La batllessa de Barcelona, Ada Colau, i la direcció dels Mossos d’Esquadra han topat avui de manera insòlita a Twitter, arran d’un desnonament. Aquest matí al carrer Arizala del barri de Sants, funcionaris judicials han executat l’ordre de desallotjament d’una família –mare, àvia i tres fills– perquè no pagaven el lloguer. Activistes de la Plataforma d’Afectats per la Hipoteca (PAH) han provat d’evitar-ho obstruint l’entrada de l’edifici. Els agents dels Mossos d’Esquadra han actuat per apartar-los i permetre-hi, doncs, l’accés del secretari judicial. Esto es todo lo q ha podido coger Hiba. Una vida en 2 mochilas, 2 maletas y 1 bolsa. Con 3 hijos. #SoluciónParaHiba pic.twitter.com/xhFA7O5fkq — afectadosxlahipoteca (@LA_PAH) September 14, 2016 En aquest vídeo publicat per la PAH es pot veure l’actuació policíaca: Ahora mismo violencia de los @mossoscat vergüenza y violación de #DDHH@govern@bcn_ajuntament#SoluciónParaHibapic.twitter.com/o9NCTiTnGU — PAH Barcelona (@PAH_BCN) 14 de setembre de 2016 El portaveu de la PAH, Carlos Macías, ha declarat a Catalunya Plural que aquesta actuació indicava un canvi d’actitud dels Mossos. ‘Feia molt de temps que no s’enfrontaven a nosaltres d’aquesta manera. No sabria dir si és un fet aïlla o un canvi de tendència.’ Els Mossos, en canvi, han dit que havien actuat ‘per requeriment judicial’ i ‘sense fer ús de la violència’. Arran d’aquesta actuació, Ada Colau ha fet tres piulets. En el primer ha escrit que l’Ajuntament de Barcelona havia intentat aturar el desallotjament fent servir ‘tots els mitjans’, però que el propietari del pis s’hi havia negat. Això ha motivat l’execució dels mossos. Colau s’ha compromès a reallotjar la família desnonada. Hemos intentado x todos los medios parar el desahucio. Propietario se ha negado y @mossos ha ejecutado. Realojaremos a la familia hoy mismo — Ada Colau (@AdaColau) 14 de setembre de 2016 En el piulet següent, la batllessa ha acusat directament el PP i el Tribunal Constitucional espanyol de les deu ordres de desnonament que s’emeten diàriament a la ciutat, perquè el TC va suspendre la llei d’emergència d’habitatge a petició del PP. Es urgente la ley contra desahucios suspendida x PP y TC: les hacemos directamente responsables de las 10 órdenes d desahucio diarias en BCN — Ada Colau (@AdaColau) 14 de setembre de 2016 En el darrer piulet, Colau ha exigit al govern que els Mossos no tornessis a desnonar mai més una família amb criatures: ‘Els drets dels infants han de prevaldre sempre!’, exclamava. Exigim a @govern que @mossos no torni a desnonar mai més una família amb criatures. Els drets dels infants han de prevaldre sempre! — Ada Colau (@AdaColau) 14 de setembre de 2016 La direcció dels Mossos d’Esquadra no ha tardat gaire a respondre, també a Twitter. En quatre piulets, s’ha defensat dient que els seus agents no havien ‘executat’ el desallotjament, sinó que simplement havien actuat ‘a instàncies de l’autoritat judicial per a donar protecció als funcionaris’, que són els que han acomplert el desnonament. La DGP vol precisar que Mossos no ha executat el desallotjament que s’ha dut a terme avui al districte de Sants (1) https://t.co/DUTo3mD6kH — Mossos (@mossos) 14 de setembre de 2016 .@AdaColau Hem actuat a instàncies d’autoritat judicial x donar protecció als funcionaris judicials encarregats d’executar desnonament (2) — Mossos (@mossos) 14 de setembre de 2016 Els Mossos han afegit que el cos no tenia competències per a executar o aturar un desallotjament i s’han queixat que els col·loquessin ‘en el punt de mira d’una problemàtica’ que s’ha de resoldre en els àmbits polítics i socials. .@AdaColau Nosaltres no tenim competències per tirar endavant o aturar un desnonament judicial (3) — Mossos (@mossos) 14 de setembre de 2016 .@AdaColau Lamentem que ens col·loqui en el punt de mira d’una problemàtica que hauria de ser afrontada des d’àmbits polítics i socials (4) — Mossos (@mossos) 14 de setembre de 2016 Colau ha volgut llevar importància a la polèmica i ha respost que els seus piulets no anaven adreçats als Mossos sinó al govern. ‘Aquest desnonament no s’hauria d’haver produït i menys amb infants’, ha conclòs. .@mossos El meu tuit apel·lava a @govern. Aquest desnonament no s’hauria d’haver produït i menys amb infants — Ada Colau (@AdaColau) 14 de setembre de 2016

Summary: Topada entre Ada Colau i els Mossos a Twitter per un desnonament


Fa quatre dies que és president del parlament. Segona autoritat del país després del president de la Generalitat. I atén les preguntes al seu despatx com si ho hagués fet tota la vida. Roger Torrent sap què pot dir i què ha de guardar-se. Accepta el paper institucional i no entra en el joc dels partits. Demana compromís amb el diàleg a tots els grups, però sap que la legislatura serà difícil. Observa l’espasa de Dàmocles que penja damunt el seu cap i el dels seus companys de mesa, però diu que no la tindrà en compte a l’hora de prendre decisions. Quant tardarà a ser cridat per un jutge? Podrà superar les dues primeres setmanes abans de la investidura sense que s’activi cap querella? En parlem amb ell just abans que la mesa comenci a debatre el vot delegat dels diputats exiliats a Brussel·les. —Heu demanat a Rajoy de parlar de la situació ‘anòmala’ actual. La resposta és que no. Cal insistir? —De moment, no en tenim resposta formal. Però jo no penso renunciar mai al diàleg. Trobo que l’actitud responsable per part meva és cercar una solució política al context d’anormalitat democràtica que viu el Parlament de Catalunya lligat a la investidura del candidat Puigdemont. Però també pel fet que hi ha vuit diputats i diputades que no poden exercir lliurement la seva responsabilitat com a representants electes de la ciutadania. I no poden donar resposta a allò que els ha encarregat a través de les urnes. Tot allò que vagi en la línia de cercar el diàleg per trobar solucions polítiques a aquesta situació em sembla que és bo i que cal insistir-hi. És la meva responsabilitat i penso exercir-la com a president del parlament. —Els grups de la minoria han mostrat disposició al diàleg en les consultes que heu fet? —La voluntat expressada en el discurs de presa de possessió, la meva disposició al diàleg i a l’entesa amb els grups parlamentaris del parlament, crec que va ser ben rebuda. Els grups la van aplaudir en molts casos, consideracions polítiques i partidistes a banda. Com a declaració de principis crec que és àmpliament compartida per tots els grups parlamentaris. Ara veurem si això es tradueix en una voluntat real d’arribar a acords i d’entaular un diàleg, cadascú des de les seves conviccions polítiques. Jo vaig dir que no pensava renunciar de cap manera a les meves. —Us voleu reunir amb els vuit diputats que no poden assistir al parlament perquè són a la presó o a l’exili. Amb quina intenció? —És un acte de normalitat parlamentària. La resta de diputats de la cambra poden venir-me a veure quan vulguin per expressar-me preocupacions, neguits, projectes i crítiques. Allò que hauria de formar part de la quotidianitat de l’activitat d’un parlament és que els 135 diputats poguessin parlar entre ells i amb el president de la institució. Al cap i a la fi, a mi em toca protegir i defensar tots els diputats del parlament. I és evident que hi ha d’haver un diàleg franc i fluid entre tots. I n’hi ha uns que ho poden fer i uns quants que no. No ho poden fer perquè viuen en una situació de no normalitat democràtica i parlamentària. Jo he de cercar la fórmula per a poder-me comunicar amb fluïdesa amb aquests diputats. —La primera decisió que teniu damunt la taula és resoldre la petició de delegació de vot dels diputats de Brussel·les. Com acabarà això? —Ja ho veurem. Correspon a la mesa del parlament de prendre la decisió. No tan sols a mi. Jo participaré en la decisió, però serà una decisió col·legiada que caldrà prendre entre els set membres. Aquest dimarts començarem a fer aquest debat. Però és una decisió política. Aquests dies ja hem dit que les decisions que prengui la mesa corresponen als representants polítics i, per tant, tenen caràcter polític. Més enllà de tenir en compte tots els condicionants. Però és una decisió política. —I quina és la vostra opinió? El reglament ho permet? —No em sembla que jo hagi de donar la meva opinió personal sense haver-ne parlat abans amb la mesa. Seria una falta de respecte començar a anticipar possibles decisions i debats que encara hem de fer. La mesa es reuneix aquest dimarts amb aquesta qüestió a l’ordre del dia i prendrà la decisió quan correspongui. —L’opinió dels lletrats és tan sols una opinió. Si la majoria de la mesa vol que votin els cinc diputats de Brussel·les, s’aprovarà d’acceptar la petició… —Hi insisteixo. Els lletrats fan la seva feina. La que els correspon i han fet sempre. Analitzen en termes jurídics i tècnics el reglament del parlament i nosaltres hem de prendre decisions atenent també aquests aspectes, però sobretot amb fonaments polítics. Sobretot, hem de prendre decisions que vagin en la línia de fer complir el mandat democràtic dels ciutadans de Catalunya. Cal tenir-ho en compte tot. Però a nosaltres ens han votat els ciutadans amb un objectiu molt determinat i hem de ser fidels als mandats democràtics. —Us sentiu lliure a l’hora de prendre aquestes decisions? Trobeu que la mesa pot decidir lliurement? —Jo crec que sí. La mesa prendrà les decisions que corresponguin. I ho farà valorant tots els condicionants. Jo puc parlar per mi. I prendre les decisions lliurement i no subjecte a cap més pressió que la voluntat de ser fidel a la voluntat dels ciutadans d’aquest país i al respecte i la defensa d’aquesta institució. Aquesta és la meva obligació com a president del parlament. —La presidenta Forcadell fou encausada i processada judicialment per haver actuat així com dieu que fareu. La coacció existeix. —És una situació que malauradament existeix en el cas de la presidenta Forcadell, que s’ha vist perseguida judicialment per haver exercit i defensat el parlamentarisme. Per haver defensat que es pogués parlar de tot. Aquest és el fonament bàsic. Al meu discurs, vaig parlar de les conviccions i dels principis. Els principis són per damunt de les conviccions. I els principis són la defensa de la democràcia i els pilars bàsics de la defensa del parlamentarisme. Per tant, em pertoca de defensar això més enllà de l’espasa de Dàmocles que puguem tenir damunt el cap al parlament. He accedit al càrrec conscient de la responsabilitat que assumeixo i amb voluntat de ser fidel a la confiança que m’ha mostrat. —Sembla que va ser molt complicat per a Esquerra trobar algú que volgués assumir la responsabilitat. El vostre nom va ser d’última hora? —No sé des de quan era damunt la taula, el meu nom. Tan sols sé quan ho vaig saber jo. I ho vaig saber el dilluns al vespre o a la nit. Vaig parlar amb la secretària general del meu partit, Marta Rovira, que em va dir que m’ho rumiés perquè era una possibilitat molt factible. Tenia temps per a pensar-hi fins l’endemà a migdia. I juntament amb ella vam prendre la decisió que després vam explicar als òrgans del partit. Vaig tenir molt poques hores per a assimilar-ho. Entre dilluns a la nit i dimarts a migdia de la setmana passada. No sé quants dies feia que el meu nom era damunt la taula, però jo ho vaig saber molt poques hores abans de començar el ple de constitució. —Penseu que la pressió i persecució judicial es pot atenuar aquesta legislatura? Teniu cap indici en aquest sentit o tot el contrari? —No ho sé. No puc valorar quin plantejament farà el govern espanyol i les instàncies judicials estatals. A mi m’agradaria que fos una legislatura que pivotés al voltant de la política. Que no hi hagués la judicialització de la política que hem viscut. Volem que guanyi la política entesa com la capacitat de respondre a allò que ens demana la societat catalana. La ciutadania ha votat claríssimament cada vegada que ha estat convocada a les urnes. Les urnes són molt clares. I la traducció del mandat de les urnes s’ha de tractar políticament i prou. M’agradaria que fóssim valents. Nosaltres ho som. I demano al govern de l’estat espanyol que sigui valent a l’hora d’encarar els mandats democràtics dels catalans. —Presidiu el parlament d’una república? —Jo crec que és evident què va votar aquest parlament el 27 d’octubre. De fet, jo era diputat i vaig fer tant com vaig poder perquè els ciutadans del meu país poguessin votar i això es traduís en una declaració clara del parlament. És evident d’on venim. I aquesta és la realitat que els grups parlamentaris han de transformar en horitzons polítics de la legislatura. A mi em correspon de garantir una cosa que ja hem començat a fer: recuperar les institucions. Ja hem recuperat el Parlament de Catalunya de les urpes del 155. Hem fet desaparèixer el 155 del parlament. Hem tornat la institució a les mans de la ciutadania. Ara toca fer-ho amb la resta d’institucions. I cal que el govern de la Generalitat, amb la investidura que hem de fer, pugui definir l’agenda política de la legislatura i dibuixar un horitzó per als quatre anys vinents. —Cal demanar a Sáenz de Santamaria i als ministres que vinguin al parlament a donar explicacions d’allò que han fet aquests mesos? —La cosa més urgent és que aquesta situació canviï. Recuperar el govern de la Generalitat és urgent. Que estigui a les mans dels representants legítims del poble de Catalunya. Un govern que es posi a treballar des del primer minut. Necessitem un govern efectiu que des de bon començament pugui fer feina. El 155 és un drama en tots sentits. Per a l’administració, les polítiques socials… Cada dia que passa amb el 155 és un dia que perdem per a poder servir la societat com cal. Cada dia amb 155 és una oportunitat que perdem d’exercir la sobirania. —Puigdemont podrà ser el president d’aquest govern? —En tot cas, això és el que volen la majoria dels grups parlamentaris. Volen que Carles Puigdemont sigui el candidat a la investidura. —La decisió de poder defensar la candidatura sense ser a l’hemicicle serà vostra… —És un debat sobre una eventualitat que no s’ha produït. Ara sabem que hi ha una majoria parlamentària que proposa Carles Puigdemont com a candidat al debat d’investidura. Ja he anunciat que Puigdemont seria el candidat i, a partir d’ací, hem de treballar per fer-ho possible. No especularé sobre les situacions hipotètiques que es puguin suscitar en aquest debat. Sóc conscient de la situació personal i judicial del president Puigdemont. Però em correspon de presentar el debat amb el candidat que proposin els grups. —Cal reformar el reglament per fer-hi constar que som al segle XXI? —Vam fer-ne una reforma a la legislatura anterior. Però sóc partidari dels reglaments dinàmics. Un reglament s’ha de poder adaptar als canvis socials que hi hagi. Necessitem un parlament modern i adaptat als temps. Però no és important que pugui pensar jo, perquè la iniciativa de la reforma del reglament correspon als grups parlamentaris. Si pensen que cal fer una reforma del reglament, endavant. —Serà una legislatura de quatre anys? —Espero que sigui una legislatura llarga i fructífera. —Per a fer què? Es fa difícil de pensar en quatre anys de pau… —Fa uns dies jo actuava com a portaveu d’un partit polític, del grup parlamentari. I aleshores explicava quin era l’objectiu polític que proposàvem per a aquesta legislatura. I hi va haver unes eleccions amb un programa. Ara sóc president del parlament i em pertoca de posar totes les facilitats perquè els grups puguin debatre quina mena de legislatura tindrem i quins objectius polítics volen impulsar. Del debat, n’ha de sortir un programa de govern que pugui treballar. El meu objectiu és posar la institució al servei dels objectius dels grups. —Si d’aquestes decisions de la mesa se’n deriven noves actuacions judicials espanyoles, com actuareu? Les acatareu o aguantareu el tipus? —No m’agrada parlar de les hipotètiques i futures derivades judicials que es desprenguin de l’actuació del parlament. Perquè això pressuposa acceptar la judicialització de la política. Nosaltres aquí fem política. Nosaltres hem de prendre decisions des d’un punt de vista polític. Ens correspon de fer la feina que ens han encarregat els ciutadans d’aquest país. Fem política i volem fer avançar el país. Les decisions que prengui jo, la mesa o el ple del parlament és el compliment d’aquesta obligació de fer política i dels mandats democràtics. Si jo acceptés que això té unes conseqüències i especulés sobre aquestes conseqüències, estaria acceptant una realitat que no és la que correspon a un escenari democràtic. Al Parlament de Catalunya s’hi ve a fer política. —Per a poder fer política, la mesa demanarà al jutge del Suprem que permeti l’assistència dels tres diputats empresonats? —Defensaré el dret dels diputats d’exercir lliurement els seus drets de participació política. Evidentment. Aquest dret és de tots els diputats i l’han de poder exercir.

Summary: Roger Torrent: ‘M’agradaria que fóssim valents’


El Departament de Salut de la Generalitat de Catalunya ha publicat unes noves recomanacions d’higiene més estrictes per a evitar els contagis de la Covid-19. Són una sèrie de mesures que cal prendre quan es torna a casa de treballar o d’anar a comprar. Fonts del departament diuen que són ‘mesures extremes’ per a persones que conviuen amb gent molt vulnerable, però el govern no ha donat més explicacions sobre per què fins ara no s’havien fet aquestes recomanacions. Mesures de prevenció per quan arribis a 🏡 casa després de treballar o d’anar a comprar: 🚫 Intenta no tocar res🔑 Deixa la bossa i les claus a l’entrada👞 Treu-te les sabates👚 Treu-te la roba🚿 Dutxa’t🧼 Neteja el mòbil i les ulleres🌬 Ventila molt bé les zones comunes pic.twitter.com/1WvQ1KNqwX — Salut (@salutcat) March 27, 2020 Així mateix, crida l’atenció que ara inclouen les embarassades com a grup de risc, juntament amb les persones majors de 65 anys i persones amb malalties cròniques i patologies prèvies, cosa que fins ara no s’havia fet, tal com es pot veure en aquest anunci del 13 de març. En canvi, la Generalitat Valenciana les incloïa des del dia 16. Coronavirus 2019: quin efecte pot tenir en les embarassades i els seus nadons? Aquestes recomanacions no les han donades fins ara ni la Generalitat Valenciana, ni el govern d’Andorra ni el de les Illes, que continuen explicant que cal mantenir la distància, rentar-se les mans, evitar tocar superfícies, etc. Què s’ha de fer quan arribes a casa després de sortir al carrer? El Departament de Salut recorda que quan arribeu a casa heu de ser conscients que podeu portar el virus i, per tant, podeu posar en perill les persones que conviuen amb vosaltres, especialment si tenen més de seixanta-cinc anys o alguna malaltia crònica. Per això recomanen de seguir els següents passos: Intentar no tocar res del que hi ha dins de casa: sobretot, cal recordar que primer de tot convé rentar-se les mans. Per què rentar-se les mans amb aigua i sabó és tan eficaç? Deixar la bossa i les claus a l’entrada: el Departament de Salut recomana de deixar una capsa a l’entrada per a posar-hi tots aquells objectes que heu utilitzat a l’exterior i que no us calen en el dia a dia dins de casa, com ara la bossa, les claus i la cartera. Treure’s les sabates i la roba: a més, recomanen que només d’arribar us tragueu la roba i les sabates que portàveu a l’exterior. Aquesta roba, cal posar-la dins una bossa tancada i, després, ficar-la a la rentadora. Netejar el mòbil i les ulleres: pel que fa als objectes personals, com poden ser el mòbil o les ulleres, recomanen d’apartar-los i rentar-los amb aigua i sabó o amb alcohol. Cal recordar que un cop fet aquest pas, cal tornar-se a rentar molt bé les mans. Coronavirus: com podem netejar el telèfon mòbil? Dutxeu-vos Ventileu molt bé les zones comunes: És més, fa temps que Salut recomana que en cas d’estar aïllat o confinat és recomanable ventilar la casa, com a mínim, deu minuts tres vegades al dia.

Summary: El Departament de Salut publica unes recomanacions d’higiene més estrictes i inclou les embarassades com a grup de risc


Molts viatgers pensen que les millors destinacions són aquelles que els permeten d’impregnar-se d’una cultura tan diferent com sigui possible. Per ells, els xocs culturals són una manera d’enriquir-se amb la cosa inesperada, d’aprendre amb la sorpresa com a eina pedagògica. Els primers dies travessant Cambotja només a peu, m’he trobat amb moltes d’aquestes situacions que creen un moment de confusió efímer en els nostres cervells quadriculats. S’han convertit en classes intensives de cultura khmer. Una escola rural a Cambotja. ‘Que no tens por de dormir sol?’ Els camps cambotjans són àrees rurals on no es troben ni restaurants ni hotels. L’única manera de menjar calent o de dormir sota un sostre és gràcies a l’hospitalitat de la gent. Però la veritat és que, fins ara, no he hagut de preocupar-me d’això. Els veïns estan tan sorpresos de veure un estranger caminant per aquelles terres, que molts volen compartir-hi una estona. Totes les vegades que he passat la nit a casa d’algú, després d’ensenyar-me el lloc on podia dormir, m’han fet la mateixa pregunta: ‘Que no tens por de dormir sol?’ Tot i que la meva resposta era sempre negativa, sovint l’home de la casa, l’amfitrió, es col·locava al llit del costat o, fins i tot, el compartíem. A Cambotja és habitual que l’amfitrió comparteixi llit amb el convidat. Per a la cultura khmer, aquesta és una manera de protegir el convidat. És ‘una mostra d’hospitalitat més, com podria ser, per exemple, no deixar rentar els plats a l’hoste o assegurar-se que sempre té el got ple. Tot i això, no deixa de ser una experiència curiosa per als qui venim d’occident. De la mateixa manera, un altre gest que sobta és que t’agafin la mà. Mentre caminava, un jove em va atrapar i em va convidar a descansar a casa seva, perquè en aquell moment el sol picava amb força. Durant els cinc minuts que vam tardar a arribar a casa, vam anar agafats de la mà com dos enamorats. Una antiga casa en desús. Fins ara, en alguns països, havia vist com amics i amigues, independentment del gènere, s’agafaven de la mà. Però aquesta era la primera vegada que ho veia en absoluts desconeguts, una pràctica no tan inusual a Cambotja. ‘Quantes cerveses pots beure?’ La majoria de grangers khmers beuen molta cervesa. Es troben amb els amics o amb la família i absorbeixen una llauna rere una altra. És una activitat habitual, sobretot, entre els homes. En aquestes situacions, no està bé que algú faci un glop pel seu compte. Sempre que hom vulgui beure, ho haurà de fer brindant amb la resta de comensals. Un grup d’amics beuen cervesa i canten karaoke. És molt habitual que els assistents es demanin quantes cerveses poden beure. És la manera de determinar quant d’alcohol són capaços de consumir abans de quedar-se adormits o de perdre el control. En certa manera, és una dada que va molt lligada a la resistència i, per tant, a la virilitat. Si comparteixen l’estona amb un estranger, a més, s’hi afegeix un punt de curiositat per saber quant són capaços de beure les persones d’altres països i cultures, o sigui que no és estrany de sentir aquesta pregunta gairebé cada dia. Per cert, a tall d’anècdota, la resposta més habitual entre els cambotjans ronda la desena de cerveses. Aquestes reunions tenen lloc al menjador de la casa. Però no és pas un menjador com l’entenem a Catalunya. A les zones rurals de Cambotja, les cases, habitualment fetes de fusta, es troben elevades entre dos i quatre metres de terra gràcies a unes columnes. D’aquesta manera, guanyen un espai sota la construcció on protegir-se del sol i fer-hi vida. La major part de la vida té lloc sota l’estructura de la casa. Ací és on hi ha la cuina, però també les plataformes que utilitzen per asseure’s, menjar i, fins i tot, dormir. Són d’unes estructures de fusta similars a una taula, amb quatre potes i una superfície, però més baixetes i molt més grans. Hi pugen descalços (molts no porten sabates en tot el dia) i s’hi asseuen amb les cames creuades. Totes les cases en tenen una, com a mínim, i és el nucli vertebrador de la vida social al camp. L’interior de la casa és un espai on guardar les pertinences, però, sobretot, és el lloc on dormen els avis o les parelles joves en edat de tenir fills. Si no hi ha espai per a tota la família, algú haurà de dormir fora, estirat en una de les plataformes de fusta i protegit amb una mosquitera. Les plataformes de fusta són el lloc per excel·lència on passar el temps amb amics o familiars. ‘Quants anys tens?’ Segons la tradició khmer, quan una parella es casa s’ha de traslladar a casa els pares de la núvia. Si una família té moltes filles i es casen, el desbordament pot ser una realitat amb l’arribada dels néts. Els casaments són tota una celebració. Tradicionalment, duraven una setmana sencera. Ara, per les necessitats de la vida moderna, s’han reduït a dos o tres dies d’intensa programació. Pràcticament, no hi ha descans. L’activitat que dóna el tret de sortida és la visita del nuvi a casa els pares de la parella amb uns obsequis i bons desitjos. Un restaurant es prepara per celebrar-hi un casament. Segurament, la tradició més curiosa és un acte en el qual tots els convidats s’acosten fins als nuvis i els tallen els cabells. La veritat és que s’ha acabat convertint en un acte simbòlic i ara les tisores ja no s’emporten cap floc del cap de la parella, però anteriorment sí que el terra quedava cobert de les cabelleres dels enamorats. De fet, avui dia, els pentinats ja arriben tallats per professionals. L’acte de tallar-se els cabells s’interpreta com la manera de deixar enrere la mala fortuna per començar la nova etapa de la millor manera possible. És una creença similar a la que acompanya diverses tradicions que es viuen durant la celebració de l’any nou lunar al Vietnam. Normalment, els joves es casen quan tenen entre 20 anys i 24. Els fills arriben pocs mesos després. De totes maneres, l’edat pot ser una mica enganyosa, perquè ací els anys es compten de manera diferent. No en van sumant un en cada data d’aniversari, sinó que a Cambotja (i en aquesta part del món en general) l’edat canvia amb l’arribada d’un any nou. És a dir, des del passat 1 de gener, totes aquelles persones nascudes l’any 1983, per exemple, tenen 36 anys, independentment del dia i el mes en què van néixer. ‘Apostes?’ Mentre travessava un poble, uns veïns em van cridar i em van convidar a acompanyar-los. Prop d’una trentena de persones eren en una carpa amb bitllets a les mans i encarats a la pantalla d’un televisor. Transmetien, en directe, una baralla entre dos galls. Els assistents no perdien l’oportunitat de posar-hi més emoció apostant-s’hi uns rals. Tot i ser il·legals, les baralles de galls tenen un gran seguiment. Al Vietnam, ja m’havia trobat amb gent que criava galls per a combatre, però aquesta era la primera vegada que ho veia per televisió. Tot i ser il·legal a Cambotja, contiuen fent baralles i, fins i tot, han trobat la manera de transmetre-les en línia perquè gent de tot el país les pugui veure. Algunes baralles es retransmeten en directe per internet. Els galls es crien en captivitat i es preparen únicament per aquestes baralles. Normalment, els col·loquen unes punxes metàl·liques als esperons perquè siguin més letals. De fet, les baralles que aixequen més passió (i les més habituals) són aquelles en què el gall venç quan mata el seu contrincant. Igual com passa amb la tauromàquia, és una tradició que molts consideren tortura animal. No obstant això, els cambotjans continuen gaudint d’aquesta mena d’esdeveniments. Les punxes que s’enganxen als galls perquè siguin més letals (Vietnam). Fins a Tailàndia Després de dues setmanes caminant d’ençà que vaig abandonar la ciutat de Ho Chi Minh, al Vietnam, he arribat a Phnom Penh, la capital de Cambotja. Per motius burocràtics hauré de fer un parèntesi d’uns dies en el pelegrinatge que, ja està decidit, m’ha de portar fins a Tailàndia. Aquesta també serà una bona opció per a aconseguir un nou cotxet de nadó amb el qual repartir part dels 25 quilos d’equipatge que he estat carregant a l’esquena. D’aquesta manera, podré recórrer més i millor els prop de 500 quilòmetres que hi ha fins a la frontera. Una aventura llarga i dura, però també plena de nous xocs culturals que ajudaran a dibuixar una imatge més nítida de la Cambotja real Més capítols de la sèrie ‘La volta al món sense bitllet de tornada‘: —(1): Un nou ‘margaix’ a Mongòlia —(2): A Ulan Bator, vivint entre sedentaris —(3): Comprant cavalls a Mongòlia —(4): Els perills de cavalcar per Mongòlia —(5): Compartint sostre amb cinc àguiles daurades —(6): Com és la vida dels nòmades de Mongòlia? —(7): Per què val la pena de viatjar fent autostop —(8): La Xina de l’alta tecnologia i el control extrem —(9): L’orquestra simfònica dels trens xinesos —(10): L’autèntica religió d’Hong Kong —(11): Els paradisos naturals d‘Hong Kong —(12): El dia que les treballadores domèstiques inunden els carrers d‘Hong Kong —(13): Una setmana qualsevol quan viatges amb 3 euros el dia —(14): Què cal portar a la motxilla quan fas un gran viatge? —(15): Un Nadal a la Cotxinxina —(16): Una gallina et pot salvar la vida al Vietnam —(17): Com funciona Couchsurfing, la plataforma per a viatjar sense pagar allotjament —(18): Emboscada entre cocoters —(19): Nòmades digitals: viure viatjant gràcies a internet —(20): El llac de Ta Dung, la joia desconeguda del sud-est asiàtic —(21): Ser dona i fer la volta el món tota sola —(22): Cao Dai, la jove religió que combina Buda, Jesús, Victor Hugo i Lenin —(23): S’hauria d’abolir una festa com Nadal si això fos millor per a l’economia? —(24): El Vietnam: l’última supervivent de la secta del coco —(25): Viatjar només caminant és una bogeria

Summary: Xocs culturals i anècdotes de la Cambotja rural


Rodolfo Ruiz Ligero, conegut per Fito, és membre de Barcelona en Comú (BComú) i és un dels homes que va encapçalar el no al pacte del partit d’Ada Colau amb el PSC. Tot i perdre, el seu corrent va aconseguir un 32% dels vots en el referèndum intern. En aquesta entrevista, es mostra molt crític amb els resultats electorals d’Units Podem, considera que el partit de Pablo Iglesias és ‘una estafa ideològica’ i creu que el millor que pot fer Barcelona en Comú és divorciar-se’n. Rodolfo Ruiz Ligero, nascut a Madrid, és ex-realitzador de TVE, llicenciat en arts escèniques, diplomat en mitjans audiovisuals i en filosofia moral. És doctorand en filosofia política i la seva tesi tracta sobre Andreu Nin. —Quin partit vau votar, el 26J ? —He votat Units Podem de manera molt crítica. He analitzat les polítiques de Podem, formació de la qual em vaig donar de baixa el 2015 per desacord amb les seves polítiques erràtiques. Dic erràtiques, però de fet he rellegit Laclau, Chantal Mouffe i Peron i confirmo que són coherents amb aquesta política mal anomenada de populisme d’esquerres. Jo els he votat per sumar un vot més per a debilitar els partits de dretes: PP, PSOE i Ciutadans. Però votar-los no impedeix que critiqui una política amb la qual estic en desacord. I dic votar-los, però de fet jo visc a Barcelona, i he votat En Comú Podem (ECP), on s’aglutinen companys amb una ideologia, un pensament, coincident amb el meu: la filosofia política dels comuns. Però d’entrada ja algun candidat d’ECP, com Raimundo Viejo, em sembla un oportunista. Un home que ve precisament de Podem. Per això el 20-D no vaig votar-los. Però aquesta vegada em va semblar que la dreta no havia de tornar a guanyar. —Per què creieu que Podem no ha otingut els bons resultats que volia? —L’anàlisi que faig de Podem és que parteixen d’una ideologia euro-peronista, una translació esquemàtica, dogmàtica, i sense posar-se al dia, d’un peronisme arnat. Traslladat de Llatinoamèrica a Europa i que naturalment havia de fracassar. D’aquí ve el fracàs. Tota política que no és clara, és confusa. Jo defineixo Podem com el partit cornejo. Cornejo és la casa de disfresses i vestuaris més important de Madrid, la que nodreix les companyies de teatre. Podem és un partit transvestit que cada dia es posa el vestuari que més li convé. De tal manera que ha fet defensa de barbaritats com la pàtria, o les institucions, dient que els antisistema eren el PP, i que Podem eren els que podien gestionar més bé aquest sistema democràtic, fent una segona transició. Sentir això em posa els pèls de punta, perquè som on som per la primera transició. Si no vols cafè, dues tasses! La reencarnació de Felipe González en Pablo Iglesias, fent una política de tafur, una política d’engany, d’estafa ideològica permanent, havia de donar aquest fracàs. —Sou militant de Barcelona en Comú. —Jo a Barcelona en Comú, hi he estat fins i tot a l’eix de Cultura  a Barcelona, ciutat on visc, fins que BComú va decidir de passar d’un govern monocolor a un govern amb el PSC. I donant-li la regidoria de Cultura. Automàticament vaig deixar l’eix de Cultura. Ara, veurem. A BComú, ara hi sóc en stand by. A les catalanes voto la CUP i milito al sindicat CNT. A BComú hi sóc a l’espera de veure com s’inicia la construcció d’un partit català edificat basant-se en Barcelona en Comú. I dic Barcelona en Comú, i no En Comú Podem, perquè crec que com més separats de Podem estiguem, millor. —Per què, com més separats, millor? —Valoro que la presència de Podem a les eleccions catalanes ha restat vots a En Comú Podem. Si s’han perdut 90.000 vots ha estat per alguna raó. Hem tingut paracaigudistes que han vingut a Catalunya a dir-nos missatges patriòtics. I Errejón parlant de la creació de poble. En fi, tota la ideologia lacaniana i peronista, evidentment, ha fet que s’enretirés l’electorat d’esquerres. El discurs aquest a Catalunya fa retrocedir. Jo a les assemblees de BComú defensaré la construcció d’aquest nou partit d’àmbit català, i que sigui alternativa a CDC. Però la primera mesura ha de ser divorciar-se de Podem, que fa política oportunista. I que a sobre ni serveix per a allò que pretén: prendre les institucions, i gestionar-les millor que la dreta, i no canviar-les. Jo no vull millorar la gestió de les institucions i el poder de la dreta, sinó eliminar-les. I els de Podem no serveixen per a fer això. Hi ha gent que s’enquadra en el pitjor de la política de Maquiavel. Jo em centro en Spinoza: la política com a ètica. Paco Fernández Buey ja va escriure aquell llibre preciós: La poliética. Tot el contrari del que es planteja Podem, que justifica qualsevol cosa per a arribar al poder. Vol gestionar el capitalisme de manera més solvent. I, si cal, embolcallar-se en la bandera borbònica, defensar la pàtria i les institucions. Em sembla que és un discurs reaccionari. —En el debat sobre el referèndum d’autodeterminació, voleu el pactat o l’unilateral? —La meva tesi doctoral és ‘Andreu Nin, el POUM i el socialisme llibertari’. Sóc marxista llibertari. I defenso les tesis de Nin de l’any 1930, que va escriure abans de poder escapar-se de Stalin, que el tenia retingut a Rússia. Nin va escriure un llibre no superat fins ara: Els moviments d’emancipació nacional. La tesi de Nin és que els pobles tenen el dret a defensar el seu dret a la independència i ser cultures i pobles lliures. I el moviment llibertari a la península Ibèrica, i a Catalunya, ha defensat la confederació dels pobles ibèrics, inclòs Portugal. Jo defenso això. Sóc partidari que tots els pobles, el català, però també el poble del meu d’origen, el poble castellà manxec (jo em reivindico comunero) tenen el dret de ser lliures. El miratge d’una via pactada o una d’unilateral segons el suport electoral, i alhora pretendre que es podrà fer un referèndum pactat amb un estat monàrquic i centralista governat per un partit com el PP, crec que és fer-se trampes al solitari. La pregunta de pactat o unilateral de fet és insolvent: si és acordat, no ho serà, perquè les normes i el control l’exerciria l’estat central borbònic (no ho confongueu amb el poble de Madrid). I si és unilateral, hem de tenir força al carrer per a tenir doble poder. Aleshores sí. Però pensar que només fent-lo unilateralment ja funcionarà la República Catalana (la República que jo vull) és enganyar la gent. És fer de tafurs, com els de Podem. La independència la declares unilateralment i l’exerceixes si tens un moviment obrer i ciutadà potent. I si no, no. No la farem amb CDC i ERC al poder, no. I naturalment necessites autodefensa: si no la regió militar de Catalunya es militaritzaria i no passaríem del primer dia de la República Catalana. És la República que desitjo, com desitjo la III República dels pobles confederats ibèrics. —No sé si m’he deixat cap pregunta? —Tu sabràs. Jo he abordat el tema de l’estafa que significa Podem i els seus dirigents. He explicat quina ideologia els sustenta i que personalment hi sóc contrari. I que vull un nou partit a partir del document ‘Guanyar Barcelona’, quan no teníem els de Podem pel mig. El millor que podem fer és divorciar-nos de Podem. I advocaré perquè siguin els corrents més d’esquerres dins Barcelona en Comú els que agafin força, i poder desfer-nos de tot el ferro vell dels nois de Podem, que no va enlloc. Bé, sí que va a alguna banda: va a una nova transició, a una nova transacció, a una estafa borbònica que no es planteja el model d’estat i que dóna per bo el monarca. Jo vull que entrem en el camí d’una república. Però no una de qualsevol: república socialista i llibertària.

Summary: Rodolfo Ruiz Ligero (Barcelona En Comú): ‘El millor que podem fer és divorciar-nos de Podem’


La portaveu de la Comissió Europea, Mina Andreeva, ha criticat la filtració d’informació confidencial sobre l’euroordre de Clara Ponsatí que va fer ahir el ministre en funcions espanyol Josep Borrell en un piulet –que després va esborrar. Andreeva ha dit: ‘Hi ha regles molt clares sobre el sistema d’informació de Schengen.  Tots els estats membres tenen un protocol que determina i monitoritza l’accés per a fer-ne només un ús autoritzat.’ Tot seguit, ha dit que investigar aquesta filtració és responsabilitat de les autoritats espanyoles. Al piulet, Borrell hi deia: ‘La policia britànica corregeix l’ús del terme “desproporcionada” per qualificar la petició d’extradició de Ponsatí. En la nova comunicació, aclareixen que simplement es tracta de demanar més informació. Aquest és el document de rectificació que han enviat.’ I hi adjuntava una captura del document. Aquest matí l’eurodiputada d’ERC Diana Riba ha anunciat que havia enviat una carta a la pròxima presidenta de la Comissió Europea, Ursula von der Leyen, demanant-li que descartés Josep Borrell com a alt representant de la Unió Europea si confirma que ha publicat ‘informació confidencial’ de les comunicacions policíaques entre Espanya i el Regne Unit sobre l’euroordre de Ponsatí. Sobre aquesta petició, la portaveu de la Comissió Europea ha dit que el piulet es va escriure mentre Borrell exercia el càrrec de ministre d’Afers Estrangers, de manera que no ha volgut especular sobre l’efecte que pugui tenir en la designació com a alt representant de la Unió Europea. Abans de ser nomenat oficialment com a Alt Representant, @JosepBorrellF ja ha fet un ús indegut d'informació restringida i ha violat la presumpció d'innocència de @ClaraPonsati. És una falta de responsabilitat gravíssima que no pot quedar impune. pic.twitter.com/h0rbWqnhjx — Diana Riba i Giner (@DianaRibaGiner) November 8, 2019 A la carta enviada a Von der Leyen, Riba recorda que l’accés a la informació del sistema SIRENE, que és el marc europeu de cooperació policíaca en què es tramiten les euroordres, és restringit a les autoritats competents, i funciona d’acord amb les normes professionals de confidencialitat. ‘Les autoritats polítiques no són incloses en la llista d’autoritats espanyoles competents autoritzades per buscar directament les dades’, diu Riba. I afegeix que un ministre com Borrell ‘no hauria de tenir accés al document de SIRENE, ni publicar informació restringida ni dades personals a les xarxes socials’. ‘És una negligència greu’, remarca. Així mateix, Riba recorda que el procés judicial contra Clara Ponsatí encara no s’ha acabat i que, per tant, se n’ha de respectar la presumpció d’innocència. ‘L’accés del senyor Borrell a informació restringida, el mal ús de les dades i la violació de la presumpció d’innocència de la senyora Ponsatí és extremadament preocupant i un comportament inacceptable per a un comissari designat’, acaba dient. Borrell va aconseguir l’aval del Parlament Europeu per a ser el nou alt representant de la Unió Europea el mes passat. Tanmateix, la nova Comissió, que havia de començar el mandat el primer de novembre, encara no ha arrencat, perquè hi ha comissaris d’estats com França i Hongria que van ser suspesos i se n’han hagut de cercar alternatives.

Summary: La Comissió Europea renya Josep Borrell per haver difós informació confidencial de Ponsatí


El ministre d’Immigració d’Austràlia, Peter Dutton, ha acusat els sol·licitants d’asil d’haver-se inventat els abusos sexuals que han denunciat haver patit al camp de detenció d’immigrants de Nauru, un dia després que el diari ‘The Guardian’ publiqués milers de documents que detallen els maltractaments soferts pels refugiats. Segons l’edició australiana del diari britànic, al centre de Nauru s’han registrat en els últims dos anys més de 2.000 incidents que ha tingut com a víctimes als sol·licitants d’asil, inclosos casos d’abusos sexuals, assalts i intents d’autolesionar-se. Aquest dijous, el ministre d’Immigració ha dit que els sol·licitants d’asil han mentit sobre els abusos i ha reiterat el que ja ha afirmat anteriorment aquest any, que els defensors dels refugiats els animen que s’autolesionin i es calin foc per acabar hospitalitzats en territori australià. ‘Tinc constància d’alguns incidents que han estat falses acusacions d’atacs sexuals perquè, en definitiva, aquestes persones han pagat els traficants i volen entrar al nostre país’, ha afirmat Dutton, en una entrevista concedida a una cadena de ràdio australiana. ‘Algunes persones han arribat fins i tot a autolesionar-se o a immolar-se per aconseguir arribar a Austràlia. Per descomptat que s’han fet acusacions falses’, ha assegurat. En virtut de l’estricta política d’immigració australiana, els sol·licitants d’asil que siguin interceptats intentant arribar a Austràlia per mar són traslladats a camps de detenció finançats per les autoritats australianes a Nauru i a l’illa de Manus, a Papua Nova Guinea. Allà se’ls comunica que mai seran traslladats a Austràlia. Les dures condicions dels camps i les denúncies de continus abusos a nens han provocat moltes crítiques al Govern australià tant des de dins del país com des de l’exterior. El Govern de Canberra, tot i això, ha promès mantenir la seva política, que ha tingut continuïtat amb els successius executius. L’executiu australià manté que aquesta política cal per impedir que els immigrants i refugiats morin en el mar intentant arribar a les seves costes en una perillosa travessia des d’Indonèsia. Centenars de persones han mort en la travessia cap a Austràlia en els anys anteriors de la posada en pràctica d’aquesta política migratòria. Els defensors dels refugiats han subratllat que els documents publicats per ‘The Guardian’ denoten la urgent necessitat que Austràlia deixi d’utilitzar centres de detenció en altres illes i que es doni suport mèdic i psicològics als sol·licitants d’asil.

Summary: El ministre d’Immigració australià acusa els refugiats d’inventar-se els abusos denunciats a Nauru


L’economista Elisenda Paluzie és l’actual presidenta de l’Assemblea Nacional Catalana (ANC). Va ser votada per a encapçalar una de les entitats més potents i políticament més actives d’aquests darrers temps. Paluzie rep VilaWeb al seu despatx de la Universitat de Barcelona, on es guanya la vida fent classes, poques hores abans d’anar a visitar el seu predecessor, Jordi Sánchez, tancat com Carme Forcadell a la presó. Parlem de la Diada de dimecres vinent, del nou paper de l’ANC i de la lluita no violenta. —Per què dieu que la Diada de dimecres és una de les més difícils d’aquests darrers temps? —Perquè pot haver-hi una part de l’independentisme que digui de què serveix una altra manifestació multitudinària, si no som independents. I perquè ara hi ha molta consciència de les divisions entre partits independentistes. El mes de juliol la gent estava molt irritada amb els partits. I es feia sentir el ‘Ja us ho fareu, em quedo a casa’. —I com el contraresteu, aquest discurs? —Dient que és justament a l’inrevés. Si creus que la cosa no va prou bé, has de mobilitzar-te i no pas quedar-te a casa. I, pel que fa a la divisió, recordem que alguna altra vegada ha estat precisament la mobilització popular que ha forçat a fer passar el país per sobre de les divisions. No podem renunciar a les mobilitzacions multitudinàries perquè hi ha la voluntat de situar-nos en un extrem. No podem renunciar a aplegar majories molt grans on pot anar tota mena de persones. Ara ja som en una xifra semblant a la de l’any passat, quant a autobusos, samarretes, inscrits. —Prou de diades de samarretes, deia alguna gent. I vós va dir: poca broma amb les samarretes, que no tenen res a veure amb la performança. Tenen a veure amb la independència econòmica de l’ACN. Ho explicàveu a Twitter. —La gent feia broma i potser no ens hem explicat prou. El pressupost de l’ANC puja aproximadament a quatre milions d’euros l’any. Amb les samarretes, i marxandatge en general, n’aconseguim la meitat. Dels quinze euros de la samarreta, l’ANC se’n queda sis. Amb això paguem les campanyes que fem durant l’any. I amb les quotes dels socis paguem les despeses fixes (lloguer de locals, sous dels tècnics). La samarreta és font de finançament. Guia Diada 2019: Tota la informació sobre la manifestació de l’Onze de Setembre —Hi ha gent que demana una diada més contundent. Anem a l’aeroport. —Coses com aquestes nosaltres les veiem potser més quan arribi la sentència. Cridaràs més l’atenció que no ara. Però, sigui com sigui, has de saber quin objectiu tens: si te’n vas al parlament, què hi vols fer? Ocupar el poder? Quan hi ha una acció ha de tenir un objectiu. Has de saber a qui interpel·les i què vols aconseguir. —N’heu extret lliçons, d’Hong Kong? —Hi ha coses que podem aplicar i coses que són diferents. Ells tenen una presidenta imposada per la Xina, la meitat del parlament no el poden votar perquè és nomenat directament per la Xina i tenen prohibit el partit independentista. Nosaltres encara tenim parlament, podem votar partits independentistes i aspirem que sigui aquest parlament, i els partits i el govern propis, que facin la independència. —I coses que sí que faríeu vostres, d’Hong Kong? —Veure que ells han tardat cinc anys a repensar-se. Van tenir una fase prèvia com la nostra, de manifestacions com les nostres, que van acabar amb repressió i dirigents a la presó. Doncs després van repensar-se. Nosaltres també fem una reconsideració. Tothom. L’ANC també. Per això, per exemple, l’ANC ha començat a fer coses que no havia fet mai. —Per exemple? —Impulsar la candidatura a la Cambra de Comerç. El moviment s’ha de proposar en termes de poder. T’enfrontes a un poder molt fort, i l’has d’afeblir. No únicament el govern. L’estat. La filosofia de la lluita no violenta és com afebleixes els pilars de poder de l’opressor, que consideres que no és prou democràtic. Per això hem impulsat, fa mesos, la campanya de consum estratègic. Aquí es tracta de reduir el poder dels oligopolis lligats al poder polític. Fem coses que no havíem fet mai. —Pot ser que l’ANC es dediqui a afeblir el rival des del vessant econòmic (cambra, oligopolis) i Òmnium des de la desobediència civil? —No. Crec que ho fem tots dos. L’ANC va ocupar la seu de la Unió Europea el dia dels trasllats. I la Sagrada Família al final del judici. Nosaltres organitzem, com ells, conferències sobre desobediència civil. I l’estiu passat vam començar a fer formació al nostre secretariat i territorial. 101 conferències i més de trenta sessions de formació, hem fet. El 28 de setembre farem un simposi internacional sobre lluita no violenta a la UB amb experts. Òmnium també forma les seves territorials, i per això hem parlat de coordinar aquestes formacions. I si ells en fan en un lloc on nosaltres no som, que els nostres socis puguin anar a Òmnium. I a l’inrevés. —El Tsunami Democràtic és un pas més, en aquest sentit? L’ANC és, juntament amb uns altres, qui hi ha al darrere? —Seria una manera d’englobar determinades accions de desobediència, sí. S’anirà veient a mesura que vagin avançant les accions. —Tinc clara la crítica que l’ANC fa als partits. Però quina agenda té, l’ANC? Què faria, l’ANC, aquests mesos vinents? —Nosaltres no som al govern. Cal diferenciar els papers. Voleu saber què crec que han de fer els que hi ha al govern? —No. Vull saber què s’hauria de fer, no solament el govern. —No és tan sols l’ANC que ens portarà a la independència. Hem d’atribuir a cadascú el paper que li pertoca. Nosaltres som una entitat de socis. Ens devem als socis. Podem marcar agenda als partits polítics, però al final la legitimitat democràtica la tenen els diputats del parlament. La dificultat del desafiament és com sostens una declaració d’independència i com t’imposes al territori. I ser l’autoritat reconeguda. I que la gent et faci cas a tu. I això no és fàcil. No ho és. Crec que això, durant aquests dos anys, marcats pel judici i el dol, no s’ha abordat. S’ha d’abordar amb molta calma. I amb molta discreció. I que els més implicats puguin fer anàlisi amb tranquil·litat i sense pressió. —Ara farà deu anys que es va fer la consulta d’Arenys de Munt. Va ser la gent, de baix, que va empènyer. I al final, al cap d’anys, el govern va fer el referèndum. De baix estant es va obrir camí. La pregunta és: i si amb el control del territori passa igual? L’ANC hauria d’obrir el camí? —Crec que és bastant diferent. És molt diferent. Completament diferent. A qui l’hi controles, el territori? A l’estat? L’hi controles quan tens autoritat. Per tant, la dinàmica no pot ser primer societat civil, i després govern, com va passar amb el referèndum. Ha de ser simultani. Alhora. No fem una insurrecció. La unilateralitat no és insurrecció. Vaig mirar d’explicar-ho en una carta oberta a l’independentisme de base al juliol. Si no tinguéssim parlament o govern, i davant tinguéssim una dictadura, com ara la d’Hong Kong… Però nosaltres tenim govern, que és autoritat. La convenció de Montevideo diu que un estat és independent quan demostra que és un govern efectiu. I per a ser efectiu necessitarà la mobilització popular. Cert. Però a Lituània i Estònia, van fer-ho simultàniament. El govern va declarar la independència i la gent va sortir a defensar-la. No som a Ucraïna, que fas un Maidan per enderrocar un govern. No volem derrocar el govern. Volem que ells es posin a fer la feina. La independència la tindrem amb desobediència civil i institucional alhora. No pas amb una i prou. —Balanç del darrer any de l’ANC? —La cambra en seria clarament un exemple positiu. I crec que amb Primàries no és que ho haguéssim pogut fer millor –perquè crec que ha valgut la pena provar-ho–, però ens ha demostrat on són els límits dels partits en el sentit d’obrir-se i perdre el control de les llistes. D’alguna manera s’ha vist que és molt ingenu pensar que els partits renunciaran a la seva capacitat de decisió. —Algú pot dir: per què l’ANC no va demanar que les llistes de Primàries es retiressin, vist que no es va aconseguir la unitat? No era millor evitar la divisió del vot? —La decisió no era nostra. Els comitès locals van prendre les decisions de manera autònoma. A Cornellà van plegar. A Terrassa es van engrescar. No podíem actuar. Tal com va anar, no podíem dir res més. No els podíem dir: ‘Ara no us presenteu.’ S’haurien presentat igualment. —Els presoners polítics poden encapçalar el moviment independentista? —Cada procés és diferent. Hi ha experiències en què es pren la decisió que no. I n’hi ha que sí, com en el cas de Mandela a Sud-àfrica. Cada decisió té avantatges i inconvenients. El fet que siguin càrrecs electes el veig com un avantatge, perquè, com que l’estat contínuament vulnera els seus drets, et permet de dur denúncies al Comitè de Drets Humans de les Nacions Unides, Luxemburg, Estrasburg. També és veritat que, vulgues que no, per molt bé que estiguis, la presó representa un cert condicionament. I podríem tenir el mateix debat sobre l’exili. Són debats complexos, que no tenen una resposta clara i diàfana. —Us tornareu a presentar a les eleccions de la primavera, a l’ANC? —No ho tinc decidit. Vaig molt marcada pel dia a dia. —Com a economista, creieu que som a les portes d’una recessió? —Sí. No sabem de quina intensitat. No crec que sigui més forta que la del 2008, la crisi més forta després de la del 1929, però potser sí que serà més forta del que és habitual. Nosaltres hem d’integrar la recessió en el procés. La crisi anterior va fer créixer el suport a la independència perquè va ser un factor que va ajudar a veure la injustícia del sistema de finançament, per exemple. Ara, ja ho veurem.

Summary: Elisenda Paluzie: ‘La independència la tindrem amb desobediència civil i institucional alhora’


Rosa M. Piñol (Barcelona, 1950) i Lluís Bonada (Ripoll, 1948) s’han passat molts anys informant sobre el món editorial i la literatura en català. Avui, després de quatre dècades, tots dos retirats de la primera fila de l’ofici, són reconeguts pels editors i periodistes culturals amb el premi Trajectòria. Perquè han fet una tasca de difusió i visibilitat del món literari català, cadascú amb la seva personalitat (en Bonada punxant, la Piñol més empàtica), des del rigor i la qualitat informativa. La seva feina ha marcat el sector i els lectors. Els hem entrevistats tot recorrent sengles trajectòries, que van començar alhora i que s’han anat trobant en el curs de les quatre dècades d’ofici. Per això, el document que segueix no és simplement la història de dues trajectòries periodístiques, sinó que ens descobreix l’interior d’una part de la història del periodisme català de la segona meitat del segle XX. —Lluís Bonada  Amb la Rosa vam començar allà mateix. Ens vam formar a l’escola de periodisme del CICF (avui CIC). Érem pocs estudiants i ens coneixem tots. Per això, encara que no coincidíem al curs, allà ens vam conèixer. —Rosa M. Piñol  Teníem de professors en Josep Pernau, en Vázquez Montalbán, en Miguel Ángel Bastenier, l’Eugeni Giralt, en Llorenç Gomis, l’Estivill, en Josep Maria Carandell… —Ll. B.: …en Lluís Izquierdo, en Jordi Ventura, en Mateo Madridejos. Era un espai progressista, perquè, tot i ser de l’església, no el dirigia pas cap capellà. —R. M. P.: Allà es va gestar el Grup Democràtic de Periodistes. —Ll. B.: Va anar de poc que no tanquen l’escola, perquè el curs d’en Ramon Barnils i d’en Josep Maria Casasús van batejar la seva promoció amb el nom de Régis Debray, l’escriptor amic de Fidel Castro i Che Guevara. Aquest ambient obert i crític va ser una gran influència. —R. M. P.: I era molt participatiu. —Ll. B.: I tant. Les converses que em van marcar van ser aquelles que vam viure fora de les aules. —Per què vau voler dedicar-vos al periodisme? —R. M. P.: Saps que no ho recordo? Perquè jo mirava de fer arquitectura i vaig acabar fent periodisme. Tot i que crec que és pertinent d’explicar que tinc un precedent en el món de la premsa: de ben joveneta vaig treballar un parell d’anys a la revista Cavall Fort, fent de secretària de direcció, al costat d’Albert Jané. La revista aleshores encara tenia la seu a la casa Vicens, obra d’en Gaudí. Passar per Cavall Fort em va permetre de consolidar el meu català escrit. Després d’això vaig estudiar periodisme. —Ll. B.: Jo vaig fer periodisme per la part cultural d’actualitat que tenien els estudis. Estudiaves sociologia, economia, literatura… Et donaven una cultura general no subscrita a cap facultat. Era l’únic lloc on es donava. És veritat que era una formació elemental, però de cada assignatura t’emportaves una bibliografia que et permetia ampliar pel teu compte els coneixements. I, per exemple, el Lluís Izquierdo ens va donar una assignatura sobre literatura del segle XIX i XX, on apareixien els escriptors més destacats d’aquest període. —R. M. P.: Que n’era de bo, l’Izquierdo. —I quina va ser la primera feina que vau fer en el món de la premsa? —R. M. P.: La meva primera feina va ser al Diario Femenino de Sebastià Auger, que després es va convertir en Mundo Diario. Diario Femenino era un periòdic en retrogravat. En Bastenier, que s’encarregava de la secció d’Internacional, em va fer entrar. Vaig començar fent les cartes al director (perquè el diari no en rebia cap ni una) i també redactava l’horòscop. Després, sortosament, vaig progressar i vaig arribar a fer fins i tot crítica cinematogràfica. Quan es va convertir en Mundo Diario va agafar una línia de diari progressista que feia un periodisme molt combatiu. Precisament aleshores, el director, Ramón Solanes, em va encarregar de coordinar i d’escriure una pàgina que es feia en català (abans que sortís l’Avui). Va ser un espai pioner. I des d’aquí em vaig iniciar en el periodisme en català. El 1976 em van cridar de l’Avui per formar part de la redacció fundacional del diari. Vaig anar a parar a la secció de Local. M’hi vaig passar set anys, a l’Avui, on vaig estar també a la secció d’Ensenyament i d’aquí ja vaig entrar a la de Cultura, on hi havia l’Agustí Pons. Érem ell, que era el cap de secció, i jo. Després va entrar la Mercè Ibarz. I quan l’Agustí Pons va marxar a ser el cap de comunicació del conseller de Cultura, Max Cahner, va encapçalar la secció de Cultura en Lluís Bonada. —Ll. B.: Et van oferir a tu, Rosa, ser cap de la secció de Cultura, i vas dir que no. —R. M. P.: Sí, ja saps que a mi els càrrecs no m’han agradat mai. —Ll. B.: Home, jo sabia que essent tres a la secció ens repartiríem la feina. No us penseu pas que no em movia del despatx. Jo fins aleshores era el cap de Països Catalans, tot i que ja havia treballat a la secció de Cultura del diari Tele/eXpres anteriorment, i eren temes de cultura el que volia fer. —R. M. P.: Et recordo un dia, Lluís, molt desesperat perquè et va desaparèixer un volum de ‘El quadern gris’ que tenies ple de notes. Ja preparaves el llibre sobre Josep Pla. —Ll. B.: No el vaig arribar a trobar mai, aquell volum. Jo també coordinava el suplement de cultura de l’Avui i, de tant en tant, hi escrivia temes que requerien més recerca. —R. M. P.: Recordo que a l’Avui vam començar a treballar amb ordinadors, que eren molt rudimentaris. Durant aquells anys vaig tenir els meus dos fills. I a l’Avui vam viure el 23-F, recordes? —Ll. B.: Sí, érem reunits en assemblea i recordo que parlava la Laura Palmés i en aquell moment ens van avisar que els militars havien entrat al congrés. Jo a l’Avui hi vaig ser setze o disset anys. Però vaig començar molt abans, al Diario de Barcelona, amb el Santiago Tarín, Martín Ferrand, Pernau i Tristán la Rosa. Va ser una època professionalment molt bona. Quedava poca gent gran al diari. El 80% de periodistes eren de la nostra generació: Antonio Franco, Pere Oriol Costa, Margarita Rivière, Xavier Folch, Lluís Bassets, Salvador Alsius, Enric Sopena, Álvarez Solís, Carlos Pérez de Rozas, Emilio Pérez de Rozas, Álex J. Botines… Era un diari amb molta trempera. Parlo de la segona meitat dels anys setanta. Allà vaig fer diverses coses: successos, reportatges d’estiu, i vaig acabar a la secció de Local. Aleshores, Tristán la Rosa va crear la secció de Cultura, que portava la Margot Rivière, que fou la primera dona redactora del Diario de Barcelona. Com a anècdota queda que van haver de fer uns lavabos per a dones, quan ella va entrar. —R. M. P.: On era el Diario de Barcelona aleshores? A Diputació? —Ll. B.: L’entrada de la redacció era pel carrer de Muntaner, entre Diputació i Consell de Cent. En aquella època no tenia secció de Cultura cap diari. Hi havia una secció de Lletres per a les crítiques literàries, però si se celebrava el premi Planeta, doncs es cobria des de la secció de Local. L’amo del Diario de Barcelona era en Josep Santacreu, l’home d’en Fraga, i l’ideòleg d’en Santacreu era en Milián Mestre. En Santacreu feia ‘piquiponades’ . Per exemple, si algú parlava de Joan Maragall i dels seus articles i que tomba i que gira, ell preguntava: ‘On escriu en Maragall?’. O en lloc de dir ‘la Armada Invencible’ deia ‘la Armada invisible’. —R. M. P.: Aquí devia néixer en Víctor Ripoll. . —Ll. B.: Del Diario de Barcelona, ens en van fer fora tots. Vam intentar crear un nou diari amb els diners de la indemnització, però el projecte no va prosperar. Aleshores en Sebastià Auger va fitxar en Tristán la Rosa per dirigir el Tele/eXpres, va crear la secció de Cultura i em va ficar a la secció, amb en Marc Soler i en Jaume Fabre. Al cap d’un any o dos, poc abans que el Tele/eXpres petés, vaig entrar a l’Avui de cap de la secció Països Catalans. Era el 1980. Aleshores n’era el director Jordi Maluquer i subdirector en Jaume Guillamet. —R. M. P.: Vam compartir diari i secció de Cultura un temps. Tu et vas quedar a l’Avui i a mi, el 1983, em van cridar simultàniament de TV3 i de La Vanguardia. Vaig triar el periodisme escrit, per l’angúnia que em feia i em fa encara això de donar la cara. Doncs em vaig incorporar a la secció de Cultura de La Vanguardia el mateix dia que en Llàtzer Moix, per fer una secció amb tots els ets i uts. Fins llavors hi havia unes pàgines de llibres i cultura que portava en Josep Ramoneda, però no va ser fins a final del 1983 que es va crear la secció de Cultura. Hi havia de director en Paco Noy i de director adjunt l’Ibáñez Escofet. Des d’aquell moment ja em vaig especialitzar en literatura i, de mica en mica, en literatura catalana. I vaig anar guanyant espai per a la literatura catalana. Penseu que en Llàtzer Moix, que ha estat el meu cap de Cultura durant vint-i-set anys, era cosmopolita i sensible a la literatura catalana. M’hi he passat trenta-dos anys, a La Vanguardia. Els periodistes Rosa M. Piñol i Lluís Bonada han obtingut el premi Trajectòria, que s’atorga durant la Setmana del Llibre en Català. —Com a periodistes literaris també deveu haver coincidit molt en conferències de premsa, premi literaris i més actes. —R. M. P.: No voldria deixar de dir que ha estat molt important el fet de comptar amb una sèrie de col·legues amb els quals m’he pogut emmirallar: Xavier Moret, Montserrat Casals o Carles Geli, a més d’en Lluís. Treballàvem en diaris diferents però compartíem el dia a dia. I mirar com cadascun enfocava els temes estimulava la competència. —Ll. B.: Jo, a més de l’Avui, col·laborava en més publicacions, com la revista Serra d’Or o el suplement cultural del diari El País. Un bon dia l’Assumpció Maresma, que era cap de redacció del setmanari El Temps, em va proposar d’obrir la secció d’en Víctor Ripoll, una secció crítica, de nyaps. Així se’m van obrir les portes d’El Temps i no vaig deixar d’escriure-hi fins ara fa un any i mig, que em vaig jubilar. Tot i que encara hi col·laboro. Tots els directors que han passat pel Temps em van esperonar i em van donar carta blanca, sobretot en Salvador Cot. En l’àmbit literari, al Temps vaig intentar crear seccions diverses, basant-me en el model Le Nouvel Observateur, un setmanari que dedica molta importància al llibre i que el tracta de forma molt diversa: tant en fa un avançament, com una notícia, un reportatge o una entrevista. Jo sol tractava cinc o sis llibres cada setmana de maneres diferents. —R. M. P.: El 1984, a La Vanguardia, vam començar a fer unes pàgines de Cultura en català. Dues pàgines setmanals, em sembla, que tractaven sobretot crítiques de llibres. I molts anys després, el 2010, quan es va començar a preparar la sortida del diari en català, el director, José Antich, em va incorporar a l’equip lingüístic. Vam preparar la traducció automàtica, enriquint el lèxic amb frases fetes, etc. A partir del maig del 2011 vaig formar part de la secció d’Edició del diari La Vanguardia, fins ara, que m’acabo de jubilar. —Quins han estat els vostres referents? —Ll. B.: Per a mi l’equip de periodistes amb els quals vaig treballar al Diario de Barcelona. En un diari la creació d’un equip és molt important. Molt. Perquè la cultura periodística depèn de l’equip. —R. M. P.: A diferència d’en Lluís, jo no he pretès mai fer periodisme literari (emmirallar-me en Josep Pla o Gaziel). Jo sempre he volgut ser informadora. I en aquest sentit penso que m’han marcat els companys de professió: en Xavier Moret, en Carles Geli, en Llàtzer Moix. —Ll. B.: Bé, per a mi Gaziel o Pla no han estat referents. Tècnicament, les peces no poden servir de model, perquè els objectius són diferents. —Com ha evolucionat el periodisme cultural i més concretament el literari? —R. M. P.: A diferència d’ara, nosaltres hem viscut una etapa en què les seccions de Cultura eren molt potents i ben diferents de la secció d’Espectacles. —Ll. B.: En Martí de Riquer ja ho deia: cada vegada pesen més els espectacles i menys la cultura. —R. M. P.: Això ens va donar molta amplitud. I, certament, els espectacles s’han anat menjant la cultura humanista tradicional. És difícil de competir entre un autor català o un espectacle de Dagoll Dagom, per posar un exemple. —Ll. B.: Mai els festivals d’estiu no havien tingut tant d’espai als diaris. —R. M. P.: El secret és que aquests diaris els patrocinen. —Ll. B.: Però s’ha perdut l’oportunitat de crear peces de cultura: convertir una novel·la en un reportatge, per exemple. I això vol dir que es perd l’oportunitat que implica treballar a fons els llibres. —R. M. P.: Això va molt lligat a l’espai que et donen, és clar. —Ll. B.: He de dir que una de les raons que també em duien a fer Cultura era que hi havia molts dinars de premsa: sovint dinàvem bé i la conversa era bona. Recordo les presentacions dels llibres del Néstor Luján amb l’editorial La Campana, tot dinant al Via Veneto. O un dinar amb Pere Calders, convidats per Edicions 62, arran de la recuperació de ‘La glòria del Doctor Larén’. Però aquests dinars no agradaven a tothom, perquè recordo que una vegada vaig assistir a un dinar al Quo Vadis amb en Josep M. Castellet d’Edicions 62 i en Josep Benet. Només m’hi vaig presentar jo de periodista. Aquell dia vaig menjar el millor fricandó que he tastat mai. —R. M. P.: Jo una vegada també em vaig quedar sola en la presentació d’un llibre. Em sembla que va ser un llibre del poeta Jordi Julià, en què en Jordi Llavina i en Pere Ballart feien de presentadors. Vam estar sols tots quatre.

Summary: Rosa M. Piñol i Lluís Bonada, degans del periodisme literari


A les sis de la tarda el país havia de quedar aturat. L’aturada de la setmana passada era una broma al costat d’això que havia de passar ahir. El president Carles Puigdemont declararia la independència en un ple del parlament. Els dubtes a primera hora del dimarts 10 d’octubre eren si el govern espanyol no intentaria detenir Puigdemont abans del ple. Ningú no les tenia totes, perquè l’estat espanyol ja havia demostrat feia poc que estava disposat a tot per aturar la independència. Cap a les cinc de la tarda es confirmava que el president podria assistir al parlament i que el ple es podria fer amb una certa normalitat. Ambient de dia especial La sensació de dia històric es podia palpar tan sols d’atansar-se al parc de la Ciutadella. El perímetre de seguretat dels Mossos d’Esquadra, els controls d’accés, el so constant dels tres helicòpters policíacs sobrevolant el parlament, el miler de periodistes acreditats, els sets de televisió i ràdio a cada racó, el secretisme i la discreció dels diputats… tot plegat no feia sinó reforçar aquesta sensació de moment històric. El dubte, però, no deixava tranquil ningú: declararà clarament la independència? I si ho fa, què passarà després? S’acostava l’hora del ple. El president arribava enmig d’unes mesures de seguretat extraordinàries. Des de migdia que la majoria de diputats ja rondava pels passadissos de la cambra. La cua al restaurant del parlament havia començat més d’hora que mai, segurament per influència dels periodistes estrangers, amb horaris raonables. Els salons eren plens i els focus, els micròfons i les càmeres convertien qualsevol trajecte en una cursa d’obstacles. Cada vegada que apareixia un diputat de la majoria independentista o un membre del govern, una munió de periodistes se li tirava al damunt per saber si podia avançar què podia passar. El fet cert és que la informació d’allò que podria veure tothom a la televisió poques hores després tan sols la sabia la cúpula més reduïda del govern. La primera sorpresa A l’hora de començar, a les sis, i quan tothom ja havia entrat a l’hemicicle, arribava la primera sorpresa. S’ajornava el començament del ple una hora. Per què? Quin problema hi havia? Qui ho havia sol·licitat? El president, el vice-president i alguns membres del govern no eren al saló de sessions. Pocs minuts després, es confirmava que era Puigdemont qui havia demanat d’ajornar una hora el ple. Pressions internacionals? Converses amb mandataris internacionals? Les especulacions i els rumors s’escampaven ràpidament entre els assistents sorpresos pel retard. Finalment, es confirmava que hi havia serrells per tancar entre els membres de la majoria parlamentària. Serrells sobre el contingut i serrells sobre la fórmula com es presentaria la decisió acabat el ple. Puigdemont havia presentat als grups parlamentaris la proposta de discurs i no hi havia consens. Contràriament a allò que s’havia deixat entendre aquests últims dies, el president tenia pensat de declarar la independència, però suspendre’n els efectes temporalment, com un gest per a afavorir el diàleg i la mediació internacional. La CUP no hi estava d’acord. Pels anticapitalistes, calia declarar la independència i fer les passes efectives per a defensar el nou estat en forma de república. Puigdemont tenia una estratègia preparada per a respondre les peticions de contenció que acabaven d’arribar de veus influents de la comunitat internacional. S’especulava ara sobre algunes telefonades de pes específic europeu a Puigdemont. ‘Amb aquest punt, no signem’ Sigui com sigui, a la reunió d’última hora es negociava també un acte de signatura de la declaració d’independència a càrrec dels diputats de la majoria independentista una vegada acabat el ple. Si Puigdemont volia deixar en suspens la declaració d’independència en el seu discurs, ho podia fer. Però la CUP no pensava signar una declaració que inclogués una disposició addicional que confirmés la suspensió temporal. Arrufat, Gabriel i Salellas es plantaven en aquella reunió davant Puigdemont, Junqueras, Coromines i Rovira, amb els testimonis habituals dels presidents de l’ANC i Òmnium, Jordi Sànchez i Jordi Cuixart, respectivament. Si no es retirava del text de la declaració la suspensió, els diputats de la CUP no la signarien. El fantasma sobrevola el parlament Arnaldo Otegi va dir a començament d’any –enmig del debat del pressupost– que l’única esperança de l’estat espanyol era la divisió entre les famílies independentistes. I ara aquest fantasma planava amb una ombra més fosca que mai sobre el parc de la Ciutadella. La sortida dels diputats de la reunió, amb cares llargues, però amb un pas decidit, feia pensar que tot tirava endavant i que el ple no tindria més entrebancs. L’hemicicle era més ple que mai i els fotògrafs clavaven cops de colze per a obtenir la millor instantània. Alguns grups de l’oposició –especialment el PSC i el PP– havien provat d’impedir el ple presentant recursos que el reglament no preveu en un cas com el d’ahir. Si els dies 6 i 7 de setembre van reeixir a transmetre aquella imatge de caos parlamentari, aquesta vegada no tenien possibilitat de sortir-se’n. Llàgrimes estroncades El ple començava finalment amb la intervenció inicial del president, que no tenia interès de fer una rèplica després de les respostes dels grups. Per tant, el ritme del ple seria bo. Les entitats independentistes havien convocat milers de ciutadans al passeig de Lluís Companys per acompanyar la decisió del president, el govern i la cambra. Tot semblava que seria una festa que es podria allargar fins tard als carrers de pobles i ciutats. I l’alegria esclatava –també a la cambra– en el moment que el president deia que assumia el mandat del referèndum i declarava la independència de Catalunya. L’emoció i la joia es condensaven amb un picament de mans sonor i rabent. Amb tot, les llàgrimes de satisfacció no tenien temps de saltar galtes avall perquè Puigdemont afegia una frase a continuació: ‘Amb la mateixa solemnitat, el govern i jo mateix proposem que el parlament suspengui els efectes de la declaració d’independència per tal que en les pròximes setmanes emprenguem un diàleg sense el qual no és possible arribar a una solució acordada.’ Remor i algun comentari mal educat Curiosament, allò que era rebut amb desencís pels independentistes al passeig de Lluís Companys, a les cases, a les xarxes i a la tribuna de l’hemicicle, acabava de molestar visiblement els diputats espanyolistes de l’oposició. La remor i algun comentari maleducat alçant la veu deixaven veure que el gest de Puigdemont no era ben rebut i gens desitjat pels unionistes. Potser ja imaginaven que la jugada del president situava ara la pilota a la teulada del govern espanyol, a qui la comunitat internacional també demanava gests per a asseure’s a una taula i dialogar. Els discursos que farien a continuació Arrimadas, Iceta i Albiol demostraven que havien quedat descol·locats pel gest del president. Arrimadas feia un discurs d’inici de campanya electoral que poc tenia a veure amb allò que es debatia ahir. Iceta estava desconcertat perquè no entenia la jugada de Puigdemont i el deixava en fora de joc després d’haver-se ofert ell mateix com a possible mitjancer. Fidel al seu estil parlamentari, Albiol sortia al faristol a mossegar amb to amenaçador, sense canviar ni una coma del discurs que duia escrit. I Rabell feia això de repartir culpes a banda i banda com si ell fos un mer espectador i no tingués cap necessitat de prendre partit. El canvi de plans d’Anna Gabriel L’expectació era posada aleshores en el grup més petit, el de la CUP, que intervenia just abans que Lluís Coromines (Junts pel Sí) tanqués el debat. Anna Gabriel es plantava al faristol anunciant que s’havien trobat obligats a canviar el seu discurs. Que tenien un discurs llegit per fragments per tots deu diputats en llengües diferents, però que, vista la decisió del govern de suspendre els efectes de la declaració per afavorir el diàleg, canviaven d’idea. Gabriel anunciava aleshores que la CUP no donava res per suspès i que considerava que la declaració era efectiva des del primer moment. Els anticapitalistes consideraven que la suspensió era una decisió política, però que la declaració que ells signarien no hi faria cap referència. El cor a dins, el cap a l’exterior Al ple, des del moment de la intervenció de Puigdemont, els caps dels diputats, dels periodistes i dels convidats enfocaven avall, a les faldes, on hi havia mòbils que treien fum per endevinar les primeres reaccions de l’exterior. Els mitjans internacionals tardarien poc a reproduir el gest de generositat del president català. Tampoc no es feia esperar gaire la resposta del govern espanyol, que donava per feta la declaració i refusava el diàleg de totes passades. A més, convocava reunió extraordinària de ministres a la Moncloa a primera hora del matí per prendre les decisions que calgués contra la declaració. La pilota era a la seva teulada des de feia pocs minuts i semblava que els primers xuts els podien deixar en fora de joc. L’endemà i les preguntes pertinents Molts assistents de la festa convocada per les entitats a la vora del parlament ja havien anat desfilant cap a casa. ‘Ja ho veuran més clar demà’, deien alguns diputats i membres del govern. ‘Aquesta jugada no té uns efectes immediats, però tampoc no tardaran gaire a veure’s’, afegien. En una sala gran del parlament, allà on es fan els grans actes públics, s’hi aplegaven els diputats de Junts pel Sí i la CUP i tot el govern per signar la declaració d’independència. Quins efectes legals podia tenir aquella signatura? Si la declaració és suspesa temporalment, vol dir que els tribunals espanyols continuen tenint potestat sobre Catalunya i els seus ciutadans (diputats inclosos)? En sortir del palau de la Ciutadella, el perímetre de seguretat ja era l’habitual. Hi havia moltes menys furgonetes dels Mossos i menys agents patrullant. Els helicòpters ja no retrunyien pel cel. Tan sols restaven alguns periodistes connectant en directe amb països que tot just aleshores es despertaven. I al passeig de Lluís Companys, cartells estripats per terra, llaunes i quatre ànimes amb estelada al coll i prou. Havia estat el dia de la independència? Hi hauria un dia de la independència per a poder celebrar els anys vinents? Quines serien les conseqüències de la jugada de Puigdemont? Totes aquestes preguntes es feien presents en tornant cap a casa.

Summary: Serrells d’última hora, llàgrimes estroncades i la decisió arriscada de Puigdemont


El conseller d’Interior, Joaquim Forn, ha fet una declaració institucional aquesta tarda en la qual ha denunciat l’intent del govern espanyol de prendre el control de la policia de Catalunya. El conseller ha explicat que aquest matí el fiscal havia convocat una reunió de tots els cossos policíacs que operen a Catalunya. I ha denunciat que, per segona vegada, participés de manera irregular en la reunió un membre del govern espanyol; concretament, el director de gabinet de coordinació i estudis de la Secretaria d’Estat de Seguretat, Diego Pérez de los Cobos. El fiscal ha proposat que Pérez de los Cobos assumís la coordinació de tots els cossos de la policia. Els Mossos han comunicat que no podien acceptar pas que, sota el paraigua de la coordinació, es pretengués de dirigir el cos. Segons el conseller ‘el major ha expressat la voluntat del cos de no acceptar la coordinació del representant de l’estat espanyol’. El major Josep Lluís Trapero ha expressat l’oposició dels Mossos a aquesta mesura dient que no era pas necessària, que ja hi ha un òrgan de coordinació que funciona, la Junta de Seguretat, i que per tant no calia cap mesura extraordinària. Trapero els ha transmès el posicionament que públicament ha fet el conseller d’Interior, Joaquim Forn, que ha titllat la instrucció del govern espanyol d’ingerència. ‘Demanem molta tranquil·litat, perquè el cos de Mossos d’Esquadra no renunciarà mai a exercir les competències que li són pròpies’, ha afegit el conseller, que ha indicat que ara els serveis jurídics del Departament estudiarien la instrucció per donar-hi una ‘resposta jurídica’. Una estona després de la compareixença del conseller d’Interior, els Mossos d’Esquadra han dit, des del compte de Twitter, que continuarien treballant al servei de la ciutadania: Continuarem treballant com fins ara:exercint les nostres competències per garantir la seguretat i ordre públic i estar al servei del ciutadà — Mossos (@mossos) September 23, 2017 Vegeu la declaració de Joaquim Forn: Ingerència irregular El govern de la Generalitat sosté que el control estatal dels Mossos d’Esquadra se salta un article de l’Estatut i una llei orgànica. En concret, indica que la decisió se salta l’article 164 de l’Estatut d’Autonomia de Catalunya, que recull que ‘correspon a la Generalitat el comandament suprem de la policia de la Generalitat – Mossos d’Esquadra i la coordinació de l’actuació de les policies locals’. A més, considera que el fiscal superior de Catalunya, José María Romero de Tejada, s’extralimita de les seves funcions, ja que amb la instrucció d’aquest dissabte es va més enllà d’ordenar alguna cosa concreta a una policia judicial, i es decideix qui ha de donar les ordres. A més, les mateixes fonts remarquen que no s’ha fet un decret llei previ preceptiu.

Summary: Els Mossos no accepten l’intent de control del govern espanyol


Milers de persones seran evacuades d’una zona de la ciutat alemanya de Colònia arran de la localització d’una boma de la Segona Guerra Mundial de cinc-cents quilograms de pes. Les mesures d’evacuació afectaran unes cinc mil vuit-centes persones que viuen al districte de Lindenthal, a l’oest de Colònia, inclosa una part de l’hospital universitari de Colònia, fet que suposarà el desallotjament de centenars de pacients. Quan la zona estigui desallotjada, experts en desactivació d’explosius començaran a treballar per desactivar la bomba, un tipus d’artefacte que generalment s’aconsegueix neutralitzar sense provocar desperfectes. Fa dos dies, les autoritats van posar en marxa una operació semblant per desactivar una altra bomba al districte financer central d’aquesta localitat de l’oest d’Alemanya, cosa que va provocar el desallotjament de deu mil persones dels seus llocs de treball.

Summary: Una bomba de la Segona Guerra Mundial obliga a evacuar milers de persones a Colònia


Les ex-diputades de la CUP Mireia Boya i Anna Gabriel són les primeres que tenen cita al Tribunal Suprem espanyol per a declarar en la nova ronda d’encausaments de la causa general contra l’independentisme. Serà dimarts de la setmana que ve. Mireia Boya anirà a Madrid, segons que ha pogut saber VilaWeb. En canvi, la decisió d’Anna Gabriel encara no ha transcendit. L’anunci oficial de la decisió de totes dues es farà el dia abans de la data fixada per a la compareixença. El jutge del Tribunal Suprem espanyol Pablo Llarena, que instrueix el procediment contra diversos membres sobiranistes acusats de rebel·lió, sedició i malversació de fons, va ampliar la causa l’endemà de les eleccions del 21 de desembre. Passades les declaracions de Boya i Gabriel, el dia 19 de febrer han estat citades a declarar la coordinadora del PDECat, Marta Pascal, i de la secretària general d’ERC, Marta Rovira. Tanquen les citacions el dia 20 l’ex-president de la Generalitat i ex-president del PDECat, Artur Mas, i l’ex-presidenta de l’Associació de Municipis per la Independència (AMI), Neus Lloveras. El dia 11 de desembre, Llarena va demanar a la Guàrdia Civil –en condició de policia judicial– nombrosa informació per a començar la instrucció. Per exemple, informació individualitzada dels membres de l’anomenat ‘comitè estratègic per a la independència’ (inclòs en el document ‘EnfoCATs’) per a saber quin paper havien tingut en la consecució de la declaració d’independència. Aquest informe policíac –de més de cinc-centes pàgines– va ser lliurat al jutge el dia 15 de desembre. Els noms dels nous investigats hi apareixen com a membres d’aquest comitè estratègic. Segons la Guàrdia Civil, ‘tots van ser copartícips de dissenyar l’estratègia que havia de conduir a la independència; van dissenyar, orientar, dirigir i controlar la implementació dels seus plans per a la creació d’un estat sobirà; i van mobilitzar els recursos humans i materials necessaris’.

Summary: Mireia Boya decideix d’anar al Tribunal Suprem dimarts que ve


Les amenaces a la vida marina, les pesqueres i els ecosistemes augmenten per l’increment de la pèrdua d’oxigen en els oceans, segons alerta l’Unió Internacional de Conservació de la Naturalesa (UICN) en un informe presentat aquest dissabte a la XXV Conferència de les Parts de la Convenció Marc per al Canvi Climàtic de l’ONU que se celebra a Madrid sota la Presidència de Xile. L’estudi adverteix que la desoxigenació o pèrdua d’oxigen provocada pel canvi climàtic i la contaminació dels nutrients és una amenaça en augment per a les pesqueres i especialment per a grups d’espècies com les tonyines, el peix espasa i els taurons. La directora general de la UICN, Grethel Aguilar, assenyala que l’informe denuncia que l’escala del dany que el canvi climàtic provoca sobre els oceans es converteix en el punt estrella. ‘Mentre l’oceà càlid perd oxigen, el delicat equilibri de la vida marina es descontrola’, ha conclòs Aguilar, que ha insistit que ‘els efectes extrems en les pesqueres i en les comunitats costaneres més vulnerables fan les decisions que s’adoptin en el marc de la Cimera del Clima fins i tot més decisives’. En aquest sentit, ha afegit que per aturar la pèrdua d’oxigen i d’altres impactes desastrosos del canvi climàtic, els líders mundials han de comprometre’s immediatament a tallar de manera substancial les emissions globals de gasos d’efecte hivernacle. L’informe ‘La desoxigenació de l’oceà: un problema de tots’ és l’estudi més gran amb revisió de parts i que avança més en les causes, els impactes i les possibles solucions per la desoxigenació dels oceans. Amb 67 científics de 51 institucions de 17 països, és ‘el més extens sobre els oceans’. Entre les seves conclusions, afirma que les regions de l’oceà amb baixes concentracions d’oxigen s’estan expandint, amb aproximadament 700 enclavaments d’arreu del món afectats per les condicions de baix oxigen, quan en els anys 60 aquestes xifres amb prou feines arribaven a 45. En el mateix període, el volum d’aigües anòxiques, és a dir, zones amb manca d’oxigen a l’oceà s’han quadruplicat, segons l’informe. ‘Veiem ara que han incrementat les àrees amb baixos nivells d’oxigen dissolt al llarg d’àmplies zones de l’oceà obert’, ha postil·lat. El responsable de ciència marina i conservació del programa marí global i del programa polar de l’UICN, Donen Laffoley, ha assegurat en la presentació de l’informe aquest dissabte a la COP25 que ‘la gent necessita informar-se tant de la desoxigenació dels oceans com de l’escalfament global o de l’acidificació’ i ha assegurat als mitjans que hi ha moltes històries per a explicar sobre aquesta qüestió. Últim avís ‘Aquest és, potser, l’últim avís per despertar-se dels incontrolats experiments humans que estan fent malbé els oceans del món tant com les emissions de carboni que continuen incrementant-se’, ha advertit. Laffoley, un dels coautors de l’informe ha denunciat que la reducció de l’oxigen als oceans amenaça els ecosistemes marins que ja estan a més patint l’estrès de l’escalfament global i de l’acidificació. A més, l’estudi afegeix que per aturar aquesta ‘preocupant’ expansió de les zones de baix oxigen, és necessari aturar i donar la volta de forma decisiva a les emissions de gasos d’efecte hivernacle, tant com la contaminació per nutrients de l’agricultura. ‘La desoxigenació està començant a alterar l’equilibri de la vida marina afavorint les espècies més tolerants a les condicions de baix oxigen, com microbis, meduses i altres tipus de calamar i perjudica altres espècies més sensibles a les condicions de poc oxigen com moltes espècies marines, incloses algunes pesqueres’, ha conclòs. L’informe insisteix que com a resultats dels sistemes pobres en oxigen, aquestes àrees són particularment vulnerables a aquests petits canvis en l’oxigen dels oceans. Els impactes finalment afectaran centenars de milions de persones arreu del món, alerta. En concret, afegeix que grups d’espècies com tonyines, peixos espasa i taurons són particularment sensibles al baix oxigen per la seva grandària i l’energia que demanden. Aquestes espècies estan començant a anar a zones d’aigües poc profundes, cosa que les fa més vulnerables a la sobrepesca. L’oceà podria perdre entre el 3 o 4 per cent del seu inventari global d’oxigen el 2100 sota l’actual escenari, però amb els canvis globals que s’estan predient, la situació podria ser encara pitjor. Els causants més importants de la pèrdua d’oxigen són el canvi climàtic, la contaminació per nutrients dels fertilitzants, les aigües residuals, els residus animals i l’aqüicultura que provoquen un excessiu creixement d’algues que absorbeixen l’oxigen en quan es descomponen. ‘Cal una acció global urgent per abordar la qüestió i revertir els efectes de la desoxigenació’, reclama l’UICN, que exposa que les decisions que s’adoptin a la COP25 determinaran si els oceans continuen mantenint la seva vida rica i variada o si les zones habitables, les àrees marines riques en oxigen, irrevocablement es perden. ‘L’UICN celebrarà al juny del 2020 a Marsella (França) el Congrés Mundial de la Conservació per adoptar accions dirigides a millorar la salut dels oceans, una de les claus del proper congrés de l’UICN’, han destacat els representants de l’UICN en la roda de premsa. El biòleg de la comissió d’àrees protegides de l’UICN, John Baxter, ha manifestat la seva preocupació pels efectes que s’observen a les zones costaneres on alerta que poden desaparèixer nombroses espècies marines. ‘La desoxigenació dels oceans pot destruir zones senceres de l’oceà’, ha sentenciat el biòleg que ha apuntat que en una petita zona del Pacífic de Panamà s’ha reduït en un 75 per cent l’oxigen i que en només un episodi de desoxigenació es van perdre un milió d’exemplars de bacallà. A més, Lisa Levin, una altra de les biòlogues i coautores de l’informe, ha assegurat que reduir les emissions de gasos d’efecte hivernacle és ‘molt important per aturar la desoxigenació’, i ha afegit que així quan es redueixin les emissions millorarà l’oxigenació dels oceans. També ha afegit que els nutrients de l’agricultura són un factor determinant. Preguntats els experts per si l’aqüicultura pot ser una solució a la seguretat alimentària i pels efectes que pot provocar en la desoxigenació dels oceans, David Laffoley, ha demanat buscar accions complementàries sobre l’agricultura, que pot suposar una ajuda a l’alimentació del planeta però s’ha de fer ‘de la manera adequada’. ‘En la història s’ha vist com en l’aqüicultura les coses també es poden fer bé. D’una banda, pot ajudar a evitar captures i sobrepresca, però per l’altra cal tenir molta cura amb la població i els efectes sobre la vida marina a les zones de producció’, ha manifestat. En tot cas, Laffoley s’ha mostrat enfadat i amoïnat i ha denunciat que els científics de l’UICN i de l’IPCC tenen ‘la veritat’ i s’està ‘ignorant’ mentre el planeta es destrueix. ‘Ningú hauria d’anar-se’n d’aquesta COP blava sense una reacció en el seu cap que l’oxigen és fonamental per als oceans i per a la vida humana i tots els ecosistemes’, ha reclamat. En definitiva, conclou que ‘si no hi ha un oceà sa, oblideu-vos, no hi haurà un planeta sa’, i també opina que els polítics s’estan centrant en les polítiques terrestres però s’estan oblidant de les polítiques del mar. ‘És necessari canviar’, ha postil·lat.

Summary: La pèrdua d’oxigen als oceans augmenta les amenaces a la vida marina i altera els ecosistemes


El cooperativisme pren força. Recentment l’Ajuntament de Barcelona ha impulsat una xarxa de municipis compromesos amb aquest tipus d’economia, juntament amb Badalona, Santa Coloma de Gramenet i Sabadell, entre d’altres. A més, ha implantat la figura Comissionat per l’Economia Cooperativa, Social i Solidària. Però de què parlem quan parlem de cooperativisme? En termes generals, les empreses cooperatives es caracteritzen per prioritzar les persones per sobre del capital, s’organitzen de manera democràtica i demostren compromís social i voluntat per dur a terme el desenvolupament local. Tanmateix, no totes segueixen la mateixa tendència. “Dins el cooperativisme català, hi ha models molt arrelats al territori, amb una visió local, i d’altres que tenen una visió més àmplia, amb voluntat d’expansió i internacionalització”, apunta el director de la Confederació de Cooperatives de Catalunya (CoopCat), Joseba Polanco, que considera que ambdós models són compatibles. Dues visions contraposades Dos exemples paradigmàtics de la diversitat del sector són el Grup Clade i La Ciutat Invisible. Clade és una gran estructura empresarial que agrupa les cooperatives Abacus, Plana de Vic, Escola Sant Gervasi, La Fageda i Suara, entre d’altres, a més d’empreses mercantils com Blanquerna o Lavola. La Ciutat Invisible és una cooperativa de producció cultural que té com a objectiu “crear i difondre pensament crític i pràctiques socials d’organització”. Així la defineix Ivan Miró, sociòleg, membre de la Xarxa d’Economia Solidària i un dels impulsors del projecte, que inclou una llibreria, una àrea de disseny gràfic i web, i realitza tasques d’investigació, recerca, formació, consultoria i assessorament a cooperatives. Donada la gran dimensió de Clade, David Cos, vicepresident d’aquest grup empresarial i membre del Consell Assessor del Cooperativisme (CAC), considera que “la inversió de capital és imprescindible perquè les empreses creixin i puguin competir en el mercat global”. En canvi, Miró sentencia: “No creem cooperatives per a competir al mercat o entre nosaltres, sinó per canviar les regles del joc i avançar cap el mercat social i el postcapitalisme. Fa falta una mica més d’humilitat i menys imperialisme”. Capital i treball: l’eterna dicotomia El Grup Clade i La Ciutat Invisible són dues de les 4.195 cooperatives que hi ha a Catalunya, que donen feina 40.823 persones. El sector és ampli i divers: dins la denominació de cooperativisme, s’hi inclouen empreses de consum, serveis, agràries, d’habitatge, d’ensenyament i de treball. Malgrat les discrepàncies existents al sector, una de les idees comunes és que el cooperativisme ha de créixer. Actualment, suposa el 4% del PIB català. Per tal de garantir un marc legal per les diferents cooperatives que existeixen, el passat juliol la Generalitat va modificar la Llei de cooperatives catalana. Segons el director de la Federació de Cooperatives de Treball de Catalunya, Guillem Perdrix, “la nova llei pretén facilitar la gestió i creació de cooperatives, permetre l’accés al finançament de les cooperatives i, en definitiva, convertir-les en empreses més capitalitzades”. Però no tothom hi està d’acord. Miró considera que “el fet que hi hagi inversors privats a les cooperatives desvirtua totalment el model i posa en perill la naturalesa igualitària i democràtica de les cooperatives”, i afegeix: “Qui vulgui fer capitalisme, té totes les fórmules per a fer-ho. No volem que ens emmerdin un model que hem fet per transformar la societat, no per ser rics”. Ramon Bastida, professor de comptabilitat i finances de la Universitat Pompeu Fabra, explica que en les cooperatives prevalen les persones, i tot i que el capital és necessari, “ha d’estar en un segon pla, evitant que tingui el control”. Polanco ho precisa: “El capital és una eina, no l’element de poder”. La tradició actual, històrica i vigent és la que segueix el model de capital social, és a dir, aquell aportat per les persones que hi treballen. D’aquesta manera, no es produeix cap distinció entre capital i treball, ja que les persones treballadores són propietàries de la cooperativa i, per tant, tenen participació directa en la gestió del procés productiu, de la propietat i dels beneficis. Powered by Quadrigram Del segle XIX a l’actualitat El cooperativisme va néixer al segle XIX dins el sí del proletariat com una eina per transformar el capitalisme i va consolidar-se en l’època de la Generalitat republicana. Actualment ha agafat força, gràcies a la suma de diversos factors: l’esclat de la crisi, l’auge dels moviments socials i l’efervescència del municipalisme. Arcadi Oliveres, economista i activista per la justícia social i la pau, reconeix la importància de “l’actuació subsidiària”, és a dir, l’actuació a nivell local: “Si una cosa la pots fer a nivell local, no la facis a nivell comarcal i si la pots fer a nivell comarcal, no la facis a nivell autonòmic”, explica. En canvi, Cos considera que hi ha altres vies per enfortir el cooperativisme. Ell aposta per la creació de macroestructures basades en la intercooperació, per situar el cooperativisme en una posició destacada dins l’economia plural. Una nova economia per un nou país En el cas de la creació d’una república catalana independent, quin hauria de ser el pes del cooperativisme? Bastida considera que “tindria un paper important, perquè els partits que estan impulsant actualment la transició estan sensibilitzats amb el sector”. Més enllà dels partits polítics, Polanco diposita la seva confiança en la ciutadania i explica que “un territori més petit serà capaç de desenvolupar molt millor les eines de la democràcia participativa, les persones tindran més pes de participació en les polítiques d’administració pública i el cooperativisme es desenvoluparà molt més si així ho desitgen”. Miró reconeix les febleses d’aquest model, fins ara alternatiu i incapaç de cobrir totes les necessitats actuals de l’economia catalana. Tot i això, considera que “en cas d’un procés constituent emancipador com el que podem viure pròximament, l’economia social i solidària hauria d’inspirar pràctiques que trenquin amb el capitalisme”. Oliveres va més enllà i veu el cooperativisme com una base per articular un nou model socioeconòmic: “Si no ens agrada el model actual, hem d’anar a raure a l’economia cooperativa. Mica en mica, el cooperativisme ha de destrossar aquest sistema 100% corrupte, 100% innaceptable i 100% criminal que es diu capitalisme”.

Summary: El cooperativisme: teixint alternatives al sistema


Després de el desallotjament de l’acampada de persones sense llar de Plaça Catalunya, però també arran de situacions similars que pateixen els sense sostre a Barcelona, la Fundació Arrels ha denunciat que desplaçar les persones que dormen al carrer no és la solució perquè el problema no desapareix sinó que ‘es trasllada’. En un comunicat, l’entitat ha assenyalat que els sense sostre pateixen aquest problema cada matí quan la Guàrdia Urbana els convida a aixecar-se i recollir les seves coses, una operació coneguda com a Diana. El regidor del districte de l’Eixample, Gerardo Pisarello, defensa que en el desallotjament dels sense sostre s’ha atès ‘cas per cas i situació per situació, oferint alternatives a les persones’. Arrels també recorda que l’actual Ordenança de Civisme recull ‘tractar amb respecte, atenció consideració i solidaritat’ les persones que més ho necessitin per les seves circumstàncies personals o socials. En aquest sentit, la Fundació Arrels creu que el problema de base de l’Ordenança és que estableix que una persona no pot dormir al carrer i no ofereix alternativa a les persones que no tenen llar. Per això, Arrels proposa d’avançar l’objectiu del pla de lluita contra el sensellarisme (2016-2020) i coordinar les accions de la Guàrdia Urbana, els serveis municipals i les entitats. Defensa que la policia local, quan desallotja els sense sostre hauria de posar en coneixement els serveis socials de la ciutat de manera immediata perquè es facin càrrec de la situació. També aposten per la sensibilització entre els veïns i les veïnes de la ciutat. Segons una enquesta ciutadana, el 75% de veïns consideren el conflicte com una problemàtica significativa i 4 de cada 5 creuen que s’han de recuperar els drets de les persones perquè viure al carrer no és normal. Per aconseguir-ho, Arrels creu que cal tenir accés a un habitatge digne i estable i que mentre això no és possible, aposta per obrir espais petits per tota la ciutat, de baixa exigència, que respectin la privacitat i serveixin per crear vincles amb les persones i saber què necessiten.

Summary: La Fundació Arrels denuncia que desallotjar persones sense llar només trasllada el problema