Les eleccions a les corts del maig van portar un canvi molt esperat al País Valencià. Les esquerres aconseguien la majoria i pactaven un govern per a capgirar la tendència institucional de vint anys de la dreta espanyolista. Tanmateix, el canvi tenia una víctima parlamentària: Esquerra Unida, una formació que havia treballat com poques per destapar la corrupció i les pràctiques autoritàries del govern del PP i que ara restava fora del parlament. El síndic del grup d’EU a les corts i candidat a la presidència del consell, Ignacio Blanco, ha aplegat en un llibre algunes de les intervencions més importants de la legislatura. ‘Botiflers’ (Balandra Edicions, 2015) serveix perquè el lector repassi la intensa activitat parlamentària de Blanco i els casos que va arribar a destapar. L’hem entrevistat per parlar del llibre, de la lliçó política i personal de les eleccions del maig i del nou govern i els seus desafiaments. —Per què heu volgut aplegar aquestes intervencions a les corts en un llibre? —Vaig prendre aquesta decisió després de les eleccions. Vam quedar fora de les corts d’una manera tan coneguda com injusta per la nostra feina en la legislatura passada. Com els altres partits, nosaltres pensàvem en la possibilitat de formar govern i signar l’acord del Botànic. Però ens vam trobar amb aquell resultat dolorós. Vaig fer un repàs de quatre anys d’activitat parlamentària. —Havia estat una legislatura molt intensa… —Vaig pensar que aquella feina intensa i productiva, encara que no tinguera fruit electoral, sí que havia contribuït al canvi. Valia la pena d’arreplegar els discursos més significatius per explicar què havia passat. Per què el PP havia perdut després de vint anys d’hegemonia social i electoral. I això s’explica per les errades, la incompetència i la corrupció del PP, però també per la tasca d’oposició de diversos actors, i un dels principals ha estat Esquerra Unida. Jo he tingut la sort i l’honor d’haver-hi contribuït. —El títol del llibre, ‘Botiflers’, és un resum d’allò que heu vist a les corts? —Vaig posar-hi aquest títol per dues raons. Evidentment, per recordar un discurs important de la legislatura. El que va tenir més ressò i pel qual em va conèixer més gent que no coneixia la meua tasca. Va ser un discurs colpidor per a molta gent i amb molta difusió a les xarxes. L’expressió va quedar associada a la meua persona. De fet, vaig buscar al diari de sessions de l’arxiu històric de les corts i no s’havia emprat mai en els debats parlamentaris. En segon lloc, l’utilitze perquè crec que és una bona definició d’allò que ha estat l’actuació del PP a les institucions del País Valencià. —Un govern que es va girar d’esquena al poble? —És clar. No ha estat tan sols antidemocràtic, corrupte, antisocial, sinó fonamentalment antivalencià. Malgrat el seu discurs de regionalisme inflamat, malgrat que han volgut utilitzar les seues senyes d’identitat, i un discurs de suposada ‘valenciania’ per a estigmatitzar els fidels, en el fons han fet política contra el nostre país i el nostre poble. I això es pot veure amb el resultat de vint anys de govern. Han arruïnat la nostra economia, han atacat la nostra llengua i cultura… Per tant, botiflers, en el sentit de traïdors al poble valencià, és un qualificatiu que es mereixen. —No hi havia debat possible a les corts. Tan sols polèmica i imposició. A títol personal, com a persona que ha conviscut amb tota aquesta perversió de la política, quina lliçó n’heu tret? —Ho diu Adolf Bertran al pròleg del llibre. La premissa del bon parlamentarisme és que es tracta d’arribar a acords de consens. Però és que no vivíem en situació de normalitat. Hem viscut uns anys molt excepcionals, amb un govern que ha actuat de manera autoritària, i una majoria parlamentària que no permetia ni de debatre. Hi ha un fum d’iniciatives que van ser censurades i que no es van poder ni sotmetre a debat. I quan es tractava de qualsevol tema, ni tan sols s’argumentava. Aquesta qüestió era frustrant. —Una majoria absoluta sorda i impermeable. —No recorde haver pogut votar a favor de cap llei, ni tan sols esmenes incorporades en un text legislatiu. En aquesta situació d’excepcionalitat, la nostra tasca era de posar de manifest aquesta forma corrupta de governar. Vam acabar fent de fiscals, d’investigadors i d’acusació en casos de corrupció. I també d’altaveus dels moviments socials i la ciutadania crítica organitzada que ha vist com el PP ha estat completament insensible a les seues demandes i problemàtiques. Jo espere que això canvie aquesta legislatura. No hi ha majoria absoluta. Hi ha un govern molt més arrelat al territori i proper als problemes de la ciutadania. Un govern format per diversos partits. Espere que el parlament torne a ser un lloc de diàleg. —Us ha quedat alguna amistat de la bancada del PP del pas per les corts? —No. Per una raó molt senzilla. Eren els botiflers, els corruptes. Eren els qui retallaven drets socials i democràtics. Eren els qui condemnaven el nostre poble a una situació de misèria. Per tant, més enllà d’un tracte correcte, educat i respectuós –que jo crec que no s’ha de perdre–, no m’he sentit mai còmode confraternitzant amb eixes persones. Fins i tot, he trobat comportaments molt cínics. Diputats que defensaven una cosa quan tenien el micro obert a la tribuna, però immediatament després, als corredors, afirmaven no compartir allò que havien hagut de defensar. Jo no he defensat mai una cosa en què no creguera. Sempre he dit el que pensava. Aquesta és una de les meues grans satisfaccions. Hi va haver moments molt i molt crispats a les corts. Es van dir coses molt fortes que en una democràcia normal serien fora de lloc. Però no era el nostre cas. —Les institucions valencianes, en estat d’excepció? —Ens trobàvem davant una banda de saquejadors. Jo tenia darrere meu durant una part de legislatura el senyor Rafael Blasco. Un home que va aprofitar el seu càrrec de conseller de Solidaritat i Cooperació per emportar-se diners que havien d’anar als pobres més pobres del món. Teníem davant el senyor Cotino, el senyor Camps, el senyor Ricardo Costa, la senyora Sonia Castedo, el senyor Díaz Alperi, el senyor Rus… Jo ja coneixia els enregistraments del senyor Rus l’estiu del 2014 i vaig haver de veure com afirmava que als lladres calia tallar-los la mà. Mai el PP no es va desmarcar dels seus corruptes. Es defensaven els uns als altres. He fet amics amb diputats de Compromís, dels socialistes i, evidentment, a Esquerra Unida. Però amb els diputats del PP no he passat mai d’un tracte educat. —Després de tot l’esforç, el pas per les urnes us va deixar fora de les corts en el moment del canvi. Hi deveu haver pensat molt, aquests mesos. —És clar que hi hem reflexionat. No va ser del tot una sorpresa. Teníem opcions d’aconseguir grup parlamentari en la nova legislatura, però també estàvem pendents d’algunes dinàmiques que ens sobrepassaven. Dinàmiques que no eren pròpies del país, sinó de l’estat espanyol. A les enquestes havíem passat de superar el 10% a quedar-nos a la línia del 5%. Els motius són sobradament coneguts. L’aparició de Podem ens va deixar amb una competència electoral molt forta en el nostre propi espai. Hi havia Compromís, que per si sola tenia una imatge de marca molt forta, i Podem, amb una projecció bestial a través de les televisions espanyoles. —Una competència emergent difícil de superar. —Sempre he dit que me la jugava amb qui fóra respecte del nostre treball parlamentari i la nostra proposta programàtica. Havíem fet més cinc diputades i diputats del grup més xicotet de les corts que alguns altres grups molt més nombrosos. Però és de veres que la política no és justa, tot i que és necessària. I cada elector té les seues preferències i fa la seua elecció amb la informació que té al seu abast. Entre els electors més informats, hem tingut molt suport. Però no n’hi ha hagut prou. I això ens ha deixat fora i hem de repensar les formes de treball. —Quin és ara el camí per a remuntar la situació i recuperar un espai propi a la política d’àmbit valencià? —No tinc cap vareta màgica. Sí que tinc clar que cal cercar la unitat amb les forces polítiques amb què compartim un programa bàsic. Però això ja sabem que no és gens fàcil. Ho hem vist aquests dies en relació amb les eleccions espanyoles. Hi ha una part de l’esquerra que té voluntat d’unitat, però una altra prefereix avantposar interessos de partit. La unitat és l’única manera d’aspirar a guanyar. No es pot aspirar a ser una representació testimonial de la resistència a la política de retallada salvatge que tenim ara imposada per la troica i aplicades pel bipartidisme. —I una certa renovació? Vau presentar la dimissió… —Sí. Cal una renovació. De les persones i de les maneres de treballar. En eixe sentit, vaig presentar la dimissió de les meues responsabilitats. Però m’agradaria d’Esquerra Unida un pas més clar en aquesta renovació. Sóc crític amb algunes decisions preses per la direcció d’Esquerra Unida. La situació actual no és fàcil i s’ha de repensar una mica tot plegat. Després de la temporada d’influència electoral, el gener s’haurà de fer un repensament global del projecte de l’esquerra. Ara és un moment difícil per a fer reflexions a fons perquè els processos electorals interfereixen massa. A partir del gener caldrà recompondre l’esquerra al País Valencià. —Quina valoració feu dels cent primers dies del nou govern? —En aquest moment, encara cal diferenciar entre gests, discursos i intencions –on hem vist un canvi molt important que compartesc en bona mesura– i els fets i les decisions concretes. El canvi de formes del nou govern ens ha fet recuperar d’alguna manera l’orgull i la dignitat que vam perdre amb el PP. Per exemple, el fet d’haver retornat el dret de sanitat pública als immigrants o la disposició del consell de respondre a la crisi dels refugiats amb un pla d’acollida. Pense també en la defensa de l’ensenyament públic davant dels privilegis que el PP va concedir a l’ensenyament privat i concertat. —Us agrada la lletra, però encara no heu sentit la música… —Sincerament, em trobe prou identificat amb el nou registre del govern. Però de moment són paraules i encara no hi ha hagut temps de convertir tot això en fets. La situació financera de la Generalitat és terrible. El govern és novell i encara ha d’ajustar les estructures internes. Si hagués de posar-hi nota, hi posaria un notable alt per als discursos i les formes, però em reservaria encara d’avaluar la gestió. Cal que es posen les piles perquè el país necessita un govern que es preocupe de solucionar els problemes reals de la gent. —La societat valenciana va sortir al carrer el Nou d’Octubre d’enguany amb un notable consens sobre la necessitat d’un nou model de finançament. Suposo que compartiu aquesta reivindicació. —Sí, és clar. Ja era hora. El País Valencià ha estat condemnat durant les tres dècades d’autogovern a una retallada d’aquest autogovern perquè no podia aplicar-se pel fet de no tenir el finançament adequat. No hi havia consens entre les forces polítiques ni tampoc la capacitat ni la voluntat del govern de plantejar el problema valencià. ‘Problema valencià’ és una expressió que va fer servir fa uns quants dies Ximo Puig i reconec que en aquesta ocasió va ser encertat. Som la comunitat més mal finançada. Som pobres, perquè tenim una renda ‘per capita’ inferior a la mitjana de l’estat, i som contribuents nets a l’estat. —És un cas únic a l’estat espanyol. —Això és una anomalia injustificable des de tots els punts de vista. Però en l’imaginari col·lectiu espanyol no hi és. Encara hi ha aquest tòpic del ‘levante feliz’. Tots els indicadors diuen que estem en una situació terrible i no tenim eines per a poder encarar-la. La millora del model de finançament és una qüestió de justícia. Caldrà molta fermesa davant del govern espanyol. —Aquesta reivindicació és molt semblant a la que va fer Catalunya fa uns quants anys. El camí serà el mateix? —Catalunya i el País Valencià compartim moltes coses, evidentment. Història, llengua, cultura, espai econòmic, un maltractament històric per part de l’estat… Però si jo sóc capaç de comprendre les raons dels catalans per sentir-se discriminats, crec que els catalans haurien de comprendre que nosaltres estem molt pitjor. Molt pitjor. Perquè no hem tingut la capacitat política que ha tingut el govern català de fer-se valdre. Encara que fos per a rascar més molles d’un pa que es menjava fonamentalment l’estructura de l’administració espanyola. A nosaltres no ens han arribat ni les molles. Vull dir que les circumstàncies són semblants, però amb diferències fonamentals. El moment polític és diferent. Catalunya està en un procés sobiranista cap a la independència i nosaltres som lluny que això passe.

Summary: Ignacio Blanco: ‘Botiflers, per traïdors al poble valencià, és el qualificatiu que es mereixen els membres del PP’


El Ministeri de Foment està obert a que les comunitats autònomes i ajuntaments tinguin competència per articular i concedir llicències urbanes a les empreses de vehicles de lloguer amb conductor (VTC), com Uber i Cabify, un instrument amb el qual podrien així limitar l’expansió d’aquestes empreses en relació amb el taxi. Així ho ha explicat el secretari d’Estat d’Infraestructures i Transports del Ministeri, Pedro Saura, al final de la reunió mantinguda aquest dilluns amb les associacions de taxistes que decidiran aquesta nit en assemblea si continuen endavant amb la vaga. ‘La competència per a la concessió de llicències de VTC ha de transferir-se a les comunitats autònomes i, en aquest marc, es pot parlar de la llicència urbana, que els ajuntaments puguin participar en la regulació del sector’, ha explicat Saura. El ‘número dos’ de Foment ha apuntat així al que constitueix l’origen de l’actual repunt del conflicte obert entre els dos sectors des de fa més d’un any. Els taxistes de Barcelona, Madrid i altres grans ciutats s’han anat declarant en vaga després que els tribunals deixessin dijous passat en suspens un reglament aprovat a Barcelona per limitar les VTC a través de l’exigència d’una llicència addicional per circular per la ciutat. Així mateix, amb la finalitat de ‘reequilibrar el sector’, a la reunió Foment s’ha compromès a aprovar al Consell de Ministres del 14 de setembre un Reial decret Llei amb mesures que garanteixin el compliment en la pràctica de la proporció entre les dues maneres de transport que fixa la Llei d’Ordenació de Transport Terrestre, això és, que hi hagi una llicència de VTC per cada trenta de taxi. Saura no ha detallat les mesures que pot incloure la normativa per assegurar aquesta ràtio. No obstant això, el president d’Antaxi, Julio Sanz, ha assenyalat la possibilitat que es puguin ‘inhabilitar o deixar en suspès’ llicències de VTC si al moment de la renovació que han de passar cada dos anys la quota d’un per trenta està sobrepassada. A la trobada, Foment també ha avançat que el govern espanyol realitzarà, a la reunió del Consell de Ministres d’aquest mateix divendres, una declaració en la qual manifestarà el seu compromís per solucionar el conflicte entre taxi i empreses com Uber per fixar un ‘full de ruta’ per solucionar-lo. Tot això se suma a la proposta ja anunciada pel Ministeri de transferir a les comunitats autònomes la competència per atorgar autoritzacions a les empreses de VTC. Els governs autonòmics ja compten, en la pràctica amb aquesta facultat, si bé la tenen per delegació del govern espanyol, que és qui l’ostenta per llei.

Summary: Foment, decidit a cedir la competència de les llicències VTC als ajuntaments i comunitats autònomes


La plataforma Yes Cymru, que promou la independència de Gal·les, ha començat una campanya perquè a escala municipal s’aprovin mocions en favor d’un estat independent. La primera localitat a aprovar-ne una va ser la de Machynlleth el 28 de maig. L’elecció no és casualitat, perquè allí el príncep gal·lès Owain ap Gruffydd hi va establir el primer parlament de Gal·les el 1404, amb la intenció de crear un regne independent deslligat de la corona anglesa. Posteriorment la iniciativa de les mocions s’ha estès a més viles de Gal·les com ara Nefyn, Ffestiniog o Porthmadog, i la previsió és que el moviment s’escampi a tot país, ara que la qüestió sobre l’encaix en el Regne Unit és més viva que mai. Històricament l’independentisme ha tingut un suport minoritari, d’aproximadament un quart dels ciutadans, però el Brexit ha reactivat el debat sobre la unitat d’Irlanda, la independència d’Escòcia i també ha normalitzat el debat sobre el futur constitucional de Gal·les. L’onze de maig d’enguany va ser un punt d’inflexió per a les aspiracions gal·leses, perquè va haver-hi la primera manifestació en favor de la independència, que va reunir 3.500 persones a Caerdydd, la capital. Va ser convocada per AUOB Cymru (‘Tots sota una bandera Gal·les’), un moviment transversal que aplega tots els grups que comparteixen l’objectiu d’assolir la independència. Una altra gran fita va ser el resultat del partit independentista Plaid Cymru en les eleccions europees, que va superar el partit laborista per primer primera vegada en noranta-quatre anys d’història i es va convertir en el referent dels partidaris de romandre a la Unió Europea. La següent convocatòria la trobem el 27 de juliol, amb una nova manifestació independentista. Aquesta vegada a Caernarfon, la capital de comtat de Gwynedd, la zona on la llengua gal·lesa és més emprada i on la independència té un suport social més gran.

Summary: Els municipis de Gal·les aproven mocions en favor de la independència


ERC vol que el vice-president del govern, Pere Aragonès, també assisteixi a la taula de negociació entre la Generalitat i la Moncloa. La portaveu dels republicans, Marta Vilalta, s’ha mostrat ‘contenta’ perquè el president de la Generalitat, Quim Torra, participi finalment a la taula de negociació, i ha afegit que ‘seria del tot lògic’ que Aragonès també en formés part. En declaracions a la premsa als passadissos del parlament, Vilalta també ha celebrat que Torra i el president espanyol, Pedro Sánchez, abracin la taula de negociació com a ‘via de resolució del conflicte’, després de la reunió entre els dos caps de govern, avui al migdia al Palau de la Generalitat. Ha destacat que la reunió d’avui era ‘necessària i important’ perquè cal apostar per la política i la negociació, i abandonar la repressió i la judicialització. Per la seva banda, la portaveu adjunta de JxCat, Gemma Geis, ha dit que la seva formació veuria ‘evident’ que Aragonès assisteixi a la taula de negociació. Geis, però, ha reivindicat el lideratge ‘indiscutible’ de Torra en aquesta taula de diàleg, ja que considera que el procés de negociació és entre els dos presidents. JxCat també insisteix en què hi hagi un mediador que deixi constància de les converses entre ambdós governs. En canvi, ERC no concreta que aquesta figura sigui una condició indispensable, mentre que Sánchez ha assegurat a la conferència de premsa posterior a la reunió que no calia cap mediador i que ‘tots els espanyols’ tindrien la informació sobre les converses i els hipotètics acords de la taula de negociació.

Summary: ERC vol que Aragonès també assisteixi a la taula de negociació entre governs


El regidor de Cultura Festiva i portaveu de Compromís a l’Ajuntament de València, Pere Fuset, s’asseurà al banc dels acusats per l’accident mortal en el muntatge de les graderies per als concerts de la Fira de Juliol de Vivers de l’any 2017 arran del refús de la secció quarta de l’Audiència Provincial de tots els recursos contra l’orde de processament. D’aquesta manera, la sala confirma la decisió del Jutjat d’Instrucció número 18 de València que el passat mes d’octubre va acordar el processament per un presumpte delicte d’homicidi per imprudència greu i un altre contra la seguretat dels treballadors. Fuset havia sol·licitat la nul·litat de l’orde de processament en considerar que estava pendent de resolució una petició de diligències d’investigació que considerava necessàries perquè va demanar la declaració com a testimonis de tècnics. El regidor al·lega manca de motivació suficient per al processament i que no estava acreditada la seva participació, i pretenia demostrar amb les testificals que va actuar aconsellat pels tècnics. Fiscalia, que no formula acusació contra l’edil en entendre que no era encarregat de realitzar les obres ni el promotor, es va adherir parcialment al seu recurs i va demanar el sobreseïment provisional entenent que l’ajuntament havia de ser tingut com a responsable civil subsidiari com a promotor de l’esdeveniment dels concerts de la Fira de Juliol i de les graderies en les quals va morir el treballador. La família del mort demana cinc anys de presó per a l’edil. Els fets van ocórrer a finals de juny del 2017 i van transcendir el 4 de juliol d’aquell any. L’operari va morir quan participava en els treballs de muntatge i instal·lació de les graderies per als concerts de Vivers. A causa del sinistre, la Inspecció de Treball va imposar a l’Ajuntament de València una sanció ‘molt greu’ de 40.000 euros. A més del regidor, en la interlocutòria de procediment abreujat el jutge apareix com a processat el mateix Ajuntament de València, responsable civil subsidiari, a més de diverses persones físiques i jurídiques que es van encarregar de l’organització de l’esdeveniment.

Summary: El regidor de València Pere Fuset anirà a judici per l’accident mortal de Vivers


El conseller de Territori i Sostenibilitat de la Generalitat, Damià Calvet, ha assegurat que ‘a dia d’avui’ només s’ha executat el 14% del pla de Rodalia 2008-2015 que el govern espanyol va aprovar al febrer de 2009 i que contemplava una inversió de 4.000 milions d’euros per modernitzar la xarxa de rodalia catalana. Així ho ha expressat aquest dimecres en comissió parlamentària sobre la gestió de la xarxa de Rodalia per part de la Generalitat, on el conseller, que ha comparegut per petició pròpia, també ha recordat que encara queden 75 Limitacions Temporals de Velocitat (LTV) en la xarxa de rodalies de Catalunya. Ha criticat que, deu anys després del traspàs, aquest no ha servit per donar el servei de transport que mereixen els usuaris i ha sostingut que hi ha una distància abismal entre el que es va pactar i el que ha succeït. “Quatre anys després del termini per fixar el 100% del pla de Rodalies 2008-2015, hi ha un 14% executat”, ha lamentat, i ha recordat que el projecte contemplava infraestructures que encara no han arribat, com el desdoblament de la R3 entre Vic i Montcada i Reixac, i els 11 intercanviadors de transport, dels que només ha arribat un. Calvet ha explicat que el 2013, davant el compliment ‘testimonial’ d’aquest pla en un 10%, la Generalitat, amb Santi Vila al capdavant de la Conselleria de Territori, ja es va fer un exercici de possibilisme acordant una sèrie d’accions prioritàries per 306 milions d’euros amb la ministra de Foment de llavors, Ana Pastor. ‘Una vegada més ens equivoquem, pequem d’ingenus’, ha afirmat, i ha afegit que l’execució del pla prioritari de 306 milions d’euros, del total de 4.000 aprovat quatre anys abans, ha quedat estancat en el 12,1%. Calvet també ha criticat després de comunicar la necessitat de perfeccionar el traspàs, el ministre de Foment, José Luis Ábalos, no decidís convidar a la Generalitat a les comissions creades per abordar el servei: ‘No se’ns va fer participar tot i ser els titulars’.

Summary: El govern català denuncia que només s’ha executat el 14% del pla de rodalia que va acabar el 2015


La inacció i impassibilitat de la Unió Europea respecte de la crisi de refugiats va ser el principal motiu del centenar de manifestacions que es van fer a tot Europa el 27 de febrer passat. Avui, en ocasió del Dia Internacional per l’Eradicació del Racisme i la Xenofòbia, n’hi ha convocades una quarantena per tot el continent contra l’acord signat entre els estats comunitaris i Turquia per a expulsar els refugiats que arriben a Grècia. Amb el lema ‘Prou racisme’, la manifestació de Barcelona comença a les cinc de la tarda a l’estació de França convocada per Unitat Contra el Feixisme i el Racisme amb la col·laboració de la Comissió Catalana d’Ajuda al Refugiat, SOS Racisme i Stop Mare Mortum. La marxa, concebuda com una ruta antiracista per la façana marítima de la ciutat, vol posar l’èmfasi en quatre grans reivindicacions: el rebuig a l’acord entre Turquia i la UE, la lluita contra la islamofòbia, el compromís per a eradicar la discriminació contra la comunitat LGTBI i el combat del feixisme. Entre els manifestants hi haurà el president de la Lliga Tunisiana dels Drets Humans i premi Nobel de la pau 2015, Ahmed Galai. Per les entitats convocants, ‘el tancament, control, externalització i militarització de la frontera exterior de la Unió Europea és una expressió més del racisme institucional que pateix i practica Europa’. Una UE que, per contra, consideren que hauria de ser responsable de les seves obligacions internacionals i hauria de tractar i acollir amb dignitat totes les persones que es veuen obligades a fugir de casa seva, fruit de greus vulneracions dels drets humans i de conflictes armats.

Summary: Manifestacions a tot Europa contra l’acord de la #UErgonya


El Tribunal Suprem espanyol resoldrà previsiblement demà si deixa en llibertat els presos polítics que són candidats al congrés i al senat espanyols el 28-A, segons que han confirmat fonts jurídiques a l’ACN. La setmana passada, les defenses de Jordi Sànchez, Jordi Turull, Josep Rull, Oriol Junqueras i Raül Romeva van demanar-ne l’alliberament no tan sols per a fer campanya, sinó també per a garantir-ne el dret de defensa i acabar el judici a fora de la presó. Els lletrats Andreu Van den Eynde i Jordi Pina ja proposaven al tribunal algunes mesures alternatives per a garantir que assistiran al judici i no fugiran. Pina va arribar a oferir al tribunal el patrimoni dels seus clients com a garantia per a una possible fiança i també proposaven arrests domiciliaris dins de la ciutat de Madrid. Els magistrats resoldran els escrits demà. Segons alguns mitjans, ja podrien avançar que deixaran sortir els presos polítics elegits el 28 d’abril per recollir l’acta. Avui hem sabut que també s’hi ha adherit la defensa de Joaquim Forn, candidat a la batllia de Barcelona el 26 de maig. Què diu el reglament de les corts espanyoles? El reglament del parlament espanyol estableix que l’acta s’ha de recollir presencialment i, per tant, el tribunal pot permetre que assisteixin a la sessió de constitució de la cambra el 21 de maig. Això implicaria que haguessin de pujar a l’estrada i jurar o prometre –per imperatiu legal– d’acatar la constitució espanyola. Fonts del congrés espanyol puntualitzen que haurien d’anar a la Junta Electoral provincial corresponent a cercar l’acta que acredita que són diputats electes i dur-la al congrés. També hauran d’aportar documents i fer la declaració d’activitats. Però aquests tràmits, no cal que els facin personalment. En acabat, tindrien l’obligació d’anar a la sessió del 21 de maig i acatar la constitució espanyola. Les mateixes fonts apunten que si no ho fan no hauran completat els tràmits i, per tant, no podran exercir plenament les funcions de diputat i, per exemple, ni cobrarien ni podrien votar ni participar en les deliberacions. El Suprem també haurà de dir com es podrà articular la seva participació en les votacions, en cas de ser elegits. El reglament del congrés és molt restrictiu i només permet el vot a distància en cas de malalties que impedeixen el desplaçament, baixes de maternitat o lactància. Petició de fer mítings a la presó Els magistrats també tenen sobre la taula la petició de fer debats electorals dins la presó. La setmana passada, la Junta Electoral espanyola (JEC) va deixar a mans del Suprem la decisió d’autoritzar un debat electoral de candidats a les eleccions del 28 d’abril a la presó de Soto del Real, tal com va demanar Jordi Sànchez. La JEC ha argumentat que l’òrgan competent per ‘decidir si mesures com les demanades són compatibles amb l’objecte de la detenció del candidat’ és la sala presidida per Manuel Marchena, que jutja els dotze dirigents independentistes. Per això, a la resolució que féu pública la JEC després de la reunió de dijous passat, declinava de resoldre la qüestió. Tanmateix, el document recorda que el Ministeri d’Interior espanyol, concretament el secretari general d’Institucions Penitenciàries, va desaconsellar de fer un debat polític al centre penitenciari.

Summary: Què pot passar si el Suprem espanyol permet als presos polítics d’anar a recollir l’acta?


La violència policíaca de l’1 d’octubre contra el referèndum d’independència fou especialment sagnant contra alguns pobles petits del país. Al Bages, efectius especialment violents de la Guàrdia Civil es van presentar a quatre pobles per impedir les votacions i endur-se’n les urnes sense contemplacions. A Callús, el batlle, a la porta de l’escola, va demanar explicacions als agents que pretenien entrar-hi. Joan Badia va ser empès i colpejat amb un escut per un guàrdia civil i va anar a parar a terra. Va ser el començament d’una estomacada amb cops, empentes, estirades de cabells i puntades de peu contra la gent del poble que s’havia assegut a terra i cridava ‘Som gent pacífica’. Ací podeu veure el vídeo de l’agressió: El batlle, Joan Badia, va posar una denúncia a la comissaria dels Mossos contra aquells guàrdies civils per agressió, destrosses i robatori (concretament, se li van endur l’ordinador portàtil). La resposta judicial a la denúncia encara no ha arribat, però una jutgessa de Manresa ha decidit d’obrir una causa contra ell i dues persones més de la comarca acusant-los de desobediència. Badia ha estat cridat a declarar avui a dos quarts de deu del matí al jutjat de Manresa. El CDR havia fet una crida per acompanyar-lo a les nou del matí davant el jutjat, i desenes de ciutadans li han donat suport, malgrat la pluja. L’han rebut amb aplaudiments: —Per què heu d’anar al jutjat? —Som tres persones del Bages, l’Eloi Hernàndez, batlle de Fonollosa, Jordi Pesarrodona, regidor de Sant Joan de Vilatorrada, i un servidor, batlle de Callús, que hem estat citats a declarar acusats de desobediència. Dilluns hi aniré jo, dimecres hi anirà en Pesarrodona, i l’Eloi Hernàndez hi anirà més endavant, cap al març. El dia 1 d’octubre vam presentar una denúncia pels fets que havien passat als nostres pobles i, a continuació i per revenja, la jutgessa ens acusa a nosaltres de desobediència. No sé de quina desobediència parla. En cap dels tres casos no hi ha desobediència. Nosaltres vam ser víctimes d’una agressió policíaca. —Les imatges, que ha pogut veure tothom, són molt clares… —Tothom qui les ha vistes ha pogut comprovar, en el meu cas, que vaig mirar de dialogar, si es pot dir així, amb la Guàrdia Civil per fer-los entendre que m’havien d’ensenyar una ordre d’escorcoll si volien entrar a l’escola del poble. El pas següent va ser que em van deixar amb la paraula a la boca. Jo em vaig posar al davant de la porta i amb un cop d’escut em van tirar a terra. Les imatges diuen això. No hi ha res més. No hi ha cap desobediència. Hi ha una agressió a l’autoritat, que en aquest cas era jo, com a batlle. —Com dèieu, vau posar una denúncia per aquella agressió. —Quan se’n van anar els guàrdies civils, vaig anar a la comissaria dels Mossos d’Esquadra. Bé, primer vaig passar per l’hospital per veure si m’havien fet mal. I en acabat, vaig anar als Mossos i vaig posar tres denúncies. Per agressió a l’autoritat (el batlle d’un poble és una autoritat perquè així ho han decidit els ciutadans); per destrosses a l’escola (perquè van fer malbé uns armaris que van obrir de mala manera; aquest seria el mal menor); i tercer (perquè es van endur tot de coses, entre les quals el meu ordinador portàtil; i per això vaig fer una denúncia per robatori). —N’heu sabut res més d’aquestes denúncies? —Sí. Ara ja hi ha un informe de la Guàrdia Civil que ho tergiversa tot. Això us ho puc dir com a primícia perquè no ho havia explicat encara. La Guàrdia Civil diu que jo vaig retrocedir perquè vaig intentar d’impedir que entressin. Això no és el que es veu al vídeo. Jo tan sols vaig provar de dialogar. I diuen que vaig tirar enrere, que em vaig entrebancar i que, en caure, em vaig agafar a l’escut. —Caram, quina inventiva… —Sí. Completament a l’inrevés. Tothom pot veure clarament que va anar d’una altra manera. D’una altra banda, si m’hagués agafat a l’escut, hauria fet trontollar una mica la persona que el portava. I això no es veu per enlloc. Tot al revés. —En aquests pobles petits hi va haver un acarnissament especial. Com va ser el vostre cas? —Primer, vull recordar que van venir trenta-set furgonetes amb més de vuitanta efectius. A Callús no s’havia vist mai tanta gent d’aquesta. Ni tan sols el dia de l’entrada de l’exèrcit franquista. Era una ocupació en tota regla. Mai no hi havia hagut tanta ocupació de forces espanyoles al poble. Segon, que a mi em van tirar a terra, que és un fet denunciable. Però qui realment va rebre va ser la gent del poble. La gent que era a terra asseguda, pacíficament, i cridant ‘Som gent pacífica’. La gent va rebre fort. Estirades, cops d’escut, cops de porra… Els vídeos són molt clars. Hi ha més gent que va presentar denúncies per les agressions. Unes vuit o deu persones, n’han presentades. El mes d’abril, si no hi ha res de nou, farem la compareixença per les nostres denúncies. Qui va rebre de valent va ser el poble. —Els vídeos són molt clars, però aquest dilluns heu d’anar a declarar. A què ho atribuïu? —No sé si tenen una instrucció directa o no, però jo ho atribueixo a unes ganes de revenja, de voler escarmentar i de voler fer mal. No m’ho puc explicar si no és per això. I encara menys em puc explicar que això ho faci directament la jutgessa. Ni el fiscal ni la Guàrdia Civil no han demanat aquesta actuació judicial. Entendria que fiscal o Guàrdia Civil em volguessin acusar d’alguna cosa. Però que ho faci la jutgessa que, quan va rebre la meva denúncia, diu que jo havia de saber que el referèndum era prohibit pel Tribunal Constitucional i que obri una causa contra mi, és perquè hi ha unes ganes de castigar-nos i prou. La jutgessa s’ultrapassa i s’atribueix actuacions que no li pertoquen. —Què li direu? —Amb els meus advocats, hem convingut que m’acolliria al dret de no declarar. Això de demà no és cap judici. És una compareixença prèvia. Per tant, m’acolliré a aquest dret. Entre més raons, perquè aquesta jutgessa jo no la reconec de res. Puc tenir un cert respecte per la justícia, però no cap a una persona que m’obre una causa per desobediència i que jo estic convençut que ho fa per revenja. De moment, no la reconec. Per tant, m’acolliré al dret de no declarar. I després ja veurem què passarà. —Pensant més en conjunt, us sembla que l’esforç i la gesta de l’1-O són ben aprofitats pel moviment independentista? —Potser en podríem treure més profit… Però de totes maneres, crec que aquella gesta quedarà en els nostres annals i n’hem de treure molt més profit encara perquè qui va defensar tot això va ser el poble. És a dir, és una gesta col·lectiva. Aquells a qui ens va tocar d’estar davant, donar la cara i interposar la nostra persona, ho vam fer perquè sabíem que darrere hi teníem la gent. Físicament, però també políticament. Això és el que s’espera que faci un batlle. Mitjançar i fer que les coses puguin discórrer amb normalitat. —Ningú no esperava que la repressió fos tan forta i que encara anés més enllà amb els empresonaments. Tampoc que fos així als pobles com Callús, que no presentaven pas una amenaça especial… —Exacte. Nosaltres no ens ho esperàvem. Encara més, a la vista del que va passar als altres pobles, tan sols va passar a quatre pobles del Bages. Per tant, quan ho analitzes veus que hi havia voluntat d’escarmentar i de fer mal. Volien agafar alguns pobles com a caps de turc. No tenia cap lògica. A la gent de Callús això ens va unir. Ja us puc ben assegurar que després d’això la gent del poble, el govern i l’oposició estem tots més units que mai. —Heu aconseguit entendre per què va ser a Callús i no a Santpedor, per exemple? —No. Això no ho hem entès. Hem especulat sobre si el lloc on era el col·legi de Santpedor, amb uns carrers més estrets per accedir-hi, potser ho van desaconsellar… Però no té sentit. Perquè hi ha pobles amb llocs de votació a peu de carretera, com Sant Martí de Torroella, per on els efectius de la Guàrdia Civil van passar dues o tres vegades sense aturar-s’hi. No els costava gens de parar i fer el mateix que havien fet a Callús. No ho sabem. Els advocats diuen que tard o d’hora sabrem per què es va decidir d’actuar contra Callús. —Esperem que es resolgui aquesta qüestió com cal. —Esperem-ho. Esperem que algun dia la justícia arribi a ser-ho.

Summary: El batlle de Callús, agredit l’1-O i citat a declarar per desobediència: ‘Hi ha un informe de la Guàrdia Civil que ho tergiversa tot’


El ministre d’Interior espanyol, Fernando Grande Marlaska, ha dit a TV3 que la coordinació entre els Mossos d’Esquadra, la Guàrdia Civil i la policia espanyola desplegats a Catalunya era ‘immillorable’ i que investiguen plegats els ‘actes criminals’ protagonitzats per ‘una minoria que exerceix la violència’. Per aquest motiu, Marlaska descarta que, ara per ara, el govern espanyol activi la llei de seguretat per prendre a la Generalitat les competències dels Mossos, tal com demanen el PP i Ciutadans. Vegeu ací l’entrevista: Marlaska ha destacat que la coordinació entre els cossos de policia funcionava perfectament: ‘I qualsevol altre plantejament em sembla imprudent.’ ‘El president del govern espanyol ha fet referència moltes vegades que s’apliqui l’ordenament precís quan sorgeixin les situacions’, ha dit, però ‘de moment no s’ha d’alarmar ningú, les competències que corresponen als Mossos estan absolutament garantides’. ‘El marc normatiu ordinari està vigent’, ha conclòs. La resposta a la sentència del judici del procés: totes les mobilitzacions Segons que ha dit, a més, l’executiu espanyol ha desplegat les seves policies a Catalunya coincidint amb la sentència fruit d’una petició del govern de la Generalitat, que ‘va demanar una col·laboració expressa’ per possibles incidents. ‘Espero que es mantingui l’estat de col·laboració que tenim avui i m’agradaria que el president Torra, de manera expressa i manifesta, mostrés rebuig a la violència’, ha dit. ‘Un president d’una comunitat autònoma en un estat de dret el mínim deure que té vers la seva ciutadania és mostrar la seva oposició als actes de violència minoritaris però greus que van tenir lloc ahir.’ Marlaska ha volgut deixar clar que ‘una gran majoria de la ciutadania catalana que s’ha manifestat ho ha fet de forma pacífica’ mentre que ‘una minoria exerceix la violència’ i ‘posa en entredit la possibilitat que la resta de ciutadans exercim les nostres llibertats’. Són ‘actes criminals que estan sota investigació’ dels tres cossos policíacs en el marc d’una coordinació ‘immillorable’ que ha donat lloc a una ‘resposta proporcional’ que ‘deixa clara la seva eficàcia i eficiència’. Segons Marlaska, la policia va actuar a l’aeroport de Barcelona d’acord amb els protocols ‘en termes de proporcionalitat i idoneïtat’ davant persones que provaven de ‘prendre una infraestructura crítica’. Ahir Marlaska va dir que els serveis secrets espanyols investigaven qui hi ha darrere del Tsunami Democràtic i avui hi ha insistit, i ha dit que no perseguien ‘idees’ sinó ‘fets i actuacions’. ‘Investiguem els fets suposadament delictius que posem després a disposició dels fiscals’ i ‘actes com els d’ahir perquè els responsables assumeixin les seves responsabilitats’. Què és el Tsunami Democràtic? Defensa l’ús de les pilotes de goma D’altra banda, Marlaska ha justificat que la policia espanyola utilitzés pilotes de goma, tot i la prohibició als Mossos. ‘Nosaltres no tenim aquesta prohibició de pilotes de goma i la policia i la Guàrdia Civil les utilitza amb la proporcionalitat i idoneïtat precisa’. En tot cas ha lamentat la ‘lesió ocular d’aquest ciutadà’, en referència al noi que ha perdut un ull, i ha recordat que l’ús de les pilotes de goma i bales de foam es van autoritzar al centre de control on hi ha els comandaments de les tres policies.

Summary: Marlaska descarta, de moment, d’imposar la llei de seguretat espanyola


La justícia belga ha convocat el 20 de febrer una nova vista per la demanda civil del president Carles Puigdemont i els consellers Toni Comín, Mertixell Serrat, Lluís Puig i Clara Ponsatí contra el jutge instructor de la causa contra el procés, Pablo Llarena. Els exiliats van denunciar el juny del 2018 el magistrat del Tribunal Suprem espanyol als tribunals belgues en considerar que va violar la seva llibertat d’expressió, els procediments judicials i la presumpció d’innocència en la instrucció del cas de l’1-O. El litigi estava en fase d’al·legacions escrites des del març, però que acabava ara a finals d’any. De fet, el març la defensa de Puigdemont va ampliar a l’estat espanyol la demanda contra Llarena i va estendre l’objecte del cas a les actuacions de Llarena com a jutge, després que Espanya decidís personar-se en el cas per defensar el magistrat. La demanda també incloïa una petició de pregunta a prejudicial al Tribunal de Luxemburg sobre la competència dels tribunals belgues per jutjar un magistrat d’un altre estat membre en el marc de l’espai comú de justícia europeu establert als tractats. Espanya va assumir la defensa de Llarena després que el govern del PSOE s’hi negués i després rectifiqués per les pressions de la dreta i del Consell General del Poder Judicial. A més, associacions ultres i l’extrema dreta van querellar-se contra la jutgessa belga que instrueix el cas i contra l’advocat Gonzalo Boye.

Summary: La justícia belga convoca una nova vista contra Llarena el 20 de febrer


MADRID, 29 (EDIZIONES/Portaltic) Disney vol que l’experiència els seus parcs sigui única i, per a això, pretén registrar com els visitants es mouen pels llocs d’interès, per ajudar a minimitzar les cues i les multituds. Entre els plans de la companyia hi ha un seguiment a través de les sabates dels assistents per saber on van o a quines atraccions pugen. Una patent registrada el 2015 per Disney mostrava la identificació i seguiment dels assistents al parc amb la finalitat de proporcionar experiències personalitzades per als clients. A través de càmeres i sensors, escanejaria el calçat a l’arribada i podria seguir els seus visitants que es mourien per tot el terreny per veure quines atraccions, espectacles o botigues els van cridar l’atenció, segons recull ‘Daily Mail’. El mètode inclouria un sensor al peu, que es col·locaria a l’entrada quan la gent entra al parc, i recolliria informació sobre l’individu perquè cada experiència viscuda a un parc Disney sigui encara més única. A la patent no només es recull el xip sinó un robot que interactua amb els clients i fa fotos dels peus dels hostes en secret per poder conèixer com es mouen pel parc. Tot i això, no se sap si Disney portarà a terme aquesta tecnologia o només es tracta d’una idea que derivarà en una altra, com passa en molts casos amb les patents presentades.

Summary: Disney vol controlar les passes dels visitants als seus parcs d’atraccions


L’ex-primer ministre escocès Alex Salmond avisa que Escòcia optarà per la independència amb una ‘majoria substancial’ si el Regne Unit vota per sortir de la Unió Europea en el referèndum del 23 de juny. ‘Estaríem parlant d’un altre referèndum en dos anys’, assegura Salmond en una entrevista amb l’ACN prèvia a les eleccions escoceses de dijous. L’ex-líder de l’SNP admet que ‘preferiria’ arribar a l’estat propi ‘per raons més positives’ que el ‘Brexit’, però adverteix que si es posa en risc la permanència escocesa a la UE hauran d’actuar ‘de forma decisiva’. Ferm defensor del ‘sí’ a la UE, Salmond no evita, però, criticar la interferència de Brussel·les en el debat independentista. ‘És antidemocràtic’, avisa. Alex Salmond considera que els referèndums constitucionals s’han de celebrar ‘un cop per generació política’ però adverteix que, en el cas de la independència d’Escòcia, ‘poden passar coses que accelerin el procés’, com el ‘el referèndum de la Unió Europea’. Segons l’ex-primer ministre escocès, si Anglaterra ‘vota fora i Escòcia vota dins, hi haurà el tipus de crisi constitucional per provocar un altre referèndum d’independència’. ‘Podria passar? Sí, podria passar. És probable que passi? Penso que és més probable que hi hagi un resultat a favor de seguir a la UE arreu del Regne Unit, però no és segur’, adverteix qui va ser primer ministre d’Escòcia entre el 2007 i el 2014. ‘No puc concebre un futur sensat per aquestes illes fora del context europeu’, remarca Salmond, que considera que els partidaris del ‘Brexit’ viuen ‘en una espècie de fantasia imperialista’. ‘Un ha d’estar preparat per totes les circumstàncies’, assegura l’ex-líder de l’SNP, que va cedir el seu càrrec a l’actual primera ministra, Nicola Sturgeon, després de perdre el referèndum del 18 de setembre del 2014. ‘Hem d’actuar de forma decisiva, per preservar, protegir i mantenir el lloc d’Escòcia com a nació europea’, remarca Salmond. L’SNP s’encamina a repetir uns molts bons resultats a les eleccions d’Edimburg d’aquest 5 de maig, després d’aconseguir, l’any passat, 56 dels 59 escons en joc pel parlament de Westminster. El rol de Brussel·les en el debat independentista L’ex-primer ministre escocès considera que la possibilitat de mantenir el territori escocès dins de la UE podria fer que Brussel·les mirés amb més bons ulls l’opció independentista en cas de ‘Brexit’. ‘Sospito que ho veuríem’, diu, preguntat per si hi hauria una actitud més positiva de la Comissió Europea respecte a la independència. Tot i el seu europeisme, Salmond és molt crític amb la reacció de Brussel·les i, especialment de l’ex-president José Manuel Durao Barroso, als moviments independentistes català i escocès. ‘Si una nació s’expressa clarament a favor de voler ser independent dins de la casa europea, la CE hauria de facilitar aquest procés’, destaca. ‘No li correspon al president de la CE dir que Escòcia, o Catalunya, han de ser o no independents. No ha de fer favors als estats membres, ni tan sols si són grans i poderosos’, afegeix. Segons Salmond, ‘és clar que és antidemocràtic’ interferir en debat escocès o català, ja sigui amb ‘males traduccions’ o amb intervencions ‘programades’ com la del president Barroso, que en una entrevista a la BBC el 2014 va carregar contra les aspiracions dels independentistes d’entrar a la UE, assegurant que seria ‘extremadament difícil’. L’ex-primer ministre escocès lamenta que ‘el primer ministre del Regne Unit, David Cameron, suplicava a tothom que l’ajudés’ per evitar un ‘sí’ a la independència l’any 2014, i que la CE de Barroso ‘va cometre l’error de respondre-hi’. ‘No és la feina del president de la CE ni d’altres caps d’estat’ oposar-se a la independència, remarca Salmond. Acció exterior Alex Salmond afirma també a l’entrevista amb l’ACN que, com passa amb el govern català i l’espanyol, ‘el govern britànic desaprova les reunions de l’executiu escocès’ en matèria exterior. ‘I què? No poden aturar-ho!’, diu. Preguntat específicament pel recurs al Tribunal Constitucional de la conselleria d’Exteriors catalana, liderada per Raül Romeva, Salmond defensa que ‘qualsevol govern que creu que pot protegir el seu lloc prohibint les comunicacions entre d’altres polítics democràtics està amagant el cap sota l’ala’. ‘No em preocuparia massa per les prohibicions al conseller d’Afers Exteriors de Catalunya o a què els catalans parlin amb altres administracions’, assenyala l’ex-primer ministre escocès, que és portaveu d’Afers Exteriors de l’SNP a Westminster i recentment ha mantingut trobades amb el ministre d’Exteriors de l’Iran o la Xina. ‘La majoria dels governs prendran la visió de no interferir en la política interna d’un altre país, i això vol dir ‘no diguis a al gent com votar’. Però és clar que poden dir ‘haurien de tenir el dret a votar!’, remarca. I conclou, amb un avís a Madrid: ‘Cap govern que es respecti acceptarà ordres sobre amb qui pot parlar’.

Summary: Salmond avisa d’un nou referèndum d’independència si el Regne Unit surt de la UE


L’aplicació de Google per a dispositius mòbils incorporarà una novetat en la seva versió. Els vídeos que apareixen com a resultats en les cerques disposaran de previsualitzacions que es mostraran de manera automàtica. La novetat, que va començar a ser introduïda divendres passat, estarà disponible per a tothom al llarg d’aquesta setmana. Les previsualitzacions es mostraran no tan sols en les cerques específiques de vídeos, sinó també en les galeries que apareixen a dalt de la pantalla quan l’usuari fa cerques concretes. Per tal de no consumir una elevada quantitat de dades mòbils dels usuaris, Google ha informat que les previsualitzacions estaran habilitades per defecte per funcionar només quan el mòbil està connectat a una xarxa Wi-Fi. Tot i així, aquesta opció es podrà desactivar.

Summary: Google introdueix previsualitzacions automàtiques a les cerques dels vídeos


Els responsables de l’administració concursal de l’empresa Unipost han afirmat davant del jutge de Barcelona que investiga l’1-O que l’empresa no va cobrar les factures per valor d’un milió d’euros pels serveis de distribució postal del referèndum. El magistratdel jutjat d’instrucció número 13 de Barcelona, encarregat del cas, defensava el contrari, com a part dels indicis que permetrien demostrar que el govern va gastar diners en l’organització del referèndum i donarien, per tant, solidesa a les acusacions de malversació de cabals públics contra els presos i exiliats polítics. El jutge va gastar 3,3 milions d’euros en l’organització del referèndum i dins d’aquesta despesa, la partida principal hauria estat, precisament, la dedicada a la distribució postal. El jutge es basa en un informe de la Guàrdia Civil que també s’utilitza al Tribunal Suprem espanyol dins la causa contra el procés. A hores d’ara, l’empresa es troba en concurs de creditors. Així, els administradors del concurs han afirmat que aquestes factures no figuren com a cobrades ni compensades, ni seran objecte de reclamació.

Summary: Unipost assegura davant del jutge que no va cobrar les factures de l’1-O per valor d’un milió d’euros


L’Álvaro i en David, dos joves de vint anys de Parets del Vallès, formen part dels vint-i-set empresonats arran de les protestes per la sentència del judici contra el procés. Van ser detinguts al carrer d’Aragó de Barcelona pels Mossos d’Esquadra el divendres 18 d’octubre a la matinada i són acusats de desordres públics, danys i atemptat contra l’autoritat. Per quins fets? Segons que explica el seu advocat, Eduardo Cáliz, els acusen d’haver llançat pedres contra una furgoneta de la Brimo en els aldarulls del passeig de Gràcia d’aquella nit. Els joves ho neguen, i fins i tot diuen que no hi eren, al passeig de Gràcia. Cáliz explica així el moment de la detenció: ‘Van anar a la manifestació de dijous i després van anar a sopar i a fer unes cerveses cap a la Diagonal. A les tres de la matinada, quan volien tornar a casa, a Parets (amb el bus nit), van aparèixer dues furgonetes de la Brimo i els van apallissar. Els van donar cops a la cara i al cap, s’hi van tirar a sobre i els van detenir. Els van haver de fer dos punts de sutura, un a la cama i un altre al cap, i tenien ferides i hematomes per tot el cos. Van ser atesos a l’hospital de guàrdia amb ferides considerables.’ Segons l’advocat, sembla que la detenció es va fer perquè algun agent dels Mossos va alertar que dues persones havien llançat pedres al passeig de Gràcia. ‘Sobta que uns policies que anaven dins una furgoneta circulant poguessin reconèixer i recordar dues persones quatre o cinc hores més tard dels fets, tenint en compte que tot havia passat en un moment breu, de segons’, afegeix. Acusacions ‘genèriques i incongruents’ L’advocat considera que les acusacions que pesen sobre els joves són absolutament genèriques i incongruents i que no es corresponen a un relat lògic del que va poder passar. En primer lloc, pel contingut de les declaracions dels agents: ‘Van manifestar que no podien determinar si els danys de la furgoneta havien estat causats per les dues persones que llançaven pedres o per moltes altres que també en llançaven, perquè la inspecció de la furgoneta es va fer després.’ Quant al moment de la detenció, diu que la versió de la policia tampoc no quadra amb alguns indicis. ‘Els policies diuen que els joves es van resistir a la detenció amb cops i empentes. Sobta, doncs, que no hi hagi cap agent ferit i que els únics ferits siguin ells. Els policies diuen que els detinguts van caure i per això estan ferits, però això tampoc no és coherent, perquè tenen ferides a totes les parts del cos, per davant i per darrere’. ‘La policia –continua l’advocat– també diu que els van intervenir tot d’objectes que els joves neguen que portessin: ulleres, canyelleres, una armilla reflectant, ampolles d’aigua… Sobta, perquè els agents van declarar que els havien escorcollat in situ, al lloc de la detenció, però l’acta d’intervenció dels objectes és feta a les quatre de la matinada a la comissaria de les Corts. A més, se suposa que els van reconèixer per una armilla groga i unes canyelleres que van trobar després, a l’escorcoll, cosa que resulta incoherent.’ Cáliz diu que no hi ha cap prova sinó la paraula dels agents, i recorda que de policia no n’hi ha cap de ferit: ‘No tenen ni una rascada, ni dolor, ni un hematoma, ni res; en canvi, els detinguts sí que tenen ferides.’ El jutge que va esborrar el seu Facebook, ple de referències espanyolistes L’advocat denuncia també la decisió de decretar presó preventiva per als dos acusats. ‘Ells neguen absolutament haver participat en els aldarulls, però, igualment, la desproporció entre una mesura cautelar tan greu com és la presó preventiva i els delictes de què són acusats és manifesta. Arran de l’aprovació de la llei mordassa, es va augmentar l’àmbit de penalitat d’aquest delicte, però no hi ha ni policies lesionats ni llançament de pedres contra persones ni contra la línia de la policia, sinó contra una furgoneta. Per tant, no hi hauria delicte d’atemptat contra l’autoritat. Tampoc no hi ha una capacitat lesiva de les pedres o objectes. A més, manquen indicis que corroborin la versió policial i que hi hagi alguns indicis amb certa contundència és necessari per a adoptar una mesura com la presó preventiva.’ Cáliz creu que la mesura té la finalitat política d’enviar un missatge de por a la població en aquest moment de protestes. El jutge que va decretar la presó preventiva és Jaime Conejo Heredia, titular del jutjat d’instrucció número 16, que en aquell moment era substitut al jutjat d’instrucció número 32, el que haurà de resoldre el recurs de reforma que ha presentat la defensa. Conejo, que va instruir temporalment el cas dels preparatius de l’1-O, havia fet publicacions amb contingut espanyolista al seu perfil de Facebook, un perfil que va acabar esborrant, tal com va destapar el digital Directe.cat. Entre més coses, hi havia publicat un vídeo enregistrat per ell mateix en una manifestació espanyolista el 12 d’octubre a la plaça de Catalunya de Barcelona. El jutge que persegueix ara l’1-O esborra el seu Facebook ple de referències espanyolistes L’advocat també denuncia que les acusacions es facin de manera genèrica i poc concreta, i ressalta les similituds amb uns altres casos: ‘L’atestat forma part d’un model pre-redactat en què s’imputa a molta gent els mateixos fets sense cap mena de concreció ni individualització de conducta.’ Diu que utilitzen un mateix model en què es canvien fragments concrets: ‘És una part molt petita de tot l’atestat, que potser no arriba ni a una pàgina. Canvien els fets per poder encausar gent, però no hi ha individualització. En aquest cas, l’acusació genèrica per la qual s’acusa de delicte d’atemptat contra l’autoritat i desordres públics és llançar pedres al passeig de Gràcia.’ Els dos nois són al centre penitenciari de joves de la Roca del Vallès i l’advocat explica que tenen ganes de demostrar que no han fet res. ‘Al principi estaven commocionats, perquè havien rebut una pallissa i no entenien què havia passat. Ara són més conscients de la situació política i del fet que són caps de turc, tractats com a ostatges per l’estat espanyol.’

Summary: ‘Volien tornar a casa i els van apallissar i detenir’: el cas d’en David i l’Álvaro, dos dels joves empresonats


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha desestimat per segona vegada un recurs de Foment del Treball contra la vaga general convocada per demà. La patronal diu que no hi ha motius laborals que justifiquin la vaga, mentre que el sindicat convocant, la Intersindical-CSC, diu que sí i posa d’exemple el decret del govern espanyol per a facilitar la sortida de les empreses de Catalunya. El jutge de la sala social del TSJC ha escoltat totes les parts i ha decidit de mantenir la convocatòria de vaga. Ahir la sala contenciosa administrativa ja va rebutjar un recurs de la patronal perquè no tenia competències per a prendre una decisió.

Summary: El TSJC torna a refusar un recurs de Foment del Treball contra la vaga general


El candidat d’Unides Podem a la presidència del govern espanyol, Pablo Iglesias, ha subratllat aquest dissabte que no vol ‘viure en un país amb presos polítics‘, i ha garantit que ‘menteixen, insulten i manipulen’ els qui asseguren que l’1-O va ser pitjor que el 23-F. ‘No volem viure en un país amb presos polítics i no volem que es conegui la democràcia espanyola perquè hi hagi presos polítics, ens sembla un escàndol’, ha sostingut Iglesias durant un acte a l”Hospitalet. El líder de la formació ha participat en el primer acte preelectoral al costat de la batllessa de Barcelona i coordinadora de Catalunya en Comú, Ada Colau, i el número u dels comuns per Barcelona el 28-A, Jaume Asens. Els comuns i Podem han alertat que el PSOE prioritzarà un pacte amb Cs al congrés espanyol després de les eleccions espanyoles i que si la seva formació no és forta, no es podran ‘garantir’ les polítiques socials, sinó que es prioritzaran els interessos de l’Íbex-35. A més, han criticat les ‘mentides’ de les clavegueres de l’estat, en les que han inclòs policies, polítics, periodistes i empresaris, i han assegurat que el conflicte polític català només es resoldrà amb ‘diàleg’ a Madrid.

Summary: Pablo Iglesias diu que no vol viure en un país amb presos polítics


Durant els anys de la Comissió Europea controlada per Jean-Claude Juncker el procés independentista català ha fet eclosió i el conflicte amb l’estat espanyol ha arribat a la tensió màxima. El terreny de joc internacional era cabdal, i el govern espanyol, que havia badat durant la darrera etapa de la Comissió Barroso, ho va acabar entenent i va situar en posicions estratègiques, tant dins la Comissió Europea com al Parlament Europeu, persones al servei del combat contra l’independentisme. I durant aquests darrers cinc anys gent com ara Clara Martínez Alberola, Luis Romero, Juncker mateix, Antonio Tajani i Jaume Duch han servit per a curtcircuitar la relació de l’independentisme amb els àmbits de poder i de decisió de Brussel·les. Ara hi haurà una nova Comissió –encapçalada per l’alemanya Ursula Von der Leyen– i s’obren noves expectatives. Però Espanya continuarà tenint peons al seu servei per a continuar isolant l’independentisme català. La Comissió Juncker es va moure de la indefinició cap a una hostilitat progressiva envers l’independentisme; de la resposta de manual sobre l’afer intern espanyol al silenci còmplice i enervant respecte de la violència policíaca de l’1-O i la repressió desenfrenada de l’estat espanyol sobre els dirigents polítics i socials independentistes. A l’Eurocambra, Tajani s’erigia com el màxim aliat (guardonat i aplaudit amb escreix a Espanya per la seva contribució) del govern de Mariano Rajoy per a aturar el discurs independentista, posar-hi traves, provant, per exemple, fins al darrer moment, de boicotar la conferència del president Carles Puigdemont, el vice-president Oriol Junqueras i el conseller Raül Romeva el gener del 2017. No se’n va sortir, però en va prendre nota i més endavant, com es va veure en la sessió constitutiva del nou parlament del 2 de juliol proppassat, ho va fer pagar. I va ser nou que, a dins de les institucions europees, fins a les hores prèvies a la declaració d’independència del 10 d’octubre, hi hagués una intervenció més clara i directa, amb la petició del president del Consell Europeu, el polonès conservador Donald Tusk, a Carles Puigdemont perquè no tirés endavant la DUI (i li va fer cas) en benefici d’un escenari de diàleg. La DUI es va suspendre i el diàleg no va arribar, però sí la presó i la repressió. De Schinas al cor de la comissió Juncker Ara no hi ha ni Tusk ni Juncker ni Tajani; els han substituïts el belga Charles Michel, l’alemanya Von der Leyen i l’italià David Sassoli, respectivament. Però què en resta, dels seus equips, de la gent en qui l’estat espanyol confiava per a frenar l’independentisme? En el cas de la comissió, falta encara definir quina composició tindrà l’equip de Von der Leyen. Hi ha un nom que d’entrada ja repetirà, el del grec Margaritis Schinas, que fins ara era portaveu en cap de la comissió i que d’ara endavant serà un dels comissaris de l’equip de Von der Leyen si abans el Parlament Europeu el valida. Faltarà decidir la cartera que tindrà, i això dependrà fonamentalment de la presidenta de la Comissió. Schinas és recordat per aquelles conferències de premsa a Brussel·les, després de l’1-O, en què es feia l’orni amb les preguntes insistents de periodistes de mitjans de diversos països que li demanaven la resposta de la Comissió a la violència policíaca que havia vist tot el món contra els votants catalans. La muller de Schinas és l’espanyola Mercedes Alvargonzález, del PP, cap de gabinet del president del grup del PP europeu, Manfred Weber. Aleshores Schinas feia de tap, d’escut, perquè l’escàndol no arribés fins als despatxos del palau de Berlaymont i no passés de preguntes formulades sense resposta a la sala de premsa. Era la mateixa tàctica, la del silenci i la cara llarga, que Schinas va gastar quan molts periodistes li van demanar per l’escàndol més greu que ha esclatat a les mans de la Comissió Juncker, el ‘Selmayrgate‘. Es tracta d’un cas de relacions de poder, destapat pel periodista del Libération Jean Quatremer, de favoritisme entre la petita elit que aquests últims anys s’havia fet forta entorn del president de la Comissió, Jean-Claude Juncker, i que encarnava millor que ningú l’alemany Martin Selmayr. Selmayr va arribar al càrrec de secretari general de la Comissió per un procediment d’elecció molt dubtós, opac, dut amb secretisme, que va permetre que aquest cercle reduït a l’entorn de Juncker es fes fort. I en aquesta estructura, en què Selmayr ha actuat movent els fils de l’ombra estant, hi va tenir un gran protagonisme la valenciana Clara Martínez Alberola, del PP espanyol, una dona de confiança de Mariano Rajoy que va acabar essent la mà dreta de Juncker. Ella era la sospitosa d’haver manipulat la traducció a l’espanyol de la resposta de Juncker a una pregunta sobre la independència de Catalunya que li va arribar el setembre del 2015, molt poc abans de les eleccions del 27-S. Pocs mesos després d’aquell escàndol de la traducció, el govern espanyol la va condecorar amb la gran creu d’Isabel la Catòlica. Els corresponsals d’El País a Brussel·les deien d’ella: ‘Com a mà dreta de Juncker, a Martínez Alberola li va tocar de bregar, a part del Brexit, amb les repercussions a Brussel·les del procés a Catalunya, els dirigents del qual sempre van cercar, sense èxit, el reconeixement més o menys tàcit de la Comissió.’ Ara Ursula Von der Leyen ha de desmantellar aquesta estructura de poder al voltant de Juncker, perquè és tocada, desautoritzada pel Parlament Europeu, que va arribar a demanar la destitució de Martin Selmayr. I una de les primeres decisions de la presidenta ha estat justament de prescindir de Selmayr, que ha estat destinat a fer de representant de la UE a Àustria, amb l’argument oficial que no convé que hi hagi un alemany de secretari general quan la presidenta és alemanya, però amb l’explicació plausible que a Von der Leyen li convé de fer net a la Comissió. I és per això que també és previsible que Martínez Alberola deixi de tenir la posició privilegiada i poderosa que havia tingut amb Juncker. Una altra cosa serà on la recol·locaran, i si continuarà tenint capacitat d’influència dins la Comissió i si serà capaç de continuar neutralitzant el discurs independentista i qualsevol moviment de contactes eventuals. Per contra, és més complicat que canviï de lloc un altre dels espanyols més ben situats dins de la UE, Luis Romero, el director del Servei Jurídic de la Comissió Europea. Fa deu anys que té aquesta responsabilitat i en fa divuit que treballa en llocs de responsabilitat a la UE, sempre relacionats amb qüestions impositives. La seva posició actual li permet d’interpretar els tractats en nom de la Comissió. No és pas previst que amb la nova Comissió canviï pas el seu lloc. Control de comissions al Parlament Europeu Al Parlament Europeu s’obren noves expectatives. D’entrada pel perfil de David Sassoli, molt diferent del de Tajani. Sassoli, que pertany al grup socialdemòcrata i pot tenir un perfil menys bel·ligerant amb l’independentisme que no pas el seu predecessor, oimés quan va criticar la repressió policíaca de l’1-O i va suggerir que la UE podria mitjançar entre Espanya i Catalunya. El dia que s’estrenava, quan li van demanar sobre la qüestió catalana, va dir: ‘El president del parlament ha de dialogar amb tothom. La meva porta ha d’estar sempre oberta.’ Caldrà veure de qui s’envolta; qui serà, per exemple, el seu cap de gabinet, que hom dóna per fet que serà un representant del PSOE. I també és clar que continuarà en el càrrec de director general de comunicació de l’Eurocambra el català Jaume Duch, guardonat pel rei d’Espanya amb l’Ordre d’Isabel la Catòlica, per ‘la lleialtat a Espanya i els mèrits ciutadans estrangers en bé de la nació’. Durant aquests darrers anys, el ‘bé a la nació’ va consistir sobretot a ratificar i validar la política de Tajani al capdavant del parlament. Però sí que hi ha algunes novetats amb relació al nou parlament europeu que han passat una mica per alt i que cal tenir presents. El PP, PSOE i Ciutadans han aconseguit col·locar gent a la presidència de la comissió de Peticions i a la comissió de Llibertats, Justícia i Afers Interiors de l’Eurocambra. L’eurodiputada del PP Dolors Montserrat presidirà la de Peticions, mitjançant la qual en la legislatura anterior els partits del 155 ja van tenir la capacitat de frenar iniciatives catalanes. Ara també ho podran fer a la comissió de Drets Civils, presidida pel socialista Juan Fernando López Aguilar i amb l’eurodiputada de Ciutadans Maite Pagazaurtundua, molt hostil envers l’independentisme. Serà en aquesta segona línia que Espanya podrà tenir més capacitat per a maniobrar contra l’independentisme, després del fracàs del PSOE de Pedro Sánchez d’esdevenir un actor decisiu en el club europeu, després dels anys d’ostracisme del govern Rajoy. No se’n va sortir, va fracassar en les gestions perquè el socialista neerlandès Franz Timmermans fos president de la Comissió, i tant aquest càrrec com el del president del Consell Europeu van anar a parar en mans dels conservadors. I l’aposta de Josep Borrell va acabar rebent un premi menor, el de representant de la política exterior de la UE, amb un marge de maniobra i una autonomia de moviments que seran molt limitats per al propòsit real del nomenament: ofegar l’independentisme català a Europa. La nova cúpula de la UE coneix bé la dimensió del conflicte català

Summary: Quins són els homes i dones que Espanya pot mantenir a la UE contra l’independentisme?


L’ultimàtum de l’oposició a Evo Morales perquè deixi el poder no ha estat escoltat pel president de Bolívia, com era d’esperar, i ara han fet una crida a radicalitzar les protestes fins a paralitzar l’Estat. El cap del Comitè Pro Santa Cruz, Luis Fernando Camacho, s’ha dirigit a la multitud al centre de Santa Cruz després de complir-se les quaranta-vuit hores que havien donat de marge a Morales perquè dimitís. Mentrestant, en altres urbs els comitès cívics el seguien en directe en pantalles als carrers. El cap ha fet una crida a blocat de manera pacífica les institucions de l’estat a partir d’avui. La finalitat, com explica, és ofegar econòmicament el país per veure si així Morales cedeix. Amb el tancament de les fronteres del país es reforça la pressió de l’aturada indefinida que compleix avui tretze dies consecutius, quan l’oposició va formular les denúncies de frau electoral.

Summary: L’oposició de Bolívia fa una crida a paralitzar el país amb l’objectiu que renunciï Morales


Els Mossos d’Esquadra defensen que la situació de la seguretat a Barcelona no és ‘ni alarmant ni excepcional’ malgrat reconèixer que les dades ‘no són bones’. El sotscap de la regió de Barcelona, Ignasi Teixidó, ha indicat que a Barcelona hi ha un 30% més de robatoris violents però ha remarcat que hi ha un 80% més de detencions. Pel que fa als furts, ha dit que n’hi ha un 5% més i que la resposta policial ha comportat un increment del 30% de les detencions. ‘Aquestes dades ens donen esperances per revertir la situació aviat’, ha afegit Teixidó. Després d’una reunió de la cúpula policial per analitzar el pla estival, fonts policíaques han apuntat que la sensació d’inseguretat de la ciutadania i la repercussió mediàtica de determinats fets delictius, que atribueixen a la manca d’activitat política, s’han de contextualitzar per veure que ‘estan dins la normalitat de les seqüències estadístiques’. Els Mossos d’Esquadra asseguren que hi ha ‘indicadors’ que els permeten ser ‘optimistes’. Si bé fa un any entre les principals preocupacions hi havia els narcopisos i els robatoris en habitatges, consideren que aquests temes s’han afrontat correctament i que les prioritats ara són altres assumptes com els robatoris amb força a la via pública. Pel que fa a les xifres dels homicidis, asseguren que les xifres estan molt per sota del que havien estat. En aquest sentit, pel que fa a les dades d’assassinats i homicidis a Catalunya, la xifra més alta és del 2012, amb 75 assassinats i homicidis, seguida dels 64 del 2017 i els 56 del 2014. Aquest 2019 n’hi ha hagut 33, dels quals 27 ja s’han resolt, mentre que l’any passat n’hi van haver 45, tots resolts. Cinc dels dotze homicidis d’aquest any a Barcelona s’han resolt. A Barcelona aquest any hi ha hagut 12 homicidis i assassinats, dos més que l’any passat. Però exceptuant les dades del 2017 des del 2012 les dades sempre han estat entre els 10 de l’any passat i els 14 del 2014. Pel que fa als robatoris amb violència i intimidació, sí que les xifres del 2019 (763) són les més altes des del 2012 (835). Però en la comparativa anual, fins al 15 d’agost d’enguany s’han produït 5331 robatoris i l’any passat van ser 7256. Malgrat l’increment en les detencions per robatoris amb violència, els detinguts que acaben a la presó són un percentatge proper al 10%. El 2018 van ingressar a presó 159 dels 1627 detinguts i fins al 15 d’agost d’enguany han estat 165 dels 1529 detinguts. En aquest sentit, fonts del departament recorden les paraules del conseller, Miquel Buch, demanant una modificació de la legislació perquè jutges i policies tinguin més elements per lluitar contra aquests delictes. Per afrontar la sensació d’inseguretat continuaran apostant per l’increment de la presència policíaca com s’ha fet amb el desplegament a la Mina d’unitats antiavalots, incrementar patrulles al front marítim o donar cobertures a diverses necessitats regionals. També assenyalen que completaran el dispositiu de la Guàrdia Urbana per a perseguir manters. A banda, destaquen que el desplegament previst pel setembre, amb la nova promoció d’agents, serà positiu. Les mateixes fonts han reconegut un increment del grau de violència i que sovint els furts acaben evolucionant en robatoris amb força i intimidació. No obstant neguen un augment de la presència d’armes blanques a la via pública. Pel que fa als homicidis de Barcelona, asseguren que no tenen cap connexió entre ells, però que dos terços estan relacionats amb les drogues.

Summary: Els Mossos diuen que el nombre de delictes enguany a Barcelona no és ‘ni alarmant ni excepcional’


Milers de persones s’han manifestat avui a Palma per reclamar sobirania de Mallorca amb el lema ‘Per un full de ruta sobiranista’. Des de les sis de la tarda, el Passeig del Born s’ha començat a omplir de gent i la manifestació acabarà al parc de les Estacions. En acabar, hi haurà una ballada popular a càrrec d’Al Mayurqa i un concert amb Pirates Pirats i Xarxa. La Plataforma 31-D ha estat l’encarregada de convocar la ciutadania de Mallorca a la manifestació. Des de la plataforma, s’ha valorat positivament la decisió del Consell de reconèixer el dia 31 de desembre com la Diada de Mallorca. Entre els manifestants hi havia membres de Més, com el vice-president Biel Barceló o el president del Consell de Mallorca, Miquel Ensenyat. Tots ells han celebrat, també, que la diada sigui demà. Ací en teniu algunes fotografies: Diada de Mallorca. Per un full de ruta sobiranista. @AssembSmallorcA @assemblea @ocbcat @omnium @grupblanquerna pic.twitter.com/yxSsSP3HNo — Decidim (@DaDPV) December 30, 2016 A l'illa, milers de persones clamen per la sobirania a la #DiadadeMallorca #31D #somMÉS pic.twitter.com/99z34J3yp3 — MÉS per Mallorca (@MESperMallorca) December 30, 2016 Per un full de ruta sobiranista! Avui som a la #DiadaDeMallorca pic.twitter.com/A7Ntk0rDvt — Esquerra Republicana (@Esquerra_ERC) December 30, 2016 A la manifestació del #31D, enguany ja sí, la vertadera #DiadaDeMallorca pic.twitter.com/bXQlSfJonI — Margalida Puigserver (@MPuigserver) December 30, 2016 L’esquerra alternativa també s’ha manifestat avui amb el lema ‘Per la plena sobirania de Mallorca – Construïm els Països Catalans’. Ací en teniu dos vídeos. Comença la manifestació del @BUP_Mallorca #DiadaDeMallorca pic.twitter.com/4477efwgtO — Arran #NiReiNiPor 🔥 (@Arran_jovent) December 30, 2016 CONSTRUÏM LA UNITAT POPULAR EN ELS PAÏSOS CATALANS. NI UN PAS ENRERE! #DiadaDeMallorca pic.twitter.com/v6lcI38Jvj — SEPC (@SEPC_nacional) December 30, 2016

Summary: Milers de persones es manifesten a Palma reclamant la sobirania de Mallorca


La CUP s’ha mostrat sorpresa i molesta pel to que ha utilitzat amb ells el president de la Generalitat en funcions, Artur Mas, en la seva compareixença. La diputada Anna Gabriel ha criticat el ‘vocabulari agressiu i la falta de respecte absoluta cap a l’espai polític de la CUP-Crida Constituent’, i tot i no voler entrar a valorar-ho massa, ha afirmat que el discurs de Mas ‘com a mínim se situa en el terreny de la provocació’. A més, ha considerat que el president en funcions ha volgut llençar un missatge amb un ‘contingut fratricida i frontista’. ‘El país té elements suficients per valorar si en aquest moment és oportú tractar així l’espai de la CUP-CC per part del que encara és president en funcions’, ha conclòs. Gabriel també ha volgut rebatre els arguments que Mas ha fet servir per acusar la CUP de no haver-se mogut i no haver aportat propostes a les quals oferia Junts pel Sí en la negociació d’aquests últims mesos. ‘La CUP ha estat amb una actitud permanent de fer propostes, acompanyades de formules d’implementació, quantificació de recursos i calendaris d’execució. El pla de xoc partia d’una proposta elaborada íntegrament per la CUP. Però finalment JxSí posa sobre la taula el que respon bàsicament al seu programa electoral’, ha sentenciat. Per a Gabriel, qui s’ha quedat estancat ha estat, justament, Junts pel Sí i sobretot CDC. ‘No ens hem tancat a res, ens hem mogut moltíssim, hem fet propostes també en formules de presidència, de govern amb un comissionat internacional pel procés, i qui ha dit no a tot és Mas’, ha afegit la diputada. Malgrat aquesta resposta, la CUP ha volgut instar de nou a JxSí i Mas a variar la seva posició per evitar eleccions al març. ‘Tenim encara 72 diputats al Parlament. I així com nosaltres ens hem mogut, ens hem tensionat internament també però enteníem que havíem de prendre la decisió, ara l’ha de prendre JxSí i CDC, i han de decidir si donen el tret de sortida a la campanya electoral o si aprofiten els dies que queden per trobar una solució de consens que entenem que encara hi podria ser’, ha conclòs.

Summary: Gabriel critica ‘l’agressivitat’ i la ‘falta de respecte’ de Mas a la CUP


Svetlana Aleksiévitx, premi Nobel de literatura 2015, va culminar ahir la seva visita a Barcelona en un acte multitudinari al CCCB. Fou una conferència-entrevista acompanyada de l’escriptor Francesc Serés en què va emocionar els assistents, per la senzillesa i la humilitat, i la franquesa. Va parlar, per exemple, de com s’ho fa per entrevistar set-centes persones que van viure i sofrir de prop la catàstrofe de Txornòbil; perquè li expliquin les seves emocions, els seus records i les seves pors, i tot l’amor que duien dins i que la radiació va cremar; de com en surten milers de pàgines de transcripcions, de relats que pugen de l’ànima, fins que ‘va apareixent la música del llibre’ –i quin llibre: ‘Pregària de Txernòbil’ (Raig Verd, 2016). El vestíbul principal del CCCB era ple a vessar. Hi havia expectació, i molta gent, dempeus i tot, per escoltar aquesta escriptora bielorussa que va haver de passar més d’una dècada exiliada per la persecució del règim de Lukaixenko. És una dona incòmoda per al poder establert després de la caiguda del comunisme, tant a Bielorússia com a Rússia mateix: ella ha donat la paraula a centenars de testimonis, a gent normal i corrent que ha pogut sortir de l’anonimat, confegint amb les seves veus uns llibres que són obres corals sobre el fracàs del trànsit del comunisme decrèpit a un capitalisme salvatge i inhumà; sobre les atrocitats comeses pels soldats russos a l’Afganistan i el patiment dels familiars que els esperaven a casa pensant que eren herois; sobre les dones soviètiques que van anar a la guerra i sobre la fi del temps i de la història amb l’explosió del reactor número 4 de la central de Txornòbil el 26 d’abril de 1986… Rússia i la por Entre els assistents a la gran sala del CCCB hi havia molts russos, bielorussos, ucraïnesos…, tots expectants, emocionats de tenir al davant una periodista que admiren, a qui agraeixen que hagi explicat a Europa què ha passat a Rússia i què és i què fa el règim de Putin, i de poder escoltar-la de primera mà. Aleksiévitx va parlar de la Rússia d’avui, de les dues Rússies: la que se sent europea i la que se sent única i incomparable, la que mira a la Xina, la del poder autoritari, la de ‘l’elit política que està enfadada perquè no sap on ficar tots els diners que té.’ I la seva Rússia? ‘Els de la meva Rússia són pocs. I callen. Per por de perdre la feina, perquè ni tan sols poden marxar.’ Perquè encara hi ha por. ‘El sistema soviètic autoritari va inculcar la por a diferents generacions. Aquesta por encara persisteix avui, perquè per haver dit segons què pots perdre la feina o ser expulsat de la universitat… Sí, la por. El sistema totalitari fa que la gent s’inhibeixi, que la gent no surti al carrer, no protesti. Això persistirà fins que no se’n vagin aquests governants que tenim ara’, deia divendres passat, tal com recollia Montserrat Serra. I ahir reblava: ‘Alimenten el fantasma de la guerra a propòsit, per a encadenar la gent, per atemorir-la. La guerra és l’única experiència que coneixem. És l’única forma en què podem existir. Als anys noranta la gent cridava llibertat, i no sabia què volia dir això.’ I d’aquí ve la frustració: ‘La generació de la Perestroika ens hem sentit frustrats. Per què va passar això? Perquè el rus que es va sentir enganyat va trobar l’escapatòria en una superidea que justificava les penúries, amb la filosofia del castell assetjat. Així es fa més fàcil de viure en aquesta penúria, difonent la idea que ens humilien, que el món ens humilia… i d’aquesta manera, si en un hospital no hi ha prou gases, doncs no passa res.’ ‘Per què no es tornaven boges?’ Aleksiévitx ha estat capaç de transmetre això en la seva obra, deixant que flueixin els testimonis, la gent que ho ha hagut de suportar, deixant espai i endreçant petites històries quotidianes que prenen força per la dimensió coral, quan se succeeixen, una rere l’altra, i fan el relat implacable. Però sempre partint de la senzillesa. ‘Fa falta molta feina per arribar a la senzillesa’, li deia Serés, que recordava la distinció entre ‘la veritat oficial i la de les persones’. Ella deia que no mira de fer entrevistes, sinó de tenir converses. ‘Vaig a veure una persona com si fos un amic. No és cap entrevista, és una conversa sobre la vida, sobre tots els temes de la vida. S’ha d’intentar parlar d’amic a amic. Necessitem la veritat humana.’ Serés: ‘La literatura passa a pocs centímetres de nosaltres. És a prop.’ Aleksiévitx: ‘La nostra vida no consisteix a fer coses grans. Per a mi la cosa més important és recollir noves perspectives sobre fenòmens de la vida quotidiana, instants de la nostra vida. Perquè al final de la nostra vida ens quedaran tots aquests instants.’ Serés: ‘Arriba un moment que un escriptor sent la necessitat, el deure, d’explicar una cosa perquè, si no, es perdrà… Us passa això?’ Aleksiévitx: ‘No. Jo vull parlar de la vida. No tinc cap deure. És un interès per la vida, per saber quina mena de dones són les dones amb qui parlo. Per què no es tornaven boges ? Volia trobar-ne la resposta. Les dones no tenien mai res a veure amb Mart, amb el déu de la guerra; la guerra era un assassinat per a elles. Elles m’explicaven com morien els ocells, i com els matava una bala perduda. La dona sentia aquest amor. Per a mi això era un impuls important, una tasca intel·lectual, no era pas cap deure. Després jo establia una relació amb elles, però era per la voluntat de transmetre què passava.’ Al cap i a la fi, tant l’un com l’altra es referien a una mateixa cosa. La Liudmila Ignatenko amb qui va parlar Aleksiévitx, la dona d’un dels primers bombers que van anar a apagar el foc del reactor a la central de Txornòbil, mort per la radiació, i en Majeed, l’algerià sense papers que va viure durant molts anys en males condicions en un paller a Saidí, fins que es va esfumar, la història del qual Serés explica a ‘La pell de la frontera’ (Quaderns Crema, 2014), tenen una cosa en comú. Una cosa fonamental: que les seves històries s’haurien perdut si l’un i l’altra no les haguessin atrapades. ‘La literatura passa a pocs centímetres de nosaltres’, deia Serés. I el periodisme, el periodisme en essència. Això que ells han fet i que ahir ens explicaven. És un periodisme molt allunyat de la urgència del periodisme d’avui, és un periodisme que ha requerit molts anys de cocció. La conversa entre Serés i Aleksiévitx prenia intensitat. Perquè arribava a tocar l’essència de què és la literatura més despullada, la que cerca històries que són grans perquè ens són comunes i les tenim a tocar i les presenta sense cap artifici. I se’ns feia un nus a la gola, tot era silenci i conteníem la respiració perquè Aleksiévitx ens explicava coses de la gent amb qui ella ha parlat durant tants anys i semblava que parlava de nosaltres. Perquè al final tot allò que deia anava a parar a la tensió brutal entre l’amor i la mort. Va parlar de la dona que explica com estimava el seu marit, el bomber que va perdre la vida per la radiació extrema a què va ser sotmès quan intentava apagar el foc a Txornòbil. Aquella dona estava embarassada i, malgrat els advertiments dels metges i de tothom, s’atansava sempre al seu marit, el cos del qual s’anava desfent pels efectes de la radiació a l’hospital de Moscou on el van ingressar. I s’hi atansava, en tenia cura i l’abraçava perquè se l’estimava, i perquè pensava que la criatura, dins del seu ventre, quedava protegida. Ella què sabia. Era amor. I era mort. Ho resumia així Aleksiévitx: ‘M’agradaria entendre el fenomen de l’amor. El mal és molt estètic, i el bé no és tan penetrant, és més indefens. Només hi pots arribar amb la bellesa. Per això “Pregària de Txernòbil” comença amb un relat que no saps si és sobre l’amor o sobre la mort; sembla que és sobre la mort, però també és sobre l’amor veritable. La meva tasca és treure’n l’espiritualitat. Perquè l’odi no ens salvarà. Només ens salvarà l’amor.’ Però Aleksiévitx sent inquietud pel futur, per l’impacte de la globalització, per la hiperinformació, per les noves formes de terrorisme… ‘El futur no es pot preveure. Cada vegada és més difícil de ser humà. Com ens relacionarem entre nosaltres? És impossible d’entendre segons qui. Com una persona continua essent una persona a l’infern?’

Summary: Svetlana Aleksiévitx: ‘Cada vegada és més difícil de ser humà’


Un any més, i ja en van dos, representants de l’Ajuntament de Gandia (la Safor), institució que convoca els premis Ciutat de Gandia, han presentat a Barcelona els llibres guardonats en la darrera edició. Els premis es van fer públics el novembre passat i ara els llibres arriben a les llibreries. En el cas del LV premi Ausiàs March de poesia, Un arbre molt alt, de Jaume Coll Mariné, i en el cas del XXXIX premi Joanot Martorell de narrativa, Aglutinació, de Joan Jordi Miralles. Tots dos volums són publicats per Edicions 62. El responsable de l’IMAB (Institut Municipal d’Arxius i Biblioteques de l’Ajuntament de Gandia), Àlvar Garcia, ha destacat que feia trenta anys que aquesta institució i el segell Edicions 62 viatjaven plegats, ‘a favor de la literatura escrita en la nostra llengua i per reivindicar Gandia com una ciutat literària, pàtria dels clàssics de la literatura catalana’. Àlvar Garcia ha explicat que, a partir d’aquesta edició, el premi mantindrà la dotació econòmica (22.000 euros per al Joanot Martorell i 8.000 per a l’Ausiàs March) i, a més, es convidarà els guanyadors a estar-se una setmana a la ciutat, allotjats a l’Alqueria del Duc, una edificació del segle XVI que avui acull l’escola d’hostaleria i que, a partir d’ara, destinarà una part de les estances a casa d’escriptors. Així, durant els mesos d’abril i maig, els guanyadors de cada edició podran estar-se una setmana a Gandia escrivint, i alhora, participant en activitats literàries de la ciutat, com un club de lectura o amb professors i alumnes d’alguns instituts. Un llibre de poemes d’alta volada Jordi Cornudella, membre del jurat del premi Ausiàs March de poesia, ha destacat d’entrada la bona relació entre l’Ajuntament de Gandia i Edicions 62, i la voluntat de Gandia d’arribar a tot el territori. Tanmateix, ha reconegut i criticat el fet que aquest esforç d’aliances, de compartir i reivindicar un mateix àmbit territorial i literari, sobretot ve dels organitzadors del País Valencià. I n’ha posat un exemple cristal·lí: enguany, els premis Ciutat de Gandia han atorgat un tercer premi, el Roís de Corella, per a destacar una trajectòria. El primer guardonat ha estat el poeta Marc Granell, un dels més destacats de la seva generació, i que durant molts anys va formar part del jurat del premi. Cornudella ha recordat que, l’any passat, la Institució Alfons el Magnànim va publicar la poesia completa de Marc Granell i que aquest volum no es pot trobar a cap llibreria de Barcelona. Cal canviar dinàmiques i cal continuar treballant per fer una xarxa de relacions més densa. Dit això, Jordi Cornudella ha entrat a valorar l’altíssima qualitat del guanyador d’enguany de l’Ausiàs March, el jove Jaume Coll Mariné (Muntanyola, Osona, 1989), que quan encara no té els trenta anys ja despunta amb aquest segon llibre de poemes publicat, Un arbre molt alt (el primer va aparèixer a Edicions de 1984, Quanta aigua clara als ulls de la veïna). Ha dit Cornudella: ‘Aquesta edició hi ha hagut una unanimitat absoluta del jurat. És un llibre molt bo. Un arbre realment molt alt . Als lectors de poesia ens ha atrapat de seguida i ens ha arrossegat fins al final. Té un gran interès pel que diu i es fa viu en la imaginació a partir d’un món de paraules i sensacions, però també d’imatges d’un territori, que és el seu. Un territori concret, Muntanyola, imaginable, habitat. És també un llibre ric en l’ús de les eines retòriques. El llibre ens ho posa molt fàcil als amants de la poesia, perquè qualsevol poema convenç el descregut.’ I, mentre el títol Quanta aigua clara als ulls de la veïna naixia d’un vers de J.V. Foix, Un arbre molt alt té l’origen en un poema de Gabriel Ferrater. Són títols que mostren el pòsit d’aquest poeta, que no és fins després d’haver triat el títol que s’adona que és un vers de Gabriel Ferrater. I Cornudella, abans de passar la paraula al poeta, ha acabat dient: ‘És una veu consolidada entre les que es compten en el nostre panorama literari. També és una veu sàvia, perquè els seus poemes són plens de ressons.’ Al seu torn, Jaume Coll Mariné, ha parlat de joc literari. Per ell, fer literatura és un joc, un joc vivencial, la literatura com a joc, que t’ho fa passar bé. Coll Mariné juga amb eines molt variades i amb models de poesia diferents. Són recursos per a no avorrir el lector i per a passar-ho bé, com també l’oralitat. Diu el poeta: ‘La qüestió oral sempre hi és, en els meus textos, perquè m’hi sento còmode, també.’ Coll Mariné viu en un mas, Vila Vendrell, en un poble petit, de muntanya, a la comarca d’Osona, fent frontera amb el Moianès, a prop de Collsuspina. Aquest és el paisatge natural del qual parla, és clar, perquè és el seu, el que coneix, el que té a prop. No escriu de l’entorn per una voluntat programàtica, escriu del seu paisatge per coneixement i proximitat. Els poemes que conté el llibre estan agafats per dues cites de dos dels seus poetes de referència: ‘M’agafo al gerd brancam, arreu, arreu se’m vincla, arreu arreu se’m romp en bella trencadissa.’ Jacint Verdaguer i ‘Els braços em van semblar branques d’un arbre molt alt.’ Gabriel Ferrater ‘Tots dos autors són part del meu pòsit, autors que m’acompanyen. I l’arbre com un element últim del lloc.’ Ho diu Coll Mariné, que en el llibre també cita molt Maria-Mercè Marçal –en l’epígraf és citada–, i que remet al seu viatge més amorós. Sobre el fet d’ensenyar els referents literaris, el poeta diu: ‘És necessari. Perquè, si la literatura és un joc, cal que l’altre, el lector, jugui amb les mateixes cartes.’ Preguntat sobre el fet que entengui la literatura com un joc, Coll Mariné ha explicat: ‘Entendre un poema és igual que entendre un partit de futbol. En tots dos casos hem d’entendre els elements d’artifici sobre els quals se sustenta el joc.’ Jugant amb els límits vitals Joan Jordi Miralles (Osca, 1977), guanyador del Joanot Martorell, ha explicat de la novel·la Aglutinació: ‘El llibre parteix d’una experiència que vaig viure ja fa anys a la ciutat de Londres. No he escrit una autoficció, tot i que hi ha una sèrie d’elements i d’experiències que neixen d’aquell moment. El que em va cridar l’atenció d’aquella experiència va ser descobrir que a Londres s’hi concentren una gran qualitat de persones que fugen (running away). Són persones que no tenen gaires lleis que els regeixin, que salten de feina en feina, que sovint pateixen molta solitud, però que tenen la compensació de viure experiències que es troben en una realitat limítrofa, es troben al límit de moltes coses. Això em va cridar molt l’atenció i em va corprendre. I parlo d’això i d’un personatge, el protagonista, que es busca la vida i que viu experiències hilarants, i que porta el pes d’una experiència que l’ha marcat, que el condiciona, que s’acaba descobrint al final.’ Aquest llibre, Joan Jordi Miralles l’ha anat reescrivint durant més d’una dècada. El va començar a escriure el 2003 i durant tots aquests anys l’ha acompanyat. La primera versió escrita tenia cinc-centes pàgines. Reescriure també és anar restant. El llibre que es publica en té 169, de pàgines. Joan Jordi Miralles és autor de les novel·les L’altíssim (premi Andròmina, 2005, editorial 3i4), L’úter de la balena (premi Vila de Lloseta, 2010) i Una dona meravellosa (Labreu, 2014). També és autor del llibre de relats La intimitat de les bèsties (premi Marian Vayreda, 2017, Empúries). En teatre ha publicat Els nens feliços (Males Herbes, 2016) i Això és Àustria (premi de Teatre Mediterrani Pare Colom, 2012).

Summary: El joc literari i els premis Ciutat de Gandia