L’Ajuntament de Barcelona habilitarà el Saló de Cent com a espai de dol obert a la ciutadania, que podrà mostrar el condol al saló noble del consistori dissabte i diumenge entre les deu del matí i les vuit del vespre, mentre duri el dol oficial decretat. La batllessa, Ada Colau, signarà aquest dissabte a les deu del matí el llibre de condol de la ciutat, en el qual es recolliran mostres ciutadanes de rebuig als atemptats produïts aquest dijous a la Rambla de Barcelona i a Cambrils (Baix Camp), segons que ha detallat l’ajuntament en un comunicat. Els ciutadans podran deixar els seus missatges en el llibre, obert ‘de manera excepcional’ després dels atacs, perquè puguin mostrar el suport a les víctimes dels atemptats i als seus familiars i amics.


Aquests últims anys, molts dels cuiners més imaginatius del panorama gastronòmic de Catalunya han pres com a font d’inspiració el riquíssim món dels receptaris de cuina que es conserven del segle XIV endavant. Al restaurant Dos Pebrots d’Albert Raurich es pot tastar un plat de favetes amb llet d’ametlles inspirat en el Llibre de Sent Soví; un dels plats estrella de la carta del restaurant Sergi de Meià són els bunyols de cigrons amb crema, inspirats en aquestes postres populars del segle XVI; i al restaurant 7 Portes s’impulsa l’edició d’una col·lecció de receptaris històrics de cuina catalana. Què ho fa que els cuiners comencin a recuperar els receptaris medievals –i a fer-ne versions– i no s’inspirin solament en les cuines exòtiques d’arreu del món? Coincidint amb aquest nou interès dels professionals dels fogons, fa molt més temps que el món acadèmic, en àmbits científics diferents (la història, l’antropologia, l’arqueologia, la biologia, la filologia…) estudien el patrimoni culinari que es conserva sobretot en els receptaris antics, però no únicament. I ja fa nou anys que el Museu d’Història de Barcelona (Muhba) i la Fundació Alícia van començar a treballar per restituir el patrimoni gastronòmic, fet que va significar per primera vegada donar-hi categoria museística i fer treballar plegats els acadèmics i científics (especialment dins les ciències socials) amb els cuiners. Tot aquest fenomen, ple de recerca, calia divulgar-lo i fer-lo més visible. Amb aquesta intenció, el Muhba i la Fundació Alícia han organitzat la jornada ‘Crítica i restitució patrimonial en gastronomia’, que es va fer divendres, 25 de maig. La jornada pretenia aplegar tots aquests col·lectius i bona part dels estudiosos més destacats del patrimoni històric de la cuina catalana, per treballar sobre la gastronomia històrica i sobre el gust. La idea de parlar de ‘restitució’ va sortir de Joan Roca, el director del Muhba, i fou adoptada per la Fundació Alícia. El coordinador de la jornada, Jaume Biarnés, ho va exposar amb claredat: ‘La cuina històrica és una font inesgotable d’idees i és imprescindible per a saber per què som on som. Sovint, el primer contacte dels cuiners d’ara amb la cuina antiga causa desconcert. Els fa impacte l’agosarament, la dificultat i la qualitat d’algunes receptes, que ni Ferran Adrià no arribaria a igualar. I restituir és tornar a portar aquella cuina a la realitat d’avui.’ La jornada va ser un èxit de públic. Es va celebrar a la fàbrica Oliva Artés, un equipament del Muhba. Però com es pot arribar a restituir aquella cuina, si les receptes antigues no són meticuloses a l’hora de descriure el procediment i es deixen mesures, grau i temps de cocció, etc.; si els aliments d’ara ja no tenen el mateix gust que els d’aleshores; si no sabem quin gust tenien aquelles menges? En aquest sentit, Toni Massanés, director de la Fundació Alícia, va apuntar els elements sobre els quals s’ha de moure un cuiner a l’hora de restituir una recepta història, i ho va explicar a partir de les consideracions del traductor Pere Comellas recordant la teoria sobre la traducció de Jorge Luís Borges. De la mateixa manera que quan s’afronta una traducció la literalitat és impossible, a l’hora de restituir una recepta antiga també és impossible de crear un plat idèntic al que es feia abans; cal una interpretació crítica de la recepta, perquè s’ha d’adaptar al gust del comensal d’avui. Receptaris, inventaris, documents notarials, dietaris, llibres de viatges… La jornada es va organitzar en tres àmbits. El primer es va centrar en ‘Les fonts originals per a la restitució de plats històrics’. D’entrada, Francesc Solé Parellada, propietari del restaurant 7 Portes i catedràtic de la UPC, va explicar el projecte d’edició de la col·lecció ‘Receptaris històrics de la cuina catalana’. Perquè el receptari és la font original més important a l’hora de restituir el patrimoni gastronòmic. Una col·lecció amb solidesa científica, que fins i tot vol mirar d’aprofundir en la traçabilitat dels plats i els aliments per aportar noves dades. ‘La Bernat Metge dels humils’, va anomenar la col·lecció. Hi ha el propòsit d’editar els principals receptaris de cuina catalana del segle XIV fins avui mateix, abastant set-cents anys. Fins ara ja se n’han publicat tres volums, que contenen un aparat crític que permet un context històric, i les receptes que es reprodueixen en català antic acarades amb la versió del català actual: Llibre de Sent Soví, Llibre d’aparellar de menjar i Llibre de totes maneres de potatges. Ben aviat es publicarà el Llibre de Coc. I si aquest projecte encapçalat pel propietari del 7 Portes serveix per a posar a l’abast de cuiners i públic en general en català actual uns receptaris sovint difícils de trobar o entendre, hi ha estudiosos que investiguen la cuina antiga a partir d’unes altres fonts, que no són els receptaris. Sobre això van tractar les ponències dels professors de la UB Antoni Riera Melis i María Ángeles Pérez Samper. L’un va parlar de fonts indirectes antigues i es va centrar en les escrites (tot i que també n’hi ha de materials i d’iconogràfiques): fonts comptables, llibres de provisions, fonts normatives, notarials, inventaris post obitum, testaments… I la professora Samper va complementar les fonts indirectes parlant de tractats d’agricultura, relats de viatgers, dietaris, llibres de costums, fonts monàstiques i conventuals, sèries estatístiques, premsa i més fonts literàries. Tots dos acadèmics van coincidir en la necessitat de crear un banc de dades consultable per internet de totes aquestes fonts avui disperses i difícils de trobar. Un corpus digital que permeti d’encarregar tota mena de monografies. Riera Melis va fer un crit d’atenció: ‘Falten projectes de llarga durada i ben finançats. Hi ha molt de material i tot just s’ha començat a estudiar.’ Al paleolític menjàvem elefants També el món de l’alimentació en les èpoques prehistòriques és un camp gairebé verge en estudi. Ho assegurava el professor Lluís Garcia Petit, de l’Associació Catalana de Bioarqueologia, perquè només un 10% de les restes vegetals i animals trobades fins ara en jaciments arqueològics s’han estudiat. El segon bloc temàtic de la jornada es va centrar en els aliments, amb el títol ‘Els productes i les seves transformacions al llarg del temps’. El professor Lluís Garcia Petit va ser didàctic. Explicà en què consisteix la bioarqueologia i va sorprendre els assistents amb curiositats com ara que al paleolític al nostre territori es menjaven elefants i que al neolític totes les restes trobades apunten que ja es feien formatges. Tot i això, també va parlar de les limitacions i les dificultats d’identificar grups i concretar espècies. I aleshores va arribar el professor Paul Freedman de la Universitat de Yale, amb el seu català polit, aquella ironia i aquella brillantor del punt de vista, i va parlar de ‘La introducció de productes per la influència d’altres cultures’. Perquè les cultures són poroses i les cuines també. Sense aquest principi d’incorporació no tindríem el pa amb tomàquet, per exemple, perquè aquest fruit va arribar d’Amèrica a partir del segle XVII. Per contra, el safrà va començar a desaparèixer de la cuina catalana al segle XVII, quan França va començar a marcar el gust de la cuina internacional. La cuina en l’era de la globalització Paul Freedman il·lustra molt bé, amb molts exemples, com els límits de la cuina es troben en constant fluctuació en el curs de la història. I avui, davant la globalització, potser més que mai. I això també conté situacions d’alt risc. Exposa situacions conegudes de tothom, però sobre les quals no ens hem preguntat mai el perquè: als Estats Units, per què el sushi és un plat que no ha perdut el reconeixement de la seva procedència japonesa, mentre que la pizza (si no és que sigui de molta qualitat) ha perdut la identificació italiana? Freedman diu que la identificació s’esdevé quan, en massa, i no pas com a curiositat, tothom consumeix els restaurants d’altres cuines i d’aquesta manera es modifiquen els gustos de la cuina de procedència, per complaure al nombre més gran de comensals. En la seva ponència va parlar per exemple de la història del Shop Suey als Estats Units, plat d’origen xinès que no menjava ningú. També va dir que l’eclecticisme porta la pèrdua d’autenticitat. D’esquerra a dreta: Paul Freedman i Jaume Biarnés. Freedman va acabar dient que a Catalunya el gust de la cuina de l’àvia havia preservat el gust per una cuina pròpia, la cuina tradicional, que això havia servit d’àncora. Es conserva encara la memòria d’una societat agrària de petita escala. Però el professor també recorda que les àvies d’avui segurament prefereixen dedicar el temps a fer ioga més que no pas a cuinar. Per una altra banda, la burgesia urbana en restauració també recupera plats tradicionals com el fricandó, el fetge amb ceba…, i hi ha un rejoveniment dels petits productors d’oli, formatges, etc. Freedman va dir que cal defensar la qualitat enfront de la varietat, fet que implica caure en la mediocritat. Va dir que Catalunya ha aconseguit preservar la cuina tradicional i, paral·lelament, hi ha esclatat el fenomen de la cuina d’avantguarda, que ha pres el relleu a l’alta cuina francesa i que ha influït cuiners d’arreu del món. Per tot plegat, és optimista. En aquesta segona àrea temàtica, es va presentar el cas de l’oli per a exemplificar com canvia el gust dels aliments segons l’evolució dels sistemes de producció. Va impartir la ponència Agustí Romero de l’IRTA, un dels principals especialistes en aquest aliment. Va explicar que canviar la manera de collir l’oliva, canviar el moment de collir-la i canviar la manera de premsar-la condicionava el gust que tindria l’oli. Si tradicionalment, l’oli era poc aromàtic i a la boca hi dominava la dolçor i el gust suau, ara la centrifugació, per exemple, aporta més aroma a l’oli i hi deixa notes més afruitades, també hi apareix el gust amarg. L’oli d’avui és infinitament més ric en polifenols, vegades és exageradament més ric. I Agustí Romero va acabar preguntant-se: l’oli ha canviat tant que podem dir que tenim un aliment nou? I es pot interpretar com era? Els cuiners en acció, la màgia de la cuina La tercera part de la jornada va ser protagonitzada per quatre cuiners, acompanyats de científics, fent equip en les recerques. La primera intervenció va ser el tàndem de la cuinera Ada Parella, del restaurant Semproniana, i el professor i bioarqueòleg Lluís Garcia Petit. Tots dos van explicar com havien resolt l’envit de confegir un menú per a un Sopar del Neolític. Ada Parellada va dir: ‘Que la font d’inspiració siguin altres cultures, està bé, però a mi avui m’inspira més la cuina antiga pròpia, per un sentit de pertinença i perquè ofereix una carta molt lligada a l’entorn, alhora que permet que sigui divertida.’ El sopar en qüestió tenia la limitació d’ingredients. Es va triar el porc senglar i també es va jugar amb la mel, l’aranyó, el ginebró, el gerd, la farigola, la ruca, etc., tot d’ingredients documentats que ja existien en el període del neolític. Ada Parellada va confeccionar un menú on hi havia una llaminera de porc senglar a la brasa, amb castanyes i fruites vermelles. Un exemple de restitució del patrimoni adaptant-lo al gust d’avui, equilibri difícil de trobar sense caure en el folklorisme, va dir. Després Sergi de Meià amb Isabel Lugo, professora de la UB, van parlar de diversos projectes de recuperació del patrimoni gastronòmic: un primer projecte centrat a recuperar productes que podrien estar a punt de desaparèixer, examinar-ne les arrels de cent anys ençà, centrar-los en un territori. La professora Isabel Lugo va dir que no es tractava de fer un exercici de nostàlgia, perquè l’evolució és necessària, però que havia de ser controlada. Després van parlar del llibre La cuina del 1714 (editorial Comanegra), on va col·laborar també María Ángeles Pérez Samper i on es van seleccionar i recuperar vint-i-dues receptes de l’època, que es van adaptar a l’actualitat. S’hi destaquen els bunyols de cigrons, que Sergi de Meià diu que és una menja agradable i divertida, sorprenent: ‘Més que una recuperació del plat, en fem la recreació, el versionem, a partir de la cuina actual.’ Finalment van parlar de l’organització del Tercer Congrés Català de Cuina, perquè fa vint-i-cinc anys del primer i reflexionen sobre com pot ser la gastronomia en els vint-i-cinc anys vinents. Favetes amb llet d’ametlles del restaurant Dos Pebrots, d’Albert Raurich. La tercera experiència de la cuina estant la va oferir Albert Raurich del restaurant Dos Pebrots, que en aquesta recerca de cuina antiga fa equip amb l’estudiosa Núria Bàguena. Raurich va explicar com havia arribat a estudiar i buidar segons el mètode de la Bullipèdia el Llibre de Sent Soví i com havia acabat elaborant les favetes amb llet d’ametlla. L’exemple d’Albert Raurich és un símptoma, perquè quan ell treballava a elBulli es trobava molt allunyat dels receptaris antics, cercava l’exotisme del producte de fora, línia que va continuar amb el restaurant Dos Palillos, amb la cuina japonesa. Fa poc temps que es va submergir en la cuina catalana i mediterrània. La jornada de restitució patrimonial de la gastronomia es va acabar amb Jaume Biarnés, que explicà les recerques fetes a la Fundació Alícia, amb la col·laboració de la professora Teresa Vinyolas de la UB. Biarnés va recordar que el Muhba aporta les fonts de recerca i que a la Fundació Alícia miren d’aplicar-les, tot pensant que la gent en pugui fruir i en darrera instància es puguin reproduir aquestes receptes pels restaurants i fins i tot elaborar-les industrialment per comercialitzar-les. Per acabar la jornada, van oferir el tast de tres receptes comercialitzades amb èxit: l’almadroc, una recepta del Llibre de Coc, del segle XVI, amb alls escalivats, mantega, ous i formatge; el vi piment, un vi amb espècies que antigament se servia calent per Nadal, amb aigua de roses, mel, clau i d’altres espècies; i la salsa de pago, una mena de curri antic, que la Fundació Alícia va servir amb uns tastets de iogurt. Aquesta jornada tan profitosa no serà pas la darrera. Ja ho va dir, bo i content, el director del Muhba, Joan Roca, que va acabar amb una frase que resumeix l’experiència: diàleg entre ciència i cuina per construir un sistema de treball i llibertat creativa a partir de criteris històrics.

Summary: Cuiners i científics recuperen i posen al dia el patrimoni antic de la cuina catalana


El vice-president d’Òmnium Cultural, Marcel Mauri, ha centrat el seu discurs a llançar una dura crítica al govern de Pedro Sánchez per ‘haver pervertit el diàleg’ i per haver-se ‘alineat amb Vox‘. Al dirigent socialista li ha recordat la sentència de l’ONU: ‘Senyor Sánchez, té dos mesos per a alliberar els presos polítics. Si no, incomplirà la legalitat internacional.’ Segons la seva opinió, la repressió exercida contra l’independentisme ha ‘enfortit’ la convicció de molts ciutadans que Catalunya és ‘un país de drets i llibertats que no té cabuda en el seu estat’. Mauri, que ha augurat una sentència dura i llarga contra els dirigents jutjats davant el Tribunal Suprem, ha instat a respondre ‘com un sol poble’. ‘Quan la injustícia és la llei, la desobediència civil és un dret’, ha insistit. Escolteu el seu discurs ací:

Summary: Marcel Mauri: ‘Senyor Sánchez, té dos mesos per a alliberar els presos polítics’


Cada nit Nou-centes persones dormen als carrers de Barcelona, però serien més si la Fundació Arrels no existís. La fundació, que es dedica a cobrir les necessitat de les persones sense llar, farà dissabte una jornada de portes oberta per donar a conèixer la seva feina. En aquest sentit es faran xerrades simultànies en tots els espais d’Arrels. El centre d’acollida, el pis de carrer, la llar Pere Barnés i el taller la Troballa restaran oberts des de les deu del matí fins a les dues de la tarda. La jornada també servirà perquè la gent pugui prendre consciència de la situació de les persones sense llar. Un col·lectiu que té una esperança de vida de només 58 anys i que a Barcelona s’apropa a les 3000 persones. ‘La solució requereix, en primer lloc, prendre consciència que és un problema que ens afecta a tots, tota la societat, i que, sigui quina sigui la solució, és lenta’, afirmava en aquesta entrevista, Ferran Busquets, director de la fundació. Arrels garanteix diàriament les necessitats bàsiques de molts sense llar, però la seva finalitat real és que recuperin la seva autonomia. Per això, la fundació desenvolupa tallers d’artesania i ajuda a la inclusió laboral. Segons Busquets, la gent que acudeix a Arrels són ‘persones que en un algun moment ho han perdut tot, sobretot la confiança’. La fundació ha assistit, des del 1987, a més de 9000 persones en la seva recuperació de l’autonomia. L’aplicació per perfeccionar l’assistència Un dels principals actius de la fundació, a diferència dels serveis municipals, és la seva agilitat per actuar. Setmanalment, 40 equips de carrer recorren els barris de Barcelona cercant casos vulnerables. Per millorar encara més aquesta assistència, Arrels ha desenvolupat una aplicació de mòbil que permet als ciutadans senyalitzar on hi ha gent necessitada. Llegiu ací l’entrevista completa a Ferran Busquets: ‘El problema no és solament Adif, sinó que tots podem acabar al carrer’ (11-2-2016)

Summary: La fundació Arrels celebra una jornada de portes obertes per compartir el seu projecte


Avui fa just una setmana que la gran majoria dels actors polítics i de la ciutadania ja donava per fet que tornaria a haver-hi noves eleccions el mes de març. La decisió del consell polític de la CUP de no investir Artur Mas i la negativa inicial de Junts pel Sí de mantenir Mas com el candidat a la presidència feia pensar, fins i tot entre els més optimistes, en un avançament electoral automàtic. Però dissabte va saltar la sorpresa, almenys per a molts. Les múltiples reunions mantingudes entre les dues parts principals i amb la mediació i participació de les entitats sobiranistes (i independents) que empenyien cap a l’entesa van ajudar a dibuixar l’escenari final. La decisió de Mas de fer un pas al costat, tal com va expressar ell mateix, i l’aparició de Carles Puigdemont com a presidenciable van acabar de lligar l’acord. Un pacte que, tal com reflectia aquesta crònica amb el relat dels fets, es podia definir com acrobàtic. Investidura al límit del temps L’endemà d’anunciar-se el pacte entre Junts pel Sí i la CUP es va fer un ple al Parlament de Catalunya per investir Carles Puigdemont com a 130è president de la Generalitat. Una sessió solemne que va ser la posada en escena davant de la ciutadania d’un polític conegut per a molts, com alcalde de Girona, però també desconegut per a molts d’altres. El seu discurs, sobretot el de rèplica als partits de l’oposició, va ser força comentat pels analistes parlamentaris. Una intervenció que també va servir per fixar les primes línies prioritàries d’un govern que ha de tirar endavant el full de ruta cap a la independència. Vegeu el vídeo sencer del discurs en el debat d’investidura: Presa de possessió i confecció del govern La presa de possessió de Puigdemont amb una fórmula per prometre el càrrec en què no esmentava la constitució espanyola ni el rei van ser una mostra de la nova etapa que encapçalarà el 130è president de la Generalitat. El següent pas va ser la confecció d’un govern amb la presència de tres vice-presidències fortes, amb Junqueras, Romeva i Munté, i un executiu més jove respecte de l’anterior. Tots ells prenien possessió del càrrec dijous en un acte que servia per tancar de manera simbòlica una setmana frenètica.

Summary: Una setmana de l’acord sorprenent


Si voleu rebre al vostre correu aquest report diari de VilaWeb sobre el coronavirus 2019, cada vespre a les 22.00, amb les dades actualitzades i les notícies més destacades, apunteu-vos ací.  Què ha passat avui? Els fets més destacats d’avui són la suspensió preventiva de les Falles de València i de les Festes de la Magdalena de Castelló, segons que ha anuciat a última hora del dia pel president de la Generalitat, Ximo Puig, fins a una nova data. També s’han suspès els vols entre l’estat espanyol i Itàlia, la prohibició de públic en els esdeveniments esportius i la cancel·lació dels viatges de l’Imserso. A la Xina, Xi Jinping ha visitat Wuhan, l’epicentre de la Covid-19, i ha assegurat que la situació comença a estar controlada. També han estat notícia la infecció del dirigent de Vox Javier Ortega Smith, que va ser present en un acte multitudinari de la formació d’extrema dreta, i les primeres mesures econòmiques. La mesura més destacada del govern espanyol és un decret que considera que els treballadors aïllats preventivament seran considerats incapacitats temporals per accident de treball i podran cobrar un 75% del salari. A més, la UE ha anunciat que vol crear un fons de 25.000 milions per a afrontar la crisi sanitària i la possible recessió de l’economia. Al País Valencià, les Falles de València i les Festes de la Magdalena de Castelló són el punt de mira. Quin és el recompte actual d’afectats i morts? A escala mundial les darreres xifres són de 118.100 casos confirmats i 4.262 morts. Del total de casos, 64.391 ja es consideren guarits segons dades de la Universitat Johns Hopkins. Els estats més afectats són: – La Xina, amb 80.757 casos i 3.024 morts. – Itàlia, amb 10.149 casos i 631 morts. – L’Iran, amb 8.042 casos i 291 morts. – Corea del Sud, amb 7.513 casos i 54 morts. – L’estat francès, amb 1.784 casos i 33 morts. A l’estat espanyol hi ha 1.646 casos i 35 morts. Als Països Catalans hi ha 204 casos i 4 morts. Les dades, desglossades per territoris, són: – Al Principat, 125 casos i 3 morts (24 casos més que no ahir). – Al País Valencià, 65 casos i 1 mort (15 casos més que no ahir). – A les Illes, 13 casos i cap mort (2 casos més que no ahir). – A Catalunya Nord no n’hi ha cap cas confirmat. – A Andorra, 1 cas i cap mort (avui no hi ha cap variació). *No hi ha dades separades sobre la Franja de Ponent i el Carxe. Quines han estat les notícies més destacades sobre la crisi que us hem ofert avui? – La Generalitat anuncia la suspensió de les Falles i de la Magdalena pel coronavirus – El dirigent de Vox Javier Ortega Smith, infectat pel coronavirus –El test de Salut per saber el risc de tenir la Covid-19 – Aïllats i infectats pel coronavirus seran considerats incapacitats temporals per accident laboral per cobrar el 75% – La patronal Anem x Feina demana ‘protecció econòmica’ per a les PIME pel coronavirus – Brussel·les vol mobilitzar 7.500 milions d’euros per contrarestar l’impacte econòmic del coronavirus La redacció de VilaWeb us recomana avui aquests articles i enllaços: – VilaWeb: Pànic més enllà del coronavirus | Anàlisi de Jordi Goula – Jot Down: el coronavirus i la llegenda del tauler d’escacs (en castellà) – The Guardian: el coronavirus pot provocar una caiguda de les emissions globals de CO2 (en anglès) – The Conversation: coronavirus: com pot perjudicar el creixement econòmic mundial (en castellà) – New York Times: Com viu la crisi del coronavirus una infermera a Washington (en anglès) – South China Morning Post: Missatge d’estabilitat de la Xina enmig de les turbulències mundial a mesura que Pequín sent la victòria de la Covid-19 (en anglès) La fotografia del dia Personal especialitzat fa la neteja de les peces d’art del castell de Maschio Angioino a Nàpols (fotografia: EPA / Cesare Abbate). Els enllaços i les dades a tenir sempre a mà: –  L’evolució del coronavirus a tot el món: quants casos n’hi ha? – Tots els rumors sobre el coronavirus que no us heu de creure – Per què és impossible de saber ara quina és la mortalitat real del coronavirus? – Coronavirus: per què rentar-se les mans amb sabó és tan eficaç? – ‘Coronavirus’ o ‘Covid-19’? Com n’hem de dir? – Cliqueu ací per veure la informació de la Generalitat Valenciana – Cliqueu ací per veure la informació de la Generalitat de Catalunya – Cliqueu ací per veure la informació del Govern de les Illes Balears – Cliqueu ací per veure la informació del Govern d’Andorra – Cliqueu ací per veure la informació de l’estat espanyol – Cliqueu ací per veure la informació de l’estat francès – Cliqueu ací per veure la informació de l’Organització Mundial de la Salut (OMS)

Summary: El report diari sobre el coronavirus: suspeses les Falles de València i les Festes de la Magdalena de Castelló


L’alcalde de Terrassa, Jordi Ballart, ha enviat aquest dilluns una carta a 103 alcaldes i alcaldesses d’arreu de l’estat espanyol per proposar-los la creació d’una plataforma d’ajuntaments per a l’habitatge digne i contra la pobresa energètica. Es tracta d’ajuntaments que havien demanat informació al consistori de Terrassa sobre les mesures adoptades en matèria d’habitatge social. Ballart vol organitzar una trobada a finals de setembre per fixar les bases, els objectius i les línies d’actuació de la plataforma, que estaria oberta a qualsevol ajuntament que s’hi vogués adherir i que permetria a les entitats locals guanyar força per assolir canvis en les polítiques de dret a un habitatge digne.

Summary: L’alcalde de Terrassa proposa a un centenar d’ajuntaments de l’estat espanyol de crear una plataforma per a l’habitatge digne


El Tribunal Suprem espanyol revisarà el 5 de novembre la sentència del cas Palau, amb què l’Audiència de Barcelona va condemnar a quatre anys i cinc mesos de presó l’ex-tresorer de CDC Daniel Osàcar i va ordenar el decomís de 6,6 milions d’euros de Convergència pels ‘guanys obtinguts’ en el cobrament de comissions de la constructora Ferrovial a través del Palau de la Música. Fonts jurídiques han informat a Efe que la sala ha fixat per a aquell dia la deliberació i sentència en una reunió a porta tancada en la qual resoldrà sobre els recursos de cassació presentats per la fiscalia i les defenses contra la sentència dictada per l’Audiència de Barcelona. A més d’Osàcar i CDC, van recórrer-hi en contra els saquejadors confessos del Palau, Fèlix Millet, condemnat a 9 anys i vuit mesos, i la seva mà dreta, Jordi Montull, sentenciat a 7 anys i sis mesos de presó. Tots dos són a la presó de Brians 1 des del febrer del 2018 per ordre de l’Audiència, que va veure risc de fugida mentre no es resolguessin els recursos al Suprem. També va presentar recurs l’ex-directora financera del Palau Gemma Montull, filla de Jordi, per la condemna que li havia imposat l’Audiència de quatre anys, sis mesos i 22 dies. Van fer igual Laia Millet i Marta Vallès, filla i dona, respectivament, de Millet, condemnades com a responsables civils a títol lucratiu del desfalc, així com les empreses vinculades a les dones dels ex-responsables del Palau per mitjà de les quals es va perpetrar l’espoli. A més, la sala revisarà el recurs de la fiscalia contra l’absolució dels ex-directius de Ferrovial Pedro Buenaventura i Juan Elizaga per considerar que no ha transcorregut el termini perquè hagin prescrit els delictes dels quals se’ls acusava. La sentència considera provat que el Palau de la Música va servir per a ‘emmascarar’ el pagament de comissions del 4% de la constructora Ferrovial, a canvi que ‘alts responsables’ de CDC no identificats li asseguressin un ‘flux constant’ d’adjudicació d’obres públiques. El tribunal sosté que els ex-tresorers Carles Torrent, mort el 2005, i Daniel Osàcar es van convertir en la ‘clau de volta a CDC que permetia l’entramat de cobrament de comissions a canvi d’obra pública’, entre les quals la construcció de la Ciutat de la Justícia i la línia 9 del metro. Segons l’Audiència, l’’acord criminal’ per al pagament de comissions de Ferrovial a CDC ‘es va mantenir ininterrompudament des dels anys 1999 fins al 2009’ i va requerir que els ex-tresorers, ‘per si mateixos o amb el suport d’altres alts responsables del partit no identificats’, utilitzessin el seu càrrec per influir en polítics de la formació que estaven en ‘la posició administrativa decisòria’ per a adjudicar obres públiques.

Summary: El Suprem espanyol revisarà la sentència del cas Palau el 5 de novembre


Pedro Sánchez hauria de donar la instrucció a la fiscalia que demanés la sortida en llibertat dels presos polítics catalans tancats preventivament. I també hauria de fer revisar les acusacions perquè es retirés la rebel·lió i la sedició. Així ho veu el jurista i catedràtic en dret constitucional de la Universitat de Sevilla Javier Pérez Royo, que explica en aquesta entrevista les oportunitats que s’obren, a parer seu, amb la caiguda de Mariano Rajoy. Opina que els fets d’aquesta setmana al congrés espanyol evidencien que l’Espanya del bloc del 155 no és viable. —Quines expectatives teniu ara amb Pedro Sánchez? —Se n’obren moltes. És la primera vegada que s’aprova una moció de censura. A Espanya hem tingut una gran crisi des del 2008, i tenim, a més, una crisi territorial enorme amb Catalunya. Crec que ara es configura alguna cosa de nou, però encara no sé què, perquè no s’ha estabilitzat ni solidificat. Les mocions de censura anteriors no havien prosperat, i aquesta, que semblava que era la que tenia menys possibilitats, ha funcionat. —Per què? És perquè Rajoy ha estat víctima de l’animadversió que ha anat sembrant? —Per moltes coses. La intuïció de Sánchez ha estat que hi havia la possibilitat de confluència de dues posicions en negatiu. Hi havia una majoria que es podia construir al voltant del no a Rajoy, i una majoria del no a les eleccions immediates. Per aconseguir que reeixís el no a Rajoy, que flotava en l’ambient, calia donar garanties que no hi hauria eleccions immediates, perquè només li interessaven a Rivera i Ciutadans. Es tractava, doncs, de crear un moviment per a envoltar i aïllar Rajoy i el PP i que no necessités els vots de Ciutadans. Aquesta és la virtut de Sánchez a l’hora d’interpretar la moció de censura. Es tractava de garantir que no hi hagués eleccions de seguida, i alhora apartar Ciutadans, col·locant-los enganxats al PP. Un partit que ha fet de la regeneració un dels seus signes d’identitat resulta que és el que ha votat no a la moció i, per tant, sí a la continuïtat de Rajoy. —Això pot tenir conseqüències negatives per a Ciutadans? —És clar. Li quedarà per sempre. La imatge que ha quedat és que va votar contra la moció de censura a Rajoy; que volia que continués Rajoy, tot i parlar de regeneració. I també han perdut la supèrbia. Quan reacciones a la sentència del cas Gürtel del dia 24 dient que fins al dia 11, en un comitè executiu, no prendràs cap posició, doncs se t’avancen, és clar, i presenten una moció de censura. I amb aquella supèrbia, van dir que retiressin la moció, però ja no tenien la possibilitat d’exigir. Haurien d’haver pactat la data de les eleccions. Però no volien que en cap cas Pedro Sánchez fos president, que s’arribés a la fotografia d’ahir, i això els va condicionar. —Han aïllat Ciutadans, però els poders fàctics de l’estat encara els defensen com la nova dreta. —Sí, i molt. Tindrà el suport d’Aznar, i ha rebut el de Felipe González, d’Alfonso Guerra… Fins i tot, la vella guàrdia del PSOE manté una posició més acostada a Ciutadans que no pas a Pedro Sánchez. Però crec que ara es trobaran amb dificultats, ja ho veurem. Fins ara, per a Rivera tot han estat flors i violes, i ell comptava que en aquest moment tindria una posició determinant en la sortida. I ha estat l’únic que no ha tingut cap posició determinant, que ha quedat fora de joc i que ha fet un discurs que ha acabat essent el que Pedro Sánchez volia que fos. —Què voleu dir? —Aquest discurs tan d’extrema dreta que va fer, i amb aquella amenaça als independentistes, dient-los ‘aprofiteu aquests mesos perquè després votarem els espanyols i ja veureu quin pa s’hi dóna’. Tremenda, l’amenaça. Això ho va provocar Pedro Sánchez, quan l’incitava demanant-li si votaria sí o no, o què votava, i l’altre va entrar a la brega. —Pedro Sánchez farà un gest amb els presos polítics? —Pot fer que surtin en llibertat aviat; jo crec que es pot aconseguir. És que n’hi ha prou que el Ministeri Fiscal demani que surtin. El govern de Sánchez pot dir a la fiscalia que ho sol·liciti al jutge. Espero que ho faci, potser no demà ni demà-passat. Però espero que ho faci, i fins i tot crec que govern espanyol ha d’examinar de seguida la revisió de la qualificació de les conductes. Que això no és ni rebel·lió ni sedició. Potser fins i tot al Tribunal Suprem agrairien que es fes això. Perquè un delicte de rebel·lió no té cap sentit, i encara tenen pendent l’afer d’Alemanya, el d’Escòcia… —Ho farien, fins i tot, anant contra els arguments de Llarena en la interlocutòria de processament? —Sí. Perquè no és una interlocutòria ferma. —Però seria una gran desautorització de Llarena. —És clar. Però és que el Ministeri Fiscal pot canviar de criteri. Ara, més aviat caldria canviar el Ministeri Fiscal, però és més complicat, perquè s’elegeix per a un període de cinc anys… Però sí que es podria moure, Sánchez, i dir que això no pot ser, que és una barbaritat, que no es pot situar la qüestió de Catalunya en aquests termes. —Fa quatre dies, Pedro Sánchez deia que canviaria el delicte de rebel·lió del codi penal per adaptar-lo a l’independentisme. —Sí, i espero que no ho faci. Va dir que el volia vincular a una ruptura de la integritat territorial per part d’òrgans constitucionals de l’estat, com les comunitats autònomes. No crec que ho faci. És una de les coses que va dir que –m’imagino– haurà de corregir, com també el to bel·licós que va fer servir contra Torra. M’imagino que això anirà desapareixent. —Fins on pot arribar Sánchez? —Que desaparegués Rajoy era una condició necessària per a qualsevol cosa; amb Rajoy era impossible res. Perquè la trajectòria que tenia el marcava de tal manera que era impossible fer res. Per donar una solució a Catalunya també cal que desaparegui Puigdemont. I no ho dic per equidistància, que no faig Puigdemont igual de responsable que Rajoy, ni de bon tros. Però són dues persones que s’han cremat en aquest procés, i en aquesta nova fase ells ja no poden ser protagonistes. Hi ha persones que en un moment donat cauen en un lloc determinat, i ja no en poden sortir; ja no hi ha capacitat de rectificació, perquè estan identificades amb un determinat discurs. I el discurs compromet més, fins i tot, que els fets. I Puigdemont és Puigdemont. Jo no crec que s’hagi equivocat, i que el fet d’haver-se’n anat d’Espanya li ha permès de defensar-se i de situar el tema i agafar oxigen. Però si canvien les circumstàncies i entrem en un moment diferent, ell ja no pot ser l’interlocutor. Perquè està massa condicionat. Ell ja ha posat l’estat espanyol davant un mirall en què no es volia mirar. —Sánchez pot arribar a negociar un referèndum? —Jo crec que això no podrà ser. Ara mateix no veig que al PSOE hi hagi una majoria per a una posició com aquesta. Ara el PSOE és molt sòlidament contrari a la proposta d’un referèndum. —Per més que Podem els pugui condicionar al congrés? —És que Podem tampoc no ho té clar, això. Però ha tingut més marge de maniobra que no el PSOE, que té una vella guàrdia tremenda i comunitats com Andalusia que hi estan radicalment en contra i que pesen molt en el partit. El referèndum ara mateix no és una opció en el temps en què és possible fer prediccions. —Què voleu dir? —Que les coses també canvien, i ja ho veiem. I allò que sembla possible en un moment després esdevé possible. Però jo ara mateix no ho veig. En canvi, sí que veig possible que es pugui apartar el poder judicial del problema. Aquí sí que es pot moure la cosa; que sigui la política qui ho mogui, perquè els jutges hi sobren. Amb l’objectiu de fer una negociació política. —Pedro Sánchez no ho tindrà pas fàcil, per l’hostilitat mediàtica, per la composició de les forces que li han donat suport… —D’hostilitat mediàtica, sí que en tindrà. Però en l’àmbit parlamentari, si més no en relació amb Catalunya, jo crec que no. De fet, una cosa bona que ha tingut la moció de censura ha estat l’aixecament del cordó sanitari que hi havia respecte del nacionalisme català i, en certa manera, del nacionalisme basc. Que són parlamentaris com els altres i que s’ha de comptar amb ells. —Un cordó sanitari que Pedro Sánchez va ajudar a traçar. —Sí, hi havia contribuït, amb el 155. Però la moció de censura ha posat de manifest que l’Espanya del 155 no és governable. Si Espanya es vol governar amb normalitat i amb estabilitat, no pot ser amb el 155. El nacionalisme català i el basc han de formar part de la constitució material d’Espanya en el seu conjunt. I si es mutila aquesta constitució, això condemna Espanya a la ingovernabilitat. La moció de censura ha estat possible perquè s’ha aixecat aquest cordó sanitari, perquè els partits nacionalistes hi han comptat, com havien comptat sempre. —El dia a dia per a Sánchez no sembla que hagi de ser fàcil, amb una majoria que depèn de tants partits. —Però és que venim d’un govern anterior que ha fet tantes barbaritats. No dic ara, sinó des del 2011 amb la majoria absoluta. Hi ha moltes coses que es poden fer i que poden estar molt bé. Per exemple, la modificació dels articles de la llei mordassa de què va parlar Pedro Sánchez. O totes les multes que s’han imposat d’acord amb aquesta llei. Són decisions administratives que es poden anul·lar amb un decret. Totes. Tornar els diners a la gent que han multat per haver protestat contra l’AVE a Múrcia, per exemple. Hi ha més de seixanta mil multes! Hi ha missatges que es poden enviar amb això, com el respecte a la llibertat d’expressió, al dret de reunió, al de manifestació. —Es pot revertir la persecució policíaca i judicial que hi ha hagut en aquest sentit? —Sí. I també es pot canviar la manera d’enfocar la política educativa… Hi ha moltes coses que es poden fer i que ajudarien a canviar el clima. Però, primer de tot, cal fer sortir la gent de la presó. Aquesta és la primera cosa que ha de fer Sánchez. A veure com ho fa, parlant amb el ministeri fiscal: ‘Al carrer, al carrer.’ I després, el procés es posa en marxa o s’atura, ja ho veurem. Tan bon punt ets en el govern, les coses es poden moure d’una altra manera. També haurem de veure quina és la situació econòmica, perquè si la cosa a Itàlia esclata, ens pot complicar la vida a tots. La inestabilitat econòmica pot ser una amenaça. Però mentrestant, de gestos per a dir a la gent que podem conviure i respectar el pluralisme de la societat espanyola, se’n poden fer.

Summary: Javier Pérez Royo: ‘La primera cosa que ha de fer Pedro Sánchez és deixar anar els presos’


L’Agència Valenciana Antifrau ha elaborat dos informes pericials sobre els contractes sota sospita dins el cas Erm, que manté l’ex-president de la Generalitat Eduardo Zaplana encausat, suposadament per haver emblanquit més d’onze milions d’euros procedents del tripijoc de dos contractes. Antifrau ha estudiat els concursos del pla eòlic i de les ITV, les dues adjudicacions amb indicis d’irregularitat. En vista de les conclusions dels informes, es confirma allò que sospitaven els investigadors: va ser falsejats. L’informe relata que el procés d’aprovació del pla eòlic va començar el juliol del 2001, que les empreses es van seleccionar a principi del 2002 i, tot i que Zaplana va dimitir el 10 de juliol d’aquell any, quan fou nomenat ministre de Treball espanyol per José María Aznar, es va adjudicar el febrer del 2003, sota la presidència de José Luis Olivas, a les empreses pre-seleccionades. Un procés que es va configurar com un Pla d’Acció Territorial, a diferència de la resta de comunitats. L’Agència Antifrau, l’organisme que dirigeix Joan Llinares, conclou que el concurs es va fer de manera que poguessin sortir triades unes determinades empreses. Entre les peculiaritats del procés es destaca que la comissió de selecció de les propostes era formada íntegrament per càrrecs polítics: dos consellers, un sots-secretari i tres directors generals. Ni un tècnic. La presidia Fernando Castelló, llavors conseller d’Indústria.

Summary: Antifrau acusa Zaplana d’adjudicar el parc eòlic a dit


En la novel·la Al voltant de la Lluna, Jules Verne relata el viatge espacial de tres intrèpids exploradors, Barbicane, Nicholl i Ardán, als quals obsequia amb aquest complet esmorzar després del seu allunatge: L’esmorzar va començar per tres tasses d’un brou excel·lent, preparat amb la dissolució en aigua calenta d’unes exquisides pastilles Liebig, elaborades amb les millors peces dels remugants de les Pampes. Al brou de vaca el van seguir uns talls de bistec comprimits en la premsa hidràulica, tan tendres i suculents com si acabaren d’eixir de les cuines del cafè Anglès. Michel, home d’imaginació, fins i tot va assegurar que «sagnaven». Uns llegums en conserva, «més frescos que de temporada», segons afirmava també Michel, arribaren darrere del plat de carn i els van seguir unes tasses de te acompanyades de llesques amb mantega a l’americana. El te, que els va semblar exquisit, el van preparar amb fulles selectes procedents d’unes capses que l’emperador de Rússia havia posat a disposició dels viatgers. Per últim, i per rematar l’esmorzar, Ardan va traure una botella de Nuits, que per casualitat es trobava al compartiment de les provisions. Els tres amics se la begueren després de brindar per la unió de la Terra i del seu satèl·lit. Com demostren les novel·les de Verne, el món d’aquella època diferia enormement de l’actual. Els atles geogràfics encara contenien àmplies zones sense detallar, els viatges espacials eren tan sols un somni i la conservació dels aliments un problema precàriament resolt. Per això, d’aquest festí destaquen les avui oblidades pastilles Liebig, tota una innovació tecnològica en el seu moment. Obtingudes mitjançant un laboriós procés que reduïa carn de vaquí a un extracte soluble en aigua de fàcil emmagatzematge, es venien com a reconstituent en farmàcies amb la promesa de mantenir tot el valor nutritiu de la seua costosa primera matèria. No és gens estrany, per tant, que aquest producte adquirira fama ràpidament i formara part dels pertrets d’exèrcits i aventurers, com va succeir en la guerra francoprussiana o en l’expedició de Henry Morton Stanley a la recerca de David Livingstone. Parlem d’una autèntica revolució en la indústria alimentària que hauria bastat per a fer cèlebre el seu inventor, en cas que aquest ho haguera necessitat. Mètode | El químic alemany Justus von Liebig havia orientat els seus esforços a l’estudi del sòl i la fisiologia de plantes i animals, però també es va ocupar de l’alimentació humana. Quan va desenvolupar l’extractum carnis Liebig, el 1847, Justus von Liebig era ja considerat el químic més important del seu temps. Els seus laboratoris, primer de la Universitat de Giessen i més tard de la de Munic, bullien amb l’activitat de desenes d’estudiants arribats d’arreu del món. Amb raó, se sentien atrets per un nou sistema docent que dedicava especial atenció a l’experimentació i que acabaria servint com a model per a la resta de laboratoris d’ensenyament universitari. Treballaven a més en un camp d’investigació en ple auge. Fins a mitjan segle XIX, la química del món viu s’havia vist frenada per les dificultats que comportava analitzar els compostos orgànics. Liebig, que havia lluitat contra aquesta limitació des dels seus temps de joventut a París com a deixeble de Gay-Lussac, havia desenvolupat un aparell, el kaliapparat, que permetia mesurar la composició elemental de qualsevol mostra de manera ràpida i precisa. I amb aquesta poderosa arma del seu costat s’havia sentit capaç d’enfrontar-se a qüestions que a penes s’havien abordat des d’un punt de vista científic. Sempre amb la vista posada en les possibilitats pràctiques derivades de les seues investigacions, el químic alemany havia anat orientant els seus esforços cap a l’estudi del sòl i la fisiologia de plantes i animals, àrees pràcticament ignotes en aquell moment i en les quals va fer grans contribucions. Va ser pioner en l’ús de fertilitzants minerals i el primer a advertir que les plantes prenen el carboni de l’aire i els nutrients s’oxiden en totes les cèl·lules del cos. També es va ocupar de l’alimentació humana, camp en què va establir una nova classificació dels aliments segons les necessitats nutricionals que cobreixen i del qual va sorgir l’extracte de carn, producte, però, que va tardar a trobar aplicació. En una Europa víctima de l’escassetat, com va posar de manifest la Gran Fam que es va abatre sobre Irlanda per aquells anys, qualsevol invenció que tinguera el ramat boví com a matèria primera constituïa un luxe a l’abast de molt pocs. Així doncs, l’extracte va quedar confinat a una prolixa descripció en la bibliografia especialitzada i ací va acabar l’assumpte fins que el 1862 Liebig va rebre una visita inesperada. Georg Christian Giebert era un jove enginyer alemany establert a l’Uruguai que havia presenciat un fet insòlit. A la localitat de Villa Independencia d’aquell país havia vist com una adoberia rebutjava la carn del bestiar que sacrificava. Només n’aprofitaven la pell, la resta es podria al sol. Sense una àmplia població a qui mantenir ni manera eficaç de conservar l’aliment, aquest pràcticament no tenia valor. Un segle més tard, a la veïna Argentina encara s’explicava amb orgull que un home que viatjara per la Pampa i tinguera fam podia matar una vaca i menjar a la gana sempre que deixara la pell als propietaris de l’animal. I és que, fins a l’aparició de les cambres frigorífiques, aquesta carn va trobar pocs usos al marge de la preparació del charqui, una mena de carn salada i fumada de sabor tan desagradable que es considerava aliment d’esclaus. LEMCO| Targetes col·leccionables editades per la LEMCO. El pot d’extracte porta la signatura del mateix Justus von Liebig en l’etiqueta, que s’hi incloïa per diferenciar-los de possibles còpies. L’extracte de carn, sense aparent utilitat a Europa, havia trobat justificació a Sud-amèrica. Això almenys pensava Giebert, que havia travessat l’Atlàntic amb la intenció d’obtenir l’assessorament de Liebig en l’obertura d’una fàbrica per a elaborar-ne. Una audàcia que va obtenir la seua recompensa, encara que el veterà químic no va donar la seua aprovació fins que va conèixer la qualitat del producte que es podia aconseguir des de l’Uruguai. Així doncs, Giebert va tornar a Vila Independència, que més tard canviaria el seu nom pel de Fray Bentos, i se les va arreglar per a aconseguir els diners suficients per a emprendre la seua aventura empresarial i iniciar una petita producció de prova que va enviar a Liebig i va resultar excel·lent. D’aquesta manera va nàixer la Liebig’s Extract of Meat Company (LEMCO), el producte de la qual va tenir un èxit immediat gràcies al seu excel·lent sabor i a un preu assequible que el posava a l’abast de la incipient classe mitjana europea. En menys d’una dècada, les instal·lacions de Fray Bentos van créixer fins albergar centenars d’operaris que sacrificaven més de 2.000 caps cada dia. La carn que se n’obtenia era posteriorment sotmesa a un lent procés de cocció i remull en aigua freda i calenta que aconseguia reduir 32 quilograms de matèria primera en un només d’extracte. Una vegada envasat, aquest s’enviava a Europa des del port d’aquesta localitat a la vora del navegable riu Uruguai i era desembarcat a Anvers, on l’empresa albergava els seus dipòsits. I tot això controlat des de les oficines centrals situades a Londres, el centre financer mundial de l’època, el que demostrava que en molt pocs anys la LEMCO s’havia convertit en una autèntica multinacional de la indústria alimentària. Elbetobm | Etiqueta original de Corned Beef procedent del Frigorífic Anglo. El sostre de la companyia, no obstant això, estava lluny d’aconseguir-se. L’eixida de nous productes al mercat li permetria créixer exponencialment fins ben entrat el segle XX. Primer apareixeria, el 1873, el Corned Beef Fray Bentos, carn de vaca en llauna que prèviament s’havia curat en salmorra i bullit a foc lent en vinagre, i més tard, el 1899, una versió més barata de l’extracte Liebig que es presentava en forma líquida i es va denominar OXO. Més de 200 articles diferents va arribar a comercialitzar la LEMCO, que aprofitava cada part de l’animal. Llig l’article sencer a la web de Mètode. David Sucunza Sáenz. Professor ajudant doctor del departament de Química Orgànica i Química Inorgànica de la Universitat d’Alcalá (Madrid). Què és Mètode?

Summary: La cuina més gran del món


El líder del Partit Laborista britànic, Jeremy Corbyn, ha acusat aquest divendres el primer ministre, Boris Johnson, d’haver fet comentaris racistes i d’haver propiciat un augment de la desigualtat al Regne Unit després de les seves últimes polítiques econòmiques i socials, durant un debat celebrat als estudis de la cadena pública BBC. ‘Fracàs de lideratge és quan fas servir comentaris racistes per descriure persones de diferents països o de la nostra societat. Espero que el primer ministre entengui el dolor que sent la gent quan escolta comentaris o llegeix articles d’aquest tipus, com els que ell ha escrit’, ha assenyalat Corbyn. Les paraules del líder progressista feien referència a uns textos en què Johnson descrivia les persones negres com ‘negrets’ amb ‘somriures de síndria’, i d’altres en què comparava les dones musulmanes que vestien vel amb lladres de bancs i bústies. ‘Espero que se’n penedeixi i entengui la importància de fer servir un llenguatge respectuós cap a les persones de totes les religions i races’, ha asseverat Corbyn, qui s’ha defensat així de les acusacions abocades per Johnson d’antisemitisme en la seva formació. Per la seva banda, Johnson ha assegurat que tots els polítics del seu partit que han estat assenyalats per les seves conductes o comentaris racistes estan ‘fora de combat’. Les acusacions sobre racisme han protagonitzat els moments més tensos del debat televisat aquest divendres, tal com ha mostrat també el diari ‘The Guardian’. Socialisme, capitalisme i el futur de l’NHS Durant la primera part del debat s’han exposat dues visions molt diferents per al futur del país. Jonhson ha advocat pel capitalisme i el lliure mercat pel Regne Unit post Brexit, i Corbyn ha sostingut que el ‘socialisme democràtic’ a l’estil escandinau ha elevat el nivell de vida dels més pobres. ‘La desigualtat ha crescut’, ha alertat el líder laborista, per qui les darreres polítiques conservadores al Regne Unit han propiciat que ‘hi hagi més pobres que mai’ i fins a 150 multimilionaris al país. Tots dos líders també han disputat el futur del servei de salut públic britànic. De l’NHS n’han parlat tant els conservadors com els laboristes durant tota la campanya electoral, des que Corbyn va acusar Johnson de mercadejar la salut de les persones a causa de l’acord comercial en què treballa el govern amb l’administració de Donald Trump. Corbyn i els laboristes han denunciat que aquest acord comercial amb els Estats Units posa en perill el sistema de salut públic, perquè permetria l’accés de les empreses nord-americanes a alguns serveis de l’NHS, com el dels fàrmacs, i augemntaria així el preu de les medicines al Regne Unit. Durant el debat, la consultora britànica YouGov ha publicat una enquesta en la qual un 52% ha donat per guanyador del debat Johnson, davant del 48% que ha cregut que ho havia estat Corbyn. D’altra banda, un 48% dels enquestats consideren el líder dels laboristes un polític ‘fiable’, mentre que el conservador només ha aconseguit la confiança del 28%.

Summary: Corbyn acusa Johnson de racisme i d’haver augmentat la desigualtat al Regne Unit


Avui farem un plat que no és difícil, però que requereix una mica de temps per a fer-lo, ja que cal bullir l’arròs i tallar i saltar les verdures. La paraula ‘curri’ prové de la llengua tàmil que es parla al sud de l’Índia i significa ‘salsa’. Quan els anglesos s’hi van establir, els va agradar el gust de les salses que es preparaven i van provar de portar-les cap a Europa. Però algunes espècies perdien l’aroma i per això van fer-ne una barreja en pols amb totes, que és la que ens ha arribat aquí. Altres gastronomies com la de Tailàndia o el Japó també fan servir aquestes espècies i les van adaptar als seus gustos. La barreja en pols que fem servir a Europa acostuma a tenir aquests ingredients: comí, gingebre, coriandre, canyella, nou moscada, grans de mostassa, pebre, cardamom i cúrcuma. La cúrcuma, que és la responsable del color groc intens i persistent del curri, és un rizoma, una mena de tija subterrània de la planta que sembla una arrel. Té moltes propietats i efectes antiinflamatoris i antioxidants que són molt beneficiosos per a l’organisme i també s’ha descobert que té activitat anticancerosa. Aquests efectes beneficiosos es veuen afavorits per la barreja de la cúrcuma amb els altres productes, com el gingebre (que també té poder antiinflamatori i antioxidant) i el pebre, perquè la combinació entre tots facilita l’absorció i metabolització de les substàncies que tenen totes aquestes propietats. Té un gust intens i peculiar i no ha de ser picant, tot i que té una mica d’alegria. L’arròs L’arròs és un cereal, és a dir, un tipus de planta de la qual s’aprofita el gra, ric en midó. Se’n pot fer farina, pot utilitzar-se per fer farratges o per fer begudes fermentades com la cervesa. Es troba dins la família de les Gramínies i pertany al gènere Oryza sativa. Permet fer-ne diverses collites durant l’any i això el converteix en un cereal molt productiu. El seu origen és a l’Àsia, on ja es conreava fa milers d’anys. Es considera que és el segon aliment més consumit al món, després del blat, que és un altre cereal. L’arròs no conté gluten, aquella proteïna dels cereals que de vegades causa intoleràncies i inflamació intestinal. Per tant, l’arròs el pot consumir tothom, també els celíacs. Hi ha diversos tipus d’arròs que es classifiquen segons la seva mida: arròs de gra curt o rodó, de gra mitjà o de gra llarg. D’arròs de gra curt o rodó tenim l’arròs Bomba de l’Ebre, que rep aquest nom perquè no es trenca, sinó que s’arrodoneix amb la cocció. No allibera el midó i fa que no es covi ni quedi enganxat. És el que s’utilitza per fer els arrossos caldosos. D’arròs de gra mitjà tenim la varietat Badia del Delta de l’Ebre, que és molt tradicional i es fa servir per fer paelles. També podem trobar l’arròs llarg, que no deixa anar el midó i no va bé per fer-lo a la cassola, sinó que s’ha d’escórrer i utilitzar per preparar amanides. A casa nostra, a part dels arrossos del Delta, també tenim els de Pals, dels quals fa uns anys que s’ha recuperat el conreu. L’arròs és una gran font d’energia, ja que el seu contingut principal és el midó, que es converteix en glucosa. Això vol dir que és ric en hidrats de carboni de cadena llarga, que digerim lentament i que ens aporta força quilocalories. En canvi, no conté gens de greix en la seva composició, però cal afegir-ne en moltes de les múltiples receptes per cuinar-lo. Recepta La base d’aquesta recepta és l’arròs. Es pot fer servir arròs llarg o arròs rodó, això dependrà dels gustos. Si es fa servir arròs rodó, serà més gustós però caldrà esbandir-lo bé perquè no quedi enganxat. Si es fa servir arròs llarg, com que té menys midó, quedarà més desenganxat i una mica més tibant. Les verdures per a saltar es poden adaptar al gust de cadascú. La combinació del curri amb el batut de coco (no en podem dir llet perquè és el suc d’una fruita barrejat amb aigua) és el que li dóna el gust i l’aroma característics. Ingredients (per a 2 persones) 140g d’arròs sec (70g per persona) 1 ceba petita 1 pastanaga ½ carabassó petit ½ pebrot vermell unes fulles de julivert oli d’oliva 150 ml de batut de coco (una tassa que no estigui plena) 1 cullerada de postres de curri Preparació Poseu un cassó amb aigua al foc amb una cullerada de postres de sal. Renteu les verdures i assequeu-les. Peleu la ceba i trinxeu-la. Peleu la pastanaga i talleu-la a trossets petits. Renteu també el carabassó i el pebrot i talleu-los a trossets petits. Renteu i trinxeu les fulles de julivert. Poseu oli d’oliva en una paella, just per cobrir-ne la superfície i poseu-hi primer la ceba per sofregir-la. Després hi afegiu el pebrot, la pastanaga i el carabassó, els saleu només una mica i els salteu a foc viu. Aneu remenant les verdures perquè no es cremin i, quan ja estiguin daurades, hi poseu el julivert tallat, remeneu i apagueu el foc. Si queden cruixents, estaran més bones. Mentrestant, quan l’aigua bulli, hi poseu l’arròs i remeneu. Depèn de quina mena d’arròs trieu i de com us agradi, el deixareu fer més o menys. De totes maneres, com queda més bé és quan l’arròs es fa al punt, ni massa fet ni massa cru. Pel canvi de color i de mida sabreu quan cal treure’l del foc, però compteu que serà entre 12-15 minuts. Escorreu l’arròs amb un colador, esbandiu-lo bé amb aigua freda i deixeu que quedi ben escorregut. A la paella on heu saltat les verdures, mireu si hi podeu abocar l’arròs escorregut o agafeu-ne una de més gran i ho poseu tot junt sense perdre l’oli de saltar les verdures. A la tassa amb què mesureu el batut de coco, hi barregeu la culleradeta de curri. Amb el foc encès, hi aboqueu el coco amb curri, ho barregeu bé un parell de vegades i ho retireu del foc. Suggeriments La quantitat de batut de coco i de curri, la podeu adaptar al vostre gust: si es vol més caldós, es posa més coco i si es vol més pujat de gust, hi poseu més curri. És un primer plat que omple molt. Pot combinar bé amb un segon plat de carn o de peix que aporti les proteïnes animals. Es pot servir calent o tebi. Comentaris És una recepta apta per a dietes vegetarianes i veganes. No conté gluten. Valoració nutricional Aquesta recepta té una aportació calòrica elevada perquè l’arròs aporta molts glúcids i la capacitat energètica és alta. També cal tenir en compte la quantitat de proteïna vegetal que conté. Quan es menja arròs, les racions han de ser sempre mesurades.

Summary: Receptes d’estiu: Arròs al curri


El president de la Generalitat Valenciana, Ximo Puig, ha assegurat que ‘no hi ha novetat’ respecte de la possibilitat d’avançar les eleccions que s’han de fer el 26 de maig però ha deixat la porta oberta a un possible avançament. Ha assegurat que està en ‘un procés de reflexió, de deliberació i de decisió’ i que en comunicarà el resultat abans del 5 de març. L’opció d’avançar les eleccions ha pres força però compta amb l’oposició frontal de Compromís. Les afirmacions del president de la Generalitat han coincidit amb l’aprovació definitiva a les Corts de la reforma de l’estatut que garanteix una millora de les inversions de l’estat espanyol al País Valencià, perquè a partir d’ara hauran de ser proporcionals a la població. La reforma s’ha aprovat amb el vot a favor de tots els grups tret de Ciutadans, que s’ha abstingut. El text preveu d’incloure l’apartat 4 a l’article 52 i no pas una disposició addicional a l’estatut, com s’havia tramitat en un principi. S’hi recull que la Generalitat ‘participarà en les decisions’ sobre la inversió de l’estat espanyol al País Valencià i que, per complir l’article 138 de la constitució espanyola, aquesta participació serà, exclòs el Fons de Compensació Interterritorial, equivalent al pes de la població del País Valencià en el conjunt de l’estat ‘per un període de set anys’. Amb aquest objectiu es crearà una comissió negociadora integrada per la Generalitat i l’estat espanyol que negociarà futures inversions.

Summary: Puig es dóna setanta-dues hores per decidir si avança les eleccions o no


El conseller d’Educació, Josep Bargalló, ha apostat per plantejar una qüestió de confiança si el parlament no aprova el pressupost per l’any vinent. Bargalló ha opinat a Catalunya Ràdio que el govern ha de seguir treballant per tenir els comptes després de la sentència del Suprem contra el procés. El conseller ha defensat la necessitat d’aprovar un nou pressupost per deixar de funcionar amb els comptes prorrogats del 2017. ‘Cap societat manté un sistema educatiu sense pressupost’, s’ha queixat, tot recordant que el departament ha d’afrontar cada any un augment dels professors sense tenir nous comptes. Pel que fa a la investidura de Pedro Sánchez, ha dit que el socialista ‘està fent tot el possible perquè se li voti que no a tot’. ‘De vegades convé no fer cas a la gent amb la qual no estàs d’acord i no seguir-li les seves peticions’, ha conclòs. Budó li recalca que Torra no es planteja una qüestió de confiança La portaveu del Govern, Meritxell Budó, ha respost Bargalló que el president de la Generalitat, Quim Torra, no té la voluntat de sotmetre’s a cap qüestió de confiança. En un contacte amb la premsa aquest divendres al migdia des de Vilafranca del Penedès, la consellera de Presidència ha tancat la porta a aquest escenari. Budó, de fet, ha reafirmat la ‘convicció’ del govern de tirar endavant els comptes. La portaveu de l’executiu ha recordat a Bargalló que tant la convocatòria electoral com la qüestió de confiança correspon al president, i que Torra no ha manifestat ‘cap voluntat’ en aquesta línia. ‘No hi ha aquest plantejament’, ha insistit.

Summary: Bargalló proposa una qüestió de confiança si el parlament no aprova el pressupost


El primer ministre francès, Edouard Philippe, ha remès una carta als sindicats en la qual els informa de la retirada de l’edat fixa de jubilació de 64 anys inclosa en el projecte de reforma de les pensions que ha provocat una vaga general indefinida des del passat 5 de desembre. Tot i que el govern d’Emmanuel Macron està ‘disposat a retirar temporalment’ aquesta edat fixa, una de les demandes clau dels sindicats, la missiva reitera en qualsevol cas la ‘voluntat del govern de construir un sistema de pensions universal’. ‘Per demostrar la meva confiança en els interlocutors socials i no prejutjar el resultat de la seva tasca pel que fa a les mesures que es prendran per aconseguir l’equilibri el 2027, estic disposat a retirar del projecte de llei la mesura a curt termini que jo havia proposat, que consistia a convergir gradualment des del 2022 a una edat d’equilibri de 64 anys el 2027’, explica la carta de Philippe, publicada en el dia 38 de vaga.

Summary: El govern francès retira l’edat fixa de jubilació de la reforma de les pensions


A Kodiak, als confins del món, ningú no pregunta pel passat i un estrany lligam fraternal s’estableix entre els que embarcaran i sortiran a pescar el bacallà negre, els halibuts o el cranc. La Lili, sense haver pescat mai abans, en formarà part. A canvi, però, de sotmetre’s a les subtils lleis no escrites que regeixen les relacions entre els homes a bord i a la rutina de les jornades de pesca, durant les quals portarà al límit l’endurança del seu cos menut: dormir a terra, la sal que crema la pell, seguir clavant el ganivet al ventre llis dels peixos, fascinar-se pel cor que encara bat i engolir-lo. Llegiu un fragment de L’home de mar de Catherine Poulain. Mia Tarradas, la traductora de l’obra, ens parla de L’home de mar: «S’hauria d’estar sempre anant cap a Alaska. Però arribar-hi, ¿per quins set sous? Tinc la motxilla a punt. És de nit. Un dia, me’n vaig de Manosque-les-Plateaux, Manosque-dels-Ganivets, som al febrer, els bars són plens de gom a gom, fum i cervesa, me’n vaig, a l’altra part de món, a l’oceà, cap al cristall i el perill, me’n vaig. No em vull morir més de tedi, de cervesa, d’una bala perduda. D’infelicitat. Me’n vaig. Ets boja. Se’n riuen. Encara se’n riuen: tota sola en vaixells amb hordes d’homes, ets boja… Riuen. Rieu. Rieu. Beveu. Col·loqueu-vos. Moriu-vos si voleu. Jo no. Jo me’n vaig a pescar a Alaska. Adéu.» L’home de mar de Catherine Poulain s’inicia amb la injunció de viure, més que no pas amb la de fugir, malgrat la pregunta recorrent («Are you a runaway? Ets una fugitiva?») que la protagonista, Lili, ha d’entomar una vegada i una altra. Una pulsió de vida i llibertat que l’empeny fins a Alaska, i que passa per acceptar el combat amb si mateixa i de posar en risc la pròpia vida per anar més enllà del cansament i la por. Lili la free spirit obstinada. «Voldria que un vaixell m’adoptés, murmuro en el silenci ventós de la nit», i aquest vaixell serà el Rebel, amb el seu buc d’acer negre i la franja groga esclatant, que acull «els homes adormits dins del seu ventre, en el brogit dels motors com un cor furiós, i ells que els habiten, aquest ventre i aquest cor, enmig del gronxament sense fi de les onades». La vida veritable serà doncs, a partir d’ara, el vaixell i el mar, «la respiració que mai no para». És aquí que els homes que, com ella, no volen consentir als destins traçats, els que van de vaixell en vaixell, els grans cremats que de petits corrien per les grans extensions de bosc i que ara no tenen un lloc a la terra que no sigui el mar, es transformen en herois que planten cara a les onades i esbudellen els immensos peixos, bacallans negres o halibuts. La vida al vaixell és l’única oportunitat de «ser el cavall i qui el cavalca», «els crits, la por al ventre, els palangres que corren cap a les ones, el soroll, l’onada i el furor, com un remolí dins del qual aquest cos ja no es pertanyerà, mecànica de carn i sang portada per la sola voluntat de resistir, cor boig, esquitxos glaçats, cara escorxada pel vent», l’única forma de vida possible. Amb estil particularíssim, conjuminat a base d’el·lipsis, repeticions, i un magnètic onatge de frases breus i frases llargues que bressola el lector, l’autora de L’home de mar ha volgut, també, retre un homenatge a aquests homes, herois i marginals alhora, a través la narració èpica de les seves gestes quotidianes que els eleva a la categoria de mite. Mia Tarradas Catherine Poulain (Manosque, 1960) ha treballat en una fàbrica de conserves de peix a Islàndia, de temporera de la fruita a França i al Canadà, de cambrera a Hong Kong i, durant més de deu anys, a bord d’un vaixell de pesca a Alaska. En l’actualitat, s’està entre els Alps de l’Alta Provença i el Médoc, on treballa com a criadora de bestiar i vinicultora. L’home de mar va ser nominada al premi Goncourt a la primera novel·la. L’escriptora serà a Barcelona la setmana que ve, i la presentació del llibre es farà a l’Institut Francès, el dijous dia 16 de març, a les 19.30. Presentarà l’acte el periodista Bru Rovira. El llibre arriba la setmana que ve a les llibreries.

Summary: Avançament editorial: ‘L’home de mar’ de Catherine Poulain


El Comitè d’Empresa de l’extinta Radiotelevisió Valenciana (RTVV) ha assegurat que la llei aprovada este dijous per a l’obertura de la nova radiotelevisió autonòmica provocarà inseguretat jurídica i que la seva aplicació comportarà més demandes als tribunals. Els extreballadors creuen que és una llei que ha aixafat i que no reconeix els seus drets laborals, ni allò signat a l’ERO de 2012. ‘Aquest últim aplaudiment de diversos partits a l’hemicicle valencià m’ha semblat com si estiguessin ballant a sobre la tomba dels nostres drets laborals’, ha denunciat el president del Comitè, Josep Lluís Fitó, en declaracions als mitjans després de l’aprovació de la llei a les Corts, amb l’única abstenció del Partit Popular, que dóna llum verda a la nova RTVV. Així, tot i que ha expressat la seua satisfacció per la recuperació de RTVV, ha subratllat que si el 27 de novembre de 2013 —data en la qual es va tancar RTVV— els treballadors estaven indignats amb el PP per haver-los arrebassat el lloc de feina, ara ho estaven amb el PSOE i Compromís per girar–los l’esquena. Per al president del Comitè, es tracta d’una normativa que ni reconeix els drets laborals dels treballadors de RTVV ni tampoc el que es va signar quan es va fer l’ERO. Actualment continua oberta una demanda col·lectiva en l’Audiència Nacional presentada pel sindicat CGT per incompliment de l’ERO. A més, el portaveu del Comitè ha avançat que els ex-treballadors restaran expectants sobre el procés d’obertura de la radiotelevisió, tot i que ha puntualitzat que no revelaran encara la seua estratègia jurídica i estaran a l’espera de tot allò que s’incompleixi per actuar en conseqüència.

Summary: El comitè de RTVV denuncia que la nova llei no reconeix els seus drets laborals


El Tribunal Europeu de Drets Humans ha condemnat l’estat espanyol a reparar i indemnitzar dos joves que l’any 2007 van cremar una fotografia capgirada dels reis espanyols i que van ser condemnats a una pena criminal per la qual van haver de pagar 2.700 euros cadascun. La sentència del Tribunal d’Estrasburg contra Espanya s’ha pres per unanimitat d’un jurat format per una magistrada sueca, un serbi, un espanyol, una suïssa, un andorrà, una eslovaca i un xipriota. És una desautorització a la principal autoritat judicial espanyola, el Tribunal Constitucional, que el 2015 va ratificar la condemna, dient que l’ús del foc augmentava el sentiment de menyspreu i odi envers els reis i la institució que representaven. Avui, Estrasburg els diu que no, que estaven emparats per la llibertat d’expressió, i desmunta la interpretació interessada i política que ja feia fa tres anys el TC sobre el delicte d’odi i que avui és un dels ariets de la repressió espanyola contra els catalans. És molt entenedora la manera com ho explica l’ex-lletrat del TC Joaquín Urías, professor de dret constitucional, que ha escrit a Twitter: ‘Ara el TEDH declara que fer servir el foc i una fotografia del revés com a mode d’expressió no demostra odi, sinó que és una forma d’expressió en el marc d’un debat d’interès general: la monarquia.’ Ahora el TEDH declara que utilizar el fuego y una foto puesta del revés como modo de expresión no demuestra odio, sino que es una forma de expresión en el marco de un debate de interés general : la monarquía.https://t.co/sxcXEAtraa — Joaquín Urias (@jpurias) March 13, 2018 Afegeix: ‘Diu el Tribunal d’Estrasburg que treure de la llibertat d’expressió la crítica política d’una institució –i considerar-ho discurs d’odi– malmet el pluralisme, la tolerància i l’esperit obert sense els quals no hi ha una societat democràtica. En definitiva, condemnen Espanya –amb el seu TC al capdavant– per haver perseguit la simple expressió d’idees polítiques. Per haver prohibit expressions públiques dissidents amb l’excusa que quan es critica amb duresa les institucions es provoca odi entre elles.’ Dice el Tribunal de Estrasburgo que sacar de la libertad de expresión a la crítica política de una institución -y considerarla discurso de odio- daña al pluralismo, la tolerancia y el espíritu abierto sin los que no hay sociedad democrática. — Joaquín Urias (@jpurias) March 13, 2018 En definitiva, condenan a España -con su TC a la cabeza- por perseguir la mera expresión de ideas políticas. Por prohibir expresiones públicas disidente con la excusa de al criticar duramente a las instituciones se provoca odio contra ellas. — Joaquín Urias (@jpurias) March 13, 2018 Les consideracions que fa el Tribunal d’Estrasburg en la sentència és demolidora. Són aquestes, traduïdes al català: «En primer lloc, l’acció dels demandants ha estat part d’una crítica política, més que no personal, de la institució de la monarquia en general, i particularment del rei d’Espanya. L’acció de protesta impugnada formava part d’un debat sobre qüestions que tenen a veure amb l’interès general, com ara la independència de Catalunya, l’estructura monàrquica de l’estat i una crítica al rei com a símbol de la nació espanyola. No fou un atac personal contra el rei d’Espanya encaminat a insultar i a denigrar la seva persona, sinó una denúncia sobre què representava el rei com a cap i símbol de l’aparell de l’estat i de les forces que, segons els demandants, havien ocupat Catalunya —cosa que queia en l’esfera de la crítica política o dissidència i corresponia a l’expressió i al rebuig de la monarquia com a institució. En segon lloc, el Tribunal Constitucional havia qüestionat la manera com els demandants havien expressat la seva crítica política (calant foc a una gran fotografia capgirada), considerant que la manera d’expressar-se havia sobrepassat l’esfera de la llibertat d’expressió a una altra del discurs de l’odi i la incitació a la violència. I afegeix: ‘Utilitzar el foc i capgirant la fotografia expressava una crítica política o d’una altra naturalesa. I la mida de la fotografia semblava que pretenia d’assegurar la visibilitat de l’acció en qüestió, que va tenir lloc en una plaça pública. L’acció dels demandants (…) va tenir un cert grau de provocació permissible per a transmetre un missatge crític en el context de la llibertat d’expressió.’ Tercer, la intenció dels demandants no va ser la d’incitar ningú a cometre actes de violència contra el rei, per més que l’acció consistís a calar for a una fotografia del cap d’estat. En canvi, un acte d’aquesta mena s’ha d’interpretar com una expressió simbòlica i de desafecció i una protesta. Tot i que l’acció va incloure una imatge cremant, es tractava d’una manera d’expressar una opinió en un debat sobre un afer d’interès públic, com ara la institució de la monarquia. El tribunal reitera en aquest context que la llibertat d’expressió s’estén a informació i a idees que ofenen, impacten o molesten: aquestes són les demandes de pluralisme, tolerància i la mentalitat oberta, sense les quals no hi hauria una societat democràtica.’ En quart lloc, el tribunal no s’ha convençut que l’acció impugnada pogués constituir de manera raonable una incitació a l’odi o a la violència. En aquest cas, la incitació a la violència no es pot deduir d’una anàlisi de les andròmines utilitzades per a dur a terme l’acció o del context en què va tenir lloc; ni es pot establir sobre la base de les conseqüències de l’acció, que no havia portat a cap comportament violent ni a cap desordre. A més, els fets no es poden considerar un discurs de l’odi, tenint en compte la irrellevància de l’article 17 de la convenció en aquest cas. Cinquè, la pena criminal imposada als demandants va constituir una interferència en la llibertat d’expressió que no va ser ni proporcionada al propòsit legítim que perseguia ni necessària en una societat democràtica.» Ací podeu consultar el document:

Summary: La sentència d’Estrasburg: un cop dur a la justícia espanyola i a l’abús del delicte d’odi


El batlle de Premià de Mar i president de l’Associació Catalana de Municipis (ACM), Miquel Buch, ha anunciat que deixarà ambdós càrrecs abans de les eleccions del 21-D. La notícia ha transcendit a través d’un piulet de la mateixa ACM: ‘Miquel Buch deixa la batllia de Premià de Mar l’ACM després d’haver treballat intensament per dignificar la figura dels batlles i batllesses de Catalunya.’ El president @miquelbuch anuncia que deixa l’alcaldia de @ajpremiademar i l’ACM després d’haver treballat intensament per dignificar la figura dels alcaldes i alcaldesses de #Catalunya https://t.co/d1fOjKCLbx pic.twitter.com/9FhuGbBRie — Ass. Cat. Municipis (@ACM948) November 30, 2017 En declaracions a El Punt/Avui, ha dit que deixarà la batllia en el pròxim ple municipal (13 de desembre) i l’ACM a ‘mitjans o finals de gener.’ La decisió, segons que explica, la va prendre el febrer i la va comunicar al seu cercle més íntim. Tanmateix, Buch va decidir no fer-la pública abans del referèndum de l’1-O, pel qual està encausat per haver-ne facilitat l’organització i haver-ne fet promoció. La presidenta de l’Associació de Municipis per la Independència (AMI), Neus Lloveras, també està encausada pels mateixos motius Buch ocupa el lloc vint-i-dos de la llista de Junts per Catalunya a Barcelona per les eleccions del 21-D. Segons ell, és en una posició de sortida, però ha declarat que en cas de no ser diputat s’oferirà per fer qualsevol servei al país.

Summary: Miquel Buch abandona la presidència de l’ACM i la batllia de Premià de Mar


El govern de Colòmbia i les Forces Armades Revolucionàries de Colòmbia (FARC) han revelat avui els detalls de l’acord de pau negociat a la capital de Cuba, l’Havana, després d’un procés de negociacions començat el 2012. ‘Les delegacions del govern nacional i de les FARC-EP anunciem que hem arribat a un acord final, integral i definitiu, sobre la totalitat dels punts de l’agenda de l’acord general per a la terminació del conflicte i la construcció d’una pau estable i duradora a Colòmbia’, han dit en un comunicat. Quan les delegacions han pactat els punts relatius al final del conflicte i a la ratificació, aplicació i verificació del pacte, l’acord ha estat tancat. En conseqüència, el comunicat recull que el punt sis de l’acord estableix els ‘mecanismes d’aplicació i verificació’, que creen una comissió d’aplicació, seguiment i verificació de l’acord de pau. Aquesta comissió serà integrada per representants del govern i de la guerrilla per ‘fer seguiment als components de l’acord i verificar-ne el compliment, servir d’instància per a la resolució de diferències, i l’impuls i seguiment a l’aplicació legislativa’. Alhora, es crea un mecanisme d’acompanyament perquè la comunitat internacional ‘contribueixi de diferents maneres a garantir l’aplicació de l’acord final’, mentre que en matèria de verificació s’activarà ‘un model amb un component internacional integrat pels països garants i acompanyants’. Aquest acord sobre aplicació i verificació del pacte se suma als cinc punts acordats prèviament entre les delegacions, relatius a desenvolupament agrari i rural, alto el foc bilateral i definitiu i abandonament de les armes, participació política, drogues i víctimes. Les delegacions han destacat que el final del conflicte ‘significaria, en primer lloc, el final de l’enorme sofriment que havia causat’. I han recalcat que no volien que hi hagués una víctima més a Colòmbia. ‘El final del conflicte implicarà l’obertura d’un nou capítol de la nostra història. Es tracta de donar principi a una fase de transició que contribueixi a una major integració dels nostres territoris, una major inclusió social (…) i a enfortir la nostra democràcia perquè es desplegui per tot el territori’, han valorat. Per aquesta raó, han subratllat un ‘profund agraïment’ a les víctimes, organitzacions socials i de drets humans, comunitats i grups ètnics, empresaris, Església i comunitats de fe per ‘participar-hi’ i contribuir a l’acord final a través de les seves propostes. L’anunci oficial s’ha fet a l’Havana amb presència de les delegacions de pau, però la signatura protocol·lària de l’acord serà la setmana vinent a la capital de Colòmbia, Bogotà.

Summary: El govern de Colòmbia i les FARC anuncien un acord de pau final definitiu


Apple ha retirat del seu App Store, per violar les polítiques d’ús, l’aplicació HKmap.live, que els manifestants a Hong Kong utilitzaven per a rastrejar la presència i els moviments policíacs. Apple ja havia retirat l’aplicació a principi de mes, però s’havia fet enrere. La companyia nord-americana havia iniciat una recerca després de les queixes expressades per ‘clients preocupats a Hong Kong’ i descobrir que havia posat en perill a les forces de l’ordre i als residents, segons les declaracions de la companyia recollides per Reuters. En un comunicat, Apple diu que l’aplicació ‘s’havia usat per a localitzar i emboscar a la policia, amenaçant la seguretat pública, i els criminals l’han usat per a victimitzar als residents en àrees on saben que no hi ha forces de seguretat.’ A la Xina, la publicació oficial del Partit Comunista havia qualificat aquesta aplicació com a ‘tòxica’, i fins i tot va arribar a dir que els activistes comptaven amb la complicitat de la companyia nord-americana. La informació recollida en l’aplicació procedia de ‘posts’ públics i de xarxes socials, i mostrava la ubicació de protestants i policia. Segons Reuters, encara que Apple ha retirat HKmap.live de l’App Store a escala global, continua estant disponible per als usuaris que la tenien descarregada a Hong Kong i fins i tot existeix una versió web que pot veure’s des dels dispositius iPhone.

Summary: Apple retira l’aplicació que feien servir els activistes d’Hong Kong per a rastrejar els moviments policíacs


Pimec, la patronal de petites i mitjanes empreses, ha obtingut quatre representants en el plenari de la Cambra de Comerç de Barcelona. La llista de Foment i Fepyme han aconseguit els altres dos representants a proposta de les entitats empresarials. Després de la designació dels 40 membres del plenari elegits per sufragi directe —31 dels quals van correspondre a la candidatura Eines de País, impulsada per l’ANC— avui encara s’havia d’elegir sis candidats a proposta de les organitzacions empresarials. A proposta de Pimec, han sortit elegits José María Torres, que va fer tàndem amb Enric Crous a la presidència de la Cambra; Emilio Rousaud, Martina Font i Anna De Quirós. Per part de Foment han estat designats Jaume Roura i Anna Cornadó. L’elecció d’aquestes sis persones corresponia als 40 membres del ple elegits per sufragi directe i a les 14 empreses que més aportació econòmica han fet a la Cambra. Han votat un total de 45 empreses dels 54 membres del ple que en tenien dret. Una vegada proclamades les 60 persones que integren el plenari se celebrarà un ple constituent, on s’escolliran els 12 membres del comitè executiu, entre ells al president, que han pactat que sigui Joan Canadell i després cedeixi el càrrec a Mònica Roca. La candidatura impulsada per l’ANC compta amb majoria absoluta en el plenari, per la qual cosa té assegurada l’elecció del substitut de Miquel Valls al capdavant d’aquesta corporació de dret públic.

Summary: Pimec obté quatre representants al plenari de la Cambra de Comerç i Foment dos


Arribo al carrer Còrsega, 333. Un núvol de periodistes fa guàrdia a la porta de la seu de CDC. Per veure’ls he de superar una muralla de vehicles de la guàrdia civil. Dos armaris uniformats, amb les banderes de rigor al braç i una boina falcada de costat, fan de porters de discoteca i no deixen entrar ningú que no ho tingui autoritzat. Prèviament, una vintena d’agents ha fet sortir tots els treballadors convergents —menys els de la cafeteria que hi ha dins la seu i que han treballat de valent— i s’ha quedat a dins amb el tresorer detingut i dos membres més de l’equip d’administració, que presenciaven l’escorcoll. Poc abans, havien abandonat la seu dos fiscals de l’estat, Josep Grinda i Fernando Bermejo. Si aquests dos acusadors amb nom de personatges de còmic (Grinda i Bermejo) havien marxat, és lògic de pensar que ja havien identificat els documents que cercaven. Però l’escorcoll continuava. Una treballadora del partit que ha sortit més tard que la resta m’ha explicat que els agents de l’escorcoll no estaven pas gaire enfeinats. Ja va passar en l’escorcoll anterior, que els recercaires van passar hores mirant el whatsapp al mòbil. A fora, al carrer, hi ha un cert silenci. Trencat de tant en tant per la remor dels fotògrafs que comenten la jugada. Els reporters miren d’endevinar alguna notícia nova per a enviar a la redacció. Els agents que entren a la seu i en surten no diuen ni piu i fan cara de pomes agres. De sobte, surt un agent uniformat amb un tornavís estrany a la mà. Deu servir per a obrir panys i caixes fortes. Li ho pregunto, però em mira amb menyspreu i no respon. No piula. A continuació, surten dos agents més amb les cares tapades amb una braga. Es disparen totes les rèflexs, que fan aquell soroll tan característic. Però és un moviment més dels molts que faran els agents. Entren i surten sense traginar res. Els vianants que volen esquivar la munió de periodistes no s’atreveixen a travessar pel passadís que s’ha format entre la porta custodiada pels dos goril·les i les càmeres de la televisió. S’estimen més l’odissea de passar entre els periodistes que no el risc d’acabar sortint en unes imatges de recurs al telenotícies per un cas de suposada corrupció. Potser temen no quedar esquitxats com la senyera que penja des del setè pis de la casa convergent. Al cap d’una estona sense moviment, surt una senyora amb aspecte de secretària judicial. No diu res i camina a pas ferm. Cinc minuts més tard, torna amb la mateixa actitud decidida carregada de paquets de tabac. Es pot fumar durant els escorcolls? La informació arriba amb comptagotes a l’exterior. Em distreuen tres ànimes curioses que tenen ganes de dir-hi la seva. Aquesta mena d’esdeveniments atreuen aquests individus. Espanyolistes fins al moll de l’os. Han vingut a veure amb els seus ulls i en directe l’ensorrament de l’independentisme. N’estan convençuts. Una estona abans de l’incident que ara explicaré havia demanat a un guàrdia civil atrafegat si tot allò era una resposta de l’estat al 27-S. M’havia dit que no tot fent cara d’estranyat. Però aquells tres senyors més aviat grans i desvagats estan convençuts que allò era un cop contra la independència. Els seus comentaris en veu alta sense cap interlocutor identificat ho deixaven clar: ‘I aquests són els que diuen que Espanya ens roba… I els lladres són ells’, diuen entre somriures d’aquells que acompanyen el cigaló a molts bars del país. Estan satisfets. Sembla un exorcisme per a expulsar de l’estómac aquell malestar que els va quedar el 27-S per la victòria de l’independentisme. En vista de la manca d’acció, marxo cap a la seu de Convergència de l’Esquerra de l’Eixample i Sant Antoni. És el lloc alternatiu que ha trobat el partit per a fer una conferència de premsa i parlar de l’operació de la guàrdia civil i la detenció del tresorer. Hi he anat caminant. L’activitat a la ciutat continuava trepidant com si no hagués passat res. I l’escorcoll continuava al carrer de Còrsega, 333.

Summary: Lladres al carrer de Còrsega i un guàrdia civil amb un tornavís estrany


El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, ha anunciat després del consell de ministres que portarà la reforma del reglament del parlament al TC. La modificació permet a JxSí i la CUP aprovar les lleis del referèndum i de la transició jurídica per lectura única. És previst que el tribunal accepti el recurs a tràmit i suspengui la reforma de manera cautelar. ‘L’única intenció de la reforma és aprovar per tràmit d’urgència i sense les més elementals garanties democràtiques les lleis amb que es preveu liquidar la sobirania nacional, la constitució espanyola i el propi estatut d’autonomia’, ha dit. A més, ha assegurat que sap què és la llei i la divisió de poders i, per tant, acatarà la decisió del TC. El president espanyol ha pres aquesta decisió després de fer-se públic el dictamen del Consell d’Estat espanyol que veu fonaments a per presentar un recurs al TC contra la reforma del reglament. En aquest sentit, Rajoy ha dit que el seu govern manté la determinació de defensar la llei: ‘No es farà cap referèndum l’1 d’octubre perquè el Tribunal Constitucional ha dit que és inconstitucional, i per tant il·legal.’ ‘Ningú pot pretendre que negociï la ruptura d’un estat que no és patrimoni meu, sinó de tots els espanyols’, ha afirmat. Rajoy ha avisat a la Generalitat que no pot anunciar que vol liquidar les lleis i ha demanat que recuperi el sentit comú. Per això ha afirmat que l’1-O el que s’ha de fer és recuperar la normalitat política i deixar de debatre inútilment sobre la independència. ‘Hem fet una aproximació, però no hi ha res concret’, ha dit sobre l’acció del govern espanyol després de la data del referèndum. En conferència de premsa, Rajoy ha declarat que el govern espanyol ha informat prèviament al PSOE i C’s sobre el recurs. En aquest sentit, ha dit que amb els socialistes comparteix la voluntat de fer complir la llei, després que Pedro Sánchez es desmarqués de l’aplicació de l’article 155 per a suspendre la Generalitat. Sobre els interrogatoris de la Guàrdia Civil a membres del govern, Rajoy ha dit que desconeix com s’estan fent, però ha assegurat que té tot el respecte per les actuacions del cos policíac i de la fiscalia.

Summary: Rajoy porta al TC la reforma del reglament del parlament


Empar Moliner ha estripat una estelada en directe, al seu espai del programa ‘Els matins’ de TV3, i després s’ha mocat amb un dels bocins que n’ha fet. Moliner, que va ser objecte de polèmica per haver cremat una constitució espanyola en aquest mateix programa, ha respost així a la prohibició de l’entrada d’estelades al camp de l’Atlètic de Madrid a la final de Copa de diumenge, entre el Barça i el Sevilla.

Summary: Empar Moliner estripa una estelada en directe i s’hi moca


El Tribunal Constitucional espanyol (TC) ha justificat desestimar el recurs d’empara de Carme Forcadell contra la presó provisional que va dictar el magistrat instructor de la causa del procés al Tribunal Suprem espanyol, Pablo Llarena, pel fet que la decisió es fonamenta en una ‘finalitat constitucionalment legítima –evitar el risc de fugida– i que tal judici es formula sobre la base d’un conjunt de circumstàncies concurrents en el cas com la proximitat del judici oral, la confirmació o fermesa del processament, naturalesa del delicte i gravetat de la pena’. Així doncs, el ple del TC per unanimitat conclou que no s’han vulnerat els drets a la llibertat personal ni a la tutela judicial efectiva de la presidenta del parlament. També descarta que hi hagi manca d’imparcialitat de Llarena i desestima també vulneracions dels drets a la llibertat ideològica, llibertat d’expressió i participació i representació política. El TC ja va fer pública la decisió la setmana passada però ara ha donat a conèixer la sentència.

Summary: El TC avala Llarena i la presó preventiva de Forcadell


Macedònia del Nord. Aquest és el nom escollit per denominar l’Antiga República Iugoslava de Macedònia, i que permetrà tancar el conflicte diplomàtic entre aquest país i Grècia. Durant gairebé 30 anys, Grècia s’ha oposat a l’entrada de Macedònia a l’OTAN i ha posat impediments a les seves negociacions amb la Unió Europea per una qüestió onomàstica: la denominació Macedònia, que també defineix la regió grega d’on és capital Tessalònica, no podia ser el nom d’un estat independent. Ara, amb aquest acord històric, es facilita el camí de Macedònia per adherir-se a la UE i l’OTAN. L’acord assolit entre els governs d’Atenes i Skopje ara haurà de ser ratificat pel parlament grec i pels ciutadans de Macedònia. Macedònia temia que un canvi de nom pogués tenir un impacte negatiu en la identitat nacional de la seva gent, la majoria dels quals es diuen ‘macedonis’. Aquesta solució intermèdia, però, s’aproxima més a les pretencions d’ambdues parts. És previst que l’acord es signi el cap de setmana vinent.

Summary: Macedònia es dirà Macedònia del Nord després d’un acord històric amb Grècia


La Moncloa ha volgut reaccionar a la manifestació per l’autodeterminació i en contra del judici al procés independentista d’avui al centre de Madrid. En un comunicat distribuït pels seus canals de premsa ha respost a les apel·lacions que li han fet els dirigents polítics i representants d’entitats que hi han participat i ha insistit que es pot abordar ‘tot’ dins la constitució espanyola, però ‘res’ a fora. ‘La mateixa democràcia que protegeix la llibertat dels qui es manifesten avui és la que jutja els qui se salten les normes’, afirma l’executiu espanyol, perquè ‘la democràcia i les seves normes han de ser iguals per a tots i per a tot’. És un comunicat llarg en el qual l’equip del president espanyol insisteix que ‘sempre ha estat ferm’ oferint ‘diàleg per a garantir la convivència i entre tots els espanyols’. ‘El govern sempre ha mantingut una voluntat sincera de solucionar el problema a Catalunya’, diu, i ‘ha construït un camí on no n’hi havia’. Amb tot, insisteix que ‘la constitució espanyola és el marc per a unir els catalans’. ‘El govern de Pedro Sánchez s’ha centrat en la gestió seriosa, rigorosa dels problemes reals dels espanyols’ i té ‘un rumb clar: regeneració i justícia social’, conclou.

Summary: La Moncloa no escolta el clam del carrer i insisteix que no parlarà d’autodeterminació


‘És un cas flagrant de falta d’imparcialitat.’ Així s’expressa la defensa del president de la Generalitat, Quim Torra, per a demanar la recusació del president del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC), Jesús María Barrientos, en el judici que es farà el 25 i 26 de setembre per un suposat delicte de desobediència del president a les resolucions de la Junta Electoral espanyola sobre els llaços grocs. Torra també ha demanat la recusació de la ponent del judici, Mercedes Armas, per haver participat en l’acte d’admissió a tràmit de la querella, cosa que ja denota, segons la defensa, un posicionament previ sobre els fets. Armas va ser la magistrada que va ordenar a les forces de seguretat d’impedir el referèndum de l’1-O ‘sense alterar la normal convivència ciutadana’. El tercer membre del tribunal que jutjarà Torra és el magistrat Joaquín Elías. L’escrit, al qual ha pogut accedir VilaWeb, argumenta que Barrientos ‘ha pres posició sobre els presos polítics, sobre la suposada neutralitat dels espais públics, sobre els llaços grocs, sobre la resolució de la JEC i fins i tot sobre la ideologia i posicionament polític’ del president de la Generalitat. ‘És difícil d’imaginar una falta d’imparcialitat més gran que la que concorre en el recusat’, diu l’escrit. La defensa aplega també mostres de declaracions de Barrientos que acrediten ‘que no tan sols té una posició política diametralment oposada’ a la de Torra, sinó que a més la manifesta, ‘tal com expressa la seva opinió sobre fets nuclears del present procediment, que són la base per a afirmar la seva absoluta falta d’imparcialitat objectiva i subjectiva’. En les al·legacions, el recurs esmenta entre precedents i legislacions la jurisprudència del Tribunal Europeu de Drets Humans (TEDH), que assenyala que la imparcialitat judicial se salvaguarda ‘també amb les aparences, perquè en aquest punt hi ha en joc la confiança dels ciutadans en l’administració de justícia i, per tant, un procés just requereix apartar tot indici de parcialitat que pugui afectar els tribunals’. Per això en el recurs es considera absolutament legítim que Barrientos tingui opinió política i ideologia, però recorda que ‘en una societat democràtica s’exigeix d’un jutge que aquesta opinió no es faci pública’. I ho rebla així: ‘El que s’espera en una societat democràtica és que els jutges no exterioritzin la seva visió de temes sobre els quals s’han de pronunciar després en un judici oral.’ A més, la defensa subratlla: ‘No tan sols s’ha perdut la imparcialitat obligada, sinó igualment la més mínima prudència’, perquè resultava evident que seria el TSJC que acabaria jutjant Torra si els fets pels quals és acusats de desobediència arribaven als jutjats. La petició de recusació també recorda que Barrientos va abandonar un acte perquè el president del parlament havia parlat de presos polítics, i ironitza sobre si ara també abandonarà la sala quan se’n parli durant el judici, o bé ‘silenciarà o expulsarà els lletrats defensors’. Torra ja va recusar el jutge instructor d’aquesta causa, però la seva petició va ser rebutjada.

Summary: Torra recusa el president del TSJC per la seva ‘flagrant falta d’imparcialitat’