsapps deixarà rastre. Quan un usuari esborri un missatge el receptor rebrà el següent anunci: ‘Aquest missatge ha estat esborrat.’ Alguns crítics consideren que no permetre esborrar sense deixar rastre generarà una polèmica similar a la dels dos tics per a confirmar la lectura dels missatges. Què hauran de fer els usuaris per esborrar els whatsapps? La companyia ha explicat que en els dispositius Android només s’haurà de prémer el missatge i després l’opció de menú on apareixerà ‘recuperar’. Pel que fa als iPhone, el procediment serà similar, però l’opció de recuperar ja sortirà sense entrar a cap menú. Whatsapp també ha informat que aquesta funcionalitat només estarà disponible si ambdós interlocutors disposen de l’última versió de l’aplicació.

Summary: Whatsapp donarà un marge de cinc minuts per esborrar els missatges enviats


La Covid-19 va sorgir primer com una cosa més o menys llunyana: passava a Wuhan, a la Xina, i de primer no semblava que ens hagués d’afectar gaire. Al cap de poques setmanes, quan el primer brot va sacsejar Milà, molts comentaven la gestió deficitària d’Itàlia. I ara les xifres indiquen que la tendència de l’estat espanyol és encara pitjor. I quan, de cop, la propagació del coronavirus va arribar al país, primer molts es miraven escèptics els més prudents que duien màscares i s’allunyaven de la gent o es tancaven a casa, i ara hi som tots confinats almenys durant quinze dies, sota un estat d’alarma contundent. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Aquests dies, cada vegada més experts diuen que el ‘distanciament social’ –és a dir, no veure’ns gaire, sortir només de tant en tant, evitar el contacte físic– podria allargar-se mesos, potser un any, potser més i tot. Sembla tan difícil de pair com ho semblava fa un parell de mesos que hauríem de fer quarantena. Precisament per això, tal volta, diuen, ens n’hauríem de començar a mentalitzar. Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars El canvi d’hàbits de socialització per a frenar la propagació de la malaltia podria durar ben bé fins que no s’arribés a una de les dues úniques situacions que, ara mateix, es poden preveure com a solució. La primera, trobar un vaccí efectiu contra el virus, podria arribar a trigar un any o més. La segona, la immunitat en massa s’assoliria només si prou gent contragués la malaltia i s’hi fes immune per a frenar-ne l’escampada. Això, que de natural podria trigar mesos, encara és més complicat en una situació de confinament, i implicaria el contagi de milions de persones. Molts dels malalts de la Covid-19 presenten uns nous símptomes no descrits fins ara La revista nord-americana Vox ha entrevistat un dels màxims experts mundials en la matèria, Adam Kucharski, un epidemiòleg de la London School of Hygiene and Tropical Medicine, autor d’un llibre que explica com funcionen, justament, les propagacions virals, The rules of contagion. Kucharski és diàfan: ‘La idea que tancant restaurants i escoles durant un parell de setmanes podrem tornar a la vida normal’ és errònia. ‘Això no passarà.’ Està convençut que el virus circularà ‘probablement durant un any o dos, i per tant hem de fer els càlculs a aquesta escala’. El seu pronòstic és molt negatiu. Diu que tots les possibilitats previsibles tenen greus desavantatges i, de moment, sembla que ‘l’única manera de reduir d’una manera sostenible la transmissió són mesures severes insostenibles’. L’epidemiòleg també creu que ens hem de treure del cap la idea que quan s’acabi el confinament podrem fer vida normal i estar amb grups grans de gent: això, a la pràctica, diu, seria fomentar brots nous que continuarien tenint l’impacte que tenen ara. A la Xina, diu, ‘no ho han pas solucionat’, encara que s’ho pensin. És lapidari. ‘Si tot hi torna a la normalitat, tornaran on eren fa un mes.’ Coronavirus: per què rentar-se les mans amb aigua i sabó és tan eficaç? L’equip de resposta contra la Covid-19 de l’Imperial College de Londres també té pronòstics. En un report que acaben de publicar afirmen que les quarantenes dels infectats i els col·lectius vulnerables no evitarien ‘centenars de milers de morts’, i recorda que les projeccions de mortalitat depenen de les mesures que prenguin els governs i la manera com hi respongui la gent. Però el fet més preocupant és que, segons que indiquen, el confinament de tota la població només serà realment efectiu si perdura fins que es trobi el vaccí. I això no serà, diuen, fins d’aquí a un període entre dotze i divuit mesos. Les incògnites que poden trastocar els pronòstics Tanmateix, aquests vaticinis tan tràgics, que subscriuen cada dia més epidemiòlegs i metges, estudien tots una situació nova, i per tant no tenen en compte variables que encara no sabem. Com afectaran el virus els canvis de temperatura? Com es comportarà la Covid-19 en el futur: hi haurà segona onada? Serà més virulenta? Menys? La gent resistirà els confinaments? Els resistirà l’economia? Com s’ho faran, els governs, per reactivar-la si la situació encara no s’ha resolt? Funcionarà cap dels assaigs clínics que es duen a terme, mal que sigui parcialment? Són incògnites que, quan es resolguin, poden trastocar molt els pronòstics de què parlàvem. D’una banda, tot depèn de quan assolim el pic màxim de contagis actius a cada país, i de la manera com hi pugui fer front el sistema sanitari. La Xina va trigar dos mesos a assolir el seu. Corea del Sud, en canvi, només mig. Però, ara com ara, els estats europeus no tan sols són lluny de les xifres coreanes, sinó que empitjoren les xineses. Entre tots, el que evoluciona més críticament és l’estat espanyol, especialment Madrid, que concentra les xifres més pèssimes. I més i tot: aquestes dades demostren que el Principat de Catalunya s’enfila pel mateix camí que Madrid. I tot això encara sense perspectives de tancament de cap dels dos territoris per la negativa del president espanyol. Coronavirus: com podem netejar el telèfon mòbil? La qüestió, doncs, no és tan sols quan assolirem el pic, sinó com. Els governs del país han demanat contínuament que la gent es quedi a casa i que, abans d’acudir als centres sanitaris, consultem els recursos digitals o marquem els números d’emergències ‘per evitar el col·lapse del sistema sanitari’. Els experts consultats per VilaWeb aquestes últimes setmanes han fet servir els mateixos termes, i també ho han fet a les xarxes les cares mèdiques més visibles de la gestió de l’epidèmia, com ara l’epidemiòleg Oriol Mitjà i el doctor Jaume Padrós. El microbiòleg Sergi Maicas fins i tot va apuntar que, sense mesures de precaució fèrries i la voluntat dels ciutadans, ‘hi haurà un moment que els metges hauran de triar a qui donen el respirador’. Sense un sistema sanitari sòlid i una gestió encertada, és possible que el col·lapse arribi i que això no únicament allargui les mesures de l’estat d’alarma, com ja han indicat uns quants ministres espanyols, sinó que les endureixi. Hauria de ser amb el consentiment del congrés espanyol, però alguns dirigents de l’oposició ja hi han donat el vist-i-plau abans no passi. A la Xina la primera quarantena que es va ordenar havia de durar quinze dies i no va funcionar. No va ser fins dues tongades quinzenals més tard que no es va contenir la propagació. Ara, dos mesos i mig després, tot just comencen a obrir algunes escoles i es desmunten els hospitals provisionals. A la Xina s’obren escletxes de retorn a la normalitat, doncs, però són escletxes i prou. Hi continuen els controls de temperatura i les restriccions de vols i viatgers, els carrers de les grans ciutats encara no s’omplen com abans i el govern fa servir programes digitals per a rastrejar la circulació dels ciutadans. L’ombra d’un nou brot encara hi plana, i també la temença que sigui pitjor que el primer. El professor de Harvard Marc Lipsitch, un altre dels grans experts mundials sobre virus, calcula que un 70% de la població es podria infectar pel coronavirus, i dóna gairebé per fetes noves onades de propagació. El report diari sobre el coronavirus: subscriviu-vos-hi Us oferim tota la informació d’última hora sobre la crisi del coronavirus 2019 Salut activa una aplicació per a fer el seguiment dels qui presentin símptomes de la Covid-19

Summary: Més d’un any sense fer vida normal: el ‘distanciament social’ pot durar més que no ens pensem


El repartiment d’alts càrrecs en el si de la Comissió Europea i el Parlament Europeu no ha agradat a moltes persones. Un d’ells, l’advocat internacional d’Oriol Junqueras, Jordi Sánchez i Jordi Cuixart, Ben Emmerson, que ha ideat una etiqueta a Twitter per a demanar que no es nomeni Josep Borrell com nou cap de la diplomàcia europea. #StopBorrell s’ha convertit en ‘trending topic’ a Barcelona i també a l’estat espanyol. Borrell’s nomination as EU foreign policy chief is completely inappropriate. He would do significant harm to the EU, and was fined last year for insider trading. He can’t even conduct an interview with basic courtesy. #StopBorrell https://t.co/ASDWjw9qCK — Ben Emmerson 🎗 (@BenEmmerson1) July 3, 2019 ‘La candidatura de Borrell com a cap de política exterior de la UE és completament inadequada. Farà danys significatius per a la UE, ja va ser multat l’any passat per a les operacions privilegiades. Ni tan sols pot realitzar una entrevista amb cortesia’, ha piulat avui al matí. Amb el pas de les hores l’etiqueta s’ha anat fent un forat a la xarxa. Tweet #StopBorrell

Summary: L’advocat Ben Emmerson popularitza l’etiqueta #StopBorrell


El govern grec va emetre ahir una petició formal per a rebre un tercer rescat econòmic, a fi de poder continuar a la zona euro. El ministre de Finances grec, Evklidis Tsakalotos, va trametre una carta al Mecanisme Europeu d’Estabilitat (MEE) per demanar de rebre 50.000 milions d’euros en tres anys, en canvi d’acceptar una reforma de les pensions immediata i una reforma fiscal. Ara tot dependrà de la llista de reformes que presenti avui l’executiu grec. Els mandataris europeus no volen esperar més i han fixat un termini: aquesta mitjanit. A la carta al MEE, Tsakalotos diu: ‘Confiem que els estats membres apreciïn la urgència de la nostra sol·licitud de préstec en aquests moments, atesa la fragilitat del nostre sistema bancari, l’escassetat de liquiditat disponible, les pròximes obligacions, l’acumulació d’endarreriments interns i el desig exprés de cancel·lar els endarreriments pendents amb l’FMI i el Banc de Grècia.’ El primer ministre de Grècia, Alexis Tsipras, va dir que proposaria ‘reformes de veritat’ i ‘creïbles’ perquè la Unió Europea concedeixi el tercer rescat, però va avisar que té un ‘mandat clar i rotund del poble grec’ per no acceptar les receptes de l’austeritat. Ho va dir ahir el matí en una compareixença a l’Eurocambra per discutir el futur del seu país. Va demanar un ‘acord equilibrat i productiu’ amb les institucions per evitar ‘una ruptura històrica’ d’Europa. En to conciliador, Tsipras va afegir: ‘Europa serà democràtica o no serà. La història de la UE és una història de conflictes, però en què al final s’arriba a una entesa. Una història d’ampliacions i acords i unitat, sense divisions.’

Summary: Grècia presenta avui una llista de reformes per optar al tercer rescat


Investigadors del Consell Superior de Recerques Científiques (CSIC) a l’Institut d’Estudis Espacials de Catalunya han participat en un estudi internacional, en què s’han descobert dos planetes d’una massa semblant a la de la Terra al voltant de l’estrella de Teegarden, una de les estrelles nanes vermelles més petites que es coneixen, a 12,5 anys llum de distància. Les observacions s’han fet amb Carmenes, un espectrògraf òptic i d’infraroig pròxim de gran resolució construït amb la col·laboració d’onze institucions de recerca catalanes, espanyoles i alemanyes. És a l’observatori de Calar Alto, a Almeria, i treballa d’ençà del 2016. En el treball, encapçalat per científics de la Universitat de Göttingen (Alemanya) i que es publica en la revista Astronomy & Astrophysics, també hi han participat instal·lacions complementàries, com ara el telescopi Joan Oró de l’Institut d’Estudis Espacials de Catalunya, a l’Observatori Astronòmic del Montsec. ‘Hem observat aquesta estrella des de l’inici de l’escannatge, ara fa tres anys, per mesurar-ne el moviment amb gran precisió’, explica l’investigador de la Universitat de Göttingen, Mathias Zechmeister, autor principal de la publicació. El mètode per a detectar els planetes és la tècnica Doppler. Quan un planeta orbita una estrella causa un petit moviment reflex d’anada i tornada. Aquest moviment indueix un efecte molt subtil en la llum de les estrelles, que amb Carmenes pot mesurar-se amb una precisió d’1 m/s, la velocitat que tenim quan caminem. Els planetes petits produeixen senyals petits, però aquestes són més fàcils de detectar en nanes vermelles petites com Teegarden que no en una estrella com el Sol, perquè el moviment reflex és més gran i es repeteix amb més freqüència. ‘Carmenes és el primer espectròmetre d’alta precisió en funcionament dissenyat específicament per a trobar planetes utilitzant aquest avantatge de la nana vermella’, afegeix Zechmeister. La temperatura de Teegarden és de 2.600 °C (en contrast amb els 5.500 °C del Sol), és 1.500 vegades més feble i té una massa 10 vegades menor que el Sol. De resultes d’això, irradia la major part de l’energia en longituds d’ona vermelles i infraroges, cosa que la converteix en un blanc ideal per a Carmenes. Les mesures Doppler de l’estrella de Teegarden van mostrar la presència d’un mínim de dos senyals, ara identificats com els dos nous exoplanetes, Teegarden B i Teegarden C, i les seves temperatures podrien ser prou suaus com per a albergar aigua líquida en les seves superfícies. Per obtenir una detecció sòlida amb un nou instrument va caldre fer més de dos-cents mesuraments. Basant-se en el moviment mesurat, els investigadors poden deduir que Teegarden B té una massa similar a la de la Terra, orbita l’estrella cada 4,9 dies a un 2,5% de la distància Terra-Sol. Teegarden C és també semblant a la Terra quant a massa, fa l’òrbita en 11,4 dies i és situada a un 4,5% de la distància Terra-Sol.

Summary: Descobreixen dos planetes de massa semblant a la de Terra a només dotze anys llum


Junts per Catalunya ha presentat sense ERC al registre del parlament la proposta de resolució per a restituir les Instituciones catalanes i la legtimitat de Carles Puigdemont com a president i per a denunciar la intervenció de l’estat espanyol amb l’article 155 i condemnar la repressió. L’aprovació d’aquesta proposta al parlament és el pas previ a la investidura del president, que és un dels principals aspectes que han negociat Junts per Catalunya i ERC aquestes últimes setmanes. ERC està d’acord amb el contingut del text presentat i el subscriu, segons fonts consultades per VilaWeb, que indiquen que abans de registrar la proposta i sotmetre-la a debat i votació volen tancar l’acord global. I això passarà la setmana vinent, en un dia que concretarà el president del parlament, Roger Torrent. La proposta de resolució manifesta ‘el rebuig més absolut a l’aplicació de l’article 155  i els seus efectes sobre les institucions democràtiques catalanes’. També denuncia ‘la deriva autoritària de l’estat espanyol’, la ‘destitució il·legal i il·legítima del president de la Generalitat i el seu govern i proclama la seva voluntat i el compromís de restaurar la institució de la presidència de la Generalitat de Catalunya’. A més, constata que Puigdemont fou escollit per la majoria absoluta del parlament el 10 de gener del 2016 i va superar una qüestió de confiança el 29 de setembre, que ha estat avalat arran del resultat de les eleccions del 21-D per ser el candidat a la presidència aquesta legislatura i que continua comptant amb la majoria per a poder-li ratificar la confiança com a president. Finalment, la resolució ‘exigeix que cessin les ingerències del govern de l’estat davant de les instàncies jurisdiccionals i el Tribunal Constitucional que pretenen impedir la materialització d’aquesta voluntat democràtica dels representants del poble de Catalunya’. La negociació ha avançat en molts aspectes però s’ha encallat en els fonamentals aquestes últimes hores. Per exemple, sobre el paper de Puigdemont, el mecanisme per a elegir el president autonòmic, la manera com es relacionaria amb el president, la distribució de les competències i les relacions entre Vice-presidència i el Departament de la Presidència. Esquerra vol una vice-presidència reforçada amb les competències de portaveu del govern, la secretaria de Comunicació i el CTTI, tal com avançava ‘L’última‘, i això significaria buidar de competències el Departament de Presidència, que correspon a Junts per Catalunya i, per tant, no ho accepta. A més, el grup de Puigdemont vol que la vice-presidència l’ocupi Oriol Junqueras, en la mateixa línia que el president de la Generalitat sigui Jordi Sànchez. L’objectiu de Junts per Catalunya amb aquests nomenaments és ‘visualitzar el conflicte’ perquè tot fa pensar que el jutge Pablo Llarena no els deixarà pas sortir de la presó per ocupar el càrrec. En la reunió d’ahir, segons fonts presents, Esquerra no va confirmar que fos Junqueras el candidat a vice-president i deixà oberta la porta que l’ocupés un altre dirigent republicà, una possibilitat que no agrada a JxCat, perquè aleshores previsiblement seria la persona més destacada de l’executiu autonòmic. I aquí es van aturar ahir les converses, amb retrets mutus de deslleialtat, tot i que cap de les parts no descarta que es puguin reprendre aviat. La votació de la resolució JxCat voldria que la proposta de resolució formés part de l’ordre del dia del ple que el president del Parlament, Roger Torrent, previsiblement convocarà avui per a la setmana vinent, a petició de Cs.

Summary: JxCat registra sense ERC la resolució per a reconèixer la legitimitat de Puigdemont i condemnar el 155


VerdCel porta a terme fins el 22 de desembre una campanya de microfinançament per a sufragar les despeses de publicació en CD i DVD del seu últim espectacle ‘Del cor a les mans’, un tribut a Ovidi Montllor en l’any del vintè aniversari de la seva mort. En aquest context, el projecte multidisciplinari d’Alfons Olmo n’ofereix tasts en exclusiva a VilaWeb: si la setmana passada hi vam estrenar el vídeo ‘Història d’un amic‘, avui presentem ‘L’escola de Ribera’, una cançó que VerdCel descriu així: ‘Quan Ovidi arriba a la seua primera escola, hi depassa unes portes, sense possibilitat de retorn, cap a una llarga travessia, d’un desert de quaranta anys. Submergit dins un paisatge plenament fosc, aspre, sense matisos ni eixida. Tota la repressió que cau com un plom sobre els muscles d’un xiquet, amb la duresa d’un regle que colpeja i es trenca a la mà, on tot resulta ser un, i on la jugada és perfecta. També és aquesta una vivència que fa veure clarament, de ben menut i amb contundència, qui són els artífexs de tot aquell dolor, els qui intenten esborrar les persones que hi ha rere de cada infant, i això no s’oblida, és un aprenentatge que li permet de distingir quins són els camins erronis. Aquesta cançó, com explica J. V. Frechina, parla de l’Escola de Ribera, un centre que havia erigit un tal Ribera, que alhora venia d’eixes comarques. Un col·legi (les Escoles del Mestre Ribera) que, precisament, abans que arribara la dictadura, educava amb valors innovadors a l’època: “la cooperativa” i el “jurat d’ètica”, on “calia parlar en valencià”. Però tot va quedar esmicolat a cop de bomba, literalment, per eixa amnèsia que vam patir, sotmesos al règim feixista. És aquesta, pense, una bona metàfora del que haguera estat la nostra societat, si no haguérem viscut aquest desert immens d’opressió, on l’atac a les persones era constant i les víctimes indefenses patien diàriament. Com ara la tortura i la humiliació quotidiana a unes criatures quan entraven a escola, sense poder mirar enrere, ni per expressar el desig de fugir. No hem d’oblidar, mai. Aquest és l’aprenentatge que ens brinda la generació de l’Ovidi i els seus predecessors. L’hem d’aprofitar i no permetre de tendir a res de semblant.’

Summary: VerdCel estrena a VilaWeb el vídeo ‘L’escola de Ribera’, inclòs en un nou CD-DVD de tribut a Ovidi Montllor


Els partits socialdemòcrates han estat una de les dues cares del bipartidisme imperfecte que es va formar en la majoria de les democràcies europees des de la segona meitat del segle XX. Però aquests darrers anys un discurs que havia estat dominant durant dècades ha entrat en crisi, fet que els ha situats en una cruïlla: o refunden el discurs o caen en un descens electoral que sembla no tenir fons. Del discurs dominant a la tercera via La reconstrucció d’Europa va permetre un llarg període de creixement econòmic i una modernització que va anar acompanyada d’una millora de l’ocupació i dels salaris. Aquest sistema va ser dirigit pels estats, que mantingueren la propietat però intervingueren en l’economia de mercat, és a dir, van nacionalitzar serveis i indústries clau, allà on calia fer prevaler el benestar social. Entre més serveis, es van nacionalitzar les elèctriques, l’aigua, les fonts d’energia (carbó, acer, gas, etc.) i també el transport (ferrocarrils, construcció d’avions i automòbils, etc.). Alhora esdevenien pilars d’aquest sistema la universalització de serveis socials i laborals, com ara la sanitat, l’educació publica, les pensions i el subsidi als desocupats. Per finançar aquests serveis es va establir un sistema d’imposts, que també permetia de redistribuir la riquesa per a crear més igualtat. És, en definitiva, allò que anomenem estat del benestar. Aquest sistema va obtenir un consens ampli des de l’esquerra fins als conservadors. Les polítiques socialdemòcrates es van imposar, encara que moltes en realitat van ser desenvolupades per polítics de dretes, com ara Konrad Adenauer (1949-1963), Charles de Gaulle (1959-1974) i els demòcrata-cristians italians, que van governar ininterrompudament del 1945 al 1981. Amb el fre del creixement econòmic es va perdre el consens gràcies a l’entrada del neoliberalisme amb Thatcher (1979-1990) i Reagan (1981-1989). La crítica de tots dos anava contra la intervenció estatal en l’economia i feien una defensa del lliure mercat. Deien que calia privatitzar serveis, perquè consideraven que les empreses públiques eren ineficients, una visió que es va accentuar amb el col·lapse de l’URSS. Per ells, com més desregulacions hi hagués i menys es restringissin les operacions de les empreses, més podrien créixer i més riquesa i ocupació es crearia. A mitjan anys noranta els socialdemòcrates no governaven a cap dels grans estats europeus. A Alemanya, hi havia el demòcrata-cristià Helmut Kohl (1990-1998); al Regne Unit, John Mayor (1990-1997) substituïa Thatcher. França era presidida per Jacques Chirac (1995-2007) i a l’estat espanyol Felipe González perdia la presidència, que passava a mans del conservador José María Aznar (1996-2004). A Itàlia el Partit Socialista desapareixia literalment, ofegat per la corrupció, mentre Silvio Berlusconi esdevenia primer ministre (1994-1995). En aquestes circumstàncies, el laborista Tony Blair va proposar una posició política que volia ser intermèdia entre el neoliberalisme i l’antiga socialdemocràcia: l’anomenada tercera via. Aquesta posició assumia la visió liberal de l’economia en un món cada vegada més globalitzat, amb una defensa de la desregulació i la reducció d’imposts, a més de la responsabilitat personal davant un estat que consideraven sobreprotector i amb uns ciutadans massa dependents. I simultàniament es volien mantenir els serveis bàsics per a la població i diferenciar-se dels conservadors, sobretot en la defensa de llibertats com ara l’avortament o el matrimoni homosexual. La crisi dels partits socialdemòcrates Aquest nou enfocament pensat per renovar el discurs socialista i atreure nous votants allunyats del discurs més intervencionista va semblar que funcionava: va donar una dècada de govern a Tony Blair (1997-2007) i a Alemanya s’establí un canceller socialista, Gerhard Schröder (1998-2005). El 1999 els socialistes havien girat la truita i governaven en 13 estats membres dels 15 de la Unió Europea d’aquell moment. Però la crisi del 2008 i les discrepàncies que aquesta mena de política creaven entre alguns votants més tradicionals van fer perdre molts vots als partits socialdemòcrates. Això és a la base dels problemes actuals. La dreta ha atribuït la crisi a un malbaratament dels recursos per part de l’estat i ha aplicat mesures com ara privatitzacions o la desregulació del mercat laboral, en consonància amb les receptes del Fons Monetari Internacional, el Banc Central Europeu i la Comissió Europea, l’anomenada ‘troica’. Els socialdemòcrates, en canvi, sense gaires idees, han defensat els serveis de l’estat del benestar i alhora han mirat de controlar el dèficit i el deute. La solució que han proposat és l’augment dels imposts als més rics –que s’havia tendit a reduir-los per evitar la fugida de capital– i la lluita contra el frau fiscal. La proposta no ha rutllat prou bé i els socialistes europeus han donat la culpa de la seva davallada a la manca de comunicació amb els votants. Tot i amb això, les dades demostren clarament que a les votacions, com al Parlament Europeu, el PSOE coincideix molt més amb el PP que no amb Podem o Esquerra Unida. Segons dades de Vote Watch, en més de 2.000 votacions al Parlament Europeu, el PSOE ha coincidit molt més amb el PP (75%) i Ciutadans (82%) que no pas amb Podem (57%) i IU (54%). Noves alternatives per l’esquerra i per la dreta Vista la situació, una part de la socialdemocràcia europea opina que cal recuperar les polítiques anteriors a la tercera via i adaptar-les a un món globalitzat. Els estats escandinaus, amb un sistema més impositiu, més globalitzats i amb un desenvolupament de l’estat benestar més ampli, són una prova que aquests postulats són possibles. La cara més visible d’aquesta proposta és avui el líder dels laboristes britànics, Jeremy Corbyn, de l’ala més esquerrana del partit. Però recuperar les polítiques anteriors a la tercera via es considerat per part de molts dirigents socialistes com un tomb que els allunya de la centralitat i, per tant, tenen por que no els condemni a l’oposició. Això, per exemple, ha originat la reacció dins el Partit Laborista, amb una moció de censura contra Corbyn, que ha resistit perquè els militants l’han reelegit en unes primàries. D’alguna manera, la defenestració de Pedro Sánchez podria entendre’s també en aquest context. Els qui ocupen avui la direcció del PSOE sembla que veuen més perillós d’aplegar forces amb Podem i l’independentisme que no pas de fer president un conservador tan radical com Mariano Rajoy. Noves formacions que ocupen terreny del socialisme tradicional La desorientació de la vella socialdemocràcia ha menat a la irrupció de noves formacions que ocupen avui una part de l’espai que ha deixat lliure. Per una banda, han aparegut amb força o han crescut partits situats de més a l’esquerra, com ara l’Aliança Roja-Verda a Dinamarca, Syriza a Grècia, Podem a Espanya, el Partit Socialista als Països Baixos, Die Linke a Alemanya o el Bloc d’Esquerra i els comunistes a Portugal. Per una altra banda, la pèrdua de sobirania, la submissió a la política fiscal de la Unió Europea, un lliure mercat sense control que beneficia les grans empreses i la incapacitat de controlar les fronteres, han tingut com a resultat que partits d’extrema dreta, com el Front National a l’estat francès, l’FPÖ a Àustria, els Demòcrates Suecs, el Partit de la Llibertat als Països Baixos o el Partit dels Finlandesos hagin crescut espectacularment. En alguns estats, l’extrema dreta s’ha convertit en el partit amb més suport entre la classe treballadora del país. Això també va passar en alguns centres històrics del laborisme on la població va votar més multitudinàriament en favor del Brexit. En el cas concret d’Espanya, segons dades del CIS, el 24% dels que van votar el PSOE el 2011 van votar per Podem o IU el desembre del 2015 i, encara que no ha aparegut cap partit a la dreta del PP, prop d’un 10% dels votants socialistes van anar al PP o Ciutadans. I noves fractures Més enllà de les polítiques econòmiques, o de més fractures clàssiques com ara la religió o el nacionalisme, cal afegir noves divisions en la política que ara tenen una gran força en el debat diari, com el feminisme, el moviment LGTB, l’ecologisme i l’entrada dels partits Verds, els animalistes, la democratització i transparència de l’estat i les polítiques envers la immigració. Aquestes noves qüestions han dividit també els partits socialdemòcrates, que no basaven la línia ideològica en aquests aspectes, fet que els ha forçat a prendre en molts casos posicions ambigües, que encara ha allunyat més una part dels electors. Per exemple, en el cas de la immigració, que no és un gran debat a l’estat espanyol, segons les dades del CIS els votants socialistes no tenen una posició clara. Si a Podem prop d’un 60% se situa en les posicions més favorables a la immigració (0-2), això no passa en el PSOE, que sembla tenir una posició molt més similar a la que té el PP. Segurament, si el debat s’intensifiqués, com ha passat arreu d’Europa, el PSOE perdria els votants que posessin l’accent en aquesta qüestió. Un altre exemple d’aquestes noves divisions en la política espanyola és la votació de dimarts, en què el PSOE es va abstenir al congrés espanyol, quan es ratificà la tauromàquia com a patrimoni cultural. Això va poder molestar els votants més conscienciats en aquesta causa. Les dificultats per als socialistes encara són més grans quan han d’encarar problemes com ara la qüestió territorial a l’estat espanyol, que divideix els seus votants, segons els territoris. Segons les dades, prop d’un 50% dels votants del PSC volen un estat federal o defensen el dret d’independència; en canvi, a l’estat espanyol –sense Catalunya– aquest suport és d’un 13%. Un dels casos més extrems seria el de Castella i Lleó, on un 43% dels votants socialistes demana una centralització de l’estat. Sembla difícil, doncs, de fer una proposta que els acontenti tots. Un detall final és també molt significatiu. L’allunyament de l’esquerra i el sorgiment de noves qüestions que motiven els votants també ha portat els partits tradicionals a no captar els votants joves. Mentre prop d’un 60% dels votants del PSOE són més grans de 50 anys i un 43,7% dels militants del PSC són més grans de 65 anys, els nous partits com ara Podem o Ciutadans tenen prop d’un 70% dels votants menors de cinquanta anys. De manera que, ara com ara, no es veu pas el final de la davallada del socialisme.

Summary: Per quins motius els socialistes van de caiguda a tot Europa?


Tastets.cat i VilaWeb organitzen a partir d’aquest mes d’octubre un cicle de tasts per descobrir més sobre la gastronomia del nostre país. En total, es tracta de fins a quatre tasts. El primer dedicat a un tast geogràfic serà el proper dia 6 d’octubre a les 19.30 a l’Espai VilaWeb i es centrarà amb la Denominació d’Origen Empordà, una de les DO que pugen amb força reivindicant els seus vins de forta personalitat. Tot això, es donarà a conèixer a través del tast dels vins del Celler La Vinyeta de Mollet de Peralada amb els seus blancs i negres joves i amb criança, els maridarem amb productes gastronòmics de Casa Carriot, anxoves de Fill de J. Callol i Serrats i les conserves de peix i marisc fumat de La Perla Gourmet i acabarem amb la garnatxa dolça de La Vinyeta amb carquinyolis de Mas Palou. Per a participar-hi les places són limitades i cal inscriure’s prèviament enviant un correu botiga@vilaweb.cat. El preu és de 18 euros per a membres de +VilaWeb i 23 per la resta de participants. El 20 d’octubre serà el torn dels formatges, en aquest tast es farà una introducció a les diferents formes d’elaboració i classificació dels formatges segons els tipus de llet, de pasta, de maduració i curació i es parlarà de les seves propietats nutritives i organolèptiques. A més es donaran els trucs per elaborar una bona taula de formatges i s’explicarà en quin ordre s’han de menjar. Es farà un tast de cava el 17 de novembre, on es parlarà del seu origen, de les grans cases als petits productors, del mètode d’elaboració, de les varietats acceptades, de les zones on es produeix i dels tipus de cava. A través del tast dels caves del Celler Pagès Entrena, Celler Mas Candí i Celler Mas Comtal, es donaran coneixements tastant Brut Nature, Rosats i Gran Reserva acompanyant-los amb Catànies de Vilafranca. L’últim tast serà dedicat a productes nadalencs. En aquest taller es presentaran diverses propostes: com fer àpats sorprenents sense embrutar la cuina o com maridar els plats més tradicionals des de l’escudella als torrons incloent-hi la nit de cap d’any on es poden fer plats fàcils amb excel·lents resultats. En els tasts també es donaran idees per fer regals gastronòmics amb productes artesanals catalans que es podran degustar durant la jornada.

Summary: Tast amb productes de la DO Empordà


Cada 18 de juliol Sud-àfrica i el món celebren el Mandela Day, en record del natalici de l’activista antiapartheid, primer president negre de Sud-àfrica i Nobel de la Pau, Nelson Mandela. Però enguany la festa és més grossa, pels cent anys del naixement d’aquest referent del segle XX de les lluites pels drets humans i contra la segregació racial. Per commemorar l’efemèride la Fundació Nelson Mandela ha impulsat la publicació de Cartes des de la presó de Nelson Mandela, un treball de documentació, recopilació i edició que ha durat deu anys i que aplega i contextualitza 255 cartes que Mandela va escriure durant els vint-i-set anys d’empresonament, del 1962 al 1990. L’edició, a cura de l’escriptor i editor Sahm Venter, explica el context i el ‘qui és qui’ imprescindibles per a situar cada missiva. El volum, de sis-centes cinquanta planes, també inclou un prefaci de Zamaswazi Diamini-Mandela, néta de Mandela, filla de la filla petita de l’activista. El llibre arriba avui a les llibreries. En català, el publica Angle Editorial, en una traducció de Ricard Vela i Carles Miró. Cartes des de la presó de Nelson Mandela és un llibre colpidor que mostra, ben descarnada, la tremenda crueltat amb què el tracten tots els estaments del govern del Partit Nacional, el partit que el 1948 havia decretat les lleis de segregació racial de l’apartheid. Mandela, membre del Consell Nacional Africà (CNA) i un dels caps visibles del moviment, va ser condemnat a cadena perpètua i va passar gairebé tres dècades privat de llibertat, en unes condicions molt dures, imposades per a arrabassar-li la dignitat i enfonsar-lo en la misèria moral. Tot i que va haver de viure en condicions infrahumanes, els enemics no van poder batre la seva fortalesa moral, la seva esperança, la seva lucidesa i perseverança. Però va pagar-ne un preu molt alt. Com diu la seva néta en el prefaci, les cartes revisiten un període molt fosc de la història de Sud-àfrica. I assegura: ‘Aquesta recopilació ha respost moltes de les preguntes que solien desconcertar- me: Com va sobreviure el meu avi a vint-i-set anys de presó? Què el va mantenir en marxa? En les seves paraules podem trobar-hi les respostes.’ Les condicions dels condemnats no blancs, sobretot per raons polítiques, eren brutals i extremes: feien treballs forçats en una pedrera, el menjar era gairebé incomestible, no tenien aigua calenta a l’hivern, tampoc llits i havien de dormir a terra amb flassades… Una gran part de la condemna, la va passar fent treballs forçats en una pedrera de calç sota el sol, fet que li va deteriorar significativament la vista. Ni ell ni els seus companys no podien protegir-se del sol amb ulleres. A més, el règim de visites era indecent: en els moments més durs solament podia rebre una visita cada mig any (la dels fills, a partir dels setze anys) i escriure, cada sis mesos, una carta de no pas més de cinc-centes paraules a familiars i amics. (sense comptar les cartes als seus advocats o als funcionaris de presons i del Departament de Justícia). En la introducció també s’aclareix que els presos tenien prohibit d’esmentar cap presoner en les seves cartes o escriure sobre les condicions de la presó o sobre res que les autoritats poguessin considerar ‘polític’. Totes les cartes passaven per l’Oficina de Censura de Robben Island, que controlava tota la correspondència. Quan les condicions van començar a millorar una mica, a partir del 1967, li van permetre d’escriure i rebre una carta cada tres mesos i de rebre una visita, també cada tres mesos. A partir del 1973 va aconseguir permís per a escriure i rebre sis cartes el mes. Però una bona part de les cartes que va enviar no van arribar als destinataris. Tampoc no en va rebre moltes de les que familiars i amics li van escriure. Mandela va tenir la precaució i la paciència de reescriure totes les cartes en un quadern, per tenir constància de què contava, i a qui, i de les dates d’enviament. Del 1964 al 1982 Mandela va estar tancat a la presó de màxima seguretat de Robben Island. De primer, condemnat a tres anys per incitació a la vaga i a dos anys més per haver abandonat el país sense passaport sud-africà. Després, acusat de sabotatge, el van condemnar a cadena perpètua. Mantenir intacta la dignitat Des del primer moment Mandela es va proposar de mantenir intacta la dignitat. En el llibre es recull el testimoni de Mandela en una conversa posterior a l’empresonament, en què diu: ‘Jo estava determinat a posar el nostre segell ben clarament, havíem de lluitar des del primer dia, perquè allò determinaria com ens tractarien en el futur. Però si el primer dia ens donàvem per vençuts, aleshores ens tractarien amb tot el menyspreu possible.’ En moltes cartes Mandela parla de tenir esperança, de mantenir l’esperança intacta com a mètode per a sobreviure i mantenir la dignitat, tot i les condicions deplorables a què el sotmeten. Així les explica en la primera carta que adreça al ministre de Justícia. Li diu com a acció de denúncia: ‘En aquesta situació, el govern preveu la presó no com una institució de rehabilitació, sinó com un instrument de càstig; no com una manera de preparar-nos per portar una vida respectable i diligent, sinó de castigar-nos i fer-nos malbé perquè no tinguem mai més la força i el coratge de perseguir els nostres ideals. Aquest  el nostre càstig per alçar les nostres veus contra la tirania del color. Aquesta és l’autèntica explicació del mal tracte que rebem a la presó: feina de pic i pala contínua durant els darrers cinc anys, una dieta miserable, la negació dels materials culturals essencials i l’aïllament del món exterior a la presó.’ I en una carta a Adelaide Tambo, amiga, activista antiapartheid i esposa del president del Congrés Nacional Africà, escriu: ‘L’esperança és una arma poderosa fins i tot quan no queda res més. El que m’ha sostingut fins i tot en els pitjors moments és saber que sóc membre d’una família que ha passat per mil proves i que ha triomfat per damunt de moltes dificultats. En una família tan gran i tan àmplia com aquesta, les opinions poden ser diverses en gairebé qualsevol cosa, però sempre hem aconseguit resoldre les coses junts i tirar endavant tots plegats. Aquest fet dóna unes ales ben poderoses als meus ànims.’ Sobre les conviccions polítiques Tornant a la primera carta que va escriure al ministre de Justícia, Mandela parla d’autodeterminació. Li diu: ‘Tots nosaltres, sense excepció, vam ser sentenciats i condemnats per activitats polítiques en les quals ens vam aventurar com a part integral de la nostra lluita per aconseguir per a la nostra gent el dret de l’autodeterminació, reconegut en tot el món civilitzat com a dret de naixença inalienable de tots els éssers humans. Aquestes activitats estaven inspirades pel desig de resistir les polítiques racials i les lleis injustes que violen el principi dels drets humans i les lleis fonamentals que formen els fonaments del govern democràtic.’ Un dels molts estratagemes que els enemics de Mandela van utilitzar per inhabilitar-lo com a advocat va ser acusar-lo de comunista. La carta enviada al liquidador del Departament de Justícia l’octubre del 1967 és una de les més interessants des del punt de vista polític i la defensa dels drets humans. Diu: ‘Pel que fa a la qüestió de les meves creences polítiques, sempre m’he considerat, per damunt de tot, un nacionalista, i al llarg de tota la meva carrera política he estat influït per la ideologia del nacionalisme africà. La meva única ambició en la vida, i sempre ha estat la mateixa, és col·laborar en la lluita del meu poble contra l’opressió i l’explotació per part dels blancs. Jo lluito pel dret dels africans de governar-se a si mateixos al seu país.’ I continua: ‘Encara que sóc nacionalista, no sóc de cap manera un racista. Accepto absolutament el principi manifestat en l’informe del Consell de Planificació Conjunt del Congrés Nacional Africà i el Congrés Indi de Sud-àfrica, que apareix citat a la pàgina 5 de la sentència adjunta a la seva carta del 23 de maig del 1967, segons el qual totes les persones, independentment de la seva adscripció nacional, mereixen viure una vida lliure i plena basada en la igualtat absoluta.’ I també: ‘Estic fermament convençut que només el socialisme pot posar fi a la pobresa, la malaltia i l’analfabetisme, que són freqüents entre la meva gent, i que el desenvolupament industrial màxim és el resultat de la planificació centralitzada i de la nacionalització de les empreses estratègiques del país. Però no sóc un comunista. Pel que fa a Sud-àfrica, crec que la feina prioritària en favor dels oprimits avui no passa per la introducció d’un govern dels treballadors ni per la construcció d’una societat comunista. La tasca més important que tenim davant és posar fi a la supremacia blanca en totes les seves ramificacions, així com establir un govern democràtic en què tots els sud-africans, independentment de la seva posició social, del color de la seva pell o de les seves conviccions polítiques, puguin viure de costat en perfecta harmonia.’ I acaba: ‘El meu pensament, les meves creences polítiques i la meva actuació pública han estat dominades per una ambició, que no és altra que rebentar el mite de la supremacia blanca i tornar a guanyar-nos el nostre país. I l’única organització que ha permès en el passat que el nostre poble faci grans avenços en la nostra lluita per la llibertat, i que ens conduirà en el futur fins al nostre objectiu final, és i ha estat sempre el Congrés Nacional Africà, amb el seu credo dinàmic del nacionalisme africà. Tots els meus esforços per fer avançar la lluita del meu poble els he fet a través del Congrés Nacional Africà.’ Per Mandela, el CNA és una organització política, no pas un partit polític, en la qual es permeten matisos en les opinions. L’entén com un parlament de la gent africana. La persecució de Winnie Mandela i la desprotecció familiar El 1968 i el 1969 les desgràcies se succeeixen en la família Mandela. El 1968 es mor la mare de Mandela, Nosekeni, i li deneguen el permís d’anar a l’enterrament. L’any següent el seu fill gran, Thembi, mor en un accident de circulació; també aquesta vegada li refusen la petició d’acompanyar-lo a la sepultura. No l’hi deixen participar i amics i familiars han de representar-lo a l’enterrament. Les cartes d’aquell període transmeten ben clarament la profunda angoixa que sent per aquelles pèrdues enormes. Cap a aquella mateixa època la policia arresta la seva estimada esposa Winnie i la té sota custòdia durant catorze mesos. Les cartes que llavors li va escriure, i també les que va escriure a més persones, ens revelen la frustració i l’angoixa de no poder-la ajudar –ni a ella ni als seus fills- en tot aquell malson. Són cartes angoixants: a Mandela, li arriba molt poca informació sobre l’esposa, com està, on i en quines condicions, amb qui estan les filles més petites, una inquietud que s’afegeix al dol per la mort de la mare i del fill gran. Tot i amb això, Nelson Mandela escriu a la seva espona Winnie: ‘Per a un lluitador per la llibertat, l’esperança és com un salvavides per al nedador, la garantia que suraràs i et mantindràs sa i estalvi. Jo ja sé, estimada, que si la riquesa s’hagués de calcular segons les tones d’esperança i de coratge pur que nien al teu cor (aquesta idea la prenc de tu), sens dubte tu series milionària. Recorda-ho sempre, això.’ Winnie Mandela també va suportar condicions molt dures, de privacions i higiene, ca caure malalta i la van haver d’hospitalitzar. La família es va trobar sense recursos i Mandela va haver de recórrer a amics i familiars. A sobre, els fills més grans van començar a descarrilar. Ell, que entenia l’educació com una peça fonamental de la igualtat d’oportunitats, no deixava d’insistir als fills que estudiessin una carrera, que no abandonessin els estudis. La importància dels estudis Escriu a la seva filla gran, Makaziwe: ‘M’agradaria assegurar-te que, malgrat les meves circumstàncies actuals, faré tot el que estigui al meu abast per aconseguir els diners que necessitis per als teus estudis superiors. No crec que cap de les meves filles que estigui dedicada de debò als seus estudis deixi d’anar a la universitat per culpa de la manca de fons. Caldria que recordessis que, amb un pare que compleix una cadena perpètua, tu i en Kgatho és com si fóssiu orfes. Per a vosaltres dos, l’educació és més que una qüestió d’estatus. És una qüestió de vida o mort. Mentre hi hagi diners per als vostres estudis, hauríeu d’engrapar l’oportunitat amb les dues mans. Només d’aquesta manera tindreu seguretat i un futur brillant. Només traient les millors notes aconseguireu bones feines i podreu alleugerir la vostra mare de totes les seves responsabilitats i de la pesada càrrega que suporta.’ Mandela mateix no va deixar d’estudiar durant els anys de presó, tot i els entrebancs constants dels funcionaris de presons, que desbarataven sistemàticament l’arribada de llibres i material per a preparar els exàmens. Tot i així, es va llicenciar d’advocat per la Universitat de Londres (fins aleshores havia fet d’advocat amb una diplomatura) i va fer cursos d’afrikaans a la Universitat de Sud-àfrica. Aprendre la llengua de l’enemic era una manera d’entendre’n la seva idiosincràsia. Aspectes quotidians que també el retraten En certs moments les cartes aporten dades de caràcter més personal, que fan de bon llegir enmig de tanta duresa. Així descobrim que, a Mandela, li agradava molt menjar: ‘Ja saps, estimada, que hi ha un aspecte en el qual empetiteixo tots els meus contemporanis o, si més no, en què puc mantenir amb tota confiança que no quedo darrere de ningú: la meva gana saludable. Va haver-hi una època en què em podia cruspir enormes quantitats de menjar en qualsevol ordre.’ O les seves preferències musicals. En una carta a la filla mitjana hi trobem: ‘Vaig veure la nota que vas escriure al dors de la carta per demanar al carter que enviés la carta immediatament i que fos “com l’Elvis, vés-hi home, vés-hi”. La música de l’Elvis és molt animada i popular i m’agrada saber que tu també n’ets una aficionada. Espero que també t’agradi la música de Miriam Makheba , en Mohapeloa, en Caluza, en Tyamzashe, en Paul Robeson, en Beethoven, en Txaikovski.’ Com més anys passen, més cartes escriu plenes de records, com una que adreça a la propietària del restaurant Blue Lagoon, lloc de trobada molt significatiu: ‘Quin home amb grans anhels i ambició vol viure del passat?’ Tot seguit, afegeix: ‘Però, pel que fa a això, no puc triar. Per tal de poder discutir de qualsevol cosa, cal tenir fonts d’informació autèntiques i gaudir d’una llibertat més gran per a expressar-se. I jo no disposo ni d’una cosa ni de l’altra. Entens ara per què he de desenterrar tan tard els esquelets de les persones estimades, i per què parlo de coses que van succeir fa molt de temps? Tant de bo pogués discutir amb llibertat el futur amb tu!’ El 1975, a iniciativa dels seus camarades, comença a escriure les memòries en secret, amb l’ajuda de Walter Sisulu, Ahmed Kathrada i un parell més de companys presoners, Mac Maharaj i Laloo Chiba. El pla era que aquella biografia es pogués publicar a l’estranger a temps per al seu seixantè aniversari, el 18 de juliol del 1978. Quan el van alliberar, a final del 1976, Maharaj va treure secretament de l’illa una transcripció del manuscrit, amagada sota les tapes d’uns quaderns. El 1977 es va descobrir una part del manuscrit original entaforada en una llauna a prop del bloc de la presó, i Mandela i els seus camarades van perdre el permís d’estudiar a partir de començament del 1978. Malgrat tot, el manuscrit va arribar a Londres, per més que no es va publicar fins el 1994, amb el títol El llarg camí cap a la llibertat. Les cartes a la Winnie De totes les cartes, les que escriu a la seva dona, Winnie Mandela, quan la tenen empresonada entre el 1969 i 1970, són les més tendres i boniques. Acabem amb un fragment d’una d’aquestes, en què Mandela torna a refermar-se en l’esperança: ‘Quan penso en els desastres que ens han envaït els darrers vint-i-un mesos, em pregunto sovint què ens dóna la fortalesa i el coratge per a continuar. Si les calamitats tinguessin el pes dels objectes físics, faria temps que estaríem esclafats o, si no, ja ens hauríem quedat geperuts, amb els peus inestables i amb els rostres plens de pessimisme i pura desesperació. Però tot el meu cos encara vibra amb la vida i és ple d’esperances. Encara sóc capaç de caminar completament dret i amb fermesa. I el que és encara més important per a mi és saber que no hi ha res que et pugui alterar i que el teu pas continua essent tan ràpid i elegant com sempre, el d’una noia que es pot petar de riure i encomana als altres el seu entusiasme. Recorda sempre que és així com penso en tu.’

Summary: Nelson Mandela: com va sobreviure a vint-i-set anys de presó en condicions extremes?


El nou comissari en cap dels Mossos d’Esquadra, Eduard Sallent, ha assegurat que podria ser que es rebaixés el nivell d’alerta antiterrorista a 3. En una entrevista a RAC1, ha explicat que ‘hi ha elements per a la reflexió’, ja que hi ha menys antecedents d’atacs a Europa i menys informació actualitzada d’amenaça. Ara bé, també ha afegit que encara hi ha operacions policials on s’estan detenint cèl·lules, encara que siguin logístiques. En tot cas, ha apuntat que aquesta és una qüestió que correspon al ministeri d’Interior espanyol. Sallent ha explicat que les relacions en el marc del Centre d’Intel·ligència contra el Terrorisme i el Crim Organitzat (CITCO) són ‘excel·lents’. Sobre el procés, en preguntar-li què faria ell si es convoqués un nou referèndum, ha apuntat que ‘l’únic element que ell introduiria seria tenir una comunicació directa amb tothom’. Sallent ha apuntat que cada setmana es revisa la situació de l’alerta antiterrorista i que si es rebaixés a nivell tres, el ciutadà veuria menys presència policial. Ha opinat que la lluita antiterrorista està funcionant ‘com un rellotge’, amb molta capacitat per neutralitzar les amenaces. El comissari en cap ha recordat que hi ha hagut una ‘pèrdua militar important’ per part de l’autoproclamat Estat Islàmic i un canvi d’escenari, dirigint-se més cap a Àsia. ‘Tot i que hi ha capacitats i no podem abaixar la guàrdia, no tenim elements immediats que ens facin dir que podem tenir un atemptat en qualsevol moment’, ha assenyalat. En preguntar-li per com actuaria si es convoqués un nou referèndum a Catalunya i si actuaria igual que ho va fer el cos el Primer d’Octubre, Sallent s’ha limitat a dir que ‘l’únic element que introduiria seria tenir una comunicació directa amb tothom’. ‘Jo preservaria els elements comunicatius’, ha afegit en demanar-li si el major Trapero no ho va fer. Sobre què faria si hagués de detenir el president de la Generalitat, ha replicat que ell no fa futuribles, però ha dit que els Mossos són policia judicial i que compleixen les ordres de fiscals i jutges. Sallent ha dit que contempla la possibilitat de mobilitzacions i una eventual aturada de país si la sentència del judici contra el procés és condemnatòria, pel que ha demanat ‘serenor’. Sobre les càrregues policials i l’actuació de la Brigada Mòbil, ha assenyalat que Catalunya ha de plantejar-se com a societat ‘què espera de la policia, de l’ús de la força i del que ha de suportar un policia’. ‘Hi ha imatges que no ens agraden i demanen una explicació, però no podem estar tot el dia dient si l’actuació policial és correcta o no. La Brigada Mòbil fa una feina boníssima, bàsica, fonamental i molt delicada’, ha defensat. Sallent critica el top manta a Barcelona Sallent ha admès preocupació per la situació en matèria de seguretat de la ciutat de Barcelona, problema amb el qual hi ha relacionat la venda de productes del top manta. Al parer seu, la falta de pressió sobre els manters provoca un ‘efecte crida’. ‘Jo crec que hem actuat, però cal entrar-hi molt més. Sobretot el que no hem de permetre és que hi hagi aquesta llibertat de venda. Hem de pressionar totes les administracions implicades’, ha dit. Ha remarcat que hi ha capitals que tenen ‘molta més pressió’, però aquí hi ha un ‘plantejament menys directe’. En general, ha indicat que els Mossos reforçaran la capital amb més agents per incrementar les hores de patrullatge. Sallent assegura que comparteix que cal un enfocament social per donar una sortida als manters, però ha insistit que això no pot portar a ‘espectacles de basar’ com els que hi ha en alguns carrers de Barcelona. En general, ha reconegut que està amoïnat per la situació de la ciutat en general, per l’elevat nombre de furts, els problemes de convivència, els narcopisos o que no s’hagin resolt temes ‘endèmics’ com el top manta, amb el que hi ha al darrere. Ha assegurat que una part de les noves promocions dels Mossos serviran per reforçar la ciutat, perquè així ho indiquen les dades. L’objectiu és incrementar el temps de patrullatge, perquè això ha baixat i té un efecte directe en la prevenció del delicte. A més dels manters, ha situat el consum de drogues i els narcopisos com un altre dels problemes, i ha remarcat que Catalunya, com a societat, ha estat sempre permissiva amb el consum. A això li ha sumat un entorn immediat on les penes associades són molt més elevades. ‘Aquí tenim molts elements de confusió, la regulació dels clubs de cànnabis, el consum propi, les instruccions de fiscalia… Tots aquests elements, aquests grisos, faciliten el crim organitzat’, ha opinat.

Summary: Els Mossos estudien de rebaixar el nivell d’alerta antiterrorista per la situació actual


El 21 de juny de 2014 va ser el dia que la policia espanyola va contactar per primera vegada personalment amb els banquers andorrans per aconseguir el compte corrent de Jordi Pujol. La proposició es va fer durant una boda a Madrid, irònicament en un lloc conegut com la Camarga. Ho va revelar, com tants altres detalls, el diari Público. Explicava el periodista Carlos Enrique Bayo ací que la boda era d’un parent de l’advocat Fuster-Fabra. I a la taula on seia Fuster-Fabra, històric advocat de la ultradreta barceloní, també hi havia els policies Eugenio Pino, Martín–Blas, el banquer andorrà Higino Cierco i un alt executiu del BPA. Pocs dies després la banca BPA entregava a la policia espanyola l’extracte del compte corrent del president Pujol. Per a saber més detalls d’aquesta fructífera trobada demà declararà al parlament català l’advocat Josep Maria Fuster-Fabra, testimoni directe dels fets. La sessió començarà a les tres de la tarda. Fuster-Fabra és un personatge clau, històric advocat de la ultradreta barcelonina, militant falangista als anys vuitanta, i a qui VilaWeb ha dedicat diversos articles. El perfil d’avui està basat en aquests tres: Fuster-Fabra, un advocat de la ultradreta per als mossos, Un Gol per l’Esquadra, i La UB no retirarà el títol de doctor en dret al professor Fuster-Fabra. Actualment José María Fuster-Fabra és professor de dret a la UB, tot i haver-se demostrat que la seva tesi conté plagias fins a la coma d’un altre professor, Rafael Rebollo Vargas. Com a advocat Fuster-Fabra s’ha especialitzat en policies espanyols, guàrdies civils, i mossos d’esquadra. Per exemple, els mossos condemnats per l’homicidi (considerat involuntari, després d’un pacte entre les parts) de Juan Andrés Benítez al barri del Raval de Barcelona van estalviar-se la presó gràcies a ell. Fuster- Fabra coneix a fons i personalment el món policial. Per exemple, el general Galindo, condemnat per formar part de la banda terrorista Gal, va ser el testimoni de noces de la seva pròpia boda amb Roser Navarro Tapias, a Sitges, l’any 1999.Ha estat l’advocat de Julen Elgorriaga, agents del Cesid, o de l’associació de víctimes de Pilar Manjón, la senyora que va representar les víctimes de l’atemptat de l’11M a Madrid. En el món de la política Fuster-Fabra és a hores d’ara un home vinculat amb Ciutadans i, de fet, a la boda de Madrid també hi era Albert Rivera, persona amb qui els uneix amistat. Però la seva vinculació amb la política és encara més profunda, i durant els anys vuitanta va ser el candidat del partit falangista Unión Nacional a les eleccions de Barcelona. És autor del llibre Traición a Occidente. Fuster-Fabra també és president fundador de l’entitat militar Asociación de Reservistas Voluntarios de Cataluña (AREVOC), formada per sis-cents reservistes militars. Per últim, afegir que Fuster-Fabra és un assidu als mitjans de comunicació, i ha estat habitual escoltar-lo en tertúlies radiofòniques i televisives. Justament en aquesta Pau Llonch, de la Pah i la CUP, va retreure-li el seu passat falangista.

Summary: Fuster-Fabra declara demà al parlament per la seva vinculació amb l’Operació Catalunya


Ens trobem amb Alfonso Fernández Ortega, ‘Alfon’, a la presó Model de Barcelona abans de començar un acte antirepressiu en què participa. Precisament és entre aquestes quatre parets plenes de memòria que ens explica un petit triomf familiar que tot just acaba de saber: diu que han trobat la tomba del seu avi, que va ser torturat fins a la mort el 1948 per no haver donat informació sobre els guerrillers de la zona de Còrdova. Es veu un xic trasbalsat, però alhora satisfet. La Model també li recorda les històries que li havien explicat alguns dels seus companys presoners. A l’abril farà un any que va sortir de la presó, després d’haver-hi passat quatre anys tancat, arran d’una condemna per tinença d’explosius de l’Audiència Provincial de Madrid. El van detenir a Madrid el 2012, en una vaga general, acusat de dur una bossa amb un artefacte, un fet que ell sempre ha refusat i que els partits d’esquerres i les organitzacions antifeixistes han interpretat com un muntatge policíac per a restringir el dret de vaga i manifestació. La denúncia ha estat unànime al seu barri, Vallecas. Recorda, agraït, que el capellà de la parròquia li va oferir refugi quan el van condemnar. I també recorda la muralla popular que van fer els veïns quan la policia el va anar a cercar. Ara que ha sortit de la presó demana que el seu rostre no es vegi a les fotografies, per una qüestió de seguretat. Hi parlem sobre el seu cas, sobre la connivència de la policia i la ultradreta a Madrid i sobre com es viu la repressió i la lluita obrera i veïnal en un barri com Vallecas. —Qui sou i quina militància política heu tingut? —No vaig començar amb una militància formal, sinó que m’hi va dur la inèrcia del barri, per la manera com vivim la política a Vallecas. És una cosa molt arrelada, especialment per una tradició de lluita que ve dels seixanta i els setanta, relacionada amb la conformació del barri gràcies al suport mutu dels veïns. Tenim l’exemple de las Domingueras, una barriada construïda pels qui arribaven del camp, d’Andalusia i Extremadura. Els veïns construïen les cases el diumenge a la nit perquè de matinada la policia s’ho trobés acabat i no ho pogués tirar a terra. Això va crear un pòsit veïnal molt fort que dura fins avui. De molt jove estic en contacte amb la política per mitjà de la família, els amics, l’institut. És un fet molt quotidià. Després hi ha un altre component, més de carrer. —En quin sentit? —A Madrid tenim un problema de conflictivitat amb els grups neonazis i la connivència d’aquests grups amb la policia. Moltes de les agressions que cometen resten impunes. La ultradreta a Madrid ve d’un sector social amb poder adquisitiu, ben situat a les elits. Molts són fills de jutges, de directius d’empreses… Això els dóna molta impunitat i ells ho saben. Els nazis a Madrid se senten els amos del carrer. No són nazis amb el cap rapat, sinó grups de joves feixistes dels barris alts que es dediquen a atonyinar a les nits. Des de molt jovenets tenim confrontacions amb ells fins que hi ha un abans i un després, que és quan maten a Carlos Javier Palomino, un gran amic meu del barri des que érem nens. A partir del seu assassinat, fem un pas endavant i diem que no seran ells que ens buscaran a nosaltres, sinó que nosaltres els buscarem a ells. Això té per conseqüència la repressió. Molts dels nostres joves han passat per tortures i presons arran d’aquestes confrontacions i aquesta batalla oculta contra els feixistes. És la militància inicial en què em desenvolupo i després formo part de col·lectius més consolidats. A través de Bukaneros, que és un grup radical de futbol, començo la meva activitat política en el sentit d’organitzar actes, reunions, manifestacions… El grup té una connotació política perquè és de Vallecas i el seu embrió és el sentit comunitari del barri. —Per a qui no conegui el vostre cas, situem els fets: què passa el 14 de novembre de 2012? —Aquell dia a Madrid es preparava una vaga general contundent i s’hi notava molta presència policíaca. Vaig sortir de casa i la policia em va fer identificar. Van arribar els agents amb una bossa i em van dir: ‘Això què és?’ Els vaig dir que no ho sabia. Vaig mirar dins, sense agafar-la, i hi vaig veure unes ampolles. Els vaig reiterar que allò no era meu. Em van dir que d’acord, però que de qui era. Jo, com ja vaig dir a la jutgessa, no especularé sobre d’on va sortir la bossa. Dins hi havia un còctel Molotov, eren ampolles de plàstic amb gasolina, petards lligats amb cinta aïllant i una bombona de butà petita. En l’atestat allò es va considerar un explosiu incendiari. No especularé sobre l’origen, però la policia sabia que no era meu. Els ho vaig dir: ‘Sabeu que no és meu, que això és un acte il·legal i que no em podeu detenir.’ —I com van reaccionar? —Van riure i em van dir ‘Encara n’has d’aprendre molt, noiet.’ Jo tenia vint-i-un any… Vaig arribar a comissaria i em van interrogar. Anaven amb passamuntanyes. La Brigada d’Informació actua com la Brigada Político-social del franquisme i els agents no ensenyen mai la cara. Hi va haver algun contacte físic amb mi i podríem parlar també de tortura psicològica. Em van amenaçar parlant de què li podria passar a la meva família, de què em farien a mi… Et van movent de lloc, t’ensenyen vídeos d’avalots i et diuen: ‘Mira, els teus col·legues!’ Llavors arriba un agent simpàtic i t’ofereix una cigarreta i en ve un altre i et diu: ‘Tu ets un roig de merda, una sentència de mort contra vosaltres!’ Llavors l’altre riu… Són jocs habituals entre ells. —També hi va haver escorcolls. —Sí, em van dir ‘Ja sabem qui ets, et tenim clissat, malparit.’ Després van regirar casa meva i la seu de Bukaneros i no hi van trobar res. De la seu, només se’n van endur coses com ara un ordinador amb imatges de viatges. Ells sabien que no hi havia res, però havien de justificar allò que feien. També em van ensenyar imatges de militants antifeixistes de Madrid i em van demanar qui era cadascú. Jo em vaig negar a respondre i el cap dels policies em va dir: ‘Si no col·labores direm que això és teu i seràs acusat de tinença d’explosius.’ Els vaig dir que no participaria en res d’allò i encara menys sense haver parlat amb el meu advocat. Vaig acabar amb una acusació de tinença d’explosius totalment falsa, que ells sabien que ho era, i vaig estar en presó provisional fins a començament de gener. Formalment haurien de justificar la presó provisional, però a la pràctica no ho fan. He arribat a veure casos com el d’un home que va estar dos anys en presó provisional, la hi van prorrogar i quan va complir els quatre anys el van deixar en llibertat i van arxivar la causa. —Hi havia cap prova que la bossa era vostra o que no ho era? —Una cosa demostrava que la bossa no era meva: hi havia unes empremtes, i ells en van fer la prova. Els vam dir que les mostressin i es van negar a dir-ne res més, de les empremtes. —I la vostra defensa no ho va demanar? —Si, és clar, però ens ho van denegar. Hi va haver moltes irregularitats en el judici… —Quines? —Hauria de tenir la llista preparada! Van trencar la cadena de custòdia cinc vegades, cosa que és una negligència brutal que hauria d’anul·lar qualsevol judici. Durant un temps, no se sabia ni qui tenia l’explosiu ni què se n’havia fet. Hauria pogut ser alguna cosa que no portava res que fos explosiu… Després, quan s’ha de fer el judici, s’ajorna perquè els de la Brigada d’Informació al·leguen que fan vacances. Uns dies després, de sobte la jutgessa admet una prova d’última hora, que és quin líquid contenien els explosius, perquè no s’havien recordat de posar-ho. Després no ens deixen presentar unes imatges que demostra com era el lloc de la detenció, per veure que jo m’hauria pogut escapar corrents en cas d’haver portat la bossa. En cap moment no vaig córrer ni exercir resistència… Ens van dir que aquelles imatges no interessaven. Anava tot enfocat a facilitar a la policia la seva declaració i a dificultar la meva defensa. I una altra irregularitat: van agafar la bossa sense que vinguessin els TEDAX ni res. La van posar al maleter del cotxe patrulla i se la van endur. —Us van condemnar per la declaració de tres agents. —Sí, l’única prova és aquesta. Un policia diu que veu com porto la bossa, arrenco a córrer i m’agafen. Un altre diu que veu com la porto, la deixo a terra i em quedo allà i l’altre diu que ho deixo a terra i surto corrents. Ni tan sols es posen d’acord a explicar-ho igual… La policia diu una cosa i la jutgessa hi dóna valor de prova. —Us van fer preguntes polítiques al judici? —Sí, em deien: ‘Aquest grup antifeixista demana la teva llibertat.’ Jo em demanava de què m’acusaven: de tinença d’explosius o d’antifeixista? —La premsa espanyola ha publicat moltes coses sobre el vostre cas. Us acusen de tenir antecedents penals i d’haver comès més delictes greus. —És intoxicació. Es recolzen en els antecedents policíacs, informes de la policia. Jo he estat detingut per conflictes amb la policia, no ho nego. A Vallecas tenim conflictes amb la policia habitualment, perquè hi ha una dicotomia entre el barri i la policia, un conflicte de classe en què la policia exerceix el paper d’ariet de les elits per tenir els barris sota control. He tingut conflictes, he estat detingut i jutjat, però m’acusen d’uns altres delictes, i això és pura intoxicació. —Com és el vostre pas per la presó? —Els dos primers mesos estic en règim FIES. És el meu primer contacte amb la presó, quan començo a veure el tracte diferenciat que reps si hi entres per un delicte de profit material propi o per qüestions ideològiques o morals. Hi ha un FIES especial, que és el FIES 3, el que apliquen als qui hi entrem per motivacions ideològiques. —Què implica? —Hi ha graus diversos, però amb nosaltres, els presos polítics, acostumen a aplicar el més dur, que és la intervenció de les comunicacions, el fet de tenir menys trucades que la resta de presos… Només pots enviar dues cartes setmanals, i totes passen per seguretat, són fotocopiades i enviades al Ministeri d’Interior. Igual que les trucades, les comunicacions al locutori i els vis-a-vis. És pressió psicològica. A mi m’agrada molt fer bromes per telèfon, i un dia va venir el subdirector de seguretat de Navalcarnero i em va dir: ‘A veure si madures una miqueta!’ Era una manera de dir-me que m’escoltava. Al final em van retirar el FIES perquè el jutge de vigilància penitenciària va dir que la sentència no parlava de pertinença a grup armat. El FIES 3 me l’havien aplicat per banda armada, injustificadament. El que el jutge va dir de facto és que durant molt més d’un any m’havien tingut de manera irregular en un règim especial. —Com us hi vau adaptar a la presó? —Em vaig mentalitzar ràpidament. La presó és plena de vallecans perquè és plena de pobres. Vallecas és un barri de gent obrera i amb pocs recursos i a molts la vida els porta a aquests submons. Com que hi havia molta gent del barri ràpidament vaig fer contactes. També em va donar molt de suport la lectura i l’esport, i també la solidaritat exterior. Cada dia em lliuraven cartes i això és molt important per als presos polítics. Allà també he fet estudis. És molt comú en els presos polítics centrar-te en aquestes coses i aïllar-te una mica de tot l’inframon que s’hi mou. —Heu estat a presons de Madrid i Catalunya. Hi heu vist diferències? —En ambdós llocs la presó és un instrument de repressió bàsic de l’estat. Per més competències que tingui la Generalitat, continua essent un òrgan de repressió de classe. A Catalunya he tingut la percepció que els recursos de vigilància penitenciària tenen més garanties i la presó no té aquesta connivència amb vigilància penitenciària que sí que he vist a Madrid. Però depèn molt de la valentia del jutge de vigilància penitenciària. —Com la viviu, la tornada a la normalitat? —També he aterrat bé. El meu entorn m’ho ha facilitat molt. He sortit amb estudis i exerceixo una professió relacionada amb això que he estudiat. Però et queden seqüeles. Els codis de la vida al carrer no són els mateixos que els de la presó. A la presó estàs en alerta i no exerceixes cap autonomia. Et diuen: ‘Puja, baixa, entra a menjar, posa’t a la cua, vés al poliesportiu…’ Quan vaig sortir em passava que em deien ‘seu’ i seia, però potser no em venia de gust. Costa de recuperar l’autonomia, la iniciativa. Vivim una onada de repressió que creixerà i hem de tenir cura d’aquesta gent que entra a la presó. Hem de procurar de protegir-los quan surtin i tenir comprensió amb el desequilibri entre viure a la presó i al carrer. —Després de tot aquest temps, quina explicació hi doneu, al vostre cas? —La primera cosa que ve al cap és el concepte ‘cap de turc’, però també hi té a veure la inèrcia dels esdeveniments, com es desenvolupen en aquella època a Madrid. Hi ha un ressorgiment de les mobilitzacions per a demanar més democràcia i llibertat. I això té unes conseqüències. Hi ha repressió perquè l’estat es defensa. No és casualitat que sigui a Vallecas. És on hi ha un pòsit fort de mobilització, un moviment obrer arrelat que ha perdurat malgrat el solar que ens van deixar els vuitanta i tota la desmobilització generalitzada. La policia està molt pendent en jornades com aquesta, en barris com aquest. —Com és la relació amb la policia a Vallecas? —Com diu la cançó: la vella dicotomia, el barri i la policia. No és una qüestió dels joves, són les famílies, és el barri. La policia no ens agrada. No l’entenem com un aliat, sinó com un enemic de classe. Alguns ho entenem de manera conscient, uns altres per instint. A més, la proporció de policia per habitants a Vallecas és desproporcionadíssima. Quan un agent comença a exercir li donen crèdits o punts depenent de la comissaria en què treballi i la de Vallecas és la que en dóna més. —I Bukaneros què significa al barri? —Allò que passa a l’estadi de Vallecas és un laboratori de repressió. Quan el Barça juga la final de la Copa del Rei requisen samarretes grogues, però nosaltres fa molts anys que veiem com, aleatòriament, posen multes fins de cinc mil euros a alguns nois pel que diu a la seva samarreta o a la bufanda. Una samarreta d’ACAB, per exemple. Quan hem anat al Bernabéu no ens han deixat entrar amb banderes tricolor. La llei de l’esport ha estat el laboratori de proves de la llei mordassa. Formar part d’aquests grups també és un primer pas per a polititzar-se, que és una mica la meva història. Això explica que a Madrid hi hagi tants nazis a segons quins barris. Molts són nois del Madrid o de l’Altlètic. S’hauria de tenir més cura de les grades dels camps als nostres barris i ciutats, no deixar-les a aquesta gent i només malparlar del futbol, bandejant-ne l’essència aglutinadora de les classes populars. —Com veieu la situació a Catalunya? —Com a madrileny, crec que alguns que vivim a Catalunya hem d’exercir de vasos comunicants, de l’un costat i l’altre. I acostar aquestes postures comunes. Crec que l’estratègia ara és crear un front comú a tot l’estat que lluiti pels principis democràtics que van des de l’autodeterminació fins a la i del neoliberalisme. Que l’estat exercirà repressió jo no en tindria dubtes, no m’hi posaria les mans el cap. Crec que hem d’assumir que és el peatge que s’ha de pagar a l’estat espanyol si es volen exercir drets democràtics. L’estat, per pura essència i composició, exercirà repressió com a resposta a situacions polítiques. Això els antifeixistes a Madrid sempre ho han sabut. Quan es va fer la manifestació per l’autodeterminació a Madrid els joves antifeixistes van saber que els nazis s’anaven organitzant per anar-hi a apallissar els catalans. I van decidir de fer un cordó de seguretat, posant-hi el cos, per a evitar que els feixistes toquessin ningú.

Summary: Alfon: ‘Els nazis a Madrid se senten els amos’