El film extremeny d’animació Buñuel en el laberinto de las tortugas, de Salvador Simó, és una de les tres produccions espanyoles pre-seleccionades per als Oscar 2020. Narra la relació entre Buñuel i Acín i el rodatge del documentari. Com és sabut, Ramon Acín, gràcies a un premi de loteria, va finançar i participà en el rodatge del film de Buñuel Las Hurdes, una obra cabdal de la cultura de la Segona República. Poc es pot afegir ja a aquesta qüestió, després de treballs com l’interessant assaig de Mercè Ibarz Buñuel documental. ‘Tierra sin pan’ i el seu temps. Aquell film ‘anarco-surrealista’, com ella el defineix molt encertadament, es compromet sobre qüestions bàsiques del debat cultural i ideològic que es lliurava aquells anys, sota un vel de denúncia, mala bava i poesia. La simbiosi Buñuel-Acín va ser definitiva. A Mi último suspiro (1982), el cineasta aragonès escriu: ‘Un dia, a Saragossa, parlant de la possibilitat de fer un documentari sobre Las Hurdes, amb el meu amic Sánchez Ventura i amb Ramon Acín, un anarquista, aquest em va dir de sobte: —Mira, si em toca la grossa de la loteria, et pago aquesta pel·lícula. Al cap de dos mesos li va tocar la loteria, no la grossa, però sí una quantitat considerable. I va complir la seva paraula. Ramón Acín. Ramon Acín, anarquista convençut, feia classes nocturnes de dibuix als obrers. El 1936, quan va esclatar la guerra, un grup armat d’extrema dreta va anar a buscar-lo a casa seva, a Osca. Però va poder fugir amb gran habilitat. Llavors els feixistes es van endur la seva dona dient que l’afusellarien si Acín no es presentava. Ell es presentà l’endemà. Els afusellaren tots dos.’ Un altre amic seu, l’escriptor i periodista anarquista Felipe Alaiz, escrigué poc després de l’assassinat: ‘Quan les maleïdes bales falangistes trepanaren el seu cervell, entraven en una de les ments més fines d’Europa.’ Matar Acín, matar García Lorca, era extingir l’espurna que encenia la metxa. La influència de l’anarquista Acín va ser fonamental no tan sols en Las Hurdes, sinó en l’acció cultural i social llibertària dels aragonesos de l’època. Un exemple, no tan conegut però molt important i revelador, és la relació amb un dels seus millors deixebles, Francisco Ponzán Vidal. Seria una altra excel·lent novel·la gràfica i film. A ell va dedicat aquest article. Un mestre llibertari aragonès, heroi de la resistència francesa Francisco Ponzán Vidal va ser un mestre llibertari aragonès, figura clau de la resistència francesa i espanyola contra el feixisme, que va morir el 17 d’agost de 1944, assassinat i cremat per la Gestapo, poc abans de l’alliberament de Tolosa. Després de la guerra de 1936-1939, el seu grup va ser dels primers a constituir la resistència contra els nazis en la França ocupada. Durant més de tres anys van treballar per a l’Intelligent Service britànic, el contraespionatge francès, la xarxa d’evasió Pat O’Leary i més organitzacions clandestines aliades. Van passar informació i milers de persones en perill, de l’una banda del Pirineu a l’altra. Cartell del film ‘Buñuel en el laberinto de las tortugas’. Ponzán deia: ‘No és la pàtria francesa que perilla, ni la llibertat de França: hi ha en joc la llibertat, la cultura, la pau mundial.’ Avui Ponzán seria un heroi de la resistència francesa, però era aragonès i anarquista. Franquistes i gaullistes, primer, i ‘demòcrates’ de banda i banda del Pirineu, després, han fet tant com han pogut per negligir-lo. Malgrat l’injust oblit històric, va ser una peça fonamental dels aliats, qualitat que va ser reconeguda a títol pòstum pel president dels EUA, Dwight Eisenhower, la monarquia britànica, el mariscal en cap de les forces aèries britàniques i l’estat major de l’exèrcit francès. Robert Terres, alies ‘lieutenent Tessier’, o ‘el Padre’, cap del contraespionatge francès als Pirineus, escrivia anys després al llibre Double jeu pour la France (París, 1977): ‘Ponzán era un home sorprenent: proscrit, anarquista, lluitador aguerrit, una mica terrorista, una mica contrabandista. Prim, de veu suau, em va saludar amb gran cortesia i més aviat semblava, amb les ulleres de muntura de carei, els trets fins i purs, el somriure aparentment tímid sota un front bombat i calba incipient, un jove professor.’ Abans de ser executat, Ponzán va redactar el seu testament en una cel·la a la presó militar de Fourgolle (Tolosa). Un dels seus darrers desigs era: ‘Que les meves restes siguin traslladades un dia a terra espanyola i enterrades a Osca, al costat del meu mestre, el professor Ramon Acín, i del meu amic Evaristo Viñuales.’ El 18 de juliol de 1936 a Osca De la relació entre Acín i Ponzán me’n van parlar molt ja fa molts anys l’historiador anarquista Antonio Téllez, i també Joan Català i Floreal Barberà, companys seus de guerra. També vaig tenir ocasió de parlar-ne amb Palmira Pla, el seu amor de joventut. Téllez va recollir les seves investigacions al llibre La red de evasión del grupo Ponzán. Anarquistas en la guerra secreta contra el franquismo y el nazismo (1936-1944) (Virus, 1996) . Una altra font clau és el llibre de la germana de Ponzán, Pilar: Lucha y muerte por la libertad (1936-1945) Francisco Ponzán Vidal y la red de evasión Pat O’Leary (1940-1944). El mestre i el deixeble, Acín i Ponzán, es van veure per darrera vegada la decisiva nit del 18 de juliol de 1936. Al govern civil d’Osca, s’hi havien reunit representants dels partits i sindicats d’esquerres. Ramon Acín i Francisco Ponzán representaven la CNT. Eren allà per demanar al governador que armés el poble per a defensar-se dels militars franquistes que se sollevaven. Davant l’edifici, s’hi anaven aplegant homes vinguts d’arreu que demanaven armes a crits. L’ambient era molt tens i efervescent. Membres de les Joventuts Llibertàries recollien armes allà on podien. Ponzán, com recordava sa germana, s’enfilà dalt d’un camió cridant: ‘Volem i necessitem armes. Si no ens les donen anirem nosaltres mateixos a buscar-les, poques o moltes en sabrem trobar… Ja hem perdut massa hores!’ L’aplaudiren i tot seguit ell baixà del camió per encapçalar un grup que s’adreçà a una petita armeria. Ell personalment trencà el vidre de l’aparador i s’apoderaren d’escopetes, pistoles, cartutxos i bales. ‘Lucha y muerte por la libertad’, Pilar Ponzan. Quan el grup tornà al Govern Civil, tothom continuava reunit i dubtant sobre què calia fer. A les tres de la matinada, Ponzán no pogué més i avançà amb pas ferm i decidit cap al despatx del governador, però el seu mestre Ramon Acín l’aturà, agafant-lo fort pel braç: ‘No siguis boig, Ponzán, que ens perds…! Van discutir una bona estona, però finalment el respecte a l’amic, mestre i pacifista, s’imposà i Ponzán desistí. Aquella nit, l’home d’acció va perdre la seva primera batalla. Avui és evident qui tenia raó. La discussió entre ells dos simbolitza l’enfrontament de dos punts de vista que foren la clau de volta del triomf o el fracàs de l’aixecament de Franco en el primer moment. ‘Si no els anem a cercar, ells vindran a cercar-nos a nosaltres’, sostenia Ponzán. I tal dit tal fet. Els sollevats van prendre Osca en poques hores. L’execució de Ramón Acín, el 6 d’agost de 1936 Ponzán i els seus companys van fugir a les muntanyes, disposats a lluitar fins a la darrera bala. Els falangistes practicaren moltes detencions a Osca. Acín era sempre un dels més cercats. Havia estat perseguit, empresonat i exiliat unes quantes vegades pel seu activisme anarcosindicalista. Coneixia molt bé els laberints de la clandestinitat, però aquella vegada Osca esdevingué per a ell un immens parany. Acín es va ocultar al seu pis, en una petita habitació amagada darrere un gran armari. Era un amagatall que ja li havia anat molt bé quan el perseguien per la seva participació en els preparatius i la revolta de Jaca, que acabà amb l’execució d’un altre amic seu, el capità Fermín Galán, juntament amb el seu company d’armes Ángel García Hernández, el desembre del 1930. Felipe Alaiz explica que després dels fets de Jaca Acín es va exiliar a París fins a la proclamació de la Segona República, l’abril del 1931. Va tornar amb el dirigent socialista Indalecio Prieto i més amics. Una nit que sopaven tots plegats a Madrid, Indalecio Prieto digué: ‘Que digui alguna cosa Acín!’ ‘Ramón va aixecar-se amb la seva noble actitud característica i senzillament aconsellà: Arrangeu les presons. I es va asseure’, escriu Alaiz. ‘La meva sang no serà eixorca. Els meus alumnes em venjaran’ Sembla que aquells fatídics dies del juliol del 36, després del sollevament franquista, un veí el va delatar als falangistes, que irromperen al seu pis, convençuts que ell hi era. Com que no l’hi van trobar d’entrada, van començar a pegar i insultar la seva dona, Conxita Monràs. Ell no ho va poder resistir, sortí de darrere l’armari i es lliurà, pensant que així salvaria la vida d’ella. Els van detenir amb insults i violència. Ella va ser conduïda a la presó. Ell, directament, a un dels murs del cementiri on el van afusellar. Tenia quaranta-vuit anys. Francisco Ponzán. Abans de morir cosit a trets, sembla que va tenir un últim pensament per Ponzán i va cridar una frase premonitòria: ‘La meva sang no serà eixorca. Els meus alumnes em venjaran.’ Conxita va ser afusellada dies després, el 23 d’agost, amb un grup d’onze dones de les Joventuts Llibertàries. Alguna, com les noies Barrabés, tenien germans al grup de Ponzán, a la guerrilla. El cos de Ramon es va poder recuperar més tard. El van reconèixer per la roba que duia posada quan va sortir del seu amagatall: un pijama, amb llapis de colors i pintures a les butxaques. El registre de defunció certifica textualment: ‘Muerto por refriega en la guerra civil.’ Ponzán: el temps no pot esborrar el record d’Acín L’any 1942, al sisè aniversari del seu assassinat, va circular clandestinament per Osca un manifest imprès a França i entrat pels passadors dels Pirineus. ‘Ramon Acín, el millor dels fills del nostre poble’, es titulava. Pilar Ponzán en conservava l’original escrit de puny i lletra del seu germà. Francisco Ponzán. Entre més coses deia: ‘El temps no pot esborrar el seu record. Avui, demà, sempre, els treballadors, els que tenen fam i set de justícia, pensen en ell. En l’Artista, en el Mestre, en l’Home bo que va consagrar la seva existència a la causa dels famèlics als quals mil vegades els va parlar d’un món sense amos ni esclaus . Ramon Acín va morir com havia viscut. Escopint a la cara dels seus botxins el menyspreu que tantes vegades havia escopit al rostre de tots els tirans. Amb ell van morir molts dels seus deixebles. Els uns amb les armes a la mà. Els altres indefensos davant els piquets d’execució. Tots i cadascun seran venjats, amb l’esclafament del feixisme i amb el ressorgiment d’una vida, on l’home no sigui llop de l’home. Una societat en què cadascú produeixi i consumeixi segons les seves necessitats.’ La guerra de Francisco Ponzán (1936-1944) Ponzán i els seus homes van decidir de prendre les armes i fer la guerra pel seu compte. Van treballar, primer, per al Servei d’Intel·ligència Especial Perifèrica (SIEP) del front d’Aragó. Ponzán fou nomenat conseller de Transports i Comunicacions del Consell d’Aragó, presidit per Joaquín Ascaso. El grup desplegà una intensa activitat bèl·lica i revolucionària a l’Aragó en aquells tres anys de guerra. La desaparició física del mestre Acín, dibuixant, artista, escultor, escriptor, pensador i activista, no va impedir que les idees que havia estès entre els seus deixebles i amics llibertaris prenguessin cada dia un sentit renovat, en el racó més profund de les seves conviccions. Ponzán el tingué sempre present. Mentre feia la guerra i la revolució, Ponzán també escrivia. L’any 1937, publicà l’article ‘Els que no moren’ al diari de Casp Nuevo Aragón, una sincera i exaltada lloança del mestre i guia de la seva vida: «A tu, Ramon, el meu Mestre bo. A tu, que amb el teu exemple assenyalares la trajectòria de la meva vida. Que m’iniciares en el camí de totes les rebel·lies. Que en l’adolescència, en aquell vetllador d’un cafè d’Osca, em vas dir amb paraules que mai no s’obliden que mai no m’arrossegués com l’eruga per l’estaca cercant de millorar. Que sempre visqués al costat de la ‘canalla’ i que només en l’Anarquia veiés la fita de les meves aspiracions.  A tu, humanista, guió d’éssers lliures, mirall de vides. Un record, com acaronant el fusell te’l dediquen tants companys amb els ulls fits en la teva Osca i amb l’esperança de venjar-te i seguir la trajectòria de la teva vida.» Ramón Acín i Conxita Monràs a casa seva a Osca, 1927. Ricardo Compairé. Ponzán, mort per França L’any 39, a l’exili, Ponzán va ser internat amb els seus homes al camp de concentració de Vernet d’Arieja. Aviat es van escapar i recuperaren les armes que havien amagat en la fugida, sota terra, en uns bidons de llet prop de la frontera de la Guingueta d’Ix. Primer van fer base a Andorra i cercaren cases de confiança per a fer una ruta a peu fins a Manresa i després agafar el tren a Barcelona. Aquelles armes van servir per als primers grups d’acció que baixaven a la capital a fer sabotatges. La majoria van caure. Per continuar la lluita armada, Ponzán es va trobar obligat a trencar amb la cúpula CNT-FAI. I va començar a establir contactes importants amb els aliats. Creia que treballant per a ells tindria la possibilitat de treballar per als seus, a l’exili i a les presons, de continuar lluitant contra el franquisme. Van editar fulls volants clandestins, referen contactes a l’interior i acceptaren importants missions aliades. Durant més de tres anys van treballar per al servei d’intel·ligència britànic, el contraespionatge francès, la xarxa d’evasió Pat O’Leary, el grup belga Sabot i més organitzacions clandestines aliades. Passaven informació i gent que es trobava en perill a la França ocupada, de banda a banda del Pirineu. Aquesta activitat els permetia de reorganitzar-se i ajudar els companys en perill o empresonats a l’interior de l’estat espanyol. El general i metge belga Albert Guerise, alies ‘Pat O’Leary’, el definia així: ‘Ponzán no tenia cap mena de simpatia particular pels anglesos. Els considerava igual que els francesos o els alemanys, peons d’un tauler d’escacs. El veritable tauler per a ell era Espanya, darrere les muntanyes. Espanya sota la dominació de Franco. Rebel contra el destí, impacient d’actuar, sempre amb els seus somnis d’anarquista, sempre reclamava armes, pistoles, fusells…’ Després de tres anys de riscs, detencions, fugides i empresonaments, Francisco Ponzán va caure definitivament. Tanta activitat els va anar endinsant en un veritable laberint. Tenia enemics pertot arreu: gendarmes francesos, alemanys, carabiners, policia espanyola, Guàrdia Civil, la Brigada Político Social i tot un vesper de confidents, agents dobles o triples, delators i traïdors de tota casta. La guerra semblava acabar-se. El futur era incert. Ponzán va passar un temps empresonat a Tolosa i, finalment, fou lliurat als alemanys per l’intendent general de policia Marty. Fou assassinat i cremat per la Gestapo, dos dies abans de l’alliberament de Tolosa. El seu certificat de defunció especifica: ‘Finat el 17.8.44 a Buzet-sur-Tarn. Mort per França.’ L’intendent Marty va ser afusellat pocs dies després. Un home que a França el coneixia molt bé, Robert Terres, cap del contraespionatge francès als Pirineus, va escriure a Double jeu pour la France: ‘Ponzán Vidal, el meu amic Paco, heroic cap del meu equip de guies, detingut novament l’any 1943, regat amb benzina i cremat pels alemanys poc abans de l’alliberament de Tolosa: menystingut, calumniat i amb prou feines gratificat amb una medalleta a títol pòstum. Català, Revola, López, Laguarta, Aguado Martínez i tants d’altres dels seus companys empresonats, internats en camps de concentració, executats. La sort dels supervivents: abandonats, en la misèria, de vegades sense documents, per una França per la qual s’havien jugat la pell cada dia durant més de tres anys.’ Ponzán, condecorat a títol pòstum. Francisco Ponzán va rebre a títol pòstum les següents distincions: L’any 1948 l’estat major de l’exèrcit francès el nomenà capità i li atorgà dues Creus de Guerra amb palma. El mariscal en cap de les forces aèries britàniques li concedí un certificat de gratitud pels serveis prestats. El rei d’Anglaterra el condecorà amb el Llorer d’Argent. El president dels EUA, Dwight Eisenhower, li dedicà un certificat de gratitud. L’any 1998, el mariscal en cap de les forces aèries britàniques li concedí un certificat commemoratiu en nom de la Royal Air Forces Escaping Society. Aquí Francisco Ponzán és un desconegut. Però l’any 2000, al cementiri de Montjuïc, el consol francès a Barcelona accedí a posar el seu nom al marbre del monument francès als Caiguts a totes les guerres. Va ser un acte gairebé privat i discret. Segurament era la primera vegada a la història que l’estat francès reconeixia en públic a l’estat espanyol els republicans espanyols que van lluitar contra el nazisme. Vull tancar aquest article amb les paraules finals que, des de les trinxeres de la guerra de 1936-1939, Ponzán dedicà a Ramon Acín, en Els que no moren: ‘No et defraudarem. Les teves filles, Katia i Sol, veuran en qualsevol de nosaltres un tros de tu, i en tots aquell món que els narraves minuts abans d’agafar el seu son. No t’oblidem. Barcelona et va donar un dels seus carrers. Nosaltres, els teus companys, els teus deixebles aragonesos, et donarem una obra fruit del teu pas per aquest terrer. I algun dia, aviat, et rendirem el més gran dels homenatges: un poble lliure sense amos ni esclaus. Salut, Mestre.’ P. S.: Durant la guerra de 1936-1939, Barcelona va donar el nom de Ramon Acín al carrer on hi havia el Centre Obrer Aragonès. Ben aviat, però, el carrer es tornà a dir Sant Pere més Baix. Fins avui.

Summary: Ramón Acín, ànima i mestre àcrata de Buñuel i Ponzán


La Plataforma per la Llengua es va reunir ahir a València amb representants de l’empresa de supermercats Consum. La trobada, que ha transcendit avui, ha servit per a traslladar la preocupació de l’entitat pel canvi de criteri en l’etiquetatge de nous productes, que només disposen de denominació en castellà. L’entitat considera que Consum és un referent en la promoció del català en l’àmbit comercial i demana a l’empresa que continuï treballant per a millorar-ne l’ús en l’àmbit oral i escrit. La Plataforma per la Llengua s’ha ofert a assessorar l’empresa per a augmentar l’atenció al client en la llengua pròpia. Durant la reunió, els representants de la Plataforma per la Llengua van explicar la importància de continuar treballant en català per mantenir la imatge de l’empresa i els drets dels consumidors del territori. L’entitat considera que l’etiquetatge en català ha de ser present en la totalitat dels productes dels supermercats, per a garantir la igualtat lingüística. Per això, ha demanat a l’empresa que millori l’atenció al client en la llengua pròpia.

Summary: La Plataforma per la Llengua demana a Consum que rectifiqui i que mantingui el català


El president de la Generalitat, Quim Torra, es queixava ahir al vespre per carta al president espanyol, Pedro Sánchez, de la confiscació de material sanitari de protecció de la Covid-19, com ara màscares, i de l’impacte que té això sobre el personal d’emergències a Catalunya: des d’agents de policia local i de Mossos d’Esquadra a personal sanitari, especialment. Unes hores abans el president de la Cambra de Comerç de Barcelona, Joan Canadell, havia fet una denúncia semblant al seu compte de Twitter, tot dient: ‘M’informen que l’exèrcit requisa a Catalunya material de protecció contra el coronavirus. Amb quina transparència ho fan? On s’ho enduen? Va als centres catalans més necessitats? En té coneixement la consellera Alba Vergés? L’estat d’alerta pot ser molt injust si no són transparents.’ M’informen q l’exèrcit està requisant a Catalunya material de protecció contra el coronavirus. Amb quina transparència ho fan? On s’ho enduen? Va a centres catalans mes necessitats?? En té coneixement la HC @albaverges ?L’estat d’alerta pot ser molt injust si no son transparents — Joan Canadell (@jcanadellb) March 17, 2020 El president Torra indicava en la seva carta que aquest material no arribava, i que la situació era delicada. El cap d’epidemiologia de l’Hospital Clínic de Barcelona, Antoni Trilla, també explicava avui a Catalunya Ràdio: ‘El subministrament ha d’arribar tan aviat com sigui possible. Som a prop d’haver de fer coses que no són les més correctes. Hem d’esperar que ens reproveeixin gran part d’aquest material.’ La consellera Vergés explicava ahir que estaven pendents de l’arribada de remeses de material sanitari que la Generalitat havia encarregat feia dies, abans fins i tot de l’esclat de la crisi de la Covid-19. Aquest material encara no és aquí, tot i que ahir Vergés confiava que arribés aviat. En la carta que Torra va enviar a Sánchez, li deia: ‘Des del govern que presidiu, es procedeix a la confiscació dels béns necessaris per al compliment de les finalitats previstes en l’esmentat reial decret, particularment per a la prestació dels serveis de seguretat o dels operadors crítics o essencials, i us demano que doneu les ordres oportunes perquè es destinin una part d’aquests béns confiscats, especialment els que garanteixen la seguretat, als professionals que treballen per eradicar aquesta pandèmia a Catalunya, ja que, com que el seu govern aplica aquestes actuacions en les fàbriques productores i en les empreses d’importació, resulta impossible de dotar al personal de la policia de la Generalitat, les policies locals i, molt especialment, als sanitaris del nostre sistema de salut, de les màscares i altre material que els ha de protegir en el seu dia a dia en la lluita contra la Covid-19’. Fins i tot la Junta d’Andalusia s’ha queixat mitjançant un comunicat de la confiscació de 150.000 màscares destinades al Sistema Públic de Salut, alertant de la situació de gravetat que pateixen i de la necessitat de 250.000 màscares setmanals. ⚠La Junta d'Andalusia es queixa al govern l'espanyol de la confiscació de 150.000 mascaretes al seu principal proveedor, deixant en carència a la Sanitat andalusa. Ahir també es van denunciar confiscacions de material de seguretat a Catalunya per part de la Guardia Civil. pic.twitter.com/ZUAk7sYSjx — Carles Herèdia (@CarlesHeredia) March 17, 2020

Summary: Preocupació perquè la confiscació de màscares per part del govern espanyol en desproveeixi les emergències


La vice-presidenta del govern espanyol en funcions, Carmen Calvo, ha valorat positivament que Podem ‘renunciï a defensar el dret d’autodeterminació’, com dedueix de les manifestacions de Pablo Iglesias, que ahir digué que estava disposat a oferir garanties a Pedro Sánchez respecte al seu ‘lideratge’ sobre l’estratègia a Catalunya. ‘El fet que renunciïn a defensar el dret d’autodeterminació està bé, però Podem i el PSOE tenen trajectòries molt diferents en política‘, ha dit Calvo. I ha afegit que era un gest insuficient que no justificaria l’entrada de Podem al govern espanyol. Ha insistit que fa poques setmanes que els representants de Podem a la mesa del congrés es van oposar a l’acord del PSOE, PP i Cs de suspendre els presos polítics de la seva condició de diputats. Tanmateix, avui Sánchez es reunirà al congrés amb Pablo Iglesias, on li lliurarà un document de trenta-vuit pàgines que vol ser la base programàtica del seu govern. Segons Calvo, el document ja incorpora punts en comú de les dues formacions. Es tracta, ha dit, d’un ‘document obert i perfectible’ que parla de qüestions com l’habitatge, l’educació dels infants, la lluita contra la violència masclista i el finançament autonòmic. Un document ‘que s’acosta molt’ als plantejaments de Podem i ‘un pas més’ per ‘apropar-nos a la convergència amb Podem’. Calvo, que ha negat que Sánchez oferís a Iglesias l’entrada de ministres de Podem al govern –com es va publicar ahir– ha afirmat que abans de parlar de la composició de l’executiu cal parlar de la investidura. ‘Tots som conscients dels escons que tenim i la necessitat de posar-nos d’acord’, ha dit, però ‘parlem d’una cosa més important i prèvia a entrar en un govern’ que és ‘trobar els suports per a la investidura d’un president’. Ha insistit en el no del PSOE a l’entrada de Podem al govern. ‘Necessitem el suport d’altres formacions’, ha dit. I ha tornat a demanar al PP i Cs que ‘no obstaculitzin’ la investidura de Sánchez ‘perquè no hi ha alternativa’. Ha criticat que Rivera es negui a seure a parlar amb el president del govern espanyol en funcions. ‘Es nega a parlar, i això en democràcia ja no es pot deixar passar’, ha dit.

Summary: El PSOE diu que amb la renúncia de Podem al dret d’autodeterminació no n’hi ha prou per a entrar al govern


Esquerra Unida del País Valencià (EUPV) ha posat en marxa les seves primàries per a escollir candidats al congrés i sentat espanyols en les eleccions del 28 d’abril, després de rebre dues candidatures per a la circumscripció de València i una tant per a la d’Alacant com per a la de Castelló. Ahir va finalitzar el termini de presentació de candidatures i avals. Des de la formació d’esquerres destaquen que l’avançament de la convocatòria per part del president del govern espanyol, Pedro Sánchez, ha ‘precipitat’ el procés en el si d’EUPV. Dues candidatures s’han presentat en la circumscripció de València per a confrontar pel primer lloc per a la cambra baixa: la llista referenciada amb la candidatura d’Alberto Garzón a la Presidència, encapçalada per l’ex-diputada Esther López Barceló, i ‘Fent feminisme fem socialisme’, encapçalada per Roser Maestro, regidora a Sagunt (València). En canvi, a la circumscripció de Castelló s’ha presentat una única llista, encapçalada per Cristian Veses i Donet, que també es referencia en la candidatura de Garzón, mentre que a Alacant està encapçalada per Iñaki Pérez Rico, edil d’Elda –també de l’equip del coordinador federal d’Esquerra Unida–. D’altra banda, només les candidatures de l’equip de Garzón han presentat candidats al Senat, amb les propostes de Luis Escobar per València, Mª José Gómez Pimpollo per Alacant i Francisco Porcar per Castelló, detalla EUPV en un comunicat. D’acord amb el calendari aprovat, podran realitzar campanya durant aquest cap de setmana, fins al dilluns 4 de març. El procés de votació, on poden participar tant afiliats com simpatitzants, tindrà lloc la setmana vinent. Abans de les Falles de València (15 de març), EUPV preveu comptar amb les persones que encapçalaran les tres candidatures. En concret, la votació online tindrà lloc entre el dilluns 4 i el dissabte 9 de març fins a les 16 hores. L’endemà, diumenge 10, es podrà votar de manera presencial en les urnes. Finalment, el dissabte 16 es reunirà l’Assemblea Política i Social d’IU, que serà l’encarregada de ratificar al candidat a la presidència del govern espanyol i a la resta d’aspirants, a més d’aprovar el programa electoral. Referèndum sobre la confluència amb Podem Simultàniament a les primàries, l’afiliació i els simpatitzants d’Esquerra Unida estan cridats a ratificar en referèndum el preacord de confluència al qual han arribat IU i Podem per a repetir la fórmula Units Podem. En cas que s’aprovés, la vencedora de les primàries a la circumscripció de València ocuparia el segon lloc de la candidatura conjunta al congrés espanyol, mentre que Veses se situaria en el segon lloc a la circumscripció de Castelló i Pérez Rico ocuparia el quart per Alacant. Quant al senat, si finalment hi ha acord de coalició amb els ‘morats’, Pimpollo i Porcar anirien en el segon lloc de la candidatura per Alacant i Castelló, respectivament, mentre que Escobar se situaria en el tercer per València.

Summary: En marxa les primàries d’EUPV per a escollir candidats pel 28-A


L’historiador Joan B. Culla (Barcelona, 1952) acaba de publicar el llibre La història viscuda (Pòrtic). És el llibre de memòries d’un dels historiadors de més prestigi del país, que ha conegut més bé la classe política catalana, de Tarradellas a Jordi Pujol. En aquest volum Culla repassa el seu origen de classe popular a Barcelona, amb uns pares que van entrar a treballar a les fàbriques a catorze anys, i explica que la vida l’ha portat a ser actualment membre de la junta del Cercle d’Economia. Va començar a escriure el llibre quan li van detectar una malaltia emparentada amb el càncer, que ja té superada de fa temps. Ple de salut, amb una mare que ja té noranta-sis anys i un pare que va arribar a cent tres, el senyor Culla repassa en el llibre les seves grans passions: política catalana, periodisme i Israel. —Per què l’escriviu, el llibre? —La idea de començar a fer memòria, i escriure sobre el meu origen familiar, la meva infantesa, m’apareix la primavera del 2014. L’any anterior em van detectar un problema emparentat amb el càncer. I el març-abril del 2014 he de passar per una experiència duríssima: la radioteràpia. Però no al genoll, sinó aquí . És horrible: et queda tota la boca ulcerada. No pots menjar. No pots parlar. I, per primera vegada a la meva vida universitària, demano la baixa. Tinc moltes hores a casa i vaig molt baix de moral. I penso: potser t’aniria psicològicament bé posar-te davant l’ordinador, fer memòria, recollir papers i començar a explicar. Com una autoteràpia. Ho dic seriosament. I escric els dos primers capítols. Sense cap idea de publicar res. Però quan tens un problema de salut seriós, la teva manera de veure les coses canvia. Morir, no, que no em van dir que em morís. Ho deixo. I el 2016 i el 2017, l’he acabat. —A les memòries expliqueu que sou un home del segle XX i que al segle XXI, en canvi… —Jo, al segle XXI, hi estic mal adaptat. —Per què mal adaptat? —Per la meva sideral inutilitat tecnològica. Vaig arribar a la informàtica arrossegat. I aquest món de les xarxes socials el trobo horrorós. Dic de broma: Twitter i altres posaran fi a la vida intel·ligent del planeta terra. No serà el canvi climàtic. La gent hi diu parides i tenen necessita compulsiva d’opinar sobre tot. Tot això ho trobo malaltís. I formular idees en pocs caràcters és grotesc. Un retweet t’obliga a renunciar a la creu de Sant Jordi. Això no pot ser normal, ni pot ser bo. El mateix deteriorament, a parer meu, de la professió periodística, que no en sóc, però hi he viscut molt a prop. Jo he vist davant els meus ulls gent, col·legues, que a seixanta anys els han jubilat. Quan estaven al moment culminant. Ho trobo descapitalització. —Comencem parlant de la vostra vida. Sou nascut a Barcelona. I la mare, Pepita, a catorze anys, treballava a la fàbrica. Hispano Olivetti. Fa gràcia quan llegim que les dones s’han incorporat al mercat de treball just ara. —Si algú em diu això en un examen, el fulmino. Al tèxtil català, dels segles XVIII, XIX i XX, hi havia moltes més dones que no homes. Cobraven menys de la meitat. Per això l’amo era molt feminista: dones, dones, porteu-me dones. Ma mare, a catorze anys, a la fàbrica. Però ella i el seu encarregat van acabar molt enfrontats. Molt. Penseu que ella tenia alguna foto, dels seus anys a la Hispano Olivetti, i en una hi sortia aquell encarregat. Doncs ella l’havia retallat.  Amb la baixa maternal, quan vaig néixer jo, va dir: ara el perdré de vista. I mon pare, per una cosa de mentalitat d’encarregat de fàbrica , ja volia que la dona no treballés. Però ella no es va fer pregar gaire, no. I ja no va tornar a la fàbrica quan em va tenir a mi. Fill únic. —El pare comença a treballar a tretze anys. Al taller de Ca l’Oliva. Barcelona. Arriba la guerra. L’empresa acaba formant part de les indústries de guerra. I acaba funcionant millor sense amo, que havia fugit, que no pas amb amo. I els obrers elegeixen el vostre pare, de vint-i-quatre anys, director. —Doncs sí. Mon pare n’estava molt orgullós, d’aquells anys. Era molt jove, i va tenir una oportunitat extraordinària de dirigir. Abans de la guerra feien maquinària per a la indústria tèxtil i durant la guerra es van transformar. Ara fabriquen maquinària que fan els cartutxos, projectils, etc. Ell era el director, però no l’amo. Des del juliol del 1936 aquestes empreses van ser nacionalitzades sota tutela de la Generalitat. Després dels fets del maig del 1937 Negrín s’instal·la a Barcelona i la cosa és de l’estat. I la seva fàbrica depenia del subsecretari de Defensa. I cada dissabte anava al matí a retre comptes. I suposo que els salaris dels treballadors també els pagava l’estat. —Quina influència en rebeu, dels pares, políticament parlant? —De la meva mare, cap. Tenia una catalanitat bàsica. Mon pare, sense que mai m’adoctrinés ni em fotés sermons polítics, m’anava explicant coses. Deixava caure coses d’en Macià, Companys, i dels missatges de ràdio de la Generalitat durant la guerra advertint del perill de bombardament. Deixava caure coses que jo anava caçant. —Lector, el pare, ho era? —De jove, en aquesta joventut llarga que va tenir, perquè fins als trenta-sis o trenta-set anys no es va casar, tenia com a grans àmbits de socialització el Júpiter, el club de futbol, però també anava al teatre, i al cinema, a sarsuela. I passió per Pau Casals. Es va fer membre de l’Orfeó. Lector? Recordo a casa un centenar màxim de llibres. Novel·les. Certament no hi havia llibre d’història o política. —Els pares van viure amb orgull el vostre ascens social? —La meva mare encara és viva. Noranta-sis anys. I el meu pare va viure fins a cent tres. Mor el 2015. I sí, quan es trobava amb els amics de l’Olivetti li deien: Culla, ja hem vist el teu fill per la tele. Que bé que s’explica, eh! L’home s’estarrufava, sí. —El vostre pare es jubila el 1971. I viu fins el 2015. Quina pensió. —És molt bèstia. Va entrar a treballar a tretze anys. I es va jubilar a cinquanta-nou. Si comptem, va estar més anys jubilat que no en actiu. Recordo que quan es va jubilar va dir: ara vull saber què se sent quan no es va a toc de xiulet. Va estar sis mesos sense fotre brot. Ens va reunir a la meva mare i a mi i ens va dir: ara ja ho he provat. I no m’agrada. Per tant compro La Vanguardia, els anuncis econòmics, i busco una feina de mitja jornada. La va buscar, la va trobar. I en aquesta feina s’hi va estar… vint-i-dos anys més! —Sou de classe popular i nacionalista. Jo que em pensava que s’havia de ser burgès. —També hi ha aquell tòpic que diu que aquí, als anys seixanta, la classe treballadora era tota immigrada. I una merda. I amb perdó. Al meu barri, i ho explico, bona part dels cinquanta i seixanta, barri treballador, a cinc minuts de la Hispano Olivetti, tothom hi parlava català. —A tres anys retallàveu diaris sense ni saber llegir. A set anys, jugàveu a ser mestre. A deu anys comuniqueu als pares que voleu ser historiador. —Paraula que a casa no s’havia pronunciat mai. Haurien pogut reaccionar de la mateixa manera que si els arribo a dir: vull ser astronauta. Certament no hi havia cap antecedent familiar. Ningú. Cap universitari a la família. Per tant, no ho sé: hauríem de creure en la predestinació. —Brilleu més a la universitat que a secundària. De fet, de nen, el senyor Culla repeteix un curs. —A la Universitat jo ja feia el que m’agradava. Mentre que a secundària a la Salle Condal, havia de passar comptes amb matèries de ciències que no m’interessaven gens. I per les quals segurament no tenia aptituds. —A la Universitat, els únics que porteu corbata sou vós i… —I la social. La policia. I explico l’anècdota que un dia entro en una assemblea i una noia diu: fills de puta, has vist, cada vegada envien socials més joves! I sort que l’altre em coneixia. La cosa de formar part del ramat, no m’ha agradat mai. I en aquell moment portar corbata era una forma claríssima de diferenciar-se del ramat. Tothom va informal? Doncs jo, formal. Ara, jo no hauria confós mai un social amb un estudiant perquè se’ls veia d’una hora lluny. Anaven amb gavardina i amb el diari Marca enrotllat. —Entreu de professor d’història a la UAB, a vint-i-cinc anys. —Acabats de fer. Jo faig els anys el 5 de setembre, i el contracte és de final de setembre. I encara ho sóc. Quaranta-dos cursos a l’esquena. —Heu fet classes a milers de periodistes, molts policies, funcionaris… i a la infanta Cristina. —Aquesta noia acaba els estudis i l’envien a UNESCO París. I al cap d’un any de ser París va demanar Barcelona. I l’aterratge és al Centre UNESCO Barcelona, que dirigia Fèlix Martí. ‘He pensat –em va dir en Fèlix– amic meu, que aprofitem l’ocasió per fer-li una mica de bany per immersió. Llengua, literatura, història. I he pensat que li fessis classes d’història de Catalunya.’ Vaig fer un grapat de classes. A banda, aquesta noia treballava, i encara treballa, a la Fundació la Caixa. I la meva dona, Imma Cervià, també. I quan vaig tenir problemes de salut el 2014, ella demanava per mi a l’Imma. I jo, que me’n recordo dels greuges, també me’n recordo dels moments positius. No m’he convertit en monàrquic. Però ho valoro, ho valoro. És una noia amable, cordial. Però no diria que sigui cap eminència. Ells, i els he tractats poc, com al seu germà Felipe VI, són una família de Madrid que han estat tota la vida subscrita a l’ABC. Sabeu què vull dir? I a més ell va anar a les acadèmies militars. I encara marca més. —’No tinc l’honor.’ —Això ve d’un llibre. Un dia detenen un revolucionari rus a França durant l’ocupació nazi. Vostè és jueu? I respon: no tinc l’honor. M’ho he sentit a dir moltes vegades: Joan, tu ets jueu, oi? Doncs no tinc l’honor, no. I tampoc no cal ser-ho per a explicar la meva actitud envers els jueus. Israel m’interessa com un procés històric de dos mil anys. Aquesta gent, essent molt poquets, han fet un paper, crec, molt remarcable i estel·lar en la història de la humanitat. De joventut, l’any 1966, em vaig comprar una edició barata de la novel·la Éxodo. I em va agradar. I vaig començar a retallar articles de diaris amb la guerra dels Sis Dies. I ara a casa dec tenir quatre-cents llibres sobre temàtica judeo-israeliana. En francès, sobretot. I alguns en anglès. Jo fa cinquanta anys que hi estic, amb aquesta dèria. He conegut i tractat els vuit ambaixadors que han passat per aquí. Alguns, amics. Com Shlomo Ben Ami. Jo no els he dit mai que quan declarem la independència el primer ambaixador ha de ser el d’Israel. Però sí que els he dit: entengueu que alguns som pro-israelians de fa cinquanta anys, i posem la cara, i a vegades ens l’han tocat, per nacionalistes catalans. No per cap altra cosa. Ells et diuen: si, sí. Però pensa que ens pressionen d’una manera obsessiva. És el contuberni judeo-separatista. Autèntica fixació, tenen, amb Israel a l’estat. Convençudíssim que si mai un país ens reconeix, serà Israel. Estan molt enderiats. —’Potser m’hauria agradat ser diputat a Madrid’. —Cert. Això deia. Només a amics. Això té una explicació molt fàcil. Per professió, des dels anys setanta, m’he mirat milers de pàgines del diari de sessions del congrés de diputats espanyol. Tenia la sensació que sense haver-ne estat mai membre, tot allò em sonava molt. En sabia molt la mecànica. Així com diputat al Parlament de Catalunya, mai, això altre pensava: potser podries marcar-te un punt demostrant una erudició sobre la casa que la majoria dels diputats no tenen en absolut. I ho comentava amb amics. Sense més ni més. Fins que un dia em truca… Duran i Lleida. 2011. Jo llegia a l’ombra d’un castell francès. Vacances. I sona el mòbil. Tu has dit que et faria gràcia ser diputat al congrés? O ho he somniat? I vaig pensar: sí que em faria gràcia, però en un lloc d’Unió? Vaig pensar, com li dius que no? Et faràs fort amb el tema dels diners. Vaig anar al carrer de Nàpols, al magnífic despatx del Duran, i em va oferir el número 7, que per cert va sortir. Dic, quan guanya un diputat? I ell, mentint com un lladre, diu: jo, tres mil euros. Tu tres mil euros?, vaig pensar. Tu que ets president de grup, de comissió? —I com va acabar? —Mireu com sóc. Havia anat a la reunió amb una declaració de la renda de l’any 2010. Per si de cas em responia: Tu què t’has cregut, quan guanyes? I dic: Mira. No sóc un bocamoll. Amb la universitat sol, ja guanyo més que això que guanyeu els diputats. No puc anar a Madrid i veure els meus ingressos reduïts. No puc. Vaig fer-li aquest raonament, i s’ho va prendre la mar de bé. Cap problema. Però tot això es va espatllar al cap d’uns pocs anys. Després d’una tertúlia, on jo havia criticat Unió que posava entrebancs al pacte de Convergència amb Esquerra, em sona el telèfon. Era Duran. Cridant. Fet una fúria. Ell reconeix que és un home de molt caràcter. S’inflama. Té mal caràcter. I en va fer una demostració. —Expliqueu que Jordi Pujol us ha anat passant escrits seus després de la catàstrofe que ha sofert. Aquests darrers temps. —En Pujol el conec el 1983, de manera fortuïta. He arribat a la conclusió que li agrada fer-me servir d’espàrring. M’ha escoltat força. M’ha preguntat molt. No m’ha fet cas mai. Ho he dir. —I per què us en passa, d’escrits? —’Perquè li tinc molta confiança.’ Frase seva. Li deixo veure aquests escrits, que no deixo veure a ningú, perquè li tinc molta confiança. I sap que no diré res indiscret. I no ho penso fer. Ho tinc guardat, una pila així. Potser en faria algun llibre. Vam jugar amb la idea de si la fèiem, la biografia. I al cap de mesos veig a la premsa Pujol que confia les seves memòries a en Cuyàs. I t’ho juro que no m’ho vaig prendre malament. Al contrari. La meva interpretació, amb tota l’estima, va ser que Pujol va voler fer unes memòries i Cuyàs va limitar-se a transcriure. President, jo li havia dit, no faré una biografia autoritzada, ni panegírica, ni oficial. No faré una biografia destinada a ensorrar en Pujol. Ara, tampoc no la faré dictada. —Tarradellas, Maragall, Montilla, Mas, Pujol. Els coneixeu, tots. Però Puigdemont, no. —Pràcticament, no. Un dia al consolat per la festa del 4 de juliol als Estats Units vam tenir una conversa. I poca cosa més. —Cercle d’Economia. Josep Piqué us convida a formar-ne part de la junta. Un món que no és el vostre. I què hi descobreix? —El món no era el meu, certament. La cosa interessant va ser el moment històric. Hi entro el 2011 i el 2012 comença tot el sidral. I encara hi sóc. Va haver-hi moments de grandíssim nerviosisme, preocupació i neguit. No tant pel referèndum, com per la declaració d’independència. Va haver-hi un sopar-junta un parell o tres de dies abans. Algú, un altíssim directiu d’una altíssima entitat financera, no diré el nom, va dir: ‘Jo demano per favor que tothom que conegui un conseller, que conegui el president, que tingui un contacte directe amb el govern, que els truqui perquè no ho facin, que no declarin la independència.’ Cosa que trobo lògica. No me n’escandalitzo. L’ambient va ser tal que vaig estar a punt de demanar la paraula i dir: com que tot això que escolto no ho comparteixo gens, aquí us deixo, me’n vaig, i demà al matí el president rebrà una carta de dimissió. Però no ho vaig fer. Vaig aguantar flegmàticament. Sí que vaig consultar amb el president per WhatsApp: escolta, si vols que plegui… No. No. no. —I Josep Ramoneda, també del Cercle, que anava dient: si tingués divuit anys em faria de la CUP ! —Dues vegades, en poques setmanes, va dir-ho. En Ramoneda i jo, que havíem començat barallant-nos bastant, hem acabat no diré amics (seria exagerat) però sí que a les juntes del Cercle ell i jo defensàvem el procés. O si més no el justificàvem. La crisi de la tardor del 17 tenia compromesa una conferència a Madrid. Vaig enviar un correu: no puc venir com si no passés res sabent que a quaranta quilòmetres hi ha amics meus de fa molts anys que són a la presó. I no per haver mort ningú, ni haver robat res. Sinó per raons estrictament polítiques. Jo ho veig així. —No us ha fet anticapitalista estar al cercle? —Jo, a diferència d’en Ramoneda, que ho deia de broma, jo no he dit mai: hòstia, si tingués divuit anys em faria de la CUP. No sóc cap apologeta del capitalisme, entre altres raons perquè no sóc cap burgès. Jo sóc propietari d’un mitjà de producció que és el meu cervell. I no crec que Marx pensés en això. Podeu comprar La història viscuda a la Botiga de VilaWeb

Summary: Joan B. Culla: ‘Al segle XXI, hi estic mal adaptat’


El nou centre logístic d’Amazon al Prat de Llobregat començarà a funcionar el 4 d’octubre, segons que ha anunciat el director general d’Operacions d’Amazon a Espanya i Itàlia, Fred Pattje, en una visita a les obres avui al matí, acompanyat del president de la Generalitat, Carles Puigdemont, i del batlle del municipi pratenc, Lluís Tejedor. El nou centre logístic representarà una inversió total de 1.200 milions d’euros per part d’Amazon i tindrà una superfície de 63.000 metres quadrats. La firma de Seattle preveu contractar 1.500 treballadors en els propers tres anys per a treballar al centre del Prat i ja ha obert el procés de selecció per incorporar una quarantena de tècnics i directius en àmbits com l’enginyeria, la seguretat o el control de qualitat. Acabem de visitar amb els consellers @joseprull i @jordibaiget i l’alcalde del Prat les obres d’Amazon. pic.twitter.com/MoweslxFBz — Carles Puigdemont (@KRLS) 10 de febrer de 2017


L’empresa propietària de la cadena d’electrodomèstics Miró ha anunciat que presentarà un Expedient de Regulació d’Ocupació (ERO) per a tota la plantilla, 339 persones a tot Espanya, que preveu reduir si troba compradors, ha informat en una carta al comitè d’empresa. La missiva exposa que la companyia espera ‘poder arribar a acords amb tercers’ que permetin que part de les botigues i la seu central de l’empresa puguin ser adquirides amb la possibilitat que part del seu treballadors puguin veure’s desafectats de l’acomiadament col·lectiu, ha publicat Economia Digital. Miró, propietat del fons suís Springwater Capital a través de la societat Kabaena Directorship, plantejarà l’ERO en el marc del concurs de creditors que ha presentat a començament d’agost als jutjats de Barcelona. El director general de Kabaena Directorship, Matteo Buzzi, ha explicat a Europa Press que aquest ERO és un ‘pas necessari’ pel concurs de creditors, però que el seu projecte és de continuïtat del negoci. Ha destacat que les botigues Miró i el portal de venda en línia mantenen i mantindran la seva operativa normal, i que estan parlant ‘amb molta gent’ interessada a donar continuïtat a una marca potent en el seu segment. Alhora, ha incidit en la voluntat de ‘salvaguardar el màxim numero de llocs de treball possible’ malgrat l’escenari complex que suposa un concurs de creditors. Springwater Capital va adquirir Miró en plena liquidació a final deL 2014, i ara busca un nou comprador després de no haver aconseguit els seus plans de reflotar la companyia, amb mesures que incloïen un ERO en marxa per a 119 treballadors. L’ERO va ser acordat amb els sindicats a començament de juny per a les esmentades 119 persones a tot Espanya, la quarta part d’una plantilla integrada per 430 treballadors, per reestructurar-se i centrar la seva activitat a Catalunya i Balears. Miró va acabar l’exercici 2015 amb un volum de negoci de 100 milions d’euros i amb una xarxa integrada per 65 punts de venda físics repartits entre Catalunya —amb més de 40—, Comunitat Valenciana, Balears, Castella-la Manxa, Madrid, Sòria (Castella i Lleó) i Barakaldo (País Basc), a més de la seva botiga en línia.

Summary: Electrodomèstics Miró anuncia un ERO per a tota la plantilla i cerca compradors


Junts per Catalunya ha presentat una proposta de resolució perquè el parlament reprovi l’actuació del rei Felipe VI i particularment la seva posició contra les institucions catalanes i els seus representants legítims en el discurs del dia 3 d’octubre de 2017. El text, que es votarà demà al debat de política general, afirma que hi ha una majoria de catalans contraris a la monarquia i vol que el parlament en demani l’abolició. JxCat considera que aquell discurs del monarca, del qual avui es compleix un any, fou una ‘arenga a la violència policíaca contra les catalanes i els catalans que volien exercir el seu vot i que van ser víctimes d’aquella violència intolerable’ del primer d’octubre. El grup de Carles Puigdemont i Quim Torra al parlament considera que, amb aquelles paraules, el monarca va justificar i va animar els poders de l’estat a una repressió contra Catalunya que dels dies següents fins avui han implicat ‘falses acusacions, detencions i exili’. En la mateixa proposta de resolució, signada pel portaveu del grup, Albert Batet, es demana que la cambra manifesti el respecte als valors republicans i la voluntat de ‘culminar democràticament la independència’. Junts per Catalunya també recull en la resolució que els processos judicials contra l’independentisme i les llibertats civils han motivat la persecució per motius polítics de centenars de persones i l’existència de presos polítics i exiliats. A més, volen que la cambra assenyali la necessitat de preservar la independència judicial de tots els països de la UE, ‘en particular de l’estat espanyol, assenyalat en el baròmetre Eurostat com un dels pitjors de tota la UE en independència judicial’. El text també inclou l’impuls d’un procés constituent a Catalunya –sense citar-ho explícitament–: ‘Cal crear un espai de debat, participatiu i obert per debatre i elaborar les bases i els principis generals del model de país.’

Summary: Junts per Catalunya vol que el parlament reprovi Felipe VI i reclami d’abolir la monarquia espanyola


Les esperes eternes per a agafar un vol o les anul·lacions inesperades són un clàssic de cada estiu, i enguany les han patides especialment els usuaris de companyies com Vueling i Ryanair. Malgrat que alguns retards poden allargar-se hores i, fins i tot, dies, molts passatgers creuen que no tenen dret de demanar indemnitzacions o que no poden fer res més, a banda d’omplir el full de reclamacions que ofereix la companyia. Però els clients tenen més drets que no es pensen pel que fa a les compensacions econòmiques, tal com indica el Parlament Europeu i el Consell de la Unió Europea i organismes com l’Organització de Consumidors i Usuaris (OCU). Compensacions fins a 600 euros per un retard important Totes les companyies tenen l’obligació de compensar econòmicament els retards superiors a les tres hores, sempre que no responguin a causes extraordinàries que no s’hagin pogut preveure, com ara l’erupció d’un volcà o unes importants condicions meteorològiques adverses. La compensació depèn de la durada del vol i els quilòmetres recorreguts: s’haurà de compensar el client amb 250 euros en trajectes fins a 1.500 quilòmetres en línia recta, amb 400 euros fins a 3.500 quilòmetres; i amb 600 euros si la distància és superior. A més, si el retard supera les cinc hores, els passatgers tenen l’opció de reclamar un reemborsament del passatge i un vol de tornada en cas de voler anul·lar el viatge. Si no es pot agafar un avió fins a l’endemà, els clients tenen dret de rebre allotjament gratuït en un hotel proper, a més del transport entre l’aeroport i l’allotjament. En cas que el retard sigui menor però arribi a les dues hores, la companyia ha de proporcionar menjar i refrescos suficients, en funció del temps que sigui necessari esperar, i també trucades telefòniques gratuïtes i altres mitjans de comunicació. A més d’aquestes compensacions, es poden reclamar indemnitzacions fins a 5.000 euros pels danys i perjudicis que es puguin demostrar, com ara les nits d’hotel, els transbords perduts i l’impediment d’assistir a determinats esdeveniments. Cal destacar també que els canvis d’horari són tractats com un retard si no s’han notificat, com a mínim, amb dues setmanes d’antelació. En aquests casos, també es poden exigir compensacions fins a 600 euros. Vols anul·lats: dret d’indemnització si no s’ha avisat amb temps En cas que un vol s’anul·li per causes ordinàries i la companyia no hagi avisat, com a mínim, amb catorze dies d’antelació, també haurà de compensar els clients amb les mateixes indemnitzacions que en el cas dels vols amb retard o overbooking: 250 euros en trajectes fins a 1.500 quilòmetres en línia recta, 400 euros fins a 3.500 quilòmetres i 600 euros si la distància és superior. En canvi, la companyia no estarà obligada a pagar-les si ha avisat, com a mínim, amb una setmana d’antelació i ha ofert un transport alternatiu que permeti d’arribar a la destinació final amb menys de quatre hores de retard, o si ha avisat amb menys de set dies d’antelació però ha ofert un transport alternatiu que permet d’arribar a la destinació final amb menys de dues hores de retard. Quan no hi ha dret d’indemnització? Les companyies només estaran exemptes de compensar els clients en casos extraordinaris en què no es pugui preveure l’anul·lació del vol o el retard, cosa que s’acostuma a limitar a les situacions climàtiques adverses. Si aquests fenòmens es preveuen, el passatger té dret d’anul·lar el vol o modificar-ne les dates. Convé anar amb compte amb aquesta qüestió perquè sovint, per tal d’estalviar-se les indemnitzacions, les companyies presenten com a situacions extraordinàries causes que no ho són. És el cas de les vagues de personal o les avaries, que legalment es consideren causes ordinàries. Pèrdua de maletes o retard en el lliurament En el cas que perdin la maleta o tardin a lliurar-los-la, cal demostrar-ne la pèrdua econòmica per demanar indemnitzacions. Per això cal desar tots els rebuts de les despeses, com la roba, per exemple, i el resguard de la facturació de l’equipatge. Si abans de volar es fa una declaració del valor de l’equipatge, es pot exigir una indemnització màxima amb aquest valor. Si no, el valor màxim que es pot reclamar són 1.200 euros. Pel que fa als terminis per a reclamar: si l’equipatge arriba trencat, el termini màxim és de set dies. Si la maleta arriba tard o no arriba, en canvi, el termini és de vint-i-un dies des del moment en què es lliura o la companyia aèria en confirma la pèrdua. Com reclamar perquè et facin cas? Per fer les reclamacions, els clients es poden dirigir al taulell de la companyia i omplir el full de reclamacions. A més de la queixa manual, també es recomana de fer-la en línia, per assegurar dues vies de reclamació. En cas que la companyia al·legui causes de força major per a justificar la incidència, és recomanable sol·licitar un justificant per escrit. Si la companyia no contesta o no dóna la raó al client, es pot omplir el full de reclamacions d’AENA. Si això no funciona, també es pot recórrer a serveis com l’OCU (que té una calculadora d’indemnitzacions) i a l’Agència de Seguretat Aèria espanyola. A més, hi ha recursos com Reclamador, Flight Right i Air Help que ajuden a agilitar el procés. En el pitjor dels casos, sempre es pot recórrer als tribunals. Es recomana de desar tota la documentació referent al vol, les targetes d’embarcament i els rebuts de les despeses derivades de la suspensió o el retard. Mai no s’han de presentar demandes conjuntes, encara que el vol s’hagi pagat només amb una targeta de crèdit. També cal tenir en compte els terminis, que acostumen a ser de set dies. La targeta de crèdit, una assegurança de viatge que sovint no es té en compte Per evitar problemes i assegurar les compensacions econòmiques, és recomanable de contractar una assegurança de viatge. Moltes vegades, però, el pagament del viatge amb una targeta de crèdit implica una assegurança que inclou les compensacions per retards i anul·lacions del vol.

Summary: Retards, vols anul·lats i maletes perdudes: quins drets teniu com a usuaris?


El líder de Ciutadans, Albert Rivera, ha visitat avui València, on s’ha entrevistat amb el president de la Generalitat, Ximo Puig. Cal recordar que al País Valencià el PSPV va fer una coalició d’esquerres, i va descartar l’acord amb Ciutadans; en canvi, a Espanya Pedro Sánchez intenta una coalició amb Ciutadans. En un acte públic fet al matí, Albert Rivera s’ha mostrat contrari a la condonació del deute històric de la Generalitat Valenciana, una reivindicació en què coincideixen la majoria de partits valencians, perquè és la causa del mal finançament. L’única raó que ha adduït Rivera per oposar-s’hi ha estat que ‘la caixa de l’estat està en males condicions’.

Summary: Rivera es manifesta a València contra la condonació del deute històric


BRASÍLIA, 25 (EUROPA PRESS) El dotzè sospitós de planejar atemptats terroristes contra els Jocs Olímpics de Rio de Janeiro del 2016 va ser detingut aquest diumenge a la ciutat de Comodor, a l’estat de Mato Grosso, segons ha informat Agencia Brasil. Es tracta de l’últim dels 12 presumptes terroristes vinculats a l’autodenominat Estat Islàmic contra els quals les autoritats brasileres van emetre una ordre de detenció la setmana passada. En un primer operatiu, part de la coneguda com a ‘operació Hashtag’, van ser detingudes deu persones, i l’onzena es va entregar a les autoritats federals aquest mateix cap de setmana. El sospitós, que va ser detingut en un terminal d’autobusos de la ciutat, va ser traslladat a una presó federal aquest dilluns. El ministre de Justícia, Alexandre de Moraes, ha agraït a ‘sectors d’Intel·ligència de diversos països l’intercanvi d’informació’ que ha portat a concloure amb èxit l’operació, iniciada la setmana passada. Segons de Moraes, la Policia federal té un grup orientat a la lluita contra el terrorisme, en què participen Estats Units, França, Bèlgica, Regne Unit, Argentina i Paraguai. Després de la primera detenció, De Moraes va explicar que els detinguts es comunicaven a través d’aplicacions de missatgeria i ‘van passar de simples comentaris sobre Estat Islàmic i terrorisme a actes preparatoris’, suposadament amb vistes a cometre un atemptat durant els imminents Jocs. Segons les autoritats, els detinguts, tots ells de nacionalitat brasilera, mantenien contactes amb membres de l’organització gihadista.

Summary: Detingut al Brasil l’últim dels 12 presumptes terroristes que pretenien atemptar en els Jocs de Rio


La llibertat de premsa i el dret d’informació es troben com més va més amenaçats, en un món que aquests darrers anys ha girat obertament cap a l’autoritarisme. Tal com remarca el Reuters Institute, avui els mitjans són més necessaris que mai, però també són menys sòlids que mai a causa dels grans canvis tecnològics i socials que han viscut. I la creació de comunitats de lectors que els donin suport i els considerin portaveus públics sembla la millor solució per a reforçar el paper de la premsa en qualsevol democràcia. La caiguda progressiva de la publicitat fa encara més necessària l’opció de comptar amb un col·lectiu de subscriptors. En aquesta línia, VilaWeb fa anys que malda per crear una potent comunitat de lectors compromesos que col·laborin constantment amb el diari. I ara, per primera vegada, podem anunciar que ja té una comunitat de catorze mil membres i que els subscriptors són la principal font d’ingressos del diari. Aquests lectors, que fan el pas de pagar d’una manera completament voluntària 60 euros o 120 cada any i que ajuden constantment la redacció, concreten per mitjà de la solidaritat i el compromís aquest model de periodisme que VilaWeb defensa i troba necessari per a fer possible el creixement dels mitjans propis als Països Catalans. Els catorze mil membres de la comunitat són, doncs, la base que ha servit per a transformar VilaWeb i adaptar-la a les noves circumstàncies, tot mantenint els principis d’independència professional, rigor, qualitat i compromís cívic que l’han definit d’ençà del primer dia, ara fa vint-i-quatre anys. També són la base a partir de la qual VilaWeb es proposa d’arribar, si més no, a la fita de vint mil subscriptors, necessaris per a encarar amb èxit els canvis que hi ha en el món de la comunicació, en els quals la caiguda dels ingressos derivats de la publicitat serà un dels desafiaments més immediats. Feu-vos subscriptors de VilaWeb En què creu VilaWeb? VilaWeb existeix per a donar veu a la gent dels Països Catalans, amb la voluntat de servir d’instrument de control del poder, des de la defensa dels valors progressistes, lluitant pel bé comú, per la llengua catalana, per la llibertat i la cultura. Els nostres principis són l’honestedat periodística, la integritat, la independència editorial, el pluralisme en les opinions, el coratge per a plantar cara a l’autoritarisme i a qualsevol intent de censura o opressió, la responsabilitat social i el respecte als lectors, que considerem que tenen el dret de rebre, amb la màxima qualitat i elegància, la millor versió que es pugui obtenir de tot allò que passa al país i al món. I tot això ho volem fer amb passió, sense sectarisme i defugint sempre el sensacionalisme i la banalitat. Assemblees de lectors Com a part d’aquest compromís social les Assemblees de Lectors de VilaWeb es fan en vint-i-una ciutats dels Països Catalans. Hi poden participar tots els subscriptors i també els lectors interessats. Les assemblees compten amb la participació del director del diari, Vicent Partal, i de diversos periodistes o col·laboradors, que expliquen el funcionament i els projectes de futur de VilaWeb i escolten les opinions, comentaris o crítiques que els lectors vulguin formular. En una primera intervenció, el director de VilaWeb contextualitza la situació del diari i del conjunt dels mitjans en un món cada vegada més autoritari. VilaWeb, que sempre ha estat pioner i ha marcat línies de futur en el periodisme català, va emprendre el projecte de subscripció el 2004, molt abans que cap altre mitjà digital, convençut ja aleshores que aquesta seria la via més important de suport al diari. El projecte ha anat creixent i madurant mercès al contacte constant amb la comunitat de lectors i atenent els seu suggeriments. VilaWeb sempre s’ha negat a implantar murs de pagament i a restringir l’accés a parts del diari, perquè considera que té la responsabilitat editorial de fer arribar a tothom la millor informació possible i això és incompatible amb el fet de donar més bona informació a qui pagui més. De bon començament VilaWeb ja es va adherir als principis del moviment conegut per Non-profit media, que agrupa diaris, de propietat de menes diverses que consideren que la seva funció primordial és social i que, per això mateix, els seus beneficis reverteixen en el mitjà. Una característica d’aquests mitjans és que exerceixen de portaveus d’un col·lectiu humà que també els fa costat econòmicament. Per això VilaWeb presenta la subscripció no pas en termes mercantils –en canvi d’un producte especial que no tenen els altres lectors–, sinó en termes de compromís i de suport a la veu del diari que, finalment, vol representar una sensibilitat social particular. Més transparència per a un periodisme encara millor Per a fer possible que aquesta veu sigui forta, cal una redacció altament professional, absolutament independent però al mateix temps compromesa i oberta. Per això VilaWeb ha desenvolupat un model de relació diferent amb els lectors i els subscriptors que inclou fins i tot la redacció, a la qual es pot accedir lliurement, i un exercici permanent de transparència que té cada any la màxima expressió en les Assemblees de Lectors. Enguany VilaWeb encara anirà més lluny i aplicarà al diari indicadors de confiança que ajudaran el lector a entendre qui ha fet cada notícia, com i per què. Aquests indicadors seguiran la línia desenvolupada per The Trust Project. Amb això, els lectors podran entendre millor la feina de la redacció i podran opinar amb més propietat sobre els articles i sobre qualsevol circumstància relacionada amb VilaWeb. Aquests indicadors de transparència inclouran la guia editorial del diari, referències molt més clares sobre els autors dels articles i la seva expertesa i possibles conflictes d’interessos, la definició encara més nítida dels diversos estils de publicació i les conseqüències que tenen (ara opinió i notícies van clarament separades, però s’hi inclouran variables com ara la crònica o l’anàlisi) i un sistema més directe de contacte amb els autors per a demanar aclariments. Actualment, VilaWeb ja té mecanismes establerts en aquest àmbit, com ara el correu del director (director@vilaweb.cat) al qual es pot adreçar qualsevol queixa i demanda d’aclariment que sempre es respon. Des d’aquesta pàgina també es poden demanar qüestions concretes als responsables dels continguts, d’administració o de publicitat o bé telefonar o visitar la redacció. La comunitat de lectors té al seu servei la XarxaVW, un espai propi i autogestionat on poden posar-se en contacte entre ells, participar en debats i comentar la feina dels periodistes. VilaWeb no entra mai en polèmiques públiques interessades sobre els seus continguts o sobre les seues decisions editorials però no defuig mai cap qüestionament ni demanda que li puguin fer per mitjà d’aquests canals o en actes públics com ara les Assemblees de Lectors. Una feinaprofessional al servei d’una causa col·lectiva La independència de la redacció és fonamental per a acomplir la feina de VilaWeb. Per això l’empresa sempre ha blindat la redacció contra qualsevol pressió externa, fos quina fos. Això inclou la pressió dels anunciants o dels governs, però també la dels lectors. VilaWeb considera que la guia de la redacció ha de ser professional, recuperant les millors eines del periodisme tradicional i adaptant-les als desafiaments de l’època i de les tecnologies. Els periodistes de VilaWeb han de poder treballar a tota hora guiats per l’obsessió d’oferir als seus lectors la millor versió de la veritat que es pugui obtenir.

Summary: Catorze mil subscriptors ja impulsen el periodisme de VilaWeb


La patronal Anem x Feina ha demanat protecció econòmica per a les petites i mitjanes empreses (PIME) per la crisi del Covid-19. L’entitat afirma que les mesures que s’estan prenent per contenir la infecció ‘afecten inevitablement’ l’economia, i en aquest sentit considera que les empreses més vulnerables són les que s’engloben dins d’aquesta categoria, així com els autònoms. Les 520.000 empreses d’aquest tipus que, segons la patronal, hi ha a Catalunya representen prop del 60% del valor afegit brut de l’estructura econòmica catalana. En paral·lel, la patronal d’Eines de País impulsada per l’Assemblea Nacional Catalana creu que les grans empreses de l’Íbex 35 estan més preparades per afrontar una crisi d’aquest tipus, i per això ‘haurien de fer sacrificis o fins i tot aportar solidàriament’ per pal·liar-la, enlloc de ‘demanar facilitats en els acomiadaments’, en referència a la proposta de Foment del Treball. Algunes d’aquestes mesures haurien de passar per avantatges fiscals com la supressió temporal o la reducció d’impostos per a autònoms i pimes. Però també per moratòries en el pagament de la Seguretat Social. En aquest sentit, Anem x Feina lamenta que la Generalitat tingui poca capacitat de maniobra en aquests àmbits i recorda que ‘mentre Catalunya sigui una autonomia cal que exigeixi al govern espanyol que prengui aquestes decisions’. D’altra banda l’entitat considera que també s’haurien de valorar, com a Itàlia, mesures de xoc en les hipoteques, els crèdits, els leasings i els rentings.

Summary: La patronal Anem x Feina demana ‘protecció econòmica’ per a les PIME pel coronavirus


L’ex-responsable d’Orange Market, Álvaro Pérez, conegut com ‘el Bigotis’, ha mirat d’ampliar el radi d’implicats en el cas que el manté a la presó i ha dit que el president del PP, Pablo Casado, que es presenta com el símbol de la regeneració, hauria de saber que encara té ‘molta merda a la motxilla’. En un to venjatiu, també ha afegit Esteban González Pons a la seva llista. L’ha descrit com ‘un d’aquests cucs que se saben mantenir en la poma al cap dels anys’. Pérez acusa González Pons de ‘viure de meravella’, tot i mentir compulsivament. Durant la compareixença per videoconferència a la comissió d’investigació del cas Taula a les Corts, ha explicat que José Luis Ulibarri, un dels homes que treballen amb Francisco Correa, era soci de l’actual eurodiputat del PP en algunes qüestions, i ha afegit que ‘pot estar preocupat’ pel que sap d’ell. També ha tornat a dir que l’ex-president Francisco Camps va ser qui el va convidar a anar a València a treballar per al PP quan era el seu ‘amiguet de l’ànima’. Així mateix, s’ha referit a l’ex-conseller Juan Cotino, tot i que ha dit que l’incomodava bastant parlar sobre ell. ‘Feia el que li donava la gana i volia ser Déu, però no va estar a l’altura’, n’ha dit. A més, ha afegit que tot passava per ell: ‘absolutament tot, el que era confessable i el que era inconfessable’.

Summary: L’ex-responsable d’Orange Market avisa que Casado té ‘molta merda a la motxilla’


Aquesta setmana es viu el primer episodi de calor intensa a tot del país. A la Generalitat Valenciana, la Conselleria de Sanitat Universal i Salut Pública ha activat l’alerta sanitària per nivell alt –per temperatures que podrien passar de 39 graus– en més de cent municipis. Les comarques en alerta per calor són la Foia de Bunyol, la Canal de Navarrés, la Ribera Alta, l’Horta Sud, la Costera, la Vall d’Albaida i el Comtat. Arran d’aquesta pujada de la temperatura, s’han activat les mesures per a prevenir els efectes de la calor en la salut, especialment entre la gent gran, els infants, els malalts crònics, les persones socialment aïllades i els qui treballen en ambients exposats a la calor. ⚠🔥 Previfoc previst per a demà: risc elevat a gran part de la Comunitat Valenciana #stopalfoc pic.twitter.com/mfwKrQvFXO — GVA 112CV (@GVA112) 9 de juliol de 2018 El Servei Meteorològic de Catalunya preveu que hi hagi temperatures altes tota aquesta setmana. Els mapes de predicció indiquen que els termòmetres marcaran xifres altes fins demà, amb els pics prevists avui. També indiquen que hi haurà una petita treva dijous, però que divendres i el cap de setmana tornaran a pujar les temperatures. El meteoròleg Jordi Mateo ha explicat a l’ACN que les màximes d’ahir es van registrar a la Ribera d’Ebre i al Priorat, on els termòmetres marcaren 37 graus. Tot i això, els experts no ho consideren una situació excepcional. Mateo explica que no hi ha hagut ‘gaires superacions’ de l’anomenat percentil 98, és a dir, el registre de temperatura que, de les 100 temperatures màximes, en supera 98. Els meteoròlegs consideren que, a partir d’aquest llindar, es pot parlar de ‘temperatura extrema’. No es considera, doncs, una situació excepcional. A les Illes, les temperatures màximes no superaran els 35 graus. Les més altes es registraran a Mallorca, entre 30 graus i 35. A Eivissa, seran de 32 graus i a Menorca, de 31.

Summary: Primer episodi de calor intensa de l’estiu a tot el país


Ja són en llibertat els tretze detinguts en les manifestacions de protesta pel consell de ministres espanyol el 21-D, tres d’ells amb l’obligació de compareixença periòdica, retirada del passaport i prohibició de sortir del territori. Els acusen de delictes com desordres públics, atemptat a l’autoritat, danys i amenaces. Ahir mateix van alliberar-ne dos que havien estat detinguts pel tall de carretera a l’Ampolla i avui a mig matí han amollat el tercer. Durant la tarda han sortit tots deu en llibertat. A les deu del matí ha començat una concentració d’una cinquantena de persones a Barcelona a les portes de la Ciutat de la Justícia seguint una convocatòria dels CDR, Alerta Solidària, Decidim Ser i Arran. A l’Ebre, una concentració ha donat suport al detingut que era als jutjats de Tortosa. Després de la sortida de l’últim detingut de la Ciutat de la Justícia la portaveu d’Alerta Solidària, Norma Pedemonte, ha dit que ‘hi havia una clara voluntat de provocar per part del govern espanyol’. Segons ella, hi havia ‘promeses que es van fer que no han estat respectades per part del govern català’ i ha dit que s’ha obligat els detinguts a respondre en castellà. Per la seva banda, Adriana Roca, portaveu d’Arran ha dit que ‘el govern català ha estat criminalitzant la protesta i sembrant el terreny perquè hi hagi aquesta repressió’. Surten de la Ciutat de la Justícia les detingudes per la mobilització del #21d Bravo per les solidàries que en cap moment han deixat de fer-los notar la seva presència. Juntes som més fortes. pic.twitter.com/2uXbcdaGNs — CUP Capgirem Barcelona ♀ (@CUPBarcelona) December 22, 2018

Summary: En llibertat tots els detinguts en les mobilitzacions del 21-D


Unes cinc-centes persones s’han manifestat a Barcelona en suport a Open Arms i ‘contra la criminalització i la persecució de les organitzacions que lluiten per salvar vides en el mar Mediterrani’, com ara Open Arms i Sea Watch, sota el lema ‘Abans presos que còmplices’. En la manifestació, que ha començat davant el consolat italià a Barcelona, al carrer Mallorca, i ha avançat per Pau Claris i Via Laietana fins a arribar al Port Vell, s’han sentit proclames com ara ‘No més morts al Mediterrani’, ‘Migrar és un dret, rescatar una obligació’, ‘Unió Europea, racista i assassina’ i ‘Cap persona és il·legal’. Els assistents han portat una llanxa plena d’armilles salvavides i uns ninots amb caretes del president del govern espanyol, Pedro Sánchez, i del ministre de l’Interior italià, Matteo Salvini, com també una bandera de la Unió Europea tacada de sang. El coordinador d’operacions de la fundació Open Arms, Gerard Canals, ha explicat a Europa Press que la protesta vol posar de manifest què passa amb els vaixells de salvament humanitari i ha criticat que els posen moltes traves. ‘Ens ataquen per mitjans de comunicació, per via judicial i per via administrativa’, ha criticat i ha retret que el govern espanyol fa un any acollís el vaixell Aquarius i ara amenaci amb una multa de fins a 901.000 euros. Canals ha afirmat que la retirada sistemàtica de vaixells ‘costarà vides’ i ha criticat que els estats posin el focus en les ONG i s’oblidin de les persones que emigren. Sobre el vaixell de l’Open Arms, ha explicat que de moment continua navegant i que la fundació respondrà davant la gent que els dóna suport i les convencions internacionals que defensen el salvament de persones en la mar, i que l’estat espanyol ha subscrit, ha recordat. A la manifestació també hi han assistit el president del parlament, Roger Torrent, i l’eurodiputat Ernest Urtasun.

Summary: Manifestació de suport a Open Arms i les ONG de salvament a Barcelona


Set morts en un xoc entre un ultralleuger i un helicòpter a Mallorca. Entre les víctimes hi ha dos menors d’edat. Segons ha informat el govern de les Illes Balears, l’accident s’ha produït a les 13.35 hores d’aquest diumenge quan l’ultralleuger i l’helicòpter han col·lidit a l’aire i s’han estavellat en una finca d’Inca, a tocar de la carretera vella de Costitx i a uns 400 metres de l’hospital. Encara es desconeix la causa del xoc. Els dos aparells han quedat totalment calcinats i no hi ha cap supervivent. A l’helicòpter volaven 5 persones (3 adults i 2 menors), possiblement de nacionalitat alemanya. A l’avió ultralleuger, pilotat per un valencià acompanyat d’un amic. Tres dies de dol a les Illes Les Illes decretaran demà tres dies de dol, segons que ha anunciat des del lloc dels fets la presidenta del govern balear, Francina Armengol. ‘Demà decretarem 3 dies de dol a la comunitat autònoma i farem un minut de silenci a les institucions demà al matí’, ha anunciat la presidenta, que del municipi on ha ocorregut l’accident aeri. Sobre les causes de la col·lisió, la presidenta ha assenyalat que ‘encara és molt aviat’ per a poder conèixer-les. ‘La jutgessa està treballant per a aixecar els cadàvers i després, evidentment, hi haurà les recerques oportunes per a saber com ha pogut esdevenir aquest accident’, ha afegit, en declaracions als mitjans. Armengol ha destacat que, des del primer moment en què s’ha conegut l’accident, tota les institucions han treballat de manera coordinada, els ajuntaments (el d’Inca i també Costitx, pròxim al lloc del succés), el Consell de Mallorca, el govern balear i el govern espanyol. ‘Tots els protocols s’estan activant i de fet les psicòlogues ja estan treballant amb els familiars’, ha detallat la presidenta balear.

Summary: Set morts a Mallorca pel xoc d’una avioneta i un helicòpter


El nou disc de Pau Alabajos, Ciutat a cau d’orella, és un homenatge al poeta Vicent Andrés Estellés en el 25è aniversari de la seva mort. Avui és el dia que es compleix l’efemèride i Alabajos l’ha escollit per a presentar el disc en societat. És al Teatre Micalet de València. Abans de l’estrena, hi conversem sobre el seu sisè treball discogràfic i, com no pot ser de cap altra manera, del poeta de Burjassot. —Per què heu decidit de musicar Estellés? —Se m’havia quedat una espineta clavada d’ençà que vaig fer Mural del País Valencià el 2013, en què també havia musicat Vicent Andrés Estelles. Però va ser un treball més recitatiu, més rapsòdic. I ara, volia convertir en cançó els poemes que més m’han marcat autobiogràficament i que més m’han inspirat. I sentir eixa èpica que s’imprimeix quan decideixes de destacar uns versos i de convertir-los en tornada. No és un procés tan teatral com el del 2013. —Clar, entenc que agafar un poema que commou i escollir-ne un vers com a tornada, és tot un repte. I si s’encerta, s’arriba al clímax. —I tant. I és una decisió que implica molta responsabilitat perquè clar, els texts, no els has escrit tu. I en el moment que converteixes una estrofa en una tornada que aniràs repetint, marques que aquells versos són importants. Almenys per a tu. Però potser per al poeta no ho eren tant. Per tant, ja en fas una lectura pròpia i que ha passat pel teu sedàs. —Musicar poemes és un perill, si tenim en compte que la poesia no és un gènere gaire popular entre la joventut? —Jo crec que ho és en molts casos, però no en el d’Estellés, perquè és un poeta molt narratiu que pràcticament explica una història en un llenguatge molt planer i molt col·loquial. No hi ha metàfores, símbols excessius, sinó que realment documenta una realitat. És que a més a més, ell fou periodista i redactor en cap de La Provincias i, d’alguna manera, jo crec que s’autoimposava una obligació de ser nítid a l’hora d’escriure. —Que s’entengués. —Directe, clar, llenguatge planer, amb els peus a terra i de tu a tu. I per això crec que arriba tant al públic. Per això és tan universal. —De fet, molts grups musicals l’han citat en temes seus: Obrint Pas, Aspencat, La Gossa Sorda… Aquest és el tret diferencial d’Estellés, que pot arribar a un públic intergeneracional? —I tant. I a més a més, tingues en compte que aquests poemes són escrits als anys seixanta i setanta. I quan els escoltes, sembla que parlen d’avui dia. És una de les grans vàlues d’Estellés, que parla d’un sentiment universal, que és l’amor, i amb un llenguatge absolutament transversal i que s’escola per tots els porus de la pell. Jo crec que això ha fet que no només m’haja inspirat a mi, sinó a moltíssims artistes de diverses generacions, de diversos estils i, també, de diferents procedències geogràfiques. Crec que aquest és el gran mèrit d’Estellés, que des de la València més castigada, perquè quan escriu els poemes que musique hi havia una repressió franquista molt forta i una censura explícita, aconsegueix que avui tinguen sentit. —Un dels poemes és ‘Crònica especial’, que resumeix molt bé això que expliqueu. —Com bé diu el títol, Estellés hi fa més una labor periodística que poètica. Tot plegat sota un patró mètric, però realment hi explica el context polític i social de València. Comença amb la mort de Manolete i et posa en situació temporal, i després et va explicant coses que van passant aquells dies. I com, a través d’escenes que no tenen èpica, et diu moltes coses. —’Les mares no sabien què fer per a sopar. Els pares escoltaven ràdios estrangeres…’ —T’explica coses que no apareixen en els titulars. La vida quotidiana d’aquelles persones que viuen la repressió, la falta de llibertat. —S’hi parla molt de repressió, però també d’amor. —Moltíssim. —Penso en ‘Postal’, que fa un retrat d’amor d’estiu. Però alhora sap traslladar-te a aquells anys. —He triat especialment aquests poemes per això, perquè malgrat de la duresa de l’episodi terrible que és la dictadura i la postguerra, ell troba moments per a l’amor. S’hi aferra perquè és el clau ardent de l’esperança. Aquest sentiment, la dictadura no el pot furtar, i ell s’hi agafa amb molta força. —Ciutat a cau d’orella, tituleu el disc, que és el nom del primer poemari que Estellés va publicar en català. —Sí. No fa gaire parlava amb la família i m’explicaven que el llibre que dóna títol al disc va ser el primer poemari en valencià. I quan li ho preguntaren, va dir que era el primer llibre publicat en valencià, però no el primer llibre escrit en valencià. La resta de llibres que s’havien publicat eren traduccions castellanes d’originals en valencià. Però com que la censura era tan dura i les tisores anaven a tort i a dret, aquest és el primer llibre que pot publicar amb la seua llengua i amb el seu nom. —Quin ha estat el poema que us ha estat més complicat de musicar? —Jo crec que Els amants. És un poema tan universal que em feia una mica de respecte. És un poema que és patrimoni de la humanitat i, sobretot, és en l’imaginari col·lectiu valencià. Aleshores, també ens recorda la veu de l’Ovidi. Posar-se a tocar això m’imposava, però el vàrem treballar molt. Tothom qui l’ha llegit ja n’ha fet la seua interpretació i n’he tret la meua particular visió. Sobretot volia estar-ne jo, satisfet amb el resultat. Després també el vaig mostrar a la família d’Estellés, i els va encantar. Per tant, ja estic tranquil. —I tanqueu el disc amb ‘Cançó de Bressol’, un poema que Estellés va escriure després de la mort de la filla. —Trio aquest poema perquè és un dels que ens arriba més als valencians, i sobretot, als valencians de l’Horta. És una tergiversació d’una cançó de bressol molt coneguda a la comarca. És una cançó que m’havia cantat la meua mare. Llavors, ell et parla de la mort en un llenguatge tan íntim com sigui possible, com és la relació d’una mare amb el fill quan el bressola. És un poema que, quan el llegesc, se’m fa un nus a la gola. Supose que ell no sabia com expressar tot el dolor causat per la mort de la seua filla, i va trobar que la millor manera era barrejar-hi dues situacions tan diferents. —La repressió sura entre línies en molts poemes. Cinquanta anys després, no sembla que haguem avançat gaire. —És interessant que uns versos escrits fa tant de temps siguen paradoxalment vigents ara, en una època en la qual hi ha tuitaires i rapers que van a la presó. Em pareix molt injust, diu molt poc d’aquesta democràcia. Cada volta sembla que anem perdent un llençol en cada bugada a nivell democràtic. I no és només això, també és el 155, l’exposició censurada a Arco… I el més greu de tot plegat, i que és això que intenten fer, que és provocar l’autocensura. Els casos de Valtònyc i companyia són un avís per a navegants perquè els artistes a l’hora d’escriure una cançó, de publicar un disc, s’ho miren dues vegades i pensen el que s’ha de dir. —Teniu la sensació que es normalitza la situació? —Evidentment vivim una època en la qual estem molt sobreinformats. Però sí que hi ha coses que veig que van canviant. Per exemple, es fa una assemblea territorial que es diu No Callarem i que intenta donar un cop damunt la taula; remarcar que els artistes hem de fer valdre la nostra llibertat i la nostra independència ideològica, i que cap mordassa no ens farà callar. D’això va la cultura, de poder expressar les teues emocions i els teus pensaments sense cap prohibició.

Summary: Pau Alabajos: ‘Estellés és directe, clar, i parla de tu a tu, per això és un poeta universal’


El vic-president del govern i conseller d’Economia, Pere Aragonès, ha presentat el contingut del pressupost del 2019, que inclou un augment de la despesa no financera i no finalista de 1.715 milions d’euros, fins als 26.157 en total. Ho ha explicat en la conferència de premsa posterior al consell executiu i ha indicat que el govern no portarà el pressupost al parlament si no té garantit el suport suficient per, almenys, superar la tramitació dels comptes. Aragonès ha dit que explicarà de nou el contingut dels comptes dimecres davant el ple del parlament i que serà la ciutadania qui decideixi si s’aprova aquest pressupost. De moment, el suport de JxCat i ERC és insuficient per a tramitar els comptes després del debat de la totalitat. La CUP s’ha negat a negociar uns comptes que consideren autonòmics, el PSC els va condicionar a l’aprovació del presuspost espanyol –ja tombat per l’independentisme– i els comuns volen aprofundir en una reforma fiscal. El vice-president demanat als grups parlamentaris que permetin de tramitar els comptes i que evitin les ‘temptacions’ del calendari electoral, és a dir, que es doni llum verda a la tramitació aquesta es produeixi a les portes d’una campanya de les eleccions espanyoles. ‘Esperem que els grups siguin responsables, a l’alçada del que demana el país, convertim en fets, voluntat d’acord i votacions allò que diem sempre, que treballem pel benestar de les persones’, ha defensat. Si el pressupost assoleix llum verda en el debat de dimecres –no es votaran, però sí que es debatran– el govern començarà a tramitar-los al més aviat possible. Segons Aragonès, els plens d’aquesta setmana són ‘una oportunitat de constatar si els grups estan disposats a discutir, treballar i tramitar el pressupost’. No obstant això, ha evitat de valorar possibles modificacions dels ingressos i d’alguns impostos, com l’IRPF, el de successions o el de transmissions patrimonials, i ha deixat aquesta etapa per més endavant, si els comptes es tramiten. “Estem disposats a millores també en l’àmbit fiscal, si els grups decideixen tramitar el pressupost’, ha dit. Aragonès relatat que, malgrat que els ingressos creixen un 11,2%, l’obligatorietat de reduir el dèficit fins al 0,1% només permet d’elevar la despesa departamental fins a un 7,4%, que suposa 24.281 milions. El vice-president ha insistit que el pressupost recupera els nivells de despesa previs a la crisi i que ‘permet deixar enrere’ les retallades.

Summary: El govern no portarà el pressupost al parlament sense tenir garantit el suport suficient


Esquerra Unida (IU) ha llançat avui un comunicat en què es decanta perquè el grup parlamentari d’Unides Podem aconsegueixi un acord amb el PSOE en virtut d’unes bases programàtiques fonamentades en l’Acord del Pressupost General de l’Estat espanyol del 2019, encara que no sigui possible una coalició, amb l’objectiu ‘d’evitar una nova repetició electoral.’ D’aquesta manera, la formació encapçalada per Alberto Garzón i integrada dins la candidatura Unides Podem, es decanta per donar suport a un acord de govern amb el PSOE fins i tot en el cas que no conformi un govern de coalició. En el comunicat d’IU, signat per la Comissió Col·legiada, es destaca que ‘en moments convulsos’ han de prevaler com a única guia ‘la defensa dels interessos de les famílies treballadores’. ‘Enfront de l’oportunisme dels partits que defensen els interessos d’una minoria privilegiada, apostem per una esquerra ferma, coherent i solvent a l’hora de defensar la classe treballadora i els sectors populars’, recalquen. IU continua optant per ‘el diàleg, la negociació i l’acord’ entorn de les propostes programàtiques que Unides Podem treballa amb col·lectius en lluita, moviments socials i sindicats, i postil·len que àdhuc s’és a temps de ‘posar el seny que s’exigeix a l’esquerra’ en vista de contexts de crisis i amenaça reaccionària. ‘En aquesta obstinació continuem invertint els nostres recursos, les nostres energies i les nostres esperances: la ciutadania progressista no ens perdonaria el cas contrari’, matisen. Escenari de repetició electoral En el comunicat recorden, a més, que amb la investidura fallida s’obre l’escenari d’una repetició electoral que ‘només beneficiaria a les dretes’, i incideix que encara s’és a temps d’evitar aquest ‘risc innecessari i inassumible per una ciutadania que no necessita més crispació, sinó propostes’. Per això assenyalen que, si finalment es convoquen al novembre, Sánchez posarà en risc la possibilitat de recuperar els drets perduts durant l’última dècada i ‘brindarà una segona oportunitat a les dretes per a fer al conjunt del país allò que ja fan en algunes comunitats.’

Summary: Esquerra Unida demana a Podem que negociï un acord programàtic amb el PSOE per evitar eleccions


La nova versió de Google Timelapse permet de veure com ha canviat el planeta aquestes últimes tres dècades, mirant l’evolució d’algunes parts de la terra, des del 1984 fins al 2016. La nova actualització afegeix quatre anys més d’informació, moltes més dades i imatges més clares i amb més resolució del planeta. ‘Per a aquesta nova actualització, hem tingut accés a més imatges del passat gràcies al programa de consolidació de Landsat Archvo Global i imatges de dos nous satèl·lits: Landsat 8 i Sentinel-2’, explica Google al seu bloc. També ens ofereix alguns exemples –ací– que demostren l’impacte de l’acció de l’home sobre el planeta. A continuació n’hem seleccionat tres. A Timelapse també podeu fer servir el cercador de la part superior per consultar com ha canviat la vostra ciutat. El camp de glaç de Columbia (Canadà) Las Vegas (EUA) Dalian (Xina)

Summary: Els espectaculars ‘time-lapse’ de Google que evidencien els efectes del canvi climàtic


El president del parlament, Roger Torrent, veu com una ‘irresponsabilitat’ la reacció del ministre en funcions d’Afers estrangers espanyol, Josep Borrell, a la seva proposta de pacte de claredat per fixar les condicions d’un referèndum pactat perquè ‘així no és resolt el conflicte polític’. En una entrevista a Ser Catalunya, Torrent ha instat el president del govern espanyol, Pedro Sánchez, també en funcions, a posar sobre la taula una proposta com a mostra de ‘valentia i responsabilitat política’. D’altra banda, ha replicat al portaveu de JxCat al parlament, Albert Batet, que va dir que no acceptarien cap retrocés a l’1-O. Torrent ha dit que un pacte de claredat no és un pas enrere sinó un ‘pas endavant’. ‘No és renunciar a l’esperit de l’1-O sinó materialitzar-lo’, ha conclòs. Ha augurat que si l’única resposta del govern espanyol és la que ha verbalitzat el ministre Borrell, a ningú li hauria d’estranyar que l’independentisme passi del 48% al 60%’, ja que, segons el president del parlament, davant un ‘no permanent’, l’independentisme és evident que creixerà. A més, ha replicat al ministre d’Afers estrangers en funcions que la constitució espanyola no és cap impediment perquè es planteja un pacte polític. ‘El que és una irresponsabilitat és respondre com ho ha fet Borrell. Una irresponsabilitat perquè així no es resol el conflicte polític, que és evident que condiciona la governabilitat a l’estat’, ha argumentat. En aquest context, ha instat Sánchez a fer una proposta per a Catalunya. ‘Si la té i no la posa sobre la taula és perquè potser té por del que pensa la ciutadania de Catalunya. I si no té cap proposta, és una irresponsabilitat màxima perquè governar sense una proposta és una irresponsabilitat política’, ha defensat. Segons Torrent, el fet que s’hagi proposat Borrell per ocupar el càrrec de cap de la diplomàcia europea és una ‘cop de peu cap amunt’ a una persona que parlava de ‘desinfectar Catalunya’. Pel que fa a la investidura, Torrent s’ha queixat perquè, segons ha dit, s’intenta atribuir a ERC una ‘pressió política’ que no li correspon. I ha situat la responsabilitat en el president del govern en funcions i líder del PSOE, Pedro Sánchez. Segons Torrent, si vol tenir una actitud responsable, és Sánchez qui ha de seure a negociar.

Summary: Torrent insisteix a demanar a Sánchez una proposta sobre un pacte de claredat tot i el ‘no’ de Borrell


L’observatori DESC i la Comissió de Defensa del Col·legi d’Advocacia de Barcelona (ICAB) portaran al Tribunal Constitucional els desnonaments oberts. Ho faran a través d’un recurs d’empara per un cas concret. L’advocat Sixte Garganté ha considerat aquest dilluns “d’extrema importància” actuar davant d’aquestes pràctiques, perquè les actuacions judicials, ha dit, han d’incloure “obligatòriament” el dia i l’hora del desnonament. En aquest sentit, les entitats han celebrat que el govern espanyol hagi aprovat un decret llei que, entre altres qüestions, modifica la Llei d’enjudiciament civil precisament per acabar amb els desnonaments oberts.

Summary: L’observatori DESC i el Col·legi d’Advocacia de Barcelona porten al TC els desnonaments oberts


Avui comença amb optimisme la 52a Fira del Llibre de València, que estarà oberta fins al primer de maig, als Jardins de Vivers. L’any passat s’hi van facturar 850.000 euros, amb 500.000 visitants i enguany l’organització vol continuar consolidant-la. Manuel Romero, secretari de la Fundació pel Llibre i la Lectura (Full), diu que un dels principals objectius ha estat fer-hi créixer la presència d’escriptors i planificar més actes per aconseguir més difusió de la literatura. Entre les activitats programades, s’hi destaquen els homenatges a Blasco Ibáñez , a Joan Fuster i a Carles Cano. El pregó pel llibre i la lectura anirà a càrrec de Carme Miquel. Carles Cano, la lectura com a pedra angular de l’educació Carles Cano, amb una llarga trajectòria d’autor infantil i juvenil serà l’escriptor homenatjat d’enguany. Ha dedicat la vida al món dels xiquets, com a escriptor, com a rondallaire i com a docent i per això demana que es fomenti la lectura entre els més menuts: ‘Si ens ho prenem seriosament podem guanyar lectors infantils. Que els mestres conten a l’escola, que lligen a l’escola, que es preparen, que en les facultats de Magisteri hi haja una assignatura obligatòria de literatura infantil potent, que el nostre govern aposte per un pla de lectura potent i esmerce diners a portar els autors a les escoles.’ Insisteix molt en la responsabilitat dels docents i dels pares: ‘Que els mestres s’impliquen de veritat en la lectura, que facen treballs creatius amb els xiquets, que no avorrisquen la lectura, que no els demanen després un examen de no sé què, que d’alguna manera allò siga una cosa lúdica. Que això arribe a les cases també, als pares. Que els pares prenguen consciència que la pedra angular sobre la qual es basa l’educació és la lectura. Que els nens coneguen les biblioteques, que compren llibres, que tinguen la seua biblioteca particular des de menuts. Si no fem tot això, malament podrem continuar vivint uns i altres d’açò i malament ens anirà.’ L’homenatge anirà a càrrec d’Emili Piera i Fernando Delgado. A més, Carles Cano presentarà a la fira els seus llibres La volta al món en 8 contes, El desbaratat conte dels fesols màgics i l’àlbum il·lustrat On són les claus?. També serà protagonista d’una sessió de rondallaire, d’una ‘Roda de contes’ i del recital poètic ‘Tast de poesia’. Una oportunitat de revisar Blasco Ibáñez L’Any Blasco Ibáñez és una oportunitat de revisar i acostar-se a l’obra de l’escriptor. Durant la fira hi haurà un debat titulat ‘Les obres de Blasco Ibáñez, ara en valencià’, amb la participació de Francesc Bayarri, traductor de La barraca; Eva Biot, traductora d’Entre tarongers, i José Camarillas, traductor de Contes valencians. També es farà una taula rodona amb el títol ‘Blasco Ibáñez i la València del seu temps’, en què participaran Javier Varela Tortajada, Javier Paniagua i Vicente Muñoz Puelles. L’obra d’aquest escriptor, periodista, polític i cineasta també serà present en nombroses activitats infantils. A més, la comissió commemorativa de l’Any Blasco Ibáñez li retrà homenatge amb una exposició que aplega frases cèlebres de les seves obres més importants, en què va retratar al detall la vida valenciana de final del XIX. Divulgació i aprofundiment en l’obra de Joan Fuster Així mateix, amb motiu del 25è aniversari de la mort de Joan Fuster es presentaran diversos llibres que volen ser eines per a divulgar i aprofundir la seva obra. Es farà la presentació de Fuster per a ociosos, una antologia de textos fusterians a càrrec del periodista i escriptor Xavier Aliaga, editada per Sembra Llibres. A més, Publicacions de la Universitat de València presentarà El dit sobre el mapa, de Daniel P. Grau, que examina les aportacions fusterianes a la descripció del territori; D’Ors a Fuster, de Gonçal López-Pampló; i Joan Fuster i la ironia, de Pere Ballart, Jordi Malé, Marcel Ortín, Ximo Espinós i Gonçal López-Pampló. També es presentarà el llibre Escrits contra el silenci, amb la participació de Toni Mollà, autor; Manolo Gil, editor de Vincle; i els periodistes J. J. Pérez Benlloch i Manuel S. Jardí. La fira per als menuts La fira és una oportunitat única d’acostar el llibre al món dels xiquets. Per això s’han programat 106 tallers i 76 activitats infantils, algunes obertes al públic i algunes adreçades a escoles, en què es calcula que hi participaran uns 4.500 xiquets. La fira té el compromís de fomentar la lectura en llengua catalana entre els infants per aconseguir que la facin servir en el futur. ‘Els organitzadors tenen una vinculació amb la llengua indiscutible –diu Romero–. És una gran satisfacció veure com els qui vénen a la fira amb els seus fills havien vingut a les matinals amb l’escola.’ Segons Romero, el canvi de govern de la Generalitat ha portat un clima favorable tant per al món de la cultura i del llibre, com per a la difusió i promoció de la llengua catalana. ‘Ens trobem en un moment de canvi, en què el llibre i la cultura tenen un paper més important, amb un govern que ha mostrat una evident preocupació per l’estat de la llengua.’ Tot i l’augment de les subvencions al món de la cultura, Romero diu que les inversions no són les que el sector desitjaria, a causa de l’infrafinançament de l’administració valenciana per part de l’estat espanyol. Es calcula que el cost global de la fira serà de 350.000 euros, un 16,6 % més que l’any passat (300.000 euros), aportats directament pel Gremi de Llibrers de València (220.000), Full (60.000), la Direcció General de Cultura i Patrimoni de la Generalitat Valenciana (32.000) i les llibreries, editorials i entitats organitzadores d’activitats (38.000, aproximadament). Els organitzadors de la fira –el gremi, amb la col·laboració de Full– financen les aportacions amb fons propis, subvencions institucionals (de la Generalitat, la Diputació de València i l’Ajuntament de València) i aportacions de patrocinadors i col·laboradors privats. A més, el certamen compta amb la col·laboració del Pla Valencià de Foment del Llibre i la Lectura, Caixa Popular, Obra Social de La Caixa, l’Associació d’Editors del País Valencià (AEPV) i l’Associació Professional d’Il·lustradors de València (APIV). Podeu consultar-ne l’agenda d’activitats ací.

Summary: La Fira del Llibre de València, de Blasco ibáñez a Joan Fuster