Hi ha pocs llocs que propiciïn tanta solemnitat com el paranimf de la Universitat de València. Ahir a la vesprada les butaques de vellut vermell, els quadres amb rectors a les parets, els llums immensos, van acollir la sessió inaugural d’un congrés d’història que aplegarà, a València, Morella i Alacant, més de cent vuitanta especialistes per exposar, debatre, contrastar dades, idees, reflexions, història. L’ocasió s’ho val. Val la solemnitat i val també l’esforç de convocatòria: les universitats d’Alacant, Jaume I de Castelló, de València, Politècnica de València i Miguel Hernández d’Elx s’han unit amb la Generalitat per commemorar els sis-cents anys d’existència de la institució valenciana. Sis-cents anys. Que aviat és dit. I potser no prou conegut. Ni assumit. Durant una setmana, en sessions simultànies, els especialistes parlaran de la creació de la Generalitat i ‘de la seua abolició, de la seua recuperació i el seu present, de les seues funcions i competències, de la seua composició i forma d’elecció, del seu patrimoni cultural i artístic, de la relació amb el monarca, sempre basculant entre la col·laboració i la confrontació, de la negociació, de la representativitat política, de finances i fiscalitat, de deute públic, de construcció de l’estat i de la història valenciana dels últims sis segles en general, amb la Generalitat com a fil conductor’. Vet ací l’estructura del congrés internacional ‘La veu del regne‘ en paraules de qui n’és president, l’historiador Antoni Furió. Quan s’acabi l’acte al paranimf, aquests sis-cents anys quedaran esplèndidament condensats en un espectacle de paraula i de música confegit per la Capella de Ministrers amb guió i textos d’Alfons Llorenç, amb fragments del Cant de la Sibil·la i del Misteri d’Elx, goigs de Joan Baptista Comes, cançons per recordar la brutal expulsió dels moriscos, la persecució inquisitorial dels jueus (sota l’estàtua del seu fill, al claustre renaixentista de la Nau, el record de la mare de l’humanista Lluís Vives, que fou desenterrada i feta cremar, és estremidor), la desfeta d’Almansa o la represa de final del segle XX: la veu precisa i elegant d’Elia Casanova cantant ‘Jo vinc d’un silenci’, de Raimon, envoltada pels músics de la viola d’arc, del llaüt o del zaz, és una fita digna de recordar. Síntesi Furió Però abans de tot això, els degans i més autoritats universitàries van prenent posicions a les butaques que s’estenen a banda i banda de la taula presidencial. El Paranimf s’omple amb una destacada representació de la vida universitària. Gent de la cultura. Joan Francesc Mira, Medalla d’Or de la universitat. Pocs polítics. El conseller d’Hisenda, Vicent Soler, la consellera de Justícia, Gabriela Bravo. Entra la rectora de la Universitat de València, Mavi Mestre, el president de la Generalitat Valenciana, Ximo Puig, i el de les Corts, Enric Morera. Ja tothom és a lloc. Antoni Furió seu en una petita taula davant de la presidència i, amb la veu modulada i clara, desgrana, durant trenta minuts, sis-cents anys d’esdeveniments i de perspectives. És la presentació oficial del Congrés: una esplèndida lliçó de síntesi i de reflexió històrica. ‘Els sistemes polítics reflecteixen les realitats socials i econòmiques de les societats de les quals emanen’, comença recordant Furió. Així doncs, aquella primera Generalitat ‘traduïa en la seua composició els trets característics de la societat valenciana’, urbana i amb una economia en bona mesura orientada cap al mercat i l’exportació: ‘Més que de magnats i de barons, el regne de València era un país de cavallers i petits nobles, de ciutadans i mercaders, de juristes i professionals urbans, i això és el que reflecteix la primera composició de la Generalitat.’ La data oficial de naixement, i la que enguany es commemora, és el 1418, quan les Corts li van establir una estructura permanent. Per bé que, com sol passar en aquests casos, abans ja hi era: ‘En realitat, i com les seues homòlogues catalana i aragonesa, la Generalitat Valenciana havia nascut molt abans, com a diputació permanent de les Corts, però sense estructura formal reconeguda ni caràcter estable’, apunta Antoni Furió. És a dir, les Corts tan sols es reunien si el rei les convocava, i solament ho feia si no tenia cap més remei: normalment, quan necessitava diners. Com que, a més d’aquest buit de temps, sempre hi havia punts per acabar, o per acabar de concretar, o etcètera, a mitjan segle XIV ja hi havia comissions de seguiment per a enllestir la feina de les Corts una vegada dissoltes. El context de la llarga guerra amb Castella, i l’enorme despesa que implicava, va propiciar aquestes diputacions permanents: el rei Pere el Cerimoniós, ‘desesperat per trobar finançament per a fer front a la invasió castellana que dues vegades havia arribat davant les portes de la ciutat de València’, desgrana Antoni Furió, va haver de fer concessions perquè li aprovessin les demandes econòmiques, i ‘acceptà que els impostos votats per a reunir la suma del subsidi fossen recaptats i administrats per les mateixes Corts mitjançant una comissió delegada. S’obri així un important capítol en la història no sols fiscal i financera sinó sobretot política del regne de València i en general de la Corona d’Aragó que els acosta més a la via del parlamentarisme i el constitucionalisme propis d’Anglaterra, els Països Baixos i altres regions europees que no a la via més monàrquica i autoritària seguida per França i Castella i que desembocaria en l’absolutisme’. I continua: ‘Mentre que en aquests dos països seria el monarca, el poder central, qui s’encarregaria de la recaptació i la gestió dels impostos, amb tot el que això comporta i que bé sabem els valencians del segle XXI, en el regne de València, com en la Corona d’Aragó, qui se n’encarregava era la Generalitat i la hisenda del regne, convertits en actors polítics que, com el parlament en Anglaterra o institucions similars en Flandes i Holanda, constituïa un contrapès a l’actuació del sobirà.’ 'La singularitat política dels valencians no és un fenomen de fa menys de quaranta anys, quan es va crear l'estat de les autonomies: clava les seues arrels en un passat antic, plurisecular i encara viu i present' Les primeres passes, per tant, es van fer a mitjan segle XIV. La consolidació de la nova institució va arribar amb el rei Alfons el Magnànim, a les Corts de l’any 1418, quan aquella Generalitat, que inicialment s’anomenava Diputació del General perquè representava el conjunt, el general, dels habitants del regne de València, va començar a funcionar amb regularitat. Hi havia la guerra, sí, i les qüestions fiscals i financeres, però hi havia més: tal com remarca Furió, ‘el naixement de la Generalitat no respon tan sols a una necessitat administrativa o financera, sinó també a una qüestió eminentment política: enfront del rei hi havia un regne, representat políticament per les Corts’ i, entre Corts i Corts, per la Generalitat. El primer deute públic És una qüestió potser sorprenent. Ja ha estat introduïda per Antoni Furió en el seu parlament inaugural i es desenvoluparà al congrés: ‘A la consolidació de la Generalitat també hi contribuí l’emissió de deute públic: de fet, es tracta, i això és poc sabut, del primer deute sobirà o estatal, a Europa, si exceptuem només el de les ciutats-estat del nord d’Itàlia.’ La qüestió és que els interessos d’aquest deute públic ‘es pagaven amb els ingressos fiscals recaptats per la institució, els impostos coneguts com a “generalitats”, que es convertiren així en permanents i regulars. I ho eren perquè amb ells s’havien de pagar els interessos del deute’. En tot cas, tot plegat, continua Furió, ‘dotava l’estat d’un important volum de recursos que, en el cas valencià com en el de la resta de territoris de la Corona d’Aragó, era gestionat i controlat per la Generalitat’. I ho rebla amb una comparació pràctica: ‘Podem fer-nos una idea de què significa això si tenim en compte l’actual infrafinançament del País Valencià i, com a conseqüència, la seua invisibilitat política.’ En resum: ‘Guerra, fiscalitat i finances, especialment el deute públic, són en l’origen de la forma que va acabar adoptant la construcció de l’estat als territoris de la Corona d’Aragó, caracteritzada per un equilibri de poder més gran entre el rei i el regne, i per la participació política d’aquest mitjançant la Generalitat, que duu l’administració fiscal i financera de l’estat. Cosa que no es produïa a Castella, on mai no es va desenvolupar una institució semblant.’ Desfeta i recuperació Igual com la resta d’institucions valencianes, la Generalitat va ser abolida el 1707, ‘després de la derrota valenciana en la guerra de Successió i del decret de Nova Planta, que substituïa l’antic ordenament foral per les lleis i institucions castellanes’. I de seguida hi fa un apunt important que potser ens podríem prendre com una lliçó de la història: ‘Quan dic derrota valenciana i no del bàndol austriacista és perquè la derrota va ser general, de tots els valencians, tal com amargament es queixaven els partidaris del Felip V, que protestaren per la supressió de les lleis i les llibertats valencianes i que per això mateix, tot i la seua filiació política, tot i la seua lleialtat a la nova monarquia, acabaren a la presó.’ Val a dir que, malgrat abolicions i persecucions, la Generalitat no va desaparèixer del tot de l’imaginari dels valencians. Hi havia, recorda l’historiador, ‘un testimoni permanent de l’antiga esplendor en el magnífic edifici del palau de la plaça de Manises’. I, ja als segles XIX i XX, ‘les institucions forals, juntament amb tot el passat medieval i modern, es convertiren en objecte, primer d’evocació nostàlgica, per part dels poetes i erudits del romanticisme i la Renaixença, i, més tard, de reivindicació política per part del valencianisme’. I hi va haver la Declaració Valencianista, precisament l’any 1918, en el cinquè centenari de la Generalitat, i, dins la Segona República espanyola, continua Furió, ‘les aspiracions valencianistes s’anaren concretant en l’aconseguiment d’un estatut d’autonomia, en l’estela dels que ja havien aconseguit Catalunya, Euskadi i Galícia i que la guerra no va fer possible. Aquestes aspiracions es reprengueren durant el franquisme i, sobretot, durant la transició, quan les forces progressistes afegiren al paquet bàsic de reclamacions democràtiques, llibertat i amnistia, la de l’estatut d’autonomia’. L’any 1982, finalment, es recuperava ‘més que no pas l’antiga institució pre-moderna, el seu nom i el seu caràcter simbòlic’. Al capdavall, clou el president d’aquest congrés, ‘la singularitat política dels valencians no és un fenomen de fa menys de quaranta anys, quan es va crear l’estat de les autonomies, quan es va decidir el cafè per a tots per a aigualir el de Catalunya i el País Basc, sinó que clava les seues arrels en un passat antic, plurisecular, i encara viu i present.’ La intervenció d’Antoni Furió en aquesta obertura de congrés no va oblidar, per a acabar, una reflexió adreçada segurament als responsables polítics presents i absents, però també al conjunt del poble del qual, mitjançant aquesta seva institució, se’n pot ben resseguir la història: ‘Sis segles no són poca cosa. Encara que la celebració siga hui tan tímida, sense estridències ni grans solemnitats que casen amb la importància de l’efemèride.’

Summary: La Generalitat Valenciana reivindica sis-cents anys de la seva història


Respon ENRIQUE FONT: Sempre s’ha dit que el comportament homosexual és una paradoxa des del punt de vista evolutiu perquè no és un comportament que produïsca descendència, però això es pot matissar. Primer que tot, quan es parla d’homosexualitat en animals es limita a contactes genito-genitals entre individus del mateix sexe. No hi ha cap altra implicació de si és una desviació sexual, si és un comportament patològic…. De fet, en el regne animal és un comportament molt comú que per motius culturals no ha estat estudiat durant molt de temps. Com s’explica des del punt de vista evolutiu? Depén de les espècies, circumstàncies…. Hi ha moltes espècies de primats en les quals aquests contactes són senyals socials i comunicatives que no tenen un caràcter sexual. Són comportaments que faciliten la integració social o que apareixen com a mediadors en situacions de conflicte però sense cap connotació sexual. En determinades espècies d’aus també és habitual: gavines, albatros, pingüins… Algunes individus no formen vincles de parella duradors entre mascles i femelles, però es veuen vincles duradors entre individus del mateix sexe. En alguns casos, es tracta d’espècies que necessiten dos adults per assegurar la supervivència de la cria. Si un dels dos membres de la parella falta, l’altre pot unir-se a un altre adult, independentment del seu sexe, per a tirar la cria endavant. Potser no tenen el mateix èxit reproductiu que una parella heterosexual, però almenys el seu èxit reproductiu no és zero. Un cas molt conegut és el de Roy i Silo, dos pingüins mascles del zoològic de Central Park que formaren una parella i incubaren un ou que els cuidadors col·locaren. Llavors, la premsa i els col·lectius de defensa dels drets homosexuals utilitzaren la seua història com un exemple de l’homosexualitat en la naturalesa. Anys després, se separaren i Filo s’emparellà amb una femella. En aquest cas foren els col·lectius homòfobs els que l’utilitzaren per a defensar la seua posició. Ambdós tracten de buscar justificacions de l’homosexualitat humana en el regne animal però les implicacions són diferents en cada cas. Cal no cometre l’error d’equiparar l’homosexualitat en els éssers humans a l’homosexualitat en animals no humans. En el cas dels humans, podem estudiar no només el tipus de comportament sexual sinó també les motivacions, processos cognitius i raonaments que venen darrere aquest tipus de preferències sexuals que en el cas dels animals no poden ser estudiats. Podeu llegir més Perquès en la web de Mètode Enrique Font, professor titular d’Etologia a l’Institut Cavanilles de Biodiversitat i Biologia Evolutiva. Què és Mètode?

Summary: Per què alguns animals mostren comportaments homosexuals?


El secretari de Defensa dels Estats Units, Jim Mattis, ha instat aquest dimecres el dirigent de Corea del Nord, Kim Jong Un, d’abstenir-se d’emprendre qualsevol acció “que portaria el final del seu règim i la destrucció del seu poble”, en plena escala retòrica entre Washington i Pyongyang. Un dia després que el president nord-americà, Donald Trump, amenacés el règim nord-coreà amb ‘un foc i una fúria mai vistes’, Mattis ha insistit en un comunicat que el país asiàtic representa ‘una amenaça per a la seguretat i l’estabilitat globals’. ‘Encara que el nostre Departament d’Estat està fent tot el possible per resoldre l’amenaça per mitjans pacífics, és necessari recordar que els exèrcits aliats tenim els equips defensius i ofensius més precisos, assajats i robusts de la Terra’, ha apuntat el cap del Pentàgon. En aquest sentit, ha afirmat que qualsevol possible acció del règim de Kim Jong Un quedaria ‘àmpliament superada’ per la resposta nord-americana i, d’aquesta forma, Pyongyang ‘perdria qualsevol carrera armamentística o conflicte que iniciï’. Mattis ha al·ludit a la resolució aprovada el 5 d’agost en el Consell de Seguretat de l’ONU per recordar que la comunitat internacional està unida en les seves crítiques al Govern de Corea del Nord, pel que ha demanat que ‘deixi d’aïllar-se’ i renunciï als seus programes armamentístic i nuclear. Corea del Nord ha llançat en les darreres setmanes dos míssils intercontinentals, amb capacitat per aconseguir sòl nord-americà i podria disposar ja de caps nuclears en miniatura susceptibles de ser incorporats en aquests coets. L’Exèrcit nord-coreà ha respost aquest dimecres a l’últim advertiment de Trump posant en el punt de mira a l’illa de Guam, situada a l’oceà Pacífic.

Summary: El cap del Pentàgon insta Kim Jong Un a no emprendre accions que comportarien ‘la fi del seu règim’


L’estadi Atanasio Girardot de Medallín s’ha omplert avui per homenatjar els setanta-un morts de l’accident d’avió on viatjava l’equip brasiler Chapecoense. Els aficionats i l’equip de l’Atlético Nacional s’han vestit de blanc i han donat el seu suport als familiars de les víctimes i els supervivents. A les grades la gent portava espelmes i flors. L’homenatge ha començat a la mateixa hora que ho havia de fer el primer partit de la final de la Copa Sud-americana.

Summary: Homenatge emotiu de l’Atlético Nacional al Chapecoense


Una trentena d’interns del Centre d’Internament d’Estrangers (CIE) de la Zona Franca es van declarar anit en vaga de fam per reclamar que es resolgui la seva situació i per mostrar la seva disconformitat per haver d’abandonar el país, segons han explicat fonts de la policia espanyola. Els interns, de nacionalitat algeriana, ja es van negar a sopar ahir al vespre. La protesta s’està desenvolupant sense incidents. Per la seva banda, el col·lectiu ‘Tanquem els CIE’ ha expressat el seu suport als interns en una piulada al seu perfil de Twitter. ‘Tot el nostre suport cap a les que protesten, perquè la dignitat no pot ser tancada en un CIE’, ha manifestat.

Summary: Una trentena d’interns del CIE de la Zona Franca es declaren en vaga de fam


Aquest cap de setmana comencen els Tres Tombs arreu del Principat. Aquesta tradició consisteix a fer tres voltes amb cavalls, carros, berlines i tartanes al voltant d’un espai emblemàtic de la població. Se celebren en honor de sant Antoni Abat, protector dels animals i patró dels traginers, que sovint és representat amb un porquet als peus, cosa que li ha donat el sobrenom de ‘sant Antoni del porquet’. A Catalunya se celebren desenes de cavalcades dels Tres Tombs, organitzades per més d’un centenar d’entitats. La Federació Catalana dels Tres Tombs dóna aixopluc a la major part d’associacions que treballen en favor d’aquesta tradició. Generalment, les desfilades dels Tres Tombs solen recórrer el centre de la població tot passant pel costat d’una església, on es fa la benedicció dels animals. És tradició que els veïns hi portin gats, gossos o ocells per a ser beneïts. Tres Tombs de Valls. Aquest cap de setmana ja es podran veure les primeres cavalcades. Dissabte hi haurà els Tres Tombs de l’Esquirol i els de Santa Coloma de Queralt. Diumenge, els d’Argentona, Cerdanyola, Martorell, Sant Andreu de Palomar (Barcelona), Valls i Taradell. En aquesta darrera vila, la festa dels Tres Tombs o dels Tonis és declarada Festa Tradicional d’Interès Nacional. La temporada dels Tres Tombs s’allarga tot l’any, malgrat que el gener i el febrer són els mesos de més activitat. Una data clau al calendari és la Trobada Nacional dels Tres Tombs, que enguany serà el 3 de maig a Polinyà. Tres Tombs a Valls.

Summary: Comença la temporada dels Tres Tombs 2020


El secretari general adjunt d’ERC, Lluís Salvadó, ha assegurat que els càrrecs electes locals i nacionals del partit mantindran l’activitat política i institucional el dia 6 de desembre. Per Salvadó, no té sentit que representants del poble de Catalunya participin en la celebració d’una constitució que porta els representants polítics de governs anteriors a la via judicial per haver defensat allò que volen els catalans. La constitució espanyola –ha dit– esdevé una presó per a la voluntat política dels catalans i impedeix d’avançar cap a una societat més justa. ‘Com que no tenim res a celebrar, els nostres representants, del primer a l’últim, d’una manera o d’una altra, mantindran activitat institucional als ajuntaments i a la resta d’institucions del país el 6 de desembre’, ha afegit. Salvadó, des de Benicarló (Baix Maestrat) on ha fet la cloenda del congrés de les JERC en substitució del president d’ERC, Oriol Junqueras, ha animat els joves a participar activament en el referèndum del setembre del 2017. ‘Ens hi juguem el futur, ens ho juguem tot, i és fonamental que els joves tinguin una actitud molt activa i una participació molt important pel sí a la futura república catalana’, ha afegit. En el congrés de les JERC, el primer que es fa al País Valencià, ha estat escollit Pau Morales nou portaveu nacional, en substitució de Gerard Gómez.

Summary: ERC mantindrà l’activitat política i institucional el 6 de desembre: ‘No tenim res a celebrar’


Ovidi 4 –grup musical format per David Fernàndez, Mireia Vives, Borja Penalba i David Caño– farà aquest vespre un concert en solidaritat amb Anna Gabriel a Sallent, d’on era veïna abans d’exiliar-se a Suïssa. L’actuació s’emmarca en la campanya ‘Sallent respon’ i tots els beneficis de les entrades, ja exhaurides, es destinaran a la caixa de solidaritat de la CUP. Abans del concert solidari, hi ha previst un acte polític per a denunciar la repressió, en què participaran Benet Salellas, ex-diputat i advocat de Gabriel, un portaveu del Comitè de Defensa de la República de Sallent i la mateixa Anna Gabriel, que intervindrà des de Suïssa. ‘Han tocat l’Anna. I si la toquen a ella ens toquen a totes.’ Així comença el manifest ‘Sallent respon’, que denuncia la campana repressiva de l’estat espanyol que afecta càrrecs públics, activistes i membres de la comunitat educativa. ‘Parlem de 832 persones investigades, la gran majoria càrrecs electes municipals i autonòmics i fins a 1.066 persones lesionades per la violència de l’estat’, diu el text. El manifest afegeix que el procés judicial contra l’independentisme ‘no és legítim i parteix d’un marc autoritari’ i anuncia que no assumiran ‘cap renúncia ni acatament’. ‘Responem amb determinació i claredat a l’estratègia repressiva de l’estat que vol fer callar l’Anna i la resta d’encausades, així com la veu del poble català que ha respost de manera democràtica cada vegada que ha estat cridat a ser-hi’, continua. Ahir, ‘Sallent respon’ va presentar la biografia d’August Gil Matamala escrita per Anna Gabriel i David Fernàndez. A l’acte, hi va participar l’advocat biografiat, l’escriptor i ex-diputat Julià de Jòdar i familiars d’Anna Gabriel. Podeu llegir el manifest de la campanya a continuació: «Han tocat l’Anna. I si la toquen a ella ens toquen a totes. La campanya repressiva de l’estat espanyol és un procés clarament polític que afecta desenes de càrrecs públics, però també activistes i membres de la comunitat educativa. Parlem de 832 persones investigades, la gran majoria càrrecs electes municipals i autonòmics i fins a 1.066 persones lesionades per la violència de l’estat. I tot això per què? Per haver defensat i cridat a l’exercici del dret a l’autodeterminació i l’expressió de les idees que s’hi troben vinculades. Per això ens amenacen amb penes de fins a 30 anys de presó. El procés judicial que ens apliquen no és legítim i parteix d’un marc autoritari que busca atacar l’exercici dels drets fonamentals, socials i polítics –en aquest cas, els drets a reunió i manifestació, però també, el dret a l’autodeterminació dels pobles– i totes aquelles persones que el defensen, ho hagin fet des del parlament, com l’Anna, o des de qualsevol altre àmbit de la societat. Per això, denunciem la persecució política i no assumim cap renúncia ni acatament. Responem amb determinació i claredat a l’estratègia repressiva de l’estat que vol fer callar l’Anna i la resta d’encausades, així com la veu del poble català que ha respost de manera democràtica cada vegada que ha estat cridat a ser-hi. La repressió ens vol desmobilitzar i busca treure el focus de la lluita política per la democràcia, per la justícia social i pel dret a l’autodeterminació. És precisament per l’actitud repressiva de l’estat contra els drets democràtics més bàsics, i la seva permissivitat amb lladres, corruptes i especuladors, que creiem que cal treballar, ara més que mai, per l’assoliment d’una república al servei de les classes populars. Si toquen l’Anna, Sallent respon!»

Summary: Sallent respon en solidaritat amb l’exili d’Anna Gabriel


L’endemà del segon aniversari del referèndum d’autodeterminació, VilaWeb organitza un debat sobre la repressió contra l’independentisme, la qual no és cap excepció sinó una constant en les nostres vides. Per això, demà, dimecres 2 d’octubre, comptarem amb la presència de l’escriptora Núria Cadenes, l’activista Tamara Carrasco i el president de l’Associació Memòria contra la Tortura, Ramon Piqué, en un acte que es farà a les set del vespre a l’Auditori del Centre de Cultura Contemporània de Barcelona i que serà conduït pel director de VilaWeb, Vicent Partal. Núria Cadenes, els articles de la qual podeu llegir cada dijous, va ser detinguda el 1988, quan tenia divuit anys, acusada de ser membre de Terra Lliure. Ella va negar sempre l’acusació però va ser condemnada sense proves a vuit anys de presó, dels quals en va complir quatre. Va sortir en llibertat l’octubre de 1992. Uns mesos abans, el 6 juny, Ramon Piqué va ser detingut i torturat en el marc de l’operació Garzón, que va comportar la detenció de 45 independentistes arreu dels Països Catalans. Li van aplicar la llei antiterrorista i va ser torturat. Al cap dels anys, el Tribunal d’Estrasburg va condemnar l’estat espanyol per no haver investigat les denúncies de tortures fetes pels detinguts. Tamara Carrasco, finalment, va ser detinguda l’abril del 2018, acusada de terrorisme i de formar part dels CDR. Va ser obligada a viure confinada a Viladecans fins al 30 de maig d’enguany, sense haver passat per cap judici. L’acte és exclusiu per als subscriptors de VilaWeb, i l’aforament de l’auditori del CCCB ja és ple. Tots els lectors de VilaWeb el podran seguir en directe i en obert des de les 19.00.

Summary: La repressió contra l’independentisme, a debat a VilaWeb amb Núria Cadenes, Tamara Carrasco i Ramon Piqué


El llibre electrònic de condolences que l’Ajuntament de Barcelona ha ofert als ciutadans després dels atemptats de Barcelona i Cambrils, ja ha rebut 9.972 signatures. El servei està habilitat en català, castellà, anglès i francès i hi han participat persones de 116 països diferents, segons dades de l’Ajuntament de Barcelona. Pel que fa al llibre de condolences físic, s’ha allargat el termini per a participar-hi fins aquest divendres.

Summary: El llibre electrònic de condolences de Barcelona ja ha rebut gairebé deu mil signatures


El magistrat del jutjat d’instrucció número 13 de Barcelona ha citat a declarar com a investigats l’ex-delegat de la Generalitat a Brussel·les, Amadeu Altafaj, i l’ex-secretari general del Diplocat, Albert Royo. Tots dos hauran de comparèixer el dia 6 de juny, juntament amb Aleix Villatoro, secretari general d’Afers i Relacions Institucionals i Exteriors i Transparència, i la directora de Serveis del Departament d’Afers Exteriors, Marta Garsaball. El jutge investiga els pagaments de la conselleria a observadors internacionals que van acudir a supervisar el referèndum del primer d’octubre, viatge que suposadament va costar, pel cap baix, 120.000 euros. El 12 d’abril, la Guàrdia Civil va escorcollar la seu del Diplocat per ordre del jutjat d’instrucció 13, per cercar documentació sobre aquests suposats pagaments, després d’haver detectat dues transferències ordenades per Altafaj a The Hague Center for Strategic Studies. Demà han de declarar sis testimonis, entre els quals Núria Llorach, ex-presidenta de la CCMA, Xevi Xirgo, director del Punt Avui, i Joan Puig, editor de Directe.cat, a més d’una dissenyadora gràfica i dos empresaris. El 13 de juny hi ha citats cinc testimonis més, i el 21 de juny és prevista la declaració de quatre testimonis i un investigat, Antoni Molons, ex-secretari de Difusió i Atenció Ciutadana de la Generalitat, investigat per desobediència i malversació de fons públics en relació amb la publicitat institucional del primer d’octubre i, en concret, per la possibilitat que, de la Generalitat estant, es pagués aquesta publicitat per mitjà de subvencions a Òmnium Cultural. La Guàrdia Civil va detenir Molons el 15 de març, i va ser deixat en llibertat després de refusar de declarar. A més, els agents van escorcollar-li el domicili i el despatx oficial al Palau de la Generalitat. El govern espanyol el va destituir l’endemà.

Summary: Citen com a investigats l’ex-delegat a Brussel·les i l’ex-secretari general del Diplocat


El govern ha acordat que la Generalitat es retira de la demanda contra l’expresident Artur Mas i altres ex-membres del govern per la consulta del 9 de novembre del 2014. El govern espanyol va obligar la Generalitat a presentar aquesta demanda sota aplicació de l’article 155 de la Constitució espanyola. El govern defensa que el seu posicionament s’ha basat en els pronunciaments judicials derivats dels judicis penals pel 9-N, que varen excloure la malversació. A més, defensa que ‘no concorren els requisits de dol o negligència greu per exigir responsabilitat comptable’. Sota l’aplicació del 155, el Ministeri d’Hisenda espanyol va donar instruccions a la Generalitat el passat mes d’abril per tal que formulés una demanda davant del Tribunal de Comptes. El govern espanyol va obligar la Generalitat a interposar la demanda d’acord amb la liquidació provisional del 25 de setembre del 2017 que va determinar com a presumptes responsables comptables l’e-xpresident Artur Mas; els ex-consellers Joana Ortega, Irene Rigau i Francesc Homs; com també els ex-alts càrrecs Lluís Bertrán; Josefina Valls; Jaume Domingo; Ignasi Genovés; Jordi Vilajoana, i Teresa Prohías. El govern considera que la quantitat econòmica reclamada és ‘notòriament improcedent’ perquè demana, com a partida més rellevant, la compra de 7.000 ordinadors, per prop de 3 milions d’euros. Aquests ordinadors es van utilitzar el dia de la votació, però l’endemà van ser traslladats a les escoles que els necessitaven i que fa 4 anys que en disposen. El gabinet jurídic de la Generalitat conclou que no existeixen elements necessaris per a exigir responsabilitats comptables i, per tant, que no és procedent continuar amb un procediment processal que ‘no s’ajusta a la jurisprudència en matèria de responsabilitat comptable’.

Summary: El govern es retira de la demanda contra Mas, Ortega, Rigau i Homs que s’havia presentat amb el 155


Elisenda Alamany no anirà a les llistes d’ERC el 28-A i les negociacions entre els republicans i Joan Josep Nuet s’han encallat. Divendres s’acaba el termini perquè es registrin les coalicions electorals i la precipitació de la convocatòria de les espanyoles ha complicat que fructifiquessin les converses d’Alamany amb ERC, segons fonts de Sobiranistes de Catalunya. Alamany, que és diputada no adscrita, treballa a mitjà i llarg termini per construir amb solidesa l’espai polític Nova – Un Nou Futur en Comú i no vol precipitar-se. Treballa per bastir una organització alternativa a la Catalunya en Comú d’Ada Colau i del lideratge qui hi té ICV. La urgència temporal només permetia que Alamany anés a la llista d’ERC en coalició amb una candidatura instrumental i això gairebé impossibilita l’acord. Per una altra banda, Nuet encara avui un consell nacional d’EUiA complicat per la mobilització del sector crític contra l’aliança amb ERC. Aquest sector alerta que en pot ser expulsat si va a les llistes d’ERC i EUiA revalida l’acord amb els comuns. Tot i que conviuen a l’espai Sobiranistes i tenen un objectiu polític compartit, Alamany i Nuet representen realitats polítiques i organitzatives diferents. Nuet ha negociat amb ERC un lloc alt en les llistes paral·lelament amb Alamany, però, segons fonts republicanes i de Sobiranistes, les converses s’han encallat. Nuet ha topat amb una forta oposició dins EUiA després de la decisió del seu partit, Comunistes de Catalunya, ‘d’acompanyar’ un pacte electoral entre Sobiranistes i ERC. Fins ara, Nuet no s’ha mogut tot sol, sinó amb el partit al costat i al darrere, i això afegeix complexitat a qualsevol acord amb els republicans. Comunistes de Catalunya és un dels partits que integra EUiA, però es preveu que el consell nacional de la federació comunista ratifiqui avui el manteniment de l’aliança amb els comuns per al 28-A, segons diverses fonts consultades. De fet, ja hi ha candidats d’EUiA a les llistes tancades pels comuns al congrés espanyol: Joan Mena, número quatre de la candidatura dels comuns per Barcelona, i que ha estat públicament molt crític amb Nuet, i Lola Castro, dotzena per Barcelona. Fèlix Alonso havia de ser el cap de llista per Tarragona, però ell mateix va aclarir ahir que no repetirà com a diputat perquè Podem en reclama el cap de cartell i, d’acord amb el codi ètic dels comuns, havia de triar entre l’escó i l’alcaldia d’Altafulla. Encara que Comunistes de Catalunya hagi proposat d’acostar-se a ERC, i per aquesta raó sembli contradictori, Nuet ha demanat que el consell nacional d’EUiA aprovi avui l’aliança amb els comuns el 28-A. Ha presentat una resolució que propugna que EUiA signi una ‘coalició instrumental amb el conjunt d’actors polítics de Catalunya en Comú’ a les espanyoles. Comunistes també va aprovar dissabte de donar suport a la proposta de resolució que es debati en el consell nacional, i fonts d’EUiA apunten que la de Nuet podria ser l’única que es voti. Això no exclouria que Nuet pogués anar a la llista d’ERC com a membre de Sobiranistes, però algunes fonts d’EUiA diuen que seria incompatible amb el fet de mantenir-lo com a coordinador general d’EUiA. Alerten que això contradiria els estatuts i que hi ha precedents determinants: alguns militants han estat expulsats d’EUiA per haver anat en candidatures alternatives en l’àmbit local. En la mateixa resolució en què defensa l’acord amb els comuns, Nuet proposa de convocar una assemblea extraordinària d’EUiA quan s’hagi acabat el cicle electoral ‘per a analitzar la situació política i prendre aquelles decisions que se’n derivin’. És a dir, que s’obri un debat de fons després de les eleccions del 28-A i el 26-M. EUiA és integrada, a més de Comunistes de Catalunya, pel PSUC-Viu i l’Aurora-Organització Marxista. L’objectiu d’Alamany i dels dirigents provinents de Sobiranistes és de refundar l’espai dels comuns erigint-se en alternativa a Catalunya en Comú i, a partir d’aquí, sacsejar el tauler polític i tancar noves aliances de caràcter sobiranista amb ERC i la CUP. La creació de Nova per part d’Alamany i dirigents afins, i el debat que ha fet Comunistes, arriben després de la dimissió de Xavier Domènech com a coordinador general de Catalunya en Comú i de la sortida d’Alamany del grup parlamentari de CatECP, del qual era portaveu. Són el colofó d’un procés de distanciament progressiu amb Colau i ICV que es comença a fer visible en les aliances electorals. Però Alamany i Nuet han començat moviments organitzatius que transcendeixen el caràcter instrumental que podria implicar formar part de les llistes d’ERC a títol individual el 28-A, i que tenen característiques diferents. Si Alamany va sortir del grup parlamentari dels comuns, Nuet encara en forma part. A més, Nova dóna suport a una quinzena de candidatures municipals a les eleccions del 26-M, al costat de la CUP i MES. En aquesta llista hi ha Guanyem Girona, Guanyem Cerdanyola, Guanyem Ripollet i la candidatura de Dolors Sabater a Badalona.

Summary: Alamany no anirà a les llistes d’ERC i s’encalla la negociació amb Nuet


A mesura que s’acosten les eleccions autonòmiques de la primavera, creix la tensió entre els partits del Botànic, perquè tots volen marcar perfil. Les tensions se centren en el pressupost d’À Punt i en la reforma de la llei d’ex-presidents. Compromís vol augmentar la partida destinada a À Punt en el pressupost de l’any que ve, tal com han demanat els responsables de l’ens, i no descarta de presentar-ho amb un esmena al pressupost, però ni el PSPV ni Podem no ho veuen clar. El grup parlamentari encapçalat per Fran Ferri considera que els fons públics destinats a À Punt haurien de ser de 66,3 milions d’euros. El càlcul és fet sobre la base de l’article 38.1 de la llei del Servei Públic de Radiodifusió i Televisió d’Àmbit Autonòmic, aprovada el 2016, que fixa la fórmula per a definir el pressupost d’À Punt: ‘Mai no podrà suposar un import inferior al 0,3% ni superior al 0,6% del pressupost de la Generalitat.’ Els cinquanta-cinc milions d’euros pressupostats per a l’any que ve són un 0,25%. Per tant, s’incompleix la norma. En teoria, qualsevol esmena als comptes hauria de presentar-se conjuntament amb el PSPV i Podem, però no hi ha acord. El portaveu de Podem, Antonio Estañ, avisa que un augment de la dotació d’À Punt ha de ser molt justificada i diu que primer vol veure el projecte d’À Punt per a l’any que ve. L’oposició del PSPV no és tan radical i accepta, segons el portaveu, Manolo Mata, d’estudiar la llei que regula l’ens. Però sense el suport de Podem l’esmena d’augment del pressupost no s’aprovaria, perquè el PSPV i Compromís no tenen prou escons, i el PP i Ciutadans segur que hi votarien en contra. Aquestes discrepàncies s’afegeixen a les d’una altra qüestió: la reforma de la llei d’ex-presidents. El PSPV defensa la ‘dignificació’ de la figura dels ex-mandataris i no vol prendre decisions que considera ‘de càstig’, mentre que Compromís i el Podem insisteixen a ‘eliminar privilegis’ i acusen els socialistes de no complir la paraula donada en signar el pacte. La iniciativa de Podem proposava, entre més qüestions, d’eliminar l’oficina a disposició dels ex-presidents i els dos llocs de feina amb funcions d’assessorament i un xofer; que fossin membres nats del Comitè Econòmic i Social (CES) –i no del Consell Jurídic Consultiu (CJC), com ara–; i que es preveiés la possibilitat de la revocació parlamentària en casos de condemna ferma per un delicte contra l’administració pública ocorregut abans, durant o després del seu mandat. Compromís s’hi avé, però el PSPV hi ha votat en contra.

Summary: La proximitat de les eleccions fa augmentar la tensió entre els socis del govern del Botànic


La Cambra de Representants dels Estats Units vota avui si comença el procés de destitució (impeachment) contra Donald Trump o arxiva el cas. La majoria demòcrata a la cambra apunta al fet que la causa continuarà endavant. El procés de destitució seria el tercer en la història dels Estats Units, després del d’Andrew Johnson per vulnerar una llei federal, el 1868, per la qual cosa va ser absolt, i de Bill Clinton el 1998, per mentir sota jurament i obstrucció de la justícia, i també va ser absolt pel senat. Per la seva part, Richard Nixon va dimitir abans que comencés tot el procés. Si el congrés vota en favor de començar el procés de destitució; aleshores el senat es constituirà en tribunal, sota la presidència del president del Tribunal Suprem, i farà un judici al president. En cas que 67 senadors votessin a favor de la destitució, Trump hauria de deixar la Casa Blanca i seria substituït pel vice-president. Actualment, al senat hi ha 53 republicans, 45 demòcrates i dos independents, de manera que, pel cap baix, 22 senadors republicans haurien de votar contra el seu president. A Trump l’acusen d’abús de poder i d’obstrucció al congrés. El primer càrrec es deu al fet que es va aprofitar del seu poder per a pressionar Ucraïna amb la finalitat de propiciar una investigació per presumpta corrupció contra el pre-candidat demòcrata Joe Biden, el seu rival polític, per influir en les eleccions presidencials del 2020. El segon ha estat per les traves que ha posat el president a l’entrega de la documentació requerida pel congrés, així com per evitar que testifiquessin al congrés els alts càrrecs de l’administració.

Summary: El congrés nord-americà vota avui si comença el procés de destitució contra Trump


Nova jornada de protestes del moviment armilles grogues a l’estat francès, que demanen la rebaixa de preus dels carburants. Aquest cop, el nivell d’aldarulls ha pujat i s’han provocat nombrosos incidents a París. Les autoritats han comunicat que hi ha un mínim de 110 ferits i 270 detinguts. La policia ha llançat gasos lacrimògens, pilotes de goma i aigua a pressió contra els manifestants als Camps Elisis. El ministre d’Interior francès, Christophe Castaner ha dit a la cadena TF1 que els manifestants ‘no són armilles grogues, sinó que és gent arribada per trencar, robar, ferir i fins i tot matar’. En aquesta línia, ha demanat als armilles grogues que es distanciïn de la violència. Castaner ha explicat que durant tot el dia d’avui s’han mobilitzat 4.600 agents de policia per a protegir els Camps Elisis. Vegeu ací vídeos de la protesta: #Paris nouvelle manifestation des #Giletsjaunes la police perd le contrôle de la situation et sont obligés de se replier face aux assauts de milliers de manifestants ultra déterminés #BSPP #ChampsElysees #01decembre2018 #01decembre pic.twitter.com/q4Dt2y79l1 — LINE PRESS (@LinePress) December 1, 2018 #Paris nouvelle manifestation des #Giletsjaunes avenue de la Grande Armée #BSPP #ChampsElysees #01decembre2018 #01decembre pic.twitter.com/yxFEdcZdCz pic.twitter.com/Z8VL6PMdMq — LINE PRESS (@LinePress) December 1, 2018 #Paris nouvelle manifestation des #Giletsjaunes avenue de la Grande Armée #BSPP #ChampsElysees #01decembre2018 #01decembre pic.twitter.com/yxFEdcZdCz pic.twitter.com/ISxQQp3lpi — LINE PRESS (@LinePress) December 1, 2018 #Paris nouvelle manifestation des #Giletsjaunes La situation dégénère premiers incidents #ChampsElysees #01decembre2018 #01decembre pic.twitter.com/t1KHLpLQMw — LINE PRESS (@LinePress) December 1, 2018 #Paris nouvelle manifestation des #Giletsjaunes très violents affrontements autour de la place de l'Etoile. Nombreux blessés #ChampsElysees #01decembre2018 #01decembre pic.twitter.com/9gASLwqysi — LINE PRESS (@LinePress) December 1, 2018 #Paris nouvelle manifestation des #Giletsjaunes scènes insurrectionnelles d'une violence incroyable #ChampsElysees #01decembre2018 #01decembre pic.twitter.com/UWECACE8IJ — LINE PRESS (@LinePress) December 1, 2018 #Paris nouvelle manifestation des #Giletsjaunes des heurts qui se propagent maintenant dans de nombreuses avenues de la capitale #ChampsElysees #01decembre2018 #01decembre pic.twitter.com/iGIlOqAkiQ — LINE PRESS (@LinePress) December 1, 2018 A primera hora del matí vora 5.500 persones han envoltat el control de seguretat establert al voltant dels Camps Elisis. Vora les 9.30 hores els manifestants han saltat els controls i es congregat a la plaça de Charles de Gaulle, que envolta l’Arc del Triomf, per cantar l’himne francès, La Marsellesa, i exigir la dimissió del president francès, Emmanuel Macron. S’han incendiat part dels magatzems Grands Boulevards, una sucursal bancària i diversos negocis, entre ells una agència immobiliària. Així mateix, s’han evacuat les famoses galeries Lafayette i una perfumeria de Chanel, al bulevard Haussman, un dels nuclis turístics de la capital, on s’han produït diversos saquejos. Gairebé una desena de vehicles estan incendiats a l’avinguda de Kléber. S’han aixecat barricades a diversos carrers i sindicats policíacs denuncien la sostracció d’un fusell d’assalt d’un vehicle policial al centre de la ciutat. Més tard s’ha incendiat un cotxe patrulla. Talls de carreteres A la Catalunya Nord s’han tornat a blocar les carreteres des d’aquest matí, un blocatge que els armilles grogues volen mantenir com a mínim fins a les nou del vespre. Consulteu ací l’estat de la circulació en temps real:

Summary: Més d’un centenar de ferits i 270 detinguts a París per les protestes de les armilles grogues


El rei espanyol, Felipe VI, ha visitat avui València per assistir a la cerimònia dels premis Jaume I. Arran i Esquerra Republicana del País Valencià havien fet una convocatòria a la plaça del Mercat per mostrar el rebuig a la presència del monarca. Durant la concentració, la policia espanyola ha escorcollat i identificat alguns manifestants. ‘També ens ha requisat banderes’, ha denunciat el compte de Twitter de l’organització. També ho denuncia el dirigent d’ERPV Josep Barberà, qui ha explicat que havien comunicat la manifestació a a la delegació del govern espanyol. Però això no ha impedit que la policia identifiqués alguns manifestants. Hem estat retinguts i identificats per la policia espanyola per voler protestar contra la visita del rei espanyol a València. Una protesta que, a més, estava comunicada a delegación. #NiBorbonsNiHòsties pic.twitter.com/Rd82Yvz1Ok — Josep Barberà (@Josep_Barbera) November 25, 2019 Acampada València ha explicat que la policia espanyola també havia retingut manifestants i ha denunciat que vulnerava els seus drets de manifestació i expressió. Els manifestants han cridat lemes com ‘Els valencians no tenim rei’. La Policia Nacional realitza retencions en la protesta per la presència del rei Felipe VI a València (#PremiosReiJaume #PremisJaumeIAPunt #NiBorbonsNiHòsties) i incauta una bandera republicana, vulnerant el dret a la protesta i a la llibertat d'expressió. #SpainIsAFascistState pic.twitter.com/enJSSv52NM — Acampada València (@acampadavlc) November 25, 2019 A mi m'han retingut, identificat i furtat una bandera… 🤷🏻♂#SpainIsAFascistState #Españistán = #Francolandhttps://t.co/llfcsbhXGr — Jota/💔🎗💜 #Llibertat 🌊 #FuckVOX (@monteolivetanus) November 25, 2019

Summary: La policia espanyola identifica manifestants a València contra la visita de Felipe VI


L’Associació d’Escriptors en Llengua Catalana (AELC) organitza el FLIB, primer festival de literatura internacional breu, des d’avui i tot el cap de setmana a València. Tal com explica l’escriptora i llibretera Núria Cadenes, la idea del festival va anar venint per una suma de fets: ‘Els escriptors Octavi Monsonís i Rafa Gomar sovint comentaven que els poetes sempre tenen un festival o altre per trobar-se i que no era pas així amb els narradors. I menys encara amb els contistes. Jo aleshores llegia els relats de l’escriptora russa Liudmila Petruixévskaia (Hi havia una vegada una noia que va seduir el marit de la seva germana, i ell es va penjar d’un arbre. Històries d’amor, Edicions del Periscopi, amb traducció de Miquel Cabal), que em van agradar molt. I, encara, Gemma Pasqual, vice-presidenta de l’AELC, repassava els pocs festivals literaris que tenim al País Valencià. Tot plegat va fer que ens animéssim a muntar un festival de literatura breu, internacional, i que hi convidéssim la Liudmila Petruixévskaia.’ I d’on surt el finançament? Explica Gemma Pasqual que és la primera vegada que la Diputació de València atorga una subvenció directa a una associació que fomenta el català. ‘Són 4.000 euros. I els espais de la Universitat de València, de l’Octubre Centre Cultural i més, tots són cedits gratuïtament i els organitzadors no cobrem res i els participants es conformen amb poc i la Universitat d’Alacant pagava les despeses de l’escriptora Liudmila Petruixévskaia. El festival és possible per tot això.’ Tanmateix, per problemes de darrera hora, Liudmila Petruixévskaia, tot i haver confirmat l’assistència, a l’últim moment no s’ha pogut desplaçar a València. És una notícia que s’ha sabut fa quaranta-vuit hores. I, així i tot, no es deixarà de fer cap de les activitats programades: Miquel Cabal, el traductor, parlarà de l’escriptora i els seus contes, i en comptes del Cabaret moscovita hi haurà un recital poètic i musical a càrrec de Sílvia Bel i Sílvia Comes. Ja hi ha una vuitantena d’inscrits per participar en els actes, que són gratuïts i s’allargaran fins diumenge. Núria Cadenes explica que han volgut que el programa fos lúdic, amb la participació d’escriptors de molta qualitat i de tot el país, amb la voluntat de trobar-se i de compartir un espai amb els lectors. ‘Tot i que ens hem deixat molts noms i projectes que s’assemblen al nostre –diu–, com ara Paper de Vidre, i que tenim ganes de convidar en edicions posteriors, la voluntat és que aquesta sigui la primera edició de moltes més. Perquè creiem que aquest espai és necessari, que cal reivindicar els contistes que tenim de primer ordre (Rodoreda, Espriu, Monzó i tants d’altres), perquè sovint és un gènere que no ha estat considerat com es mereixia.’ Consulteu-ne la programació i els autors participants. Cadenes ressegueix alguns dels actes programats, com el cara a cara entre Esperança Camps i Guillem Frontera o el combat literari, on es lliura una batalla esportiva de crític contra escriptor i viceversa, amb Ferran Torrent i Alfred Mondria. També s’organitza un vermut literari per a parlar de clàssics de la literatura breu amb Laura Borràs, directora de la Institució de les Lletres Catalanes. I hi haurà Dolors Miquel en un sopar literari, perquè també és una manera de fer pinya al seu costat. I Màrius Serra i Juli Alandes, dos enamorats dels mots i els jocs de paraules, parlaran de quants mons caben dins d’un mot. I s’obrirà la secció ‘Articontes’, amb Martí Domínguez, Manuel Baixauli i Anna Moné, tres bons exemples d’escriptors que quan escriuen un article d’opinió el porten a la literatura i barregen gèneres i no saps on comença l’una cosa i on acaba l’altra. I encara hi haurà la secció ‘L’autor de la meva vida’, amb Miquel Adam, Biel Mesquida, Raquel Ricart i Anna Maria Villalonga, un reconeixement als referents tant de la literatura catalana com internacional. El festival es clourà diumenge al matí amb un speakers‘ corner, on s’obrirà el micròfon perquè tothom pugui fer sentir la seva veu, el seu relat breu. Cadenes recorda que fa dos mesos que al diari La Veu del País Valencià es publiquen diàriament contes i textos literaris i poètics dels socis de l’AELC que hi han volgut participar. Han estat 120. I en aquest primer festival FLIB, ple de sorpreses, també s’organitza una manifestació de joves escriptors, emparada per la gent de la revista Gargot: Maria Saiz, Marc Senabre i Ismael Sempere. Resulta que els estudiants de filologia es van començar a exclamar perquè no podien aconseguir les Elegies de Bierville de Carles Riba. Un clàssic de la literatura catalana que des del 2015 no és a l’abast del lector que en vol comprar un exemplar a la llibreria. Són ‘els indignats de Bierville’, que dissabte a mitja tarda es manifestaran a la Nau de la Universitat de València, per reivindicar una llista de llibres que avui ells, joves estudiants i escriptors, no tenen a l’abast.

Summary: Arriba el FLIB, un nou festival de literatura breu a València


La portaveu del govern, Meritxell Budó, ha defensat que els Mossos d’Esquadra ‘van fer la seva feina’ durant les mobilitzacions de protesta per la sentència contra el procés, i ha afegit que ‘en algun moment van haver de garantir que no es trenquessin certes línies policials per protegir els mateixos manifestants’. En declaracions a RAC1, la consellera ha emmarcat les càrregues en ‘accions puntuals’ i ha dit que si n’hi va haver cap ‘en què la policia no va actuar com havia d’actuar’, el Departament d’Interior ho estudiaria i ‘si cal, es prendran les mesures que corresponguin com s’ha fet altres vegades’. Budó també ha dit que cossos de la policia espanyola van llançar bales de goma, mentre que els Mossos van fer servir projectils de foam. Agressions de la policia a l’aeroport de Barcelona contra un columnista i un fotògraf de VilaWeb, entre més La portaveu del govern ha valorat que durant la mobilització d’ahir ‘milers de persones’ van protestar a l’aeroport de Barcelona i ‘van alterar el funcionament normal d’una infrastructura importantíssima i estratègica del país cívicament i pacífica’. ‘Em quedo amb això i no amb conflictes posteriors que van ser minoritaris’, ha afegit. Per Budó, les càrregues van ser ‘accions puntuals malgrat la dimensió i el ressò mediàtic que agafen’, i considera que ‘a vegades aquestes accions s’han de dur a terme per preservar altres accions que puguin ser pitjors’. Finalment, la portaveu del govern ha dit que l’executiu no es quedaria ‘de braços plegats’ davant la sentència contra el procés i que impulsarien les accions que calgués, com ara ‘continuar demanant la llibertat dels presos i l’amnistia’. També ha lamentat que el govern espanyol ‘continuï situat en el no diàleg’.

Summary: Budó diu que ‘els Mossos van fer la seva feina’ durant les protestes a l’aeroport


La presidenta del Banc Central Europeu (BCE), Christine Lagarde, ha avançat que la política monetària aviat se sotmetrà a una ‘revisió estratègica’, tot i que ha subratllat que continuarà donant suport a l’economia i respondrà als riscos futurs amb el mandat d’estabilitat de preus de la institució. En el primer discurs dins de l’àmbit de les seves responsabilitats com a banquera central de la zona euro, després del seu primer acte oficial fa unes setmanes en un sopar en homenatge a l’ex-ministre alemany de Finances i president del Bundestag, Wolfgang Schaeuble, en què va evitar fer referència a la política monetària, Lagarde ha reclamat una resposta comuna als desafiaments compartits que ha d’afrontar l’eurozona, cosa que hauria d’implicar ‘una nova combinació de polítiques europees’, inclosa la política monetària, però també la política fiscal. No obstant això, la banquera francesa ha assegurat que la política monetària continuarà donant suport a l’economia i respondrà als riscos futurs amb el mandat d’estabilitat de preus. ‘Vigilarem seguidament els efectes secundaris de les nostres polítiques’, ha afegit Lagarde, per qui la política monetària aconseguiria els seus objectius amb més rapidesa i menys efectes secundaris ‘si altres polítiques també contribuissin en el creixement’. Més inversió L’ex-directora gerent del Fons Monetari Internacional (FMI) ha assenyalat que la inversió representa un element clau en la resposta als desafiaments de la zona euro, i ha subratllat l’oportunitat ‘d’invertir en un futur comú més productiu, més digital i més verd’. En aquest sentit, la presidenta del BCE ha recordat que la inversió pública de la zona euro es manté per sota dels nivells anteriors a la crisi, amb caigudes en la inversió productiva, mentre que sorgeixen noves necessitats d’inversió. ‘Fins i tot quan els governs necessiten consolidar els seus comptes, tenim un interès comú a mantenir nivells suficients d’inversió pública’, ha recomanat. Així mateix, Lagarde ha afegit que una economia domèstica més forta també depèn d’una inversió empresarial superior, per la qual cosa és important elevar la productivitat, perquè les companyies necessiten confiar en el creixement futur si comprometen capital a llarg termini. D’aquesta manera, la banquera ha subratllat la importància que la zona euro guanyi escala en impulsar el seu mercat intern, motiu pel qual ha instat a completar el mercat únic digital, la unió del mercat de capitals i el mercat únic del sector serveis, que suposa també culminar la unió econòmica i monetària.

Summary: El BCE anuncia una revisió estratègica de la política monetària


Els grups parlamentaris de Ciutadans i PP s’han quedat sols defensant al congrés espanyol dues mocions que insten el govern de Sánchez a tornar a aplicar el 155 a Catalunya. La resta de l’arc parlamentari hi ha votat en contra. Són dues mocions molt semblants. A banda de demanar a l’executiu que comenci els tràmits per a aplicar el 155, també condemnen les declaracions del president del govern, Quim Torra, que en l’aniversari de l’1-O va animar els CDR a ‘empènyer’ i fan costat a les forces i cossos de seguretat. La resta de partits ha criticat la ‘competició’ entre totes dues forces per a veure ‘qui és més radical’ i els ha acusats d’estar ‘obsessionats’ amb la qüestió catalana.

Summary: PP i Ciutadans es queden sols al congrés espanyol defensant dues mocions que demanen de tornar a aplicar el 155


El Jutjat d’Instrucció 4 de Barcelona ha citat com a investigats dos agents de la Guàrdia Urbana el dilluns 1 de juliol per la mort d’un tret de la gossa Sota durant una actuació del cos policíac barceloní el 18 de desembre del 2018. El Jutjat també ha citat pel 26 de juny l’amo del gos, que va denunciar els fets, perquè ratifiqui aquesta denúncia, mentre que també cita quatre testimonis pel primer de juliol, segons una interlocutòria recollida per Europa Press. El procediment està obert per un delicte de maltractament animal, per la denúncia del propietari de l’animal contra els dos urbans, i també per un delicte d’atemptat contra agents de l’autoritat per la denúncia dels dos policies contra l’amo de la gossa, ha informat aquest dijous el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC). Per aquest motiu tant el propietari de l’animal com els guàrdies urbans tenen la doble condició d’investigat i testimoni en existir denúncies creuades, han precisat des del TSJC. Segons la denúncia de Nova Eucària, personada com a acusació popular, els agents presumptament van incórrer en delictes de maltractament animal, omissió d’auxili, abús de poder, ús d’arma de foc fora de l’estipulat per llei i ús indegut i desproporcionat de la força, segons han indicat a Europa Press. Estan personats en aquesta causa com a acusació popular les associacions animalista Nova Eucària, Faada i Libera, a més del partit PACMA. Actuació Segons va informar en el seu moment la Urbana, l’actuació es va iniciar sense que hi hagués una trucada prèvia quan una patrulla va veure un gos sense corretja ni morrió i amb aparença de ser de raça perillosa passejant sol pel carrer. En aparèixer el seu propietari, li van demanar que lligués el gos en compliment de l’establert en l’ordenança municipal de tinença d’animals i, en el transcurs de l’actuació, l’animal va atacar un dels agents al braç i aquest va haver d’utilitzar la seva arma per protegir-se, segons la Guàrdia Urbana. Posteriorment el mateix agent va ser agredit amb un patinet al cap, per la qual cosa el propietari del gos va ser detingut i el policia té una contusió al front i una ruptura dental, i va estar de baixa. Arran de l’ús de l’arma, la Unitat de Deontologia i Assumptes Interns de la Guàrdia Urbana va revisar els fets i la seva conclusió va ser que l’agent va actuar ‘en defensa de la seva integritat física i que no li va quedar cap altra opció’.

Summary: Un jutjat cita com a investigats dos urbans per la mort d’un tret de la gossa Sota


La secretària general adjunta d’ERC, Marta Vilalta, ha assegurat avui que seria ‘irresponsable’ negar el diàleg i la negociació a la taula entre governs i que és un ‘error contraposar el diàleg amb la mobilització democràtica’. Vilalta ha afirmat que l’acte multitudinari de dissabte a Perpinyà és un èxit de tot l’independentisme, i ha desmentit que fos un acte de partit. Vilalta ha respost així al contundent discurs de la consellera Clara Ponsatí, que va titllar la taula de diàleg d”enganyifa’. En una conferència de premsa Vilalta, ha apel·lat al diàleg i ha dit que aquesta via és ‘totalment compatible’ amb la mobilització de la ciutadania. ‘Són dues cares de la mateixa moneda’, ha dit. De fet, ha argumentat que per ERC ‘no fracassarà’ la taula de diàleg i que treballaran perquè no ho faci per part de la delegació catalana. Aquest matí, el president Carles Puigdemont ha dit en una entrevista a Catalunya Ràdio que la taula de diàleg ‘de moment no és útil perquè no ha arribat a cap acord’. ‘El “sit and talk” no pot ser un “wait and see”‘, ha dit Puigdemont. A més, ha afirmat que l’independentisme ha d’estar preparat i que no pot renunciar a la via unilateral i ha defensat que no és il·legítima, i en aquest sentit ha dit que té recorregut en l’àmbit del reconeixement internacional.

Summary: ERC creu que seria ‘irresponsable’ negar el diàleg amb l’estat espanyol i ‘contraposar-lo’ a la mobilització


L’ex-membre d’Unió Democràtica Antoni Castellà, actualment a Demòcrates de Catalunya, ha passat pel programa ‘El suplement’ de Catalunya Ràdio, on ha parlat de la reelecció ahir de Josep Antoni Duran i Lleida al capdavant del partit i l’ha considerada coherent. Ha equiparat el veterà dirigent amb la funció que té el capità d’un vaixell quan naufraga: ‘Això que ha passat després de les eleccions del 27 de setembre és un ensurt enorme amb un iceberg, i per coherència el capità és l’últim que ha de marxar d’un vaixell.’ ‘Jo mateix, i molta gent, al juny vam decidir deixar el partit, perquè la ruta marcada portava Unió lluny del seu lloc en la política catalana’, ha afirmat. I ha denunciat que l’aparell d’’Unió ‘ha amenaçat durant anys la militància’. Negociació amb la CUP Quant la formació del govern, l’actualment diputat electe de Junts pel Sí s’ha mostrat convençut que es podrà arribar a un acord amb la CUP: ‘No és una situació normal postelectoral on unes formacions polítiques han d’intentar pactar, sinó que anem a construir un estat i estic convençut que hem de poder arribar a un acord.’ ‘Segur que ens entendrem amb la CUP perquè el desafiament que tenim al davant és històric’, ha afegit. ‘Primer hem de ser un estat independent i després ja parlarem de quin tipus d’estat construïm.’ Micromecenatge per al congrés fundacional Antoni Castellà també ha avançat que Demòcrates de Catalunya ha engegat una campanya de micromecenatge per a aconseguir 4.500 euros i així poder finançar el congrés fundacional del 7 de novembre vinent. ‘A Demòcrates de Catalunya renunciem el crèdit bancari. Mai no podrem estar endeutats’, ha justificat.

Summary: Antoni Castellà, sobre Duran i Unió: ‘El capità és l’últim que ha de marxar del vaixell’


Avui arriba la decisió de la mesa del parlament després d’haver decidit ahir de donar-se un dia més de marge per a tractar la decisió del jutge del Tribunal Suprem espanyol Pablo Llarena de suspendre els diputats independentistes empresonats o a l’exili, és a dir, Carles Puigdemont, Jordi Turull, Josep Rull, Jordi Sànchez, Oriol Junqueras i Raül Romeva. El president de la cambra, Roger Torrent, havia demanat de disposar de més temps per a estudiar l’informe dels lletrats de la cambra, que ja s’hi han pronunciat. En el text proposen la substitució temporal dels escons dels diputats per un altre del mateix grup parlamentari. Aquesta fórmula és la que probablement el president, Roger Torrent, deurà proposar a la mesa, atès que compliria les premisses de no permetre que cap diputat es veiés obligat a deixar l’acta ni que s’alteressin majories, tal com va dir en una entrevista a l’ACN. Fins ara, davant la petició de Torrent de garantir ‘la màxima unitat política possible a la mesa’, la CUP rebutja la possibilitat de suplantar temporalment els sis diputats suspesos i JxCat demana que aquesta substitució s’apliqui exclusivament en aquest ple. De moment, els comuns només s’hi han pronunciat mitjançant la diputada Elisenda Alemany, que assenyala que sempre han estat contraris a la judicialització tot i que la ‘via Llarena’ sempre podrà estar per sobre d’allò que es voti. Per la seva banda, el PSC avala la substitució temporal dels diputats, tal com proposen els lletrats del Parlament.

Summary: La Mesa del Parlament de Catalunya decideix avui el futur dels diputats suspesos pel jutge Llarena


Aquesta setmana passada hem vist tres casos sonats de les anomenades ‘portes giratòries’ en la política espanyola. N’és un el de l’ex-diputada del PP al congrés espanyol Andrea Fabra, filla de Carlos Fabra i coneguda pel seu ‘que es facin fotre’, que va etzibar quan Rajoy anunciava duríssimes retallades. Fabra ja no és diputada, i ara tornarà a Telefònica, on tenia una excedència des del 2007, quan fou elegida senadora i, després, diputada. Com que ja havia treballat d’advocada al departament internacional de la companyia, això no fóra estrictament un cas de ‘portes giratòries’. Sí que s’ajustaria a la definició el d’Elena Salgado, ex-ministra socialista de Sanitat que ara s’ha incorporat al consell d’administració de Pescanova. Abans, quan feia poc que havia deixat el càrrec, Salgado ja havia estat contractada per una filial xilena d’Endesa. Aquests són dos dels últims casos, però en la política espanyola i també en la nacional, trobem més casos ben il·lustratius del pas de càrrecs de responsabilitat política a alts càrrecs en grans empreses, molt sovint multinacionals de l’Íbex-35. Heus-ne ací un recull: Felipe González. L’ex-president espanyol socialista va ser membre del consell d’administració de Gas Natural des del 2010 fins l’any passat. Cobrava 126.500 euros bruts anuals pel càrrec, i el va acabar deixant perquè, segons que va dir, s’avorria molt. Josep Borrell. L’ex-ministre socialista, precisament de governs de Felipe González, és conseller d’Abengoa, la companyia energètica que és en pre-concurs de creditors. El seu sou duplicava el de González com a conseller a Gas Natural: l’any 2011 va cobrar 300.000 euros, 200.000 dels quals en dietes i els altres 100.000 pel fet de ser membre de comissions del consell. Jordi Sevilla. Un altre cas d’un membre del govern espanyol que va acabar treballant en una gran multinacional és el d’aquest ex-ministre d’Administracions Públiques de Zapatero. És diferent dels anteriors perquè fou un fitxatge fet poc després de deixar el càrrec de ministre. Sevilla es va incorporar per a fer d’assessor a la consultora Price Waterhouse Coopers el 2009. Fins que l’any passat Pedro Sánchez el va recuperar com a assessor per al partit. Ángel Acebes. Un dels ministres més recordats de l’últim govern d’Aznar viu uns anys daurats, si més no econòmicament, com a conseller de l’elèctrica Iberdrola, des de l’abril del 2012. La retribució anual que rep és d’uns 317.000 euros bruts. Abans d’anar a parar a Iberdrola, Acebes fou conseller del Banco Financiero y de Ahorros (BFA), matriu de Bankia. De fet, és encausat per suposada apropiació indeguda, falsificació de comptes anuals i administració fraudulenta durant la gestió a Bankia. Eduardo Zaplana. Un altre ex-ministre d’Aznar, i ex-president de la Generalitat Valenciana, que va anar a para a una de les grans empreses espanyoles. Segurament és el cas més sonat de portes giratòries. El 2008 va deixar el càrrec de portaveu al congrés espanyol arran de la nova derrota del PP a les urnes, i poc després va deixar l’escó per esdevenir delegat europeu de Telefònica, un càrrec que va mantenir fins el 2012 i que li va permetre de multiplicar per deu els ingressos: va passar a cobrar mig milió d’euros anuals. El 2012 va sortir del consell d’administració de Telefònica, per la reducció de membres que hi va haver, però va continuar formant part de la multinacional, com a adjunt a la secretaria general tècnica adjunta a la presidència. Abel Matutes. El qui fou ministre d’Afers Estrangers amb José María Aznar, i ex-batlle franquista d’Eivissa, va passar a formar part del consell d’administració del Banc de Santander el 2002, i hi va romandre fins l’any passat. Cobrava anualment uns 45.000 euros anuals. Narcís Serra. Un altre ex-ministre il·lustre, en aquest cas socialista. L’any 2005, retirat ja de la primera línia política, va ser nomenat president de Caixa Catalunya. Va mantenir el càrrec fins el 2010, quan va culminar la fusió amb les caixes de Tarragona i de Manresa. Com a president de l’entitat cobrava uns 250.000 euros anuals. Però el seu sou s’inflava molt més (n’hi ha que diuen que superava el milió d’euros) pels diners percebuts com a membre del consell d’administració de Gas Natural i Applus, amb participació a La Caixa. José María Aznar. L’ex-president espanyol, el 2011, va començar a formar part de l’elèctrica que va acabar de privatitzar, Endesa. Va entrar-hi com a assessor extern en relacions internacionals; el sou oscil·lava entre 300.000 euros i 400.000 euros anuals. Miquel Roca. Va abandonar la primera línia política el 1999, després d’haver estat secretari general de CDC, portaveu de CiU al congrés espanyol i havent intentat disputar la batllia de Barcelona a Pasqual Maragall. Roca té càrrecs en diverses empreses de l’Íbex-35, com ara la constructora ACS, de la qual és conseller des del 2003 i per la qual cobra 97.000 euros anuals. També és secretari sense rang de conseller d’Abertis des d’aquell mateix any i conseller d’Endesa des del 2009, un càrrec pel qual cobra uns 300.000 euros. A més, des de l’any 2000 és secretari del Banc Sabadell. A banda, les seves bones relacions amb la casa reial espanyola han portat el seu bufet d’advocats, Roca Junyent i Associats, a defensar la germana de Felipe VI, Cristina de Borbó, en el cas Nóos.

Summary: De Miquel Roca a Zaplana, els casos més sonats de ‘portes giratòries’


El grup de PSC-Units demanarà al Tribunal Constitucional espanyol (TC) que com a mesura cautelar suspengui el vot delegat que afecta quatre diputats de JxCat: Carles Puigdemont, Jordi Sànchez, Jordi Turull i Josep Rull. Segons que ha explicat la portaveu del grup, Eva Granados, l’objectiu és que l’alt tribunal resolgui abans de les votacions del debat de política general que es faran demà a la tarda. De fet, els socialistes ha tenen redactat el recurs d’empara al TC i el presentaran si aquesta tarda la mesa, que es reuneix a les 15.00, ratifica l’acord de JxCat i ERC malgrat l’opinió contrària dels lletrats i decideix rebutjar les peticions de reconsideració del PSC, Cs i el PP. Per la seva banda, Ciutadans va anunciar que presentaria una querella contra la mesa. ‘Quan veiem que els independentistes volen posar en risc les nostres institucions d’autogovern, tenim clar que no només ens hem de limitar a advertir, sinó que hem d’actuar’, ha dit Granados en una conferència de premsa al parlament. Ha explicat que si la mesa ‘persisteix en la desobediència’, presentaran el recurs perquè ‘no queda cap alternativa’. Ha insistit en demanar a la mesa que rectifiqui l’acord entre JxCat i ERC i ha avisat que, si els quatre diputats de JxCat voten, ‘totes les votacions estaran viciades de nul·litat’. El TC no té cap reunió prevista El ple del Tribunal Constitucional (TC) no té previst reunir-se de manera ordinària aquesta setmana. Així doncs, per resoldre les mesures cautelars de PSC-Units s’hauria de reunir de manera extraordinària, i l’alt tribunal només ho acostuma a fer quan es tracta d’un recurs d’inconstitucionalitat presentat pel govern espanyol. Preguntada per si el govern espanyol hauria de presentar un recurs, tenint en compte que en aquest cas la suspensió seria automàtica en cas d’admissió a tràmit, Granados ha respost que el govern de Sánchez té la seva portaveu i ha recordat que divendres passat la ministra portaveu, Isabel Celáa, va ser molt clara sobre aquesta qüestió. Concretament, Celáa va advertir que si el parlament adopta decisions contràries a la constitució espanyola, el govern espanyol ‘actuarà en conseqüència’.

Summary: El PSC demanarà mesures cautelars al Constitucional per a suspendre el vot delegat de JxCat si la mesa no rectifica


El Parlament de Taiwan ha aprovat avui per àmplia majoria el projecte de llei per legalitzar el matrimoni entre persones del mateix sexe, en un gest legislatiu sense precedents a la regió i que ha generat un intens debat polític a l’illa. Els diputats del Partit Progressista Democràtic, majoritari al parlament, han donat suport a una mesura que finalment ha tirat endavant amb 66 vots a favor i 27 en contra. La reforma, que equipara les proteccions legals de tots els matrimonis, entrarà en vigor una vegada la promulgui la presidenta taiwanesa, Tsai Ing–wen. Milers de partidaris del matrimoni entre persones del mateix sexe han desafiat la pluja i s’han reunit a la rodalia del parlament per assistir en primera persona a aquest històric debat parlamentari. ‘El primer d’Àsia’, han proclamat els manifestants, molts d’ells amb emblemes en favor de la comunitat LGTBI. ‘El 17 de maig de 2019 a Taiwan l’amor ha guanyat. Hem fet un gran pas cap a la veritable igualtat i hem fet de Taiwan un país millor’, ha celebrat a Twitter, Tsai Ing-wen, que es pot veure perjudicada indirectament per la mesura de cara a la seva possible reelecció en els comicis de 2020.

Summary: Taiwan, primer estat asiàtic que legalitza el matrimoni homosexual


L’advocacia de l’estat ha presentat aquest dimarts en nom del Ministeri d’Exteriors espanyol un recurs contenciós administratiu davant del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) contra el decret de reobertura de les delegacions del govern al Regne Unit i Irlanda, Alemanya, els EUA, Itàlia, Suïssa i França. Són les delegacions que es van tancar en aplicació de l’article 155 durant el govern Rajoy, i que l’executiu de Torra ha aprovat reobrir. El govern espanyol considera que la Generalitat ha incomplert la Llei de l’Acció i del Servei Exterior de l’estat, que estableix que les comunitats autònomes han de comunicar la intenció d’obrir delegacions a l’exterior a l’executiu estatal abans d’obrir-les. La comunicació té l’objecte que el ministeri emeti un informe sobre l’adequació de la proposta a les directrius de la política exterior espanyola, així com perquè el Ministeri d’Hisenda en redacti un altre sobre l’eficiència en la gestió dels recursos públics. El Ministeri de Política Territorial i Funció Pública també pot informar en virtut de la llei sobre la perspectiva de l’adequació de l’obertura de la delegació a l’ordre competencial. Així mateix, segons el govern espanyol la Generalitat va informar a Exteriors de la reobertura de les delegacions ‘amb només 24 hores d’antelació’ a l’adopció del decret de creació, fet que feia ‘impossible’ emetre els informes esmentats. L’executiu de Pedro Sánchez explica en una nota que el Departament d’Exteriors de la Generalitat va argumentar que no obria cap delegació, sinó que reobria les tancades pel 155. Repliquen que ‘tampoc es van complir els tràmits legals’ en el moment d’obrir originalment aquelles delegacions, l’any 2014, i recorda que el govern Rajoy ja havia presentat recurs davant del contenciós administratiu, que va ser arxivat quan les delegacions es van suprimir pel 155. Ara, després que el juliol passat el govern restituís els delegats al Regne Unit i Irlanda, Alemanya, Itàlia i Suïssa, i l’agost convoqués concursos per nomenar directors de les delegacions a França i els EUA, ‘queda clara’ la voluntat de ‘no complir’ amb el que establia la llei del 2014. Des del Ministeri d’Exteriors es puntualitza que no es qüestiona la facultat de la Generalitat d’establir delegacions a l’exterior ‘per a l’exercici, dins l’àmbit de les seves competències, d’activitats rellevants’, però subratlla que la creació d’aquestes delegacions s’ha d’ajustar al que estableix la Llei de l’Acció i del Servei Exterior de l’estat. Finalment, el govern espanyol afirma que el recurs que ara presenta ‘no afectarà de cap manera’ les delegacions que la Generalitat ‘manté com a oficines comercials’, les d’Acció, ‘ni les oficines turístiques o culturals creades de conformitat amb el procediment legal vigent’.

Summary: El govern espanyol recorre al TSJC contra la reobertura de les delegacions de la Generalitat a l’exterior


El president de l’Autoritat Palestina, Mahmud Abbas, ha anunciat la suspensió de tots els acords signats amb Israel, després d’una reunió d’emergència convocada després de la demolició d’habitatges palestins a Jerusalem Est. Abbas ha revelat que les autoritats crearan un comitè per a aplicar la decisió, tal com havia reclamat l’Organització per a l’Alliberament de Palestina (OAP), segons ha informat l’agència palestina de notícies WAFA. ‘No sucumbirem als dictats i la imposició de fets consumats sobre el terreny per la força bruta, especialment a Jerusalem’, ha dit, abans de recalcar que ‘tot el que està fent l’estat ocupant – en referència a Israel– és il·legal i nul’. ‘Les nostres mans han estat i segueixen estant esteses per a una pau justa, exhaustiva i duradora, però això no significa que acceptem el ‘statu quo’ o ens rendim davant les mesures de l’ocupació’, ha manifestat. Així, Abbas ha ressaltat que els palestins ‘no es rendiran i no coexistiran amb l’ocupació’ i ‘tampoc acceptaran l”acord del segle”, com es coneix a la proposta de pau que prepara el govern dels Estats Units. ‘Palestina i Jerusalem no estan en venda ni en negociació. No són un immoble en una immobiliària’, ha assenyalat, i alhora ha reiterat que ‘no hi haurà pau, seguretat ni estabilitat a la regió i el món sense que el poble palestí aconsegueixi tots els seus drets’. ‘No importa el temps que sigui necessari, la repugnant ocupació serà derrotada i el nostre futur estat serà independent’, ha argumentat Abbas, que ha demanat a més que s’apliqui l’acord de reconciliació amb Hamàs signat el 2017 amb la mediació d’Egipte. En aquest sentit, el mandatari palestí ha assenyalat que la seva mà ‘està estesa per a la reconciliació’ i ha reiterat que ‘és moment de posar-se més seriós’ per aconseguir-ho. Les demolicions Les autoritats d’Israel van iniciar dilluns la demolició de desenes d’habitatges palestines a Uadi Humus, a Jerusalem Est, argumentant que estan massa a prop de la barrera de seguretat. Uadi Humus està a la zona de Sud Baher, dins dels límits municipals de Jerusalem però en les àrees A i B controlades per l’Autoritat Palestina. Els seus veïns van rebre els permisos de construcció de la ciutat palestina de Betlem, que té jurisdicció sobre Wadi Humus. El 2011, una normativa israeliana va prohibir construir prop de la barrera de seguretat, tot i això, les obres a Wadi Humus van començar el 2014. El passat mes de juny, el Tribunal Suprem va avalar la demolició d’aquests habitatges, una decisió que diumenge va ser confirmada en segona instància. El secretari general de l’Organització per a l’Alliberament de Palestina (OAP), Saeb Erakat, ha advertit que la demolició d’habitatges palestins a la zona ocupada de Jerusalem Est ‘constitueix una greu violació de la Quarta Convenció de Ginebra, així com un crim de guerra sota l’Estatut de Roma del Tribunal Penal Internacional’. ‘Les polítiques i pràctiques il·legals d’Israel, que van des de les demolicions d’habitatges als desplaçaments forçats, a Jerusalem Est i la resta de la Palestina ocupada només tenen un propòsit: la preservació i expansió de l’empresa colonial israeliana a costa de les terres i del poble palestins’, va manifestar Erekat en un comunicat. Per la seva banda, tres alts càrrecs de les Nacions Unides van criticar les demolicions i van dir que ‘entre altres coses, la destrucció de propietat privada en un territori ocupat només és permissible quan és absolutament necessari per a operacions militars, i no és el cas’.

Summary: Abbas anuncia la suspensió dels acords signats entre Palestina i Israel


Des del 2014, que va publicar La cinquena planta, Manuel Baixauli (Sueca, 1963) no havia tornat a publicar cap altra novel·la. I ara irromp amb Ignot (Periscopi), una novel·lassa, no pas pel nombre de pàgines, que en té dues-centes cinquanta, sinó per l’artefacte i la qualitat literària que l’escriptor ha bastit amb aquest nou llibre. Una novel·la de personatges inquietants que van sedimentant i acumulant-se, una novel·la de sensacions, misteris i elements dramàtics. Una novel·la plena d’històries incòmodes, estranyes, oníriques. Una novel·la que a voltes també construeix una trama amb trets de novel·la negra, amb misteris que el lector vol descobrir i l’autor no deixa desvelar amb facilitat, plena de relats que podrien recordar els de Simenon. Manuel Baixauli és un escriptor desitjat. Les seves obres generen interès, tant entre la crítica com entre els lectors, perquè són novel·les d’idees alhora que són novel·les de personatges, alhora que transiten pel món de les sensacions, més que de la raó. A Ignot, Baixauli explora la idea del talent, amb un dramatisme latent i amb un protagonista escriptor, necessitat de paraules, de creació literària. Baixauli diu que ara que ha acabat la novel·la s’adona que ha creat una mena de trilogia, sense voler-ho, que la conforma L’home manuscrit, La cinquena planta i Ignot. —Com vau començar a escriure Ignot? Perquè ara feia força anys que no publicàveu una novel·la. —He trigat. Fa sis anys de l’última novel·la, però és que m’hi puc dedicar poc, a escriure. Tinc la família i massa coses a fer. Els escriptors hauríem de poder escriure.  —Això diu Eduard Márquez, que l’escriptor necessita submergir-se i centrar-se en la creació de la novel·la. Però com pot aconseguir-ho, si al mateix temps cal guanyar-se la vida i en aquest país és pràcticament impossible viure dels llibres publicats? —Això afecta molt, és clar. Perquè cada vegada que t’hi tornes a posar no estàs en calent. Mentre que si cada dia escrivisses… És com qui entrena cada dia, que està en forma. Però ja se sap. —I aquesta dificultat de trobar temps per a escriure ha condicionat l’estructura de la novel·la, construïda en capítols curts? —No. Els capítols curts arriben en la vuitena o novena revisió. Vull dir: abans eren fragments seguits, un darrere l’altre. I tot i que els separaven tres o quatre línies blanques, jo trobava que era massa dens. I com que inevitablement jo parle de coses complicades i un poc laberíntiques, inquietants, una de les coses que em proposo sempre és que el llibre siga com més plaent per al lector millor. I és difícil, sense perdre profunditat, mirar que el llenguatge, l’estructura del llibre, etc., no complique més les coses al lector. En aquest sentit, una de les decisions que vaig prendre fou que els fragments passarien a ser capítols. I els capítols separats fan respirar més el llibre. —Hi ha molt de blanc en el llibre, és cert, i això li proporciona oxigen. —I els espais en blanc deixen pensar. I com que el llibre era curt, m’ho podia permetre. Potser si tingués vuit-centes pàgines, m’ho hauria pensat, però en aquest cas ho podia fer. —Teniu la convicció que els llibres han de ser curts. Però la tendència actual us va a la contra, perquè tornen els volums de sis-centes planes. Dos exemples: Sobre la terra impura, de Melcior Comes, i La teva ombra de Jordi Nopca, primer premi Proa de novel·la. —Jo no ho entenc. Perquè a mi, de tots els llibres bons, sempre em sobren pàgines. Hi ha llibres que m’han agradat, com Solenoide de Mircea Cărtărescu, i encara trobe que li sobren tres-centes pàgines. —I us ha agradat? —M’ha agradat l’univers, les imatges, però és molt reiteratiu. Si jo fos el seu editor, li diria que el reduís, perquè més curt seria una obra mestra. I no ho és per culpa d’això. Mira, ara m’he llegit el llibre d’Irene Solà i m’ha agradat, però també hi sobren pàgines. —I no és pas un llibre llarg, el d’Irene Solà. —No, però les pàgines del mig, amb els dibuixets de les muntanyes, m’hi sobren, perquè no aporten res. —És curiós que digueu això, perquè també us plau col·locar dibuixos i fotografies pel mig del relat. —Sí, però jo esporgo molt. Miro que no hi sobri res. Penso que en tots els llibres passa que hi ha planes que no aporten res de nou i, per tant, hi sobren. La gent explica massa. És millor no dir moltes coses, deixar el silenci. Que només es veja la punta de l’iceberg, que quede sota l’aigua. Has de tenir el valor d’esporgar les novel·les. —En aquest sentit, la figura de l’editor és clau? —Sí, sí. Un editor ha de contribuir que el llibre siga el millor possible. —També com a objecte. —Sí, estic molt content de la manera com ha quedat el llibre, en el seu disseny. —El vostre llibre és dens d’idees, però no pas d’estil. Anem a les idees. Parlem de talent. Una vegada, el nét de Joan Miró em va dir: el talent no s’hereta. Aquesta frase dita per ell tenia un significat potent. Hi he pensat tot llegint el llibre, perquè el talent és el gran tema del llibre. —Si us ho va dir el nét, sabia de què parlava. Però vaja, la genètica s’hereta parcialment, així també la bellesa. Jo supose que el talent també s’hereta parcialment. N’hi ha hagut casos, per exemple en la família Bach o el nét de Sigmund Freud, que és Lucian Freud, el pintor. Alguna cosa es deu poder heretar. Ara, en general, el talent és una cosa que succeeix. És una loteria, un petit miracle. —I què us va portar a prendre el talent com a tema? —Sí que és un tema central, però ho he sabut quan ja tenia escrit el llibre. Jo, quan comence un llibre, no sé gaire bé de què parle i què pretenc. Potser no pretenc res, només busque. I quan ja ho tinc escrit em pregunte: de què he escrit? A Ignot vaig pensar això: he escrit sobre el gran misteri que és el talent. Com es produeix. De vegades es produeix quan menys l’esperes o on menys l’esperes. A vegades en circumstàncies ideals tampoc no es produeix. El llibre va d’algú que és un fracassat tot i tenir un gran talent. I això, per què passa? És aquest el tema: eixes circumstàncies que fan que un talent es desenvolupe o no, que un talent assolesca el reconeixement o no. D’això tracte. I també de la manera com algú pot aprofitar-se d’algú altre. —És una qüestió relliscosa i difícil, perquè el talent va lligat a la idea de l’art, dels límits de l’art. —Sí, o sí més no al meu concepte d’art, perquè jo m’acoste a la literatura només com a art. Tots els altres valors que pot tenir em semblen molt bé, però si no té el valor de peça artística, m’interessa poc. És clar que en literatura pots aprendre història, filosofia, allò que vulgues. Però, sobretot, a mi de la literatura m’interessa la capacitat de seducció, que és la cosa que existeix des de l’antiguitat. Et conten una història i et quedes amb la boca oberta, a veure què passarà. Això per a mi és bàsic; el misteri. —L’atracció. —Borges deia: ‘l’art és un somni dirigit’. La literatura és un somni dirigit. Jo ho veig així. Perquè quan somnies et trobes tan a gust. També hi ha malsons, és clar, també hi ha Kafka, Lovecraft… Però quan somnies està bé i t’empipa si el despertador et talle el somni. Això m’agrada d’un llibre, que t’hi trobes tant de gust que et molesten les interrupcions, perquè no vols eixir-ne. —La novel·la crea una trama a partir de la manera com expressar el talent, dels perills dels artistes a l’hora de mostrar-lo. —Perquè el talent és un tresor però està a mercè de les circumstàncies. I quantes criatures neixen amb un gran talent i no tenen les condicions de desenvolupar-lo? Eixe talent es perd. O pots tenir talent però alhora tenir un caràcter que dificulta les relacions amb els altres. O viure segons a quins llocs que sigui difícil desenvolupar-lo… Depèn de molts factors. —De fet, segurament hi deu haver més talent no desenvolupat que no pas de desenvolupat. I després també hi ha molt talent desenvolupat que no trenca l’anonimat. —I això és apassionant. Per això hi ha un personatge a Ignot, que fa allò que a mi m’agradaria fer, que és descobrir talents. És una visió molt romàntica, però si fos editor, la cosa que m’agradaria més és llegir inèdits. És clar, després parles amb els editors i et diuen que reben centenars d’originals i que la majoria són insofribles, però trobe apassionant de descobrir gent. —A aquest personatge descobridor de talents li dieu el Mestre. Però el creador té un altre paper. —Es dóna prou que una persona que sap moltíssim d’una cosa, que té molta cultura i és molt intel·ligent, en canvi és incapaç de fer art. I també passa el contrari: de vegades algú té talent per a fer art i té poca formació i no és especialment intel·ligent. Murakami diu que és millor no ser tan intel·ligent per a ser un bon novel·lista. Perquè diu que, si ets massa intel·ligent, no te deixes dur tant per la intuïció i que necessites una part una mica naïf per poder desenvolupar les ficcions. Si saps massa i eres massa racional, pots llevar-li seducció. —La novel·la Ignot sembla també un homenatge a la literatura. —Sí, però també ho era L’home manuscrit. Jo crec que aquest llibre és germà sobretot de L’home manuscrit i també de La cinquena planta. És a dir, sense voler he fet una mena de trilogia, perquè no en tenia cap intenció. El llibre que ara tinc començat és molt diferent. Ja no és això. Els protagonistes ja no són artistes. En aquests tres llibres sí que són artistes. —En L’home manuscrit i en Ignot hi ha aquesta obsessió per l’escriptura, amb un dramatisme que és com un baix continu i que crea inquietud. —Ara, aquest, no l’heu trobat més fàcil de llegir que els anteriors? És una de les obsessions que tinc, i pense que aquest va més fi. —Sí, llisca, és sedós. És una novel·la coral, va acumulant personatges, tot i que n’hi ha dos que són la columna vertebral de tot el llibre: un pintor, en Mateu, i un escriptor, en Crisòstom. Crisòstom és un antiheroi. I quin nom que li heu posat! —Jo quan tinc el personatge pensat, he de posar-li un nom que li vaja bé. Clar, al Crisòstom no li podia posar Ivan o Kevin, ni tan sols Jordi. No m’anava bé. Havia de ser més estrany. I m’agraden els noms antics, que tenen solera. —Bé, a l’altre personatge li poseu Mateu. —Perquè el meu segon cognom és Mateu. Però Mateu es torna a posar ara. Els noms dels personatges són intuïtius, són com un vestit que ha d’anar a la mida del personatge. Faig una llista de noms i vaig provant. —Els personatges de la novel·la són inquietants. —Són els que m’atrauen. Personatges extremats, que no siguen normals, que siguen eremites. Em diuen que sempre són hòmens, aquests personatges, però no ho he projectat, em surt així. —Es fa estrany saber que treballeu d’una manera tan intuïtiva, perquè Ignot és un trenca-closques en què al final tot encaixa. Sembla que hàgiu de construir molts esquemes i planificar molt. —No és així. Jo faig l’esquema, però el faig quan ja tinc escrit el llibre i només per evitar incoherències. No em puc carregar un personatge i després que torne a aparèixer. També ho faig per aclarir-me i és una manera de comprendre la història. —Hi ha una història molt bonica a Ignot, que és aquest projecte de Diccionari universal dels genis desconeguts. És una mica la idea que concentra el gran tema del llibre. —Al principi havia titulat el llibre Genis desconeguts. I ho vaig canviar perquè Ignot era més potent. —La paraula ‘ignot’ fa referència a un adjectiu que segons el diccionari vol dir: ‘No conegut, dit especialment d’una terra.’ És curiós això, perquè és un llibre que és molt de paisatges. El lloc marca. El terme ‘ignot’, doncs, us aplegava les dues idees? —De fet, això que es vincule amb la terra és una gran casualitat. Aquestes coses passen. Com amb el nom de Crisòstom, que Anna Carreras em va explicar que volia dir ‘aquell que estima el silenci’. Oh, quina casualitat més bonica. Hi ha coses que ixen per si mateixes. —Parleu-me dels llocs. —Crisòstom troba sentit en anar a caminar pels camps d’arròs. Diu: ‘Això és el que vull, caminar, explorar.’ I després li agafa per explorar paisatges d’altres països. És que jo sóc un poc així. M’encanta anar a caminar, sol, durant hores. —És aquesta frase tan bonica: ‘La literatura no es fa escrivint, es fa caminant’. —És que per a mi la literatura ha de ser una vivència, un estat experimental. Allò del somni que us deia. Hi ha literatura que és massa racional. A mi m’agrada que sigui sensorial. —També feu un petit homenatge a Roser Vernet del Molar (Priorat) i les activitats del Centre Quim Soler de la literatura i el vi. I ho convertiu en literatura. —És que ja vaig participar en un Priorat en Persona i un d’aquells dies que em trobava allà, la Roser em va indicar que anés a passejar cap a la mina. I em va explicar una història que em va impactar molt: un empresari la va comprar per a fer-ne alguna cosa, potser un hotel, però ell i la seva dona van tenir un accident de cotxe i es van matar tots dos. I van deixar orfe una criatura de cinc anys. Això ho vaig agafar i ho vaig utilitzar per al llibre. —En un moment donat, escriviu: ‘Va dir que no es fera il·lusions, que la cosa, en el món literari, estava negra, que molts editors estaven arruïnats i qui no ho estava tenia por i no arriscava amb autors de rèdit incert, que els índexs de lectura s’havien afonat i que només apostaven per valors segurs.’ És així com veieu la situació actual del món de l’edició? —És clar, fa uns anys que escric el llibre i des de la crisi, sí que hi ha molts editors que s’han retret una mica i publiquen menys, perquè no volen arriscar-se a perdre diners. Però la situació actual de la literatura catalana, i no sé si passa als altres llocs, no és exactament eixa. És un poc a la inversa. Jo compare la literatura catalana amb una llar de foc. Si li tires encenalls, farà molt de foc però no perdurarà, perquè no farà brasa. I ens fa falta brasa, valors segurs. I trobe que de totes aquestes revelacions que hi ha cada any, dues o tres, al cap de cinc anys, n’hi ha molt poques que perduren. I la cosa que ens fa falta és que perduren trajectòries, no pas llibres sols. Es valoren les veus noves, però una vegada ja no són noves, ja no interessen. I és una llàstima que les coses no es consoliden i es produesca una bona brasa perquè mantinga la calentor. Perquè allò altre és foc d’encenalls. —Dieu que no es fa prou política d’autor. —Exacte. Quants autors hi ha realment consolidats a la literatura catalana? I qui viu d’escriure? Ara ja sabem que Jaume Cabré, però molt poca gent es pot dedicar a escriure com a centre de la seva vida. Escriure és una cosa molt marginal en la meva vida, perquè com a molt escric una hora i mitja al dia. I no cada dia. De què podria fer a què faig, hi ha un abisme. Perquè d’idees no te’n falten i material no te’n falta. És temps i centrar-te. —I algú ha de pagar aquest temps, perquè l’autor pugui dedicar-se a escriure. I després, el llibre s’hauria de vendre bé a les llibreries. —En els països nòrdics sí que ajuden als escriptors. També es podria fer aquí. Perquè després resulta que alguns escriptors són molt importants per als seus països o ciutats. Perquè si te’n vas a Praga, tens a Kafka com un símbol. I quan penses en Dublín, penses en Joyce. I a Lisbona, Pessoa. Els escriptors enriqueixen la imatge d’un país i d’una ciutat. S’hauria de valorar. Això és una inversió. —Inversió? Desconec el pressupost que destina a cultura la Generalitat de baix, però us puc dir el de la Generalitat de dalt: un 0,6% del pressupost global. Almoina. —Imagina’t. I és una bona inversió la cultura, és un benefici en molts aspectes. Jo, la inversió en cultura del País Valencià, tampoc no sé quina és, però imagine que serà molt inferior. Perquè jo encara no sé que hagen fet cap ajut per al món de la literatura. Jo encara he de recórrer a la Institució de les Lletres Catalanes perquè em paguen un club de lectura o em donen una beca. És una vergonya, perquè en teoria al País Valencià manen els nostres. Allà no es potencie la literatura catalana, no em consta que facen res. Ni potencien clubs de lectura ni impulsen programes com ‘Autors a les aules’ i més, que són projectes que dinamitzarien un poc la literatura catalana i als escriptors ens donaria un poc de vida. I beques de creació, que en fan en tots els llocs, a València no en fan. —Precisament, aquesta setmana s’ha sabut que la novel·la de Joan Benesiu, Serem Atlàntida, ha guanyat el premi Ciutat de Barcelona de literatura catalana. Vau prologar-li el seu primer llibre, Gegants de gel, i li vau fer una mica com de padrí. —Aquest premi entra dins la línia del que us deia: Gegants de gel va ser una revelació, però a ell li cal que es consolide la seua obra i la seua trajectòria. I aquest premi és una bona notícia perquè Benesiu es consolide.

Summary: Manuel Baixauli: ‘El talent és una cosa que succeeix. És una loteria, un petit miracle’


L’anunci del descobriment d’un sistema de set planetes que orbiten l’estel nan vermell conegut per Trappist-1 ha desfermat un gran interès, perquè és el sistema planetari amb possibilitats de tenir vida que hem pogut trobar més a prop. Però són gaire lluny aquests trenta-nou o quaranta anys llum que ens en separen? Amb la tecnologia actual el viatge és literalment impossible. La velocitat més alta que hem aconseguit els humans fins ara és la de l’Helios 1, que viatja a 274.510 quilòmetres per hora. Si es pogués mantenir aquesta velocitat, el viatge duraria aproximadament 170.000 anys, perquè quaranta anys llum equivalen a 378.429.218.903.232 quilòmetres. Fins ara la nau humana que ha viatjat més lluny és la Voyager 1, llançada el 1977 i que ja ha abandonat el sistema solar. Amb tot, no ha recorregut encara ni tan sols l’1% de quaranta anys llum.

Summary: Però és gaire lluny quaranta anys llum?


Carles Puigdemont ha presentat davant el Tribunal Constitucional espanyol (TC) un recurs d’empara per la decisió de la mesa del parlament de retirar-li la delegació de vot el 9 d’octubre. Ho ha avançat eldiario.es, que publica el document del recurs. Segons que han dit a VilaWeb fonts de Junts per Catalunya, la mesa i el seu president del parlament van ser informats de la presentació d’aquest recurs, dient que complementa un recurs previ i que és un tràmit tècnic per a poder anar al Tribunal Europeu dels Drets Humans d’Estrasburg i acusar el jutge Pablo Llarena. No obstant això, el departament de premsa del president del parlament, Roger Torrent, ha dit a VilaWeb que no tenia coneixement de la presentació d’aquest recurs. Sigui com sigui, el recurs és contra la decisió de la mesa, no contra el president de la cambra. La portaveu d’ERC, Marta Vilalta, ha declarat que ‘respectem la decisió del president Puigdemont’, però ha reiterat que el partit no tenia constància de la presentació del recurs. Vilalta ha defensat que ERC sempre ha actuat de la mateixa manera per tal de ‘garantir els drets i els vots de tots els diputats i, per tant, per preservar la majoria independentista ‘ a la cambra. Puigdemont sosté que la mesa no tenia competències per a retirar el seu vot delegat, perquè pocs dies abans el ple havia refusat la seva suspensió com a diputat acordada pel Tribunal Suprem espanyol. D’aquesta manera, considera que els seus drets eren tan intactes com els de qualsevol altre diputat i que per tant, la decisió de la mesa era una violació dels seus drets polítics. El vice-president del parlament, Josep Costa, ha explicat que des de JxCat ‘presentarem tants recursos com calgui’ per defensar els drets polítics del president Puigdemont. En aquest sentit, ha reiterat que la posició del partit, i ha assegurat que presentar el recurs el TC ‘és només un pas imprescindible per apel·lar a instàncies internacionals’. Des de @JuntsXCat sempre hem dit que anirem on calgui i presentarem tants recursos com calgui per defensar els drets polítics del president @KRLS Puigdemont. És el que estam fent i seguirem fent. El TC és només un pas imprescindible per apel·lar a instàncies internacionals. — Josep Costa🎗 (@josepcosta) January 21, 2019 Aquest recurs en complementa un altre que ja havia estat presentat, i que ha estat admès avui mateix, contra la suspensió dels diputats que va ordenar el jutge Llarena. La defensa de Puigdemont sosté que és un pas imprescindible per a defensar els seus drets en tribunals internacionals, atès que abans s’ha d’exhaurir la via del dret intern a l’estat espanyol.

Summary: Puigdemont porta la mesa del parlament al TC per poder recórrer a Estrasburg