Miguel Urbán (Madrid, 1980) és activista, un dels fundadors de Podem i un dels caps visibles d’Anticapitalistes. Ha estat eurodiputat quatre anys al Parlament Europeu i ara aspira a un segon mandat com a número cinc de la candidatura Unides Podem Canviar Europa, la coalició entre Podem i Esquerra Unida. Ha estat una de les veus de l’esquerra espanyola més crítiques amb la repressió de l’estat contra l’independentisme i va donar suport al referèndum del Primer d’Octubre. Parlem amb ell sobre Europa, però també sobre Podem, el lideratge de Pablo Iglesias i la crisi amb Íñigo Errejón, sobre les negociacions amb el PSOE i sobre l’independentisme. —Podem va entrar a les institucions fa cinc anys, a les últimes eleccions europees. Quina autocrítica en feu? —Hem estat al centre d’un huracà polític. Hem fet moltes coses malament i segurament hem encertat en algunes altres coses. Enyoro la frescor que teníem el 2015, el desbordament. Per mi, el primer error va ser prendre la decisió de deixar de ser un moviment polític per a ser un partit. Ens hauria pogut anar millor essent una mica més moviment i menys partit. —Una de les crítiques que es fa a Podem és que s’ha allunyat de les reivindicacions del 15-M. Ho compartiu o ho trobeu injust? —No crec que sigui just dir que Podem s’ha allunyat de les reivindicacions del 15-M. Quines eren? Depèn de qui preguntis. Era un moviment molt plural. Es poden criticar moltes coses de Podem, però una part molt important mantenim una idea conscient de mantenir un peu a les reivindicacions socials. Una altra cosa és l’encert que hàgim pogut tenir en algunes decisions o que hi hagi gent que s’hagi acomodat a les institucions. No són el meu espai. —Però voleu tornar a ser eurodiputat. —És clar, perquè entenc que la institució és una eina útil per a treballar amb els col·lectius socials. El Parlament Europeu té capacitats legislatives limitades, però en canvi és un gran altaveu de reivindicacions socials. —Podem ha d’entrar al govern del PSOE? —Hem de veure els pros i els contres. La majoria et dirà que sí. Si em preguntes a mi, en tinc molts dubtes. He defensat públicament que no. Dir que no tens dubtes d’una decisió tan transcendental seria hipòcrita. No hi ha una solució bona. —El perill és convertir-se en una crossa del PSOE? —Aquest perill també pot existir encara que no entrem al govern. Hi ha una cosa que em preocupa molt. És possible que ens encaminem cap a una nova recessió. Sabem que la UE demanarà retallades al govern de Sánchez. Si som dins el govern, en podem ser copartícips. Això seria un problema. És un envit. Crec i he defensat que un model a la portuguesa seria millor mentre no siguem la força més votada, però puguem ser útils per a millorar la vida de la gent. Es pot mantenir una independència del social-liberalisme del PSOE i millorar la vida de la gent al carrer i amb l’activitat parlamentària. —Una de les crisis més importants de Podem ha estat la disputa del lideratge entre Iglesias i Errejón. Com ho heu viscut? —Jo no he disputat cap lideratge. Els ho hauríeu de demanar a ells. —… —He disputat idees, models, propostes. Podem va néixer amb un lideratge molt fort de Pablo Iglesias, i sense aquest lideratge no hauria nascut Podem tal com el coneixem. Potser seria una altra cosa. No tan sols s’ha reforçat el seu lideratge, sinó que s’ha diversificat. Quants lideratges coneixem ara? Tenim Teresa Rodríguez a Andalusia, Irene Montero, Errejón mateix… i molta més gent. El nostre gran error és no haver construït lideratges més col·lectius. —L’hiperlideratge d’Iglesias ha estat negatiu, a la llarga? —Ho repeteixo: crec que s’han diversificat. Des dels poders establerts, és més difícil de fer mal a un lideratge col·lectiu que no danyar un lideratge individual. Hem vist com els atacs s’han centrat molt contra Iglesias perquè fent-li mal a ell es feia mal al partit. El projecte és de milers de persones que no agafen micròfons ni concedeixen entrevistes, però que se senten apel·lades per Podem. —Alguns sectors de l’esquerra espanyola han culpat l’independentisme i li han atribuït el creixement de Vox. Què n’opineu? —L’extrema dreta creix a tot Europa. Hi ha una onada reaccionària que governa al Brasil, als Estats Units, a les Filipines… L’estat espanyol era una excepció. A Europa l’extrema dreta té percentatges de vot superiors als que ha obtingut Vox, que és una escissió del PP. S’ha trencat la idea estratègica que tenia Fraga amb Aliança Popular, que es resumia amb una frase: ‘A la meva dreta, la paret.’ Fraga construïa una dreta hegemònica per a poder construir un projecte de país que pogués ser hegemònic. Això s’ha trencat, i d’aquesta ruptura neixen Vox i creix Ciutadans. Que el conflicte polític a Catalunya ho ha estimulat? Bé… però si veus què va determinar el vot a Vox a les eleccions andaluses, el trenta per cent i escaig de la gent deia que primer la immigració, segon l’onada feminista, i tercer l’afer català. Fins ara teníem diputats d’extrema dreta, però no un partit d’extrema dreta com a tal. —Anticapitalistes va donar molt suport a la convocatòria del referèndum de l’1-O, mentre que els comuns van rebaixar-ho i van rentar-se’n més les mans. Què va ser l’1-O? —No crec que se’n rentessin tant les mans. —En comparació amb vosaltres, potser sí. —Sí, però… Pisarello o Asens van escriure articles i van participar-hi. L’1-O va ser un gran acte de desobediència civil per a intentar conquerir un dret que defensem a tot arreu, i no és fàcil fer-ho. Això només es resol amb un referèndum pactat. Ho pensen el 80% dels catalans, però no el 80% dels espanyols, i aquest és el problema i la feina que hem de fer. Anticapitalistes ha tingut posicions molt clares i valentes des del principi, però crec que seria injust que no ho reconeguéssim a companys que potser no han tingut posicions tan avançades, però sí solidàries i que hi han contribuït. L’1-O va ser un exercici de desobediència civil que Europa no havia viscut en dècades. Veient-ho de Madrid estant, aquella tarda la Porta del Sol va omplir-se de madrilenys solidaris amb tot allò que passva a Catalunya. Aquest és el meu Madrid i el Madrid que interessa a Catalunya, és el Madrid fratern, que quan la policia de Convergència desallotjava la plaça de Catalunya a cops de porra convocava urgentment una concentració solidària. Vull trencar els cadenats del règim del 78. Crec que ho hem de fer de manera fraterna els diversos pobles de l’estat que volem una Espanya diferent. No tan sols plurinacional, sinó dels de baix. No té a veure amb nacions i prou, també amb qüestions de classe i interessos socials. —Què diríeu o recomanaríeu als partits independentistes? —No crec que els hagi de dir res. Parlo molt amb moltes persones dels partits i de la societat civil catalana i tenim molts acords en moltes coses. He mostrat la meva solidaritat amb els presos polítics, contra la repressió… i no ho he fet perquè ningú m’ho demanés. Això és la fraternitat i la sororitat, el suport mutu que ha de regir entre les persones que volem canviar el món. —Seguiu el judici? —No tant com m’agradaria. A Madrid l’impacte que té és molt menor que no a Catalunya. Hi ha una cosa que em preocupa molt, la creació de realitats paral·leles i diferents que impedeixen que puguem dialogar. Que al final perdem la capacitat de tenir un diàleg comú, perquè vivim realitats molt diferents. Hem de trencar aquests murs. Alguns ens hem de preocupar pel judici perquè és una cosa que preocupa molt Catalunya, i viceversa, també Catalunya s’ha de preocupar per coses que passen més enllà. Construir aquest diàleg és vital. —Es considera molt segur que hi haurà condemnes dures contra els presos polítics. Com creieu que s’ha d’encara la situació que vingui? —Ho hem dit obertament: un conflicte polític es resol amb política, amb mesures polítiques i amb diàleg. Mai amb la judicialització, mai amb mesures d’excepció, mai aplicant el codi penal de l’enemic. Això és un desastre, dramàtic. S’ha d’afrontar amb aquesta mà esquerra que us deia. Primer, que no hi hagi polítics empresonats. I segon, posant la política damunt la taula. I en això crec que Europa no hi ha ajudat. —Heu estat quatre anys al Parlament Europeu. Quina valoració en feu? —No hi he trobat res gaire diferent d’allò que pensava. És un parlament que no funciona com un parlament. No té capacitat legislativa, a tot estirar colegisla. És l’única institució elegida directament pels europeus i la que menys poder té de tota la UE. És un monstre burocràtic. Quan ets dins ho comproves. La incapacitat que té, de vegades origina molta frustració. Es pot treballar molt i impulsar qüestions importants, però la major part de vegades són recomanacions. Després els estats i les institucions decideixen si les compleixen o no. Normalment quan aquestes recomanacions són progressistes, no es compleixen. —Cap lectura positiva? —De la qüestió de la defensa dels drets humans sí que en trauria una lectura positiva. Per exemple, quan hem denunciat la situació dels presos rifencs, quan hem viatjat a Hondures per l’assassinat de Berta Cáceres, quan hem acompanyat els companys kurds… Una altra cosa. Molt poca gent sap que els eurodiputats tenim unes 120 visites pagades l’any per a dur gent a conèixer la institució. La major part ho fan servir per a portar-hi gent del seu poble, escoles i instituts, familiars… Nosaltres hi hem dut col·lectius socials i de processos de lluita. Hem mirat de fer una feina de coordinació de lluites amb col·lectius d’unes altres parts d’Europa per a crear moviments socials crítics europeus coordinats. —I personalment, quina tasca destacaríeu d’aquests anys? —M’he implicat molt contra l’evasió i el frau fiscal. Un dels grans problemes d’Europa és la desigualtat, i només pot atacar-se amb un repartiment més equitatiu de la riquesa. Crec que s’ha fet una bona feina, però les conclusions que n’hem tret són recomanacions, que es poden complir o no. —És el gran problema del Parlament Europeu? —N’és un. La incapacitat que té perquè allò que s’hi decideixi es faci complir a la UE, perquè no és vinculant. Un exemple. De Guindos és vice-president del Banc Central Europeu. Abans va passar per un examen a la comissió d’economia del Parlament Europeu (BCE), i el va suspendre. L’altre candidat, també del PP europeu, era el president del banc central irlandès. Doncs bé, el senyor De Guindos és el vice-president del BCE. És un exemple molt gràfic de la manera com el Parlament Europeu s’utilitza per a passar una envernissada democràtica i de legitimitat a les decisions que es prenen en espais no elegits directament pels ciutadans. Quan el parlament pren una decisió que no agrada als qui decideixen, no passa res. És molt frustrant i un problema que ens hauria de fer reflexionar perquè a les eleccions del 2014 només van votar un 43% dels europeus, malgrat que allò que es decideix a Europa té molta incidència sobre la nostra vida. S’hi decideixen coses molt importants, però no al parlament, i això causa la desafecció dels ciutadans. Moltes vegades no se sap ben bé qui pren les decisions, per què, a quins interessos respon… —Aquesta llunyania respectes de les institucions europees fa créixer l’euroscepticisme? —No ho crec. Seria qüestionable si Le Pen i Salvini fossin euroscèptics. Són extrema dreta, però és curiós que cada vegada creuen més en la UE. Le Pen deia fa poc en una entrevista que no volia sortir de la UE, que volia reformar-la. És clar. És absurd que vulguin sortir d’un club que poden governar i que condicionen. Orbán és d’extrema dreta? —Sí. —On és? Al PP europeu. N’ha estat vice-president fins fa poc. No podem dir que les polítiques de tancament de fronteres no responen en certa mesura als plantejaments de l’extrema dreta? Que l’Open Arms hagi estat tres mesos al port tancat? Amb un govern socialista. L’extrema dreta té una capacitat molt gran de marcar l’agenda. Ho ha fet amb Merkel i amb Pedro Sánchez en qüestions importants. La diferència és que en aquestes eleccions europees reblaran el clau. Ja no es conformen a marcar l’agenda, volen escriure-la. La desafecció no ha de ser per força euroscepticisme, és l’allunyament de les institucions europees, els dèficits democràtics en la presa de decisions, les polítiques d’austeritat, la falta de sobirania… És curiós que un govern hagi de preguntar si pot augmentar el salari mínim quan a la Carta Social Europea diu que hauria de ser de 1.200 euros. O que hàgim de complir amb el sostre de dèficit, però que no fem cas dels articles 2 i 3 dels tractats que diuen que la UE ha de satisfer l’interès general dels pobles d’Europa. Se satisfà aquest interès general o bé les necessitats d’una minoria, d’una elit? S’ha construït un projecte de milionaris a costa de pobres. Això sí que origina desafecció. S’ha d’aixecar un projecte europeu verd, roig i violeta per trencar amb aquesta desafecció dels ciutadans. —Unides Podem què pot fer per canviar aquesta situació? —No tenim capacitat per a fer-ho sols. Anem a Europa a cercar amics. Hem bastit aliances amb diversos partits d’esquerres arreu i podem ser un projecte amb alts percentatges de vot en aquestes eleccions. Intentem connectar amb moviments socials arreu d’Europa, moviments pensionistes, els joves que reivindiquen que no hi ha un planeta B, amb l’onada feminista… El 26-M podem enviar un missatge: o defensem l’Europa de l’austeritat i que ha convertit la Mediterrània en una fossa comuna o capgirem aquesta Europa. M’agrada posar l’exemple dels treballadors d’Amazon. Van fer vaga, però dos dies després Amazon va començar a repartir des de Portugal i des de França. Els treballadors espanyols van comprendre que s’havien de coordinar amb els portuguesos i els francesos per fer vaga. Això és un exemple del que hem de construir. Ciutadans i el PDECat voten igual al Parlament Europeu el 84% de les vegades. En el fons, tenen el mateix projecte d’Europa. Hem de pensar de votar per a aquells que representen la idea d’Europa que volem. —A l’Ajuntament de Madrid Podem dóna suport a Carmena, però Anticapitalistes s’hi presenta contra Carmena. Com s’explica? —No donem suport a Carmena perquè és incompatible un govern del canvi amb una operació Chamartín, especulativa i al servei del BBVA i de les grans constructores. Però alhora no volem que Carmena perdi la batllia de Madrid. Vegeu si és difícil… —És una contradicció. —No, no! La contradicció, per a mi, seria no dir res. Totes les enquestes diuen que segurament amb la suma de Carmena i el PSOE no n’hi haurà prou per a assegurar la batllia. Tan sols una mobilització de l’abstenció pot evitar que Madrid es perdi cap a la dreta, que juga a veure qui la diu o qui la fa més grossa. Si no fos tenebrós això que proposen, seria còmic. Però continuar amb un govern que impulsa macroprojectes que afavoreixen el BBVA és terrible. L’únic vot útil és Madrid en Pie per a condicionar Carmena. —En canvi, a la comunitat de Madrid s’hi presenten Podem i Més Madrid, la plataforma de Carmena i Errejón. Una altra vegada l’esquerra dividida. —La diferència és que la dreta també s’hi presenta dividida. És la gran novetat després de quaranta anys. A Andalusia va haver-hi una mobilització extra de l’electorat de la dreta construïda per la competència entre ells. Pot ser que a la comunitat de Madrid passi a l’inrevés, i ho apunten les enquestes. Que una divisió de l’esquerra que tradicionalment ens ha perjudicat, i que ens perjudicaria a escala estatal, pot mobilitzar més i podem fer fora la dreta. —Sou molt crític amb Carmena. Què en penseu, de la gestió d’Ada Colau? —De fora estant, en faig una bona valoració, però no visc a Barcelona i em costa de valorar-ne tot el conjunt. El dentista municipal em sembla una gran iniciativa. La remunicipalització de serveis també em sona molt bé. Posar la ciutat al servei dels vianants. Que un espai com la Model es pugui reinventar en espais per als veïns i per la memòria democràtica, a mi com a madrileny em fa enveja. L’Ajuntament de Madrid hauria pogut fer-ho amb la presó de Carabanchel. Vaja, tot això que veig de fora estant em fa força il·lusió.

Summary: Miguel Urbán: ‘L’1-O va ser un exercici de desobediència civil que Europa no havia viscut en dècades’


La Junta Electoral Central espanyola ha dit avui que deixava ‘temporalment vacant’ l’escó de Clara Ponsatí al Parlament Europeu perquè avui no ha anat a jurar la constitució espanyola a Madrid. La JEC s’atribueix la potestat de deixar vacant l’escó de Ponsatí, malgrat el fet que hi hagi una sentència del TJUE (relativa al cas Junqueras) deixant clar que la immunitat i la condició d’eurodiputat s’adquireix en el moment que el candidat és proclamat electe, cosa que el BOE va fer amb la consellera exiliada el 24 de gener passat. Ponsatí ocupa un dels cinc nous escons que corresponen a l’estat espanyol arran de la sortida dels eurodiputats britànics de l’eurocambra per l’execució del Brèxit. Diu la JEC en la resolució d’avui: ’L’escó romandrà temporalment vacant fins que es produeixi aquest acatament, sense perjudici que, d’acord a allò declarat en la sentència del TJUE del 19 de desembre del 2019 en l’afer relatiu al senyor Junqueras i Vies, l’acte de proclamació de candidats electes pugui desplegar els efectes oportuns’. Aquest darrer punt és important, perquè desactiva l’afirmació anterior sobre la declaració de l’escó vacant, reconeixent que no ho pot impedir si així ho estableix el TJUE. I el TJUE ja ho va establir. D’aquesta manera els membres de la JEC proven de conciliar l’escenificació d’un poder que ja no tenen a l’hora de dir si Ponsatí pot ser eurodiputada i la prevenció de possibles futures querelles per prevaricació. Tota aquesta gesticulació de la JEC serà en va, perquè Ponsatí ja fou proclamada eurodiputada electa. Fonts del Parlament Europeu han explicat a VilaWeb que l’acreditació dels nous eurodiputats post-Brexit es farà al començament del pròxim ple a Estrasburg, el 10 de febrer vinent. Ara bé, sobre el cas de Ponsatí, la cambra no es pronunciarà fins a la setmana vinent, perquè és pendent ‘d’una nova comunicació sobre els escons’ per part de la JEC. Tanmateix, el portaveu de la cambra, Jaume Duch, ja va dir ahir a TV3 que si les condicions eren iguals que en el cas de Carles Puigdemont i de Toni Comín, el Parlament Europeu faria la mateixa interpretació de la sentència del TJUE. I les condicions, efectivament i malgrat la JEC, són les mateixes.

Summary: La JEC exhibeix la seva impotència per a impedir que Ponsatí sigui eurodiputada


Els diputats d’Esquerra Republicana integrats dins el grup parlamentari de JxSí es desmarcaran del PDECat i votaran a favor de les propostes de resolució de la CUP i CSQP, reclamant així que el govern rectifiqui i demani al Consorci del Palau de la Música que acusi CDC pel cas de presumpta corrupció que s’està investigant. El PDECat, per la seva banda, s’abstindrà. La decisió l’ha pres l’executiva ampliada d’ERC en una reunió extraordinària celebrada aquest mateix dimecres al matí. En un comunicat, els republicans expliquen el seu vot diferenciat al Parlament assegurant que interpreten que el govern dimarts va decidir ‘actuar contra qui sigui i en el moment que sigui, per rescabalar fins a l’últim euro públic’ en el ‘cas Palau’. La portaveu de l’executiu, Neus Munté, però, va assegurar que ‘de manera unànime’ havien decidit no variar la posició i no demanar acusar CDC, al menys fins que hi hagi una sentència que avali la tesi de culpabilitat. El departament de Cultura va evitar que el Consorci del Palau de la Música se sumés a l’acusació contra CDC en l’anomenat ‘cas Palau’. Posteriorment, i després que l’Ajuntament de Barcelona expressés el seu malestar, ERC va reclamar públicament que el Govern rectifiqués i es posicionés en favor de l’acusació contra el partit mare del PDeCAT. Ahir Munté va assegurar que el govern es mantenia en la seva posició després d’haver discutit la qüestió i haver pres la decisió de manera ‘unànime’ de no rectificar sense una sentència sobre el cas. ERC, però, no ho interpreta igual. I davant les peticions de la CUP i CSQP perquè el Parlament reclami al Govern un canvi de posicionament per acusar CDC, els republicans es desmarcaran del PDeCAT. Avui al matí, s’ha reunit l’executiva ampliada d’Esquerra per decidir ‘de manera unànime’ que votarà a favor de les propostes de resolució. Els republicans asseguren que així aposten per ‘perseguir tots els casos de corrupció i arribar fins al final de manera inequívoca’. I és que Esquerra interpreta que la seva decisió ‘els referma en el seu compromís de combatre de manera inequívoca la corrupció, avalat per la seva trajectòria impecable durant 86 anys d’existència’ i ‘s’emmarca en l’acord assolit ahir a Govern d’actuar contra qui sigui i en el moment que sigui, per rescabalar fins a l’últim euro públic’.

Summary: ERC es desmarca del PDECat i votarà a favor d’instar el govern a acusar CDC pel cas Palau


El cap de govern impulsarà les setmanes vinents les converses amb els grups parlamentaris de l’oposició per tancar un pacte d’estat per a l’acord d’associació amb la Unió Europea, que li agradaria de poder signar al setembre amb el màxim consens. Xavier Espot assegura que s’atendran les demandes del PS i Terceravia. L’executiu vol reprendre les negociacions amb Europa a l’octubre amb el màxim consens polític intern i per això Espot es posarà en contacte abans de final de mes amb els dirigents de PS i Terceravia. La intenció és estructurar un document que espera que les forces parlamentàries signin al setembre. El cap de Govern, Xavier Espot, assegura que la intenció és incorporar les demandes que faci l’oposició. El pacte d’estat és un dels objectius immediats en el calendari de treball sobre l’acord d’associació, que a l’estiu no s’atura del tot. Es mantindran intercanvis tècnics entre experts sectorials amb els serveis de la Comissió Europea. Amb la represa de les negociacions prevista per a la setmana del 7 d’octubre, també es posarà damunt la taula el calendari de converses de l’any vinent.

Summary: Espot vol tancar el pacte d’estat sobre Europa al setembre


Benlloc, a la Plana Alta, farà d’altaveu d’una visió nova d’entendre i viure el món rural i tot allò que implica la vida als pobles. El 31 de gener i l’1 de febrer s’hi faran les IV Jornades d’Afirmació de la Nova Ruralitat. Vint-i-un experts d’arreu del país i de l’estat espanyol participaran en taules redones, ponències i debats oberts al públic. Les jornades han de servir per a revisar l’estat actual i les perspectives de futur dels municipis i territoris rurals, mostrar experiències d’èxit per a revertir la despoblació i cercar solucions per als problemes de l’habitatge, del transport i de l’èxode juvenil. S’hi presentaran el projecte ‘Proyecto pueblos vivos‘ de la comarca aragonesa de Somontano, que treballa en els processos d’acolliment dels nouvinguts, facilitant-los habitatge i faena; la iniciativa veïnal ‘Almedíjar Vive‘, una associació que cerca alternatives econòmiques, socials i culturals per a mantenir el poble viu; la tasca que fa l’Associació de Micropobles de Catalunya perquè el jovent no se’n vaja; un exemple de sostenibilitat demogràfica: les Highlands d’Escòcia, on s’aferma un model d’universitat rural; i experiències diverses de transport a demanda. També s’hi debatran la falta i les condicions de l’habitatge al món rural i s’hi elaborarà un document de conclusions per a continuar avançant. Projecte participatiu i d’iniciativa ciutadana Al darrere de tot això hi ha el Fòrum de la Nova Ruralitat, un col·lectiu de gent compromesa i proactiva de les comarques del nord del País Valencià, que vol estudiar maneres perquè el món rural s’adeqüe a la realitat actual. I, alhora, fer pressió per reclamar que la despoblació es resolga amb accions eficaces que garantesquen els drets dels ciutadans, que potencien l’equilibri territorial per a contrarestar la concentració demogràfica i que vagen més enllà de la dinàmica de subvencions o rebaixes fiscals. Hi participen uns dos-cents membres de totes les edats que viuen en pobles rurals i que es reuneixen en ocasions diverses. Comerciants, hostalers, artesans, professors, metges, educadors socials, llauradors i més professionals fan debats amb una metodologia pròpia de la investigació acadèmica, participativa i dialèctica, sota l’aixopluc de la Universitat Jaume I i l’aval de desset professors de sociologia i geografia rural de diverses universitats del país i de l’estat espanyol. El fòrum, de fet, és un espai d’anàlisi i estudi i, alhora, un espai d’acció i reivindicació. S’organitza amb una coordinadora, que dinamitza la tasca del dia a dia, i sis grups de treball multidisciplinaris, constituïts per a discutir sobre agricultura, ramaderia, empresa, cultura, creació, vida artística, educació, formació en la ruralitat, infrastructures, turisme, administració pública, dret de salut, prevenció i urgències, benestar social, desigualtats i serveis socials. En cerca de compromisos Les jornades d’enguany han estat precedides dels acords dels consistoris de Vistabella del Maestrat, Xodos i Benlloc, governats per Compromís, PP i PSPV, respectivament, per a aprovar la ‘Moció sobre la política de foment del desenvolupament local, la garantia de serveis públics i contra el despoblament’. Aquesta moció, que resumeix les conclusions de les jornades anteriors, és pensada per als municipis del nord del País Valencià i, segons l’organització, és extrapolable a més poblacions del país. En les darreres jornades, els participants van diagnosticar les causes de la despoblació d’algunes comarques i elaboraren el ‘Manifest per un govern equitatiu del territori valencià‘, presentat a les Corts Valencianes el juny del 2019 i recollit per la mesa i pel president de la cambra, Enric Morera. Una declaració d’intencions que havien elaborat més de cent cinquanta persones. Les claus del manifest El manifest inclou conclusions com ara que l’actual èxode juvenil és el principal indicador del despoblament, i que és reversible si es canvia la manera de governar i gestionar el territori, si s’adeqüen lleis i normatives a la realitat dels municipis menuts i a la baixa densitat demogràfica i si, en definitiva, s’esborren les desigualtats territorials i s’aconsegueixen els drets bàsics de ciutadania. Per fer-ho possible, el document reclama un pla d’urgència a les Corts i a les diputacions per a garantir aquests drets, i estableix fases amb accions concretes que inclouen transport públic 24 hores a demanda, serveis bancaris bàsics, borses de treball territorialitzades i adreçades especialment als jóvens amb un nivell alt de qualificació, un programa de telecomunicacions ràpides, habitatges dignes i assequibles, l’elaboració d’una normativa específica i l’adaptació de l’existent a l’actualitat, la compensació de les desigualtats socials entre municipis, plans d’agricultura i ramaderia de proximitat, diversificació del teixit productiu, tractament mediàtic més acurat per a canviar l’imaginari de la ruralitat real i, finalment, polítiques fiscals específiques quan hi haja el gruix dels programes en marxa i els drets bàsics de la ciutadania garantits. Fet i fet, les IV Jornades d’Afirmació de la Nova Ruralitat mostraran que el món rural té solucions de futur i que avança per revertir el despoblament.

Summary: El món rural es reafirma i vindica els seus drets a Benlloc


El portaveu de Compromís al senat espanyol, Carles Mulet, ha demanat al govern espanyol que publiqui el llistat de víctimes del franquisme. En aquest sentit, s’ha demanat per què podien ser reconegudes les víctimes dels camps de concentració del nazisme i no els milers de víctimes del franquisme. Mulet ha dit que la mesura de publicar el llistat de víctimes del nazisme era necessària, però ha criticat que ‘com totes les de memòria històrica, arriben molt tard’. També ha recordat que ni el PSOE ni el PP no van donar suport a una proposta de llei presentada per Compromís al senat per espanyol ‘donar resposta a aquesta situació’. El senador valencianista insta a la reparació de les víctimes del franquisme i dels seus familiars. ‘Condemnar el nazisme és fàcil, pel factor exogen; condemnar el franquisme, quan aquest perdura en bona part de la judicatura, el sistema polític i la prefectura de l’estat, costa més’, ha dit. En aquest sentit, ha argumentat que s’havien de considerar víctimes del franquisme associacions, entitats i sindicats represaliats i totes les persones que el van sofrir en qualsevol de les seves formes, com ara els combatents, exiliats, torturats, represaliats per consells de guerra, etc., així com a totes les seves companyes, mares i germanes.

Summary: Compromís insta el govern espanyol a publicar el llistat de víctimes del franquisme


Una gran mobilització contra l’augment de preu dels carburants ha generat talls a la Jonquera i a les carreteres de Catalunya Nord. Durant la protesta, que s’ha fet arreu de l’estat francès i en la qual han participat 282.700 persones, una manifestant ha mort atropellada en un tall de carretera a Pont-de-Beauvoisin (Savoia). Segons el ministre d’Interior francès, Christophe Castaner, una conductora que portava la filla al metge ha tingut un atac de pànic quan els manifestants se li han posat davant el cotxe, ha accelerat contra ells i s’ha emportat una dona. La protesta ha deixat un balanç de 227 ferits (set d’ells greus) i 117 detinguts arreu de l’estat francès. A Perpinyà hi ha hagut moment curiosos, com la sardana que han fet alguns manifestants i que ha recollit el diari L’Indépendant: Au milieu de la voie rapide la Pénétrante à #Perpignan, moment de communion des #giletsjaunes66 autour d’une sardane. S’en suit le chant révolutionnaire dels Segadors. Bienvenue en pays catalan ! pic.twitter.com/wUpzdl2XJ0 — LIndep_Perpignan (@LIndep_perpi) November 17, 2018 On s’han acumulat més manifestants és als peatges principals, com El Voló o els dos de Perpinyà (tots tres al Rosselló). Un dels manifestants, Gérard Autet, es plany a l’ACN de l’actitud del govern francès i reclama que ‘actuïn ràpid’ perquè s’acabi una situació que ha definit com a ‘insostenible’: ‘Ells viuen molt bé, amb sous molt alts, però la gent del carrer no pot pagar la benzina.’ Les poids lourds dans le mouvement #giletsjaunes #Perpignan pic.twitter.com/2FI5uSfhcY — stefane POCHER (@SPOCHER) November 17, 2018 L’acció ha començat a les set del matí i s’allargarà fins al vespre. Els manifestants han aixecat les barreres i per això els conductors s’estalvien de pagar el peatge. ‘Aquests diners anirien a l’estat i això ho volem evitar’, concreta Autet. A més, també han fet més protestes en centres comercials i benzineres. L’objectiu, diuen els concentrats, és aconseguir que no posi benzina ningú, que no pagui tampoc cap peatge i que no compri tampoc en cap gran superfície comercial. ‘Volem que Macron no rebi els diners d’aquests imposts amb què ens carrega’, assenyala Autet. El moviment Gilets Jaunes (armilles grogues), nascut a les xarxes socials, és qui ha organitzat els talls. Ací podeu consultar tots els talls.

Summary: Talls de carreteres a la Catalunya Nord per l’augment de preu dels carburants


Si fa uns anys alertava que el ‘Bilingüisme mata’, ara Pau Vidal (Vila de Gràcia, 1967) posa la correcció en el punt de mira. Fa temps que ho fa, les seves columnes setmanals en aquest diari són una mostra de les seves cavil·lacions lingüístiques. I d’aquí neix ‘Corregir mata’ (Viena Edicions), on aplega els millors d’aquests articles, no solament sobre el fet de corregir i els seus efectes secundaris (‘l’excés de correcció mata la creativitat’, diu), sinó també sobre les conseqüències ‘del lerrouxisme de Ciudadanos’ i sobre la nova gramàtica, la creació de lèxic i una de les qüestions que més el fan barrinar: la necessitat d’un registre col·loquial propi. Comença la setmana i encara no s’han decretat mesures extraordinàries ni el distanciament social. Ens citem amb Vidal en una plaça assolellada de Gràcia a aquella hora mitgera en què conviuen els tallats i les cerveses. —Hi ha gent que vol que la corregeixin, que ho demana. No us hi trobeu? —És que amb mi la gent es cohibeix, com amb tots els filòlegs. Per parlar amb nosaltres es posen el trajo de mudar i miren de parlar com ells creuen que és parlar correctament. El problema és que la concepció que molta gent té de parlar bé no coincideix amb la nostra, i llavors es posen a dir ‘quelcom’ i coses així, i a mi això m’irrita molt. Aquest ‘m’agrada que em corregeixin’ no vol dir sempre ‘m’agrada que em corregeixin’ sinó que a vegades més aviat vol dir ‘tinc por de semblar que no en sé prou’, que no és ben bé la mateixa cosa. Hi ha gent que vol tenir un idiolecte ric i expressiu, però la gran majoria de gent el que no vol és passar per ruca. —’Avisa’m, que no vull fer el ridícul‘? —Tenim una comunitat parlant extremament insegura i, alhora, molt poruga per culpa de l’obsessió i la paranoia de la correcció que arrosseguem des del tardofranquisme. Ens han inoculat tant que la llengua es divideix entre el que està bé i el que no està bé, és a dir, entre el que és correcte i el que no ho és, que vivim en la paranoia de parlar malament. Sembla que la llengua sigui només allò que hi ha al diccionari. —Quins efectes secundaris té, aquesta paranoia? —La conseqüència més greu és que l’excés de correcció mata la creativitat i, per tant, accentua el problema que tenim de subordinació. Quan tu al parlant li has dit que hi ha un petit corpus que és correcte, que és allò que hi ha al diccionari, i tot el que hi ha fora és incorrecte, es converteix en un parlant desconfiat que pateix contínuament per si allò que diu està bé o no està bé. Un parlant frustrat, desconfiat, no crea. L’aixeta de la creació està estroncada per culpa de la inseguretat, i llavors l’anem a buscar fora, al castellà o a l’anglès. —I creieu que aquesta inseguretat del parlant ve de l’excés de correcció? —Per descomptat. Des de final del franquisme i amb la recuperació d’institucions, lleis, i del paper central de la llengua, es va crear aquest model de llengua estàndard a partir de la idea del que és correcte i el que no. L’estàndard és una mena de llengua franca que no parla ningú, és la llengua del ‘Telenotícies’, sense expressivitat, només compleix la funció de fer de nexe comunicatiu. La norma és el pinyol, però al voltant de la norma hi ha tot un món, que és la polpa del préssec, que no surt al diccionari, per tant, no és normatiu, però que és correcte i genuí i s’ha de cultivar. Això es veu no només amb les paraules sinó, sobretot, amb la fraseologia, les locucions, etc. El parlant cada dia més intenta parlar com el ‘Telenotícies’. No pots cultivar una llengua sense variants col·loquials, sense aportacions dialectals, i això ho matem a còpia de corregir, corregir, corregir. Els parlants són insegurs i porucs per culpa de la paranoia de la correcció —En segons quins àmbits, cal corregir. El ‘Telenotícies‘ té una funció i ha de tenir un registre concret. Com fer entendre que fora d’això hi ha molt de camp i que la llengua varia segons els contextos i que té registres diferents? —És difícil. La cosa ideal seria que el parlant sabés distingir què és transgressió interna del codi i què és transgressió aliena del codi. Per exemple, aquest dia un xicot em deia que s’acceptés ‘xocolata a la tassa’ . Aquest xicot no sap distingir transgressió interna de transgressió aliena, perquè això és un calc sense cap mena de necessitat ni interès. Però és evident que a hores d’ara, després de tres o quatre generacions de castració i bombardeig del castellà, el parlant ja no sap distingir-ho. Una fórmula que va bé, que és molt lenta però que fins ara s’ha demostrat que és la que funciona millor, és llegir. És tenir bons referents. Si tu, per comptes de deu correccions virgilianes, et llegeixes una Rodoreda, una Rojals, un Ramon Erra –n’hi ha cinquanta mil que són bons models–, això faria molta més feina. Si per cada 140 caràcters que llegim llegíssim l’equivalent en una novel·la, aniríem molt millor. És la solució més efectiva, indiscutiblement. No s’ha inventat res millor que la literatura per a aprendre una llengua. —Heu fet referència a Josep Maria Virgili, que s’ha fet conegut a la xarxa perquè es dedica a corregir els usuaris de Twitter. Aquesta focalització en ell a què respon? No li doneu més ressò del que hauria de tenir? O us sembla que això que fa és tan perjudicial que cal fer-ho notar? —Jo crec que sí. L’acció virgiliana exemplifica aquest fenomen que, davant la inseguretat, el parlant es refugia en la hipernormativitat. És com quan no saps esquiar i en vols aprendre, que vols normes molt clares. I a mesura que en vas aprenent, cada vegada necessites menys instruccions i un dia aniràs fora pistes i un altre esquiaràs d’esquena. El model virgilià representa això: tota aquesta enorme massa de gent que no sap esquiar i que vol normes a ultrança molt rígides i que no accepta la mínima desviació, fins al punt que converteix això en una mena de secta. Té una actitud de veneració. El problema d’això és que, primera, fa parlants que no són autònoms, que van reculant cap al parvulari, i segona, si el model que difons és contrari a la normativa, si allà on l’acadèmia ha dit que és una pista vermella tu li fots que és una pista negra, crearàs un problema. I això passa amb la difusió d’aquest model hiperpurista, que combina les dues coses: extrema la relació amb la normativa i mata la llengua col·loquial. Res millor que la literatura per a aprendre una llengua —Hi ha molta gent a Twitter que el defensa, que diu que ja li agrada que la corregeixi en Virgili… —Hi ha una cosa molt reveladora. Com més fanàtics d’en Virgili són, normalment, més malament escriuen. És la prova que la gent més insegura necessita aquesta guia fèrria. Fixeu-vos que no hi ha lingüistes ni filòlegs entre els seguidors d’en Virgili… Perquè no cal, i s’adonen de seguida que moltes de les coses que diu no van enlloc. Que tota aquesta massa de gent, per comptes de recórrer als materials de què disposen –tot el repositori diccionarial, lèxic, que a més és facilíssim d’accedir-hi– se’n vagi als consells d’un curandero, demostra com en som, de fràgils, en matèria lingüística. Tot de gent necessitada d’un guia perquè els sembla que el que troben al diccionari no és prou bo. — —Dic curandero amb coneixement de causa. Que algú surti avui, any 2020, a dir que ‘hola’ és un castellanisme i que no ho hem de dir, això desautoritza qualsevol. L”hola’ pot ser d’origen castellà, i ‘bona tarda’, el verb ‘preguntar’ i el verb ‘quedar’, molts dels que diuen, però quan vols promoure una visió de la llengua, has de conèixer el públic al qual t’adreces. I no entra al cap de ningú que es dediqui a la sociolingüística o a la llengua en general que el poble català deixi de dir ‘hola’, ‘preguntar’, ‘cinturó’, ‘periodisme’… Per parlar només de lèxic. Això demostra que no coneixes la comunitat parlant amb qui vius. Crees mala consciència a molta gent i la fas patir encara més del que ja pateix. Així no ho arreglem. —Corregiu, en la vostra vida privada? —No. Mai. Ho feia de jovenet perquè era repel·lent, com tots els estudiants de filologia, i ho vaig deixar de fer, substancialment, per dos motius: perquè jo acabava caient malament a tothom i, sobretot sobretot, perquè era inútil! La persona que em pregunta si es pot dir ‘tenir que’ m’ho pregunta avui i m’ho preguntava fa vint anys. És un mètode d’aprenentatge pèssim. Si fas un test amb un seguidor virgilià dels qui et dóna les gràcies i et prens la molèstia de buscar les últimes correccions o els suggeriments que li ha fet i mires els seus escrits, suspèn segur. I aquest seria el menor dels problemes que té. Després ve el problema de l’efecte crida, que omple la xarxa de gent que va corregint els altres perquè he sentit un que que es veu que en sap que m’ha dit que li semblava que deia allò. I tercer, l’estroncament de la creativitat que dèiem. —Al capdavall, no és una qüestió de sentit comú? Saber quan corregir i quan no, què sí i què no, a qui sí i a qui no… —El sentit comú és molt relatiu. Una cosa que per a tu és sensata per a un altre no ho és. Jo crec que té més a veure amb aquesta identificació que hem acabat fent, que és inevitable, que és que la llengua és identitat. Quan parlem de llengua, parlem de nosaltres, per això hi ha tanta mala llet, hi ha en joc la identitat. Nosaltres som llengua. No hi pots demanar sentit comú. El parlant català està enganxat al seu arbre, que és el seu idiolecte, la manera com parla, i mira aquella branqueta que s’ha esquerdat. I amb aquest llibre intento explicar que convé recular unes quantes passes i deixar de mirar el seu arbre i mirar el bosc. I veure que la llengua és un codi molt complex, és un fenomen col·lectiu i està sotmès a un canvi dinàmic contínuament. La mirada global és molt sana per a entendre el fenomen lingüístic. —Ni l’hiperpurisme d’alguns ni el catanyol de tants altres. Quin és el punt convenient? —Qui ha fet un esforç en això –si més no, ho ha intentat– és la Gramàtica de la llengua catalana. Ha dibuixat un paisatge que és molt més complet que les gramàtiques anteriors. El problema és que això no arriba a la gent, ni tan sols la versió reduïda per a dummies que ens han fet. Però sí que valdria la pena que, a poc a poc, la comunitat parlant anés substituint la idea de correcció/incorrecció per la d’adequació al registre. La llengua no és una cosa, sinó un fet que es manifesta en diverses situacions. A comunió et vesteixes d’una manera i quan vas a córrer per la platja d’una altra, i amb la llengua passa igual. Si aconseguíssim que la gent entengués això, ja seria un gran pas. Necessitem, sobretot, models per la banda de baix. Perquè de models de llengua formal i semiformal, en tenim molts. Necessitem models de llengua informal que desdimonitzin els registres baixos. —No n‘hi ha, de models col·loquials? —S’hauria de treballar més. Amb els mitjans, però no només. Que els programes esportius tinguessin locutors de qualitat. En Bernat Soler i en Ricard Torquemada, per exemple, tenen un bon model de llengua semiformal tirant a oral, models de qualitat. Un altre: tenir molts Quims Masferrers en diverses situacions que funcionen com a model. El problema el tenim a la xarxa, on un escriu de la manera que sigui i, si està de moda, molts el segueixen. És una feina urgent, perquè cada dia que passa és un dia en contra. Però on ara mateix es fabrica llengua és a internet. Necessitem models de llengua informal que desdimonitzin els registres baixos —Ens calen influenciadors a la xarxa en català, però si és el català del ‘xocolata a la tassa’, què? —És el problema primordial, ara mateix. Hauria de ser el català de la Juliana Canet, per exemple, que parla com pertoca dins el nivell mitjà. Però perquè això funcioni i s’escampi cal combatre en un altre flanc, que és el de la submissió. El català que parla bé ho dissimula perquè té por que es riguin d’ell. Perquè es veu que per ser enrotllat no pots dir dos quarts de tres sinó ‘les dos i mitja’. Es tracta de tenir models que es riguin de ‘les dos i mitja’ –tret del domini que ho diu–, que es rigui del català estripat que imita el castellà. A mi me’n fa, de riure, i ho dic. Però jo ja estic fora d’òrbita. —Com és que perdura aquesta submissió, aquest complex de gos apallissat, en les noves generacions? —Perquè el model de comportament lingüístic que reben és el mateix que vam rebre nosaltres. El nano d’avui veu que son pare, quan ha de passar a l’últim seient de la fila de l’avió, a la persona que ha de demanar que s’aixequi li ho demana en castellà. La llengua de sortir fora de casa és el castellà. Si tinguéssim un submissiòmetre, diria que ara marcaria més alt que no fa una generació. —Més submisos que mai. Caram. —La canalla que ha estudiat immergida veu més encara que el català només serveix per a classe. Tot l’oci és en castellà. Tant el presencial –els pinxos de pati continuen essent castellans, com en la meva època– com l’electrònic i el digital. La submissió és la cosa més fàcil del món de comprovar. Al desconegut, ens hi continuem adreçant en castellà. El fet que ara, a més, la migració ja no sigui intraestatal sinó internacional encara ho ha accentuat. Aquest és el pal de paller. Tot neix d’aquí. La llengua de sortir fora de casa encara és el castellà —El complex d’inferioritat. —La gent es reprimeix, la gent es castra, no només fent servir el castellà com a llengua no marcada sinó, a més, rient-se d’ells mateixos com a catalanoparlants. ‘És que si dic dos quarts de tres es pensaran que sóc pagerol’. És la primera feina que s’ha de fer. —És una feina dels parlants? De l’administració? —Aquí hi ha dues escoles de pensament. Hi ha qui troba que és feina de l’administració i que el govern no fa prou ni ens defensa prou, i hi ha qui troba que la responsabilitat és del parlant. Jo parteixo d’una idea molt simple: si no t’ho defenses tu, no esperis que t’ho defensi ningú. La submissió l’has de començar a combatre tu mateix. I per tant, s’han d’invertir aquests mecanismes a què estem tan habituats. Fa molt de temps que és hora d’anar un pèl més enllà i no conformar-se que t’entenguin sinó exigir-ho. Posar el mirall al foraster. Dir-li que no l’entens quan et parla en castellà. Dir-li al comercial ‘perdona, és que no entenc el castellà, m’ho pots repetir en català?’, i que ell es trobi en la posició que no s’ha trobat mai, que és la d’incomoditat. —Qui ho farà, això? —A mi hi ha una cosa que m’agradaria fer, crec que la faré ara aviat. Són tallers de conscienciació lingüística. —Com els que havien fet Ferran Suay i Gemma Sanginés, que van publicar ‘Sortir de l’armari lingüístic’? —M’agradaria fer-ho. Per afrontar situacions d’intercanvi lingüístic en què no necessàriament hem de perdre i, en canvi, perdem sempre. Sobretot perquè sabem que sempre hem perdut i som porucs davant això. Fer entendre al parlant que té molt més poder sobre la situació comunicativa que no es pensa. Totes aquestes excuses de ‘és que ens han dit que és de bona educació’, ‘és que si no m’entén, què?’… Fa generacions que ho arrosseguem, i no hi ha manera de superar-ho. Això frustra molta gent. El parlant té molt més poder sobre la situació comunicativa que no es pensa —L’altre efecte d’això és el que li passa al senyor Ginés d’un article vostre: no li han permès d’aprendre en català i, a més, dirigint-s’hi en castellà no han fet sinó marcar-lo com a diferent, una manera d’anar-li dient ‘jo sóc d’aquí i tu no’. —En el fons, és una classe de racisme. Passa que és involuntari. I això que hem fet anys i anys amb el senyor Ginés, ara ho fem amb la migració nova, que són els futurs parlants! Estem evitant tenir futurs parlants. No hi ha manera de fer entendre això a la gent. —Els catalanoparlants s’han de treure complexos de sobre. —Hi ha una situació que es multiplica, que quan en parlem no hi pensem mai. És la interacció de grup, que en fem moltes, al cap del dia. I aquí les dinàmiques lingüístiques encara són més perverses. No ets tu davant d’un altre, sinó tu davant dels altres i, sobretot, tu contra la idea que creus que els altres tenen de tu. Si hi hagués una màquina de mesurar interaccions, aquí encara sortiria més alta, la renúncia a la llengua. Perquè molta gent canvia de llengua per no quedar com el radical o l’extremista. En canvi, a ningú se li acut mai de pensar que un que només parla castellà sigui un radical o un extremista. —Llirilingüisme. Si tingués entrada al diccionari, quina seria? —Bonisme aplicat a la llengua. —Hi ha tabús que es van trencant, com el de la immersió. Però al llibre apareixen alguns que encara perduren, com el paternalisme amb els qui tenen el castellà com a llengua materna. —Aquest és l’últim tabú. Es va començar a fabricar quan vam decidir que ja no ens dividíem entre catalans i castellans sinó entre catalanoparlants i castellanoparlants. Ara estem en conflicte, per no dir que estem en guerra, però això acabarà sortint. Perquè si és veritat que un dels pecats grossos que hem comès els catalans és no voler convertir els castellans en catalans, en el sentit de no acceptar-los lingüísticament, un altre dels pecats grossos que ha comès la immigració espanyola ha estat negar-se a acceptar que vivien en un país diferent. Tot aquest percentatge enorme que a les enquestes d’usos surten com a coneixedors de la llengua però no practicants. Aquí hi ha un mea culpa col·lectiu per a entonar. Hi ha molts milers de persones que han aprofitat la comoditat de tenir el suport de l’estat per no fer el mínim esforç. I si en Ginés representa un model, n’hi ha molts que representen l’altre. I això tard o d’hora sortirà, i estarà bé que surti, perquè l’espanyolisme que ve d’Espanya ha tingut un aliat en l’espanyolisme que hi ha a Catalunya, i que s’alimenta en bona part del que fa quatre anys van ser els votants de Ciudadanos. Gent d’esperit anticatalà. D’aquesta gent n’hi ha molta. Passa que no tenim la valentia de dir-ho. —Aporellisme, una altra vostra. Quina en seria l’entrada al diccionari? —Instint que l’ànima castellana ha tingut sempre contra la catalana d’aniquilació. Hi ha una pulsió dins certs sectors de l’estat, d’ànima quixotesca, que som enemics i que ens hem de combatre. Una Espanya que sempre ha amenaçat i ha practicat la violència. Ho veiem contínuament. L’aporellisme és la pervivència dels Borbons que ens voldrien aniquilar. I que no és descartable que ho facin, tal com anem. —Quins ànims… Tornant a la situació del català, la clau és adaptar-se als nous temps mirant de no continuar perdent llençols a cada bugada? —Qui vulgui entendre ara mateix la situació lingüística ha d’assumir dues idees bàsiques. El món interconnectat no el podem raonar en termes del segle XX. I els termes del segle XXI inclouen entendre que les magnituds globals s’imposen a les locals. Les llengües grosses, expansives, ara mateix tenen les de guanyar, perquè són les que exporten. Això val per tots els idiomes. La segona cosa que ens hem de ficar al cap és que si el català arriba al segle XXII, serà molt diferent de com és ara. Tenim una majoria de parlants de fora. I això no ho revertirem. El que ens convé és que el català del segle XXII, si hi arriba, sigui el resultat exacte del català del 36% que som, més el del 50% dels castellans, més els percentatges de migració asiàtica, sud-americana, etcètera. I això serà molt lluny del català d’ara, però serà català. És l’única via. —Fa uns anys dèieu que potser el català es quedaria abans sense català que no sense parlants. —N’anem perdent característiques. Serà un català sense pronoms febles, sense distinció entre ‘sentir’ i ‘escoltar’, sense essa sonora, i amb alguns quants canvis més. Això passarà amb el català i amb totes les llengües. És una via més lenta, i tampoc no et garanteix que no s’acabi, però anem cap aquí. És el preu que hem de pagar. I amb aquesta cloenda tan entusiasta, apaguem l’enregistradora. Fem un tram de carrer plegats, i ens acomiadem de Pau Vidal davant la llibreria italiana del carrer de Sant Lluís, que diu que és on es deixa tots els quartos. Dos petons? Ja no deu venir d’aquí. Podeu comprar Corregir mata a la Botiga de VilaWeb

Summary: Pau Vidal: ‘El català que parla bé ho dissimula perquè té por que se’n riguin’


Aquest cap de setmana els presidents de Sèrbia i Kossove han confirmat, a Àustria, que hi ha una negociació en curs que significaria el reconeixement per part de Sèrbia de la independència de Kossove i una modificació de les fronteres entre tots dos estats. Aleksandar Vučić i Hashim Thaçi van participar dissabte en un acte organitzat per l’European Forum a la població austríaca d’Alpbach. Tots dos presidents van deixar clar que hi ha negociacions i es van exclamar per les reaccions contràries de la Unió Europea per la proposta de modificar les fronteres. El president serb va dir: ‘No entenc que ara que anem avançant amb converses substantives entre Belgrad i Pristina algú ens vingui a demanar què fem.’ I el president kossovès va afegir: ‘Seria incomprensible que la Unió Europea o algun dels seus estats membres s’oposés a un acord entre nosaltres dos, fins i tot si aquest acord incorpora un canvi de la frontera.’ Tal com ja va avançar VilaWeb el 14 d’agost tots dos països estudien d’atorgar a Sèrbia el control sobre els municipis de majoria serba del nord de Kossove en canvi de cedir-hi dues valls de sobirania serba però habitades per uns cent mil albanesos.

Summary: Els presidents de Sèrbia i Kossove confirmen que negocien el reconeixement de la independència


‘Com pot ser que Espanya ho hagi fet tan malament?’, es demana el diari The Guardian, en veient l’evolució catastròfica de l’epidèmia de la Covid-19 a l’estat espanyol, havent-hi com hi havia els precedents recents de la Xina, l’Iran i, sobretot, Itàlia. Perquè, tal com destaca el diari britànic, a l’estat espanyol en divuit dies s’ha passat de 430 casos a 47.610 i 3.434 morts i s’ha superat el nombre de víctimes de la Xina. ‘El govern de Pedro Sánchez, dirigit pels socialistes, va reaccionar tard i malament’, diu. Espanya –afegeix– és ‘el focus actual de la pandèmia global’. Perquè, tal com recorda el diari, el mes de febrer el director del Centre de Coordinació d’Emergències espanyol, Fernando Simón, deia: ‘Nosaltres creiem que Espanya tindrà, a tot estirar, uns quants casos diagnosticats. Esperem que no hi hagi transmissió local. Si n’hi hagués, esperem que sigui molt limitada i molt controlada.’ ‘Sis setmanes després –destaca The Guardian–,  anuncia cada dia centenars de morts. El nombre de morts per capita ja és tres vegades més alt que no a l’Iran i quaranta vegades més alt que no a la Xina.’ La perplexitat per la gestió de la crisi és evident també en aquest altre article del mateix diari, publicat ahir, i que es demana com pot ser que les autoritats espanyoles romanguessin plegades de braços mentre el coronavirus s’anava estenent. ‘Durant bona part d’aquests darrers divuit dies, la vida continuava amb normalitat, amb les taules i les cadires a les terrasses dels bars i les cafeteries, i els parcs s’omplien de famílies mentre l’hivern s’allunyava.’ I, mentrestant, ‘quan ja hi havia parts del municipi d’Haro, a la Rioja, en quarantena per un brot descontrolat de Covid-19, Fernando Simón deia a la gent que decidís ella mateixa sobre la conveniència d’assistir a la manifestació i als actes del Dia de la Dona tenint en compte el risc del coronavirus. “Si el meu fill em demana d’anar-hi, li diré que faci el que vulgui”, va dir en una conferència de premsa.’ Però no és tan sols l’actitud, que escandalitza el diari britànic, sinó també les decisions i la manca d’equipament per a encarar la crisi. ‘El país mancava d’equipament essencial. Els respiradors, la roba de protecció per als metges i les proves del coronavirus encara han d’arribar. La Xina ha passat de ser un ogre a ser un salvador, a mesura que els equipaments i les proves van arribant, i en gran part gràcies a la comunitat d’immigrats xinesos que va haver de tancar botigues i confinar-se per esquivar reaccions racistes.’ Encara més: ‘El virus ha posat de manifest unes profundes mancances en el sistema d’atenció mèdica espanyol . El sistema d’atenció primària és magnífic, però els hospitals han sortit malparats d’una dècada d’austeritat d’ençà de la crisi financera. Només hi ha una tercera part dels llits d’hospital per capita que hi ha a Àustria i a Alemanya.’ Així mateix, assenyala la lentitud de Sánchez a l’hora de prendre mesures. ‘Quan Sánchez va anunciar que decretaria l’estat d’alarma va trigar vint-i-quatre hores a fer-ho. Durant aquest temps, una part de la població de Madrid i de més ciutats es va dispersar arreu del país.’ The Guardian recorda que Madrid, epicentre de l’expansió del virus a l’estat espanyol, el govern autonòmic va tancar escoles i universitats a començament d’aquella setmana, ‘cosa que originà un ambient de vacances durant la qual els bars i els parcs eren plens i les famílies se n’anaven als apartaments de la platja’.

Summary: The Guardian: ‘Com pot ser que Espanya hagi respost tan malament al coronavirus?’


Creu que s’observa una inquietud en els matemàtics per divulgar les seues investigacions entre la resta de la població i d’investigadors? Una gran part dels matemàtics no connecta amb la resta de la població i d’investigadors. Es tracta de matemàtics que treballen en camps molt especialitzats, en els quals el progrés es produeix molt lentament i sempre mitjançant una «superespecialització» que fa que els investigadors no tinguen opció d’obrir el ventall a altres disciplines. Per tant, pràcticament no hi ha temps per divulgar ni tampoc per aplicar enfocaments multidisciplinaris a la resolució de problemes. Quan parle amb investigadors de disciplines com la física o la biologia, m’adone que en aquestes disciplines hi ha moltíssims problemes en els quals els matemàtics farien un bon paper. També existeix, però, una manca de conscienciació pel que fa a la investigació multidisciplinària, que és un deure o una exigència que ens faria més competitius. Quina és la seua sensació sobre la percepció de les matemàtiques entre la gent no vinculada a aquest món? Hi ha una desconnexió entre el que la gent pensa que fan els matemàtics i el que ells fan realment. La sensació que tenen els matemàtics és que el seu treball és molt difícil d’explicar i la desconnexió entre diferents sectors es fa més evident. Quan vaig començar a dedicar-me a les matemàtiques també tenia aquesta sensació, però a mesura que ha passat el temps la meua visió s’ha anat modificat. Moltes vegades els catedràtics es comporten de manera paternalista i els investigadors al seu càrrec no es plantegen fer altres activitats perquè segueixen fil per randa el que diuen els caps. Romandre sota el «paraigua» és més còmode que tractar d’obrir el ventall d’activitats o disciplines en les quals treballar. Hem d’eixir de la zona de confort, mullar-nos, arriscar-nos. Aprens equivocant-te i comunicant-te amb la resta de la gent. El problema existent és l’actitud. Les crítiques cap a les publicacions científiques tradicionals són molt habituals. La generalització de l’accés lliure als continguts científics és imminent? Ens dirigim cap a la generalització de l’accés obert a la informació científica. Pràcticament cada setmana rep correus d’investigadors demanant codis. Jo no crec en les patents de codis i de programari. Pots conèixer el programari, però si no l’entens difícilment en faràs un bon ús. Aquests tipus de recursos haurien d’estar disponibles per a tot el món. El programari que té un propòsit públic ha de ser transparent quant als codis i algoritmes que utilitza, ha de ser obert i ha de respectar escrupolosament la llei. Nosaltres hem de poder comprovar que aquests elements que utilitza l’administració o les corporacions són legals. Si el programari, els codis i els algoritmes són lliures, des de la meua oficina puc conèixer quins algoritmes utilitza un banc determinat i puc comprovar si s’estan produint abusos. Fa poc vaig sentir parlar de les «armes matemàtiques de destrucció» i de quina manera contribueixen a agreujar les desigualtats socials penalitzant les persones més desafavorides. L’algoritme per si mateix no és dolent. Si una empresa ha rebut suport públic, els algoritmes que decideixen si una persona pot treballar o no per a ells han de ser públics i transparents, i nosaltres hem de poder comprovar si aquestes condicions s’estan complint. La universitat hauria de tenir l’obligació de vigilar aquest tipus de pràctiques i vetllar per evitar abusos en aquest sentit. Hi ha persones preparades per a realitzar aquestes tasques. És injust que hi haja bancs que han rebut grans quantitats de diners públics i puguen fer i desfer segons els seus interessos. O que un algoritme descarte una dona per a ocupar un lloc de treball perquè està embarassada o perquè té familiars amb antecedents penals. Els algoritmes funcionen de manera perversa quan es fan malament i la gent no els pot revisar ni fer front als abusos. Molta gent confia que el progrés científic ens ajudarà a aturar el canvi climàtic i a superar altres reptes del segle XXI. Podem estar tranquils respecte a això? En absolut. La vida et posa uns límits i no pots abusar indefinidament. La ciència no ens farà viure millor, la ciència ens explicarà per què haurem de viure pitjor. I comprendre això i actuar en conseqüència només serà possible en la mesura que tinguem una millor educació i una major sensibilitat vers el món en què vivim. Això ens ajudarà a comprendre que els que viuen millor hauran de viure pitjor i els que viuen pitjor viuran millor perquè, per molt que ens entossudim, la biosfera té una tendència que no podrem evitar. No crec que ens meresquem viure tan bé com vivim, malgrat totes les crisis que hi puga haver, perquè hi ha gent que viu molt pitjor. No podem educar les persones de manera que pensen que si es queden al sofà no es veuran afectades per aquests canvis. Els països del primer món han de decréixer si volen sobreviure als grans reptes del segle XXI de la manera menys traumàtica possible. Llig l’entrevista sencera a la web de Mètode. Alexandre Sepúlveda. Graduat en Biologia i estudiant del Màster de Paleontologia Aplicada. Què és Mètode?

Summary: Antonio Marquina: ‘La ciència ens explicarà per què viurem pitjor’


La relliscada de Mariano Rajoy a Onda Cero sobre la qüestió de les nacionalitats en una Catalunya independent és un dels fets més transcendents de tota la campanya del 27-S. Potser el més transcendent, perquè deixa al descobert una mentida repetida centenars de vegades no únicament per Rajoy, sinó per partits com el PP i Ciutadans, i els mitjans de comunicació espanyols: invalida el mantra ‘no volem deixar de ser catalans, espanyols i europeus’. Però aquests quaranta-cinc segons d’entrevista de Rajoy van passar força desapercebuts a la premsa de Madrid. I si algú els va destacar va mirar de fer-ho d’una manera molt calculada, perquè no fossin percebuts com una derrota discursiva de primer ordre, sinó com una anècdota. Però avui no hi ha ni rastre de la patinada en les portades dels principals diaris espanyols: I, quant als diaris del Principat, només ho trobem a l’Ara i al Punt Avui: Vegem-ho. Hi ha mitjans de comunicació espanyols que ni tan sols van destacar la incapacitat de Rajoy per a argumentar que els catalans no podran mantenir la ciutadania espanyola i, per tant, la ciutadania europea, en cas d’independència. És curiós que la web de la cadena on es féu l’entrevista, Onda Cero, ho silenciés. Vegeu la notícia que n’han fet. Ara, l’entrevistador, Carlos Alsina, sí que va acabar parlant-ne en una entrevista a La Sexta, al programa ‘Al rojo vivo’. Alsina va semblar que hi llevés importància, i es limità a repetir l’argument que exposava Rajoy, segons el qual la llei espanyola impedeix que algú nascut a l’estat espanyol sigui desposseït de la ciutadania espanyola si no ho vol, en cas que se’n vagi a viure a l’estranger. El cas de La Sexta mereix un esment en aquesta anàlisi. Si bé el programa ‘Al rojo vivo’ dedicava una part destacada de l’anàlisi i la tertúlia política a la relliscada de Rajoy, l’informatiu del migdia (vegeu-lo ací) hi passava de puntetes. No es destacava de cap manera en l’extens sumari, en què sí que es reproduïen unes altres declaracions de Rajoy de l’entrevista a Onda Cero. En el tractament de la notícia sobre l’entrevista, la qüestió de la nacionalitat no apareixia en un primer moment; la informació de campanya continuava amb les amenaces del govern espanyol que la Catalunya independent no podria pagar les pensions, i després recuperaven el fragment de la contradicció de Rajoy sobre la nacionalitat dels catalans en cas d’independència. Però no reproduïen pas el fragment íntegre, rebaixaven la gravetat de la patinada dient que ‘el tema del passaport no queda resolt’ i disculpaven la graponeria de Rajoy amb la frase: ‘Rajoy no vol embolics de paperassa.’ Per cert, que l’informatiu obrí amb les detencions de suposats membres d’ETA a Iparralde, una notícia que va ajudar els grans mitjans espanyols a deixar en un segon pla l’entrevista en què el president espanyol sortia tan mal parat. La notícia no existeix a l’ABC ni a La Razón Si ens fixem en alguns diaris, tampoc no veiem cap referència a aquesta part de l’entrevista a Rajoy ni a la notícia que en va fer la web de La Razón ni la de l’ABC, que destacaven en canvi uns altres missatges que Rajoy va deixar anar durant la conversa amb el periodista Carlos Alsina: que treballaria per a bastir una aliança de forces no independentistes al parlament català i que la independència no podia ser legítima ni amb majoria de vots ni d’escons el 27-S. Però la pífia, ni ensumar-la. En alguns altres diaris i televisions espanyols sí que vam veure que hi apareixia la notícia, però amb unes estratègies de difusió pensades per a donar-hi poca importància: fonamentalment presentant-lo com una anècdota de campanya, com un motiu de befa a la xarxa, situant-lo en seccions més aviat ‘lleugeres’ del corpus informatiu del mitjà… O simplement qualificant la patinada de Rajoy de ‘confusió’ o ‘embolic’ del president. Això va fer, per exemple, El País, que de bon començament va relegar la notícia a la part més baixa de tota la portada de la web, i emmarcada com a notícia del Huffington Post, amb aquest titular: ‘El “zasca” de Carlos Alsina que ha deixat Rajoy amb aquesta cara‘. Al Huffington Post, és a dir, al diari que difon informació viral, de rumors, d’anècdotes, de coses divertides, etc. Més tard, quan l’espifiada del president espanyol va anar prenent més volada, El País ho va acabar destacant més amunt en la portada de la web, però dins la secció Verne, la de les coses curioses, extraordinàries, fantàstiques i increïbles del diari. Doncs aquí van situar la notícia de Rajoy, posant-hi el vídeo i titulant-lo ‘Català, espanyol o europeu? L’embolic de Rajoy a l’entrevista amb Carlos Alsina’. I amanint-ho amb un extens recull de piulets de Twitter que van fer befa de la incapacitat del president espanyol de defensar la seva afirmació. Per tant, en el cas d’El País, el tema existeix, però com si s’hagués entrebancat o hagués dit una cosa inintel·ligible, o una frase de construcció surrealista, que no seria pas la primera vegada. Però l’afer no es presenta en cap moment com res seriós perquè els (e)lectors el tinguin en compte a l’hora de decidir el vot. No, això no; això ja ho trobaran a les pàgines d’informació política. Com ho fa El Mundo? El Mundo, en canvi, opta per un tractament diferent de la notícia. A la portada de la web va tenir un tractament força menor; va passar de ser una notícia en una posició poc destacada a migdia a esdevenir, al vespre, un titular molt menut d’una notícia principal, l’escridassada a Rajoy a Reus. El Mundo també parla d’embolic, i no pas de desqualificació d’un dels principals arguments de campanya contra l’independentisme. Diu: ‘Rajoy es fa un embolic a la ràdio: no sap si els catalans continuarien essent espanyols.’ La notícia és breu, es limita a descriure el diàleg entre Rajoy i Alsina i després acaba afegint què diu la constitució i la llei espanyola sobre la pèrdua de la ciutadania espanyola. I queda ben clar, llegint els articles que reprodueix El Mundo: no es pot privar d’aquesta ciutadania cap català que hagi nascut a l’estat espanyol si aquest no ho vol. Així de clar. Una informació que hauria permès al diari de fer un titular diferent, canviant-hi ben poca cosa. Per exemple: ‘Rajoy no sap que els catalans continuarien essent espanyols.’ I encara hi podríem afegir: ‘si volguessin’. Articles anteriors: El Mundo es comença a espantar i encén l’alarma per al 27-S El Financial Times dóna categoria de referèndum al 27-S, El Periódico parla d’odi… Tremolor de cames a Madrid amb el cara a cara Junqueras-Margallo Els trets a l’aire de la premsa de Madrid; l’aire fresc de France Presse Ha començat la cadena de titulars que porta a ‘la fi d’un estat’? El 27-S i la premsa: El País ridiculitza Flix i Iceta fa un ‘xou de Truman’

Summary: Les argúcies dels mitjans espanyols per a dissimular la relliscada de Rajoy


L’Aquarius i els dos altres vaixells italians que traslladen els sis-cents trenta migrants rescatats a la Mediterrània arriben avui a València. El primer a entrar per la bocana del port ha estat el Dattilo, un dels vaixells més grans de la guàrdia costanera italiana. Els desembarcaments seran de manera separada i en períodes de tres hores. Després del Dattilo hi ha entrat el famós Aquarius. Passat el migdia serà el torn de l’Orione, també propietat de l’armada italiana. Hi ha el dubte sobre el tracte que tindran aquests migrants un cop hagin arribat a València. La Generalitat i la ciutat els volen acollir, però la Moncloa ja va avisar que una part acabaran en els CIE per ser expulsats després. Els qui puguin rebre asil, és a dir, els qui demostrin que no poden tornar al seu país d’origen per culpa d’un conflicte o perquè poden ser perseguits per raça, religió o orientació sexual, rebran protecció. La resta restaran desemparats.

Summary: Els 630 migrants de la flota de l’Aquarius ja són a terra ferma


La Plataforma Ciutadana en Defensa de les Terres del Sénia ha rebut amb escepticisme l’anunci de la Comissió dels Mercats i la Competència espanyola (CNMC) i les explicacions del ministre d’Energia espanyol, Álvaro Nadal, sobre la paralització dels pagaments del crèdit de 1.350 milions d’euros pel tancament del projecte Castor. En declaracions a l’ACN, el portaveu de l’entitat, Evelio Monfort, ha retret al govern espanyol que, més enllà d’acomplir la sentència del Tribunal Constitucional anul·lant bona part del decret llei que va aprovar l’operació financera, resulta imperatiu d’exigir el retorn de la indemnització a l’ex-concessionària del magatzem submarí, Escal UGS –controlada pel grup ACS. Per contra, lamenta Monfort, a més d’evitar exigir responsabilitats a l’empresa, la paralització del retorn del crèdit als bancs no significarà cap rebaixa del cost fix en la factura del gas ni permetrà de recuperar allò que els consumidors ja han pagat. ‘Sempre havíem dit que els ciutadans no havíem de pagar els errors d’una empresa privada. Però el ministre ja ha dit que sí, però no. Pagarem per posar diners pel desfasament entre allò que el govern paga i allò que nosaltres paguem a les companyies. Continuarem pagant però amb un nom diferent’, ha dit Monfort, que considera un engany la manca d’explicacions del ministre Nadal sobre l’actuació futura del govern espanyol. ‘Durant trenta anys, continuarem pagant el Castor i ara tindrà un altre nom’, ha insistit. Monfort ha afegit que els efectes de la sentència del Constitucional no fan preveure que la paralització dels pagaments s’acabi traslladant als consumidors amb una reducció dels costos regulats a la factura. Ahir, en la comissió d’Energia del congrés espanyol, Nadal es va limitar a constatar l’evidència que la paralització del pagament ordenada per la CNMC a partir del 2017 implicarà una ‘enorme litigiositat’ entre operadors privats i entre privats i públics. És a dir, que els bancs que van prestar a Enagás els 1.350 milions d’euros perquè el govern espanyol indemnitzés l’empresa de Florentino Pérez en menys de trenta-cinc dies –Santander, Caixabank i Bankia– acabaran acudint als tribunals ordinaris per exigir-ne el cobrament. L’operació, a trenta anys i un 4,3% d’interès, implicava carregar a la factura del gas dels consumidors 80,66 milions d’euros anuals: uns 2.420 milions, amb interessos, en tres dècades. Ni una paraula de Nadal sobre la possibilitat d’exigir el retorn dels 1.350 milions d’euros a Escal UGS i ACS. Tampoc sobre una possible modificació en el tràmit, tot i que el Constitucional espanyol va qüestionar directament l’ús de la fórmula del decret llei perquè va considerar que no hi havia raons d’urgència en l’aprovació del mecanisme de la indemnització. La inacció del govern espanyol deixa el camp adobat a una batalla de demandes judicials de llarg abast. ‘Des de la Plataforma sempre hem demanat que el govern espanyol reclami a ACS que torni els diners i no que paguem tots cada vegada que engeguem el gas. Cal que tot allò que hem pagat es retorni, amb efectes retroactius, als consumidors. Tota la resta és enganyar-nos’, ha reblat. El ministre va voler tancar el debat dient que l’impagament a Escal UGS hauria causat una fallida del sistema gasista espanyol, hauria enutjat el Banc Europeu d’Inversions i hauria pogut causar una crisi del deute sobirà, en un moment que la prima de risc era molt alta i la confiança en l’euro era baixa. Tanmateix, la Plataforma continua recordant que, darrere el projecte i la seva planificació, hi ha responsabilitats tècniques i polítiques que cal continuar exigint, en vista de les mancances, errades i negligències que haurien pogut presentar totes les fases de construcció i execució del magatzem de gas submarí. Sobre això, el Síndic de Greuges enllesteix un informe tècnic per a reclamar a les autoritats judicials que investiguin la responsabilitat per l’episodi de més d’un miler de terratrèmols arran de la injecció de gas; així mateix demana a la Unió Europea l’encàrrec d’una auditoria tècnica completa que posi llum sobre el cas. El document del Síndic ja ha aplegat el suport de col·lectius professionals, encapçalats pel Col·legi de Geòlegs de Catalunya. Ahir, al congrés espanyol, el ministre va tornar a passar de puntetes sobre la qüestió del desmantellament que el moviment ciutadà i diversos partits polítics de l’oposició continuen exigint. Va escudar-se en l’argument que els experts del Massachusetts Institue of Technology recomanaven d’esperar ‘dos o tres anys’ perquè s’estabilitzés el subsòl abans d’actuar. ‘Senyor ministre, han passat cinc anys –des que es van tancar les instal·lacions–: ja es podria desmantellar’, ha inquirit Monfort. Nadal va insistir que calia extreure el gas abans del desmantellament, en contra dels procediments habituals en la indústria petroliera i gasista. Per una altra banda, Josep Giner, geòleg i professor de la UB, amb dècades d’experiència al món dels hidrocarburs, ha dit: ‘Hauria d’explicar les raons tècniques que impedeixen d’abandonar aquests camps. Això no és ciència de l’espai, es fa cada dia a centenars de pous de tot el món i en condicions més complicades. No hi veig res d’extraordinari.’ Reclama que es demani l’opinió d’empreses especialitzades en aquestes tasques i no només la d’institucions de recerca. Giner, que ha fet un estudi independent i exhaustiu dels fonaments tècnics i l’evolució del projecte Castor, està convençut que darrere el fracàs del magatzem de gas submarí hi ha raons geològiques i que l’auditoria tècnica les podria acabar revelant. ‘Hi ha prou indicis que hi ha coses que s’han fet molt malament des del punt de vista tècnic’, sosté. Apunta, fins i tot, que caldria esbrinar si, realment, els promotors sabien que el projecte ja estava condemnat abans d’injectar-hi el gas que va originar més d’un miler de terratrèmols. ‘S’ha de comprovar si abans d’injectar el gas l’empresa era conscient que no tiraria endavant, segons que es desprèn de l’informe de l’IGME de final del 2013. És molt probable que ho sabessin abans d’injectar’, diu.

Summary: La Plataforma del Sénia retreu al govern espanyol que no reclami la indemnització pel projecte Castor a ACS


El Grup Poètic Reversos organitza dimarts una conversa literària amb la poetessa i narradora Josefa Contijoch. Després de la tertúlia, els membres de Reversos en llegiran una selecció de poemes. Josefa Contijoch és una de les escriptores fonamentals del panorama literari català, amb títols com Quadern de vacances (una lectura d’«El segon sexe») (1983: premi Miquel Martí i Pol de poesia de Comissions Obreres), Ales intactes (1996) i Les lentes il·lusions (2001: premi Màrius Torres 2000). També ha escrit novel·les com Potala (1986), La dona liquada (1990) i Els dies infinits (2001). L’autora ha recollit diversos guardons, com ara el premi Crexells l’any 2013, i també prestigiosos reconeixements.

Summary: Reversos conversa amb Josefa Contijoch a l’Espai VilaWeb


El govern municipal de Sabadell, integrat per la Crida per Sabadell i ERC, ha despenjat avui al matí la bandera espanyola de l’ajuntament per protestar contra la detenció de la batllessa de Berga, Montserrat Venturós, que havia mantingut l’estelada a la façana de la casa de la vila. ‘Ara, més que mai, desobediència’, ha piulat la Crida per Sabadell, que ha difós el vídeo del moment en què despenjaven la bandera espanyola. La Crida per Sabadell despenja la bandera espanyola de l’Ajuntament en suport a @venturosm. Ara, més que mai, desobediència #sensepor! pic.twitter.com/BbxypPdfaX — Crida per Sabadell (@CridaSabadell) 4 de novembre de 2016

Summary: L’Ajuntament de Sabadell despenja la bandera espanyola en suport de Montserrat Venturós


Dues dones han desafiat una prohibició centenària en entrar en un temple hindú a l’estat indi de Kerala a primera hora d’aquest matí, segons ha informat el ministre principal estatal, la qual cosa podria generar una airada reacció dels grups conservadors hindús. Les dones d’uns 40 anys, segons l’agència ANI, han entrat a les instal·lacions del temple de Sabarimala, i han desafiat la tradició local que prohibeix a les dones en edat de menstruar – entre els 10 i els 50 anys – la seva entrada. Els grups conservadors hindús sostenen la creença que les dones en edat de menstruar tacaran el temple. De fet, les cadenes de notícies locals han informat que el sacerdot principal ha tancat el temple per procedir a rituals de ‘purificació’ després de la visita de les dones. Un vídeo de la Policia local publicat per ANI mostra les dues dones dins del temple amb els caps coberts. El Govern de Kerala ha defensat la seva decisió de protegir les dues dones, i ha argumentat que és una qüestió de drets civils. ‘Ja havia deixat clar prèviament que el Govern oferirà protecció si qualsevol dona es presenta per entrar al temple’, ha assenyalat el ministre principal, Pinarayi Vijayan, segons una cadena de televisió local. En roda de premsa televisada, Vijayan ha explicat que les dues dones, que anteriorment no havien aconseguit entrar al temple perquè ho havien impedit els devots, no s’han trobat amb cap obstrucció avui. Entretant, l’oposició ja ha advertit que hi haurà protestes. ‘Això és traïció (…) El govern haurà de pagar el preu de la violació dels costums’, ha sostingut K. Sudhakaran, vicepresident del Comitè del Congrés Kerala Pradesh. El Congrés és el principal partit d’oposició a Kerala, estat governat per una coalició de partits d’esquerra. Per la seva banda, un responsable local del partit del primer ministre indi Narendra Modi també ha cridat a manifestar-se després dels fets. El president del Partit del Poble de l’Índia a Kerala, PS Sreedharan Pillai, ha qualificat els fets de ‘conspiració pels governants ateus per destruir els temples hindús’ i ha dit que el seu partit ‘donarà suport als esforços contra la destrucció de la fe pels comunistes’. L’any passat van esclatar violentes protestes a l’estat després que el Tribunal Suprem indi ordenés al setembre a les autoritats que aixequessin la prohibició que dones i nenes en edat de menstruar entressin al temple, que atreu milions de fidels cada any.

Summary: Dues dones índies desafien la prohibició centenària d’entrar en un temple hindú a Kerala


Una dona xinesa de cent tres anys, ha superat la Covid-19 després d’haver passat sis dies ingressada a l’hospital Liyuan, de Wuhan. N’ha informat el diari xinès Chutian Metropolis Daily, que assegura que és la dona de més edat que s’ha curat de la malaltia. Segons tots els estudis la malaltia provocada pel coronavirus 2019 és més agressiva en les persones d’edat avançada, de manera que la seva recuperació es considera tot un èxit. La dona va ingressar al centre l’1 de març i, segons que ha explicat a la premsa la doctora Zeng Yulan, s’ha recuperat de la malaltia en només sis dies. Segons la doctora, la ràpida recuperació ha estat gràcies al fet que no tenia altres problemes de salut, més enllà d’una lleu bronquitis crònica. Després de sis dies sota tractament el seu cos va recuperar l’estat habitual i, després de dues proves negatives, se l’ha considerat curada. Els dies següents la dona ha rebut suport nutricional per a acabar de recuperar-se. Seguiu ací l’última informació del coronavirus

Summary: Una dona de cent tres anys supera la Covid-19


El ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, a través dels seus ambaixadors, ha fet arribar a diversos mitjans internacionals un dossier per mirar d’intoxicar la premsa sobre el judici contra el procés independentista. Aquesta voluntat d’influir sobre els mitjans és l’últim episodi de la campanya d’abast internacional per a netejar la imatge d’Espanya. S’afegeix al vet del Tribunal Suprem espanyol a la presència d’observadors internacionals i a la iniciativa de propaganda d’España Global. El dossier ministerial consta de tres documents en anglès, als quals ha tingut accés VilaWeb. En primer lloc, una guia del judici elaborada pel Consell General del Poder Judicial (CGPJ). En segon lloc, un article esbiaixat i de part del catedràtic de dret penal i membre del consell editorial d’El Mundo Enrique Gimbernat, publicat en aquell diari, en què defensa els càrrecs de rebel·lió i sedició. I en tercer lloc, un document de dades generals en què es justifica el vet d’observadors internacionals al Suprem espanyol. Aquests documents amaguen la presència dels advocats de Vox al judici com a acusació popular, en un moment en què el creixement d’aquest partit d’extrema dreta a l’estat espanyol ha tingut ressò a la premsa internacional. També confirmen que dos jutges del CGPJ assessoraran els corresponsals estrangers que cobreixin el judici a Madrid. Finalment, confirmen el 12 de febrer com a primer dia de judici, tot i que el document fou enviat abans que el Suprem notifiqués, ahir mateix, que refusava els últims recursos en què les defenses en demanaven l’ajornament. Amaguen la presència de Vox al Suprem La guia del judici del CGPJ conté informació diversa sobre el judici, com ara un breu perfil dels set jutges del tribunal; la petició de penes de la fiscalia, l’advocacia general de l’estat i l’acusació popular contra els dotze dirigents independentistes processats; el nom dels advocats de la defensa; i els articles del codi penal espanyol pels quals són acusats de rebel·lió, sedició, malversació, desobediència i organització criminal. També explica les fases del judici. Però el fet més destacat és que amaga la presència de Vox al judici com a acusació popular. ‘L’acusació popular serà representada pels advocats Francisco Javier Ortega Smith-Molina i Pedro Fernández Hernández‘, diu el document, sense especificar que pertanyen a Vox. L’entrada del partit d’extrema dreta al parlament andalús i el creixement que li pronostiquen els sondatges electorals, juntament amb les seves propostes reaccionàries, han estat notícia en diversos mitjans internacionals. En vista d’això, el CGPJ amaga les sigles de Vox. L’article esbiaixat d’El Mundo Com a document recomanat, el govern espanyol ha fet traduir a l’anglès un article d’Enrique Gimbernat, catedràtic de dret penal i membre de consell editorial d’El Mundo, titulat ‘Sobre els delictes de rebel·lió i sedició’. Hi justifica les acusacions per aquests delictes contra els presos polítics. És un article esbiaixat i parcial, en què també desacredita els manifests de catedràtics i professors de dret penal contra la presó provisional i contra aquestes acusacions. L’autor parla de ‘trama colpista’ i de ‘violència’ per a referir-se als acusats i als seus actes. Així mateix, afirma que les sentències han de ser exemplars i no s’han de concedir indults perquè, altrament, ‘s’envia el missatge que la rebel·lió surt de franc i tindrem a Catalunya, en el futur, un cop d’estat un any sí i un altre també’. Gimbernat també dedica unes línies a calumniar l’independentisme. Tot i que ha estat sempre un moviment pacífic i cívic, el qualifica d’ultradretà, xenòfob i insolidari amb la resta de l’estat espanyol. També critica que el govern espanyol no apliqués l’article 155 de la constitució abans. Segons Gimbernat, només tres institucions de l’estat han estat ‘al lloc on havien de ser’ durant la crisi catalana: la sala penal del Suprem, la fiscalia general de l’estat i la monarquia. Gimbernat s’ha prodigat força sobre el judici contra el procés. En aquest text enviat a la premsa internacional s’esmenta alguns dels seus articles. Però s’amaga el que va publicar-li El Mundo el 16 d’abril. Es titulava ‘Alemanya, obligada a lliurar Puigdemont per rebel·lió‘. Justifiquen el vet als observadors internacionals L’element més destacat del document de dades generals sobre el judici és la justificació del fet que el Suprem hagi impedit als observadors internacionals de ser presents a la sala de vistes. Diverses organitzacions, agrupades en el paraigua de l’International Trial Watch, havien sol·licitat un espai a la sala, com també Amnistia Internacional. Malgrat les crítiques, el govern espanyol fa pinya amb el tribunal de l’1-O: ‘Com és normal en estats democràtics, no és previst el reconeixement o acreditació “d’observadors internacionals”. No obstant això, qualsevol qui desitgi “observar” els procediments de primera mà al tribunal podrà fer-ho lliurement’, diu el document, que també informa que es retransmetrà en directe per vídeo. El govern espanyol també confirma que dos jutges del CGPJ ‘estaran disponibles per a proporcionar als periodistes aclariments sobre qüestions legals més complexes’, cosa que el departament de premsa del Suprem no va voler confirmar a VilaWeb. Els corresponsals estrangers també rebran ‘un dossier bàsic de premsa’ amb informació de l’ordenament jurídic espanyol i les característiques del judici. També crida l’atenció que el document enviat asseguri que el judici començarà el 12 de febrer tenint en compte que el Suprem va refusar just ahir la petició de les defenses de tenir més temps per a preparar l’estratègia. A més, culpa els advocats dels presos polítics de l’endarreriment d’una setmana per les diverses peticions que han fet al tribunal.

Summary: El dossier amb què Borrell prova d’intoxicar la premsa internacional sobre el judici


El president de Bolívia, Evo Morales, ha assegurat que els resultats del recompte que ha dut a terme fins ara el Tribunal Suprem Electoral (TSE) ja li permeten cantar victòria. ‘Hem guanyat en la primera volta’, ha assegurat avui en una compareixença davant els mitjans. Morales ha iniciat la conferència de premsa amb la celebració de la ‘bona notícia’ que li oferirien les dades, segons les quals la candidatura del governant Moviment al Socialisme (MAS) porta més de deu punts d’avantatge a la de l’opositor Carlos Mesa, de Comunitat Ciutadana. El mandatari ha lamentat que determinats grups de polítics desconeguin les dades i ha denunciat un intent de cop d’estat per part de l’oposició. ‘Insisteixen en l’odi, en el menyspreu, en la discriminació’, ha assegurat, i ha convidat a una profunda reflexió sobre l’ocorregut en aquests últims dies, marcats per les tensions polítiques i socials. L’oposició per la seva part, diu que el recompte es va paralitzar durant hores, amb uns resultats contradictoris, fet que ha portat a denunciar un frau electoral i a sortir al carrer.

Summary: Evo Morales proclama la seva victòria: ‘Hem guanyat en la primera volta’


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) preveu de rebaixar la ‘intensitat’ de la vigilància dels Mossos d’Esquadra a les seus judicials catalanes a partir del 15 de maig. Així ho especifica el president del TSJC, Jesús Barrientos, en una carta adreçada als jutges degans que ha avançat ‘El País’ i a la qual ha tingut accés l’ACN. Els Mossos custodien les seus judicials des de fa tres mesos 24 hores al dia, després de diversos episodis de pintades o abocament de fems davant les portes d’alguns jutjats reivindicades per col·lectius crítics amb el judici als líders independentistes al Tribunal Suprem espanyol, com els CDR o Arran. Operació Toga: l’ordre judicial que obliga mig miler de Mossos a desatendre la seguretat ciutadana Barrientos proposa ara de rebaixar ara la vigilància presencial durant l’horari d’apertura dels jutjats, de vuit del matí a tres de la tarda, però mantenint el mateix disseny i la dimensió actual dels dispositius policíacs durant les hores restants i tots els dies no laborables. En tot cas, el president del TSJC, que explica que la mesura té l’objectiu d’optimitzar els recursos públics –cal recordar que els sindicats de Mossos la van criticar pel fet que agreujava el problema de manca d’efectius que, al seu parer, pateix el cos–, sí demana als degans que comuniquin qualsevol factor extraordinari que afecti els seus jutjats, i que faci recomanable mantenir el nivell de vigilància actual.En aquest sentit, es preveu mantenir la custòdia presencial 24 hores al dia a la Ciutat de la Justícia de Barcelona o a la seu del mateix TSJC. Barrientos, que qualifica el desplegament dels Mossos durant aquests tres mesos d”escrupolós i efectiu’, indica, en aquest sentit, que tot i el dispositiu especial dels darrers tres mesos, les possibilitats que es repeteixin situacions com les que el van motivar no han desaparegut del tot.

Summary: El TSJC rebaixarà la vigilància dels Mossos a les seus judicials


Esquerra Unida (EU) ha fet una assemblea avui per debatre sobre les seves diferències amb Podem. En aquest sentit, ha convocat els seus afiliats i simpatitzants a una consulta la pròxima setmana per decidir si trenquen la coalició. En concret, les bases hauran de decidir entre la ruptura o si accepten la proposta de Podem de designar el director general de Consum del govern, el director general de Promoció Sociocultural del Consell de Mallorca i un assistent del grup municipal de l’Ajuntament de Palma. Pablo Jiménez, diputat d’EU dins del grup d’Unides Podem al parlament, ha explicat que actuarà segons el que decideixin les bases. De totes maneres, Jiménez ha assenyalat que personalment és partidari de ‘mantenir els ponts de la coalició, però millorant les estructures de funcionament intern’. Esquerra Unida assegura que el conflicte es deu a l’actuació completament autònoma i unilateral de Podem en les negociacions per forma govern amb el PSIB i Més per Mallorca.

Summary: Esquerra Unida consultarà a les bases si trenca amb Podem a les Illes


El govern ha aprovat d’obrir tres noves delegacions a l’Argentina, Mèxic i Tunísia. El conseller d’Afers estrangers, Alfred Bosch, ho ha anunciat en conferència de premses, on ha precisat que les oficines tindran la seu a Buenos Aires, Ciutat de Mèxic i Tunis, respectivament, i actuaran com a punts de partida per arribar a diverses zones d’influència d’aquests territoris. La delegació a Tunísia tindrà com a àmbit d’actuació el nord d’Àfrica, incloses la mateixa Tunísia, Algèria, el Marroc, Mauritània i Líbia. Des de l’Argentina es coordinaran les relacions amb l’Argentina, el Paraguai, l’Uruguai i Xile i es faran prospeccions per arribar a la resta de països de l’Amèrica del Sud. Mèxic cobrirà el país i l’Amèrica Central, amb Belize, Costa Rica, El Salvador, Guatemala, Hondures, Nicaragua, Panamà i les illes sobiranes del Carib. L’aprovació d’aquestes tres noves delegacions coincideix amb l’aprovació del Pla d’Acció Exterior i reforça, segons el govern, el ‘desplegament als cinc continents’.

Summary: La Generalitat obrirà delegacions a l’Argentina, Mèxic i Tunísia


L’Assemblea Nacional Catalana (ANC) ha convocat una concentració d’urgència al Parlament de Catalunya avui a les 15.00, quan ha de començar el ple, per a defensar-ne la sobirania contra els intents d’impedir que el president de la Generalitat Quim Torra exerceixi com a diputat. Aquest matí, el secretari general del Parlament de Catalunya, Xavier Muro, ha enviat una carta als membres de la mesa, en què explica que pretén aplicar la resolució de la Junta Electoral espanyola (JEC) per inhabilitar el president Quim Torra com a diputat arran de la sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) sobre el cas de la pancarta. ⬛⬜ 📢 Convocatòria d’urgència! Tothom al Parlament: defensem la seva sobirania, la nostra sobirania. 🕒 15 h📍 Parlament de Catalunya#StandUpForCatalonia pic.twitter.com/maztgFQWyr — Assemblea Nacional Catalana (@assemblea) January 27, 2020

Summary: L’ANC convoca una concentració d’urgència al parlament per defensar-ne la sobirania


El tercer tinent de batlle de l’Ajuntament de Barcelona, l’advocat Jaume Asens, estarà en la llista de Barcelona en Comú que tornarà a encapçalar Ada Colau, segons que ha revelat ell mateix en una entrevista a Catalunya Ràdio. Asens, que va ser el número 4 de la candidatura el 2015, ha explicat que ha estat la mateixa Colau qui li ha demanat que continuï. Asens ha reconegut que hi va haver un moment en què va tenir dubtes de si continuar a l’Ajuntament, quan el president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart, li va demanar que fora el seu advocat. Una altra tinent de batlle d’Ada Colau, la quarta, Janet Sanz, que va ocupar el cinquè lloc a la llista de Barcelona en Comú 2015, no ha estat tant explicita com Asens. En una roda de premsa oferta avui a Barcelona, Sanz ha assegurat que ‘per tornar a guanyar la ciutat i seguir governant’ ella contribuirà a ‘fer la millor llista’. Els altres dos tinents de batlle, Gerardo Pisarello i Laia Ortiz, que van ocupar respectivament els números 2 i 3 a la llista de les municipals del 2015, ja han manifestat la seva intenció de no tornar a presentar-se. Pisarello perquè serà candidat a les eleccions europees i Ortiz per motius personals. Laia Ortiz, tercera regidora de Colau que no repetirà en la llista de Barcelona en Comú

Summary: Asens repetirà a la llista de Colau en les municipals


El Tribunal de Comptes espanyol vol repetir l’operació contra el 9-N i ja ha engegat la maquinària de la repressió econòmica per l’1-O. Mentre en el judici contra el procés la fiscalia del Suprem, l’advocacia de l’estat espanyol i Vox tenen dificultats per a aconseguir proves de la malversació del govern per l’organització del referèndum, la fiscalia del Tribunal de Comptes ha començat un procés judicial paral·lel per a castigar el govern Puigdemont. El mateix tribunal que ja va condemnar Mas i els seus ex-consellers a pagar 4,94 milions d’euros per l’organització del 9-N, condemna que és pendent de recurs d’apel·lació. El fiscal del Tribunal de Comptes, Miguel Ángel Torres, ha demanat que s’obri una causa per un presumpte desviament de fons públics per la responsabilitat comptable del govern que va organitzar el referèndum. La investigació té l’origen, precisament, en un escrit que el fiscal Torres va presentar el desembre passat. Les entitats Societat Civil Catalana i Abogados Catalanes por la Constitución –que ja van personar-se en la causa contra Artur Mas, Joana Ortega, Irene Rigau i Francesc Homs pel 9-N– també van presentar dos escrits. El fiscal ha fet una primera llista de presumptes despeses imputables al govern. Diu que hi ha 900.906,70 euros corresponents als locals de votació; prop d’un milió d’euros en despesa publicitària; una despesa de 979.661,96 euros en butlletes; 38.431,20 en cartells; 2,3 milions d’acció exterior del govern; i 100.000 euros en viatges d’observadors internacionals. En total, uns 4,3 milions d’euros. En canvi, SCC i Abogados Catalanes por la Constitución xifren la despesa en 1,97 milions d’euros i afegeixen els 87 milions de cost de l’operació Copèrnic –l’enviament de sis mil agents de la policia espanyola i la Guàrdia Civil a Catalunya–, segons que ha publicat el diari El Mundo i ha pogut confirmar VilaWeb. La quantitat final, però, se sabrà quan acabi una instrucció que encara no ha començat. Per la seva banda, els serveis jurídics de la Generalitat han presentat al·legacions contra el nomenament d’un instructor, perquè els fets ja són objecte de judici al Suprem i d’investigació en la instrucció del jutjat 13 de Barcelona. ‘El fraccionament de la causa provoca una indefensió total’, denuncien fonts dels serveis jurídics del govern. També qualifiquen de ‘surrealista’ que s’imputin a la Generalitat els 87 milions de despesa de l’operació Copèrnic, que va correspondre al govern espanyol. Procés judicial paral·lel al Suprem Fonts jurídiques han explicat a VilaWeb que el Tribunal de Comptes espanyol pot obrir un procés judicial paral·lel per a indagar en la possible responsabilitat comptable de l’1-O al judici penal que es fa al Suprem. A més, comenten que el Tribunal de Comptes pot posar l’accent en la despesa de l’acció exterior del govern durant aquests últims anys, una despesa que es relacionaria amb l’1-O i que no és objecte de judici penal al Suprem. Respecte d’aquest punt, el Tribunal de Comptes ha elaborat un avantprojecte d’informe amb mig miler de pàgines sobre l’acció exterior de la Generalitat entre els anys 2011 i 2017 d’acord amb una decisió del senat espanyol durant l’aplicació del 155. S’hi inclouen despeses del Departament d’Acció Exterior, del Diplocat, de l’Agència Catalana de Turisme i d’Acció, entre més organismes públics. Segons que ha publicat el diari ABC, aquesta despesa es xifra en 421 milions d’euros. Els serveis jurídics de la Generalitat van presentar 700 pàgines d’al·legacions per a justificar l’acció exterior del govern durant aquests anys. El document del fiscal exigeix responsabilitats comptables al president Carles Puigdemont i a la interventora general de la Generalitat, Rosa Vidal. També al vice-president Oriol Junqueras i a tots els consellers del govern des del 2016: Raül Romeva, Meritxell Borràs, Joaquim Forn, Carles Mundó, Santi Vila, Dolors Bassa, Josep Rull, Jordi Turull, Meritxell Serret, Toni Comín, Lluís Puig, Clara Ponsatí, a més dels consellers que van sortir del govern el juliol del 2017, Neus Munté, Jordi Jané, Meritxell Ruiz i Jordi Baget. En total, dinou càrrecs públics que, segons els serveis jurídics del govern, encara no han rebut cap notificació. Si la instrucció del Tribunal de Comptes tira endavant i fixa una despesa abans d’obrir judici oral, podria ordenar l‘embargament preventiu de béns de Puigdemont, Junqueras i els consellers del seu govern, a més de Vidal, tal com va fer amb el govern Mas. Hi ha una diferència substancial respecte del 9-N. El 2014, el govern va assumir la compra d’ordinadors per a les escoles, la publicitat institucional sobre la consulta i altres despeses vinculades perquè el procés participatiu s’adequava a la suspensió del Tribunal Constitucional espanyol sobre alguns articles de la llei de consultes aprovada al parlament. En canvi, la Generalitat nega qualsevol despesa de diners públics vinculada a l’organització de l’1-O.

Summary: El Tribunal de Comptes espanyol engega la repressió econòmica contra el govern per l’1-O