El Centre d’Investigacions Sociològiques espanyol (CIS) va publicar ahir el baròmetre del gener. A banda les qüestions habituals sobre els principals problemes, la intenció de vot i la valoració dels principals dirigents, es fa una pregunta nova: s’interroga els ciutadans de l’estat espanyol sobre si la situació catalana influeix en el vot de les pròximes eleccions. Concretament, la pregunta és: ‘Diríeu que l’actual situació de Catalunya pot influir molt, bastant, poc o gens en el vostre vot en les pròximes eleccions?’ Gairebé la meitat dels enquestats (43%) creu que hi influiria molt o bastant. Per tant, segons l’enquesta, gran part dels ciutadans podrien canviar de vot segons com evolucioni el procés català aquests mesos vinents. A més, un 35% dels ciutadans considera que hauria d’haver-hi una política de diàleg i negociació. Un 22% creu que cal més duresa, però l’opció majoritària és una política que combini el diàleg i el ‘compliment de la llei’. Si dividim la mostra per territoris, trobem, és clar, que el territori on més repercuteix la situació catalana és el Principat, on més del 60% de ciutadans creu que el seu vot pot resultar influït per la situació. Per contra, a Navarra i la Rioja és on menys es notaria la influència pels esdeveniments que passessin a Catalunya. Només influiria en una quarta part dels ciutadans. Però aquesta influència pot ser contraposada: pot implicar votar opcions més dialogants o, per contra, opcions més dures i radicals. Fins i tot hi ha una part que considera que faria créixer l’abstenció i la desconfiança envers la política. Com hi influeix? Tot i les respostes, la major part dels qui asseguren que els podria influir en el vot, no canviarien de partit, de moment, respecte de les darreres eleccions espanyoles. La majoria dels que van votar el PP (64%) i Cs (51%) creuen que votarien opcions més radicals i dures, i els que van votar Units Podem (65%), PSOE (60%), ERC (78%) i CDC (73%), opcions més partidàries de la negociació. En alguns casos, no hi ha hagut grans canvis: per exemple, només un 0,8% dels votants socialistes ara es decantarien per Units Podem. En canvi, un 14% dels qui van votar el PP ara votarien Vox, com també un 10% dels qui van votar Ciutadans. A tot l’estat espanyol, un 43% creu que l’empenyeria a votar formacions que proposessin opcions de diàleg i negociació, però un 36% voldria polítiques més dures. Un 13% considera que simplement originaria més abstenció. Tanmateix, aquesta resposta és esbiaixada per Catalunya, perquè un 75% de catalans vol opcions favorables al diàleg i la negociació. Si de la mostra estatal se n’exclou el Principat, els percentatges es capgiren: només a un 34% el faria votar opcions més dialogants, mentre que augmenten fins al 42% els qui votarien opcions més dures. Per tant, si realment hi hagués canvis, el tomb seria majoritàriament cap a opcions més poc dialogants. Per territoris, només a Catalunya, al País Basc, a Navarra i a Galícia hi ha més gent que creu que votarien opcions més favorables al diàleg que no pas que canviarien cap a opcions més dures. En tota la resta, són majoria els partidaris d’opcions més radicals en cas de canvi de vot, especialment en territoris com ara Castella – la Manxa (53%) i Múrcia (55%). En aquests dos indrets, malgrat haver-hi tres opcions, més del 50% dels enquestats diuen que l’evolució de la situació de Catalunya els induiria a votar opcions més dures. Però abans de les eleccions municipals i europees hi haurà el judici contra els presos polítics i la resta d’encausats. De segur que la resposta dels ciutadans i les institucions de Catalunya tindrà un gran seguiment mediàtic i les declaracions i accions durant aquest procés influiran en els ciutadans dels Països Catalans, en els de l’estat espanyol, en el sistema democràtic espanyol i, fins i tot, en els fonaments de la Unió Europea. El PP cau i Vox puja amb força, segons el CIS

Summary: Com pot influir el procés en les pròximes eleccions espanyoles?


Els apoderats del partit d’extrema dreta Vox han volgut ser els protagonistes de la jornada electoral en alguns punts de votació. En un col·legi de Sabadell, el representant de Vox ha denunciat dos membres de mesa que duien samarretes amb la paraula ‘antifeixista’. La junta electoral del municipi els ha obligats a treure-se-les o tapar-les. ⚠ La Junta Electoral obliga a dues persones, un d'ells militant de @LaForja_Jovent, a treures samarretes antifeixistes per les queixes de @vox_es. ❌ Un cop més la llibertat d'expressió es veu vulnerada per ordre del feixistes desemmascarats! pic.twitter.com/PxwlUtOmhU — La Forja – Jovent Revolucionari (@LaForja_Jovent) May 26, 2019 A Barcelona una apoderada d’ERC s’ha hagut de girar la samarreta de Llibertat presos polítics per les amenaces rebudes de l’apoderat de Vox. Això ha passat al col·legi Sant Miquel de l’Eixample, on més tard ha votat el candidat de Ciutadans, Manuel Valls. Rifirrafe entre una apoderada de ERC y otro de Vox por camiseta sobre presos. La escena ha tenido lugar esta mañana en el colegio Sant Miquel del Eixample, donde iba a votar el candidato a la alcaldía de Barcelona apoyado por Cs, Manuel Valls #26M pic.twitter.com/sj0uqxPHuz — EFE Noticias (@EFEnoticias) 26 de maig de 2019

Summary: Apoderats de Vox atempten contra la llibertat d’expressió als col·legis electorals


Els sindicats han aprovat de desconvocar la vaga de personal de terra a l’Aeroport de Barcelona-El Prat que estava prevista pels dies 27 i 28 de juliol i 3 i 4 d’agost, en un ‘acte de confiança amb la direcció de l’empresa mentre continuen les negociacions’, segons que han anunciat. L’anunci l’ha fet el president del comitè d’empresa d’Iberia a Barcelona, José Ramírez, després d’una reunió de mediació a la Conselleria de Treball de la Generalitat de Catalunya que ha durat més de sis hores. Ramírez ha indicat que tot i la desconvocatòria de la vaga les negociacions continuaran per acabar de lligar serrells i divendres hi haurà una nova reunió, aquest cop sense mediació, a l’aeroport. En les últimes hores tant els sindicats com els mediadors havien reconegut que l’acord estava ‘a tocar’, però la companyia havia decidit de ‘no acceptar-lo’ després d’una trucada a última hora als seus representants, segons el secretari general de Treball, Afers Socials i Família, Josep Ginesta. Els treballadors havien recriminat a l’empresa que ‘supediti’ problemes concrets de l’aeroport a un acord estatal, un fet que entenen que ‘deixa sense capacitat de negociar als treballadors de Barcelona’. Amb tot, Ginesta es mostrava confiat que arribés un acord.

Summary: Desconvocada la vaga de personal de terra d’Iberia


El congrés espanyol ha aprovat el tercer rescat a Grècia en un ple extraordinari sobre l’acord adoptat la setmana passada amb la troica. A banda del vot favorable del PP, la mesura ha rebut el suport de PSOE, CDC, UDC PNB i d’unes quantes formacions del grup mixt, com ara Coalició Canària, Foro Asturias o UPN, que han destacat la necessitat d’aplicar un seguit de mesures per a recuperar la confiança entre els socis europeus. L’Esquerra Plural (EU-ICV-CHA) i més formacions del mixt, com ara ERC, BNG o Amaiur hi han votat en contra perquè consideraven que es tractava d’un ‘xantatge’. El rescat a Grècia ha rebut 297 vots a favor, 20 en contra i 5 abstencions. El debat sobre el rescat a Grècia ha servit al ministre d’Economia espanyol, Luis de Guindos, per a carregar contra les polítiques econòmiques adoptades pel govern grec durant aquests últims mesos i per a advertir les formacions que fan costat a l’executiu de Tsipras a l’estat espanyol. En conseqüència, De Guindos ha explicat: ‘Els cants de sirena del populisme acaben originant miratges i al final únicament deixen expectatives incomplertes, frustració i descontentament social’. També ha subratllat que les polítiques irresponsables tenien un cost, especialment per als més vulnerables, i ha afegit que les polítiques del govern grec havien tingut un impacte molt negatiu, que uns quants estudis apuntaven que podrien haver detret pel cap baix cinc punts del PIB. PSOE, CDC, UDC, PNB i unes quantes formacions del grup mixt hi fan costat però amb reserves El PSOE, CDC, UCD, PNB i unes quantes formacions del grup mixt com ara Coalició Canària, Foro Asturias o UPN han expressat el suport al tercer rescat de Grècia, però creuen que cal aplicar un seguit de mesures per a recuperar la confiança perduda entre els socis europeus. Així ho ha manifestat, entre més, el portaveu socialista d’Economia, Juan Moscoso, que ha destacat l’acord entre la troica i el govern grec perquè evitava la ruptura de l’euro, però ha afegit que encara restava ‘molt per fer’. El portaveu del Grup de Convergència al congrés, Pere Macias, ha destacat que l’acord amb Grècia demostrava la voluntat inclusiva de la UE i ha expressat el convenciment que aquest mateix criteri s’aplicaria amb Catalunya. Per una altra banda, el portaveu adjunt d’Unió al congrés, Josep Sánchez Llibre, també ha fet valer el vot favorable de la seva formació al rescat grec perquè representava un ‘gran exemple de solidaritat europea’. Al marge de les formacions del grup mixt que hi han votat a favor, n’hi ha hagut més que han expressat rebuig, com ara ERC, Amaiur o el BNG. Precisament, el diputat independentista Joan Tardà ha expressat la seva solidaritat amb el poble grec i ha abonat el govern de Tsipras: ‘No volem legitimar els xantatgistes que han demostrat que no respectaven la sobirania del poble grec’. L’Esquerra Plural també expressa rebuig per l’acord L’esquerra Plural (EU-ICV-CHA) ha expressat rebuig per l’acord sobre el tercer rescat de Grècia perquè considerava que era perjudicial tant per al país com per a la Unió Europea, perquè implicava de donar continuïtat a unes polítiques ‘fracassades’. Així ho ha manifestat el portaveu d’EU, Alberto Garzón, que ha lamentat que únicament el 15% del total del rescat es destinés a la recuperació econòmica i a la creació d’ocupació. De la mateixa manera s’ha expressat el portaveu d’ICV, Joan Coscubiela, que considera un xantatge l’acord entre la troica i Grècia. Ha dit que només cercava de rescatar bancs i no les persones. El govern espanyol destinarà 10.148 milions d’euros al tercer rescat de Grècia El tercer paquet d’ajuts a Grècia preveu un préstec de 86.000 milions d’euros a través del Mecanisme Europeu d’Estabilització (MEDE). També inclou una reserva de 25.000 milions per fer front a costos potencials de recapitalització i resolució del sector bancari grec. La contribució del govern espanyol es canalitza a través del MEDE i representa un 11,8% del total, és a dir, 10.148 milions d’euros. Aquesta quantitat se suma als ajuts prestats fins ara a través dels instruments aprovats als programes anteriors. Amb aquests més de 10.000 milions d’euros del tercer rescat de Grècia, el govern espanyol hi haurà destinat prop de 34.000 milions.

Summary: El congrés espanyol aprova el tercer rescat grec amb els vots a favor de PP, PSOE, CDC, UDC i PNB


Institucions Penitenciàries ha començat el trasllat dels presos polítics, una volta el Tribunal Suprem espanyol ho va autoritzar. Els homes faran dues parades a Valdemoro i Zuera abans d’arribar dimecres a Catalunya. Carme Forcadell i Dolors Bassa, en canvi, aniran directament d’Alcalá Meco a Can Brians. Alguns presos, després de comunicar-se el trasllat, han escrit missatges als seus comptes de Twitter. El vice-president Oriol Junqueras ha denunciat que no retornen a casa, sinó que la Guàrdia Civil els trasllada d’una presó a una altra. A més, recorda que l’estat espanyol vulnera els seus drets com a eurodiputat. Junqueras: No tornem a casa, tornem a una presó i es continuen vulnerant els meus drets com a eurodiputat al @Europarl_CAT https://t.co/psbUCZRh0E — Oriol Junqueras 🎗 (@junqueras) June 24, 2019 D’altra banda, el conseller Raül Romeva ha assegurat que el trasllat és a la presó dels Lledoners i no pas una carta de llibertat. ‘Aquí i allà, continua la vulneració flagrant de drets i continuem sent presos polítics. Aquí i allà, persistirem’, ha afegit. El conseller Jordi Turull ha escrit que ‘tornem a l’enyorada Catalunya’ i ha volgut agrair el tracte a la resta de presos a Soto del Real. ‘Infinites gràcies a tots els que ens heu fet arribar el vostre escalf i suport i ens heu reivindicat’, ha conclòs. Tornem cap a l'enyorada Catalunya! Gràcies als reclusos del mòdul 10, a la majoria de funcionaris i al padre Paulino (un crack) pel seu tracte. Infinites gràcies a tots els que ens heu fet arribar el vostre escalf i suport i ens heu reivindicat #LesConviccionsIntactes #Absolució pic.twitter.com/cdbMHBmrhE — Jordi Turull i Negre (@jorditurull) June 24, 2019

Summary: Els missatges dels presos abans del trasllat: ‘No tornem a casa, tornem a una presó’


Un informe jurídic encarregat per l’Associació de Municipis per la Independència (AMI) conclou que els funcionaris dels municipis no cometran cap delicte pel fet de facilitar el referèndum, tot i que pot haver-hi ‘elements de desobediència’ sotmesos a una interpretació judicial posterior. L’AMI ha enviat aquest informe als 787 municipis adherits. Segons el text, l’existència del delicte de desobediència dependria de si es considera que el marc legal vigent és el català, fixat per la llei del referèndum, o l’espanyol, però ‘no pertoca als funcionaris’ interpretar-ho. Els autors reconeixen que es tracta d’una qüestió complexa que parteix d’una situació extraordinària. L’informe considera que l’ordenament jurídic vigent és el català, emparat en els principis del dret internacional i de la Unió Europea. En conseqüència, descarta la possible comissió de cap delicte per part dels funcionaris locals que col·laborin amb el referèndum.

Summary: Un informe jurídic encarregat per l’AMI conclou que els funcionaris locals no cometran cap delicte per facilitar el referèndum


Els partits independentistes i les entitats han convocat una concentració de suport als diputats d’ERC Josep Maria Jové i Lluís Salvadó, que estan citats a declarar com a investigats aquest dimecres al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC). L’hora de la convocatòria és a les 8.30 davant del TSJC, amb el lema ‘Fem-los costat!’ Jové i Salvadó estan processats per desobediència, prevaricació, malversació i revelació de secrets per haver contribuït a l’organització del referèndum del Primer d’Octubre. Ambdós dirigents d’ERC foren detinguts per la Guàrdia Civil el 20-S. El TSJC va imposar-los fiances milionàries 2.889.000 euros, en el cas de Jové, i de 1.635.000, en el cas de Salvadó. A més, va ordenar-los que es presentin mensualment al jutjat, els va retirar el passaport i els va prohibir de sortir de l’estat espanyol. El jutjat d’instrucció 13 de Barcelona, que ha processat una trentena de persones, la majoria alts càrrecs del govern, va enviar al TSJC la causa de Jové i Salvadó, perquè són diputats i, per tant, aforats.

Summary: Convoquen una concentració de suport a Josep Maria Jové i Lluís Salvadó al TSJC


El populisme té en Steve Bannon un dels seus grans ideòlegs i fundadors. Bannon va ser un dels principals assessors del president nord-americà Donald Trump, i també és fundador de la cadena de notícies Breitbart. Ara l’home intenta expandir aquest corrent polític pel continent europeu. Ja fa mesos que va instal·lar un quarter general a Londres. I entre els partits que Bannon ha ajudat hi ha el Rassemblement National, el Fisdez hongarès, la Lliga italiana, l’UKip anglès, i els espanyols Vox. Ho va explicar Bannon mateix en una interessant entrevista al diari espanyol ABC de fa pocs dies. El titular era aquest: ‘No donem suport al separatisme. Els estats-nació són importants.’ I entre les seves respostes, trobem aquestes afirmacions: ‘Estic particularment il·lusionat amb els avenços de Vox (…). De la mateixa manera que el moviment nacionalista i populista d’Estats Units va empènyer el Partit Republicà a la dreta i el populisme, crec que Vox pot fer igual. Bannon, durant l’entrevista, s’enfronta a l’independentisme català amb aquestes paraules: ‘Preservar l’estat-nació és important i per això no donem suport a aquests petits moviments separatistes. Entenc els seus arguments sobre la manera com l’estat ha de retre comptes i més, però crec en el model de sobirania nacional que va començar amb la Pau de Westfàlia. Hi ha un estat nació independent i dins diferents regions (…). No, no dono suport a aquests moviments. Els seus problemes s’han de solucionar d’una altra manera. Crec que les nacions individuals han de solucionar de forma interna dels problemes regionals.’ Aquestes afirmacions del gran ideòleg del populisme als Estats Units trenquen la teoria segons la qual les connexions entre independentisme i populisme són realment fortes. Aquesta teoria, negada per Bannon, es llegeix en multituds d’articles que vinculen els dos moviments. Per a posar-ne tres exemples molt diferents: ‘Independentismo populista’ d’Anton Costas a La Vanguardia, ‘The Catalan Crisis: populism and secessionism’, conferència de Pedro Sánchez a la London School of Economics i la ‘La nova dreta independentista’ de Roger Palà a Sentit Crític. Dades i estudis sobre unionisme, independentisme i populisme. Una característica que comparteixen els votants de Trump als Estats Units i els unionistes a Catalunya n’és el perfil educatiu. Com es veu en aquest estudi de Pew Research, als EUA els votants de Trump tenen menys formació acadèmica que els votants demòcrates. I a Catalunya aquest perfil recau en els contraris a la independència. Els independentistes tenen més formació acadèmica, com mostren diversos CEO (pàg. 402, CEO tercera onada 2017). Hi ha un estudi fet a la Universitat de Yale el dia 21-D que es diu ‘The Divide Over Independence: Explaining Preferences for Secession in an Advanced Open Economy’ (pdf) que fa un pas més. Els professors Maria Jose Hierro i Dídac Queralt van conduir una enquesta electrònica a 2.100 persones, on no solament estudiaven els moviments a partir del nivell formatiu, sinó també a partir dels valors polítics. I d’entada l’article diu això: ‘Els partidaris de la independència són més instruïts i estan a favor de la immigració, desviant-se dels moviments d’antiglobalizació a Europa’. Les quatre conclusions de l’estudi són aquestes: En primer lloc, a Catalunya hom té més possibilitats de ser independentista com més integrat estigui. No és una qüestió ètnica. Per això els catalans amb orígens espanyols, com més temps faci que són aquí i més integrats estiguin, més independentistes poden ser. No important tant els orígens (que també), com més aviat el grau d’integració. En segon lloc, «les demandes d’independència a Catalunya no es basen en les consideracions antiglobalització que caracteritzen els altres moviments nacionalistes xenòfobs a Europa (Ballard-Rosa et al., 2017). En aquest sentit, la preferència per la independència a Catalunya s’alinea millor amb una versió cívica del nacionalisme (Brubaker, 2004; Snyder, 2000). Aquest resultat és coherent amb caracteritzacions similars de moviments secessionistes a Escòcia, Quebec o Flandes, tots allotjats en economies avançades(…) Els partits unionistes sovint associen l’independentisme amb el supremacisme mentre rastreja paral·lelismes amb l’Alemanya nazi. El suport a la immigració i l’absència d’actituds antiglobalització entre els partidaris independentistes són coherents amb l’esforç de les elits independentistes d’evitar paral·lelismes amb expressions ètniques de nacionalisme». «En tercer lloc la pèrdua econòmica individual en cas d’independència és un fort factor dissuasiu. Els governs centrals i els mitjans de comunicació del Regne Unit i d’Espanya han posat èmfasi en aquests costs quan les amenaces independentistes eren més altes. Aquestes troballes, les primeres d’aquesta mena, mostren l’efectivitat d’una estratègia calculada realitzada per partits unionistes. Els vincles comercials en l’àmbit empresarial i sectorial, i específicament a l’exportació a l’estat amfitrió, són forts inhibidors del nivell de suport individual a la independència». «Finalment, els nostres resultats suggereixen que estar informat sobre el sistema fiscal a Espanya és un motor potent de suport a la independència. Les opinions informades estan sobrerepresentades entre els individus educats i, per tant, expliquen l’associació que hi ha entre nivell educatiu i suport a la independència. Aquesta connexió inesperada explica per què els alts directius, que d’altra manera tindrien més aviat coses a perdre en un xoc comercial després de la independència, hi mostren un fort suport. De la mateixa manera, il·lumina sobre els guanys estratègics per a les elits independentistes, que instrumentalitzen els greuges fiscals per ampliar el suport a la independència.»

Summary: Les connexions entre el populisme i l’espanyolisme


S’ha mort Llorenç Giménez, el conta-contes del País Valencià, mestre, pedagog. És una pèrdua irreparable. La seva mestria a l’hora d’explicar rondalles, de captar l’atenció dels infants (i grans), de transmetre cultura oral, popular, literària, era excepcional. I la importància del seu treball de recuperació de rondalles dels Països Catalans, també. El vaig conèixer a Bétera un estiu meravellós, on vaig estar-m’hi tres o quatre dies durant les festes. Llorenç Giménez explicava contes als infants i vaig tenir la sort de veure’l en acció. L’endemà l’entrevistava per a la revista El Temps. Aleshores ell tenia trenta-nou anys. En fa vint-i-cinc. Unes setmanes després vaig editar l’entrevista a Barcelona, a la redacció de la revista, un pis del carrer Casanova on feia una xafogor que costava de suportar. Hi havia molt poca gent a la redacció i vaig treballar amb calor però en silenci. I em vaig deixar anar. Com que era estiu, vaig pensar que si em prenia algunes llicències narratives, com ara iniciar l’entrevista amb un conte i tancar-la amb un altre, no suposaria cap problema. A més, vaig tenir la sort que va maquetar les pàgines de l’entrevista el pintor Joan Subirats, que aleshores formava part de l’equip. Tot plegat va fer que quedés una peça bonica i interessant, a l’altura del conta-contes. I em consta que li va agradar. Per això hem decidit de recuperar-la i compartir-la, a tall de record, d’homenatge i també per ser conscients de la pèrdua que suposa que Llorenç Giménez ja no hi sigui. *** Entrevista original a Llorenc Gimenez, publicada a la revista El Temps (5 de setembre 1994, num. 533) i maquetada pel pintor Joan Subirats. Arriba al poble amb una gorra al cap i una bossa on hi porta tres pilotes i un plat. Samarreta i pantaló (vaja, roba còmoda). Les nenes i els nens s’assenten al seu voltant en semicercle i se’l miren amb curiositat. És Llorenç Giménez, popularment conegut com El Conta-contes. Comença la sessió. El narrador, en un to de veu més aviat baix, mans expressives i ulls vius, comença a embadalir la canalla amb una rondalla popular, que ell allarga i modela al seu gust… “Vet aquí una vegada una xiqueta estava regant la seua alfabregueta i va passar el rei, i li digué: —Com et diuen xiqueta? —Em dic Marieta. I vostè? —Jo sóc el senyor rei. I el senyor rei li va preguntar: —Marieta, Marieta, quantes fulletes té l’alfabregueta? El rei preguntava i preguntava, però mai no li agradava que li respongueren amb una altra pregunta. Tanmateix, la Marieta, que era prou espavilada, li contestà: —Senyor rei, senyor rei, quantes estrelletes hi ha en el cel i granets de sorra a la platja? I el rei es quedà parat. Se’n va anar a casa seua i es va disfressar de venedor de quincalla. L’endemà va anar cap a casa de la Marieta. I cridava: —El venedor de mocadors, de vels, de ciris, de quincalla… La Marieta eixí al balcó i el venedor li ensenyà tres mocadors. El primer no li va agradar, el segon tampoc, però el tercer mocador, que tenia dibuixats tots els colors de l’arc de Sant Martí, aquest sí que li agradà. I mentre l’estava mirant, el venedor li llevà el mocador i donà una besadeta a la Marieta. Aquesta es posà roja, roja, com una poma. Agafà el mocador i pujà les escales corrents de sa casa. Al dia següent el rei, que de les poques faenes que tenia, una era la de passejar amb el seu cavall i fer preguntes a la gent que tranquil·lament estava ruixant les seues plantes, quan passava per sota el balcó de la Marieta li preguntà: —Marieta, Marieta, quantes fulletes té l’alfabregueta? —Senyor rei, senyor rei, quantes estrelletes hi ha al cel i granets de sorra a la platja? I el rei, murri, li preguntà: —Marieta, Marieta, qui et donà una besadeta quan estaves mirant un mocador que tenia tots els colors de l’arc de Sant Martí? Ella es posà roja com una poma una altra vegada. Però a la nit es va disfressar de balladora i anà al castell on vivia el rei. A la porta hi havia un guardià grandíssim: —On vas xiqueta? —A veure el rei, que m’ha dit que li agrada una dansa que jo sé. Aleshores el guardià li digué: —Però com sé jo que tu saps ballar una dansa d’eixe estil? —Molt fàcil. I la Marieta es posà a ballar una sevillana.” En aquest moment Llorenç Giménez fa aixecar tots els xiquets i els ensenya com ho han de fer per ballar com la Marieta. I fa així: Agarre una poma, la menge, la tire i l’aixafe”. Els nens segueixen divertits els moviments del conta-contes. La dinàmica del joc es repeteix diverses vegades. Després Llorenç Giménez els fa tomar a seure. I la narració continua. “La Marieta, un cop dins el castell, va obrir la primera porta, la segona, la tercera, la quarta, la cinquena, la sisena i la setena porta. No va fer cap soroll. El rei dormia al llit. Li alçà el cobrellit, un llençol, un llençolet, una manteta, una flaçadeta, li llevà el peüc i li ficà una campaneta de plata al dit gros del peu dret. Li tornà a posar el peüc, la flaçadeta, la manteta, el Ilençolet, el llençol i el cobrellit. Isqué per la porta: set, sis, cinc, quatre, tres, dos i una. Saludà el guardià i se’n va anar. Al dia següent quan el rei es va despertar… Tiling, tiling, ti-ling. —Qui toca la campana? Qui és el burro que toca la campana? I el fill de la cuinera, que el va veure, li va dir: —Senyor rei, si és vostè que porta una campaneta de plata al dit gros del peu dret! El rei es va llevar la campaneta, es va vestir, agarrà el cavall i passejant arribà a ca la Marieta. Li preguntà: —Marieta, Marieta, quantes fulletes té l’alfabregueta? —Senyor rei, senyor rei, quantes estrelletes hi ha en el cel i granets de sorra a la platja? —Marieta, Marieta, qui et donà una besadeta l’altre dia quan estaves mirant un mocador que tenia tots els colors de l’arc de Sant Martí? —Senyor rei, senyor rei, qui li posà una campaneta de plata al dit gros del peu dret? El rei es va quedar parat i va pensar que aquesta xicota era molt espavilada. Per això li va dir: —Marieta, Marieta, et vols casar amb mi? I ella, que li va respondre: —No, jo ja fa tres anys que festege amb un pastor. Tal vegada si el dia del casament vol venir, jo el convide. I quan la Marieta es va casar amb el pastor, el rei se’n va recordar i li va enviar un rondallaire perquè els hi contara un conte i aquest conte que va explicar el rondallaire ara us el contaré…” I d’aquesta manera Llorenç Giménez enllaça una història amb la següent. Els nens i nenes no deixen de mirar-lo, amb els ulls fixes, la boca entreoberta, les cames creuades i les mans agafant-se la barbeta amb els colzes sobre els genolls. La sessió s’allarga més d’una hora. Si el narrador no digués prou, els petits espectadors no deixarien d’escoltar-lo; han fet una immersió en el món de l’imaginari, un món agradable i suggerent, del qual és difícil de sortir-ne. El narrador ha aconseguit aquest efecte sense cap mena de teatralitat, sense cap instrument de música, només amb la paraula i la modulació de la veu. Un fenomen de literatura oral Llorenç Giménez té 39 anys i en fa més de quinze que compagina la professió de mestre amb l’activitat de narrador de rondalles populars. Escoles, biblioteques, associacions culturals, setmanes del llibre, escoles d’estiu… li truquen i li demanen una bateria de contes. En definitiva, una estona de literatura oral. Enguany ja ha realitzat seixanta actuacions. Ell, l’únic en aquest gènere del País Valencià, explica quin va ser el seu camí iniciàtic cap al món del conte contat, de la rondalla popular, un gènere molt oblidat però alhora immortal. “Mon pare cantava tangos i fandangos en les festes familiars i de carrer i el seu fill mitjà, jo, contava alguns acudits i feia alguna cançó. Els amics sempre em deien: ‘Conta-ho tu que tens més gràcia’. Així, doncs, els primers que em feren parlar en públic foren la família i els amics. Des de ben jove sempre he estat aquell que coordinava les festes, però no per protagonisme, que mai m’ha agradat agafar-lo, sinó perquè m’era una cosa fàcil. D’una manera natural em trobava davant de cent persones i jo era la peça que coordinava l’acudit, la cançó, la representació… i tot això em va donar un bagatge que després m’ha servit molt.” “L’any 1975 vaig començar a fer de mestre a l’escola La Gavina, una cooperativa d’ensenyament, tot en valencià, i en aquella època ja treballàvem l’aprenentatge a base de contes, jocs i cançons. En aquells anys jo ja me’n sortia molt, explicant contes. Més endavant, quan impartia classes de matemàtiques i ciències naturals al cicle superior, a les hores de pati, per desemboirar-me, també narrava històries. El 1977 vaig descobrir el Xesco Boix. Fou per a mi un punt de referència. Un altre fet important va ser que Ferran Zurriaga em va introduir als Aplecs de Xiquets i Xiquetes d’Olocau. Des del primer any em cridà perquè em fera càrrec d’aquesta vetlada. Tot el poble hi participava i per a mi va acabar essent sagrat acudir cada estiu a Olocau. Són experiències que et marquen i et proporcionen un bagatge. Amb tot, he acabat especialitzant-me en l’aplicació didàctica de contar contes”. I quina és la fórmula correcta que fa que els xics no deixin d’escoltar ni badin ni s’inquietin? En aquest sentit, Llorenç Giménez té les seves pròpies tàctiques, estratègies, recursos, aplegats al llarg d’aquests anys d’experiència. Ell explica els contes a la seva manera. Una vegada Enric Valor li digué: “Senyor Giménez, vostè conta les meues rondalles, jo no recorde haver-les escrit d’eixa manera, però m’agraden”. No repeteix mai un conte igual, el modela i l’acobla a l’edat dels espectadors, hi introdueix elements propers als nens i, entre conte i conte, algun joc de mans, alguna cançó o un embarbussament: “Són recursos que utilitze a fins que els xics es relaxen i entren en la història. Per exemple, faig l’embarbussament del plat. Aquest és nou d’aquest any i diu així: ‘Tinc un plat ple en la mà, quan girarà picarem de mans’, o un plat menut, menut, quan girarà farem un esternut’.” El narrador al llarg d’aquests anys ha anat recopilant una bibliografia extensa, on no hi falten, per descomptat, les obres d’Enric Valor, el costumari de Joan Amades o les rondalles de mossèn Antoni M. Alcover. Però també té llibres de contes d’arreu. Giménez, que quan tingui més temps el que de veritat desitja és dedicar-se a la investigació, ha constatat la universalitat del conte popular: “És molt curiós, però hi ha elements comuns que es repeteixen en zones ben diferents. Per exemple, a l’illa de Tabarca s’explica la història d’unes bruixes que remant, remant van arribar a Orà. Fa poc temps em va caure a les mans un llibre d’històries de la mitologia basca. En aquest volum apareixien unes bruixes que remant, remant arribaren a Cuba. Cada conte s’adapta al seu territori, però la trama és la mateixa. Tanmateix, sí que hi ha diferències entre uns llocs i uns altres. Per exemple, les rondalles d’ací no són truculentes, no hi ha violència, en canvi les castellanes són més crues. D’altra banda, arreu dels Països Catalans hi ha personatges que es repeteixen com l’Esclafamuntanyes, que al Principat és Joan de l’Ós i també existeix a les illes. Ara bé, també hi ha diferències. Com ho diria, les rondalles del Principat són més beates. Les últimes troballes que he fet de contes populars del País Valencià són escatològiques. N’hi ha una que es diu El bon cagar o una altra anomenada El pet en colfa.” L’oblit i la recuperació Els nens (i també els adults) sempre estan a punt per a escoltar un conte ben narrat. I, tanmateix, la literatura oral està prou arraconada: “Fa un temps la gent les vesprades d’estiu eixia a prendre la fresca i a l’hivern es reunia a la vora del foc. No hi havia televisió. Era el moment de la xarrada i la gent major contava coses. I sempre hi havia algú que tenia més gràcia que els altres. Bé, tenia més gràcia o la gràcia, el do, de contar històries captant l’atenció dels que l’envoltaven. Ara, és clar, la situació ha canviat molt, ja no es creen situacions quotidianes que afavorisquen que els grans de la família conten contes. Però no n’hem de fer cap fet dramàtic. Per a mi, ara el substitut és l’escola. L’escola és l’única via per seguir transmetent els contes. No és la situació espontània i ideal però…” Per Llorenç Giménez, l’escola hauria de tenir, alhora, una altra funció, la de recuperar la cultura popular. Segons el conta-contes: “És difícil recuperar les històries, cal tenir molta confiança amb les persones perquè te les expliquen, perquè traguen del seu pou de la memòria les rondalles. Ell sap molt bé el que costa que la gent gran deixi volar la imaginació tot recuperant aquella rondalla que ja contaven els seus avis. Giménez, juntament amb Lleonard Torres, va fer un treball de recerca de contes populars de la comarca de la Ribera. D’aquest treball en sorgí un llibre, Rondalles de la Ribera, editat per Camacuc. Tanmateix, l’autor pensa que la recuperació del conte popular al País Valencià s’ha de fer amb el suport de la Generalitat, utilitzant la mateixa fórmula que va utilitzar Vicent Torrent amb el projecte “Música a l’escola”: “Vicent Torrent ha aconseguit crear una fonoteca molt important que recull romanços, rondes, cançons populars… I el mecanisme era molt lògic: els alumnes del cicle superior de les escoles, coordinats amb el departament de música, gravaven cançons que cantaven els seus avis i d’altres avis del seu poble. Aquestes cintes les enviaven al departament i d’ací se’n feia una selecció. Quan es trobava algun material bo els del departament es desplaçaven al poble en qüestió i enregistraven la cançó. Els resultats foren excel·lents. Pense que per recuperar les rondalles aquest mecanisme podria funcionar també”. S’expliquen pocs contes, els pares no en saben i en general tampoc no els saben contar, la tasca de recuperació és lenta i, en la majoria de casos, només volenterosa. Però Llorenç Giménez és optimista: “Les rondalles interessen sobretot en el món de l’ensenyament però també arreu. I no ho dic perquè jo estiga immers en aquest ambient, sinó perquè hi ha fets que m’ho fan sospitar. Per exemple, els 2.000 exemplars de Rondalles de la Ribera s’han venut tots. Tenint en compte que els contes provenen d’una zona limitada, que no s’ha fet propaganda del llibre i que l’ha tret al mercat una editorial petita, és significatiu. O, un altre exemple, el llibre Les muntanyes maleïdes de Pep Coll, un llibre que ha tingut molt d’èxit i del qual se n’ha editat un altre volum amb una selecció de les millors històries”. Ha passat una hora, o potser més. Llorenç Giménez encara té els nens fascinats. Els ha explicat un munt d’històries: contes meravellosos d’animals personificats (que no són cap faula) o contes de costums. Amb una memòria d’elefant i la dosi d’improvisació necessària, el conta-contes ha anat filant relat rere relat. I els nens en volen un altre. No es cansen d’escoltar. Sempre “conte’n un altre!”: —Hi havia un xiquet i un gos. Corria el xiquet, corria el gos. Ai!, quin conte més preciós. —Conte’n un altre! —Era un gos i un gat i el conte s’ha acabat. I era gat i un gos i el conte… s’ha fos.

Summary: El conta-contes


Avui a les 13.20 sortirà l’últim vol de Ryanair de Girona cap a l’Alguer; i a les 15.00 sortirà el darrer en sentit contrari, de l’Alguer a Girona. Desapareix així l’únic vol regular que hi havia entre el Principat i la ciutat catalana de Sardenya. Aquests darrers dotze anys ha servit de punt d’unió entre tots dos territoris: ha transportat 100.000 passatgers anuals i ha fet créixer intercanvis econòmics, culturals i socials. ‘Justament ara que havíem recuperat el contacte, havíem fet xarxa i els algueresos havien pogut redescobrir Catalunya i el català, s’acaba tristament aquesta connexió natural’, explica Esteve Campus, president d’Òmnium Cultural de l’Alguer, en declaracions a VilaWeb. L’Alguer, abandonada, però els empresaris es mouen La ruta de Girona no és l’única que s’ha eliminat a l’Alguer: Ryanair només hi mantindrà aquest estiu nou rutes de les vint-i-una que hi tenia l’any passat; i al novembre deixarà d’operar totalment a l’aeroport de Fertília de l’Alguer. El motiu? De primer, Ryanair va argüir manca d’avions per a mantenir la connexió, però ben aviat les autoritats sardes van explicar que no era sinó una decisió estratègica de la companyia, en bona part motivada per l’augment de les taxes –d’un 40%– i la manca d’ajuts públics. Amb tot, és difícil d’atribuir a una única causa aquesta decisió. De fet, el govern sard pot ser sancionat per la Comissió Europea per haver concedit ajudes directes a Ryanair i no a través de publicitat, com han fet alguns altres territoris –Catalunya mateix. La incertesa sobre aquestes possibles sancions i la por de rebre’n de noves ha motivat també la reducció d’ajuts del govern sard a la companyia aquests darrers dos anys. Sigui com sigui, alguna cosa ha canviat aquests dotze anys en què Girona i l’Alguer han estat connectades. ‘Els algueresos i els sards en general s’han adonat de la necessitat cultural i econòmica de mantenir una bona connexió amb Catalunya’, explica a VilaWeb Joan Elies Adell, delegat de la Generalitat a l’Alguer. Fins al punt que un grup d’empresaris algueresos ha reunit un fons d’un milió d’euros per a intentar que Ryanair o alguna altra companyia cobrís aquesta ruta. Aquests dies s’han intensificat les negociacions a diverses bandes per a cercar-hi una solució, i encara es mantenen, de moment sense èxit. Per una altra banda, el dia 7 d’abril hi ha prevista a Roma una reunió entre el sots-secretari de Transports del govern italià, directius de Ryanair i el síndic de l’Alguer, Marco Bruno, que ja ha dit públicament que és urgent d’esmenar la situació. A l’Alguer calculen que la pèrdua de la ruta implicarà una baixada d’ingressos de 150 milions d’euros anuals per al sector turístic del nord-oest de l’illa. Tot amb tot, per a Adell, la xarxa cultural de relacions entre catalans i algueresos teixida durant aquests anys no s’acaba amb Ryanair: ‘Ara serà més complicat de mantenir la relació, de moure turistes i artistes d’una banda a una altra, però s’han fet contactes i intercanvis sòlids que no es poden destruir tan fàcilment i que, amb vols o sense, romandran.’ Alternatives a Ryanair A conseqüència de l’eliminació de la ruta, Grimaldi Lines ja ha anunciat que ampliaria a tot l’any la ruta per vaixell entre Barcelona i Porto Torres (a quaranta quilòmetres de l’Alguer), que fins ara només funcionava a l’estiu. Per via aèria les úniques comunicacions que restaran entre Sardenya i els Països Catalans són els vols d’Òlbia i Càller a Barcelona, de Vueling. Ryanair, santa? ‘Santa Ryanair, salva l’alguerès’, cantava Claudio Sanna (lletra i vídeo), l’any 2007, en una coneguda cançó que il·lustrava d’una manera tan simpàtica com real el paper fonamental, i molt probablement involuntari, que la companyia aèria irlandesa tenia a l’hora de fer reviure l’alguerès, el català de l’Alguer, connectant la gent de l’Alguer amb la resta de territoris de parla catalana. Sanna ho explicava, també, en aquesta entrevista en vídeo de VilaWeb, l’any 2008. De fet, ha estat durant aquests anys de connexió amb el Principat que s’ha obert el primer ple municipal en català (vídeo), s’han començat a fer circulars de l’ajuntament en la nostra llengua i, sense anar més lluny, s’ha establert a la ciutat la delegació del govern de la Generalitat, amb Adell al capdavant. ‘Potser Claudio haurà de canviar la cançó sobre Ryanair’, diu sarcàsticament Campus, que assegura que els versos del tema de Sanna són un reflex plenament real d’això que ha passat a l’Alguer aquests anys, en què la llengua s’ha revifat. La resposta la va donar Claudio Sanna mateix diumenge en un concert a Berga: ‘Sense Ryanair, aquesta és l’última vegada que canto aquesta cançó’, va dir. Campus, des de l’Alguer, ho veu clar: ‘Ryanair ja no és més santa.’

Summary: Últims vols de la connexió de Ryanair entre l’Alguer i Girona


La presidenta de les Illes, Francina Armengol, s’ha afegit a la petició de Catalunya i ha demanat al president espanyol, Pedro Sánchez, que col·labori per confinar les Illes i aturar així els contagis del coronavirus 2019. ‘Li he explicat les dures mesures de contenció que hem pres i li he demanat que, per protegir la nostra gent, restringeixi temporalment les connexions amb les Illes’, ha comunicat. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Armengol ha dit en un piulet que ha parlat per telèfon amb Sánchez. El confinament de les Illes depèn del govern espanyol, que demà anunciarà les mesures de l’estat d’alarma, atès que li corresponen les competències del transport aeri i marítim. He parlat amb el President @sanchezcastejon. Hem analitzat la gravetat de la situació i li he oferit tot el suport. Li he explicat les dures mesures de contenció que hem pres i li he demanat que,per protegir a la nostra gent,restringeixi temporalment les connexions amb les Illes. — Francina Armengol (@F_Armengol) March 13, 2020

Summary: Armengol s’afegeix a Torra i demana a Sánchez que confini les Illes


El govern de Turquia ha destituït els batlles kurds de les ciutats de Diyarbakir, Mardin i Van —Adnan Selcuk Mizrakli, Ahmet Turk i Bedia Ozgokce Ertan, respectivament— després d’haver-los acusat de difondre propaganda i ser membre del Partit dels Treballadors del Kurdistan (PKK, per les sigles en kurd), segons que ha anunciat el ministeri d’Interior turc. En paral·lel a la destitució dels tres batlles la policia turca ha detingut més de 400 persones acusades de col·laborar o pertànyer al PKK. Segons la BBC, els batlles han estat substituïts pels governadors a cada territori. A Diyarbakir, ha ocupat el poder Hasan Basri Güzeloglu; a Mardin, Mustafa Yaman i a Van, Mehmet Emin Bilmez. Tots tres batlles són del Partit Democràtic del Poble (HDP), la principal oposició a Recep Tayyip Erdoğan, qui ha vinculat en més d’una ocasió el partit amb el PKK. Els batlles van ser escollits a les darreres eleccions municipals celebrades. Al comunicat oficial del govern turc acusen els batlles d’haver intentat ‘convertir aquests municipis en centres logístics on es proporcionaven recursos militants i financers, i equips per a donar suport a activitats terroristes’.

Summary: Turquia destitueix tres batlles kurds i deté més de 400 persones


Barcelona acollirà el mes de juny la primera edició del Congrés Mundial de Zones Franques, que es farà a Europa per primera vegada després de les edicions anteriors a Dubai i Cartagena d’Índies (Colòmbia). El congrés, que es farà entre el 26 i el 28 de juny al Palau de Congressos de Barcelona, implica la participació de més de 1.000 congressistes de 80 països i representants de zones franques d’arreu del món. L’esdeveniment coincideix amb la celebració a la capital catalana del SIL, la fira líder de logística, transport, intralogística i supply chain del sud d’Europa, l’eDelivery Barcelona Expo i l’InTrade Summit BCN, que engloba diversos actes relacionats amb el sector logístic.

Summary: Barcelona, seu de la primera edició europea del Congrés Mundial de Zones Franques


La línia 9 sud del metro de Barcelona entrarà en funcionament avui. Comptarà amb quinze noves estacions i unirà la Zona Universitària i la terminal 1 de l’aeroport del Prat en trenta-dos minuts. La freqüència de pas serà de set minuts, que podran reduir-se a quatre en algunes estacions quan hi hagi esdeveniments de molta demanda, com ara el Mobile World Congress, que es farà entre el 22 i el 25 d’aquest mes. La Generalitat ha invertit 200 milions addicionals en aquest nou tram, que en total ha costat 2.899 milions d’euros. El conseller de Territori i Sostenibilitat, Josep Rull, ha dit que la demanda prevista del nou servei de metro és de 23 milions de trajectes anuals. Així mateix, ha volgut destacar i que milloraria la connexió d’un pol econòmic important que uneix la Fira, l’aeroport, la Zona Franca i les zones urbanes de l’Hospitalet de Llobregat, el Prat de Llobregat i Barcelona. Amb la línia 9 sud, la xarxa de metro de l’àrea metropolitana de Barcelona creix de vint quilòmetres. De les quinze noves estacions, sis enllacen amb alguns altres ferrocarrils: Zona Universitària (línia 3 de metro), Collblanc (línia 5), Torrassa (línia 1), Europa/Fira (línia 8 de Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya), El Prat Estació i Aeroport T2 (ambdues amb rodalia). El nou tram té una longitud equiparable a tota la línia 1, actualment la més llarga de tota la xarxa. Els usuaris podran viatjar-hi amb els títols de transport integrats de l’Autoritat del Transport Metropolità. Per anar a l’aeroport del Prat, caldrà adquirir un títol especial que costarà 4,5 euros i que s’haurà de validar a l’entrada i a la sortida del metro. Els combois de la nova línia 9 del metro funcionen sense conductor, de manera totalment automatitzada, tot i que són monitoritzats des d’un centre de control. La velocitat comercial de la línia serà de 37 quilòmetres per hora.

Summary: Entra en funcionament el tram de la línia 9 que va de la Zona Universitària a la T1 del Prat


La Sala Penal del Tribunal Suprem ha rebutjat investigar el líder de Ciutadans, Albert Rivera, per incitació a l’odi per penjar al seu Twitter una notícia de El Mundo on s’assenyalaven nou mestres de l’escola de Sant Andreu de la Barca i els titllava de ‘mestres separatistes’. La notícia es titulava ‘Els 9 mestres de la infàmia’. La querella -presentada per Josep Asensio- considerava que l’actuació de Rivera constituïa un delicte d’odi. La sala ordena arxivar les actuacions –tal com també li sol·licitava la Fiscalia- perquè considera que les expressions de Rivera estan emparades en la llibertat d’expressió. La sala considera que enllaçar al seu Twitter la notícia de El Mundo no és delicte i suposa una ‘simple manifestació’ del dret fonamental a la llibertat d’expressió. A més, reconeix que el comentari el fa un diputat i en referència a un assumpte ‘d’importància i actualitat’. ‘El contingut de les frases no revela cap contingut agressiu ni es constata odi’, recull la interlocutòria. Els magistrats remarquen que les referències que feia Rivera eren ‘molt genèriques’ i no encaixen amb els supòsits del delicte d’odi. El Suprem també va rebutjar a l’abril una querella presentada també per Josep Asensio com a membre de la Coordinadora d’AdvoCATs per Catalunya, que demanava investigar per prevaricació la magistrada Carmen Lamela per haver assumit causa contra el procés. La querella s’havia presentat al Suprem perquè, en condició de diputat al Congrés, Rivera està aforat.

Summary: El Suprem rebutja d’investigar Rivera per incitació a l’odi per un tuit on assenyalava ‘mestres separatistes’


El govern ha nomenat tres nous delegats a Portugal, l’Europa central i els països bàltics. Es tracta de Rui Álvaro Serra da Costa Reis, Krystyna Schreiber i Ewa Adela Cylwik respectivament. Tots tres han estat escollits per un jurat públic, integrat per un grup d’experts en l’àmbit internacional i de recursos humans del departament d’Afers Estrangers. Un cop nomenats els nous delegats, es preveu la reobertura de les delegacions de Portugal i Europa central, i l’obertura de la delegació de països bàltics, entre finals d’estiu i principis del tercer trimestre d’enguany. La reobertura de les delegacions permet recuperar la presència a l’exterior de la Generalitat en diversos territoris considerats estratègics. L’obertura de noves delegacions, com en el cas actual de la delegació als països bàltics, és un pas més que fa el departament d’Afers Estrangers, Relacions Institucionals i Transparència en el desplegament de la representació del govern a l’exterior.

Summary: El govern nomena tres nous delegats a Portugal, l’Europa central i els països bàltics


El president en funcions del govern espanyol, Mariano Rajoy, ha apostat per encapçalar un govern de gran coalició amb PP, PSOE i Ciutdans. Pacten, a més, un programa de govern pels pròxims quatre anys. Tanmateix, Rajoy no ha descartat presidir qualsevol altra fórmula, ja que ‘urgeix formar govern’. En una roda de premsa posterior el Comitè Executiu Nacional del PP, el president en funcions ha descartat tot tipus de govern que ell no presideixi. Rajoy ha ressaltat que la seva formació ha millorat els resultats del 20-D i té gairebé 8 milions de vots. I per tant, a parer seu, els qui han perdut les eleccions no poden imposar les seves decisions. ‘Estic obert a totes les fórmules. No abdicarem de la nostra responsabilitat de governar. M’agradaria governar amb suport suficient i si no és possible, governarem amb els suports que ens han donat i pactes puntuals’, ha sentenciat.

Summary: Rajoy insisteix amb la gran coalició, però no descarta altres fórmules per a governar


La fiscalia del Tribunal Suprem espanyol ha notificat al diputat al congrés pel PDECat Ferran Bel que ha decretat l’arxiu de les diligències d’investigació que li van obrir pel referèndum del primer d’octubre quan exercia el càrrec de batlle de Tortosa. Ho ha anunciat ell mateix a Twitter, on ha afirmat que ha rebut la notificació aquest dilluns a la tarda. 0Crec que aquest criteri s’hauria de mantenir per a tots els alcaldes’, ha afegit. Cal recordar que la investigació a Bel es va fer al Tribunal Suprem pel fet que, com a diputat al congrés, era aforat. El president del PDECat, David Bonvehí ha subratllat també a Twitter que, al seu parer, ‘no hi va haver cap tipus de delicte’. I ha afegit: ‘No ens cansarem de dir-ho’. Aquesta tarda he rebut notificació de la Fiscalia del Tribunal Suprem on consta el Decret d’arxiu d les diligències d’investigació q em van obrir pel referèndum #1Oct Crec que aquest criteri s’hauria de mantenir per tots/es els alcaldes i alcaldesses Gràcies pels suports rebuts pic.twitter.com/G4vHI0PoAZ — Ferran Bel i Accensi 🎗 (@Ferran_Bel) December 10, 2018

Summary: La fiscalia arxiva la investigació contra Ferran Bel per l’1-O quan era batlle de Tortosa


El malson s’ha acabat. El marítim, solament. El Dattilo, l’Aquarius i l’Orione han atracat finalment al port de València. Els motors, després de mil cinc-cents quilòmetres de vergonya, han pogut callar. Silenci, per fi. S’han acabat les onades i les tempestes. Els 630 migrants ja són al nostre país. El paisatge eternament blavós que els ha acompanyats s’ha convertit en un escenari de ciment, periodistes, contenidors de colors i envelats blancs. Al fons, com una pinzellada bucòlica, el perfil de la ciutat amb les estridències de Calatrava. L’operatiu de desembarcament s’ha allargat més de dotze hores. Els serveis mèdics han trobat més afectacions de les esperades. Tanmateix, no s’ha comunicat l’existència de cap cas crític. En total dues-centes persones han requerit assistència, de les quals cent quaranta-quatre han estat derivades en hospitals. Només sis restaran ingressades. Emergències, però, ha aclarit que era per patologies prèvies al viatge com lesions o diabetis. D’una altra banda, els qui han superat el circuit mèdic instal·lat al moll han estat registrats i després enviats directament a centres d’acolliment de la Generalitat, on reben roba i un paquet d’higiene i poden descansar. Entre els 630 immigrants n’hi ha de trenta-una nacionalitats. Hi predominen els africans, especialment els sudanesos, els nigerians, els eritreus i els algerians. L’arribada de la flota ha començat a les sis del matí. El Dattilo, el vaixell més gran i propietat de la guàrdia costanera italiana, ha estat el primer. Transportava 274 persones. L’Aquarius, amb 106, ha entrat per la bocana del port poc abans de les onze del matí. L’últim ha estat l’Orione, una fragata militar amb 250 més. Sobre aquest darrer cal explicar un detall… A la popa, encerclant un helicòpter de l’armada, hi havia desenes de migrants asseguts sobre la coberta. Mirades perdudes sota un sol de justícia. L’escena era humiliant. Però encara ho era més la vestimenta dels militars: granota blanca de cap a peus, guants i mascareta. Metges Sense Fronteres no ho ha volgut comentar. ‘Els vaixells han viatjat mot separats. No sabem si els han tingut a la cobertura durant tota la travessa’, han dit. I, malgrat tot, felicitat i agraïments Els voluntaris de la Creu Roja, que treballen en la recepció dels immigrants, deien: ‘Després de tant de temps abandonats i tancats, és sorprenent com somriuen i la felicitat que transmeten.’ Els metges de la Generalitat, que també hi participen, han dit: ‘Són una lliçó de dignitat, cortesia i civisme.’ Durant els desembarcaments, se n’han vist fent abraçades als voluntaris i a la tripulació. També s’han sentit aplaudiments i crits de joia. Una vehemència en la gestualitat poc habitual en un moll avesat a la indiferència dels turistes. Un immigrant, fins i tot, s’ha ajupit per tocar a terra. Els seus ulls han resseguit les costes de Malta, Sicília, Sardenya i Còrsega, però com si fossin mons irreals. Finalment, després de més d’una setmana a la Mediterrània, ha recuperat la seguretat de la terra ferma. Al moll ara brillen el blanc del Dattilo, el gris de l’Orione i el carabassa de l’Aquarius, el vaixell més petit de la flota. Sembla impossible que dies enrere encabís tots els migrants, tot sol i desemparat. Un autèntic viatge al cor de les tenebres, que diria Joseph Konrad. La improvisació de la Moncloa Una volta han desembarcat, els immigrants han rebut dues notificacions: un permís d’estada a l’estat espanyol i un fulletó amb informació per a demanar protecció internacional. Tanmateix, no sembla que el govern espanyol vulgui garantir-la, aquesta protecció. El ministre de Foment, José Luis Ábalos, ja va explicar ahir que s’aplicaria la llei d’estrangeria i no es farien distincions entre l’Aquarius i les barques que arriben a Andalusia. El ministre també va assegurar que donarien un permís d’estada a tothom per raons humanitàries. En primera instància havia de ser de tres mesos, ahir es va retallar a trenta dies i finalment serà de quaranta-cinc. Tanmateix, aquesta lleugera pròrroga no impedirà que una part dels immigrants acabin en un CIE quan el permís hagi expirat. L’inspector en cap de la Comissaria General d’Estrangeria i Fronteres, Bernando Alonso, ha assegurat que en el registre de dades dels immigrants es mira ‘si n’hi ha cap que tingui ordre d’expulsió’. Si és el cas, l’afectat serà internat en un CIE i en acabat serà deportat. Tanmateix, Alonso ha dit que no tenia constància de cap cas. El malson marítim s’ha acabat, ara comença el burocràtic.

Summary: Dotze hores al port de València: el final de l’odissea de l’Aquarius


La dirigent de Ciutadans, Inés Arrimadas, ha proposat a la direcció del seu partit una reunió extraordinària que explori la possibilitat de fer una coalició electoral amb el PP a Catalunya, el País Basc i Galícia a les tres eleccions que hi haurà probablement enguany. Arrimadas vol ‘acords constitucionalistes’ seguint l’exemple de la coalició entre el PP i Cs a Navarra per les eleccions espanyoles, Navarra Suma. Segons Arrimadas, aquestes coalicions tindrien l’objectiu de ‘frenar els nacionalistes’. Cal tenir en compte que Ciutadans no té diputats a Galícia ni al País Basc, mentre que a Catalunya les primeres enquestes pronostiquen una caiguda contundent del partit. El PP ja s’ha mostrat partidari d’estudiar una coalició a les eleccions catalanes, sota la marca Catalunya Suma. Arrimadas ha proposat que el nom sigui ‘Millor Units’ i que sigui una fórmula oberta a gent de la societat civil. Ciutadans ha de fer encara el seu congrés després de la dimissió d’Albert Rivera, però tot indica que Arrimadas serà la nova presidenta del partit. 📽 @InesArrimadas "Es momento de tener altura de miras: propongo a mi partido una reunión para decidir sobre acuerdos constitucionalistas en los tres territorios que tendrán elecciones en 2020" #ActualidadCs🤚🇪🇸 ¡Hay que frenar al nacionalismo en Cataluña, País Vasco y Galicia! pic.twitter.com/AV7uvr4k43 — Ciudadanos 🇪🇸🇪🇺 (@CiudadanosCs) January 31, 2020 📽 @InesArrimadas "Una fórmula 'Mejor Unidos' abierta a la sociedad civil y a diferentes partidos puede ser una fórmula ganadora" #ActualidadCs🇪🇸💪 Tenemos que proteger a los ciudadanos del auge del nacionalismo.🤚 ¡Frenaremos a los separatistas que quieren dar un nuevo golpe! pic.twitter.com/lc3NVJ3YGF — Ciudadanos 🇪🇸🇪🇺 (@CiudadanosCs) January 31, 2020

Summary: Arrimadas proposa una coalició electoral entre Ciutadans i el PP a Catalunya, el País Basc i Galícia


La foto ja s’ha fet famosa: els dirigents de Vox, el PP i Ciutadans junts en la concentració nacionalista de la plaça de Colón de Madrid. Darrere, en el monument, sobre la pedra destaca una frase: ‘Capitulacions de Santa Fe.’ Evidentment és una casualitat, però és una casualitat interessant del punt de vista històric. Les Capitulacions de Santa Fe són el contracte que els reis anomenats catòlics van signar amb Cristòfor Colom per fer possible el viatge a Amèrica. I el document, vist de la perspectiva de la fotografia dels tres dirigents té dues curiositats interessants. La primera és que és un document que fa servir la terminologia d’estat catalana, perquè els càrrecs que atorga a Colom eren inexistents a la Castella de l’època. I el segon, que després d’haver estat signat no es va complir mai. Tota una tradició. Un document amb terminologia catalana Les Capitulacions de Santa Fe són un pacte o contracte entre els reis i Colom. El document és enregistrat i guardat a l’Arxiu Reial de Barcelona i la redacció segueix la tradició de la Cancelleria Reial catalana. Segons l’historiador Jaume Vicens Vives, la Castella de l’any 1492 mancava de l’experiència de govern de la Corona d’Aragó. Per tant, trobant-se en la necessitat d’improvisar un règim administratiu i jurisdiccional per a la jove Amèrica, van acudir a l’única font on podrien trobar-ne. I això era en la complexa organització estatal elaborada pels reis del casal de Barcelona. El text de les Capitulacions en relació a Colom diu que és nomenat ‘virrei’, ‘almirall’ i ‘governador general’ com a compensació d’allò que ha descobert a la Mar Oceànica i que descobrirà al viatge següent. Tots els càrrecs rebuts són genuïnament catalans. Dos (virrei i governador general) no existien a Castella. En el cas de l’almirall, encara que existia a Castella, a la Corona d’Aragó era una figura plenament vigent i que desenvolupava la tasca que indica el nom. El segle XIV la Corona d’Aragó va començar a fer servir el virrei per a definir la designació de l’ofici de governació a Sardenya i Còrsega. El governador general també va ser un càrrec creat a la Corona d’Aragó vers la meitat del segle XIV en substitució del procurador general. Era vinculat a l’hereu de la Corona, el primogènit o, si no n’hi havia cap, a un infant. Tenia caràcter universal sobre tots els regnes i la seva jurisdicció emanava de la llei i no pas per nomenament. Un pacte incomplert En les Capitulacions el matrimoni de la reina de Castella i el rei de la Corona d’Aragó atorgaven a Colom beneficis importants arran l’expedició a Amèrica. Li atorgaven el títol vitalici i hereditari d’almirall dels mars, com també el de virrei i governador de les terres on arribés i el dret de rebre la desena part de totes les riqueses i mercaderies obtingudes en aquella empresa (el delme). En realitat, les Capitulacions de Santa Fe van significar un repartiment anticipat entre Colom i els reis dels beneficis que podria reportar la incorporació a la Corona dels nous territoris americans, concebuts els primers anys com una factoria o empresa comercial d’ultramar. El problema va ser que, una vegada els monarques van veure la transcendència i l’abast de l’operació de Cristòfor Colom i els seus possibles beneficis, van començar a ignorar sistemàticament bona part de les concessions inicials i gradualment van anar retallant les demandes de Colom i els seus descendents. Finalment, després d’uns quants plets judicials, els hereus de Colom van renunciar el 1556 a moltes de les concessions contingudes en les Capitulacions.

Summary: Les capitulacions de Santa Fe: l’interessant rerefons històric de la foto d’Abascal, Rivera i Casado


La vice-presidenta del govern espanyol, Carmen Calvo, ha assegurat que la figura del mitjancer només actuarà en la mesa de partits catalans. Un espai en el qual la Moncloa no participa, perquè, segons la vice-presidenta, el marc de trobada entre Catalunya i el govern espanyol és la comissió bilateral. Segons Calvo, el mitjancer ha de ser un home o una dona que conegui la complexitat de la realitat de Catalunya. Per això, ha dit que seria preferible que sigui un català. La Generalitat envia a la Moncloa una llista de noms de perfil internacional per a fer de mitjancer La proposta d’un mitjancer l’han plantejat la Generalitat i els partits independentistes, però no pas restringida en l’àmbit del parlament, sinó com un facilitador per al diàleg entre ambdós governs i dins d’una taula amb els partits espanyols. Tanmateix, Calvo ha reiterat que la figura del ‘relator’ ha d’ajudar als partits catalans perquè aclareixin quina posició tenen en la situació política del Principat. Calvo ha assegurat que l’independentisme no té majoria social a Catalunya i per això creu necessari l’existència d’un espai de diàleg entre les formacions polítiques. ‘No necessitem un facilitador, ni un mitjancer, els partits espanyols ja discuteixen i parlen’, ha assegurat en una conferència de premsa a la Moncloa. La vice-presidenta espanyola també ha criticat Ciutadans i el PP per com han participat en la radicalització i enquistament de la situació política. En aquest sentit, els ha instat de participar en l’espai de diàleg, on fins ara només han participat JXCat, ERC, PSC i els comuns.

Summary: Calvo proposa un mitjancer que actuï en la mesa de partits catalans


Josep Ramoneda és filòsof i periodista. Primer vinculat al PSUC, fou durant molts anys un dels referents intel·lectuals del PSC, però en canvi ara votaria sí a la independència. De fet, diu que el 27-S va votar la CUP. Assegura que el republicà Carod-Rovira va ajudar-lo a sentir-se còmode en aquest camp, perquè és dels primers que va dir que es podia ser independentista sense ser nacionalista. I ell, de nacionalista, no ho és. Ramoneda durant molts anys va ser el director del Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB) i ara és el president del Grup 62, escriu als diaris Ara i El País i dirigeix dos projectes que li fan una il·lusió especial: la revista de pensament la Maleta de Portbou, i l’Escola Europea d’Humanitats. El senyor Ramoneda rep VilaWeb al seu estudi del carrer de Ganduxer per valorar l’actualitat política, el Grup 62 i el periodisme. —Comenteu-me aquesta frase extreta d’un article vostre de l’Ara, si us plau. ‘Els que havien de ser motors de canvi han quedat atrapats en el vici d’un estil de governança que els està igualant molt de pressa als seus adversaris.’ —Sí. Trobo que als nous, els de Podem, els ha faltat cintura. No estic segur que els surti bé la jugada. Podem tenia dues opcions. Una, intentar estirar cap al govern de coalició d’esquerres. I crec que aquí s’ha equivocat perquè ha tingut massa pressa a tallar. I l’altra opció, que deia ‘siguem astuts i deixem que PSOE i Ciutadans governin, ens abstenim, i des de l’oposició lluitem per l’hegemonia a l’esquerra. Crec que es podien fer les coses d’una altra manera. Ho he trobat a faltar. Barallant-se entre ells, creant crisi interna resolta d’una manera molt fosca… Això volia dir parlant dels vicis. —Una altra: ‘Els emergents no sembla que hagin debilitat gaire la força neutralitzadora del sistema’. ‘No es pot’, doncs? —S’hauria de poder. Però és veritat. Dit això, Podem ha fet una aportació, com Barcelona en Comú: demostrar que es pot portar a l’escena política sectors socials que representava que no hi tenien lloc. Hi ha uns moviments socials que decideixen de fer el pas a la política, els surt bé i trenquen el bipartidisme. Ara es posa a prova la resistència del bipartidisme. Aquestes segones eleccions em semblen importants en aquest sentit: si hi ha una possibilitat d’obrir joc i de posar més veus sobre la taula, i donar resposta a la gent que ha portat una certa expectativa. Aquí hi ha una dada que ningú no té present. Des que Podem ha fet el salt a la primera línia de la política s’ha acabat la conflictivitat social en aquest país. Han baixat una barbaritat les mobilitzacions socials de tota mena. Què vol dir això? Que la gent encara confia. —Hi ha gent que ho veu com una crítica. Podem ha buidat el carrer. —Cert, si no passa la prova llavors haurà estat simplement una desmobilització. Una prova més de la capacitat de succió del sistema. Ramoneda, en una imatge d’arxiu (fotografia: ACN). —També dieu que ‘del nacionalisme en pot sortir el feixisme, però també l’estat republicà francès’. —És clar. La història ho demostra. En contra del discurs reiteratiu i pesat que el nacionalisme és el germen inexorable del feixisme. Molt bé. Una cosa és que el feixisme es recolzi en un discurs de caràcter nacional, i una altra que això sigui un determinisme. A la nació francesa ha estat el marc de la cultura republicana francesa. I això també és nacionalisme. Més que això: l’estat nació és la forma sobre la qual s’ha construït la democràcia parlamentària moderna. —La darrera frase: ‘Els que parlen castellà saben que socialment parlar català és bo per a ells.’ —Sí. Una de les coses que s’ha aconseguit en aquests temps, em sembla que és objectiu, és que a la societat catalana el català sigui llengua d’estatus. Quan he estat en algun lloc que la gent m’ha vingut a demanar feina, per exemple, els castellanoparlants em parlaven en català. I quan el meu fill, de jove, jugava a futbol jo l’acompanyava i parlava amb els pares; a Badalona, per exemple. Doncs jo parlava als pares en castellà, i em responien en català gairebé sempre. —Dieu que un govern de concentració PP-PSOE seria el pitjor per al sobiranisme. Per què? —Perquè ens fa entrar dins un carreró inacabable i sense sortida. És evident que Catalunya té un sol instrument: el vot. Hi ha un famós editorial del Financial Times just després del 27-S (que va ser llegit interessadament per uns i altres) que per mi deia la cosa més elemental del món: amb aquest resultat encara no heu aconseguit l’autoritat moral per a exigir un referèndum. Amb això diu: el dia que aconseguiu un resultat que sigui manifest, aquell dia tindreu autoritat moral. Per mi era claríssim que l’editorial deia això. Catalunya no té capacitat coercitiva, no té complicitat internacional i no té complicitat en el món financer. Ara, si d’alguna manera o altra demostres que tens el vot, llavors se suposa que Europa haurà de dir: escolti, faci alguna cosa. —Tiraríeu pel dret? —El problema de tirar pel dret és que et porta a una situació sense sortida. Imaginem-nos que d’aquí a quinze mesos comença la desconnexió. Què passa l’endemà? No passa res. És l’angúnia que em feia el 9-N, o el 27-S, quan alguna gent que em trobava em deia: dilluns, independents! Home, que es pensa que la delegació d’Hisenda haurà tancat? La guàrdia civil haurà marxat? Conec el país i no m’imagino uns milers de persones ocupant la plaça de Catalunya fins que rebenti alguna cosa. No m’ho imagino. S’ha de ser conscient de les relacions de força. Una vegada, en Solchaga em va dir una maldat que té un punt de veritat: Catalunya és l’únic país del món on ser independentista surt gratis. Aquest és un dels perills d’aquest país: pensar que és gratis. I això no és gratis. —Hi ha gent que ha anat a la presó pel fet de ser independentista. —Sí, però poquets. —Va haver-hi fa poc un manifest de gent que venia del PSUC, com vós, que s’havien passat a l’independentisme. Sou un d’aquests també? —Si hi ha un referèndum a Catalunya sobre la independència jo votaré que sí. Ho he dit més vegades: en principi jo voto l’esquerra i, de les esquerres, al partit que proposi la independència. No em sap greu de dir-ho perquè ja ha sortit a alguns diaris i ho va publicar Gregorio Morán a La Vanguardia: jo a les autonòmiques vaig votar la CUP. —La CUP, vau votar? —Com que els altres anaven amb Convergència… A un amic d’ERC vaig dir-li: escolta’m, m’ho heu posat d’una manera que si vull votar esquerres he de votar la CUP. Que a sobre em prometen com a propina que faran fora el Mas. Ha! No crec que hi torni, però sí, sí. Vaig votar la CUP. Jo ja tinc una edat que em puc permetre vots ocasionals, diguem-ne. Segurament em vaig començar a prendre seriosament la independència quan a la campanya del 2003 Carod-Rovira va exposar allò que jo en dic la 'laïcització de la independència'. És a dir: jo no sóc nacionalista, jo vull un estat propi —Ramoneda ha votat un partit independentista. Si mon pare aixequés el cap, no s’ho creuria. —Vols dir? No ho sé. Jo sempre he estat ideològicament antinacionalista, però en el sentit negatiu de la paraula. No contrari a reconèixer una nació. I ho continuo essent. El discurs nacionalista em resulta pesat, diguem. I sempre he votat en l’àmbit de l’esquerra. Segur que la tradició del PSUC pesa. Però a mi em va semblar molt interessant, i segurament em vaig començar a prendre seriosament la independència, quan a la campanya del 2003 en Carod-Rovira va exposar allò que jo en dic la ‘laïcització de la independència’. És a dir: jo no sóc nacionalista, jo vull un estat propi. On s’ha de firmar? Vaig trobar que amb aquest home, en aquests termes, m’hi entenia. Crec que en Carod segurament no ha estat un bon polític, però sí un gran ideòleg. —Carod, Rufián, etc. Independentistes sense els quatre avis d’aquí. Aquests treuen de polleguera l’equip rival. —Hi ha un punt de reconeixement de la realitat, i ja es tracta d’això. En això de la independència o hi va tothom, o no hi va ningú. —Valoreu-me Ada Colau, si us plau. —És allò que s’anomena un animal polític. Jo alguna vegada he dit que la sensibilitat que he percebut en ella només l’he vista en Jordi Pujol i Felipe González. És d’aquella gent que quan els parla gent com jo, del món intel·lectual, ja veus que els importa un ou. Però, en canvi, tenen la capacitat que, de tot allò que dius, hi ha una cosa a la qual potser tu no donaves gens d’importància, que ells se l’agafen i la transformen. I fonamentalment m’ha passat amb aquests tres. Té dots. Ara, necessita un entorn més sòlid. Tant de majoria municipal com d’estructura pròpia. I crec que ha de fer el pas de la paraula a l’acció. El projecte de ciutat l’ha anat apuntat, però encara no es veu. Aquest salt l’ha de fer. I aquest salt implica potenciar la política dels barris, però també trobar elements de dinamització de la ciutat, que, sense negar els actuals, no han de ser necessàriament els mateixos. —A Colau li passa factura la indefinició en la qüestió de Catalunya o al seu públic això no l’afecta? —Jo crec que no està mal situada. És patent que si un dia s’arriba a una situació es decantarà del costat de la independència genèricament. La independència en el sentit del referèndum. I que dirà sí en aquest referèndum. A mi m’ho sembla. No en tinc cap dada objectiva, i ho dic pel tipus de discurs que fa. —Vós vau militar a Bandera Roja? —Sí. —I què hi feu en un consell d’administració? No hauríeu d’estar en una cooperativa? — Fa molts anys, eh? I el consell d’administració on sóc és del Grup 62. Una editorial. No és cap multinacional, diguem-ne. —Grup 62, per a tenir perfil propi, ha de marxar del grup Planeta? —Això és impensable. Planeta n’és l’accionista principal, amb el 79% de les accions. Impensable, inviable. Si per alguna raó vaig acceptar de presidir Grup 62 és per si puc contribuir al fet que mantingui un paper central en l'espai cultural català. 62 estava per tancar fa 15 anys. Ara per fi s'ha estabilitzat —On el veieu, el futur del grup? —Si per alguna raó vaig acceptar de presidir Grup 62 és per si puc contribuir al fet que mantingui un paper central en l’espai cultural català. 62 estava per tancar fa quinze anys. Ara per fi s’ha estabilitzat. Amb un deute acumulat, però és viable. Cosa que no era segura no fa ni cinc anys. Ha tingut un paper important i s’ha de procurar de no perdre’l. Això vol dir que continuï essent referent en el món literari. I en llocs més complicats i difícils, també, com el de l’assaig. I que és molt difícil, perquè en català, castellà i el que vulguis, l’assaig és complicat. —Potser al món anglosaxó és més fàcil? —Mmmm. França. És espectacular. No només d’assaig. El llibre en general. L’endemà dels atemptats de París es van vendre milers d’exemplars de ‘París era una festa’, de Hemingway. A quin país li passa? A França. Com que es va dir molt que era un atac a les maneres de viure en el terreny de la diversió, doncs, mira, els va agafar per aquest llibre. En tenia les xifres, i era espectacular. Allà hi ha una tradició. I amb l’assaig no té color. Aquí 3.000 ja és molt. Allà, 30.000 exemplars venuts no és estrany. —Escriviu opinió al diari Ara i a El País. El País era la Bíblia de certa esquerra. Potser ha deixat de ser-ho. —El País pateix el mateix mal que la resta de grups mediàtics: el desconcert de cap on ha d’anar. Aquí s’ha imposat la idea que el paper s’ha mort. I ara què? Perquè el món digital no acaba de monetitzar prou. Per tant, el paper encara és necessari. I això val per a Le Monde, The Guardian i The New York Times. A banda, i molts periodistes estrangers t’ho expliquen, quan s’ha renovat la redacció s’ha trencat la línia entre el redactor sènior i el jove. En resum, que El País ara és un diari molt important en un context de diaris en crisi. —I la relació de l’amo d’El País, Cebrián, amb els ‘papers de Panamà’, com la valoreu? Pot ser una estocada? —No. En aquesta societat aquestes coses s’amortitzen molt fàcilment. Es gira full. —M’ha xocat molt que prohibeixi a la gent del grup Prisa de participar en La Sexta. —No ho sé. No ho sé. —Vós llegiu en paper o per internet? —Encara tendeixo a llegir en paper. Però cada vegada menys. Avui mateix encara no he anat a buscar els diaris. Però el dissabte tinc l’hàbit de comprar Le Monde Weekend, Financial Times Week-end i el New York Times Week-end en paper, en un quiosc d’aquí al barri. I a Begur, el cap de setmana hi ha una llibreria que també els té.

Summary: Josep Ramoneda: ‘Vaig votar la CUP i en un referèndum d’independència votaré que sí’


Ahir es va presentar Història mundial de Catalunya, la gran aposta del Grup 62 d’aquest Nadal. És un volum de 950 pàgines, dirigit per l’historiador Borja de Riquer, que aplega alguns dels fets de la història de Catalunya que s’han projectat cap enfora i alguns altres que són influències rebudes. 124 temes que expliquen d’una manera original fets determinants de la història del país, escrits per noranta-vuit especialistes de disciplines diverses: historiadors, escriptors, periodistes, musicòlegs… Borja de Riquer va voler deixar ben clar que no era pas un recull d’anècdotes, ans al contrari: els fets que s’hi relaten són significatius, tot i que no són canònics, per a explicar esdeveniments més generals. La proposta ha forçat els autors de cada tema a fixar el focus en aspectes particulars per il·lustrar fets universals. Ahir Riquer en posava un exemple: La Història mundial de Catalunya no té una entrada que digui ‘Guerra Civil’, però, en canvi, s’hi refereix i l’explica a partir de tres articles: un sobre els informes dels cònsols estrangers, per entendre com es veia la guerra de fora estant i quins interessos hi tenien els altres països; un altre article sobre els bombardaments de l’aviació italiana del 1937 sobre Catalunya, que implica la internacionalització de la guerra; i un altre sobre els avenços en medicina de guerra que feren els metges catalans durant la guerra de 1936-39, que després s’aplicaren durant la Segona Guerra Mundial. Són tres episodis rellevants, que des de fets particulars mostren fets generals. A l’hora de fer la tria, hi ha prevalgut la singularitat dels temes i que siguin fets nous, d’estudi o descoberta recents. La Història mundial de Catalunya neix de l’èxit del volum Histoire mondiale de la France, publicat pel medievalista Patrick Boucheron, que ha tingut una gran repercussió, tant entre els lectors (se n’han venuts més de cent mil exemplars), com entre intel·lectuals i polítics. Després d’aquest fenomen, ha aparegut la Storia mondiale dell’Italia i el tercer volum és el referit a Catalunya. Josep Ramoneda, president del consell d’administració del Grup 62 i impulsor del projecte, explicava ahir que el llibre té, per una banda, la voluntat de recordar que tota la història és mestissa, que tota comunitat ha rebut i ha donat, i que l’exohistòria és la vida que garanteix d’escapar de les fabulacions patrioteres que abunden a Europa. També va citar Montaigne: ‘Sota l’impuls del que alguns anomenen la tercera globalització, són evidents els indicis de canvi de paradigma. Com a l’època de Montaigne, tenim la sensació que “el nostre món acaba de trobar-ne un altre”.’ Editors i especialistes que han participat en el volum ‘Història mundial de Catalunya’, amb Borja de Riquer al centre sostenint-ne un exemplar (fotografia: ACN). La Història mundial de Catalunya ha comptat amb quatre assessors, cadascun dedicat a una època històrica: Miquel Molist (prehistòria), Isabel Rodà (època antiga), Josep M. Salrach (època medieval) i Joaquim Albareda (època moderna), a més de Borja de Riquer, encarregat de l’època contemporània. Cada expert va destacar ahir alguns dels temes tractats en el seu àmbit d’estudi. En la prehistòria es parla per exemple d’una de les troballes més recents, extraordinària: el conjunt de pintures rupestres de la Vall II a Capçanes, al Priorat, que és un dels testimonis documentals més colpidors de l’art rupestre d’Europa, perquè mostra per primera vegada la matança d’un grup d’individus. Un altre article tracta de les mines de variscita de Gavà, que, segons Miquel Molist, explica que la mineria fou una invenció dels primers pagesos ramaders i agricultors. De l’època antiga, Isabel Rodà va destacar l’escultura de l’Esculapi, importantíssima, trobada a les ruïnes d’Empúries. Una estàtua grega original de les darreries del segle II aC, contemporània de la Venus de Milo, però amb braços. També es mostra la importància de Tàrraco: durant dos anys, en època d’August, Tàrraco i Roma foren els epicentres de l’imperi. De l’època medieval, entre molts temes, Josep M. Salrach destaca la història de les dones que van governar Catalunya, sobretot durant el segle X, XI i XII. També l’aparició de la llengua catalana, abans de les Homilies d’Organyà, amb el Memorial de Greuges. S’explica com comença la construcció d’Europa per mitjà de les batalles de Navas de Tolosa, Muret i Bouvines; i un article ben atractiu narra l’entrada triomfal d’Alfons el Magnànim a Nàpols, que va durar tot un dia, i, a partir del simbolisme que s’hi va desplegar, es diu que va ser l’entrada també de l’humanisme. En l’apartat de l’època moderna, Joaquim Albareda explica que al segle XVIII Catalunya va fent via cap a l’especialització econòmica i les estructures de mercat, que la conduiran a la industrialització al segle XIX, tot i que és l’època en què perd el marc jurídic. També hi ha un article que exemplifica el naixement de la premsa i la creació de l’opinió pública, per mitjà de la història de l’impressor Rafael Figueró. I es parla sobre el divorci de les dones catalanes al segle XVIII, formes de separació que es van acabar imposant, perquè en aquella època les dones ja tenien un paper important en la realitat productiva de la societat. En aquest apartat hi ha dos articles dels desapareguts Eva Serra i Josep Fontana. Aquest últim parla sobre la figura d’Antoni de Capmany, que va inventar la història econòmica, fet que no s’ha tingut en compte en la historiografia espanyola. Les entrades de l’època contemporània ocupen gairebé la meitat del llibre i s’hi estudien molts aspectes, tan variats com la transformació de Barcelona amb el pla Cerdà, la mort d’Enric Granados i el modernisme musical, tan important com els altres modernismes; el paper del restaurant el Bulli i el començament de l’era Cruyff amb el 0-5 al Bernabéu. Entre els autors dels articles, hi trobem també Albert Garcia Espuche, Anna Sallés, Antoni Batista, Antoni Furió, Daniel Giralt-Miracle, Fèlix Fanés, Francesc Vilanova, Hilari Reguer, Jordi Coca, Josep M. Muñoz, Lola Badia, Manuel Forcano, Maria Campillo, Marie Costa, Mary Nash, Pilar Vélez, Sergi Pàmies, Stefano M. Cingolani, Teresa Cabré i Xavi Ayén.

Summary: ‘Història mundial de Catalunya’: les singularitats catalanes projectades enfora i les influències rebudes


Els alumnes de la Universitat d’Andorra podran fer a partir d’ara les seves pràctiques a Catalunya, segons l’acord de col·laboració amb la universitat aprovat avui pel govern català. Aquest acord, que serà vigent fins al curs 2022-2023, té l’objectiu d’apropar els universitaris andorrans a l’educació catalana perquè ‘puguin adquirir la competència més àmplia possible per a la seva professió’, ha informat la Generalitat en un comunicat. A més de les pràctiques que faran als centres de formació, els alumnes també les podran realitzar en els serveis educatius i unitats dependents del Departament d’Educació. Des del Departament s’han compromès a coordinar la tutorització i l’oferta de places de pràctiques, a designar un tutor per a cada alumne i a facilitar les places de pràctiques a la Universitat d’Andorra.

Summary: Els alumnes de la Universitat d’Andorra podran fer les pràctiques a Catalunya


Manuel Delgado (1956) és antropòleg, professor a la Universitat de Barcelona (UB) i autor d’una vintena de llibres. Els seus centres d’interès són les diverses formes d’exclusió en marcs urbans, les representacions culturals i les noves formes de religiositat. El professor Delgado, a la vegada, és molt actiu políticament, i ha arribat a l’independentisme des del comunisme. En aquesta entrevista, el senyor Delgado analitza el delicat moment polític actual: de la investidura de Pedro Sánchez al paper dels comuns, passant per la reacció a la sentència i les noves revelacions sobre els atemptats de la Rambla el 17-A. Delgado va parlar amb VilaWeb dijous passat en una terrassa del centre de Barcelona, i va desplegar el seu habitual punt de vista intransferible. —Investir Pedro Sánchez. Bona idea o mala idea? —Pedro Sánchez és el policia bo. Si fossis a comissaria, demanaries que vingués el policia bo. És el que tenen per calmar-te i per fer-te veure que si col·labores una mica, encara ens en podem sortir. El policia bo et fa creure que si ets raonable i demostres voluntat de col·laborar, et deixaran de pegar. Però tampoc no t’ho asseguren. I Pedro Sánchez és això. I alguns pensen que és millor tenir un Pedro Sánchez, que com a mínim fa veure que t’escolta, encara que no et faci cas, que no tenir Vox, PP o Ciutadans. Penso en ERC, però també en Bildu. Jo crec que, al capdavall, no canviarà res. En absolut. Perquè el PSOE és el partit del 155. —Però el ‘trifachito’ encara és pitjor. —Doncs molt bé. Si t’han de fotre una hòstia, què triaries, que te la donessin amb la mà tancada o amb la mà oberta? És una qüestió important: amb la mà tancada fa més mal. Amb la mà oberta, la bufetada és molt més humiliant. Jo trobo que sempre és millor que es plantegi el canvi en termes antagonistes. Hi ha un 155 brutal i un 155 compassiu. Amb el brutal, com a mínim, veus les coses, què pretenen, i tenen l’honestedat de no dissimular-ho. —Per què el vostre partit de referència, Comunistes, ha acabat a ERC? —Si la perspectiva era d’una República catalana, que canviés alguna cosa, deixar enrere la monarquia, és claríssim que l’àmbit i la nebulosa dels comuns estava inhabilitada per assolir aquest objectiu. No l’havia pretès mai. Ni al principi. Ara per ara, és claríssim que ERC és força més trencador i radical que Podem. És claríssim que Rufián és més vehement que Pablo Iglesias. —Per què els comuns han acabat amb vots de Manuel Valls? —No ha acabat així. Va començar així. No us enganyeu. Alguns vam tenir la convicció, potser no gaire entusiasta, que l’esfera dels comuns pogués permetre el reagrupament d’una esquerra derrotada i d’uns moviments socials desorientats. Però de seguida es va veure que ens trobàvem amb una mena d’ICV 2.0. I que tindria els mateixos defectes que tenien aquells que havien començat les retallades, per cert. Que és una cosa que la gent ja no recorda. Però és així. —Això és positiu: els comuns ja no són al mig, i les coses queden més clares. —Els comuns no van ser mai al mig. Era una ficció que els permetia d’aguantar el tipus fins que es trenqués la cosa, amb la marxa d’una part important del projecte, en aquest cas els comunistes. Aquesta mena d’equidistància, com passava amb el PSC, va acabar demostrant-se inviable. —Eixamplar la base, com ho veieu? —És de sentit comú. I és claríssim que tenen raó els qui pensen que la base ha de provenir de sectors de democràcia radical que ara per ara ocupen comuns. És el gran retret que es pot fer als comuns. Haver assumit el paper de tallafocs. El pitjor enemic de l’independentisme és la posició dels comuns, tan pusil·lànime, i tan profundament desmobilitzadora. Els comuns, en aquest àmbit, i tots els altres, han funcionat com un gran mecanisme de desactivació dels moviments socials. —Quina hauria de ser la reacció a la sentència? —Si quan arriba la sentència no hi ha una reacció que implica tornar allà on érem, al carrer, si aquesta oportunitat no s’aprofita, aleshores no podem esperar una altra cosa que un exercici infinit de paciència i resignació. És a dir: és l’última oportunitat. Si fan proclames, com sempre fan, i no hi ha una reacció que impliqui alterar el quadre, aleshores els presos es podriran a la presó i els polítics continuaran abocant la seva figura màrtir. La situació ideal seria que tornéssim a un quadre dramàtic com el 3 d’octubre. Gent al carrer en condicions de fer coses sorprenents. Però si no hi ha carrer, res. No sé si serem capaços de convocar una vaga general. I veuríem què acaben fent els comuns. Potser acabaran esperant instruccions de Manuel Valls. Ja vaig escriure a Facebook que seria el pregoner ideal d’enguany. És que no hi ha res més. Quan demanen què s’ha de fer, si una revolució republicana. Evidentment que sí. Ja es va començar a fer. Per què no va sortir? Per la repressió, però també per la pusil·lanimitat de polítics que van sentir vertigen per uns esdeveniments que no controlaven ni entenien. —’Aquí hi haurà morts’. Això els va espantar. —I què esperaven? Una revolució no és un foc de camp. La república només serà possible en la mesura que sigui conseqüència de la mobilització popular. I l’escenari ha de ser el carrer. I si algú té alguna altra perspectiva, que se n’oblidi. —Xavier Diez deia: comencem a fer una mica de por. Per la Diada ocupem l’aeroport, les fronteres, etc. —Evidentment. És que si aquestes persones han de ser condemnades per rebel·lió, haver-se rebel·lat de debò. Preu per preu… No hi ha una alternativa que no sigui retornar el protagonisme a qui el va tenir. Si esperem que els parlaments puguin resoldre res, ens equivoquem. —Waterloo. Puigdemont, Comín. Ponsatí. Com els valoreu? —No sóc a la seva pell. I no estic en condicions ètiques de jutjar ningú. Ara, des del punt de vista polític, que passaria si no hi fossin? I si també fossin a la presó? Perquè si no hi hagués presos, no parlaríem d’aquest tema. Hauria acabat tot. Hi ha una cosa evident. Ells són els seus ostatges. Estan segrestats, i són els seus. Però en certa manera, també són els nostres. Si hi ha alguna possibilitat que passi alguna cosa és per la indignació, l’escàndol que causa la seva situació. Com a mínim, que serveixi d’alguna cosa. Tot això continua pels presos. En certa manera l’independentisme els utilitza. I crec que és legítim. —Sou professor de la UB. Com veieu els joves? —Els estudiants no estan per llaços grocs, és curiós. Estan per una altra cosa. Però si quan fan una altra cosa la gent gran els renya… La imatge de gent d’ordre frenant. Els sembla una collonada, això dels llaços. Hi ha un sector independentista important entre els universitaris, i estic segur que es mobilitzaria més enllà dels llaços. I estarien disposats a qualsevol cosa que no fos tan solemne, però més eficients. —La informació del diari Público sobre els atemptats 17–A eixampla la base? —Pot alimentar les posicions que sostenen els comuns: sí, però no. El tweet de Pablo Iglesias, avergonyit d’un sistema polític al qual es vol incorporar amb entusiasme indescriptible. Però el problema és que la lluita per l’emancipació no ha aconseguit plaure alguns sectors perquè la Catalunya que els presenten no és la seva. Com ha quedat allò de Súmate? Per mi, aquesta era la idea. Baños, Rufián. L’independentisme xarni. —I personalment, què us semblen les noves informacions sobre el 17–A? —Que hi ha motius més que suficients per a demanar explicacions, als qui callen en l’àmbit de govern i a la premsa. Ara bé, jo no sé si són proves inequívoques, objectivables i definitives en què hi ha hagut concurs, per activa o per passiva, del CNI i de l’estat. Però la qüestió no és aquesta. A la vida no se’ns demana que siguem veritables, sinó versemblants. El fet bèstia és que creguem que pogués arribar a passar. D’una manera o d’una altra, una part important d’aquesta societat, jo mateix, creu que podria ser que el CNI o el govern ho sabessin, i que formés part de l’operació Catalunya. No sé si va ser realment així. Però m’ho crec. I el fet que m’ho cregui ja de per si és significatiu. —Per què no sortim al carrer? —Perquè és com la corrupció: ho veiem normal. No hi ha res d’estrany que uns serveis secrets promocionin, protegeixin o facin possible un atemptat. Sembla que sigui la seva funció. ‘Clavegueres de l’estat’ no deixa de ser un pleonasme. Clavegueres de l’estat? L’estat és una claveguera. I quan surten aquestes coses, ens adverteix com funciona realment un estat. No motiva cap mobilització perquè ja se sabia, s’intuïa, s’endevinava. —Paper de la CUP. Per què l’octubre del 2017 va desaparèixer tant, i fins ara? —Perquè igual que els comuns, o Podem, van donar la perspectiva que podia haver-hi una altra cosa gràcies a la lluita política. És una cosa històrica. Què va fer que els comunistes renunciessin a la revolució a França, a Itàlia? Que es van convertir en un partit com qualsevol altre. Ha passat amb la CUP, amb Podem i amb els comuns. —Hi vau tenir esperança, amb la CUP. I mireu, heu acabat a ERC. —Perquè jo no sóc cap exemple a seguir. Jo sóc aquí per amistat i lleialtat. M’agradaria estar de tornada de tot i ser un intel·lectual? No em dóna la gana. Jo sóc una persona insegura, i necessito estar equivocat en companyia. No pretendre mai ser un referent de ningú. Sóc als comunistes per lleialtat. Prefereixo equivocar-me amb altres que no tenir raó tot sol. Porto molt malament la solitud. —Doneu-me esperança. —Que un dia em llevi, agafi el diari i passi com a Gamonal. Revolta a Burgos. La meva esperança és en l’inesperat. De vegades passen coses. I sentir, un dia, que som com l’1-O o el 3-O, que érem una sola cosa. I que l’energia d’un passava a l’altre. Això va passar. No parlem d’una utopia. L’esperança és que torni a passar.

Summary: Manuel Delgado: ‘El pitjor enemic de l’independentisme és la posició dels comuns’


La segona jornada del judici sobre el finançament del PP valencià l’han acaparada nou empresaris encausats, que han reconegut haver finançat irregularment el partit de Francisco Camps. Els acusats van pactar amb la fiscalia que reconeixerien els fets i pagarien una multa per a evitar la presó. I tal dit, tal fet. Segons l’escrit d’acusació d’Anticorrupció, els empresaris van sufragar amb 1,2 milions d’euros les despeses electorals del PP valencià en les campanyes de les eleccions municipals i valencianes del 2007 i de les espanyoles del 2008. Aquesta quantitat és part dels 2,03 milions d’euros que, segons la fiscalia, va pagar el PP en negre a Orange Market en relació amb aquests actes. Tots han explicat que van fer els pagaments mitjançant l’empresa Orange Market, dirigida pel cap de la trama corrupta, Francisco Correa. El modus operandi consistia a fer passar les actuacions d’Orange Market al PP com a feines per a les empreses que finalment assumien els pagaments. Els empresaris asseguts a la banqueta dels acusats eren beneficiaris de contractes amb l’administració pública de l’era de Francisco Camps. Durant la sessió d’avui, també ha declarat Correa, que ha implicat l’ex-secretari general del partit, Ricardo Costa. El cap de la trama ha dit que era Costa qui indicava a Orange Market els empresaris als quals havia de facturar els actes de les esmentades campanyes electorals.

Summary: Nou empresaris admeten haver finançat il·legalment el PP valencià


L’Onze de Setembre ja s’acosta. L’Assemblea Nacional Catalana (ANC) ha presentat aquest matí els darrers detalls sobre la Via Lliure a la República Catalana, amb què es compta d’omplir la Meridiana de Barcelona. I ja s’ha activat la web per a inscriure-s’hi, Via Lliure 2015, amb tota la informació dels trams i la campanya prèvia de l’estiu. L’ANC també ha fet públic el disseny de la samarreta de la manifestació, que arribarà a mitjan setmana vinent a la Botiga de VilaWeb. Obertes les inscripcions de la Via Lliure a la… per vilawebtv Enguany les samarretes són blanques. ‘La independència és un full en blanc per a començar a construir un país nou’, ha explicat Josep Sabaté, responsable de l’organització. De primer, doncs, el blanc omplirà la Meridiana, que canviarà de color al pas d’un element mòbil, ‘per a dibuixar el país de tots’. Imatge de la samarreta de la Diada d’enguany ‘L’Onze de Setembre serà la Diada de tothom qui aspira a la llibertat i la democràcia’, ha dit el president de l’ANC, Jordi Sánchez. El propòsit és que la Meridiana projecti al món la imatge d’unitat per un país nou. ‘És una diada de país. L’èxit és responsabilitat de tothom.’ A la presentació, hi havia també Lluís Llach, Sílvia Bel, Albert Sánchez Piñol, Joel Joan, els membres de l’Elèctrica Dharma i Joan Dausà, entre més, que han estat els primers d’apuntar-se a la Via Lliure. A més, l’ANC ha fet públic el vídeo amb què vol promoure-hi la participació:

Summary: Obertes les inscripcions de la Via Lliure a la República Catalana


El número dos del govern britànic, Michael Gove, ha assegurat que l’executiu de Boris Johnson feia tot el possible per preparar-se per a un possible Brexit sense acord el 31 d’octubre, quan expira l’última pròrroga concedida per Brussel·les. Gove, que està a càrrec dels preparatius per a una sortida sense acord de la Unió Europea, ha assegurat que el ‘govern treballa a tota màquina’ per preparar-se davant. ‘Amb un nou primer ministre, un nou govern i més claredat en la missió, sortirem de la Unió Europea el 31 d’octubre. No hi ha però que valgui. No hi haurà més retards. El Brexit es farà’, ha explicat Gove, en un article publicat en l’edició dominical del diari The Times. Segons Gove, el primer ministre Johnson ha creat un ‘gabinet de guerra’ integrat per sis ministres que té la responsabilitat de fer complir el Brexit ‘amb qualsevol mesura que sigui necessària’. De fet, el ministre d’Economia, Sajid Javid, ha informat que hi haurà un ‘finançament extra important’ aquesta setmana perquè el Regne Unit estigui ‘completament llest’. Javid ha dit al diari The Telegraph que aquests recursos addicionals serviran en part per fer ‘una de les majors campanyes d’informació pública’, que tindrà com a objectiu garantir que les persones i empreses estan preparades per un Brexit sense pacte. En el seu primer discurs com a primer ministre, Boris Johnson va plantejar un ultimàtum a la Unió Europea perquè ‘reconsideri’ la seva negativa a renegociar amb Londres l’Acord de Retirada signat al novembre de 2018 amb Theresa May. Tanmateix, la Unió Europea va respondre que no pensa renegociar res.

Summary: El govern britànic es prepara per a un Brexit sense acord