L’any que ve farà un segle que el burgès valencià Ignasi Villalonga demanava per escrit la possibilitat d’unir d’una manera eficient Múrcia, Alacant i València amb la frontera francesa en una via paral·lela a la Mediterrània. Actualment encara hi ha una trentena de quilòmetres de ferrocarril d’una sola via. L’amplada ibèrica és incompatible amb l’europea, però en alguns trams hi ha allò que s’anomena el ‘tercer fil’ per a adaptar-la. Es pot anar de València a Madrid en una hora i trenta-vuit minuts per 39 euros. Per anar de València a Barcelona, el trajecte més ràpid és de tres hores i catorze minuts, però també s’hi pot arribar a tardar més de cinc hores. En tot el País Valencià no es pot fer una transferència de càrrega entre un camió i un tren. Ja fa uns quants anys que Europa va dibuixar un mapa on marcava clarament per on havia de passar el corredor mediterrani. El considera una prioritat. Però aquesta prioritat no ha coincidit mai amb les del govern espanyol, que encara manté una visió radial de les comunicacions. Els grans empresaris valencians, sempre refractaris a exposar-se públicament contra el govern, han agafat la flama del corredor mediterrani i el 13 de febrer faran un acte conjunt a Tarragona amb empresaris del Principat per a reclamar inversions en infrastructures. El secretari valencià d’Habitatge, Obres Públiques i Vertebració del Territori, Josep Vicent Boira, explica a VilaWeb que no hi ha motius ni tècnics ni econòmics per a desfer els nusos que entrebanquen la circulació franca de mercaderies i persones des del sud de la península cap a Europa. Boira remarca com han millorat les relacions amb Catalunya i com van a l’una a demanar al Ministeri de Foment espanyol que aplique solucions. En opinió de Boira, només motivacions polítiques poden justificar aquest menysteniment. —Què és el corredor mediterrani? —Són dues coses. És un projecte antic. La primera referència que tinc d’un sistema de transport que connectara el litoral mediterrani de la península Ibèrica és del 1918. Per tant, fa cent anys que reivindiquem aquest corredor. Però és un projecte que s’ha modernitzat amb la nova estructura europea, amb el nou mapa europeu del transport. Avui el corredor és un dels nou eixos prioritaris de transport d’Europa. La idea del corredor mediterrani m’agrada molt perquè és com un full de ruta, com un mapa: és un corredor i alhora un horitzó per a una societat. —El corredor és només de mercaderies o també de persones? —De mercaderies i de persones. I no ens centrem només en el ferrocarril. És també una carretera, són els ports, són els aeroports. Són les estacions intermodals. El futur és d’aquells països que permeten amb una relativa comoditat i facilitat intercanviar càrrega entre diversos mitjans de transport. Nosaltres, a l’estació de la Font de Sant Lluís, a València, podrem transferir càrrega almenys entre tres mitjans de transport: el vaixell, el tren i el camió. Avui això pràcticament és impossible. No fa molt de temps, la Unió Europea va publicar un mapa d’Europa que era com la imatge d’una xarxa de metro. En comptes de ser d’una ciutat, és d’un continent, i cada ciutat important d’Europa n’és una estació. Eixe mapa mostra que cap al 2030 Europa esdevindrà una mena de gran territori unit per unes comunicacions fluides, multimodals i de tota mena. —Aquesta imatge del mapa del metro és suggeridora, però sobre el terreny, en quina fase d’aquest projecte ens trobem? —Com que tinc una formació història, jo ho veig sempre des d’una perspectiva històrica i, per tant, hem de partir de la idea que aquesta teoria només esdevé realitat a partir de l’any 2011, 2012, quan Europa considera el corredor mediterrani part de la xarxa transeuropea. Per tant, en realitat, la trajectòria política i teòrica i conceptualment té un recorregut de poc temps. —Però la reivindicació és més antiga. —Sí. Però no formava part dels projectes europeus. Espanya no havia reclamat mai el corredor mediterrani ni l’havia inclòs en els projectes prioritaris transeuropeus que havia transmès a Brussel·les. Avui encara és un eix absolutament fragmentat que només és dibuixat en el mapa, però això ja és important perquè abans del 2011 no era ni al mapa. Al Ministeri de Foment no responen a les demandes que fem des de la Generalitat —El govern espanyol acaba de nomenar un coordinador per al corredor mediterrani. Això us fa pensar en un canvi d’actitud? —El coordinador era una figura necessària. Un dels problemes que tant Catalunya com el País Valencià ens hem trobat és la falta d’interlocutor. Encara recorde les paraules que ens va dir la ministra Ana Pastor quan li demanàrem un coordinador per al corredor: va dir que el millor coordinador era ella. Però, és clar, això no era operatiu. Tu no podies acudir a ningú per a parlar dels problemes tècnics. Per tant, la Generalitat valora positivament el nomenament d’un coordinador. Era una demanda nostra, de les dues Generalitats, i lamentem que no haja estat acordat. Hauria estat un bon inici d’una etapa nova que haguérem pogut donar opinió sobre una terna o sobre alguns noms. Volem que no siga només dialogant sinó que tinga poder de decisió, perquè si no té capacitat de decisió a ADIF i al Ministeri de Foment tindrem un coordinador que no serà operatiu. Fotografia: Prats i Camps. —Com són les relacions amb el ministeri? —Dissortadament no són bones. Però no per culpa nostra, sinó perquè al Ministeri de Foment no responen amb agilitat a les demandes que fa la Generalitat. Tenim molts punts damunt la taula i trobem que, potser pel canvi de ministre o pel que siga, no s’encaren. La llista de punts pendents és cada vegada més llarga. Tenim la mà oberta i la capacitat d’anar a Madrid demà mateix a parlar de segons quins temes, però si no trobem interlocució… —Quina és la qüestió que hi ha al capdamunt de la llista? —El corredor és essencial. Nosaltres no sabem, per exemple, què passarà entre Castelló i Tarragona. És una cosa tan senzilla com aquesta. —Què voleu dir? —No sabem quina infrastructura s’hi farà. Avui entre i València i Castelló hi tenim un tercer fil ferroviari. Un tercer fil significa que en l’amplada ibèrica s’ha situat un fil, un tercer rail, que permet que per aquell mateix espai hi puga circular un tren d’amplada internacional. El nostre objectiu és que, per exemple, un tren de mercaderies carregat a València o a Alacant o Múrcia o Almeria, puga circular directament cap al centre d’Europa. Demanem això. Avui dia, no es pot fer perquè la via no ho permet. Pràcticament tots els trens que ixen de l’estat espanyol i que vénen del País Valencià i de més al sud, van amb amplada ibèrica. Quan arriben a la frontera amb França, la mercaderia ha de canviar de tren. Això són entrebancs a l’exportació, un cost més alt per al transport. I els empresaris valencians o murcians ho porten tot amb camió, que és molt més ràpid i molt més econòmic. Per això nosaltres demanem que un tren carregat de mercaderies puga eixir de València o d’Alacant i arribar directament al mercat europeu. Això ara no pot ser. I encara no sabem quina solució tècnica vol donar el ministeri al tram que encara s’ha de resoldre que és el de Castelló a Tarragona. Que la segona i la tercera ciutats de l’estat espanyol no estiguen comunicades per un tren de gran velocitat o que tardes tres hores i mitja, pel cap baix, no té cap explicació tècnica ni econòmica —En la presa de decisions com aquestes, quin paper hi tenen, els governs autonòmics? —Aquest és el gran problema. Espanya té un problema en l’ordenació del territori. És a dir, en el disseny de les infrastructures i la planificació del territori. És un problema que no s’ha decidit mai a abordar. La constitució espanyola reserva la competència exclusiva de l’ordenació del territori a les comunitats autònomes. Espanya no pot ordenar el seu territori. Ens pareixerà bé o malament, però constitucionalment la competència d’ordenació del territori és exclusiva de les comunitats autònomes. En canvi, l’estat sí que dissenya les infrastructures generals. Per exemple, un tren, un AVE o una autopista. Però l’estat no pot intentar ordenar el territori per mitjà de les grans infrastructures, com fa en aquests moments, sense comptar amb les comunitats autònomes. Tantes vegades s’esgrimeix la constitució espanyola per a segons quines posicions, i en aquest cas l’estat hauria de reconèixer que la competència exclusiva d’ordenació del territori resideix en les comunitats autònomes. El que no pot fer és intentar ordenar el territori per la porta de darrere. —Un exemple d’això serien les facilitats dels valencians per a anar a Madrid i les dificultats per a anar a Barcelona. —Efectivament. A vegades pense que els arguments que s’utilitzen a Madrid sobre la unitat de mercat per a justificar segons quines actuacions en realitat són pura retòrica, perquè la unitat de mercat és més fàcil si vas a Madrid que no si vas a Barcelona. Un empresari que vulga exportar a Madrid ho pot fer més fàcilment, hi ha més unitat de mercat per dir-ho així, que si vol exportar a Barcelona, on hi ha una fragmentació clara dels mitjans de transport. Per tant, si de veritat es vol aconseguir la unitat de mercat, s’hauria de començar per unes infrastructures correctes en totes direccions. —Hi trobeu un interès polític, en el fet d’impedir una comunicació àgil entre el País Valencià i Catalunya? —No hi trobe cap més explicació. Que la segona i la tercera ciutats de l’estat espanyol no estiguen comunicades per un tren de gran velocitat o que tardes tres hores i mitja, pel cap baix, no té cap explicació tècnica ni econòmica. Espanya ha gastat més de 56.000 milions d’euros de fons europeus i de xarxes de transport transeuropees en sis o set anys i no s’ha encarat aquest punt. I entre València i Barcelona encara hi ha un tram de via única que són els 37 quilòmetres famosos, entre Vandellòs i Tarragona pràcticament. Per tant, si no és cap problema tècnic ni econòmic, què és? És evident que per a Madrid no ha estat mai una prioritat vertebrar tot l’eix mediterrani. —Amb el govern de Catalunya aneu a l’una a reclamar al ministeri? —I tant! Des del canvi de govern les relacions polítiques amb Catalunya han millorat. Això era una assignatura pendent, perquè en aquesta última dècada les relacions empresarials, acadèmiques, socials s’havien normalitzat molt. Faltaven les polítiques. Avui el diàleg entre la Generalitat Valenciana i la i la Generalitat de Catalunya sobre infrastructures si no és setmanal, és mensual i intercanviem molta informació. —I amb Múrcia? —El cas de Múrcia comença a ser interessant, també. Múrcia i Andalusia, sobretot Almeria, comencen a bascular cap a la defensa dels interessos reals dels territoris. I quan això siga així del tot, s’afegiran a la defensa, per exemple, d’un corredor mediterrani que a ells els interessa més que a ningú, perquè són més al sud. Fotografia: Prats i Camps. —Aquest canvi d’actitud també l’experimenten els grans empresaris valencians, que mentre governava el Partit Popular no havien alçat la veu per a demanar res i ara tenen un paper proactiu. Fins i tot l’Associació Valenciana d’Empresaris (AVE) organitza un seguit d’actes que van començar a La Encina i ara arribarà a Tarragona. —Jo diria que el canvi dels empresaris es produeix un poc abans del canvi polític. És cap al 2005 o 2006 quan les coses comencen a canviar. Quan ja es veu vindre la crisi econòmica i es té una visió més realista de l’economia valenciana i dels seus interessos. Les eleccions certifiquen un canvi polític, però el canvi social i empresarial ja s’havia fet abans. Jo recorde, per exemple, iniciatives de la Cambra de Comerç de València com unes jornades i un estudi sobre allò que s’anomenava l’espai econòmic mediterrani que aixoplugava les cambres de Catalunya, del País Valencià, de les Illes Balears i de Múrcia. Era una iniciativa pionera que es va dur a terme prou abans del canvi de govern. —Si no és una qüestió ni econòmica ni tècnica, en algun moment s’haurà de desfer el nus amb el govern espanyol. —Jo no sóc optimista. Lamente haver de dir que fins ara en el Ministeri de Foment veig bona voluntat, però pocs fets sobre el corredor mediterrani. És veritat que el nou ministre de Foment fa poc de temps que exerceix el càrrec, però ara per ara no veig un canvi revolucionari en l’actitud del ministeri. Per exemple, el ministre s’ha compromès amb el govern de Galícia que cada tres mesos anirà a visitar les obres de l’AVE a Galícia per fer-ne un seguiment personal. Bé. Jo espere que eixa mateixa celeritat i eixa mateixa supervisió s’aplique també a les nostres coses. —Quant costa l’AVE Madrid-Galícia? —El que no és escrit. —Hi ha una estimació dels passatgers que transportarà? —És incomprensible que la que va ser durant molts anys la segona línia més utilitzada per la gent, que encara avui és la principal línia ferroviària no d’AVE d’Espanya, que és l’Alacant-València-Barcelona no haja estat modernitzada. La primera era la Madrid-Sevilla perquè tenia l’alta velocitat. Una vegada es fa el tren de gran velocitat Madrid-Sevilla és evident des del punt de vista tècnic que la segona línia que s’havia d’haver modernitzat era la que més viatgers tenia, i en canvi no es va fer. Van passar per davant línies molt menys rendibles i molt menys útils. Avui encara, de les línies no AVE, la més utilitzada és l’Alacant-València-Barcelona. —Heu dit que el corredor mediterrani ara és una prioritat europea. Les institucions europees no poden obligar el govern espanyol a canviar aquest plantejament? —Des que som en el govern, la Generalitat Valenciana, al més alt nivell possible, ha participat, juntament amb la Generalitat Catalunya, en els fòrums europeus del corredor mediterrani. Jo crec que s’avança, però Europa funciona com un club d’estats i, per tant, en les comissions on participem hi ha un moment en que són els estats els que es queden directament parlant amb els funcionaris europeus. Les comunitats autònomes, en eixe cas, hem d’abandonar el fòrum i no sabem de què parlen. D’aquestes reunions no n’hi ha mai cap acta. Per tant, Europa obri el camí, cada vegada veiem més clar que la xarxa transeuropea marcarà el futur de les xarxes de transport de cada estat, però el canvi encara trigarà a veure’s. El tren de la costa podria vertebrar des de la Safor fins a la Marina, en una comarca que té un mig milió d’habitants aproximadament, molt més que províncies d’Espanya com Palència o Lleó, que tenen AVE —El País Valencià també té problemes de vertebració interna. El cas d’algunes línies fèrries és sagnant. Fotografia: Prats i Camps. —A diferència de Catalunya, nosaltres no tenim una xarxa de rodalia pròpia. Tenim l’empresa de Metro València i tenim ferrocarrils a Alacant i a València, però no tenim eixa estructura. No hi ha un tren que vertebre el País Valencià, és a dir, que puga anar des de les comarques de Castelló a les comarques d’Alacant d’una manera accessible. Per exemple, el dia que tinguem un tren de gan velocitat entre Valencià i Alacant gran part dels problemes de vertebració del país s’hauran resolt perquè un ciutadà de València podrà anar a Alacant en una hora i poquet o un d’Alacant podrà arribar a València en un termini molt raonable de temps. Avui és una aventura anar a Alacant des de València. Això encara s’ha de fer. Ara es va avançant en aquesta estructuració en allò que alguns denominen un AVE regional per dir-ho així. I, d’una altra banda, hi ha alguns altres projectes que el ministeri no ha abordat mai, com el tren de la costa, que és un tren que podria vertebrar des de la Safor fins a la Marina, en una comarca que aproximadament té mig milió d’habitants, molt més que províncies d’Espanya com Palència o Lleó, que tenen AVE. —Fer el trajecte en un tren Xàtiva-Alcoi és de valents. —Exactament. Això prové tot d’una política de l’estat que en un determinat moment decidí que tancarien línies que per a ells no eren rendibles. El que no pot fer l’estat és demanar a la Generalitat que pague línies que vol mantenir obertes o reobrir. És un servei general que ha de prestar l’estat, mentre les competències siguen de l’estat. A més, amb l’infrafinançament que tenim és impossible d’assumir un pagament. —Seria bo demanar les competències perquè la Generalitat gestionàs aquestes línies? —L’única possibilitat que tenim és la transferència de la rodalia a la Generalitat, com té Catalunya. Però, amb l’experiència catalana, si es fera eixa transferència, hauria de tenir almenys dues condicions. Una, un pla previ d’inversió i de capitalització d’eixes línies perquè estan abandonades des de fa molts anys. Ens haurien de passar uns serveis en condicions. I, en segon lloc, també és molt important que juntament amb les transferències dels serveis es transferira la xarxa. Perquè si tu només tens capacitat de disposar d’uns serveis i no d’ordenar la via per on funcionen, tindràs molts problemes perquè no dependran de tu ni l’estat de la via ni la utilització ni les altres coses. Aquests són els problemes que tenen a Catalunya. Per tant, sí a la transferència, sempre que es complisquen les condicions prèvies, sense les quals és impossible d’assumir una competència com aquesta. La Generalitat Valenciana ha desenvolupat una estratègia territorial per a tot el País Valencià que ja parla d’àrees funcionals, que és com l’agrupació de diverses comarques per a poder treballar més fàcilment. —Una altra qüestió pendent, que ve de molt lluny, és l’estructuració social del país, la comarcalització. És un tema que teniu molt estudiat des del punt de vista teòric. Com l’aplicareu des de l’administració? —Aquest país tenia una articulació molt tradicional que era municipi i província. Fora d’això, no hi havia una escala d’actuació ni de visió ni de territori. Jo diria que ni tan sols hi havia una escala de país. La primera cosa que hem fet és detectar quins són els primers buits que calia omplir. I n’és un l’escala metropolitana. Això, vist des de Barcelona o fins i tot des de Madrid no pareix una gran novetat, però vist des de València sí que ho és. Per primera vegada, hem iniciat els treballs per a la redacció de plans metropolitans per a l’àrea de València, per a l’àrea funcional de Castelló i per a l’àrea funcional d’Alacant i Elx. Per tant, els tres grans nuclis de població del País Valencià disposaran en un termini raonable d’un pla metropolità. Aquests plans intenten dissenyar el territori, són plans físics d’organització territorial que a més ajuden a coordinar les planificacions municipals que és una altra de les coses que tenim absolutament descoordinades. La ciutat de València tenia, a més, una assignatura pendent, que era una autoritat del transport metropolità, que en qualsevol ciutat europea existeix. I l’hem creada amb l’Ajuntament de València. La comarcalització és més a prop de la descentralització de serveis o de les mancomunitats. En aquests moments, la Generalitat té un projecte de llei de mancomunitats que arreplegarà aquesta visió. Jo estaria molt atent a l’experiència de la comarcalització a Catalunya, per exemple, per, si és possible, millorar eixe procés que també ha tingut problemes. El país ha canviat molt. Avui algunes comarques són massa petites per a ser unitats d’estructuració funcional. La Generalitat Valenciana ha desenvolupat una estratègia territorial per a tot el País Valencià que ja parla d’àrees funcionals que és com l’agrupació de diverses comarques per a poder treballar més fàcilment. —Els municipis entenen aquesta feina? —No és fàcil. És una de les sorpreses que m’he endut. Pensava que les coses eren més clares, però el canvi de model no és fàcil. Un dels objectius d’aquesta conselleria ha estat canviar el paradigma d’ordenació del territori d’aquest país. Fins ara es basava en l’individualisme municipalista. És a dir, cada municipi podia fer el que volguera i el que podia, però això clarament és ineficient, i a més ha fet que alguns municipis acaben arruïnats perquè cada un volia tindre el seu polígon industrial, la seua piscina coberta i el seu teatre municipal. Hem de canviar la manera de pensar el territori i això no és una cosa nostra. Europa acaba de convocar els fons europeus per a municipis i ja obliga que per a presentar-t’hi, si eres un poble xicotet, hages de fer aliances amb municipis veïns. Europa ja obliga a la coordinació municipal. Això encara és molt nou per a molts municipis que no estaven habituats a treballar amb els veïns, però ara pràcticament és una exigència d’Europa per a aconseguir segons quins projectes. —Fa poc heu presentat a les corts la Llei de la Funció Social de l’Habitatge i us han acusat de fer una llei intervencionista. —Vull cridar l’atenció sobre el títol. La Funció Social de l’Habitatge. Per exemple desnonaments, altres actuacions que anaven lligades a la idea que l’habitatge no tenia una funció social i només tenia una funció lligada a la propietat privada. Jo crec que s’ha intentat manipular el sentit de la llei. No va contra la propietat privada, no expropiarà habitatges com algú diu, de manera poc racional. En algun sentit intervé quan l’administració detecte empreses o bancs que tenen desenes d’habitatges buits sense donar-los ús, sense la capacitat de posar-los al servei de resoldre un problema. Nosaltres avui tenim persones sense habitatge i habitatges sense persones. I això no és racional de cap manera. Ningú no es pot sentir amenaçat. Una persona que tinga un habitatge que només utilitza a l’estiu, per exemple. La llei avança en la funció social de l’habitatge, és un canvi de paradigma absolutament en el que fins ara era. —Veniu del món acadèmic, de la universitat. Com són les relacions entre execució política i pensament? —Des de les universitats es fa una feina molt interessant, una feina acadèmica que jo defenc sempre. Alguns diuen que massa teòrica, però jo crec que sense una teoria les coses no van endavant. Per tant, continue defensant la visió que del món acadèmic s’ha tingut, per exemple, sobre l’ordenació del territori i la planificació de les infrastructures. Fins al punt que nosaltres hem intentat restaurar les relacions amb les universitats que fins ara eren trencades. La Generalitat no parlava amb les universitats, crec que era una gran mancança. Hem restablert els ponts a través de les càtedres, que permeten la transferència de coneixements des de la universitat al món de l’administració.

Summary: Josep Vicent Boira: ‘Espanya té un problema amb l’ordenació del territori, però no pot resoldre’l per la porta de darrere’


‘Hi ha una formació política que contracta una persona perquè els assessori i els ajudi a presentar uns escrits a la JEC i a la tarda aquella mateixa persona resol dins la JEC de donar la raó a aquell mateix partit polític.’ D’aquesta manera s’ha referit avui l’advocat Gonzalo Boye a Ciutadans i a Andrés Betancor, un catedràtic de dret administratiu de la Universitat Pompeu Fabra a qui Ciutadans pagava un sou mentre era vocal de la Junta Electoral espanyola (JEC). Boye, en declaracions a RAC-1, ha afegit: ‘Això té una importància penal i política. Les actuacions del senyor Betancor, instades per Ciutadans, han afectat la composició del Parlament Europeu’, referint-se a les decisions sobre la condició d’eurodiputats de Carles Puigdemont, Clara Ponsatí i Toni Comín. I no únicament això, perquè també va maniobrar quan era membre de la JEC per actuar contra el president Torra pels llaços grocs a la Generalitat. Unes accions que van acabar amb la condemna per desobediència, pendent de resoldre’s ara al Tribunal Suprem espanyol. És per aquest escàndol destapat avui per ElDiario.es, i per les implicacions penals que pot tenir, que el president Torra ha anunciat que presentaria una querella per suborn, prevaricació i delicte electoral contra Betancor, perquè en l’origen de la inhabilitació de Torra per desobediència hi ha decisions de Betancor. El president, a més, diu que això ‘posa en dubte totes les decisions preses per la JEC aquests últims dos anys’. Boye ha exposat en un enfilall de piulets quines eren les irregularitats que implicava el fet que Ciutadans hagués pagat un sou a Betancor mentre tenia veu i vot a la JEC. Vol que la querella que presentarà Torra contra Betancor acabi arribant al Tribunal de Justícia de la Unió Europea i al Parlament Europeu. @josepcosta y resulta que, además, el hijo es asesor de Garicano en el Parlamento Europeo… esto lo explicaría todo — Gonzalo Boye (@boye_g) February 27, 2020 @josepcosta me acuerdo que cuando cuestionamos las extravagantes decisiones de la JEC el Supremo nos dijo que no podíamos hacerlo porque la JEC llevaba funcionando 40 años con “extraordinaria pulcritud y eficacia”… lo de eficacia no lo dudo pic.twitter.com/8XhUCir9bN — Gonzalo Boye (@boye_g) February 27, 2020 No nos olvidemos que fue esta JEC, con Betancor trabajando a sueldo para ciudadanos, la que declaró inelegibles a @KRLS @toni_comin y @ClaraPonsati y la que luego se negó a comunicar al @Europarl_ES sus nombres como electos que es lo que nos llevó al @EUCourtPress — Gonzalo Boye (@boye_g) February 27, 2020 Fue esta misma JEC, con Betancor cobrando de Ciudadanos, la que sancionó al President @QuimTorraiPla y le denunció ante Fiscalía que, finalmente, presentó querella en su contra ante el @tsj_cat por “desobedecer” una orden de la JEC instigada por el propio Betancor — Gonzalo Boye (@boye_g) February 27, 2020 ¿Te acuerdas @josepcosta que el @tsj_cat en todo momento se negó a que tomásemos declaración como testigo a Betancor y resto de miembros de la JEC para poder así probar sus conflictos de intereses como denunciantes del President @QuimTorraiPla ? — Gonzalo Boye (@boye_g) February 27, 2020 ¿Te acuerdas @isaelbal lo que dice la sentencia del @tsj_cat sobre nuestro intento de acreditar que la JEC, como denunciante de @QuimTorraiPla , no era un organismo imparcial? Menos mal que esa alegación la hemos mantenido en el recurso de casación pendiente ante el Supremo — Gonzalo Boye (@boye_g) February 27, 2020 Parece ser que no eran ideaciones nuestras sino un presunto caso de corrupción que explicaría las aberrantes decisiones de la JEC y que tanto daño han hecho a la vida política y a la democracia… 40 años de “pulcritud y eficacia” pero ni un día más por lo visto — Gonzalo Boye (@boye_g) February 27, 2020 La gravedad de lo descubierto trasciende las fronteras porque la JEC, con Betancor a sueldo de Ciudadanos, engañó al @Europarl_ES y ha provocado diversas demandas pendientes ante el @EUCourtPress así como otras tantas en el Supremo más una condena penal a @QuimTorraiPla — Gonzalo Boye (@boye_g) February 27, 2020 Han hecho trampas a la esencia de la democracia y lo han hecho por “precio o recompensa”… el tema no se puede quedar en un titular porque la JEC es la “autoridad central electoral”, en términos del TJUE, y lo sucedido es muy, muy grave:https://t.co/XAOPF20nQU — Gonzalo Boye (@boye_g) February 27, 2020 @josepcosta esta parece ser la clave de todo: pic.twitter.com/cpfd3Bbnq8 — Gonzalo Boye (@boye_g) February 27, 2020 @josepcosta @isaelbal ¿os acordáis de lo que ayer nos decía la Fiscal del Supremo en relación con el recurso de casación del President @QuimTorraiPla ? ¿Seguirá manteniéndolo hoy? pic.twitter.com/sfuxmDufMm — Gonzalo Boye (@boye_g) February 27, 2020

Summary: Boye engega l’ofensiva legal contra el vocal de la JEC que cobrava de Ciutadans


Una vintena d’activistes han ocupat avui a migdia la botiga oficial del Barça al passeig de Gràcia de Barcelona com a protesta pel patrocini de Beko. ‘Aquesta empresa forma part del grup empresarial Koc, un dels fabricants d’armament més grans de Turquia. Koc proporciona armes i vehicles militars al règim autoritari d’Erdogan, que els utilitza per massacrar el poble kurd’, han recordat els concentrats. Alguns són integrants del Comitè de Resistència Internacionalista i uns altres de la plataforma Azadi de solidaritat amb el poble kurd. ‘Beko té les mans tacades de sang i reclamem al Barça que rescindeixi el contracte amb aquest patrocinador oficial del club’, ha exigit Azadi. ‘Tot plegat per coherència amb els valors democràtics, de llibertat, respecte i dret d’autodeterminació que representa el club. El Barça no ha de ser còmplice d’Erdogan‘, han conclòs els concentrats. ‘No és la primera vegada que el FC Barcelona passa per alt els seus valors per culpa d’un patrocinador. Recordem que fa tan sols uns anys era el règim de Qatar qui patrocinava el Barça’, ha puntualitzat la plataforma Azadi, que impulsa la campanya ‘Riseup 4 Rojava’ (‘Alceu-vos pel Kurdistan Occidental’) en suport dels kurds.

Summary: Ocupen la botiga oficial del Barça al passeig de Gràcia com a protesta pel patrocini de Beko


La Universitat Catalana d’Estiu (UCE) ha organitzat a Prada la taula rodona ‘Catalunya Nord i el procés‘. Ha Comptat amb les intervencions de Francesc Calvet, senador i batlle del Soler (Rosselló); Nicolau Garcia, vice-president del Consell Departamental dels Pirineus Orientals; Joan Pau Billes, batlle de Pesillà de la Ribera (Rosselló): Hervé Pi, president de Catalunya Nord per la Independència; Pere Becque, advocat i vice-president d’Òmnium de Catalunya Nord. L’acte el moderarà Joan Becat, secretari del patronat de la Fundació UCE. La Catalunya Nord ha jugat un paper fonamental en el procés d’independència del Principat. Fou on van arribar, es van emmagatzemar i distribuir les urnes de l’1-O. A més, entitats i càrrecs públics, com un centenar de batlles, van signar un manifest de suport a les llibertats i contra la repressió de l’estat espanyol. Podeu recuperar la taula rodona ací (minut 05:58).

Summary: ‘Catalunya Nord i el procés’: taula rodona a la Universitat Catalana d’Estiu


El Consorci del Museu de Lleida ha recorregut contra l’ordre de lliurament de les quaranta-quatre obres de Sixena. Ha presentat un recurs al jutjat d’instrucció número 1 d’Osca per a oposar-s’hi com a resposta a la inacció del govern espanyol, que va decidir de no presentar cap recurs en nom de la Generalitat. El Consorci ha tingut el suport jurídic de la Diputació de Lleida. Segons que explica el diari Segre, l’escrit argumena que es vulnera la tutela judicial efectiva perquè s’impedeix la compareixença del Consorci com a posseïdor de les obres i considera improcedents les mesures acordades. Avui, el ministre de Cultura espanyol, Íñigo Méndez de Vigo, ha argumentat que ja hi havia hagut ‘molts recursos’ de la Generalitat. No obstant això, el Museu de Lleida no s’ha conformat i ha decidit de continuar el litigi judicial.

Summary: El Museu de Lleida planta cara al govern espanyol i recorre contra l’ordre de lliurament de les obres de Sixena


El Tribunal Suprem espanyol no abordarà fins al setembre la discussió sobre si investiga el president del PP, Pablo Casado, pel seu màster. La titular del jutjat d’instrucció número 51 de Madrid, Carmen Rodríguez-Medel, ha elevat la causa a l’alt tribunal perquè Casado és aforat i no pot continuar practicant diligències que l’afectin. Per això, demana que sigui el Suprem que el citi com a investigat i li demani els treballs que diu que va aportar per aprovar el màster i l’ordinador amb què assegura que els va fer. Segons fonts jurídiques, no serà fins al setembre que la sala d’admissions del Tribunal Suprem donarà trasllat a la fiscalia perquè es posicioni. Un cop escoltat el ministeri públic espanyol, la sala haurà de fer un informe sobre la competència i el contingut de la petició que li fa la jutgessa de Madrid, que veu indicis delictius de prevaricació administrativa i suborn impropi. A més, fonts fiscals han dit que no recorreran la decisió de Rodríguez-Medel d’elevar la causa al Suprem. El president del PP, Pablo Casado, va comparèixer dilluns per reiterar que havia aconseguit el títol seguint tots els protocols establerts, tot i que la jutgessa de Madrid parla d’un ‘regal’ que li hauria fet l’ex-director de l’Institut de Dret Públic, Enrique Álvarez, per la seva rellevància política i institucional. El curs 2008-2009, Casado ja era diputat del PP a l’Assemblea de Madrid i president de Nuevas Generaciones.

Summary: El Tribunal Suprem no decidirà fins al setembre si investiga Casado pel màster


L’Associació de Municipis per la Independència (AMI) ha enviat als 786 municipis adherits una pancarta amb el lema ‘Republiquem’ per tal que els ajuntaments la pengin al balcó dilluns vinent, coincidint amb l’aniversari de l’1-O, a les nou del matí. La proposta, oberta als consistoris que no estan adherits a l’AMI, pretén ser de ‘suma’ i per ‘compartir projecte’, de manera que s’hi senti ‘còmode gent molt diversa políticament’. Així ho ha explicat el president de l’entitat, Jose Maria Cervera, en una roda de premsa aquest dimecres a Barcelona. Alhora, l’AMI promou un manifest, també sota el lema ‘Republiquem’, amb onze punts polítics, dos dels quals es refermen amb els resultats de l’1-O: ‘El compromís és viu i treballarem per materialitzar la creació de la república catalana’. Tant la lona vermella als balcons com la lectura del manifest són dues de les accions que l’AMI impulsa dins de la campanya ‘Republiquem’, una proposta ‘paraigua’ per a diversos actes que aniran desgranant els propers dies. I totes dues es duran a terme a diversos ajuntaments del territori a les 9h del matí del dia 1 d’octubre, un any després que obrissin els centres electorals. L’AMI proposa que els alcaldes i els regidors llegeixin després el manifest, d’onze punts. Al document, es comprometen amb el país, la història, la llengua i la cultura; amb el municipalisme com a via de progrés i creixement; amb els valors democràtics per a l”equitat i justícia’; també es fan seu un compromís amb la pau i el diàleg per busca runa solució pacífica i acordada i amb ‘vetllar pel compliment’ de les llibertats individuals i els drets fonamentals. El compromís del món local independentista també és amb les persones ‘anònimes’ de l’1-O, amb els resultats de les urnes d’ara fa un any i amb ‘els presos polítics i exiliats’. Alhora, els alcaldes i regidors de l’AMI, en aquest manifest unitari per l’1-O, també traslladen el seu suport a les persones investigades del món local, i un onzè compromís amb una ‘república catalana’. ‘L’1-O del 2017 es va votar sense matisos per la república catalana; un any després, nosaltres, alcaldes i alcaldesses catalans, ens comprometem a fer-la créixer una mica més cada dia’, conclou el text.

Summary: L’AMI promou el desplegament de pancartes amb el lema ‘Republiquem’ als ajuntaments l’aniversari de l’1-O


El ple del Parlament de Catalunya va aprovar, ahir, una reforma de l’article sobre l’aprovació de lleis per lectura única. Pocs minuts després, Mariano Rajoy demanava al consell d’estat un dictamen urgent per a poder impugnar la reforma al Tribunal Constitucional. Fins ara, l’article 135 del reglament del parlament exigia la signatura de tots els grups per a tramitar proposicions o projectes de llei per la via ràpida de lectura única. La votació d’ahir habilita els grups del parlament a tramitar lleis per lectura única amb el suport de la majoria absoluta de la cambra. Aquest canvi ha de facilitar que les lleis que es tramiten sota l’amenaça constant de la repressió política i judicial espanyola puguin esquivar els entrebancs i el filibusterisme practicat per l’estat espanyol i els grups que defensen l’statuo quo. Recursos anunciats Amb tot, els grups que defensen que no es pugui votar el futur polític de Catalunya han anunciat que portaran la reforma del reglament al Tribunal Constitucional espanyol perquè sigui suspesa. Caldrà veure si aquesta reforma –que alguns mitjans nacionalistes espanyols han arribat a anomenar-la ‘cop d’estat’– també rebrà una impugnació del govern de Mariano Rajoy. Si la reforma és impugnada al TC pel govern, serà suspesa automàticament en aplicació del reglament del tribunal. Si això passa, caldrà veure quines alternatives té la majoria parlamentària per a aprovar la llei del referèndum d’acord amb el mandat democràtic electoral. I quines són aquestes alternatives? Dues vies Per començar, es presenten dues opcions bàsiques: no acatar la possible suspensió del TC de la reforma del parlament o tramitar la llei per la via ordinària. Totes dues opcions són conflictives i el govern i la majoria parlamentària les volen evitar. La desobediència a una suspensió del TC de la reforma aprovada ahir incompleix, d’entrada, la doctrina que vol seguir el grup majoritari de Junts pel Sí: mantenir la legalitat vigent fins a l’aprovació parlamentària –democràtica i majoritària– d’una nova legalitat catalana. A més, en aquest cas, la desobediència exigiria la complicitat de la mesa del parlament, la junta de portaveus, els grups parlamentaris, etc. Dos inconvenients per a la tramitació ordinària La via de la tramitació ordinària –el procediment legislatiu comú, segons el reglament– té dos inconvenients. El primer: els terminis són massa llargs i seria complicat d’arribar a temps per a fer la convocatòria del referèndum per a l’1 d’octubre, tal com s’ha anunciat. Cal tenir en compte que el recorregut pot durar gairebé quaranta dies, si s’exhaureixen els terminis previstos i es convoquen les comissions i els plens imprescindibles sense deixar passar setmanes entre cada tràmit. Si hi afegim que, entremig, es farà l’aturada de vacances de la primera quinzena d’agost, és impossible tenir la llei aprovada per aquest procediment comú. El segon inconvenient: la vulnerabilitat del procés. És a dir, la tramitació de la llei quedaria exposada a les inclemències político-judicials de manera constant. En aquest cas, no s’impugnaria el reglament sinó la llei abans de poder ser aprovada al ple del parlament. La via del procediment legislatiu comú queda descartada per la majoria parlamentària. Quina opció queda? Si la majoria parlamentària troba obstruïts els camins normals que ja hem comentat, tan sols té un últim recurs: l’article 81.3 del reglament del parlament. L’article 81 regula el funcionament de l’ordre del dia dels plens. I el tercer punt d’aquest article diu: ‘L’ordre del dia del ple pot ésser alterat si aquest ho acorda, a proposta del president o a petició de dos grups parlamentaris o d’una cinquena part dels membres del parlament, i també pot ésser alterat quan hi obliga el compliment d’una llei. Si s’hi ha d’incloure un assumpte, aquest ha d’haver complert els tràmits reglamentaris que li permeten d’ésser-hi inclòs, llevat d’un acord explícit en sentit contrari, per majoria absoluta.’ Acord explícit per majoria absoluta Diu que l’ordre del dia pot ser alterat a petició de dos grups. I que s’hi pot incloure un assumpte que hagi complert els tràmits reglamentaris ‘llevat d’un acord explícit en sentit contrari’ per majoria absoluta. Per tant, la proposició de llei del referèndum d’autodeterminació presentada per Junts pel Sí i la CUP podria arribar a votació al ple sense haver passat els tràmits que indiquen el procediment legislatiu comú o el procediment de lectura única (que en aquest supòsit hauria estat suspès pel TC). El precedent que no agrada a la minoria El 81.3 és un articulat que ja ha estat motiu de discussió dels grups parlamentaris, almenys en una ocasió recent. El 17 de maig passat, els grups de Catalunya Sí que es Pot i la CUP van demanar d’alterar l’ordre del dia, fent servir el 81.3 del reglament, per sotmetre a votació unes resolucions que exigien al govern que canviés la posició dins el consorci del Palau de la Música de manera que acusés CDC pel cas de les comissions per obra pública. A més, aquell dia, a banda d’incloure aquest punt a l’ordre del dia, el parlament també va aprovar per unanimitat d’escurçar el període per a la presentació d’esmenes de set dies a setanta-cinc minuts i ometre’n la publicació al diari oficial de la cambra. Interpretacions interessades de l’article L’alteració de l’ordre del dia a petició de dos grups –com estipula el reglament– i l’escurçament dràstic del període de presentació d’esmenes es poden fer segons l’article 81.3 per ‘un acord explícit’ de la majoria absoluta. El 17 de maig, els grups contraris al referèndum de l’1 d’octubre es van afanyar a dir que calia una votació per unanimitat per a fer aquestes dues alteracions. Però el reglament és molt clar en el seu articulat. Estipula que l’alteració es pot fer ‘a proposta del president o a petició de dos grups parlamentaris o d’una cinquena part dels membres del parlament’ i pot incloure’s un punt que no hagi complert els tràmits habituals si hi ha l’acord explícit de la majoria absoluta. Compliment d’una doctrina en previsió dels tribunals internacionals Tot amb tot, si els grups contraris al referèndum o el govern espanyol s’entesten a impedir l’acompliment del mandat democràtic del govern i de la majoria parlamentària en relació amb el referèndum d’autodeterminació, ho hauran de provar una vegada ja s’hagi aprovat la llei. I el segon punt de l’article tercer de la llei en qüestió diu: ‘Aquesta llei estableix un règim jurídic excepcional adreçat a regular i a garantir el referèndum d’autodeterminació de Catalunya. Preval jeràrquicament sobre totes aquelles normes que hi puguin entrar en conflicte, en tant que regula l’exercici d’un dret fonamental i inalienable del poble de Catalunya.’ Per tant, s’haurà establert una llei per vies legals i reglamentàries que prevaldrà per damunt de les que hi puguin entrar en conflicte, inclosa la constitució espanyola. La doctrina d’instaurar una llei sense incomplir la llei –invocada especialment per al compliment dels requeriments de la sentència sobre Kossove i els hipotètics processos judicials futurs en tribunals internacionals– haurà trobat el seu camí, també en aquest cas.

Summary: Com s’aprovarà la llei del referèndum si el TC suspèn la reforma del reglament


BARCELONA, 7 (EUROPA PRESS) L’actual sotsdirector gerent del Museu Nacional d’Art de Catalunya (Mnac) i exdirector general de Patrimoni Cultural de la Generalitat, Josep Maria Carreté, ha estat seleccionat com a nou gerent del Museu d’Art Contemporani de Barcelona (Macba). Al procés de selecció de la plaça s’hi van presentar 23 candidatures –14 homes i 9 dones–, i la seva missió és dirigir l’equip del museu i dels seus recursos amb la màxima eficàcia i eficiència en la gestió, ha informat aquest dijous el Macba en un comunicat. Amb la incorporació de Carreté, el director del Macba, Ferran Barenblit, completa el seu equip: “L’àmplia experiència museològica i en innovació organitzativa de Carreté ha estat decisiva en la seva elecció”, ha sostingut Barenblit. La seva incorporació es produirà de manera efectiva l’1 de setembre, juntament amb la de la nova conservadora cap del Macba, Tanya Barson, actual conservadora d’Art Internacional de la Tate Modern, i del nou cap de Programes, Pablo Martínez. Carreté va ser des del 2012 sotsdirector gerent del Mnac, i amb anterioritat a aquest càrrec va ser director general de la Fundació Pau Casals, director general de Patrimoni Cultural de la Generalitat, director del Museu d’Arqueologia de Catalunya; ha exercit la docència i és autor o coautor de 7 llibres i 25 articles relacionats amb la gestió patrimonial i museística.

Summary: Josep Maria Carreté, nou gerent del Macba


La UGT ha fet, finalment, una crida a participar en la manifestació de demà, que té com a lema ‘Llibertat’. El sindicat forma part de la llista d’entitats adherides a la mobilització –n’hi ha mig miler– i, en un comunicat, apel·la a la pluralitat per defensar que ‘cadascú actuï en funció de les seves conviccions personals’. ‘Sempre hem defensat i mai defallirem a reclamar drets, llibertats, cohesió social i diàleg, més necessaris ara que mai, per trobar solucions a la situació que pateix avui el nostre país’, diu el sindicat. ‘Hem participat i participarem en tots els espais compartits i plurals per a reforçar la cohesió i la convivència’, afegeixen. Guia de la manifestació del 26 d’octubre contra la repressió Ahir, el secretari general de la UGT a Catalunya, Camil Ros, ja va anunciar que assistiria a la manifestació. 📹 Camil Ros @camilros secretari general de la #UGTdeCatalunya participarà a la manifestació convocada per aquest dissabte pic.twitter.com/6CjzOgkqcP — UGT de Catalunya (@ugtcatalunya) October 24, 2019 CCOO se’n desmarca Per la seva banda, CCOO s’ha desmarcat de la mobilització i el seu secretari general, Javier Pacheco, no hi assistirà. El sindicat no ha fet cap crida a participar-hi, tot i que sí que va aprovar una resolució contra la sentència i s’ha expressat a favor de l’alliberament dels presos polítics. Dimarts, en tres piulets, CCOO va explicar que treballaven per impulsar una manifestació que reivindiqui la llibertat dels presos, el diàleg per a una solució política i la recuperació de la cohesió social. CCOO conjuntament amb la resta d'entitats treballem per impulsar una manifestació que reivindiqui la llibertat dels presos, el diàleg per la solució política i la recuperació de la cohesió social. https://t.co/ygKYl5Wgkj — CCOO de Catalunya (@ccoocatalunya) October 23, 2019 CCOO respecta i volem que se sentin respectats tots els afiliats i afiliades que participin en totes les mobilitzacions pacífiques com la manifestació del 26-O. — CCOO de Catalunya (@ccoocatalunya) October 23, 2019

Summary: La UGT fa una crida a participar en la manifestació de demà, però CCOO se’n desmarca


La Internacional Liberal va publicar ahir un comunicat contundent en suport d’Artur Mas, arran del judici contra el 9-N. A més, el secretari general de la Internacional Liberal, Emil Kirjas, va fer unes declaracions rotundes: ‘La Internacional Liberal demana al govern d’Espanya que respecti la voluntat del poble de Catalunya en totes les matèries, inclosa l’autonomia i la independència’. I va afegir: ‘Quan un govern perd el contacte amb la realitat pot acabar perdent el control del territori. I és evident que Artur Mas sortirà reforçat d’aquesta farsa, d’aquest teatre. Es mereix tot el suport.’ La Internacional Liberal agrupa els partits liberals de tot el món: en total, més de cent. En formen part, entre més, el Partit Liberal d’Andorra, l’FDP alemany, els liberal-demòcrates britànics i el Partit Liberal canadenc de Justin Trudeau. Partits membres de la Internacional Liberal governen ara mateix en països com ara Bèlgica, el Canadà, Croàcia, Dinamarca, els Països Baixos, Finlàndia, Geòrgia, la Costa d’Ivori, el Marroc, Taiwan, Colòmbia i l’Argentina.

Summary: La Internacional Liberal fa costat a Mas i demana a Espanya que respecti el dret d’independència


El terratrèmol polític ocasionat pel Brexit ha obert una nova via per a Escòcia, que ja havia avisat de demanar un segon referèndum si a Anglaterra guanyava l’opció de sortir de la UE. I sembla que a poc a poc les peces s’arrengleren bé per a la primera ministra escocesa, Nicola Sturgeon. Ahir va negociar de tu a tu amb la UE i, malgrat que molts s’hi oposaven –posem per cas Mariano Rajoy–, va ser rebuda pel president del Parlament Europeu, Martin Schultz, i el de la Comissió Europea, Jean-Claude Juncker. Però també li arriba suport de l’oposició, el Partit Laborista escocès, on ha començat a haver-hi un degoteig de partidaris de demanar un segon referèndum. El laborista més veterà al Parlament Europeu, David Martin, va sorprendre ahir reconeixement que el resultat del referèndum britànic deixa Escòcia en una posició òptima per a demanar un segon referèndum d’autodeterminació. La independència no és la via que prefereix, però tampoc no es veu amb cor de dir quina és la millor solució: ‘La qüestió és si per assegurar la millor relació possible amb Europa hem d’avançar cap a la independència o si, dins el Regne Unit, podem trobar una solució per a mantenir la màxima quantitat possible dels beneficis que aporta la UE.’ Malcolm Chisholm, ex-ministre de Sanitat escocès, va anar més enllà. Va dir al Financial Times que molts escocesos canvien d’opinió, en al·lusió al referèndum del 2014: ‘Crec que molta gent que va votar no ara es va movent cap al sí.’ I va afegir sense dubtar: ‘Jo ara votaria a favor de la independència.’ I Eric Joyce demanava al seu bloc personal de convocar una segona consulta com més aviat millor. Aquesta posició que comencen a prendre alguns laboristes escocesos ja la va demanar dies enrere Henry McLeish, ex-primer ministre escocès i membre del Partit Laborista: ‘Hem d’acceptar que dir no a la independència no és una bona estratègia ni cap solució.’ Alhora, va animar els seus companys de partit a demanar un segon referèndum. Comencen a fer-li cas.

Summary: Degoteig de partidaris d’un segon referèndum dins el partit laborista escocès


Ingredients: (per a 4 persones) 8 carxofes 4 talls de pernil finets 4 ous 1 botifarra crua oli d’oliva sal, pebre negra suc de llimona Elaboració: En una cassola, amb dos dits d’oli, posem les carxofes a coure, pelades i tallades en sis trossos (les haurem ruixat amb llimona perquè no s’ennegreixin). A foc suau, les fem fins que siguin cuites. Les escorrem i reservem. Amb el mateix oli de la cassola, fregim la botifarra tallada a rodanxes petites. Fem els ous escalfats: en un cassó amb aigua bullent, amb dues cullerades de vinagre i un polsim de sal, tirem els ous (sense closca), un cada vegada, un minut i ja seran cuits. Muntem el plat: fem un llit de carxofes amb les rodanxes de botifarra. Posem l’ou escalfat a sobre, el salpebrem i el cobrim amb el tall de pernil.

Summary: Recepta: Carxofes amb ous escalfats i pernil


L’ex-governador de l’estat Bihar Ram Nath Kovind ha estat triat nou president de l’Índia. Kovind pertany a la comunitat dalit, el rang més baix del sistema tradicional de castes, antigament coneguda amb el nom de ‘intocables’. Substitueix en el càrrec Pranab Mukherjee. Kovind ha aconseguit el 65% dels vots davant de Meira Kumar, també de la comunitat dalit i candidata del principal partit de l’oposició, primera presidenta del parlament del país (2009-2014) i ex-ministra de Justícia Social. La votació es va fer dilluns, quan 4.896 representants de les dues cambres del parlament i les assemblees regionals van decidir entre els dos candidats dalits. Es tracta del segon president de la comunitat dalit des de la independència de l’Índia l’any 1947 després de Kocheril Raman Narayanan (1997-2002). Kovind jurarà el càrrec el 25 de juliol.

Summary: L”intocable’ Ram Nath Kovind, nou president de l’Índia


L’acord programàtic entre el PP i Ciutadans a Andalusia conté un error important en el punt número 85, de ‘Mesures de desenvolupament i prosperitat per a un nou govern a Andalusia’: ‘Defensarem els drets de les persones lesbianes, gais, bisexuals, transsexuals, “transgènic” i intersexuals’, diu. Aquesta redacció confon el terme ‘transgènere’, que fa referència a les persones amb identitat o expressió de gènere diferent del sexe assignat al naixement, amb la paraula ‘transgènic’, que serveix per a definir els aliments modificats genèticament.

Summary: Defensar les persones ‘transgènic’: l’error garrafal en l’acord del PP i Ciutadans a Andalusia


L’advocat de la Generalitat ha presentat un recurs de reposició contra la decisió del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya que ordenava al president del govern, Quim Torra, de retirar abans de quaranta-vuit hores la pancarta en favor dels presos polítics i exiliats del balcó del Palau de la Generalitat. A l’escrit, de catorze pàgines, el lletrat demana de suspendre la mesura cautelar i el requeriment personal fet al president Torra dilluns a la tarda, al·legant que l’ordre vulneraria la llibertat d’expressió del president. A més, considera que la interlocutòria de mesures cautelars entra en el fons de l’assumpte, cosa que no pot fer, sinó que simplement ha de vetllar perquè l’execució de l’acte pugui fer perdre la finalitat legítima del recurs.

Summary: El govern recorre contra l’ordre del TSJC de retirar la pancarta dels presos polítics del Palau de la Generalitat


TARRAGONA, 11 (EUROPA PRESS) L’Aeroport de Reus ha estrenat la connexió amb Londres-Southend, operada per la companyia Stobart Air, ha informat en un comunicat aquest dijous. Es tracta del vol inaugural de la companyia irlandesa que ha començat a operar aquest estiu en les instal·lacions aeroportuàries del Baix camp. La connexió amb Londres-Southend s’operarà tres vegades per setmana, tots els dilluns, dimecres i dissabtes, i amb aquesta nova ruta l’Aeroport de Reus ofereix connexions amb 16 destinacions al Regne Unit, pels quals les companyies han posat a la disposició dels passatgers prop de 364.000 seients.

Summary: L’Aeroport de Reus estrena connexió amb Londres-Southend de la mà de Stobart Air


Salvades les reticències, superats els interrogants, amb el pic de gosadia imprescindible per a tirar endavant, l’any 1993 es constituïa, a la comarca de la Vall d’Albaida, el premi literari que duu el seu nom i que és l’únic que té la narrativa eròtica en català. Ha superat els intents de silenciar-lo, de convertir-lo en anècdota o d’acabar-lo esborrant, i ja se situa com un referent ineludible del calendari literari. I enguany, al voltant de Sant Joan, com ja és tradició, lliura el guardó que fa vint-i-cinc. Aquest premi va ser creat per la Mancomunitat de Municipis de la Vall d’Albaida el 1993. Des d’aleshores han passat més anys que premis i, amb tot, arriba al vint-i-cinquè aniversari en plena forma. La celebració serà a Alfarrasí avui, 21 de juny. Amb el solstici, per tant, haurem sabut quina de les dinou obres que s’han presentat s’endú el premi de Literatura Eròtica Vall d’Albaida. Vicent Moreno és una de les persones que ho decidiran. Enguany, precisament per celebrar aquestes vint-i-cinc edicions, ha format part del jurat. Ell va ser, de fet i si es pot dir així, el pare de la criatura. La Mancomunitat s’acabava de crear, com aquell qui diu, Moreno n’era el vice-president i conseller de Cultura: ‘Volíem donar projecció a la comarca, pensàrem en la cultura, en un premi literari, i en proposàrem un que fóra específic, que no convocara ningú.’ En aquell temps, recorda, hi havia hagut la col·lecció la Marrana, de la Magrana, la Piga, de Pòrtic, que també tenia premi, i para de comptar: ‘Encara aguantava un premi en castellà, La Sonrisa Vertical, però en català no hi havia res.’ I van posar fil a l’agulla. Aconseguir tots els vist-i-plaus i els patrocinadors, va ser, recorda Vicent Moreno, ‘un poc costós’: ‘La primera associació que es feia quan deies literatura eròtica era amb la pornografia. I no s’hi volien relacionar.’ Però van explicar i explicar i tornar a explicar tantes vegades com va caldre que no, que ‘era un premi de literatura, que donaria visibilitat a la comarca, que seria una festa positiva’. I al final ho van aconseguir. Els partits polítics, el consell d’administració de Caixa Ontinyent, tothom qui ho havia de fer, finalment va dir que sí, i la proposta va tirar endavant. A la primera convocatòria, s’hi van presentar trenta-un originals. Va guanyar Diari de les revelacions, de Miquel Fanyanàs, les notes íntimes sobre el sexe i sobre la vida d’una dona que evoluciona a mesura que escriu. Com la resta d’obres premiades, la va editar Bromera, d’entrada amb la col·laboració de Caixa Ontinyent i després ja sense més i, com la resta, dins de la col·lecció de narrativa l’Eclèctica. El prestigi ‘La literatura eròtica continua marcada com un subgènere, encara es considera de segona. Amb aquesta convocatòria hem intentat llavar aquest pecat. Si és que hi ha pecat’, raona Vicent Moreno. Quan el PP va obtenir el poder de la Mancomunitat, hi va haver un intent de desfer el premi: amb l’excusa del pressupost, van convertir-lo en biennal. ‘Es desdibuixava, hauria significat la mort del premi’, comenta Moreno. La resposta del món cultural i literari va ser encesa, hi va haver una campanya perquè es rectifiqués i, amb el canvi polític, la mala idea es va reconsiderar i les convocatòries van tornar a ser anuals. El balanç, continua Vicent Moreno, és del tot positiu. Hi ha els intangibles, el reconeixement que s’han consolidat i que són difícils de mesurar. També hi ha les dades, que ratifiquen els intangibles. Per exemple, el nombre d’originals que s’hi han presentat, que voreja els sis-cents. O per exemple també, tal com ens recorda Josep Talens, tècnic cultural i part imprescindible de l’engranatge i de l’ànima que han tirat endavant aquesta convocatòria literària, els noms que han format part dels jurats, al llarg dels anys, i que s’han seleccionat amb la idea, precisament, de ‘contribuir a donar prestigi al premi’. Així doncs, i des del cineasta, i impulsor de La Sonrisa Vertical, Luis Garcia Berlanga, que va formar part del primer jurat, han decidit les obres guanyadores del certamen eròtic des d’Isabel-Clara Simó, Salvador Jàfer i Manel Joan i Arinyó fins a Ferran Torrent, Carme Miquel, Josep Vicent Marqués, Esperança Camps, Màrius Serra, Maria de la Pau Janer i Josep Piera. A més a més, entre els guanyadors també podem trobar un bon estol de noms reconeguts, des de Ramon Guillem, Conxa Rovira i Carles Cortés fins a Mercè Climent i Francesc Mompó, Joan Olivares, Salvador Macip i Vicent Pallarés. Perquè si l’eròtic no és un gènere que es prediqui gaire, resulta que existeix, que reclama visibilitat i que continua oferint obres de qualitat. I l’impuls per a escriure Joan Olivares (Otos, Vall d’Albaida, 1956), físic, professor de matemàtiques i gnomonista (és a dir, constructor de rellotges de sol), ja és, de fa temps, una veu literària consolidada. Ha guanyat premis com ara el Ciutat d’Alzira, l’Andròmina i l’Enric Valor. El primer de tots, però, va ser el de la Vall d’Albaida, l’any 1998. El primer i gràcies al qual, ens explica, va emprendre la senda literària. ‘No havia escrit mai res, tret d’alguna coseta per al programa de festes. Però tenia al cap la història d’una frustració eròtica que m’havia explicat un home del poble quan anàvem a veremar.’ La tenia al cap i en va fer un conte. Després, en una de les vetllades de conversa i gastronomia que genera el bell poble dels rellotges de sol, la va llegir als amics: ‘Els va agradar i em va passar pel cap una idea: i si el presente?’ Així que del relat en va néixer Dies de verema, una ‘elegia del món agrícola, de la relació de l’home amb les feines del camp quan el treball es converteix en una festa i, de vegades, en un plaer imprevisible’. Quan ho va tenir enllestit, ho va enviar al premi de narrativa eròtica… i el va guanyar. A partir d’aquell moment, de veure premiat el seu text, i de veure després com es feia llibre, explica Joan Olivares que es va adonar que allò que escrivia ‘podia interessar els altres’. I ja no va parar. De manera que el premi de Narrativa Eròtica de la Vall d’Albaida ha servit, també, per a començar l’aventura literària d’un dels bons escriptors que tenim, actualment, en català. Perquè d’aleshores ençà, ja ho sabem, i ho agraïm, Joan Olivares no va parar d’escriure i de publicar. Amb premi o sense premi. L’any 2007, va tornar a apuntar al de literatura eròtica. I va tornar a fer diana: ‘Havia enllestit una novel·la, crec que devia ser Pana negra, i estava cansat de documentar-me. Així que vaig decidir d’escriure tot allò que em venia al cap.’ Van prendre forma i cos (cossos) les aventures de Silveri, un bon xic, professor d’institut, moderat i normal però amb un enorme èxit entre les dones, gràcies al qual el llibre pot descriure les més curioses, i divertides, situacions. Abans de convertir-se definitivament en Pell de pruna, la novel·la havia voltat per diverses editorials. Però la literatura eròtica no és un camp amb gaire prèdica editorial: ‘Com que em van dir que no i que no, el vaig presentar al premi de la Vall.’ I així va ser com aquesta novel·la va trobar el seu espai natural a la col·lecció l’Eclèctica de Bromera. I s’hi va instal·lar, a més a més, amb il·lustracions de l’artista Jordi Albinyana. Olivares ha viscut directament l’evolució de la literatura, i també de la literatura eròtica, que troba que ‘s’haurà d’anar adaptant als nous temps’: considera que, si anys enrere calia tot un desplegament d’arguments per a justificar el fet d’escriure eròtica, ara cada vegada en calen menys. O molt pocs: ‘L’erotisme és present arreu, en les novel·les eròtiques, òbviament, però també en les que no ho són. De fet, que un llibre porte més càrrega eròtica que un altre potser ja no li dóna especificitat suficient.’ En tot cas, i tal com escrivia fa un temps Josep Maria Morreres, l’altre autor que, juntament amb Joan Olivares, ha guanyat dues vegades el premi de la Vall d’Albaida, literatura eròtica és l’etiqueta que posem a les obres escrites amb ‘el propòsit declarat d’excitar el lector’. Caldrà pensar-hi, segurament.

Summary: Albaida s’escriu amb A d’eròtica


La CUP ha proposat a la militància que l’ex-diputada Mireia Vehí encapçali la llista de les eleccions espanyoles el 10-N per Barcelona, segons que ha pogut saber VilaWeb. A Tarragona, la cap de llista és Mariona Quadrada, a Lleida Francesc Gabarrell i a Girona Non Casadevall. La militància ha de ratificar demà telemàticament la proposta del secretariat nacional. A la llista per Barcelona el segon lloc i el tercer els ocupen els també ex-diputats Albert Botran i Eulàlia Reguant; i al número quatre l’ex-batlle de Capellades, Aleix Auber. En declaracions a l’ACN, Vehí ha dit: ‘Nosaltres no hi anem per ser la clau de la governabilitat a l’estat; no hi anem a intentar fer un pacte; ni a fer de bons diputats. Anem al congrés a portar-hi el conflicte. I el conflicte es diu autodeterminació, amnistia i drets de les classes populars. Ni vendrem fum ni parlarem de solucions màgiques al conflicte’, ha dit. En aquest mateix sentit, Vehí descarta que, si obté l’escó, la CUP acabi ‘fent un règim estable, garantint la governabilitat a Madrid ni fent política electoralista’. ‘Anem a Madrid a fer política de l’agitació, a fer discurs’, explica, tot assegurant que això no treu que els seus escons serveixin per a donar suport a fórmules en favor de l’autodeterminació o les mesures que consideren favorables a les classes populars. ‘Si es dóna la possibilitat de derogar la reforma laboral, de garantir el dret d’autodeterminació, o la nacionalització de la llum i l’aigua, evidentment ho votarem. Però no és la nostra prioritat, perquè hi ha un estat i l’esquerra espanyola que no estan en aquests termes’, ha dit. Amb això, l’ex-diputada diu que la CUP a Madrid pretén ‘exposar que si no hi ha dret d’autodeterminació, amnistia i conquesta dels drets per a les classes populars, ni el Principat de Catalunya, ni els Països Catalans, ni l’estat seran governables’. ‘Som una esmena a la totalitat al regim del 78, a la monarquia, a l’Íbex 35 i a totes les parts de l’estat i dels poders fàctics responsables de cada desnonament, cada persona que mor al mar i de cada misèria que fa que la gent no pugui tenir una vida digna’, afegeix. Mireia Vehí és nascuda a Vilafant l’any 1985, és sociòloga de formació, i va aterrar a la primera línia de la política catalana de la mà de la CUP com a diputada al parlament, del gener de 2016 al gener de 2018. Va ser en aquesta etapa que va ser una de les cares visibles dels anticapitalistes, tant a la cambra catalana com a les mobilitzacions que organitzava i de les quals participava la formació al carrer. Després d’haver deixat el parlament, Vehí ha continuat åctiva políticament com a membre del secretariat nacional de la CUP, l’òrgan que regeix, junt al grup parlamentari, el dia a dia de l’orientació política del partit.

Summary: La CUP proposa Mireia Vehí com a cap de llista el 10-N


Carlos Marqués-Marcet (Barcelona, 1983) és el director del moment. Després d’anys expressant-se amb curtmetratges, el 2015 el seu nom va saltar al primer pla amb 10.000 km, un film que mostra la degradació d’una parella que malda per mantenir la flama a distància quan ella se’n va a treballar als EUA. La manera amb què va retratar la intimitat i les febleses humanes li va valdre cinc premis Gaudí i un Goya com a millor director novell. Seguint el mateix estil, i mantenint David Verdaguer com a actor protagonista, va tornar a aproximar-se a les relacions humanes a Tierra Firme (2017) i Els dies que vindran (2019), una ficció amb altes dosis de realitat que aprofita l’embaràs dels actors protagonistes –Verdaguer i una insuperable Maria Rodríguez– per a explorar les dificultats de l’un per a comprendre què experimenta l’altre. Alhora, el film és una denúncia política sense proclames. Marqués-Marcet no ho exterioritza, però mostra les costures del sistema polític i social tan sols retratant com emergeix la precarietat quan dues persones es preparen per a ser pares. Marqués-Marcet treballa ara en La mort de Guillem, en què retrata la lluita dels pares de Guillem Agulló per la memòria del seu fill després d’haver estat assassinat per un escamot feixista. Dimecres el va presentar a la premsa i va explicar com ha imprès el seu segell al projecte a partir de les converses amb la família i els amics: ‘Ens van obrir molt de pressa el cor i casa seva. Va ser una relació molt pròxima ja de bon començament i ens han ajudat moltíssim, fins al punt que tenim totes les fotos del Guillem que pensàvem que podrien funcionar i el pòster que ell tenia a l’habitació.’ A partir de les converses amb ells, provaran de retratar el dolor i el coratge d’una família agredida per l’extrema dreta en un context d’impunitat total. Pintades de creus gammades i ‘Guillem jódete‘ , trucades de matinada, articles destructius a la premsa… Una persecució tan bèstia que els guionistes han decidit de suavitzar perquè sigui creïble: ‘Hem volgut ser tan específics com hem pogut, però hi ha detalls que hem modificat per a poder-los encabir narrativament. Ens han explicat coses que, quan les llegíem al guió, no semblaven creïbles i les hem hagudes de deixar fora. Un cop els van robar el cotxe i va aparèixer estavellat amb cartells d’Herri Batasuna dins. Semblava massa irreal.’ La història que els assassins de Guillem Agulló no podran silenciar Després d’una conferència de premsa, Marqués-Marcet va atendre VilaWeb uns quants minuts per a aprofundir en la manera com afronta La mort de Guillem i també per a parlar de l’èxit del seu film Els dies que vindran. —Vau néixer el 1983 i l’assassinat va ser deu anys després. Com vau conèixer la història de Guillem Agulló? —Quan era petit passava els estius i la Setmana Santa a Vila-real. Tenia algun record de quan va passar i del judici, tot i que no era gaire clar. Més endavant vaig prendre-hi contacte militant en moviments socials. És una figura de la qual sempre s’ha parlat molt, però tampoc no era conscient de tota la història. Sí que sabia que era un noi Sharp, antifeixista, que l’havien matat uns neonazis, però ha estat a partir de la proposta dels guionistes que n’he sabut més. —Els protagonistes reals del film són els familiars, que no poden fer el dol perquè han de reivindicar la memòria del fill. Com aconseguiu de plasmar aquest dolor tan intens? —Ens hem fixat en la quotidianitat, en aquella casa sempre plena de gent i xivarri i on de cop arriba el silenci. El silenci sempre és l’eina més forta per a expressar el dolor. A mi no m’agrada gaire d’improvisar durant les filmacions, però sí que improviso molt durant els assaigs per entendre el dolor. Vam fer una trobada dels actors amb els familiars i va ser un moment molt important. A banda, vam treballar com podíem entendre què se sent en perdre un fill. Ens vam adonar que quan falta algú tota la família es reconfigura. És una altra família i les relacions entre els integrants canvien. Aquest procés d’assentament segurament és el més dolorós: acceptar que no solament el teu fill no hi és, sinó que la família és una altra. —La figura antifeixista de Guillem Agulló ha atrapat els familiars i els ha convertit en ‘pares de’ o ‘germanes de’? —Potser la Betlem, com a germana, és qui ho ha viscut més. Però a la vegada, en cert punt dóna sentit a allò que fas. Seria una pregunta que caldria fer a ells. Com a pare, ja ets el ‘pare de’. Com a germana, també. Ella ho diu, ‘jo ja era la germana de Guillem, simplement no ho he deixat de ser’. —Per què heu cercat com a actors per als papers dels joves gent del mateix entorn social dels personatges? —Hi ha una barreja. El paper de Betlem sí que el fa una actriu professional, però és el seu primer film. El que fa de Pedro Cuevas no és de Marxalenes, però n’hi ha dos de la banda que sí que són d’allà. Hi ha una recerca d’algú que no hagi de recrear, sinó que vingui de partida. I des d’aquí, treballar. És molt difícil de ser específic. Si ets algú que ha de parlar de política però no n’entens, quan obres la boca es nota. Òbviament hi ha actors que t’ho poden fer tot, però sempre es nota. —Com heu retratat al film el context polític i la impunitat del feixisme? —És una sensació que arriba fins als jutges. Si parles amb qualsevol advocat del País Valencià et dirà qui eren i d’on venien. Surten molts retalls de diari del moment i les connexions de certs personatges que van aparèixer i que el govern permetia que tinguessin control. Encara que no és del tot exacte que a Guillem Agulló no li fessin gens de cas al principi –quan es va morir les Corts Valencianes van fer un minut de silenci–, però sí que és veritat que l’assetjament va ser constant. Els feien pintades, trucades que després no tenien resposta… una situació molt dura. —Com es pot lluitar contra la ultradreta amb la cultura? —La cultura no ha d’alliçonar, sinó proposar i fer pensar. S’ha de cultivar l’esperit crític. Per què una classe treballadora moltes vegades acaba defensant la ultradreta? Moltes vegades els vots no vénen de les classes benestants, que defensen els seus drets, sinó d’una classe popular que no se sent representada en una societat on sembla que l’esquerra s’ha oblidat d’ells. Són molt pocs els que es recorden dels que guanyen menys recursos. Carlos Marqués-Marcet al rodatge de 'La mort de Guillem'Carlos Marqués-Marcet al rodatge de 'La mort de Guillem'Carlos MCarlos Marqués-Marcet al rodatge de 'La mort de Guillem'arqués-Marcet al rodatge de 'La mort de Guillem' —Canviant de tema, d’on va sortir la idea de filmar un embaràs real dels dos actors protagonistes com feu a Els dies que vindran? —Mentre enregistràvem Tierra firme, el film anterior, David Verdaguer es va quedar embarassat. Fa temps que volia fer un film sobre la marxa, que l’anéssim creant a mesura que l’anàvem vivint. L’embaràs va ser l’oportunitat perfecta. En fèiem un sobre la decisió de tenir fills o no i les crisis que generava i va ser com una continuació lògica. —Per què és una ficció i no un documentari, si l’embaràs és real? —M’agrada molt de treballar amb la ficció perquè et permet d’arribar a uns altres llocs. M’interessa molt la qüestió de la intimitat. Sabia que si no ho feia amb la ficció, especialment si són dos actors, no podria arribar al grau d’intimitat que volia perquè es guardarien per a ells certes coses. La millor manera de despullar-se del tot és la ficció. Amb la mentida, arribar a una veritat més profunda. —La mort de Guillem també parteix de la realitat, però és diferent. —En aquest cas tampoc no podíem fer una altra cosa. No podem tornar al passat i enregistrar què va passar, que segurament seria més fort. Però sí que parteix de la recreació. La creació i la recreació van molt lligades. —Com és que Els dies que vindran, i especialment Maria Rodríguez, no són nominats als premis Goya? —Em va saber molt de greu per a la Maria; ningú no s’esperava que no la nominessin. En general, sóc bastant escèptic amb els premis. Sóc bastant pessimista amb aquestes coses. Al final, ho assumeixes. Crec que els acadèmics no han vist Els dies que vindran. Si no, no entenc que no l’hagin nominada. —Us ha influït en la manera de treballar haver guanyat el Goya a millor director novell el 2015? —No m’ha canviat. És cert que ara hi dedico més atenció, cosa que abans no ho feia. Simplement perquè l’entorn t’hi porta. Jo no havia vist mai cap cerimònia de premis fins que vaig ser en una. No hi tinc res en contra, és molt bona opció per a ajudar el cinema. L’endemà miro qui ha guanyat i tot plegat, però no he estat mai un friqui d’aquestes coses. M’estimo més d’anar al cinema. Intento mantenir una distància adequada dels premis i no tornar-me boig, però si vénen són benvinguts. —Vau estudiar comunicació audiovisual a la Universitat Pompeu Fabra i després un màster de direcció a la Universitat de Califòrnia a Los Angeles. Què vau aprendre als EUA? —Vaig arribar-hi amb l’experiència d’haver fet molts curts i vaig tenir un xoc. Va ser com tornar a començar. Era una de les coses que em feia mandra d’estudiar cine. Però era una manera de viure fora i treballar fent les meves coses. En aquell moment vaig entendre que era allà i havia d’aprendre allò que m’ensenyaven. No som tan diferents en moltes coses, però sí que els americans tenen aquest batec per a la narrativa i se la creuen. A Europa moltes vegades no ens creiem això d’explicar històries, cosa que em sembla molt bé. Els americans tenen aquest vessant més naïf i jove que m’agrada, un cert optimisme que amb el meu caràcter anava molt bé. I de tècnica no en sabia tant. D’una altra banda, cap al final de l’estada vaig haver de desaprendre moltes coses; les escoles de cine sempre són terribles. —Són molt rígides? —T’ensenyen com se suposa que s’ha de fer cine, però això no existeix. No hi ha una manera de fer cine, n’hi ha moltíssimes. Els EUA em van donar el fet de treballar de muntador i haver estat en contacte amb molta gent del cinema independent americà. Hi ha molts directors joves que fan films molt bons. Estar en contacte amb aquesta nova generació i veure com treballaven va ser molt interessant.

Summary: Carlos Marqués-Marcet: ‘La història de Guillem Agulló i la seva família és tan dura que pot semblar irreal’


El ministre d’Hisenda espanyol, Cristóbal Montoro, té previst de crear un nou impost per a les begudes ensucrades. D’aquesta manera, el govern espanyol s’avança a la Generalitat, que no podrà aplicar el tribut sobre aquestes begudes, tal com havia previst en el pressupost de l’any vinent. El govern esperava recaptar quaranta-un milions d’euros amb aquest impost. Aquest tribut forma part d’un conjunt de mesures que el govern espanyol aprovarà divendres i que presentarà a Brussel·les. Entre les iniciatives de Montoro, hi ha també un pla de lluita contra el frau en l’IVA i una reforma de l’impost de societats. Montoro ho ha comunicat als portaveus dels grups al congrés espanyol. També els ha informat sobre el Consell de Política Fiscal i Financera de demà amb els consellers d’Economia i Hisenda. En aquesta reunió parlaran dels objectius de dèficit públic de les comunitats autònomes per al 2017 i 2018.

Summary: Montoro copia l’impost de les begudes ensucrades per a impedir que el pugui recaptar la Generalitat


Demà fa dos anys de la confessió de Jordi Pujol d’haver tingut diners amagats a l’estranger durant trenta-quatre anys. I just ara l’ex-president de la Generalitat ha posat en funcionament una web en què publica alguns dels seus darrers escrits, una web que es diu Associació Serviol. Foment del pensament i coneixement de la societat catalana. Fa uns quants mesos que Pujol ha anat tornant, a poc a poc, ha anat essent present amb comptagotes en l’opinió publicada catalana, amb l’esperança d’incidir d’alguna manera en una opinió pública que l’ha condemnat. Immediatament després de la confessió, de l’impacte i de la incredulitat pel que havia fet, Pujol es va refugiar, es va tancar, en una mena de reclusió de la qual només va sortir per anar a declarar al jutjat a respondre de les acusacions de frau fiscal i emblanquiment de capital i per fer una compareixença insòlita al parlament, on va arribar a esbroncar els diputats de la comissió sobre el frau fiscal. I, això a banda, silenci. Cap més explicació, cap més reflexió. Fins que l’abril d’enguany va publicar un article al Punt Avui, a propòsit de la mort de mossèn Ballarín. Hi parlava d’ell, però també de si mateix i d’allò que va definir com el seu ‘problema’. Pujol explicava que Ballarín s’havia mostrat commogut i trist per la carta de confessió de Pujol el dia de Sant Jaume del 2014, i li agraïa l’actitud que va tenir amb ell. ‘Me’n va parlar amb llenguatge i actitud d’home just. D’home capaç de comprendre i estimar, però també exigent i just. I va fer una altra cosa: sense deixar de ser just i exigent va parlar afectuosament de mi. Sense condescendència’, escrivia. I acabava l’article dient que no es podien defugir l’expiació i la reparació necessàries de les errades i les falles i que calia mantenir viva l’esperança. Després va escriure un parell d’articles més al Punt Avui, un al maig i un altre al juny: el primer, de reflexió sobre la immigració andalusa a Catalunya en la segona meitat del segle XX i l’altre sobre la importància de les infrastructures i el corredor mediterrani per a la vertebració de l’economia del país. El següent article el va publicar directament a la nova web, aquest mes de juliol, tot i que el va escriure l’octubre del 2015. S’hi manifestava ben clar sobre el seu estat d’ànim: ‘Intento resistir l’ofensiva de desprestigi que em tiren a sobre.’ I reconeixia què l’angoixava realment: ‘El sentiment de culpabilitat em ve del fet que, no per cobdícia, però sí per por, desídia, lleugeresa i per debilitat, he comès una falta que no hauria d’haver comès, que crec que al seu moment es reconduirà.’ L’home de Santa Coloma que el va increpar En aquest camí alhora de redempció i de reaparició progressiva a la llum pública, Pujol va publicar dijous un article, també inèdit, escrit l’any passat, arran de la mort de Lluís Hernández, primer batlle de Santa Coloma de Gramenet després del franquisme, amb qui havia tingut una relació política i personal intensa. Hi explicava un incident que va tenir quan va anar al funeral d’Hernández i un home que hi va assistir el va increpar, i quina resposta li va donar. Pujol hi deia que havia decidit d’anar a l’Ajuntament de Santa Coloma, a la sala de plens, on hi havia el fèretre d’Hernández. Hi va entrar acompanyat de Jaume Patrici Sayrach, un dels capellans que als anys setanta a Santa Coloma havien fet una tasca important de sensibilització i de conscienciació sobre les condicions de treball i de vida que tenia la gent immigrada, sobre els seus drets. I diu així: ‘Vaig entrar a la sala de plens acompanyat d’en Sayrach. Vaig estar al costat del fèretre, vaig resar un parenostre, vaig fer una breu meditació. Vaig trobar l’Hernández com rejovenit. Amb una cara serena. Una cara que traspuava pau.’ Continua: ‘Just aleshores un home es va situar davant meu a l’altra banda del fèretre i em va increpar. Em va dir que jo m’havia d’avergonyir pel que havia fet. Em va dir que havia vingut d’Andalusia feia més de cinquanta anys, que era molt amic de l’Hernández, que ell –en Lluís– sí que era un home exemplar. Però que jo havia fet molt de mal a aquest país. Algú va fer com que volia fer-lo callar, però jo vaig fer un gest perquè no ho fessin.’ Diu Pujol que li va dir que tenia raó: ‘No em va costar dir-li-ho. Perquè és veritat. També hauria estat veritat que li hagués dit que també havia fet coses positives. Però no tocava recordar-ho, ni la meva falla pot quedar esborrada pel que de positiu he fet per Catalunya i per Santa Coloma. Jo no estava en condicions de reivindicar res. No toca. I tinc sentiment de culpa.’ L’ex-president explica que després de dir-li que tenia raó i que li agraïa la interpel·lació, li va demanar de donar-li la mà. I hi va accedir. Diu que el gest el va reconfortar.

Summary: El retorn de Jordi Pujol a la llum pública, lentament i amb redempció


L’ex-coordinador federal d’Esquerra Unida (EU), Gaspar Llamazares, ha remès avui una carta a l’actual coordinador, Alberto Garzón, en la qual li comunica que es dóna de baixa com a militant de la formació ‘al deteriorament de la seva política, el seu discurs i els seus mètodes d’actuació interna’. A més, anuncia que entrega la seva acta de diputat. En el document, Llamazares mostra el seu ‘pesar’ a l’hora de prendre aquesta decisió, i denuncia que des que va decidir promoure la plataforma Actua s’ha vist sotmès ‘a una campanya de linxament polític’. ‘Fins i tot se m’ha arribat a acusar de transfuguisme’, ha afegit. En aquest sentit, ha valorat que des d’Esquerra Oberta sempre ha manifestat les seves discrepàncies respecte a l’estratègia de l’actual direcció d’EU de forma ‘clara’ i amb el convenciment que el rumb emprès per la direcció federal que ostenta Garzón condueix a la formació cap a ‘la irrellevància’ i a la seva ‘gradual dissolució’. En aquest punt, Llamazares llança una dura crítica a Garzón, assegurant que les discrepàncies no tenen cabuda en EU ‘quan el que prima és l’assentiment per aclamació i el culte al dirigent’. Açò, al seu judici, ha derivat en una classe de caça de bruixes que atempta contra la pluralitat interna.

Summary: Gaspar Llamazares es dóna de baixa com a militant d’Esquerra Unida


Els Mossos d’Esquadra investiguen una violació de tres homes a una dona que va tenir lloc la nit del 12 al 13 de gener a Reus (Tarragona), ha informat el cos a l’agència Europa Press avui. Segons ha informat el ‘Diari de Tarragona’, la dona va denunciar divendres davant els Mossos d’Esquadra que havia estat víctima d’una agressió sexual en un descampat proper al parc del Trenet de la Misericòrdia, a Reus. El col·lectiu feminista L’Hora Violeta va convocar una concentració de rebot a la plaça del Mercadal a les 19.00 ahir per ‘denunciar la violació múltiple a Reus, perpetuada per la cultura de la violació i la societat patriarcal’.

Summary: Els Mossos investiguen una violació múltiple a una dona a Reus


El govern català ha nomenat Mercè Chacón nova directora general de Planificació en l’Àmbit d’Universitats i Recerca de la Conselleria d’Empresa i Coneixement, en què fins ara era assessora per a programes transversals del departament. Chacón (Bilbao, 1962) és llicenciada en Filosofia i Ciències de l’Educació per la Universitat del País Basc, i en la seva trajectòria ha ocupat diferents càrrecs en l’àmbit públic i privat, sempre en la gestió dels recursos humans i de projectes i programes i des de posicions en totes les etapes del sistema educatiu. Entre el 2015 i 2018 va ser directora general de la Fundació Bankia per a la Formació Dual, entre el 2009 i 2012 va ser directora general de Formació i Orientació Universitària en el Ministeri d’Educació espanyol, i també ha estat directora-gerent de la Fundació BCN Formació Professional de l’Ajuntament de Barcelona.

Summary: Mercè Chacón, nova directora general de Planificació en l’Àmbit d’Universitats


El magistrat de l’Audiència espanyola Ismael Moreno ha arxivat provisionalment la querella presentada per diverses associacions de juristes i víctimes de l’1-O per delictes contra la humanitat contra l’antiga cúpula del Ministeri de l’Interior espanyol per l’actuació de la policia espanyola i la Guàrdia Civil aquell dia. Segons Moreno, ‘l’estat tenia l’obligació d’utilitzar tots els mitjans precisos de què disposava per mantenir la seguretat pública i restituir l’ordre constitucional que s’havia alterat’. El jutge considera que l’actuació policíaca va ser ‘legítima’ per a reprimir actes que titlla de ‘manifestament il·legals, tendents a la subversió de l’ordre constitucional’. També creu que va ser ‘proporcionada’ tenint en compte les xifres d’aldarulls, el nombre de lesionats i l’entitat dels mateixos. En la seva interlocutòria, l’Audiència diu que els partits i les entitats independentistes van dibuixar un full de ruta amb l’objectiu d’assolir la independència ja dos anys abans del referèndum de l’1-O, i detalla les actuacions posteriors, com ara l’aprovació de les lleis de transitorietat i del referèndum. Tot això, ‘sabent que amb allò es cometia el risc que es produïssin aldarulls greus i alteracions d’ordre públic de resultat dubtós, amb grans possibilitats de risc i inseguretat per a la població’. Creu que totes aquestes accions, juntament amb el 20-S, la iniciativa ‘Escoles Obertes’ i el mateix 1-O, implicaven sotmetre els ciutadans a un ‘escenari indiscutible de risc en oposar-se als agents de policia que desenvoluparien les seves funcions per mantenir l’ordre constitucional’. No eren, diu la interlocutòria, ‘actes espontanis sorgits de la població’, com defensen els querellants. A més, segons el magistrat, i d’acord amb la fiscalia, ‘no s’aporten ni consten mínimament acreditades dades o elements objectius’ que permetin considerar que es van cometre delictes contra la humanitat. La querella, segons Moreno, no té ‘el mínim rigor’ que requereix aquest delicte en el codi penal. També critica la ‘insuficiència probatòria’ de les afirmacions que es fan en l’escrit dels querellants. Els querellants també van presentar l’escrit davant del Tribunal Penal Internacional de La Haia, que podria investigar el cas, per si l’Audiència l’arxivava. Els querellants són l’Associació Atenes de Juristes pels Drets Civils, l’Associació d’Afectats 1-O i l’Associació Advocacia per la Democràcia de Lleida, conjuntament amb nou víctimes de les càrregues policials, com Enric Sirvent, que va patir un atac de cor en un col·legi de Lleida, o Jordi Pessarodona, regidor a Sant Joan de Vilatorrada (Bages). La querella anava dirigida específicament contra l’ex-secretari d’estat de seguretat José Antonio Nieto, el coronel de la Guàrdia Civil i coordinador de l’operació ‘Copèrnic’, Diego Pérez de los Cobos, els ex-caps de la policia espanyola i la Guàrdia Civil a Catalunya, Sebastián Trapote i Ángel Gozalo, respectivament, l’ex-delegat del govern espanyol a Catalunya Enric Millo i els quatre ex-subdelegats del govern espanyol a les quatre demarcacions, a més dels caps de sector i unitat de la Guàrdia Civil i la policia espanyola al centenar de col·legis electorals on van intervenir. La querella demanava la seva detenció i posada a disposició judicial. També demanava que se’ls embarguin 87,1 milions d’euros, que és el cost de l’operatiu ‘Copèrnic’, i de sis milions d’euros més per a indemnitzar les víctimes. L’escrit, d’un centenar de pàgines, acusa aquests alts càrrecs dels delictes de l’article 607 bis 1.1, 607 bis 2.3 i 607 bis 2.8, que castiguen amb penes d’entre quatre i 15 anys de presó els que cometin un ‘atac generalitzat o sistemàtic contra població civil’ per raó de ‘pertinença de la víctima a un grup o col·lectiu perseguit per motius polítics’ i els causessin lesions o tortures. Aquests delictes no prescriuen i tampoc es poden emparar en la immunitat policíaca o política. Els impulsors de la querella recorden que l’ONU i el Consell d’Europa van demanar a l’estat espanyol una investigació interna sobre l’actuació policíaca, investigació que no s’ha fet. En la querella s’enumeren els col·legis amb intervencions policials violentes i les lesions patides per centenars de víctimes. De fet, la querella demana que s’interrogui com a testimonis protegits a 189 víctimes amb lesions moderades o greus. A la querella també s’hi han adjuntat nombrosos vídeos i altres proves recollides en els diversos jutjats d’instrucció catalans que investiguen càrregues concretes.

Summary: L’Audiència espanyola arxiva la querella per crims contra la humanitat contra l’ex-cúpula del ministeri de l’Interior per l’1-O


El Consell d’Europa avala en un informe el model lingüístic a Catalunya perquè ‘garanteix el coneixement tant del català com del castellà’. En el cinquè diagnòstic oficial sobre el grau de compliment d’Espanya de la Carta Europea de les Llengües Minoritàries, l’organisme destaca que l’alumnat al Principat acaba els estudis obligatoris amb un alt domini tant del català com del castellà. A més, l’informe considera que la LOMCE – la llei educativa aprovada pel govern de Mariano Rajoy – ‘desafia’ el model lingüístic català. En altres àmbits, el punt feble en l’ús del català considera que és en l’àmbit de la justícia, en el qual apunta que el nombre de sentències en català ha disminuït i demana que es prenguin mesures al Principat, el País Valencià i a les Illes. També demana que es millori l’ús del català en l’administració estatal en els territoris de parla catalana i en el cas concret de la Franja, recomana de manera immediata que la denominació català sigui inclosa en l’estatut aragonès. En el cas del País Valencià, demana, a més, que es prenguin les mesures necessàries perquè el català estigui a l’abast en tots els nivells de l’ensenyament i també reclama que es prenguin mesures urgents per a protegir i promoure el català al Carxe. En un àmbit més general, el Consell d’Europa també insta Espanya a reforçar l’ús de les llengües cooficials per preservar-les.

Summary: El Consell d’Europa avala la immersió lingüística i demana mesures en favor del català


La cambra baixa del parlament del Brasil ha acceptat aquesta nit la moció de censura de la presidenta Dilma Rousseff. Aquesta votació és l’inici del procés de destitució de la màxima autoritat del país. Superada aquesta votació, la més difícil, ara serà el senat que haurà de decidir si duu endavant el judici contra la presidenta. Per superar la votació d’anit calia el vot de les dues terceres parts dels diputats. Al senat, en canvi, la votació només necessita la majoria simple, i una majoria de senadors ja han fet saber que votaran a favor de processar Roussef. Si és el cas, el Senat serà l’encarregat de jutjar Dilma Rousseff, que serà apartada del poder durant 180 dies mentre duri el judici. En cas que sigui considerada culpable perdrà automàticament el càrrec. Segons l’article 85 de la constitució brasilera, la cambra pot fer un judici polític contra la presidència si considera que ha violat els principis o les obligacions del seu càrrec. En aquest cas Rousseff és acusada d’haver maquillat els comptes públics per amagar el dèficit en el pressupost. Roussef ha afirmat en defensa seva que aquesta pràctica ha estat habitual en tots els governs brasilers des de la restauració de la democràcia. Malgrat que el judici polític (‘impeachment’) formalment es basa en aquest maquillatge dels comptes, han estat les acusacions de corrupció contra Roussef i el PDT que han afavorit un ambient que ha portat a l’històric vot d’ahir. El procés contra la presidenta ha estat impulsat sobretot pel president del parlament, Eduardo Cunha, del Partit del Moviment Democràtic Brasiler, fins fa poc aliat del Partit dels Treballadors de Dilma. Cunha és processat i és un dels polítics més anomenats en les delacions per l’escàndol de Petrobras. Alguns altres aliats històrics del Partit dels Treballadors s’han afegit també al judici, com és el cas dels socialdemòcrates. Fins i tot hi ha hagut alguns diputats del PDT que s’han sumat a la demanda del processament de la presidenta. Els antics aliats del PT volen que el vice-president Michel Temer sigui el nou president, i crear una coalició que inclouria partits de la dreta. Per a saber-ne més, us recomanem de llegir el bloc de Taíza Brito ‘La forastera‘.

Summary: El parlament del Brasil vota a favor de destituir Dilma Rousseff


Les autoritats australianes han informat avui que faran un referèndum a escala nacional en un termini de tres anys sobre la possibilitat de reconèixer constitucionalment als aborígens. Austràlia compta amb uns 700.000 indígenes, d’un total de vint-i-tres milions d’habitants. Tradicionalment han estat víctimes de discriminació. De fet, fins fa poc, l’estat gestionava els assumptes relacionats amb ells a través de les lleis de flora i fauna. No obstant això, el ministre per als Australians Indígenes, Ken Wyatt, ha promès que el referèndum es farà abans de 2022. ‘Desenvoluparé i portarà endavant una votació sobre el reconeixement constitucional durant el mandat parlamentari actual’, ha asseverat. No obstant això, Wyatt haurà de facilitar que el govern i els dirigents aborígens arribin a un acord. El govern ha estat sotmès a una creixent pressió des que va decidir revisar el cas. L’actual Carta Magna d’Austràlia no fa referència a la població indígena d’Austràlia més enllà d’un criteri purament biològic. No van tenir dret a vot fins a la dècada dels 60 i només fa nou anys que van rebre una disculpa oficial per les atrocitats de les quals van ser objecte durant el període colonial.

Summary: Austràlia farà un referèndum sobre el reconeixement constitucional dels aborígens


El discurs que ha fet Pablo Iglesias en l’Assemblea Ciutadana de Vistalegre II per defensar la seva candidatura a la Secretaria General de Podem, que ha dedicat a presentar el seu equip, ha generat malestar en el sector que lidera el secretari polític, Íñigo Errejón, en considerar que ha actuat com un “secretari general de part” i no com el líder de tots, i per no haver fet balanç de la seva gestió ni haver plantejat quin és el seu projecte per a Espanya. Segons han explicat a Europa Press diversos membres de l’equip ‘errejonista’ de ‘Recuperar la Ilusión’, Iglesias ha desaprofitat un temps en el qual podria haver atès millor la crida a la unitat que estan demanant els militants del partit morat. Iglesias ha aprofitat la intervenció de la qual disposava per defensar la seva candidatura a la Secretaria General per presentar un a un als membres de la seva llista de ‘Podemos para Todas’ a la direcció del partit, en línia amb la seva determinació de no seguir al capdavant del partit si no aconsegueix majoria en el Consell Ciutadà Estatal, encara que guanyi la votació del lideratge del partit. “Sense el meu equip no sóc res”, va assegurar dissabte passat en l’acte amb el qual va obrir la seva campanya interna, en el qual es va envoltar de tot el seu equip. “Un secretari general no pot liderar en minoria”, ha defensat aquesta setmana en repetides ocasions per justificar la seva decisió de deixar el lideratge si no guanya el seu equip i les seves propostes política i organitzativa. Des de ‘Podemos para Todas’, aplaudeixen el discurs que ha realitzat Iglesias aquest dissabte presentat als diferents candidats de la seva llista, ja que entenen que és coherent amb el seu plantejament de no seguir al capdavant sense el seu equip, segons han explicat a Europa Press fonts ‘pablistes’. A més, defensen que el temps que tenia Iglesias per defensar la seva candidatura no era el moment per fer balanç de la seva gestió. De fet, asseguren que a Iglesias li hagués agradat fer un informe més extens de la seva labor al capdavant de la formació aquests tres últims anys, però argumenten que no ha estat possible a causa del programa fixat. “Gairebé no pot ni saludar”, lamenten.

Summary: L’equip d’Errejón critica el discurs d’Iglesias com a ‘secretari general de part’ i no de tots