Mercedes Maestre Martí (1904-1989) va ser una metgessa republicana, pediatra i socialista, que va desenvolupar un excepcional activisme per la reforma social i el dret a la salut. Llicenciada en Medicina per la Universitat de València (1928) es va doctorar en pediatria a la Universitat Central de Madrid. Com a estudiant universitària, Maestre va participar en les accions de la Federació Universitària Escolar (FUE) contra la dictadura de Primo de Rivera juntament amb Emilio Navarro Beltrán, també estudiant de medicina i el seu company de vida. Navarro Beltrán era anarquista, membre de la CNT i va exercir com a conseller provincial de Sanitat des del 1937. Com a conseqüència d’haver donat suport a les lluites mineres i la revolució frustrada en Astúries del 1934, Mercedes Maestre va ser empresonada. Va ser presidenta del sindicat mèdic de la UGT a València, al qual també pertanyien el tisiòleg José Chabás Bordehore i José Estellés Salarich, inspector general de sanitat quan va guanyar les eleccions el Front Popular en 1936. Maestre exercia com a pediatra i també feia activisme social i sanitari en centres, revistes i publicacions, com altres metges de l’època. Era col·laboradora de la Revista de Higiene y Tuberculosis (1905-1937), en què s’ocupava de temes relacionats amb la salut infantil. Activista infatigable, Mercedes Maestre va ser presidenta de la Lliga per a la Reforma Sexual i va impartir cursos i conferències en centres obrers i ateneus llibertaris. També va treballar com a metgessa del Sindicat del Transport del Grau, afecte a la CNT, i a l’octubre de 1936 presidia el Patronat d’Assistència Social de València, creat pel Front Popular. La primera ministra de Sanitat d’un govern a Espanya, l’anarquista Federica Montseny, va ser nomenada per Juan Negrín quan el govern es traslladà a València en 1936. En un testimoni posterior, Montseny afirmava: «Quan vaig fer-me càrrec del Ministeri  em vaig esforçar a buscar personal idoni, amb la voluntat de potenciar la presència femenina en aquest món polític, del qual la dona s’havia vist gairebé sempre marginada. Vaig nomenar subsecretària la doctora Mercedes Maestre…» Des del seu càrrec, i en unes condicions duríssimes imposades per la guerra, Maestre va treballar especialment en les evacuacions dels refugiats i en l’assistència social i sanitària als xiquets. Per encàrrec de la ministra va elaborar també un esborrany de decret sobre la interrupció voluntària de l’embaràs, com l’aprovat per la Generalitat de Catalunya impulsat per Félix Martí Ibáñez. Tanmateix, el decret de Mercedes Maestre no el va arribar a aprovar el Govern de la República. Més avançada la guerra, com tants metges més, va ser militaritzada. Va exercir el grau de capitana militar al Servei de Transfusió de Sang de l’Exèrcit, que depenia del que aleshores era rector de la Universitat de València, el catedràtic de Fisiologia José Puche Álvarez. Maestre va tenir una actuació molt destacada al gener de 1938 en el transport de sang destinada a l’hospital de Garaballa (Terol), per fer transfusions en moments molt crítics de la guerra al front de Terol. Va romandre a València fins al final de la guerra. Llig l’article complet en la web de Mètode Josep Lluís Barona. Catedràtic d’Història de la Ciència de la Universitat de València. Què és Mètode?

Summary: Mercedes Maestre: la revolució des de la sanitat


L’Espai VilaWeb acollirà demà, a un quart de vuit del vespre, la presentació del llibre Estacions, de l’escriptor Josep Solano. És la cinquena publicació de l’autor i el quart treball de poesia. Està inspirat en la cultura japonesa, en la natura, en les estacions i en tot allò que ens envolta. El llibre està escrit en forma de haikús i conté més de 200 composicions en català, castellà, anglès i japonès. A partir d’un viatge al Japó, Solano va descobrir la poesia tradicional japonesa i va reprendre de nou aquest gènere després de quinze anys. El llibre ha estat un treball de prop de tres anys de feina de composició i ha comptat amb la col·laboració del traductor i adaptador al japonès, Hiroshi Kato.

Summary: Presentació del llibre ‘Estacions’ a l’Espai VilaWeb


‘Aquest és Ang Rita, la persona que ha pujat més vegades a l’Everest sense oxigen.’ El meu amic nepalès m’ensenya amb orgull un autoretrat amb un home gran, arrugat. Qui l’acompanya és el xerpa conegut com a ‘lleopard de les neus’, un sobrenom guanyat per la seva habilitat per a escalar muntanyes com si les cotes altes fossin el seu hàbitat natural. Ha contemplat el planeta sota els seus peus des del cim més alt del món deu vegades sense necessitat de fer servir oxigen auxiliar en cap cas. Al Nepal, els xerpes són molt coneguts. A la resta del món, els grans oblidats. Quan es parla de l’efemèride de la primera ascensió a l’Everest, el 1953, sempre s’esmenta Sir Edmund Hillary, però gairebé mai no se sent el nom de Tenzing Norgay, l’home qui el va acompanyar. En expedicions d’alta muntanya, els xerpes són els encarregats d’avançar-se a la resta del grup, comprovar que el camí estigui bé, preparar el campament, carregar el menjar, les bombones d’oxigen… Tal com testimonia el documentari Xerpes. Els veritables herois del mont Everest, els portadors ‘han d’assolir tasques gairebé superhumanes i arriscar les seves vides.’ I per què ho fan? Doncs, òbviament, per diners. Al film suís, publicat el 2009, s’hi comenta que guanyen entre 4.000 euros i 5.000. ‘En dos mesos, els xerpes de l’Everest guanyen el doble que el salari anual d’un professor de Katmandú’, especifiquen. Un portador d’un grup turístic al port de Renjo La, a gairebé 5.400 metres d’altitud. Aquests professionals són els portadors que gaudeixen de més reconeixement, però l’art de carregar productes i objectes d’un lloc a un altre es pot veure a tots els racons del Nepal. D’ençà que els primers homes van establir-se a l’Himàlaia fa milers d’anys, l’única manera de transportar materials ha estat a través de portadors o d’animals de càrrega, com iacs i rucs. Les caravanes de iacs són molt utilitzades per transportar mercaderies. Encara avui és una pràctica ben estesa, ja que en la majoria de casos no hi ha carreteres que uneixin els pobles de les muntanyes. El comerç, la construcció, les mudances… Tot passa per les seves esquenes. Els senders són transitats, sobretot, per portadors que es passen el dia caminant per carregar objectes d’un lloc a un altre. Són la columna vertebral de l’Himàlaia. Ambar Basadur Tamang, un portador de quaranta-tres anys, ho té clar: ‘A les muntanyes, si hi ha portadors, hi ha vida. Si no hi ha portadors, no hi ha vida’, explica amb un somriure. Portadors en grups turístics Ambar Basadur va néixer en un petit poble a prop de l’Everest. Ja de ben petit estava acostumat a carregar coses amunt i avall, o sigui que, quan buscava feina i li van oferir de fer de portador per un grup de turistes que volien anar al camp base de la icònica muntanya, no s’ho va pensar. Llavors tenia catorze anys. ‘Va ser dur perquè no tenia experiència. Fins al tercer dia va ser difícil, després va ser més fàcil.’ Ambar Basadur Tamang fa gairebé trenta anys que és portador. Una història similar té Badal Rai, que a tretze anys va decidir d’ajudar el seu oncle fent de portador per a turistes. Aquella primera vegada va carregar una bossa de 45 quilos. Ell només en pesava 38. ‘Al principi és dolorós, però al cap d’un mes o dos ja no ho notes.’ La part del cos que li feia més mal era el coll, ja que, tradicionalment, porten les mercaderies dins un cistell, el doko, el qual es recolzen a l’esquena i subjecten amb una cinta al cap. ‘Nosaltres no podem carregar a l’espatlla, com ho fan els occidentals amb les motxilles. Ho fem amb el cap.’ Actualment, ja no es fan tantes excursions amb material d’acampada com abans, perquè hi ha molta més infrastructura turística, o sigui que el pes que carreguen ha disminuït. Normalment porten uns 25 quilos. A més, si els donen més de 30 quilos, l’empresa els ha de pagar el doble de salari, que normalment ronda entre els 15 euros i els 20 per dia. Unes dones porten llenya amb els seus ‘dokos’, a la regió de Manaslu. Tots dos coincideixen que els moments més perillosos són quan es troben en cotes altes, perquè poden patir alguns efectes del mal d’altura. ‘Si anem a alta muntanya’, comenta Ambar Basadur, ‘a vegades tinc mal de cap, nàusees, em sento cansat, amb ganes de dormir… Però res més.’ Però la seva pitjor experiència va ser causada pel mal temps. Era al port del Dhaulagiri, a uns 5.300 metres, i els va sorprendre una tempesta de neu. Nevava amb força, hi havia molt de vent i no hi havia gens de visibilitat, o sigui que no podien veure el camí. El malson va durar tres dies, però tot i això, recorda que no va passar por. ‘Teníem menjar, sacs de dormir, tendes d’acampada… Si el temps és complicat, ens podem quedar on calgui durant molts dies.’ Moltes dones han de treballar i tenir cura dels nadons al mateix temps. Sobreviure a un desastre El 25 d’abril de 2015, un fort terratrèmol va matar nou mil persones al Nepal. Una de les zones més afectades va ser la de Langtang, on el sisme va originar grans esllavissades i allaus. Badal Rai hi era amb dos clients estrangers i un altre portador. Els efectes del terratrèmol encara són ben visibles en moltes regions del Nepal. ‘En total, érem divuit persones, dividides en dos grups. De l’altre grup, va morir tothom. Del meu, ens vam salvar tres: els meus dos clients i jo.’ El jove portador, que aleshores tenia divuit anys, relata que el terratrèmol va durar pocs segons, i que el veritable desastre va arribar després. De les muntanyes que envoltaven la vall, en van començar a caure milers de roques que ho esclafaven tot. Seguint l’instint, Badal Rai va agafar els clients i els va conduir ràpidament cap a una gran pedra que els va servir de refugi. Al seu voltant continuava la pluja de rocs. Badal Rai tenia només 18 anys quan va sobreviure al terratrèmol a la vall de Langtang. Els tres supervivents van haver de romandre allà tres hores, fins que la gegant esllavissada es va calmar. Quan va arribar el moment de sortir, es trobaven completament coberts de la neu que també s’havia precipitat des de les parts més altes de la muntanya. Amb un paraigua com a pala, va obrir camí fent un túnel per a escapar. ‘Nosaltres tres vam ser molt afortunats. Els meus dos clients no es van posar mai en contacte amb mi després del que va passar. No sé per què, els vaig salvar la vida i no m’ho van agrair mai. Ni tan sols van intentar d’ajudar el meu company’. Aquell dia, a la vall de Langtang van desaparèixer 250 persones. El poble de Langtang va quedar completament enfonsat sota les roques caigudes per l’esllavissada. La felicitat de treballar a la muntanya La feina de portador és, en general, desagraïda. Fins i tot entre els nepalesos mateixos, qui històricament han desprestigiat aquesta tasca. Tot i que aquest menyspreu ha anat desapareixent en la majoria de regions, hi ha zones on encara és ben present i la discriminació cap a aquest col·lectiu forma part del dia a dia. ‘A la zona de l’Everest, ens separen els portadors de la resta del grup. Em fa posar molt trist, però no hi podem fer res’, comenta Badal Rai. ‘A vegades ni tan sols coneixem els guies o els clients. Agafem les motxilles de bon matí, marxem abans i les portem fins a l’hotel perquè ja hi siguin quan arribin ells. I quan ells hi arriben, nosaltres ja som al refugi de portadors, uns llocs molt bruts, que fan pudor, on hem de dormir junts i el menjar és dolent… És molt injust, però què hi podem fer?’ Un portador carrega matalassos per portar-los a un hotel de la vall de Langtang. ‘No sé qui fa les normes, qui ha creat aquest sistema, però crec que, senzillament, és la seva manera de pensar’, afegeix Ambar Basadur amb resignació. ‘És una mentalitat pobra que s’arrossega des de les generacions més velles.’ Tot i això, tots dos afirmen que estimen la seva professió. ‘És una feina molt lliure. Potser la gent que treballa en una oficina té un salari mensual, però són en una presó. Nosaltres som lliures’, repeteix convençut el veterà portador. ‘Quan vénen els turistes, anem durant una setmana o dues a algun lloc, i potser no hi hem estat mai abans. També coneixem gent nova i som a la natura. I després, quan anem a Katmandú, tenim llibertat fins que vingui un altre grup.’ Els portadors són la columna vertebral de l’Himàlaia. Diuen que és a les muntanyes on se senten més de gust. ‘Hem nascut entre cims, per això ens encanten. Hi ha aire fresc, menjar fresc… La muntanya és feliç, i nosaltres també ho som’, conclou Ambar Basadur entre rialles. Més capítols de la sèrie ‘La volta al món sense bitllet de tornada’ —(1): Un nou ‘margaix‘ a Mongòlia —(2): A Ulan Bator, vivint entre sedentaris —(3): Comprant cavalls a Mongòlia —(4): Els perills de cavalcar per Mongòlia —(5): Compartint sostre amb cinc àguiles daurades —(6): Com és la vida dels nòmades de Mongòlia? —(7): Per què val la pena de viatjar fent autostop —(8): La Xina de l’alta tecnologia i el control extrem —(9): L‘orquestra simfònica dels trens xinesos —(10): L‘autèntica religió d‘Hong Kong —(11): Els paradisos naturals d‘Hong Kong —(12): El dia que les treballadores domèstiques inunden els carrers d‘Hong Kong —(13): Una setmana qualsevol quan viatges amb 3 euros el dia —(14): Què cal portar a la motxilla quan fas un gran viatge? —(15): Un Nadal a la Cotxinxina —(16): Una gallina et pot salvar la vida al Vietnam —(17): Com funciona Couchsurfing, la plataforma per a viatjar sense pagar allotjament —(18): Emboscada entre cocoters —(19): Nòmades digitals: viure viatjant gràcies a internet —(20): El llac de Ta Dung, la joia desconeguda del sud-est asiàtic —(21): Ser dona i fer la volta el món tota sola —(22): Cao Dai, la jove religió que combina Buda, Jesús, Victor Hugo i Lenin —(23): S‘hauria d‘abolir una festa com Nadal si això fos millor per a l‘economia? —(24): El Vietnam: l‘última supervivent de la secta del coco —(25): Viatjar només caminant és una bogeria —(26): Xocs culturals i anècdotes de la Cambotja rural —(27): ‘Worldschooling‘: com és educar els fills gràcies als viatges i lluny de les escoles convencionals? —(28): Checkpoint 17 —(29): El testimoni del nen que va sobreviure al camp de concentració més letal del genocidi cambotjà —(30): Disparar a policies (amb pistoles d‘aigua) per celebrar l‘arribada de l‘any 2563 —(31): Dormir en temples, un allotjament místic, alternatiu i gratuït —(32): 971.400 passes: travessant Cambotja a peu —(33): Per què els tailandesos estimen tant la seva monarquia? —(34): L‘oasi urbà més important de l‘Àsia, en perill —(35): El turisme de motxilla conquereix Pai —(36): El sopar il·legal i el tercer ull —(37): Quaranta-tres pitons i catorze monjos en harmonia —(38): Naypyidaw, l‘estrafolària capital fantasma creada del no-res —(39): Quan un rei indi et convida al seu palau —(40): Els encants de la regió més plujosa del món —(41): Com dormir a l‘aire lliure sense gastar-nos ni un ral quan viatgem? —(42): El Nepal, més enllà de l‘Himàlaia —(43): El preu de ser una deessa vivent amb sis anys —(44): Maleint sangoneres al sostre del món —(45): Guia per a fer senderisme per l’Himàlaia al Nepal —(46): Els trens de l’Índia: somni o malson? —(47): ‘Enlloc del món no es protegeixen tant els ciutadans d’un país com ho fa la Fundació Vicent Ferrer’ —(48): L’aventura extrema que han completat menys d’un centenar de persones: el Gran Camí de l’Himàlaia —(49): Coses que passen a més de cinc mil metres d’altitud —(50): El racó més bonic del planeta —(51): El punt de no-retorn —(52): Sang sobre gel —(53): Sobreviure a l’infern al cel —(54): Congelacions i abismes —(55): El remot poble de l’Himàlaia que viu congelat en el temps —(56): Hem conquerit el cel

Summary: ‘Vaig salvar la vida als meus clients i no m’ho van agrair mai’


Barcelona en Comú no ha encaixat bé la iniciativa de CDC, ERC i la CUP de forçar un ple extraordinari abans de la Diada per a votar sobre l’adhesió de l’ajuntament a l’Associació de Municipis per la Independència (AMI). Ahir Colau deia a Catalunya Ràdio que la mesura era electoralista i que creia que Barcelona en Comú s’acabaria abstenint en la votació. Això faria que la moció comptés amb una majoria de vots favorables però no arribaria als vint-i-un regidor de la majoria absoluta necessària per a fer efectiva l’adhesió del consistori a l’AMI. El president del grup municipal d’ERC, Alfred Bosch, en fa una lectura positiva, i no dóna del tot per perduda la majoria absoluta. —Què us sembla la resposta d’Ada Colau sobre el ple per a votar l’adhesió de Barcelona a l’AMI? —No m’ha semblat que tanqués la porta, sembla que hi ha una petita escletxa. I ara tenim per endavant unes setmanes en què haurem de treballar el tema però en qualsevol cas sembla garantir que la votació es farà, i això ja és històric, i que, a més, es guanyarà, molt probablement. Per això estem contents, perquè hi ha tres formacions que ens hem posat d’acord per a tirar endavant el ple extraordinari, perquè es farà, i perquè es guanyarà. —Es guanyarà, però no per la majoria absoluta que requereix l’adhesió a l’AMI. —Ens agradaria que es guanyés per majoria absoluta, i això és el que hem de treballar aquestes setmanes vinents. Sabem que va de tres regidors, i treballarem per veure si aconseguim la majoria absoluta. Però en qualsevol cas, que se celebri una votació a l’ajuntament de Barcelona sobre l’adhesió a l’AMI em sembla una gran notícia. Si es guanya la votació estic segur Barcelona no podrà continuar com fins ara respecte de l’AMI. Hi haurà d’haver un canvi d’escenari, segur. —Però quan porteu la iniciativa al ple l’objectiu és aconseguir l’adhesió, i no només guanyar la votació. —En tot cas estarem millor que fins ara, perquè haurem guanyat la votació, i això permetrà de fer un pas endavant. —No aconseguir l’adhesió també pot ser llegit com una derrota del propòsit d’adherir Barcelona a l’AMI. —Però jo no faré la lectura que en farà La Razón o l’ABC. La lectura que faig jo és que serà un bon pas endavant. I guanyar una votació sobre aquest tema a l’Ajuntament de Barcelona segur que haurà de tenir el seu reflex després; haurem fet un pas. I tots els demòcrates entendrem que quan es guanya una votació a qualsevol lloc s’haurà de tenir en compte. —I què canviarà? —Emplaçarem el govern de la ciutat a que comenci converses amb l’AMI per a trobar la manera de reflectir aquesta realitat, que és que la majoria dels membres presents al consistori han votat d’unir-se a l’independentisme municipal. El govern, si vol, es pot abstenir en la votació, però no pot prescindir d’un resultat com aquest, no el podrà ignorar. I caldrà que hi hagi una resposta en consonància amb el resultat, perquè votarà gent que ha estat votada, representants del poble. Sóc optimista, i hem de trobar ben bé quina haurà de ser la resposta que s’haurà de donar. Primer anirem a buscar la majoria absoluta, que és el que ens agradaria. —No us heu resignat a no tenir la majoria absoluta, doncs. —Mai. Algú que vol la independència de Catalunya no s’ha de resignar, per molts obstacles que trobi pel camí. —Per més que gent com Jaume Asens, de sensibilitat independentista dins de BComú, no s’avinguin a votar a favor de la moció? —Insisteixo que la lectura negativa la faran aquells que vulguin aterrar qualsevol pas endavant nostre. Jo penso que és bo que en fem una lectura positiva. No hem de renunciar a fer cap pas, ni a fer cap votació, ni a res. Per tant, treballem-hi. Ara tenim aquest termini, i plantegem que abans de l’Onze de Setembre es voti, amb la pràctica seguretat de saber que guanyarem: no pot ser cap mala notícia. I si no entréssim a l’AMI aquesta vegada, ja hi entrarem, perquè tot enfoca cap aquí, tant la ciutat de Barcelona com el país en general. Tothom s’haurà de pronunciar, i apel·larem a la consciència de tothom, siguin del partit que siguin. Els demanarem que votin a consciència. —Diu Colau que fer pronunciar tothom ara amb aquesta moció és electoralista per part vostra. Per què no vau deixar la votació per a després del 27-S? —Bé, podria ser. No dic que no en fem una altra; si calgués, també la faríem després. També podria dir que és electoralista votar diferent abans o després d’unes eleccions. Si tens unes conviccions i les tens clares, en relació amb la independència de Catalunya, votaràs exactament igual abans o després. No votaràs d’una manera o d’una altra depenent de si hi ha eleccions. És prou important com per votar-hi a consciència. I apel·lo a la consciència de tothom perquè en aquest tema tant important els regidors votin segons el seu pensament, el seu criteri i les seves creences. —Ada Colau diu que l’adhesió a l’AMI es decideixi en una consulta ciutadana. No us sembla bé? —Nosaltres no liderarem ni demanarem la convocatòria d’una consulta ciutadana. No creiem que s’hagi de fer; se n’han fet moltes, de consultes: s’han fet consultes populars, en què un quart de milió de persones va votar en el Barcelona Decideix; s’ha fet el 9-N, en què van votar mig milió de barcelonins… Quantes més n’hem de fer? I parlem de l’adhesió d’un muncipi a una entitat municipalista. I no se sol fer: ni per adherir-se a l’Associació Catalana de Municipis, ni a la Federació Catalana de Municipis, ni a la Federació Española de Municipios y Provincias… Els municipis ho debaten i el plenari mateix decideix si s’hi han d’afegir o no. Ara no toca tornar la pilota als ciutadans. Ara toca mullar-se. —Compteu que Ada Colau serà a la Meridiana l’Onze de Setembre? —Espero i confio que hi serà, i que hi haurà una representació nodrida de l’Ajuntament de Barcelona, és on es fa la manifestació i és la capital de Catalunya. —Ella no ha estat clara i contundent a l’hora de dir que sí que hi serà. —M’agradaria que tant Colau com Artur Mas hi fossin. Enguany és molt impirtant que tots els dirigents institucionals o de la societat civil hi siguin. I tots aquells que hi vulguin donar suport al procés diguin clarament amb la seva presència que hi estan d’acord. —Si Barcelona en Comú no vota a favor de l’adhesió a l’AMI, ERC condicionarà el suport al govern municipal en altres qüestions? —Per entrar en un govern cal sintonia; per compartir govern cal un projecte polític compartit, i ara mateix això no ho hem trobat. De moment aquesta sintonia no és prou àmplia ni ferma perquè aquest govern conjunt sigui una realitat. Ara mateix som a l’oposició i hi continuem. I en alguns temes discrepant i desmarcant-nos, com en aquest cas de l’AMI. —Un altre gran tema per resoldre a Barcelona és el dels venedors ambulants il·legals. Aquest agost se’n parla molt arran de la mort de Mor Sylla a Salou. Què proposeu per a resoldre la situació a Barcelona? —D’entrada, que hi hagi un acord polític de ciutat. Que ens deixem de tirar els plats pel cap per objectius electoralistes o partidistes per aquest tema, perquè és un tema que l’única cosa que vol el ciutadà és que s’arregli. Hem de superar desavinences per arribar a un acord de principis. I proposem quatre punts: respectar la legalitat vigent pel que fa al comerç, al turisme, al que sigui. Hi ha una llei i s’ha de complir. També demanem que no hi hagi un ús desproporcionat de la força per part dels implicats. I trobar sortides dignes per a tota la gent que participa del ‘top manta’. —Quines poden ser aquestes sortides dignes? —En el mandat anterior a proposta d’ERC es va contactar amb recol·lectors de ferralla i i se’ls va animar i se’ls va ajudar perquè anessin a una cooperativa de ferralla que ara mateix és a la Verneda i que funciona prou bé, dins de la legalitat i sense problema. Aquest tipus de sortida requereix feina, i parlar amb tothom. Però és possible de trobar sortides com aquesta. —Teniu constància que el problema, en el cas de Barcelona, estigui relacionat amb màfies? —Si tingués constància d’alguna màfia que actués darrere dels venedors ambulants aniria a denunciar-ho de seguida. No en tinc constància, no tinc prou coneixement del terreny. Sí que demanaria a l’ajuntament i a la guàrdia urbana que ho investiguin a fons, que s’hi posin, que no permetin que funcioni cap màfia a la ciutat, ni en el tema dels manters ni en cap altre. Ho exigeixo. I vull que hi hagi bons professionals que vagin al fons de la qüestió, per impedir que ningú no caigui en mans d’organitzacions mafioses.

Summary: Alfred Bosch: ‘No em sembla que Colau hagi tancat la porta a l’AMI’


En una entrevista a Catalunya Ràdio, l’advocat d’Oriol Junqueras i Raül Romeva, Andreu Van den Eynde, i l’advocat de Carles Puigdemont, Jaume Alonso-Cuevillas, han dit que totes les defenses del judici contra l’1-O estaran coordinades, també la de Santi Vila, malgrat que cadascuna mantindrà una estratègia pròpia. ‘Encara que ens coordinem, nosaltres no dictem el que fa el company’, ha dit Van den Eynde. ‘El que seria greu és que treballéssim uns contra altres i això no crec que passi’. Els advocats de les defenses de tots els acusats, que han creat un xat per intercanviar-se documents i comentaris, també han mostrat la seva preocupació pel trasllat diari dels presos polítics des de la presó fins al judici perquè ‘el trasllat de presos és la cosa més inhumana que existeix en tot el sistema, més fins i tot que la pròpia presó, perquè és un espai descontrolat d’impunitat’, ha dit Van den Eynde. Sobre la sentència, Cuevillas no preveu que es faci pública abans de les eleccions i, per tant, que pugui impedir la participació electoral dels acusats. ‘Una cosa és que vulguin acabar el judici perquè no hi hagi un clima processal barrejat amb el clima electoral, però la sentència la trauran després, estic convençut’, ha dit l’advocat de Puigdemont. Els advocat han descartat també la possibilitat que n’hi hagi un pacte amb la fiscalia.

Summary: Les defenses del judici contra l’1-O estaran coordinades però amb diferències


El president espanyol Pedro Sánchez ha visitat avui el Parlament Europeu a Estrasburg, convidat pel programa ‘El futur d’Europa’, que porta presidents de la Unió perquè expliquin la seva visió europea davant els diputats. I a diferència de la presidenta alemanya, Angela Merkel, i el francès Emmanuel Macron, que van parlar davant un hemicicle ple d’eurodiputats ansiosos d’escoltar-los, la rebuda que ha tingut Sánchez no ha estat gaire esplendorosa. En primer lloc, l’han tingut vint minuts esperant, perquè el debat del Brexit s’ha allargat fins a les 10.20. En segon lloc, s’ha trobat un hemicicle mig buit. I finalment, ha vist com l’independentisme català era la qüestió que dominava el plenari i alguns diputats portaven cartells grocs en defensa dels presos polítics. Per acabar-ho d’adobar, Pedro Sánchez anava a un fòrum on la majoria dels seus eurodiputats socialistes eren furibunds ‘susanistes’ com Ramón Jáuregui, Elena Valenciano i Pepe Blanco, l’home que el va trair per l’esquena en les primàries del PSOE. A favor de Sánchez, allà dins, només hi havia Iratxe Garcia, el magnífic somriure profident del president espanyol, les seves formes educades i una imatge pública a anys llum del seu predecessor. Un discurs inicial de trist contrast Les frases buides, de rigor, i molt ben travades i pensades del discurs inicial de Pedro Sánchez sobre la seva visió europea (dones i joves com a eix central) es contraposaven de manera gairebé ofensiva amb la rabiosa, i dic rabiosa, actualitat. Sánchez parlava de respectar el resultat del referèndum i la sobirania dels anglesos mentre les agències escopien notícies d’arrestos a Catalunya de batlles i membres del CDR. I si Sánchez citava els versos de Goethe (‘Els pares han de donar als fills arrels i ales’), un s’imaginava Valtònyc a l’exili pels seus versos. Josep Borrell prenia notes al seu costat, mitja sala era buida, i hi havia molt pocs els aplaudiments. En una ocasió, un sol diputat de 751 possibles ha aplaudit amb ganes, content que Sánchez parlés de donar pas als joves europeus. Era Ernest Urtasun, en metàfora insuperable del jove diplomàtic de carrera esperant el seu torn, amb Borrell al fons. Finalment, després d’uns vint minuts de discurs que s’havia de seguir amb auriculars, perquè, si no, la veu feble de l’orador es perdia en la immensitat de la preciosa sala, Sánchez ha esperat humilment el torn d’intervencions. I començava el mambo català. Perquè de mica en mica, primer entre línies, després del tot, el cas català ha anat dominat el debat. Fins a obligar Sánchez a parlar-ne. Independentisme a debat Primer, el socialista holandès Frans Timmermans, en nom de la Comissió (Jean-Claude Juncker era a Brussel·les tractant el Brexit), ha demostrat que es pot ofendre sense voler. Davant Sánchez, ha comparat Espanya amb Malta, i ha dit: ‘Tots hem conegut joves espanyols que han vingut a treballar als nostres països i hem quedat encantats amb la seva actitud.’ Ell és l’home que ha acabat introduint el tema de l’independentisme, a la contra i entre línies: ‘Els qui venen la idea que es poden aïllar els països diferents i construir murs i venen el fum del nacionalisme només portaran a la frustració. Les nacions que es tanquen en banda només poden fracassar.’ El torn de Manfred Weber, del PPE, ha estat pitjor. El possible successor de Juncker, i amic íntim d’Esteban González Pons (PP), ha posat la qüestió damunt la taula, i amb totes les lletres: ‘Vostè, senyor Sánchez, governa amb el suport de l’extrema esquerra i els separatistes. I això ens preocupa. Però sàpiga que som al costat de la constitució espanyola, del govern espanyol i de la unitat d’Espanya.’ I aquí ha arribat el contraatac d’una sorprenent Ska Keller. Alemanya. La dirigent del Partit Verd ha fet una eloqüent defensa dels presos polítics catalans, a pocs metres de Sánchez. Els Verds havien estat molt més cauts, fins ara. Però avui, avui no: ‘Moltes gràcies pel discurs. Un discurs robust i pro-europeu. Sabem que ha heretat molts problemes, com la situació de Catalunya. El seu predecessor ha tingut un enfocament molt rígid amb la qüestió catalana. I vostè se l’ha trobada damunt la taula. La solució ha de ser política. I això inclou una solució per als qui són a la presó. Perquè hi ha col·legues nostres del Parlament Europeu que són a la presó. Per una qüestió per la qual no s’ha trobat motivació ni a Alemanya ni a Bèlgica.’ (vídeo a partir del minut 2.06) La intervenció de Keller ha obligat Pedro Sánchez a respondre, ell que venia a parlar del futur d’Europa. Resposta llarga, que val la pena de llegir tota: ‘Puc parlar de Catalunya, sí. A Catalunya, des del 2014, hi ha hagut cinc votacions. Dos referèndums i eleccions. Quin ha estat el resultat? Com a molt, un 48% ha donat suport a formacions independentistes. Per tant, l’independentisme no té majoria social. La té parlamentària, i gràcies a una llei electoral. Insisteixo, el 52% no dóna suport a la independència. Ho han de reconèixer: no es pot imposar un projecte polític a una majoria. En segon lloc, és evident que aquest problema no existeix només a Espanya, sinó també a Europa, com a Baviera, el Vèneto i Còrsega, on hi ha tensions territorials. Quina és la diferència entre el Vèneto o Baviera i Catalunya? Que les forces independentistes a Alemanya i Itàlia han dit que acceptaven les resolucions judicials. A Espanya, això no ha passat. Les formacions independentistes han trencat l’estatut d’autonomia. En tercer lloc, és cert que des de l’any 2010 Catalunya té una constitució regional que no es va votar en la seva totalitat. Problema que hem de resoldre. I l’estat n’és conscient. Però Espanya és un gran país. I amb un nivell de descentralització molt important. Hi ha índex no menors que situen Espanya com el segon país més descentralitzat del món. Els independentistes han d’obrir un diàleg sincer i reconèixer la part majoritària. I Espanya ha de facilitar aquest diàleg entre les dues dimensions. La nacionalista i la no nacionalista. El govern espanyol sí que té la voluntat ferma del diàleg. Però, abans, els independentistes han de reconèixer que no tenen majoria social. Per resumir-ho, a Catalunya el problema no és la independència, és la convivència.’ El vendaval Una vegada oberta la porta, i en el torn de paraula de la resta de diputats rasos, les intervencions sobre Catalunya s’han succeït. Uns a favor dels independentistes, i uns altres no. Però dominant el debat en moltes de les intervencions. D’entrada, un dels habituals, i autèntic amic de la causa catalana, José Bové, ha dit això: ‘Senyor Sánchez, el 5 de novembre passat vaig visitar els meus antics companys del Parlament Europeu que avui són a la presó, a Espanya. Hem de concebre aquesta situació? Que avui dia hi hagi càrrecs electes empresonats per idees polítiques? Moltes vegades hem criticat Orban. Que potser Espanya, a causa de la seva contribució i la política de Catalunya, s’afegirà a aquests països? És lamentable. Com és possible que avui dia hi hagi persones i diputats a la presó? Comparteixo el diàleg. Es dialoga, sí, però no amb gent que és a la presó. Posi’ls en llibertat. I farà un acte de democràcia. William Darmouth, gal·lès: ‘Comparteixo els postulats del senyor Bové. Són presos polítics, i la Comissió no fa res. Els valors europeus s’anul·len. I un es demana per què. Potser perquè Espanya dóna suport a la Unió Europea? I això fa que no tingui problemes amb els presos? És això? És difícil de pair-ho. Mirin-se al mirall. I alliberin els presos.’ Senyor José Blanco López (PSOE): ‘Ser patriota no consisteix a cridar “visca Espanya”. Vostès, els del PP, van arribar al crit de “visca Espanya” i vam acabar amb més independentistes que mai, i amb dos referèndums d’independències fets.‘ Izaskun Bilbao Barandica (PNB): ‘Vostè, senyor Sánchez, converteix un problema polític en una causa penal. Aquesta no és la solució. I això denuncien aquestes fotografies que veu per l’hemicicle.’ L’alemany Markus Ferber (PPE), molest amb la comparativa de Baviera i Catalunya de Pedro Sánchez: ‘Si compara Catalunya i Baviera, comprovi les dades. El nacionalisme bavarès era d’ultraesquerra, i fa cent anys. No es poden comparar les dues situacions.’ Mark Demesmaeker (Nova Aliança Flamenca): ‘El 21-D vaig ser a Barcelona. Volia visitar quatre catalans a la presó. No puc acceptar que hi hagi persones en presó provisional i que els posin a la presó per sedició. Ningú ha comès actes violents de rebel·lió. La política s’ha de basar en el diàleg, no en l’actuació judicial. Sí que hi ha un nacionalisme perillós, però no és pas a Catalunya, sinó que apareix una forma perillosa de neofranquisme. Superi la por que té de la dreta i alliberi els presos.’ Ramon Tremosa (PDECat): ‘El govern espanyol va empresonar diputats i la presidenta del parlament per permetre un debat. Espanya és més a prop de Turquia que de Gran Bretanya!’ Pilar Del Castillo (PPE): ‘Des del minut u, vostè és en mans dels independentistes catalans i excloents, també en la retòrica pràctica, que han intentat trencar l’ordre constitucional i que no tenen lleialtat constitucional.’ Carlos Iturgaiz (PPE): ‘Vull rebutjar que es pengin cartells de presumptes delinqüents empresonats. Vostè és president gràcies als colpistes catalans, pro-etarres batasunos i chavistes de Podemos. És president gràcies a la gasòfia de la política espanyola.’ Un final en la mateixa línia De mica en mica, l’hemicicle s’ha anat omplint per a la votació. L’acte que havia de ser un debat europeu s’ha convertit, arran de moltes intervencions, en un debat sobre la independència de Catalunya. La remor de les passes dels eurodiputats no deixava sentir bé el discurs de resposta del president espanyol, que ha preferit no respondre a la qüestió estrella del debat i s’ha embrancat a parlar de multilateralisme i federalisme, provant de matar el tema. Però el cas ha tornat a aparèixer a la sala de premsa, on de les cinc preguntes una ha estat gairebé ofensiva per a ell. Li han demanat si la situació dels presos polítics catalans no posava en qüestió la democràcia espanyola, i quina era exactament el motiu perquè Sánchez no comencés el diàleg amb els presos catalans. Resumint, avui Pedro Sánchez ha vingut a parlar del futur d’Europa, i s’ha trobat parlant del present de Catalunya. I sort tindrà si el dia d’avui es recorda com el dia que es va debatre el Brexit al Parlament Europeu, i no com el dia que uns eurodiputats organitzats van demanar-li que alliberés els presos polítics, en un hemicicle mig buit, amb alguns cartells a favor dels presos, i uns càrrecs electes que volien posar en qüestió la democràcia espanyola.

Summary: El cas català irromp a Estrasburg: ‘Alliberi els presos, senyor Sánchez!’


Els subscriptors de VilaWeb estan convocats aquest dimecres a participar en un acte obert per discutir sobre la situació política, amb el format de Redacció Oberta, que ja ha estat fet servir en altres ocasions. En aquest cas la convocatòria consistirà en un debat entre els subscriptors i diversos membres de la redacció. Hi seran presents el director del diari Vicent Partal, el cap de redacció Josep Casulleras i els periodistes Andreu Barnils, Pere Martí i Odei Etxearte. La voluntat de l’acte és intentar entendre tots millor on som, un any després del fets de l’octubre de l’any passat i de totes les novetats dels darrers dies. L’acte es farà el dimecres 24 d’octubre a les set del vespre a l’Auditori del Centre de Cultura Contemporània de Barcelona i, com sempre, es transmetrà en vídeo per a que els subscriptors que no poden assistir-hi en directe puguin seguir-lo i intervenir-hi.

Summary: VilaWeb convoca els seus subscriptors a una nova Redacció Oberta, aquest dimecres


La consellera de Sanitat, Ana Barceló, ha informat que hi ha 195 casos i dos morts més pel coronavirus 2019 al País Valencià. Fins ara, el virus ha contagiat a 921 persones i n’ha matat vint-i-quatre. 299 persones estan ingressades i dinou han rebut l’alta. La consellera també ha detallat la situació a les residències de Torrent i Alcoi. En la primera hi ha cinquanta-set usuaris, dels quals sis hospitalitzats, i trenta-quatre treballadors contagiats. A la segona, cinquanta-vuit usuaris i deu treballadors amb símptomes de la Covid-19. D’altra banda, Barceló ha explicat que demà s’obrirà la borsa de treball perquè el personal sanitari jubilat o acabat de titular es pugui afegir voluntàriament a la lluita contra el virus. Arreu del país, el coronavirus ha infectat 3.814 persones i n’ha matat 81. La conselleria ha suspès totes les operacions programades que no comportin risc vital pel pacient. A més, la vacunació preventiva per a lactants i embarassades es farà a domicili.

Summary: 195 casos i dos morts més pel coronavirus al País Valencià


Finalment, Junts per Catalunya (JxCat) ha consumat el pacte que tenia emparaulat amb el PSC i ha cedit els seus vots a la candidata socialista, Núria Marín. A la primera votació la batllessa de l’Hospitalet de Llobregat no ha obtingut els 26 vots necessaris per a la majoria absoluta, sinó 23, que és la suma dels 16 diputats socialistes i els 7 de JxCat. A la segona votació, JxCat ha mantingut el suport al PSC i Marín ha obtingut la majoria simple amb els mateixos 23 vots. En aquesta fotografia captada per VilaWeb a la primera votació, es pot veure Neus Munté votant per Núria Marín i revelant la incògnita sobre si JxCat mantindria l’acord amb el PSC o bé donaria suport al seu soci de govern a la Generalitat, ERC. Vegeu ací com ha estat el minut-a-minut del ple de constitució de la Diputació de Barcelona.

Summary: Neus Munté (JxCat) escriu el nom de la socialista Núria Marín a la butlleta de vot


La coordinadora d’Esquerra Unida, Marga Sanz, ha anunciat avui durant el consell polític nacional que deixa el seu càrrec al capdavant de la formació arran dels mals resultats electorals assolits a les eleccions del 20-D. EUPV-UP no va poder revalidar el diputat que tenia per València i la candidatura estatal només va aconseguir dos escons per la circumscripció de Madrid. Amb tot, Sanz no marxa sola, ja que bona part del consell nacional també ha dimitit. Una comissió política conformada per vint-i-vuit persones conduirà l’organització fins a la propera assemblea que se celebrarà en pocs mesos, segons que ha informat el partit en un comunicat. Sanz, que ocupava el càrrec des que al gener de 2009 va substituir a Glòria Marcos, s’ha acomiadat dels membres del consell polític agraint a tots la feina feta.

Summary: Marga Sanz abandona el lideratge d’EUPV


Mónica Oltra, vice-presidenta de la Generalitat Valenciana i consellera d’Igualtat i Polítiques Inclusives, encapçala una delegació que visita els camps de refugiats grecs de Mitilene (a l’illa de Lesbos) i a l’illa de Leros. L’objectiu del viatge és signar un conveni declaratiu amb el govern de Rodes per avançar en l’acollida de refugiats al País Valencià. En els piulets que ha fet el govern i la mateixa vice-presidenta es poden veure els llocs que han visitat amb alguns vídeos i fotografies. Vegeu-los a continuació: De camí a Grècia, amb @GVAcooperacio, per a reclamar una política d'acollida a les persones refugiadeshttps://t.co/wU3cZpimCz — GVA Inclusió (@GVAinclusio) February 22, 2016 .@monicaoltra Esperem que un nou govern tinga més sensibilitat i reivindique a l'UE una solució per als refugiats https://t.co/88XzwW7QaD — GVA Inclusió (@GVAinclusio) February 22, 2016 🕦 Bon dia! A les 11.30h la vicepresidenta @monicaoltra visitarà el centre d'acollida a persones refugiades en l'illa grega de Leros — GVA Inclusió (@GVAinclusio) February 23, 2016 Posteriorment es reunirà amb el president de l'Egeu Sud i signarà un conveni declaratiu per a avançar en la reubicació dels refugiats — GVA Inclusió (@GVAinclusio) February 23, 2016 Cap a l'illa de Leros per a visitar el centre d'acollida a les persones refugiades #CrisisRefugiados pic.twitter.com/Xa70mCQ0Kc — GVA Inclusió (@GVAinclusio) February 23, 2016 "Gracias por venir. Es importante que veáis con vuestros propios ojos". Así nos han recibido en la isla de Leros. #crisisrefugiados — Mónica Oltra Jarque (@monicaoltra) February 23, 2016 La vicepresidenta @monicaoltra coneix el futur centre d'identificació de persones refugiades a Lepida, Leros pic.twitter.com/7fcCottkzZ — GVA Inclusió (@GVAinclusio) February 23, 2016 .@monicaoltra La #CrisisRefugiados és un reflex de la bretxa entre el nord i el sud d'Europa https://t.co/dUDxmX4z2U pic.twitter.com/hhSYMc5W3b — GVA Inclusió (@GVAinclusio) February 23, 2016 Els mitjans de comunicació grecs informen: '1.000 refugiats de l'Egeu a València' https://t.co/KTb0bLg4Z0 — GVA Inclusió (@GVAinclusio) February 23, 2016 Així són les habitacions del futur centre d'identificació de persones refugiades a Lepida, Leros #CrisisRefugiados pic.twitter.com/9tiR4kPlPY — GVA Inclusió (@GVAinclusio) February 23, 2016 Roba eixugant-se al centre d'acollida temporal de Leros, illa que en 2015 va rebre més de 50.000 persones refugiades pic.twitter.com/ClOPObEWvB — GVA Inclusió (@GVAinclusio) February 23, 2016 El hot spot de Lepida allotjarà a 900 persones. S'espera que entre en funcionament la propera setmana pic.twitter.com/uuJqR0VprM — GVA Inclusió (@GVAinclusio) February 23, 2016

Summary: La visita de Mónica Oltra a l’illa de Leros per conèixer la situació dels refugiats, piulet a piulet


El secretari general de Podem i vice-president del govern espanyol, Pablo Iglesias, vol acabar amb la limitació salarial per als seus càrrecs públics de tres Salaris Mínims Interprofessionals (SMI) –a més de complements per persones a càrrec–. Aquesta limitació existeix des del naixement de la formació el 2014. També ha proposat que els mandats, inclòs el seu, puguin durar més dels dotze anys fixats ara com a límit, si ho permeten els militants en una consulta. Així consta en la proposta de Codi Ètic que ha presentat l’equip ‘Un Podem Amb tu’ que lidera Iglesias per a la Tercera Assemblea Ciutadana Estatal de Podem. És previst que Iglesias aconsegueixi el suport de les bases sense gaire competència perquè aquest cop no hi ha discrepàncies internes. Al document, que recull Europa Press, Iglesias i els seus defensen que ‘tots els càrrecs electes i tots els càrrecs interns de Podem acceptaran la limitació salarial que s’estableixi amb caràcter general per a cada nivell de representació, assumint l’obligació de rendir comptes públicament i amb la consegüent acceptació del compromís de total transparència’. A continuació, detallen que ‘a causa de l’increment de l’SMI des de l’arribada de Podem a les institucions, i davant la perspectiva que aquest continuï augmentant, l’SMI deixa de ser un marc de referència vàlid per a la limitació salarial’ de Podem. ‘A partir d’ara, les donacions seran realitzades mitjançant percentatges del salari percebut en funció de les responsabilitats assumides’, afegeixen. El partit morat va fixar aquesta limitació de tres salaris mínims, obligant els càrrecs públics a donar la resta a causes socials i al partit, amb l’objectiu que cap càrrec públic cobrés sous desorbitats que els allunyés de les classes socials que han de representar. A més, Iglesias inclou en la seva nova proposta d’estatus la possibilitat d’allargar el seu mandat i el de la resta de càrrecs públics i interns més enllà dels dotze anys que s’havien fixat fins ara, si així ho decideixen els inscrits en una consulta. És a dir, el document ètic estableix ‘la limitació de mandats a vuit anys per a tots els càrrecs públics i càrrecs interns del partit, amb possibilitat de prorrogar-se excepcionalment a dotze anys’ com fins ara, però afegeix que, ‘més enllà d’aquest termini, la pròrroga estarà supeditada a consulta a les persones inscrites’. No cobrar de consells d’administració Així mateix, inclouen una nova clàusula que obliga els seus membres a renunciar ‘a cobrar sous o remuneracions, qualsevol que sigui la seva denominació, per la pertinença derivada de l’exercici de les seves funcions públiques als consells d’administració d’algun ens o organisme públic’. La resta del text reprodueix pràcticament en els mateixos termes el Codi Ètic vigent actualment, que va ser el que es va aprovar en l’Assemblea Ciutadana Estatal de Vistalegre II el febrer de 2017. Així, per exemple, es manté l’obligació de renunciar ‘a qualsevol pla o fons de pensió que qualsevol Administració Pública pogués haver contractat, al marge dels quals tinguin dret els empleats públics’. ‘No hi haurà més drets en matèria de jubilació amb càrrec als fons públics que els establerts en la Seguretat Social, en Classes Passives de l’Estat o aquells que l’Administració Pública tingui contractats per als seus empleats públics’, assenyala el text. També conserva l’obligació de renunciar ‘a qualsevol privilegi jurídic o material derivat de manera directa de la condició de representant i, des de la responsabilitat com a càrrec públic, a l’acolliment a qualsevol figura d’aforament judicial’. Així mateix, manté l’obligació que els seus càrrecs electes es comprometin a renunciar als seus llocs, en el cas que així ho decideixi la militància en una consulta, si estan immers en un procés de revocació interna. És a dir, ha d’exigir i respectar que qualsevol càrrec electe sigui, al llarg de tot el seu mandat, un mer representant obligat a vincular les seves decisions al mètode obert i democràtic de participació’. ‘Aquest compromís significa que els càrrecs electes de Podem que es trobin immersos en un procés de revocació interna (conforme a la consulta a l’assemblea territorial corresponent) hauran d’acceptar la voluntat de les persones inscrites en l’organització, fins i tot la renúncia a l’acta en el cas dels càrrecs públics’, expliquen.

Summary: Iglesias vol eliminar el límit de Podem de dotze anys en política activa


Ahir la selecció espanyola de futbol va jugar un partit amistós contra Colòmbia a Múrcia (2-2). El defensa Gerard Piqué va tornar a ser xiulat pels afeccionats de l’estadi Nueva Condomina. Aquesta situació s’ha anat repetint en aquests darrers partits de la selecció espanyola, però ahir Piqué va esclatar quan atenia els mitjans, que va culpar d’atiar la tensió. ‘Per què hi doneu tanta corda? Per què no parleu d’esport? Fa un any i mig que em demanes sobre això. Després de l’Eurocopa no em xiulaven… Tu, els mitjans i aquestes càmeres heu fet que passi això’, va etzibar a un periodista d’una cadena espanyola. Quan li van demanar per què creia que es produïa la situació, Piqué va afegir: ‘No és per la independència ni per si jo sóc independentista. M’hi he pronunciat mai, sobre això? I doncs?’ ¡ATENTO! Piqué 'EXPLOTA' en zona mixta por los PITOS con la Selección. Todas SUS PALABRAS en #ElChiringuitoDeMega pic.twitter.com/R0hdjlg1DV — El Chiringuito TV (@elchiringuitotv) June 8, 2017

Summary: Gerard Piqué esclata contra la premsa de Madrid


L’Ajuntament de Perpinyà és el centre d’una polèmica per possibles irregularitats en la contractació i la gestió del personal. Un informe publicat per la Cort de Comptes denuncia disfuncions sobre l’absentisme dels agents municipals, sobre el reclutament de treballadors de la direcció i sobre la remuneració d’un antic director de gabinet. La Cort de Comptes considera que hi ha errades en el procés de reclutament de treballadors, en particular pels contractes de direcció dels serveis. Una manca de transparència que concerneix la creació de llocs de feina i el nivell de remuneració. El batlle Jean-Marc Pujol no s’hi ha volgut pronunciar i ha reservat les seves explicacions al consell municipal de dijous. Aquest estudi de la Cort de Comptes fa un balanç global de la situació financera de la vila de Perpinyà; és un balanç positiu en comparació amb l’estudi fet el 2012. Considera que les càrregues de gestió han estat controlades, que s’han limitat les demandes de préstec de diners i que ha millorat la capacitat d’autofinançament, a més dels ingressos fiscals.

Summary: Possibles irregularitats en la contractació de personal a l’Ajuntament de Perpinyà


Un jutjat de Barcelona ha ordenat el desnonament de la seu de Casa Àsia de l’espai que ocupa al pavelló de l’Antic Hospital de la Santa Creu i Sant Pau de la capital catalana per l’impagament del lloguer, han explicat a Europa Press fonts judicials. El motiu és l’impagament de 124.000 euros anuals per part de Casa Àsia a la Fundació Privada d’Hospital de la Santa Creu i Sant Pau, titular del recinte modernista, on l’entitat concebuda per a l’impuls de les relacions entre l’estat espanyol i la regió de l’Àsia-Pacífic té el local de gairebé 1.000 metres quadrats, ha informat aquest dilluns ‘El País’. Segons ha explicat a Europa Press un portaveu de Casa Àsia, l’entitat ha recorregut la sentència, i diu que estan buscant una solució davant dels problemes econòmics de l’entitat, que és finançada pel ministeri d’Exteriors espanyol, l’Ajuntament i la Generalitat, de la qual no ha rebut la quantitat compromesa, fet que ha contribuït a aquesta situació.

Summary: Un jutjat ordena el desnonament de Casa Àsia de l’Antic Hospital de Sant Pau de Barcelona


Raül Garrigasait (Solsona, 1979) és d’aquells homes de lletres que, de tant en tant (més sovint que no sembla), dóna el país. Format en la filologia clàssica i germànica, ha estat traductor (Nietzche, Goethe, Rilke, Plató, Papadiamandis, Bauman) i des del 2008 és director de l’editorial Alpha, que edita la Col·lecció de Clàssics Grecs i Llatins de la Fundació Bernat Metge. Va debutar com a autor l’any 2012, amb l’assaig El gos cosmopolita i dos espècimens més, publicat a Acontravent (llegiu-ne una entrevista). Ara l’aventura literària pren amplitud. Garrigasait ha posat a prova la seva vocació de narrador, que la té, i acaba de publicar a Edicions de 1984 la primera novel·la, Els estranys. Els estranys és una obra ambientada en la primera guerra carlina, a Solsona, a partir de la història d’un prussià, un home estrany, com el títol, que travessa el Pirineu per lluitar en favor dels Borbons. Per circumstàncies també estranyes, resta atrapat a la ciutat de Solsona, esperant ordres reials per entrar en acció i poder tornar a Prússia amb el reconeixement d’armes que li exigeix el seu pare. Garrigasait, un savi humil (hi ha qui el defineix així), va presentar ahir el llibre a la premsa. Deixem que s’expliqui: ‘La novel·la conté una història principal, que se situa a Solsona durant la primera guerra carlina, i una història secundària, situada en el present, a través d’un noi a qui han encarregat la traducció de les memòries del príncep alemany Felix von Lichnowsky. I, de fet, la novel·la neix i sobretot s’acaba gràcies el fracàs d’aquesta traducció. Aquest marc de present em permetia de vincular la història amb el món contemporani. Del present cap al passat, per expressar dilemes del present. Per exemple: quant de dolor és necessari per a modernitzar el passat? Dolors de part de la modernitat, foren aquestes guerres carlines.’ I afegeix: ‘Les guerres carlines expressen el combat entre la tradició i el progrés, entre la retòrica il·lustrada i tots els intents que hi ha per sota. I a mi m’agrada que la literatura expressi tot allò que no acaba de quadrar en el pla teòric. I això és molt contemporani, perquè vivim un moment en què aquest discurs il·lustrat fracassa.’ ‘Durant el 1837 un jove prussià travessa el Pirineu amb la voluntat de lluitar amb els homes d’ordre legitimat, els carlins. Es diu Rudolf von Wielemann i té les idees ben clares sobre aquest territori abans d’arribar-hi. La gràcia és que quan veu què hi ha aquí, el seu esquema mental de lògica i d’ordre s’esmicola. S’esmicola la seva visió ideològica del món. Aquest és un aspecte que m’ha agradat sempre de la literatura: què pot fer la literatura? Mostrar que quan les ideologies del món s’ensorren, sorgeixen els dubtes, les crueltats, les contradiccions de la realitat. Perquè les ideologies només són interpretacions esquemàtiques de la realitat.’ ‘El prussià arriba a Solsona, que és la meva ciutat, i estableix un seguit de relacions. La principal és amb un metge. Tots dos són prou diferents i l’amistat ultrapassa les ideologies i maneres de veure el món. Wielemann i el doctor Foraster es troben units per la música. La música no com a llenguatge universal, que no ho és, sinó la música perquè tots dos estimen Beethoven. La música és important en la novel·la i em vaig plantejar un repte: mirar de descriure-la. Com descrius la música és una de les batalles de la novel·la, un anhel que s’expressa explícitament en l’obra.’ Continua Garrigasait: ‘Ha estat molt important de visualitzar les escenes. Volia que el llenguatge fes emergir les escenes. I en aquesta voluntat tenia alguns autors presents, com ara la capacitat evocativa de Joseph Conrad o el deliciós llibre Records de la primera carlinada, de Marian Vayreda, que sempre he trobat molt cinematogràfic. El nostre estranger entra en contacte amb una realitat que no estava preparat per veure i d’això en resulten escenes molt vivaces.’ ‘L’únic llibre que s’esmenta en la novel·la, i sense dir-ne el títol, és Històries naturals de Joan Perucho. Aquest i el de Vayreda són els que he tingut més presents de la literatura catalana. I Josep Pla. Pla va escriure sobre els Tristany, un personatge que apareix a la novel·la. Diu que Tristany és la paraula més bonica de la llengua catalana i que un membre de cada generació va entrar al poder. És una família impressionant.’ Dit això, el seu llenguatge polit i expressiu, a vegades vessa d’adjectius, i en aquest sentit sembla molt planià. Garrigassait ho troba lògic: ‘Pla, Rodoreda i Sales són la base de la nostra prosa d’avui. Tots venim d’aquí, formem part d’aquest llegat.’ L’autor també apunta que és una novel·la sobretot de personatges masculins i els personatges femenins que hi apareixen no parlen. Perquè els testimonis de la història no donaven veu a les dones. I he volgut convertir aquest fet en un tema.’ ‘Un altre aspecte de la novel·la a destacar és la importància de construir històries secundàries dins el relat principal, bona part de les quals les expliquen els mateixos personatges que apareixen a la novel·la. En aquest sentit, he tingut molt present la manera d’explicar històries que té la gent de la meva terra. Però aquesta narració oral no neix del costumisme sinó de novel·les com les de William Faulkner o del Gènesi, de l’Antic Testament. Trobo fascinants històries com la borratxera de Noè, que combina allò que és quotidià amb la tragèdia històrica. Potser perquè m’interessa la comicitat tràgica.’ ‘En el llibre hi ha moltes escenes que fan riure, però que de fet són ben tràgiques. Hi ha una càrrega filosòfica, sentimental, tràgica. La literatura que genera aquesta fricció de registres és la mena de literatura que m’agrada.’ Raül Garrigasait apunta que no es tracta d’una novel·la històrica: ‘Ho dic per no despertar segons quines expectatives en segons quins lectors. Perquè la novel·la històrica acostuma a tenir la flaca de voler explicar la història d’una manera didàctica. I també hi ha novel·les històriques que tendeixen a reconstruir el passat amb certa passió d’antiquari. Els estranys no pretén ni l’una cosa ni l’altra. Més aviat és una novel·la que no podria existir sense obres com El castell de Franz Kafka o Els nostres avantpassats d’Italo Calvino.’

Summary: Raül Garrigasait: ‘Dolors de part de la modernitat, foren les guerres carlines’


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha dit que el parlament català tenia tota la legitimitat d’aprovar una declaració independentista, però ha dubtat que tingui utilitat per al projecte sobiranista. En una entrevista al programa ‘El objectivo’ de la Sexta ha dit: ‘Hi ha una majoria de diputats. Evidentment que poden aprovar declaracions, hi tenen dret, i surten de les eleccions amb més participació. No qüestionaré pas la legitimitat que una majoria parlamentària aprovi una declaració. Però em pregunto, té utilitat? Realment serveix a la causa sobiranista? De les eleccions del 27-S en surt una majoria a favor del dret de decidir, de poder fer el referèndum. Per fer una desconnexió, igualment has de teixir aliances.’ I ha afegit: ‘Hi ha una majoria important de gent que, sense tenir clar si votaríem a favor de la independència, veu que amb aquesta polarització es perden els ponts i el diàleg.’ Vegeu encara aquest altre fragment de l’entrevista, en què Colau defensa el dret d’autodeterminació de Catalunya.

Summary: Colau s’oposa a una DUI i defensa l’autodeterminació de Catalunya


Bèlgica cobrarà cent euros l’any als periodistes per cobrir les cimeres europees de caps d’estat i de govern de la Unió Europea. La mesura, aprovada sense consultar les associacions de periodistes, exigeix als mitjans de fer dos pagaments l’any de 50 euros pels costos dels controls de seguretat que han de passar els periodistes per a entrar a les cimeres, i que habitualment fa la policia federal belga. L’Associació Internacional de Periodistes, que reuneix els mitjans que cobreixen informació europea, ha condemnat la mesura, que considera ‘discriminatòria’ i un ‘obstacle innecessari’ per als periodistes. ‘Els mitjans més petits patiran especialment per aquest cost i per això estaran menys preparats per cobrir les cimeres europees de la manera professional apropiada’, denuncia l’API en un comunicat. Per això, l’associació ha reclamat al govern belga que reconsideri aquest pagament, que també avisa que colpejarà principalment els periodistes autònoms que cobreixen la informació europea. Per la seva banda, la Comissió Europea només ha dit que ‘no li agrada la llei’ que ha fet el govern belga per a cobrar als periodistes per cobrir les cimeres, i que va entrar en vigor l’1 de juny.


La major part dels dirigents dels estats i territoris australians s’han unit en una declaració en què demanen la proclamació de la república i un ‘cap d’estat australià’. L’actual cap d’estat d’Austràlia és la reina Isabel d’Anglaterra. L’únic dirigent que ha refusat de signar el manifest ha estat el primer ministre de l’Austràlia Occidental, Colin Barnett. El document ha estat presentat per l’Australian Republican Movement, un grup d’acció que aplega polítics de tot l’arc parlamentari. El primer ministre australià, Malcolm Turnbull, és un dels fundadors del moviment i hi ha declarat el suport. Ha afegit, per això, que creia que caldria esperar al final del regnat d’Isabel II per a poder instaurar la república d’Austràlia. El líder de l’oposició també ha signat el manifest.

Summary: Els líders polítics australians s’uneixen per demanar una república


Alguns membres del PDeCAT han qüestionat per les xarxes socials les declaracions de la portaveu del partit, Maria Senserrich, i han defensat que el president Carles Puigdemont esculli el quart candidat a la investidura. En una entrevista a l’ACN, Senserrich ha avisat que cal consensuar el nom d’un quart candidat amb els trenta-quatre diputats de JxCat, i no solament amb una part. També ha descartat l’aprovació de la reforma de la llei de presidència si posa més persones ‘en perill’. El més crític ha estat l’ex-president de l’ACM Miquel Buch, militant del PDeCAT i membre de les llistes de JxCat el 21-D. Doncs jo NO em sento representat per la direcció d’un partit que la mateixa setmana que exigeix un govern al President @KRLS l’amenaci amb qui ha de ser el candidat. https://t.co/lLN1lSYXSJ — 🎗Miquel Buch (@MiquelBuch) April 28, 2018 La diputada de JxCat i membre del PDeCAT, Marta Madrenas, ha dit que si hi ha d’haver algun altre candidat, l’ha de triar Puigdemont. Si ha d'haver un candidat ha de ser @KRLS Puidemont o el que digui @KRLS Puigdemont. I naturalment tindrà tot el suport de tot el grup parlamentari de @jxcat. Llevat, és clar, que es vulgui anar a eleccions… — Marta Madrenas 🎗 (@MartaMadrenas) April 28, 2018 El vice-president primer del parlament i diputat independent de JxCat, Josep Costa, ha dit que ningú no pot plantejar-se de cercar un substitut de Puigdemont. Es pot dir més fort però no més clar. President ja en tenim un i ningú no es planteja buscar-li successor pel sol fet que a Espanya no agradi. https://t.co/st1UMjqbwG — Josep Costa🎗 (@josepcosta) April 28, 2018 La presidenta del PDECat i ex-portaveu del govern, Neus Munté, ha demanat que es faci confiança al president. La diputada al congrés espanyol Míriam Nogueras també ha demanat confiança en Puigdemont, i la de de JxCat Gemma Geis ha dit que si hi ha un quart candidat ha de ser el president o qui ell mateix triï. És @KRLS el candidat legítim i natural a l’investidura, a qui vull i he votat. Qui es va presentar a les eleccions 21-D per ser novament investit com a president de Catalunya. Te tota la meva confiança i suport en les seves decisions. No ens atabalem, fem-li confiança! — Neus Munté 🎗 (@neusmunte) April 28, 2018 Confiança absoluta en el President @KRLS ABSOLUTA. — Míriam Nogueras 🎗 (@miriamnoguerasM) April 28, 2018 Si hi ha un quart candidat serà @krls o el que digui el president. Seré ferma en el que li he dit en privat: protecció de la seva legitimitat, projecció internacional i dignitat. Sap que el meu compromís és amb el 1O, fer República i president @KRLS — Gemma Geis #JuntsxCat🌹🌕 (@GemmaGeis) April 28, 2018

Summary: Membres del PDeCAT qüestionen Senserrich i demanen confiança en Puigdemont


Oriol Broggi acaba d’estrenar La bona persona de Sezuan, de Bertol Brecht, a la Sala Gran del Teatre Nacional de Catalunya. El director, al capdavant de la companyia La Perla 29, recupera aquest text èpic de Brecht sobre la possibilitat de la bondat al món. A Broggi, que feia molts anys que no dirigia al TNC, li fa especial il·lusió tornar amb aquesta obra ‘perquè a banda de tota la teorització que li dóna Brecht hi ha un element molt bonic: una faula preciosa protagonitzada per la Xen Te’. ‘A més, és una obra molt xinesa i alhora molt europeïtzada, amb una barreja que fa Brecht de coses que podrien passar ara.’ L’actriu Clara Segura és l’encarregada de posar-se a la pell de la protagonista, la bondadosa Xen Te. Joan Carreras s’encarrega del paper secundari de l’aviador Sun i la resta de del repartiment l’encapçalen Toni Gomila, com a aiguader Wang; Màrcia Cisteró com a senyora Xin i Mercè Pons en el paper de la propietària Mi Tzu. En aquesta producció, la música en directe hi té un pes molt destacat. Per això, el músic Joan Garriga ha creat una banda sonora per a l’ocasió que interpreta sobre l’escenari acompanyat de tres músics més. Brecht, una Xina imaginària i la bondat En una Xina imaginària, tres déus visiten el país a la recerca d’una bona persona. Satisfets d’haver conegut la jove Xen Te, que els ha acollit a casa seva, premiem la noia amb diners a canvi que visqui sempre bondadosament. Gràcies a la petita fortuna que li han regalat, Xen Te deixarà la prostitució per obrir un estanc de tabac. Ben aviat, però, la misèria en què malviuen els seus conciutadans acabarà dificultant seriosament que pugui complir el mandat dels déus. Amb aquesta obra emblemàtica del teatre èpic, Bertolt Brecht proposa una reflexió incòmoda. Quins són els límits de les bones intencions, especialment quan aquestes no afronten les dificultats materials amb contundència i pragmatisme? Per això en un moment de l’obra Xen Te, desbordada per la maldat del món, es veu forçada a inventar-se un personatge –un cosí– que la defensa i posa límit al seu excés d’empatia. Amb aquest joc teatral, Brecht obliga la protagonista a interpretar dos papers: el de Xen Te i el del cosí imaginari. Dos papers per a una sola actriu Això ha estat un repte per a Clara Segura, que ha hagut de desplegar una gran quantitat de recursos. L’actriu també es mostra sorpresa per la gran riquesa de l’obra de Brecht, més enllà dels apriorismes i els clixés sobre un autor que s’ha analitzat tant. En aquest sentit, tant el director del TNC, Xavier Albertí, com el traductor de l’obra, Feliu Formosa, reconeixen que Brecht no ha estat mai un autor fàcil i sovint hi ha la temptació de dir que ha passat de moda. Però per Albertí, Brecht és un dels pares del teatre del segle XX i un element clau de la teatralitat del nostre temps. Un homenatge al muntatge de 1988 Amb aquesta versió de La bona persona de Sezuan, Broggi vol retre homenatge a la mítica versió de l’obra que Fabià Puigserver va dirigir al Mercat de les Flors l’any 1988. Amb producció del Teatre Lliure, el poeta i dramaturg Feliu Formosa es va encarregar de la traducció del text de Brecht. Aleshores el paper protagonista l’interpretava l’actriu Anna Lizaran i el secundari, el de l’aviador Sun, Lluís Homar.

Summary: Broggi porta Brecht i els límits de la bondat al TNC amb ‘La bona persona de Sezuan’


El president dels Estats Units, Donald Trump, ha comparegut aquest dilluns per criticar expressament els actes racistes registrats a Charlottesville i ha titllat de ‘repugnants’ a ‘grups d’odi’ com els supremacistes blancs, després que la seva tíbia primera reacció rebés tot tipus de crítiques. ‘El racisme és el mal’, ha proclamat. ‘Tots els que van cometre delictes en la violència racista d’aquest cap de setmana, els dic que rendiran comptes’. ‘El racisme és el mal i els que causen violència en el seu nom són criminials i perdonavides’, ha afegit el mandatari nord-americà, amb una al·lusió explícita al Ku Klux Klan (KKK), neonazis, supremacistes blancs i ‘qualsevol altre grup d’odi repugnant’. A parer seu, ‘atacs horribles’ com el registrat a Charlottesville contra una manifestació antifeixista ‘colpegen en el cor dels Estats Units’. Una persona va morir i altres 19 resultaven ferides per un atropellament perpetrat durant una manifestació antifeixista, convocada al seu torn com a protesta per la concentració de neonazis i simpatitzants del KKK que va tenir lloc dissabte passat a Charlottesville. La reacció inicial del mandatari nord-americà va provocar intenses crítiques per no haver condemnat de manera explícita la violència dels supremacistes blancs, els neonazis i els seguidors del KKK, que van ser els que van iniciar els disturbis. A la seva primera declaració, Trump va denunciar el que va definir com una ‘indignant exhibició d’odi, intolerància i violència de tots els bàndols’. Un dia després, la Casa Blanca va emetre un comunicat per aclarir que Trump condemnava ‘totes les formes de violència, intolerància i odi’, inclosos ‘els supremacistes blancs, el Ku Klux Klan i tots els grups extremistes’.

Summary: Trump condemna supremacistes blancs i neonazis després de la seva tíbia primera reacció: ‘El racisme és el mal’


Després de molts dies de negociacions i quan semblava que ja no hi hauria entesa, EUPV, Compromís i Podem han tancat un acord per a presentar-se en coalició a les eleccions del 26-J. EUPV ocuparà el cinquè lloc a la llista de València -demanava el 4-, el sisè a Alacant -també demanava el 4- i el tres per Castelló, tal com havien sol·licitat des d’un primer moment. ‘Teníem l’obligació d’arribar a un acord. Sí o sí. Contribuirem a dir a la gent que ha d’anar a votar i que el seu vota conta per a poder derrotar el PP’, ha dit Gloria Marcos, integrant de l’equip negociador d’EUPV. Les negociacions han estat llargues i dures. El principal obstacle per a arribar a un acord era la inclusió dels candidats d’EUPV a la llista que Compromís i Podem, que s’havien presentat conjuntament en les eleccions del 20-D. En un primer moment l’oferta d’EUPV demanava el quart lloc per València i Alacant, i el tercer per Castelló. Podem, amb Ángela Ballester al capdavant, va rebutjar frontalment la demanda. El pinyol de la negociació es centrava a València, on la coalició va obtenir quatre diputats. Podem va fer una contraoferta a EUPV i va oferir el sisè lloc, fet que va ser titllat d’humiliació des del partit valencianista. Estefania Candel, membre de l’equip negociador, considerava que l’oferta no servia per a fer visible ni valorar els 110.000 vots que EUPV va obtenir el 20 de desembre. Les trucades i converses a corre-cuita s’han succeït les últimes hores i finalment s’ha arribat a un acord. Finalment, les negociacions d’última hora han donat els seus fruits i la candidatura ja ha estat registrada davant de notari. Avui a les dotze de la nit es tanca el termini per a poder inscriure coalicions. Aquesta triple aliança podria convertir-se en la primera força del País Valencià si es compleixen els pronòstics. En els anteriors comicis Compromís i Podem van obtenir 9 diputats i ara guanyen força amb la suma d’EUPV.

Summary: EUPV, Compromís i Podem tanquen un acord d’última hora per a presentar-se junts el 26-J


Fa dotze dies, Ferran Latorre va gratar el cel, literalment. Després de sis intents i vint-i-dos anys d’espera va coronar la muntanya més alta de la Terra, l’Everest, i de retruc es va convertir en el primer català a col·leccionar els catorze vuitmils. No va ser una ascensió fàcil. El mal temps el va obligar a anar al límit: ‘Ha estat el cim que he coronat en més males condicions.’ En aquestes circumstàncies extremes, va haver de menester oxigen artificial en el tram final de la pujada. No ho considera cap decepció, perquè tenia una prioritat: ‘Fer cim i tancar el projecte dels catorze.’ De totes maneres, reconeix que entre els desafiaments pendents hi ha el de trepitjar els 8.848 metres sense oxigen. Latorre visita VilaWeb poc després d’haver tornat a casa. Es veu content, com no pot ser altrament, després d’haver acomplert un somni. Té la pell encara marcada pel sol. No porta motxilla, però ve carregat d’històries. Hi parlem de l’Everest, d’expedicions anteriors, de les gestes de Kilian Jornet, Òscar Cadiach i una mica de la seva vida personal. —D’osonenc a osonenc, vau arribar al cim de l’Everest un dia boirós. Us ho vau prendre com un petit homenatge a la Plana? —He de dir que sóc nascut a Barcelona, però ex-barceloní . L’Everest ha estat el cim que he coronat amb més mal temps. No sé si és un homenatge a la Plana, però m’agrada veure’n la cara positiva: l’èpica m’ha acompanyat fins al final. Ni l’últim cim no m’ha deixat relaxar. Les circumstàncies eren molt dures i difícils. Una ascensió entre boires, núvols esquinçats, el sol enteranyinat i un vent fortíssim. I el fred… Recordant-ho, m’adono que tot plegat tenia un punt tenebrós. —Com van ser els mil metres de desnivell que separen el camp quatre del cim? —Vaig sortir que era negra nit. M’acompanyaven el meu xerpa, Hans Wenzl i Yannick Graziani. Quan vorejàvem els 8.500 metres, el xerpa va decidir que no continuava i feia marxa enrere. —Pel mal temps? —Em va dir que no teníem oxigen per a tots dos, però no és ben bé cert. La veritat és que no sé si tenia un problema amb la màscara o no es trobava bé. No ho sé. Però em vaig sentir una mica desemparat. Em feia il·lusió de pujar l’últim vuitmil amb un nepalès. —I vau continuar. —Aleshores vaig començar a agafar distància amb els altres i vaig pujar tot sol. Fins a l’aresta final, que és un lloc bastant delicat, no em vaig trobar ningú. És una zona molt exposada i lenta de fer. Vaig perdre molt de temps, perquè m’era impossible de passar el grup que tenia davant. —Heu comentat que el dia de l’atac al cim no us trobàveu prou bé físicament. —Vaig sortir del coll sud sense oxigen, però al cap d’una hora… Em conec molt bé i vaig intuir que no era el meu dia. Estava a 8.100 metres i nevava. En aquell moment dubtava, i quan dubtes allà dalt tens un problema. —És quan vau decidir de fer servir oxigen? —Vaig optar per ser pragmàtic. La meva prioritat era acabar l’Everest i tancar el projecte dels catorze vuitmils. Vaig sortir del camp quatre sense, perquè em volia provar, però no va ser possible. —Us va doldre prendre la decisió després d’haver fet els altres cims sense oxigen? —Una mica… però en el fons ja ho tenia bastant interioritzat que tenia un pla B. La prioritat era tancar el cercle. En un altre moment intentaré fer el cim sense oxigen. —Havíeu comentat abans de l’expedició que els 8.848 metres de l’Everest sense oxigen eren el vostre límit. —Em conec. Sé que jugava molt amb el meu límit, que aniria de poc que ho pogués aconseguir o no. He de dir que vaig fer tant com vaig poder per no fer servir oxigen artificial. El 20 de maig hauria pogut fer perfectament cim amb oxigen, però vaig decidir de baixar i fer un nou procés d’aclimatació. Volia donar-me una altra oportunitat. I el pla era decidir, una volta al coll sud, i segons les meves condicions i la meteorologia. —Quan trepitgeu el cim de l’Everest i us adoneu que s’ha acabat. Què penseu? —Va ser un moment molt intens i carregat d’emoció. Se’m van ajuntar moltes coses. Acabava un projecte que ha marcat la meva carrera com a alpinista i a la vegada sentia que havia escalat la muntanya dels meus somnis. Els últims vint metres, quan em vaig adonar que ja arribava, em vaig dir: ‘Ei, d’aquests n’haig de gaudir.’ En aquest sentit, el fet de portar oxigen em va permetre de ser-ne molt conscient. Sense no n’hauria pogut gaudir tant. —Es pot gaudir d’un cim si no pots respirar? —El cim més alt que he fet sense oxigen és el K2 (8.611 metres). Físicament vas molt just. Sentir-hi plaer… no ben bé. En tot cas és una alegria enmig d’un patiment molt intens. És una situació precària. El dolor no és tan sols físic, també psicològic. El plaer l’assaboreixes al camp base, al cim t’aguantes com pots. —Des del camp quatre, després de fer el cim, en una entrevista a RAC1, vau dir que us recordàveu de la vostra filla. Ser pare és un handicap quan toca arriscar-se? —Hauria de respondre que és un handicap, perquè et frena. No ets tan impulsiu, però a la vegada també és un punt d’assegurança. Ets més conscient dels elements. En pots dir conservador, però en el fons calcules. És clar que pateixes molt més. Sobretot d’enyorança. Et tornes una mica malenconiós. I sí, tens més por. Por que et passi qualsevol cosa. Analitzat en fred potser sembla un handicap ser pare, però t’atorga maduresa, criteri… I també et motiva. T’impulsa a superar-te. Veus una paret, unes roques, i penses: ‘Ara ho faré bé per ella.’ —Quina és la vostra relació amb l’Everest? Hi heu fet set expedicions, hi heu perdut amics… —Buf… És una relació d’amor i odi. És la muntanya més simbòlica i més il·lusionant que he pujat. Però al mateix temps, és la que més frustracions i disgustos m’ha provocat. Suposo que al final, amb el temps, la relació s’ha anat decantant cap a l’amor i l’afecta. Però és veritat que m’ha fet patir molt. El 1995, en la meva primera expedició, vam perdre el company Xavi Lamas. Va ser molt dur. I com a alpinista ha estat frustrant. He provat totes les cares i no hi havia manera de coronar-la. —Quan es perd un company, no es repensen moltes coses? —Sempre tens la sensació que a tu no et passarà mai. És com un fals optimisme. Però a vegades et toca i repenses moltes coses. El 1995, quan va passar l’accident, érem molt joves i ens va deixar molt tocats… Però després de l’enterrament vam decidir de continuar. Vam creure que a ell li hauria agradat que no deixéssim l’escalada. —Avui reaccionaríeu de la mateixa manera? —Ara… Jo dubto que fos capaç de continuar si visqués un accident similar. Tinc una altra edat i les coses t’afecten diferent. Reconsideres moltes coses, però també vols aprendre dels errors dels altres per evitar nous accidents. En el fons, si ens dediquem això és perquè som uns optimistes i uns inconscients. —Tants a tants? —Una mica de cada cosa. Són compatibles. Tenim la sensació que ho podem controlar fins a un cert, però amb l’edat t’adones que tens por, que els factors incontrolables t’atemoreixen. —Han passat vint-i-dos anys d’ençà de la primera visita a l’Everest. L’heu trobat molt canviat? —I tant. Hi ha hagut dos grans canvis o revolucions. Per una banda, la massificació, perquè el Nepal i la Xina han obert la veda dels permisos d’escalada. I per una altra, les noves tecnologies. Al camp base hi ha internet, telèfons satèl·lit i et pots connectar amb tot el món. —Hi ha massa gent a l’Everest? —No arriba els extrems de l’Aneto, el Mont Blanc i el Cerví, però hi ha molta gent. L’Everest s’ha convertit en un objecte de comercialització com qualsevol altre. Les expedicions comercials ja no filtren i accepten tota mena de clients amb la falsa promesa que faran el cim. És un negoci. Abans només l’escalaven aquells que estaven preparats. —Heu vist Juanito Oiarzabal, Iván Vallejo i Silvio Mondanelli aconseguir el seu catorzè vuitmil. Us imaginàveu viure una cosa similar? —També havia d’haver estat en el catorzè d’Edurne Pasaban, però un accident no m’ho va permetre. Jo, personalment, no m’imaginava aconseguint-ho. —No? —No, no. Amb en Juanito era el meu primer vuitmil (Annapurna, 1999). Però tampoc amb en Silvio (Broad Peak, 2007), que era el meu quart, ni l’Iván, que era el meu cinquè (Dhaulagari, 2008). Ni m’ho proposava, de fer els catorze cims. —En quin moment ho vau veure factible? —El 2009, després de fer el Kanchenjunga (8.586). N’havia fet sis i m’havia tret de sobre un dels més difícils. En aquell moment m’ho vaig proposar seriosament. Era gairebé a mig viatge i m’ho vaig prendre com un desafiament personal. El fet que encara cap català no ho hagués aconseguit era una motivació especial. —El 1992 visiteu per primera vegada l’Himàlaia amb Araceli Segarra. Trepitgeu per primera volta els vuit mil metres al Shisha Pangma (8.013). Què en queda d’aquell Ferran de vint-i-un any? —Uf… Físicament he canviat molt. En queda el rovell de l’ou, per dir-ho d’alguna manera. L’amor per sortir a la muntanya i anar escalar per casa nostra. Vaig arribar al Shisha Pangma amb una edat en què no pares d’aprendre i descobrir coses. Cada vegada ets més fort i millor. En canvi, ara és al revés. Potser com a alpinista ja he acomplert gairebé totes les meves ambicions personals. I físicament? Intento mantenir-me, ja no sóc cada vegada més fort. Però les ganes de continuar fent muntanya i escalar encara bullen dins meu. És una necessitat primària. —Ara teniu la sensació d’haver fet història? —Tampoc no voldria ser capdavanter d’una causa major, però era una fita pendent de l’alpinisme català. Fa il·lusió de posar un granet de sorra en un capítol del nostre alpinisme. La gent, i no pas jo, en valorarà el significat. De totes maneres, fa molta il·lusió ser el primer quan t’estimes tant l’alpinisme i el país. I reconec que els catorze vuitmils són el fruit de l’esforç de molta gent i d’una tradició excursionista molt arrelada a Catalunya. En aquest sentit, respecto molt les generacions que m’han precedit, que han estat extraordinàries, com els meus coetanis. Tenim grans alpinistes a casa que no tenen el reconeixement que es mereixen. —Com qui? —Oriol Baró, Roger Cadarach, Jordi Corominas, en el seu dia Marc Toralles o la gran Sílvia Vidal. —Muntanya i país van de bracet? —L’excursionisme i el muntanyisme són essencials per a entendre la cultura catalana i el catalanisme polític. El romanticisme i la Renaixença, en el fons eren moviments que cercaven la descoberta de la història pròpia, però també del territori. Verdaguer, per exemple, era un grandíssim excursionista. —Parlant del país, com veieu la situació política actual? —He portat la fletxa de la Via Catalana a la manifestació de l’Onze de Setembre. La gent em coneix i jo no m’amago de res. Però vaja, crec que aquest país s’ha guanyat el dret de decidir què vol ser. Com totes les nacions del món. Personalment crec en aquest país, les seves institucions i la seva gent. Tenim l’oportunitat de crear un lloc fantàstic al món. —Recuperant l’alpinisme. Heu tancat un gran projecte, quins us queden? —Objectius de futur me’n queden molts, però no sé si seré a temps de fer-los tots. Tanmateix, ara tinc tres coses pendents: intentar obrir una ruta en un pic de vuit mil metres, cosa que vam ser a punt de fer l’any passat al Nanga Parbat (8.126); evidentment em queda l’Everest sense oxigen i alguna ascensió concreta com el Cerro Torre (Andes de la Patagònia) o algunes clàssiques dels Alps que encara no he fet. —Com ara? —Doncs la cara nord de l’Eiger (Suïssa). —De totes les expedicions, què triaríeu? —El més bonic és els llocs que he visitat i la gent que he conegut. Veure els catorze cims, independentment de si els he coronats o no. Per exemple, l’expedició del 2001 al pilar oest del Makalu (8.463) va acabar sense èxit, però va ser molt enriquidora. Era una ascensió dura amb companys molt autèntics. —Abans heu esmentat el Nanga Parbat. Després de l’expedició de l’any passat vau dir que havia estat l’ascensió més difícil. —La gent ha d’entendre que quan estàs sol en un vuitmil tot canvia. Gairebé és un esport diferent. Érem tres alpinistes sols intentant obrir una ruta, però quan ja tocàvem el cim el mal temps ens va fer girar cua. —A quina distància del cim? —150 metres. —I després? —Hores després de baixar al camp base vam intentar la ruta normal, entre cometes, perquè és duríssima. La vam fer en estil alpí perquè no teníem res. No hi havia ningú. No hi havia cordes, ni camps… A més, és el vuitmil amb més desnivell del camp base al cim. Van ser cinc dies d’una aventura molt intensa. No és l’únic que he fet en estil alpí. He fet el Shisha Pangma, i també el Cho Oyu (8.210) non stop. De totes maneres, el Nanga Parbat, pel caràcter que té i essent el meu penúltim vuitmil, m’ha marcat. Estava esgotat del projecte, esperava una cosa fàcil i va ser un cim duríssim. —No hi havia res i vau tirar amunt? —Érem allà i hi havia finestra de bon temps. Teníem l’experiència per intentar-ho i gens de ganes d’esperar un any a fer un nou intent. —I el risc? —L’estil alpí era un risc afegit en una ascensió de 4.000 metres de desnivell. A més, l’aïllament o la solitud, mentre vas pujant, afegeixen un punt de tensió. Et preguntes què passarà si et fas mal, si tens una petita embòlia, si set congelen els peus… se t’angoixa el cervell. —Alguna vegada heu dit que el pes en altura és letal. Però les vostres primeres sis ascensions van ser fent de càmera de ‘Al filo de lo imposible’ de TVE. —Sí, però era la meva feina . La primera ascensió –Annapurna– va ser amb una càmera de cinema súper 16, que era una bèstia. Però això va canviar al segon cim, que va ser el Shisha Pangma (2005). Allà ja anava amb vídeo i molt més lleuger. El pes implica un cert perill, però al final el problema de veritat era la responsabilitat d’enregistrar. Pensar els plans, la molèstia de parar i desparar la càmera. Penseu que hi ha moments que estàs tan esgotat que només fer el gest ja cansa. Per dir-ho d’alguna manera, el pes de la responsabilitat es nota més que el físic. —Com a alpinista clàssic, com veieu els desafiaments de velocitat de Kilian Jornet? —És l’evolució normal de l’alpinisme. Totes les generacions intenten fer les ascensions de manera més eficient i lleugera que les anteriors. En Kilian no inventa res, però ho porta més enllà i dibuixa nous límits. Ho veig perfecte i lògic. Ha demostrat una forma física excepcional, extraterrestre. Hem d’estar orgullosos que un alpinista català faci això que ha fet ell. Però crec, i espero que no es malinterpreti, que en Kilian ha de decidir. Ha demostrat un talent únic i ha de triar si vol fer alpinisme de veritat o no. —Què voleu dir? —Alpinisme compromès. Fer rutes d’alta dificultat, perquè quan el terreny és complicat és quan costa ser veloç. Fins ara ha fet rutes normals a un ritme brutal, però ell sap que ha de triar si continua així o fa un pas cap a l’alpinisme modern i compromès. Ho ha de decidir ell. És innegable que té les aptituds per a fer el salt. Avui dia, l’alpinisme és dificultat tècnica i compromís, és a dir, la manera com fas la ruta. Si tu fas una ruta molt difícil amb molta corda fixa i xerpes, no és igual que si ho fas descobert. Sense res. De la ruta normal de l’Everest, si tens un problema, en pots baixar. No és un terreny gaire complicat. Però si ets en mig d’una paret a tres mil metres de terra… Compte. —Vejam si ho he entès bé. Kilian Jornet ha de decidir si es vol convertir en un nou Ueli Steck? —Correcte. La punta de l’alpinisme modern la perfilava més Ueli Steck que no pas en Kilian. Fins ara ha fet rutes normals molt de pressa. Hi insisteixo: té un talent immens i ens deixa tots en ridícul, però cal veure si fa un pas endavant. —Amb el risc que implica. Ueli Steck va morir fa poc prop de l’Everest. —Sí, el dia abans que es matés vam dinar junts. El vaig veure molt preparat i capaç d’enllaçar l’Everest i el Lhotse (8.515). L’endemà entrenava a la cara nord del Nuptse –un cim pròxim al camp base de l’Everest–, que no era una ruta gaire difícil per a ell. Només hi ha un petit tram molt tècnic, i precisament allà és on va caure. Més o menys des de mitja paret. Pujava només amb grampons i piolets. Devia cometre alguna petita errada i en aquest estil… significa el final. —Parlant de grans noms de l’alpinisme, Òscar Cadiach se’n va aviat al Paquistan en cerca del seu catorzè vuitmil, el Broad Peak. Que ha significat per a vós? —Per mi l’Òscar és un mite de l’himalaisme català, probablement el més important que hem tingut. És una generació molt diferent de la meva: Sempre dic que el vaig anar a rebre a l’aeroport quan tornava de fer l’Everest el 1985. Tenia catorze anys. Per mi és un heroi d’adolescència, com Carles Vallès, Toni Sors, Enric Lucas. Li desitjo tota la sort del món. —Hi havia competència per veure qui era el primer de fer els catorze? —Se n’ha parlat molt, d’això. Suposo que al final sí que hi havia unes ganes d’acabar primer, que la gent les ha d’entendre. Però tot és una qüestió de mesura, en aquesta vida. Competència sana sense caure en vanitats. Li desitjo tota la sort del món, sincerament. És bo per l’alpinisme català que ho aconsegueixi. I personalment sé que s’ho mereix tant com jo. —Tothom veu Ferran Latorre a la televisió envoltat de neu i cims. Què feu quan no coroneu vuitmils i viviu a Sant Julià de Vilatorta? —Home, descanso . Professionalment em dedico a fer conferències per a empreses, també sóc guia de muntanya i faig classes d’escalada, una cosa que tinc una mica abandonada i vull reprendre. —I de lleure? —Sóc molt melòman. M’agrada molt la música. Mozart, per exemple. Gaudeixo molt tocant el piano. —Carai. —No el toco gaire, però vaig mirant de recuperar-ho. També m’agrada molt llegir i sóc un malalt del periodisme i de l’actualitat del nostre país. —Quins llibres llegeix? —Llegeixo molt als camps bases. L’últim que m’ha entusiasmat és Les veus del Pamano de Jaume Cabré. Una meravella. De fet, li ho vaig comentar per Twitter. Anteriorment havia llegit Jo confesso. Passo una època en què Cabré em sedueix i tinc moltes ganes de visitar els pobles del Pallars que descriu. També he llegit Sánchez Piñol. —No són precisament llibres lleugers per a portar a l’equipatge. —Gens. I m’agrada llegir el llibre de veritat. —I suposo que també us entreneu. —Cada dia. A l’hivern faig molt esquí de muntanya. A Osona m’agrada molt fer rutes amb bicicleta, sobretot per la zona de Vidrà. M’encanta perdre’m en espais salvatges, sigui sobre rodes o corrent. Perdre’m pels boscos del pre-Pirineu és una necessitat vital que tinc. I a l’hivern pels Pirineus. Sol. Com si fos a Alaska. —Tot escalador té una muntanya que l’ha marcat de petit, encara que després aconsegueixi gratar el cel. Quina és la vostra? —La meva és la Punta Alta d’Aigüestortes. Va ser el meu primer tresmil. Era adolescent i va ser el principi de les meves passions.

Summary: Latorre: ‘Tinc una relació d’amor i odi amb l’Everest’