Oficialment la crisi va començar el 2008, però fa deu anys –encara que no ens n’adonéssim– ja hi érem. N’hem sortit? La cobdícia en va ser una de les causes? N’hem après res? Tornem a entrar en una bombolla? On ens porta la quarta revolució industrial, en què la robotització deixarà molta gent sense feina? Parlem de tot això amb Oriol Amat, economista i diputat de Junts pel Sí al Parlament de Catalunya, i aprofundim les vies per a afrontar les situacions de desigualtat que originarà aquesta quarta revolució industrial. Amat es pregunta com és que després d’un daltabaix com aquest encara es continuen pagant sous que són sis-centes vegades superiors als dels treballadors de la mateixa companyia que cobren menys. També analitza, amb un llenguatge planer, per què aquí la crisi ha durat més. De l’experiència com a diputat, diu que l’ha sorprès la ineficiència del parlament i reflexiona sobre la necessitat que l’eficiència sigui un valor en la nova república catalana. Convida el sector públic a desfer-se de la teranyina catalana que s’ha construït a l’ombra de l’espanyola. El benestar de la ciutadania també depèn d’això. —Encara som al mig de la crisi? —Fa tres anys que es va creant ocupació, el PIB puja, hi ha més activitat, augmenten les exportacions i es creen més empreses. Observant el trànsit, ho veus, que canvia, el consum puja. Des de fa un any i mig a Catalunya el saldo d’empreses que s’obren i que es tanquen és més positiu. Són dades que fan dir que n’anem sortint. —Però molta gent no ho nota. —En aquest moment coincideix la sortida de la crisi amb el que podríem anomenar la quarta revolució industrial, amb tot un canvi en la manera de funcionar molts sectors causat per internet, la robotització, la impressió 3D, el big data. Això fa que molts sectors no notin que ens en sortim, sinó que fins i tot s’hi agreugi la situació. Hi ha sectors sencers que en resulten molt perjudicats. —Per què aquí la crisi dura més que en alguns altres llocs? —Quan el 2009 tothom es va adonar que la crisi era molt important, a França van decidir que s’havia d’afavorir la creació d’empreses. En pocs mesos van fer la llei de l’emprenedor, que ha ajudat a crear dos milions d’empreses. A l’estat espanyol s’arriba a la mateixa conclusió el 2009 i no van acabar la llei fins al cap de quatre anys. Amb això ja es veu la diferència. Però a més a més a l’estat francès fan una llei atractiva per als emprenedors i aquí no. Va arribar tard i a sobre no va tenir cap impacte. Aquí les lleis les fan sempre amb molta desconfiança cap a la persona, cap al sector privat, amb una perspectiva de control que fa que no siguin lleis interessants. Per tant, tenim un problema, tardem molt a reaccionar i quan es fa la legislació no és interessant. Un exemple d’això és la llei de l’IVA de caixa, que tothom esperava i ningú no ha aplicat perquè no serveix. Però hi ha més motius. —Quins? —Les lleis es fan sense la intervenció i sense escoltar les pimes, que són el 95% del nostre teixit empresarial. Quan cau l’economia, França i Alemanya aposten per determinades estructures productives, per exemple la connexió d’un eix ferroviari amb un port, que són les que creen competitivitat, i inverteixen més en educació i recerca. Espanya fa el contrari: retalla en educació, en recerca i no aposta per infrastructures productives. Això explica per què ha durat més. —La vida de molta gent continuarà igual o pitjor? —Encara que sorprengui, la crisi en una fase inicial va perjudicar molt la gent més rica. Madoff i els altres van perjudicar d’entrada la gent que havia confiat en ells. Aquesta gent fa quatre anys que ja ha tornat a augmentar la seva riquesa. I, en canvi, una part important de la població no nota que la crisi s’acabai. Hi ha molta gent que cobra salaris de menys de mil euros. El gran repte és veure com s’apugen aquests salaris, però aquí tornem a topar amb la quarta revolució industrial. —Heu denunciat que la crisi no ha servit per a evitar diferències salarials tan grans? —Jo em pensava que la crisi serviria per a fer un sistema econòmic més just, però no ha estat així. Tornem a ser-hi i es tornen a pagar salaris astronòmics a una petita part de la població, mentre una part important té salaris molt baixos. Abans de la crisi hi havia bancs on la diferència entre la persona que cobrava més i la que cobrava menys era de sis-centes vegades. No té cap sentit que una persona guanyi sis-centes vegades més que una altra. Segur que hi ha persones que fan un treball molt valuós, però val sis-centes vegades més? La crisi no ha servit per a modificar-ho. Continua igual. Per sort, hi ha empreses socials que hi posen límits, de set vegades, deu, dotze a la diferència de sous. —Els governs podien haver fet res en aquest sentit? —Tot i que estem en una economia de mercat, i jo hi crec, hi ha aspectes que s’haurien d’haver limitat. Es podria haver anat molt més enllà que no s’ha fet. La qüestió de les retribucions tan elevades es podria resoldre a partir de la fiscalitat; es podrien trobar maneres de desincentivar-les. Hi ha mecanismes correctius que s’han aplicat d’una manera tímida. —Parlem d’una cobdícia desmesurada, que ha estat determinant per a la crisi? —Aquesta cobdícia de guanyar el màxim amb el mínim temps possible i sense importar la manera és una de les grans causants de la crisi. És allò que l’ha fet agreujar. Ara comença a haver-hi els ingredients per a anar cap a una altra bombolla. —Hem començat una altra bombolla? —És clar que hi anem, no en sabem ni la durada ni la intensitat. Cal ser prudents. És important és que aprenguem la lliçó de la crisi. —Quina és? —Molta prudència. —Com ens en podem defensar, de la bombolla? —S’ha d’invertir en formació, mirar cap enfora i estar molt atents i desperts davant els canvis tan accelerats. En la qüestió financera recomano prudència. Pensar que l’interès baix d’ara podrà augmentar. S’han de fer comptes per saber si podrem fer-hi front. Prudència vol dir no agafar cap producte financer que no vegis bé. Hi ha molta gent que torna a oblidar que no s’ha de fer res que no s’entengui. De bombolles n’hi ha hagut sempre, l’economia sempre ha tingut pujades i baixades. La cosa important és que la bombolla t’afecti el mínim possible. —Les bombolles es creen intencionadament? —Es fan entre tots. És allò del nen que va a l’escola amb un io-io i al cap d’una setmana tots els nens de la classe en porten. Després desapareix sobtadament. En el món financer passa igual. La gent veu que una cosa funciona i tothom la vol fer. La gent s’endeuta a un preu que no podrà pagar i compra a un preu caríssim perquè pensa que encara pujarà més i la bombolla es va fent més grossa. La qüestió és recordar que hi ha anys per a comprar i anys per a vendre. Quan els preus comencen a pujar, has de pensar que ja no és el moment de comprar. —Això s’ha après? —Esperem que una part de la població ho hagi après i no hi caigui. Tenim tipus d’interès molt baixos i això fa que hi hagi gent que perdi el sentit de la prudència. Començo a veure que hi ha gent que s’ endeuta més del compte. —Els interessos acabaran pujant? —Tot fa pensar que sí, que aniran pujant de mica en mica i el que s’ha endeutat en excés tornarà a patir. —De la quarta revolució no ens n’escaparem. Com afectarà la població? —El 2025 un 25% dels cotxes es faran amb impressió digital, imagina’t si serà important el canvi. L’altre dia em deien que molta feina d’auditors també la faran els robots. Aquests anys vinents hi haurà tot de professions i de sectors que desapareixeran com quan va sortir la impremta. Això s’anirà accelerant i els canvis seran brutals. Podem fer dues coses: espantar-nos i quedar paralitzats o reaccionar proactivament. —Això no sona gens fàcil. Com es pot reaccionar activament? —Individualment, mirem d’apostar molt pel talent, la formació i tenir molta curiositat cap a tot el que és nou. Col·lectivament, hem de pensar que hi ha molta gent que es quedarà enrere i no els podem deixar desemparats. —I com s’ha de fer això? —Per una banda, hem d’actuar a favor la formació i el talent i per una altra hem de pensar en les ajudes socials. Aquí és on entra la renda garantida. A Finlàndia es fa un experiment que caldrà anar seguint. A Catalunya hi ha consens perquè el salari mínim sigui de mil euros. I també perquè hi hagi alguna renda garantida i que les rendes actuals tinguin més dotació econòmica i arribin a més gent. Sóc partidari de diferenciar entre els qui no poden treballar i el col·lectiu que no té feina però té les condicions per a treballar. Hi ha d’haver un tractament diferent. Potser tots dos col·lectius han de tenir una renda, però en el segon grup ha d’anar acompanyada d’actuacions que ajudin les persones a tornar a treballar. És important que la població tingui una vida digna i que les apostes que es facin siguin a llarg termini. —Teniu cap idea sobre això? —Hi ha molta feina d’acompanyament de les persones que no es fa i es podria fer, en àmbits diferents. Hi ha moltes situacions en què els ciutadans necessiten aquesta ajuda i l’administració podria crear molts llocs de feina. Però no pot acabar passant que h hi hagi una part de la població que treballi més hores de les que humanament són raonables i una alta part de la població que no aconsegueixi tenir feina. Tot això es pot millorar. —Aquí hi ha hagut poc escarment. Maddof va anar a la presó però Millet no, per dir un dels casos que més han indignat… —En aquest país, a vegades som al pitjor dels mons. A algunes persones se’ls hi fa judici mediàtic, amb informes falsos i mentides, són culpabilitzats en qüestió de dies i després tot s’acaba en no res. I, en canvi, hi ha delictes, confessats pels qui els han fet, i passen els anys i els judicis no avancen. Una justícia per ser justa ha de ser ràpida. Els Estats Units va combatre la corrupció amb tres o quatre mesures molt simples. La primera, una justícia molt ràpida, lleis dures que s’apliquin, tornar els diners i el càstig social. Aquí hi ha persones que n’han fetes de l’alçada d’un campanar i tornen a sortir a la vida pública sense conseqüències. —Els fons d’inversió són zones fosques de l’economia? —Les zones fosques són els paradisos fiscals. Hi ha fons que inverteixen en paradisos fiscals, però la majoria són transparents i no hi tenen res a veure. Obama i Sarkozy van dir que eliminarien els paradisos fiscals i tot continua igual. L’únic problema que veig en els fons d’inversió és que moltes vegades l’inversor o l’estalviador té uns interessos a llarg termini, com és el cas de la jubilació. I la majoria de fons són pensats per fer la millor fotografia possible cada tres mesos. Els interessos de qui els gestiona no són els mateixos que els de l’inversor. —Però aquesta manera de gestionar els fons no perjudica el sistema productiu? —Crea volatilitat. —Això pot canviar? —No ho crec. El món financer cada vegada va més accelerat. —El daltabaix de la crisi va fer desaparèixer el teixit de les caixes d’estalvis del país. A part les estafes econòmiques, això ha empitjorat la vida del ciutadà? —Amb la desaparició de les caixes s’ha perdut obra social, inversió cultural, arrelament al territori i oferta. Ara pràcticament hi ha un oligopoli. No és igual poder triar entre set o vuit que entre tres i quatre. En algun cas s’ha perdut la proximitat del centre de decisió i això es nota. Les caixes tenien una missió social, encara que algunes la van oblidar. Els bancs cotitzen a borsa i, encara que hi hagi una responsabilitat social corporativa, no tots en són conscients ni actuen coherentment. N’hi ha que actuen buscant el benefici a curt termini. Que hi hagi un volum més gran de l’economia dirigida d’aquesta manera ens acosta més a les bombolles i ens allunya dels interessos de la gent. Això és el que hem perdut. Ens queda la banca social i cooperativa que, afortunadament, cada dia coneix més gent, però encara és una oferta massa desconeguda. —Ara sou diputat. Per acabar, un parell de preguntes sobre l’actualitat política. Com veieu la qüestió del pressupost? —Sóc optimista. Nosaltres som en una barca enmig de la tempesta i necessitem tothom que hi hagi dalt de la barca. Les xifres van justes i hem d’arribar a bon port. Aquest país té problemes molt greus que afecten la dignitat i el benestar de la població, hi ha una nova majoria de diputats que ho veuen i no podem perdre ningú. Hem de pensar en el país i la població. Val la pena de no perdre aquesta oportunitat. —La gent s’impacienta? —Jo sempre dic a la gent que es posa nerviosa, que intentin gaudir d’aquests moments únics, que són molt bons. —Com us sentiu al parlament? Quin balanç en feu? —La gent té molta cura de les formes. Potser des de fora sembla que la gent es diu de tot, però en canvi en l’aspecte intern, quan has de pactar mocions, hi ha molta cura en l’aspecte formal. Són unes relacions més que correctes. Això és una sorpresa positiva. Una altra cosa positiva que destacaria és que en general hi ha molta dedicació i un nivell professional elevat. Tot el contrari d’allò que la gent s’imagina. Personalment, també em resulta satisfactori viure un moment en què es fan coses que poden tenir una influència decisiva per a aquest país. —I alguna experiència negativa? —Més que negatives són coses que encara em sorprenen. La que més em sorprèn és la ineficiència del parlament. La tramitació de les lleis, els terminis, com funciona la gestió del temps, la durada de les sessions, de les intervencions. Tot és molt ineficient… —Però això deu passar a tot arreu? —Com que em va sorprendre tant, he mirat com funcionen altres parlaments, sobretot de països anglosaxons. El parlament britànic, que té més competències que nosaltres, dedica unes 400 hores a plens, nosaltres unes 600. Un altre aspecte és com organitzar les votacions. Es podrien fer totes de cop, com fan al Parlament Europeu. Em sorprèn que no hi hagi una preocupació per a ser més eficient amb el temps. A moltes qüestions, s’hi dediquen noranta minuts, i hi ha països que les resolen en vint. Hi ha gent que es pensa que dedicar-hi moltes hores és ser eficient i no és així. —Això és un problema de tot el país? —Si volem fer un país amb el màxim de benestar hem de ser eficients. Una bona part del sector públic català, ens l’hem de prendre seriosament. En l’àmbit espanyol tota l’administració pública és una teranyina impressionant que fa molt difícil l’eficiència. La legislació catalana actual és influïda per aquesta gran teranyina. Podem dir que hi ha una teranyina a Espanya i també una a Catalunya. Aquest és un dels grans punts a resoldre. Si hem de decidir de fer un país que valgui la pena, un cop s’hagi resolt la qüestió de la dignitat, l’eficiència ha de ser un valor molt important. Hi ha valors que arrelen, com el de la transparència, del bé públic i el de l’ètica, però hi hem d’afegir l’eficiència. —No en som gaire, d’eficients. —Hem de millorar. Si hem de reduir les llistes d’espera dels hospitals, millorar l’ensenyament, fer que les empreses vagin bé hem d’aconseguir un sector públic on tots els tràmits siguin més eficients. Això ha de començar al parlament. Si tu vols fer un bon vi, necessites temps, però si tu vols fer un tràmit, el temps s’ha de reduir. Hi ha ajuntaments que fan en trenta dies coses que abans feien en dos-cents. El parlament hauria de ser exemplar, en això, i entendre que l’eficiència és un valor.

Summary: Oriol Amat: ‘Anem cap a una bombolla, cal ser prudents!’


El Centre Cultural la Nau de la Universitat de València acaba d’inaugurar l’exposició ‘La ciutat de les dones. Fotografia, espais i gènere’, que es podrà visitar fins el 30 d’octubre. Set fotoperiodistes valencianes del col·lectiu Objectives hi reflexionen a través de la imatge sobre la relació entre gènere i territori: volen enfrontar-se a la persistent exclusió femenina. La col·lecció és formada per fotografies, instal·lacions audiovisuals, vídeos i mapes. Les fotògrafes són Eva Máñez, Consuelo Chambó, Provi Morillas, Eva Ripoll, Amparo Simó, Raquel Abulalia i Marga Ferrer. L’exposició coincidirà amb la celebració del Fòrum Internacional femUrbs a la Nau, que tractarà sobre la ciutat des d’una perspectiva feminista. Dins l’exposició, cada fotògrafa hi ha aportat el projecte personal. N’hi ha un sobre transsexuals, un altre sobre dones rurals, un sobre autofotografies i una sobre la vida quotidiana de diverses dones, entre més. Aquesta exposició és la tercera que fa aquest col·lectiu. Ja van organitzar ‘Diverses. Històries de Dones’ (2015) i ‘DonesxDones’ (2014).

Summary: ‘La ciutat de les dones’, una exposició sobre gènere i territori a la Nau


El president del Parlament de Flandes, Jan Peumans, ha enviat una carta al president del Parlament Europeu, Antonio Tajani, arran del vet de la cambra contra la conferència de Carles Puigdemont i Quim Torra. Peumans defineix la prohibició com ‘una vergonya’ i assegura que l’Eurocambra ‘viola les regles de la democràcia i la llibertat d’expressió’. Llegiu ací la carta: Letter of Flemish Parliament Speaker Jan Peumans to President Tajani "It is a shame that @Europarl_EN refused access to @QuimTorraiPla and @KRLS to the conference in #EP. The #EU should not violate the rules of #democracy and freedom of speech but defend it." #Catalonia pic.twitter.com/jJdfLkQA86 — ralphpacket (@ralphpacket) February 18, 2019 El president del Parlament de Flandes es dirigeix directament a Tajani i l’assenyala com l’únic responsable ‘de la violació d’aquests drets democràtics’. Per això, li recomana que adopti una ‘actitud més democràtica i tolerant’ amb el cas català. Peumans també retreu a Tajani que amb les seves decisions està contribuint ‘a la polarització del conflicte en comptes d’unir els ciutadans europeus’. Tajani, ‘un gran amic d’Espanya’ al Parlament Europeu Torra i Puigdemont es reuneixen avui a les 17.00 amb Jan Peumans a les dependències del parlament flamenc. Abans ho faran amb el president de Flandes, Geert Bourgeois. En la trobada també hi serà present la delegada de la Generalitat davant de la UE, Meritxell Serret. A les 18.30 està previst que es faci la conferència vetada per Antonio Tajani.

Summary: El president del parlament flamenc: ‘Tajani contribueix a la polarització del conflicte català’


El secretari general de Podem, Pablo Iglesias, ha instat el president del govern espanyol, Pedro Sánchez, a ‘moure’s’ i a fer gests per a aconseguir el suport d’ERC al pressupost. Iglesias ho ha dit a la sortida dels Lledoners, on s’ha reunit amb el president d’ERC, Oriol Junqueras. Esquerra ha traslladat a la sortida de la reunió que no negociarà el pressupost si el govern espanyol no demana a la fiscalia que retiri els càrrecs contra els presos polítics i la resta d’encausats al Suprem. ‘Vull agraïr a ERC la disponibilitat de parlar per tot. Ara toca que el govern faci la seva feina’, ha dit Iglesias. A més, el dirigent de Podem també ha tornat a demanar l’alliberament dels presos polítics: ‘No haurien d’estar aquí, haurien d’estar fent política’. Iglesias ha sortit molt satisfet de la reunió i ha destacat la seva contribució a establir un clima de ‘diàleg i distensió’, essencial per arribar a desllorigar el conflicte a Catalunya. Iglesias també ha parlat amb la resta de presos polítics dels Lledoners: Jordi Turull, Josep Rull, Quim Forn, Raül Romeva, Jordi Sànchez i Jordi Cuixart.

Summary: Iglesias posa tota la pressió a Sánchez i li demana que negociï amb els independentistes


El govern de Sri Lanka creu que els atemptats que ahir van matar almenys 290 persones en diversos hotels i esglésies van ser perpetrats amb l’ajuda d’una ‘xarxa internacional’, segons ha explicat el portaveu de l’executiu, Rajitha Senaratne. ‘No creiem que aquests atacs fossin duts a terme per un grup de persones confinades en aquest país. Hi va haver una xarxa internacional sense la qual aquests atacs no haurien tingut èxit’, ha dit. El president de Sri Lanka, Maithripala Sirisena, ha demanat ajuda internacional per investigar els vincles estrangers amb la cadena d’atemptats del Diumenge de Resurrecció. ‘Els informes d’intel·ligència assenyalen que hi ha organitzacions terroristes estrangeres darrere dels terroristes locals. Per tant, el president demanarà l’ajuda d’altres països’, ha indicat la presidència en un comunicat. La Policia de Sri Lanka ha detingut avui 24 persones per la seva presumpta relació amb l’onada d’atemptats. A més, el president ha avançat que declararà l’emergència nacional des de la mitjanit de dilluns a dimarts. Segons l’executiu, aquesta emergència no comportarà restriccions a la llibertat d’expressió.

Summary: El govern de Sri Lanka diu que els atemptats van tenir l’ajuda d’una ‘xarxa internacional’


Qui vulgui endinsar-se en la figura i la literatura de l’escriptor africà nascut a Kenya Ngũgĩ wa Thiong’o ha de parar atenció a aquesta setmana entrant: dilluns arriben a les llibreries dues novetats en català de l’escriptor, que publica l’editorial Raig Verd: Descolonitzar la ment i Desplaçar el centre. La lluita per les llibertats culturals. A més, Thiong’o passarà per Barcelona, concedirà entrevistes i participarà en un acte al CCCB el dia 10 de maig, dins de la programació de Kosmópolis, convidat pel PEN català, i hi farà una conferència titulada ‘Àfrica, escriptura i emancipació’. Raig Verd també té publicat un tercer volum d’aquest escriptor, Somnis en temps de guerra. De Descolonitzar la ment, es diu que és una referència imprescindible en els estudis sobre postcolonialisme. Combinació entre assaig i autobiografia, no únicament defensa la importància de recuperar la llengua pròpia en la construcció de la identitat nacional, cultural, social i històrica, sinó que també ens mostra els esdeveniments vitals que han contribuït a elaborar el pensament de Ngũgĩ wa Thiong’o. Llegiu-ne un fragment. A Desplaçar el centre, Thiong’o parla dels efectes devastadors del domini d’uns estats occidentals sobre la majoria de cultures del món, especialment en el continent africà. Perquè implica l’anihilació i la repressió de les cultures africanes. I explica que si la cultura que es troba al servei del poble és feble, la lluita de la pagesia i el proletariat pels drets humans fonamentals i per la redistribució de la riquesa és més difícil. Llegiu-ne un fragment. L’editora de Raig Verd, Laura Huerga, ens parla de Ngũgĩ wa Thiong’o i del perquè de traduir-lo al català: ‘La pregunta que més em fan últimament és lícita: per què publicar un autor desconegut en català? La resposta és obligada: Com és possible que fos desconegut? Com és possible que l’escriptor més important d’una cultura, la kenyana, i un dels més importants de tot un continent, l’africà, no estigui disponible en català? Només els experts i especialistes d’Àfrica coneixen el seu nom, però ells, coneixedors de la importància de la seva obra, ens feliciten aquests dies. La nostra mirada sobre l’Àfrica segueix sent colonialista i racista. Menyspreem la seva cultura, les seves universitats, els seus intel·lectuals, les seves lluites. A Raig Verd publiquem obres de cultures diverses per apropar coneixement i per connectar cultures amb la voluntat de lluitar contra aquesta mirada neocolonialista i neoesclavista. Hi ha molts llibres que parlen sobre llengua i també molts altres que parlen sobre les lluites del poble oprimit contra l’opressor, però us puc assegurar que llegir a Thiong’o sacseja i remou les nostres inquietuds latents, són lectures necessàries, que no us deixaran indiferents. Descolonitzar la ment parla de les llengües minoritàries i minoritzades i de com la colonització equival a una ocupació militar. Però és molt més perillosa la posterior ocupació cultural, a través de, per exemple, l’educació (racista, en aquest cas) i la imposició de la llengua, la religió o la literatura. Es poden trobar paral·lelismes sorprenents amb el cas de la llengua i cultura catalana. El llibre Desplaçar el centre. La lluita per les llibertats culturals exposa la necessitat de desplaçar el centre (a escala internacional) de les cultures dels vuit països que dominen el món cap a la resta de països, però també (a escala nacional) de desplaçar el centre del poder de les poques persones que el concentren cap al poble. En resum, trencar les fronteres mentals i desplaçar els centres de poder per redistribuir-lo i descompondre l’hegemonia cultural. Ngũgĩ wa Thiong’o va néixer a Kenya el 1938, en el si d’una família de pagesos. Durant la infància i l’adolescència, va viure sota el domini colonial britànic fins a la revolta de la guerrilla Mau Mau (1952-1962), que va portar a la independència del país. A partir del seu ingrés en la comunitat universitària, Wa Thiong’o comença una sèrie de reflexions sobre la concepció acadèmica de les cultures i literatures d’Àfrica; aquests plantejaments són a la base de moltes teories postcolonials, que amb el temps van contribuir a realçar la personalitat cultural pròpia dels territoris africans després del colonialisme europeu. Per una altra banda, des del 1962 Wa Thiong’o es va donar a conèixer com a escriptor polifacètic i activista social; les seves obres van anar centrant cada vegada més l’atenció en els problemes polítics, culturals i socials de Kenya, raó per la qual va patir persecució política dins i fora del país (va estar exiliat des del 1982 fins al 2002). A més, a partir del 1981 prioritza el kikuiu, la seva llengua materna, enfront de l’anglès com a llengua de creació literària. Actualment Wa Thiong’o és professor d’anglès i de literatura comparada a la Universitat de Califòrnia, a Irvine. Té deu títols de doctorat (un dels quals honoris causa) atorgats per universitats de tot el món, a més d’altres reconeixements acadèmics i honorífics. Continua escrivint i participant activament en les esferes culturals i acadèmiques del món; tota la seva obra continua generant debat i activitat intel·lectual, i ha estat traduïda a més de trenta llengües.’

Summary: Avançament editorial: dues novetats de Ngũgĩ wa Thiong’o


Avui s’acaba el termini per a presentar les llistes electorals i se’n sabran els integrats definitius. De fet, només queda per conèixer els de Junts per Catalunya, ja que ahir a última hora de la nit ERC va fer pública la seva llista. Després de descartar-se una candidatura conjunta –sobretot, impulsada per Carles Puigdemont i sectors del PDECat–, l’independentisme tindrà tres llistes per a triar, perquè la CUP va decidir diumenge que també es presentaria a les eleccions. Els comicis són marcats per la intervenció del govern espanyol contra l’autogovern català i oferirà una escenificació pre-electoral mai no vista. Puigdemont, cap de llista de Junts per Catalunya, és a Brussel·les amb cinc consellers més, pendents de la justícia belga, que ha de decidir si l’extradeix a Espanya o no. Oriol Junqueras, cap de llista d’ERC, continua empresonat, com set consellers més, en una presó espanyola. Hi ha la possibilitat que surtin de la presó abans de les eleccions, en cas que la jutgessa Carmen Lamela, de l’Audiència espanyola, s’inhibeixi en favor de Pablo Llarena, del Tribunal Suprem, i per tant, puguin obtenir unes mesures preventives com les de Carme Forcadell i la mesa. És una possibilitat que s’haurà d’esclarir aquests dies vinents. En canvi, Puigdemont, si no hi ha cap variació de darrera hora, haurà de fer campanya des de Brussel·les. El començament de la campanya coincidirà amb la manifestació programada a la capital d’Europa, el 7 de desembre, en una acció més per a internacionalitzar el procés d’independència i denunciar la repressió de l’estat espanyol. Sobre la possibilitat de ser investit president si guanya, Puigdemont va dir dimecres en una entrevista que ell hi confia, és a dir, que té la intenció de poder tornar a Catalunya per a fer-ho. La llista de Puigdemont El president va lluitar des de bon començament per una llista unitària. Fins i tot va obrir una pàgina web en què la gent podia donar suport a la proposta. Tanmateix, les converses amb ERC no van arribar a bon port i l’independentisme jugarà en tres bandes. De les llistes independentistes, la de Junts per Catalunya és la més desconeguda. Ahir mateix va anunciar el nom del número dos, Jordi Sànchez, que va plegar de president de l’ANC. A partir del número dos el terreny és incert. Puigdemont va dir que volia fer una llista tan poc partidista com fos possible, per això pot molt ben ser que als primers llocs els ocupin independents, com és el cas de Sànchez. Els consellers Josep Rull, Jordi Turull, Lluís Puig i Clara Ponsatí, que fonts del PDECat assenyalent com a número tres, també formaran part de la candidatura. En canvi, Meritxell Borràs i Joaquim Forn –empresonats– han declinat de participar-hi. Més noms confirmats són l’ex-delegat de la Generalitat a Madrid Ferran Mascarell, el sacerdot Manel Pousa –conegut popularment com a Pare Manel–, el catedràtic Ferran Requejo, la dibuixant Pilarín Bayés, el sociòleg Salvador Cardús, la religiosa teresiana Viqui Molins, el metge epidemiòleg Antoni Trilla, professor de la Facultat de Medicina i Ciències de la Salut de la Universitat de Barcelona i el fins ara director de Rac1, Eduard Pujol. L’ex-consellera de Salut del PSC Marina Geli, també en formarà part, tot i que ahir ho havia desmentit, així com el membre de l’executiva del Pacte Nacional pel Referèndum Francesc de Dalmases. Eusebi Campdepadrós, militant d’Esquerra, encapçalarà la llista de Junts per Catalunya a Tarragona. En el segon lloc hi anirà la reusenca Teresa Pallarès, antigament vinculada al PSC, i el tercer de la llista serà l’alcalde de Valls, Albert Batet, molt proper a Puigdemont. D’altra banda, la coordinadora del PDECat, Marta Pascal, ha explicat que l’exmajor dels Mossos Josep Lluís Trapero no formarà part de la candidatura, tot i que ha admès que Puigdemont li ho podria haver ofert. Marta Rovira i Carme Forcadell, segona i quarta de la llista d’ERC ERC, amb independents, MES i Demòcrates Si Junqueras no pot sortir abans de la presó, la cara visible de la campanya d’ERC serà Marta Rovira. De fet, Junqueras mateix ja va assenyalar en una carta que podria ser la candidata a la presidència de la Generalitat. Si fem cas dels sondatges publicats fins ara, ERC guanyaria les eleccions de manera folgada, amb més de 40 diputats, i passaria davant de Ciudadans, PSC, En Comú Podem, Junts per Catalunya i la CUP. En els primers llocs de la llista per Barcelona, els republicans presenten tres consellers i la presidenta del parlament, el fitxatge estrella. En els deu primers llocs els republicans presenten tres independents. L’escriptora Jenn Díaz (8), Rubén Wagensberg (9), impulsor de ‘Casa nostra, casa vostra’, i l’experta en inserció i formació Najat Driouech (10). El lloc número quinze és reservat al portaveu de Demòcrates, Toni Castellà; l’altre lloc per a un membre de Demòcrates és el vintè, destinat a la diputada Assumpció Laïlla. També repeteixen molts dels actuals diputats d’ERC al parlament: Adriana Delgado (16), Gerard Gómez del Moral (19), Chakir El Homrani (21), Marc Sanglas (22) i Eduardo Reyes (31). La corredora Núria Picas –un dels fitxatges famosos– ocuparà el lloc 25è, davant el representant més ben col·locat d’Avancem, Fabián Mohedano, al lloc 27è. En representació de MES, la diputada Magda Casamitjana anirà cinquena per Girona. Per una altra banda, les conselleres Meritxell Serret i Dolors Bassa encapçalen la llista de Lleida i Girona, respectivament. A Tarragona, Òscar Peris, fins ara delegat del govern a la demarcació, serà el número u. Per la seva banda la CUP també ja ha fet la feina. Els militants van ratificar dimecres la llista proposada pel secretariat i va anunciar els deu candidats de cada circumscripció. Són aquests: Circumscripció de Barcelona 1 – Carles Riera i Albert 2 – Maria Sirvent Escrig 3 – Vidal Aragonés Chicharro 4 – Maria Ballester i Jiménez 5 – Jordi Salvia 6 – Bel Olid Báez 7 – Ramon Vancells Casacuberta 8 – Maria Rovira i Torrens 9 – Arnau Comas i Miñarro 10 – Núria Gibert Dasca Circumscripció de Tarragona 1 – Xavier Milian 2 – Josep Mañé 3 – Èrica Bel 4 – Edgar Fernández 5 – Lurdes Quintero 6 – Maria Mestre 7 – Xavier Rodríguez 8 – Montse Sans 9 – Gerard Nogués 10 – Núria Rodríguez Circumscripció de Girona 1 – Natàlia Sànchez 2 – Dani Cornellà 3 – Laia Pèlach 4 – Non Casadevall 5 – Sylvia Barragan 6 – Ignasi Sabater 7 – Mireia Tresserras 8 – Joan Bou 9 – Àfrica Muntaner 10 – Jesús Elias Circumscripció de Lleida 1– Mireia Boya 2 – Pau Juvillà 3 – Jordi Vives 4 – Xènia Antona 5 – Aida Sanuy 6 – Mar Vicente 7 – Rosa Peñafiel 8 – Josep Maria Colea Garcia 9 – Günes Öztürk 10 – Jaume Solé El codi ètic de la CUP diu que els seus diputats no poden repetir legislatura, exceptuant aquells que no hagin superat els dos anys. És el cas de Carles Riera i Mireia Boya, caps de llista per Barcelona i Lleida. Tots dos van entrar al parlament amb la legislatura iniciada perquè van substituir dos companys de partit. De la llista de Barcelona, destaca l’entrada de Jordi Salvia, fins fa poc cap de comunicació del partit, el ‘fitxatge’ de l’escriptora Bel Olid i Núria Gibert, portaveu del secretariat.

Summary: Així seran les llistes independentistes del 21-D


El fiscal superior de Catalunya, Francisco Bañeres, ha titllat de ‘cridaner’ el fet que els presos polítics rebessin 2.300 visites d’autoritats el 2018, mentre estaven en presó preventiva a Catalunya. Ho ha explicat durant la presentació de la memòria de la fiscalia a la comissió de Justícia del parlament, on Bañeres ha negat un ‘biaix ideològic’ en incloure-hi aquesta dada perquè considera que ‘no hi ha dubte’ que aquestes visites poden alterar el ‘règim de la pensió’. Sobre els permisos que estan rebent en aplicació de l’article 100.2 del reglament penitenciari, Bañeres ha afirmat que ‘no és freqüent’ que interns amb penes tan llargues puguin tenir ‘tan aviat’ permisos i beneficis. Ha justificat així que la fiscalia estigui recorrent contra totes les decisions de les juntes de tractament de les presons, favorables a aplicar el 100.2. Bañeres ha defensat que el fiscal sempre ha actuat com ho faria ‘amb qualsevol altre reclús’ a l’hora de tramitar o aprovar els permisos. També ha dit que si els presos polítics ‘acceptessin el delicte comès i el compromís o almenys el pronòstic de no tornar-ho a fer‘ ja podrien ser classificats en el tercer grau penitenciari, sense aclarir si la fiscalia també s’hi oposaria. Bañeres va exercir l’acusació en el judici contra el president de la Generalitat, Quim Torra, al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, que va condemnar-lo per desobediència. Bañeres també ha explicat que fins abans de Nadal, una cinquantena fiscals han marxat de Catalunya per exercir a algun altre lloc de l’estat espanyol. Ha explicat que són la majoria joves i ha explicat que les ‘turbulències’ polítiques poden ser un factor, però que ‘no es pot dir que sigui l’únic’, referint-se a l’origen d’algun d’ells, factors econòmics o altres. El fiscal superior ha presentat al parlament la memòria de l’activitat de la fiscalia del 2018, una memòria que posa de manifest, per exemple, un creixement a l’alça ‘preocupant’ dels delictes contra la llibertat sexual, que han augmentat un 3.523% respecte l’any anterior. Per Bañeres, són dades que posen de manifest que potser hi havia una ‘xifra oculta’ de persones que eren reticents a denunciar aquests fets. ‘No m’atreveixo a opinar’, ha dit Bañeres, sobre els motius d’aquest creixement també, en abusos i agressions en menors d’edat. També ha qualificat de ‘xacra’ les suspensions dels judicis en el moment de començar la vista oral, una situació que es dóna en més de dos terços dels judicis que s’assenyalen. El fiscal superior ha volgut destacar que les suspensions provoquen un greu ‘dany econòmic’ i que és ‘diners llençats’ que no li serviran a ningú per les hores de preparació, per exemple, però també per un ‘dany reputacional’ del sistema. Així mateix, ha mostrat preocupació pel creixement dels delictes contra el patrimoni i sobretot dels robatoris en casa habitada, per la qual cosa ha posat sobre la taula la necessitat de buscar coordinació entre els diferents cossos de policia per evitar que continuï creixent.

Summary: Cinisme del fiscal superior amb els presos polítics: ‘Si acceptessin el delicte, ja tindrien el tercer grau’


L’estació és andana, lloc de trànsit i de trobada alhora, espai d’intersecció i de sorpreses. Amb aquest esperit neix la nova revista cultural l’Estació, que s’ha presentat aquesta setmana a Barcelona. És un projecte delicat però contundent, internacional, que fa un pont transatlàntic amb Mèxic, a través de l’arquitecte Miquel Adrià (Arquine). Un espai que aplega a cada número un text i una imatge, un article de reflexió i una peça d’art visual, sense que tinguin cap relació. Són parelles compatibles i alhora insospitades. El primer número, que ja és en unes quantes llibreries, inclou un assaig de la poetessa i pensadora Chantal Maillard (Brussel·les, 1951), en què recorre a la prosa poètica i l’assaig per reflexionar i denunciar la situació dels refugiats. I aquesta reflexió sobre valors i hipocresies es troba, en aquest primer número de l’Estació, amb una imatge inquietant, silent, nocturna, del col·lectiu d’artistes i cineastes nord-americans establerts al Regne Unit Quay Brothers (Filadèlfia, 1947). La presentació a la premsa es va fer dimarts al taller de gravat Tinta Invisible, al barri del Raval de Barcelona. Al voltant d’una taula, d’un dinar, es va aplegar bona part de l’equip que ha engegat i ha fet realitat el projecte: l’activista cultural Manel Guerrero, l’artista Frederic Amat, els gravadors Ricard Ibernon, Martí Guinovart i Sesé Rubio, la dissenyadora gràfica Estela Robles, la distribuïdora de llibres d’artista Anna Pahissa, que és responsable de l’empresa Múltiplos. Hi faltava Marina Garcés, que fa classes a la Universitat de Saragossa. El fet és que el projecte va néixer d’un seguit de sobretaules, explicaven Frederic Amat i Manel Guerrero, que són a l’origen de la iniciativa, amb la voluntat de recuperar l’esperit de les revistes de creació dels anys setanta. Comentava Amat: ‘En moments de precarietat, cal l’acció en la resistència. I l’Estació és això, acció. La presentem com una revista però no ho és. Més aviat és un lloc de trobada i de fugida. Per això proposem d’entrada que sigui una edició transatlàntica. És una eina per a revisar els valors d’avui. Això és l’Estació.’ L’Estació és una publicació que neix amb data de caducitat: tindrà una vida de tres anys, se n’editaran dotze números en total: quatre números l’any, coincidint amb cada estació. Se’n farà una edició en paper que tindrà el suport d’una pàgina web on el contingut es podrà llegir en català, espanyol i anglès. Perquè en el format paper es mantindrà la llengua original de l’autor. Hi participaran filòsofs, artistes, músics, poetes, arquitectes, cineastes: Marina Garcés, Damian Ortega, Jacques Racière, Alfredo Jaar, Perejaume, Itziar Gonzalez Virós, Jerome Rothenberg, Frederic Amat, Juan Villoro, Carles Santos, Joan Fontcuberta, etc. Cada revista de paper costa quatre euros i se’n fa un tiratge de mil exemplars. Alhora, també se’n fa una edició de cent exemplars numerats i signats per l’autor de la imatge, que el taller Tinta Invisible converteix en obra gràfica, a partir d’un treball d’impressió de molta qualitat. Per poder adquirir aquestes peces, cal fer-se soci. Els preus de l’edició limitada varien segons el nombre de revistes que es vulguin: 75 euros per un exemplar; 280 euros per quatre (que corresponen a un any); i els dotze números, la col·lecció completa, valdran 720 euros. La revista l’Estació es troba d’entrada en algunes llibreries de Barcelona: la Central, Laie, la Caníbal, la llibreria Calders i Múltiplos. Tanmateix, el projecte no s’acaba pas amb la revista: hi ha prevists una sèrie de diàlegs, el primer dels quals serà entre Chantal Maillard, que acaba de publicar ‘La mujer de pie’ i Marina Garcés, autora de ‘Filosofia inacabada’, tots dos volums editats per Galàxia Gutenberg.

Summary: L’Estació, nova revista cultural de reflexió crítica i en trànsit


Nou fitxatge del partit d’Albert Rivera. En aquest cas es tracta del socialista Joan Mesquida, l’exsecretari d’Estat de Turisme amb el govern socialista de José Luís Rodríguez Zapatero i anteriorment director general de la policia espanyola i la guàrdia civil. Ara serà cap de llista de Ciutadans a les eleccions espanyoles del 28 d’abril. Mesquida ja havia participat en actes de la plataforma ‘España ciudadana’, propera a Ciutadans, tal i com el seu nom indica. Rivera ha confirmat el fitxatge en una entrevista a la COPE i ha explicat que hi ha dirigents del PSOE que estan ‘trencant el carnet’ per la política seguida per Pedro Sánchez.

Summary: L’ex-cap de la policia amb Zapatero serà el cap de llista de Ciutadans a les Illes per a les eleccions espanyoles


L’11 de juliol, davant un eixam de càmeres i micròfons digne de les grans ocasions, Jordi Peris, professor de la Universitat Politècnica de València, primer tinent batlle de València, regidor de Participació, Drets i Innovació Democràtica i portaveu de València en Comú (ValC), feia pública la seva dimissió. Tothom va tenir clar de seguida que darrere aquesta decisió hi havia l’escàndol originat per la relació d’un home de confiança seu, Rafael Monterde, amb el cas Cooperació (una branca del cas Blasco, d’apropiació de fons destinats a la cooperació internacional). El 4 de juliol, Monterde havia estat destituït per la via d’urgència com a gerent del centre cultural Las Naves. Peris havia designat Monterde. No era gens difícil de lligar la dimissió amb aquest afer. I és obvi que totes dues qüestions tenen relació. Tanmateix, Peris, que havia demanat personalment la renúncia del seu col·laborador quan es van saber els foscs intercanvis de correus electrònics i d’interessos amb alguns acusats de corrupció, va parlar d’unes altres coses, durant la conferència de premsa. D’un clima irrespirable. Dels ‘atacs, les intrigues, les deslleialtats i les lluites internes pel poder en el si del partit’ que li havien fet difícil, molt difícil, ‘una acció de govern digna’. ‘El rival intern’ És el més menut dels tres socis que formen el Govern de la Nau, que així s’anomena el resultat del pacte a tres bandes (Compromís, PSPV i ValC) que regeix la ciutat. València en Comú, ‘partit instrumental’ integrat per representants de diversos moviments socials, es va presentar per primera vegada a les eleccions municipals del 2015 i hi va obtenir tres regidors: Jordi Peris, el cap de llista, independent, i Maria Oliver i Roberto Jaramillo, de Podem. No es cap secret que les relacions dins el grup no han estat especialment fluides. Durant la conferència de premsa en què va anunciar que plegava, Peris va parlar bé del batlle, Joan Ribó, i dels regidors Pere Fuset (Compromís) i Sandra Gómez (PSPV). No va dir res dels seus dos companys de llista. Alguns silencis, dins de l’edifici consistorial i fora, han estat esclatants. El que s’ha sentit durant el comiat de Jordi Peris, per exemple. El que ressonava pertot durant l’escàndol de Rafael Monterde. Com a independent, Peris no havia hagut de mantenir la disciplina de cap formació política. Ni de cap corrent dins cap formació política. Tampoc no n’havia rebut suport de ningú, per tant. Feia un temps s’havien sentit veus internes que en demanaven la revocació. Ara s’han trobat la feina feta. Les pugnes internes han marcat el pas de Jordi Peris per la política institucional Les batalles dins València en Comú no han estat gens soterrades. El mateix Monterde que ha encapçalat el darrer moviment en aquest tauler ja va ser peça que es llançaven pel cap un any enrere, quan, el febrer del 2016, se’n va fer el nomenament. Aleshores a l’entorn de València en Comú es van sentir veus que parlaven de càrrec creat a mida. La qüestió s’airejava públicament i l’ambient enrarit dins el grup municipal va esdevenir tòpic periodístic a la ciutat. A començament de maig, València en Comú posava formalment punt final als estira-i-arronses interns, amb l’aprovació d’un document organitzatiu per a ‘reajustar-ne el funcionament’. La relació amb Podem s’hi feia més explícita, bo i procurant evitar la duplicitat d’estructures, i aquesta ha estat la raó de fons que ha brandat Peris per a la seva dimissió: que després de l’assemblea, Podem ‘passa a ser part orgànica’ de ValC. Vol més visibilitat, més pes, més control. Una qüestió, va explicar, fonamental en la seva decisió de plegar: ‘Podem té un full de ruta per a València en Comú i jo no en sóc part.’ Les pugnes internes han marcat el pas de Jordi Peris per la política institucional. I, tal com va expressar gràficament a la conferència de premsa, no ha estat una experiència gens agradable, amb ‘tots els vicis de l’esquerra tradicional i de la vella política, situacions en les quals s’ha entès que el rival intern era sempre l’enemic més important a batre’. Maria Oliver, amb qui amb prou feines si es parlava, serà ara la nova portaveu del grup municipal. La número quatre a la llista electoral, i actual assessora, Neus Fàbregas, serà nomenada regidora. Subtileses És clar que les direccions monolítiques tenen inconvenients, i que la pluralitat pot donar, a més de color, avantatges. Però gestionar la diversitat d’interessos, en qualsevol col·lectiu, té complicacions. L’Ajuntament de València no n’és excepció. De cap de les dues possibilitats. D’una banda, s’hi han creat dinàmiques personals i de treball que han superat alguns apriorismes partidistes. Les esmentades floretes de Jordi Peris envers els companys de consistori però no de partit en són un exemple. O les càlides paraules que li va dedicar el batlle després de la seva dimissió: Peris, va explicar, té una personalitat que facilita la feina. I s’han fet amics. I el trobarà a faltar. Amb tot, és clar, hi va afegir que segur que amb qui el substitueixi també s’hi treballarà bé. Després d’això, una acotació subtil i significativa: ‘Encara que en aquests moments siga una hipòtesi que no puc verificar. La de Jordi Peris és verificada.’ Algunes informacions, i algunes declaracions, apunten que la sortida de Jordi Peris podria desencadenar canvis al govern municipal. Ja es veurà. Perquè els moviments, entre tantes peces, no són fàcils d’encaixar. ‘Són coses que passen i, lamentablement, al govern de la Nau solen passar al mes de juliol’, va comentar Joan Ribó sobre la dimissió de Peris. Cada juliol, n’hi ha hagut una: l’any passat plegava Joan Calabuig, que era el portaveu del grup del PSPV. Aleshores també es va parlar de ‘reajustos’. No hi va haver cap maremàgnum. La regidora Sandra Gómez va fer-se càrrec del rol de portaveu i ara és la figura emergent al grup municipal. Si és que els moviments dins el propi partit no ho canvien. Perquè el joc a l’interior del govern de la Nau és de moltes bandes: hi ha els tres grups que el formen (Compromís, PSPV i ValC) i, dins cada grup, partits o corrents diferents. Tothom està preocupat de marcar perfil i prendre posició per a les pròximes eleccions (i més ara, passat l’equador del mandat). La qual cosa, si bé és sempre legítima, no evita algun cop de colze entre aliats. A més a més, cal comptar que, dins cadascuna de les tres unitats de l’aliança, operen forces amb agendes pròpies. Dins València en Comú, ja ho hem vist, hi ha l’interès de Podem per expandir-s’hi. Ara que Peris se n’ha anat, i que amb ell ho ha fet Àurea Ortiz, secretària del grup municipal i número sis a les llistes electorals, l’hegemonia sembla garantida. Falta veure com serà la relació amb els socis de govern, que, per mitjà del dialogant Peris, havia estat fins ara fluida. Tothom està preocupat per marcar perfil i prendre posició per a les pròximes eleccions I caldrà estar atents també als moviments dins el PSPV, ara immergit en unes primàries taquicàrdiques per a la secretaria general. Sandra Gómez és la primera tinenta batllessa i portaveu del grup de cinc regidors del PSPV. A les primàries, fa costat a Ximo Puig. Fa campanya amb ell. No tan sols això: ha dubtat públicament que José Luis Ábalos hagi mai, realment, treballat a favor de l’esquerra. Ábalos va ser el gran suport de Pedro Sánchez a les primàries del PSOE, contra Susana Díaz. Puig va optar per l’andalusa, i això no es perdona. Ara Ábalos, convertit en secretari general del PSOE, és la mà que tothom sap veure darrere la candidatura que ha fet escac a l’estabilitat que semblava haver aconseguit Ximo Puig des de la presidència de la Generalitat. El batlle de Burjassot, Rafa Garcia, fins ara ben poc conegut, li qüestiona el lideratge dins el partit amb arguments més interns que no pas polítics. Ábalos es manté formalment neutral, però la seva implicació és evident. Hi pot passar de tot, a les primàries del 16 de juliol. L’única cosa que sembla clara, de moment, és que les espases continuaran desembeinades. I que als passadissos de l’Ajuntament de València també en veuran el reflex. Mentrestant, a Compromís, s’hi balla una dansa més delicada. Els equilibris, ací, entre la batllia i les vuit regidories, s’han de fer amb els partits, Bloc Nacionalista Valencià, Iniciativa del Poble Valencià, i els Verds, i l’espai més difús que és Gent de Compromís. Dins el Bloc, a més a més, hi ha el sector afí a la coordinadora general, Águeda Micó, i l’opció que representa la històrica Consol Castillo (que va dimitir de l’executiva del Bloc per discrepàncies amb la política d’aliances estatal amb Podem). Ningú no qüestiona que el cap de cartell, a les eleccions vinents, serà un ben consolidat Joan Ribó (Iniciativa). Però ja es comencen a col·locar peces per a l’endemà. Els regidors Pere Fuset (Bloc) i Sergi Campillo (Iniciativa) són dues opcions de futur. Els moviments, les efusions o les tebiors públiques dels seus companys de partit o coalició arran dels èxits i dels problemes ja s’interpreten d’acord amb aquest joc calidoscòpic.

Summary: Ajuntament de València: batalles de partit als grups de govern


Després de visitar Madrid el primer viatge oficial del president de la Generalitat Carles Puigdemont és a Brussel·les, on arribarà avui. Puigdemont visitarà fins dilluns diverses ciutats de Flandes om hi mantindrà diversos contactes polítics, també amb la comunitat catalana resident a la capital de la Unió. Avui és prevista una reunió amb el primer ministre flamenc, Geert Bourgeois. Durant la seva estada també farà una reunió de treball amb el president del Parlament Federal de Bèlgica, Siegried Bracke, i visitarà la Fira Floraliën i el Port de Gant, entre d’altres activitats. El conseller d’Afers Exteriors, Relacions Institucionals i Transparència, Raül Romeva, i el Representant Permanent davant la UE, Amadeu Altafaj, acompanyaran el president en les seves activitats. La visita acabarà dilluns amb un dinar on participaran treballadors de les institucions europees, representants del sector privat i membres del Casal Català de Brussel·les, un dels més antics d’Europa.

Summary: Puigdemont visita oficialment Flandes


El president Quim Torra i el president de Flandes, Jan Jambon, s’han reunit avui a migdia al Palau de la Generalitat, en el marc de les relacions que tots dos executius mantenen d’ençà del 2008 mitjançant el comitè mixt Catalunya-Flandes. Ha servit per a signar un acord perquè la Unió Europea (UE) posi a l’abast ‘mecanismes que puguin permetre la integració de nous estats independents nascuts per vies democràtiques’. En la conferència de premsa posterior, Jambon ha demanat a la nova Comissió Europea que posi el focus a Catalunya i que la miri més. També ha apel·lat a la col·laboració entre Flandes i Catalunya per a ‘construir una Europa més democràtica’. Després d’haver assegurat que Catalunya passa per temps difícils, ha defensat una resolució del parlament flamenc que insta a un diàleg polític entre el govern de la Generalitat i l’espanyol. Ha remarcat que està pendent de reunir-se amb l’ambaixadora espanyola a Flandes. Per la seva banda, Torra ha instat la UE a establir un mecanisme ‘que pugui permetre la integració de nous estats independents nascuts per vies democràtiques’. El president ha defensat el dret d’autodeterminació pacífica com la base per a una solució política a Catalunya, ha reclamat un referèndum com el d’Escòcia i ha assegurat que confia en la justícia belga, bo i agraint l’acollida a Flandes del president Carles Puigdemont i els consellers exiliats a Bèlgica. I ha afegit que si la UE vol ser una referència en democràcia i llibertat, cal un pas endavant a l’hora de reconèixer de sobiranies no estatals. El president ha explicat que en la reunió han parlat de la col·laboració entre Flandes i Catalunya i ha fet una crida a ‘sumar la força de les nacions sense estat’.

Summary: El president de Flandes demana a la nova Comissió Europea que posi el focus a Catalunya


El TSJC ha anul·lat la declaració del Museu de Lleida com a museu d’interès nacional aprovada pel govern el 27 de desembre de 2016. Ho ha fet a l’estimar un recurs contenciós–administratiu presentat pels bisbats d’Osca i Barbastre-Montsó. Els demandants van adduir que no es va donar audiència als bisbats titulars de les col·leccions perquè donessin la seva conformitat amb la declaració d’interès nacional i que, ni ells ni el Consorci del Museu, van manifestar-ne l’acord. Osca i Barbastre-Montsó creuen que la declaració suposa una protecció afegida que impedeix el trasllat de les obres de la Franja que reclamen. Per contra, fonts de la conselleria de Cultura defensen que el procediment administratiu va ser correcte i que decisió no afecta en cap cas la situació jurídica dels béns en litigi. El dictamen determina que les col·leccions del Museu de Lleida reuneixen un conjunt de béns culturals indispensable per entendre les terres de Ponent i Catalunya i també la necessitat de mantenir la unitat de la col·lecció. L’estimació del recurs per part del TSJC també comporta que el govern es faci càrrec dels costos del procés, uns dos mil euros, tot i que l’auto es pot recórrer al Tribunal Suprem. Segons ha confirmat a l’ACN, la Generalitat estudiarà si hi recorre.

Summary: El TSJC anul·la la declaració del Museu de Lleida com a equipament d’interès nacional


L’estat espanyol ha destinat prop de 7,2 milions d’euros d’ençà del 2007 a antics membres de la guàrdia mora de Franco, una unitat de soldats d’origen marroquí reclutats durant la guerra del 1936-1939 i la dictadura. Ho ha reconegut el govern espanyol, en una resposta al senador de Compromís Carles Mulet, que defineix la guàrdia mora com una unitat per a ‘saquejar, violar, decapitar, robar, amputar, cremar, assaltar i massacrar la població de l’Espanya democràtica’. Segons que detalla l’executiu espanyol, els diners pagats del 2007 ençà no s’han abonat en pagaments regulars: el 2007 i 2008 la xifra va ser d’uns 2,9 milions d’euros cada exercici; entre el 2009 i el 2013 no es va pagar res, perquè se’n va fer càrrec la Caixa Marroquina de Pensions per un deute, i del 2014 fins al juny del 2018 s’han pagat entorn d’1,3 milions d’euros. A partir d’aquestes dades, Mulet ha extrapolat la suma que es podria haver destinat a aquest cos creat pel franquisme d’ençà que morí el dictador: ‘En democràcia devem haver abonat més de 150 milions d’euros per pagar pensions d’un cos de reclutats marroquins que es van utilitzar per massacrar la població de l’Espanya democràtica.’ Els historiadors calculen que van ser aproximadament cent mil ciutadans marroquins, adolescents i joves, reclutats pel dictador Francisco Franco al nord d’Àfrica. ‘La crueltat, la impunitat i la barbàrie de l’anomenada guàrdia mora del dictador genocida Francisco Franco encara ressona en la memòria de la part més cruenta de la guerra generada per la dreta a Espanya’, ha dit. Pagaments a més unitats militars La resposta de l’executiu espanyol assenyala que aquestes pensions corresponen no solament a personal que va pertànyer a la guàrdia mora, sinó també a les unitats regulars de l’exèrcit espanyol que van passar a formar part de les forces armades marroquines, a l’agrupació de tropes nòmades i a les unitats de policia territorial del Sàhara. El pagament el fa la Pagadoria de Tetuan, dependent del Ministeri d’Afers Estrangers espanyol.

Summary: Espanya ha pagat més de set milions d’euros a ex-membres de la guàrdia mora de Franco d’ençà del 2007


El cap de govern d’Andorra, Toni Martí, i el president de la Comissió Europea, Jean-Claude Juncker, van ratificar ahir el compromís de continuar avançant en les negociacions per a l’acord d’associació amb la Unió Europa. Després del referèndum britànic favorable a sortir de la UE, s’ha observat una alentiment de les negociacions que preocupa les autoritats andorranes. Però ahir Martí, quan va sortir de la trobada, va dir: ‘Les negociacions estan en marxa i el Brexit ja es veurà.’ Martí es va reunir també amb el president del Consell Europeu, Donald Tusk, que ha acceptat la invitació de visitar Andorra que li ha fet el cap de govern. La delegació andorrana també tingué sengles trobades amb els ambaixadors d’Espanya i França i amb la Direcció General de Fiscalitat i Unió Duanera de la Comissió. En aquesta darrera conversa es parlà de la definició d’Andorra com a paradís fiscal i de la inclusió en la llista de paradisos fiscals que la UE farà enguany i que preocupa molt especialment les autoritats andorranes.

Summary: Europa diu a Andorra que el Brèxit no afectarà la negociació


El suport a la independència entre els catalans és en el punt més baix d’ençà de l’estiu del 2017, segons el baròmetre del CEO publicat avui. Actualment, a la pregunta ‘Vol que Catalunya esdevingui un estat independent?’, un 48.3% respon no per un 44% que respon sí. La resta d’enquestats, o bé no ho saben o bé no responen. És la primera vegada, des del baròmetre del juy del 2017, que el no es situa per damunt del sí; aleshores fou un 49,4% pel no i un 41,1% pel sí, pocs mesos abans de l’1-O. VilaWeb segon diari més llegit, segons el CEO, només per darrere de La Vanguardia Quan es demana als enquestats de triar quin estatus hauria de tenir Catalunya, l’opció de l’estat independent continua essent el preferit, per un 34,5% dels enquestats, seguit de la comunitat autònoma (27%), de l’estat dins d’una Espanya federal (24,5%) i d’una regió d’Espanya (7,8%). Tanmatex, es tracta novament del percentatge més baix de l’opció de l’estat indendepent d’ençà del juny del 2017, quan es va situar en un 34,7%. Vegeu-ho en aquest gràfic: L’enquesta s’ha fet amb una mostra de 1.500 persones del 25 de juny al 17 de juliol. ERC guanyaria les eleccions i l’independentisme podria ampliar la majoria al parlament, segons el CEO

Summary: El suport a la independència arriba al nivell més baix des d’abans de l’1-O, segons el CEO


Antonio Baños (1967) és periodista i actualment fa entrevistes al programa ‘Terrícoles’ de Betevé i tertúlia a RAC1 i TV3. Però l’ex-cap de llista de la CUP manté l’activitat política i és portaveu de Súmate i membre de l’ANC. Rep VilaWeb en un hotel cèntric de Barcelona, on té una reunió poc més tard amb més independentistes polititzats. Baños ens parla de la intensa actualitat política, pocs dies abans de les eleccions del 21-D. —Qui hauria de ser el president de la Generalitat? —Tinc clar qui no hauria de ser president. O presidenta. No haurien de ser president la gent que ha trencat, ocupat i embrutat les institucions catalanes. No té el dret legítim d’ocupar el Palau qui l’ha buidat i qui ha enviat el govern legítim a l’exili. No és elegant ni legítim. —Però qui hauria de ser el president de la Generalitat? —Doncs Carles Riera. Però m’ho demanàveu per una altra cosa, crec. I crec que aquí hi ha hagut un fals debat entre els de Puigdemont i els de Junqueras. Avui la legitimitat és de Carles Puigdemont, però i si demà guanyen Junqueras o Rovira en vots? Doncs és com el president Irla, que va passar la legitimitat de la Generalitat republicana a Josep Tarradellas. La legitimitat es traspassa, s’hereta, s’aconsegueix. Que una majoria de vots volen Junqueras de president? Puigdemont podria traspassar la legitimitat. Per això crec que és un petit fals debat. La legitimitat republicana l’encarna Carles Puigdemont. Això és així. Però també sembla lògic que si algú el guanya en vots, l’haurà de traspassar. —Imaginem-nos que els independentistes guanyen en vots i escons. Què han de fer? —Continuar amb el projecte republicà. El món sencer tindria tres legitimitats dels independentistes. El 27-S, l’1-O, i el 21-D. Quantes més legitimacions falten? Endavant. —Guanyen en escons, però no en vots. —Es fa, però amb més debilitat. S’entra i s’intenta recuperar com es pugui almenys els mecanismes de control per anar construint i aplicant la legalitat republicana. —Els independentistes també perden la majoria en escons. —Ja tornarem. Un govern Arrimadas-Iceta quant de temps podria durar? I un d’Iceta amb Domènech? —Hi ha gent que es pregunta si és possible fer efectiva la independència sense posar morts damunt la taula? —Aquest és l’error. I molta gent el comet. Construïm un estat postnacional. És la primera república que ja no interpreta les armes com a element imprescindible. Ni parlem d’una única llengua. Ni interpretem la ciutadania com una cosa unívoca. Ets català i prou? No, pots ser català i finlandès. Construïm un estat que no té res a veure amb els dels segles XIX i XX. Si jo cregués que les armes són superiors a les urnes doncs no caldria votar. Voldria dir que en qualsevol cas una pistola és millor que un vot. I això ens portaria a una societat militarista i violenta. Vull creure que en aquests temps les urnes són més poderoses que les armes. —I més ràpides? —I més ràpides. Nosaltres hem anat més de pressa amb cinc anys d’urnes que alguns altres amb trenta anys d’armes. I seria ridícul pensar que ara anirem al Pirineu a fer-nos del maquis. —Aquest debat sobre la violència s’hauria de difondre? Parlar-ne més, i no fer-ne tant de tabú? —En el fons és el debat dels costos d’un procés revolucionari. I ara ho anem veient. És el cost de tenir gent a la presó. Comencem a comprendre que hi ha costos personals. I alts. Els cinc milions de multa en cas de Mas, per exemple. Passa que vivim en una societat low cost. Tot és low cost. Les revolucions no són low cost. Són high cost. Les revolucions costen, però no necessàriament sang. Costen esforç, feina, exili, fortuna. L’economia diu que els costos són paral·lels als beneficis que puguis obtenir. —Frase que hem sentit després del 27-S: ‘No estaven preparats, ho han fet fatal. Ens han enganyat!’ —Hi ha una part de la Catalunya ‘tribunera’. Hi és. La veritat, hauríem de mirar-ho amb perspectiva. Es va fer malament el 27? Es va fer bé? Es va fer. És una cosa que hem de reivindicar. Jo també vaig patir la síndrome de ‘quina merda’, i l’endemà ‘quina eufòria!’. Ens morirem havent viscut una declaració de la República. Poca broma. No passa sempre. No ho esperàvem. Que això no canvia la vida de la gent de manera efectiva si no s’aplica, és evident. Que la declaració era retòrica o simbòlica, també. Però vam arribar-hi. —Baños, no us fa molta vergonya haver despertat el feixisme? — El fantasma del feixisme. La declaració de Pablo Iglesias només es pot respondre des de la indignació. Cada vegada que Iglesias ha vingut a Catalunya ha estat desafortunat, per no dir insultant, per no dir equivocat. I aquesta és especialment dura. En la lluita antifeixista, la gent hi ha deixat la pell. Literalment. I no únicament els independentistes. Col·lectius LGTB, migrants, dones, treballadors. Molta gent ha estat víctima del feixisme, perquè vingui aquests pàkharu a dir que l’hem despertat. Haver-lo matat des de Madrid tu! Els cinc milions de vots que van dient, que haguessin servit per lluitar contra el feixisme que existia, i existeix. I que està incardinat als mecanismes de poder espanyol. Em sento insultat per aquesta doctrina que, a sobre, lluny d’haver estat una mala tarda, és estratègia central. No és relliscada. És línia estratègica. Cosa que trobo menyspreable. Francament. —Coneixeu la classe política com pocs. Els tenim desconcertats? —Estem en un procés revolucionari i no és que estiguin desconcertats: estan trinxats. El primer a ser trinxat va ser convergència i el seu catalanisme de pacte. El segon, PSC, que era una cara de la mateixa moneda. Ara el PSC ja ha caigut del catalanisme. I aniran caient. La impugnació de l’status quo arriba fins i tot a Ciudadanos. És status quo, sí, però Ciudadanos és una impugnació al PP. És un procés que devora la classe política. Fa cinc anys o sis parlàvem d’Oriol Pujol i Duran i Lleida, Sánchez Camacho, Herrera. Figures que semblen allunyadíssimes. D’aquí a quatre anys o cinc parlarem de polítics que ara no sabem ni qui són. El desconcert deu haver passat a totes les revolucions i moviments insurgents de la història. I recordeu-ho, després del 9-N, no hi havia desconcert? Molt. Per sort, ara, no serà llarg. El 21-D és aquí. Ara no tenim ni institucions ni el comandament. Ara toca a guanyar el 21-D. —Els partits polítics encara us truquen matí, tarda i nit per fitxar-vos? —Ja no em truquen. Tinc cinquanta anys. Si m’hagués de fer socialdemòcrata o liberal m’hauria de llegir tants llibres! No és la meva tradició política. Tots els llibres que m’he llegit són rojos, diguem. No en tinc ni ganes ni temps. Sí que és cert que vull tenir molta confiança i bona entesa amb gent de tot color. Hi ha gent molt ferma a tot arreu. Al final, jo sóc periodista. I estic en això de l’independentisme perquè és una revolució. No em volia morir sense fer-ne una. I me n’he trobada una, m’hi he apuntat, i n’estic encantadíssim. És popular, pacífica, no has de matar ningú, has de convèncer, té un punt d’alegria. Però no vull fer vida de política institucional. Jo no entenc com la gent no en gaudeix més. Sabem que el moment és intens, delicat i la repressió espanyola és terrible. Però si no entenem que l’entusiasme arrossega gent, no entenem res. —Encara acabareu essent el pròxim president de l’ANC. —Jo m’hi puc presentar, sí. Però ui, això, això depèn de quina situació tinguem: l’ANC ha de tenir un paper si es guanya, i ha de tenir un paper si es perd. —El fenomen CDR ha descol·locat l’ANC? —No. L’ha alimentat. Li ha donat vida. Ara la gent diu que ens fem la competència. I no. Hi ha complementarietat. —Quina és la pitjor cosa del 155? —Per mi, perdre les institucions de la Generalitat…. Són institucions que havíem de perdre igualment. Jo més presidents de la Generalitat, no en vull. Vull un president de la República. Que Puigdemont sigui el darrer. Hem d’aspirar a tenir institucions republicanes. Que hauran de néixer d’un procés constituent. Perdre aquestes institucions és un problema, perquè l’administració no funciona, però ja sabem que Espanya bombarda Barcelona cada cinquanta anys. I en aquest cas, envaeix les institucions catalanes, i envia a l’exili el president. És un trist recordatori. Però a mi allò que més em fot del 155, i personalment, és aquest ‘a por ellos’. ‘A por ellos’ com a doctrina política. Com a lema nacional. De ‘Plus ultra’ a ‘a por ellos’. Certa part de la classe política, i de l’opinió publicada, troben que ‘a por ellos’ els encaixa. Els va bé. Els agrada. Fins al punt que Albiol va començar la campanya dient ‘a por ellos’. I la cosa més trista del 155 és, novament, que els comuns culpin la víctima en lloc de lluitar contra aquest ‘a por ellos’: ‘Ho veus? Si ens haguéssiu fet cas, i haguéssiu estat bons espanyols, i no tan revolucionaris, i fóssiu més lents, no us passarien aquestes coses que us passen.’ Això diuen. Ells mateixos admeten que a Espanya només pots ser o víctima o botxí. I aquesta idea és terrible per a viure en un país. Si ser espanyol significa que has de fer bondat perquè si no et peguen… Hosti. Qui voldria ser espanyol, doncs? I això deixa orfes moltes esquerres lluitadores. Penso en el SAT d’Andalusia, els anticapitalistes dels comuns i més que es queden orfes de discurs.

Summary: Antonio Baños: ‘La cosa més trista del 155 és que els comuns culpin la víctima’


L’escriptor Jordi Puntí ha iniciat aquesta setmana una gira de dues setmanes per promocionar la seva novel·la ‘Maletes perdudes’, que s’ha traduït recentment al xinès. Fent una primera parada d’aclimatació a Macau, passa per Chengdu, Beijing, Suzhou i Shanghai. Des d’aquelles terres, ens explica alguns elements de la gira. I el primer que aclareix és que aquest viatge és promogut per l’organisme britànic Literature Across Frontiers, que promociona literatures europees petites, per tot el món. I que fa la gira juntament amb un novel·lista gal·lès, Owen Martell. I diu Puntí: ‘Més que presentacions, participaré en diverses xerrades on el tema sol ser molt ampli: donar-se a conèixer, discutir aspectes de la literatura catalana dins el context de la literatura europea i, en alguns casos, llegir en català o anglès (i amb una traducció simultània en xinès).’ Continua: ‘No havia estat mai a l’Àsia per parlar del que escric, no. És la primera vegada. Tinc curiositat per veure com reben la novel·la, quina part els sembla exòtica i quina els resulta propera. Encara que siguin mons diferents, el 2014 vaig fer una gira per Austràlia i Nova Zelanda i ja em vaig adonar que la llunyania sovint és un element que fa canviar la lectura. No tant per la distància mental com per la física: els referents són uns altres i, sobretot, això d’anar amb camió d’una punta a l’altra d’Europa no és res de l’altre món. Europa és un continent molt petit i molt divers.’ Cada vegada més la literatura catalana i els seus autors contemporanis tenen una projecció internacional més àmplia i sostinguda. Com ho valora Jordi Puntí? Quines raons creu que hi ha al darrere? ‘Jo crec que és tot un èxit que se sosté per diverses raons. En primer lloc per l’acció que ha fet de promoció l’Institut Ramon Llull. No només promocionant autors, sinó participant d’una xarxa d’institucions europees que valoren molt el diàleg i la traducció com a element d’intercanvi. En aquest viatge a la Xina, per exemple, el Llull no hi participa, però sí Literature Across Frontiers, que és una organització que està en contacte directe amb el Llull. Un altre element important, que veig quan volto amb les traduccions, és l’interès que suscita Barcelona com a ciutat i, en segon terme, Catalunya des de la seva situació política. Els darrers anys s’ha transmès millor el valor cultural de la cultura catalana, no només literària, també en molts altres àmbits, i sobretot una tradició arrelada, important, que la connecta amb les altres cultures europees. L’espanyola, és clar, però encara més amb les altres cultures que estan obertes al que ve de fora i no tenen prejudicis polítics.’ Jordi Puntí en un acte a Macau, durant la seva gira per la Xina. I entrant una mica més en detall, en quina mena d’actes es troba immers Jordi Puntí en aquesta gira? Ens ho comenta al detall: ‘Els actes de Macau corresponen al festival Rota das Letras (o The Script Road), que fa cinc anys que s’organitza i convida sobretot escriptors en portuguès (de Brasil, Portugal, Moçambic i Macau mateix). Però també n’hi ha en altres llengües, com és el meu cas. En concret, jo participo el divendres 11 en tres actes: Una conversa amb estudiants a la University of Saint Joseph; una conversa amb estudiants de l’Ecola de Turisme sobre la relació entre literatura i ciutat, i en concret Barcelona i la meva literatura; i una taula rodona amb Owen Martell i Alexandra Buchler sobre ‘Escriure en una llengua minoritària’ (aquí els interessa molt per la perspectiva portuguès/xinès).’ Continua: ‘Les sessions de Chengdu, Beijing i Suzhou s’emmarquen dins un festival molt gran que es diu The Bookworm Literary Festival. Veig que també hi anirà el Javier Cercas, entre molts altres, i els basc Jon Bilbao. D’aquestes tres ciutats en tinc poca informació. Sé que en tots els casos participo en una taula rodona muntada per Literature Across Frontiers sobre literatura europea, amb l’autor gal·lès, una autora lituana i una altra de Luxemburg. A més, a Beijing, faré una xerrada a l’Ambaixada Holandesa. Deixa’m dir, també, que en part aquests actes estan patrocinats per Acción Cultural Española. Finalment, a Shanghai faré una xerrada amb estudiants al departament d’espanyol, de la Universitat, i sobretot tindré una roda de premsa muntada pel meu editor en xinès, Shanghai 99, i diverses entrevistes amb mitjans.’

Summary: Jordi Puntí, de gira per la Xina parlant de ‘Maletes perdudes’ i la literatura catalana


El dirigent de Podem Catalunya, Albano-Dante Fachin, ha tornat a fer una crida a participar ‘multitudinàriament’ al referèndum de l’1 d’octubre, i ha anunciat que ell votaria ‘no’ a la independència. Ho ha dit avui en una entrevista a TV3, en què ha explicat que optaria per aquesta opció de vot perquè pensava que una altra construcció de l’estat espanyol era possible. ‘He defensat l’1-O com una mobilització necessària per a reivindicar el dret de vot davant de l’immobilisme del govern espanyol’, ha dit. ‘La qüestió no és el “sí” o el “no”, sinó demostrar al PP que podem votar’, ha declarat. I per això Podem Catalunya farà campanya per la participació. És una posició contrària a la que defensa la direcció espanyola de Podem, que ha esgrimit la consigna que van repetir Pablo Iglesias i Pablo Echenique: ‘Si jo fos català, no votaria l’1-O’. En referència a la posició distant dels comuns respecte de l’1-O, Fachin ha declarat: ‘Xavier Domènech, Ada Colau i jo ens trobarem a les urnes, si hi són’.

Summary: Fachin anuncia que votarà no a la independència l’1-O i reitera la crida a participar-hi