No és el primer cop que algú considera que el procés, a hores d’ara, ja ha pres dimensions cinematogràfiques. Aquest cop, però, les xarxes han anat més enllà. L’usuari @Kuestmaster ha fet una selecció d’actors que podrien encarnar les principals figures, catalanes i espanyoles, que estan jugant un paper important en el procés d’independència de Catalunya. Evidentment, d’altres usuaris no s’han estat de respondre-li amb les seves pròpies propostes per a nous personatges. Vegeu aquí aquest peculiar càsting, que no ha estat exempt de polèmica. Tom Cruise és Carles Puigdemont. L'heroi. El que ha de guiar els bons a la llibertat. pic.twitter.com/EHeOOa7maM — Kuest (@Kuestmaster) September 19, 2017 L’acompanyaran Jodie Foster com a Carme Forcadell i Russell Crowe com Oriol Junqueras. pic.twitter.com/Vs7UhJe8fo — Kuest (@Kuestmaster) 19 de setembre de 2017 També hi serà Jason Statham com a Raül Romeva, s’encarregarà de les escenes d’acció pic.twitter.com/LnAaC8O2Qw — Kuest (@Kuestmaster) 19 de setembre de 2017 Tindràn un paper secundari però important Danny de Vito com a Jordi Pujol i Josh Brolin com a Artur Mas. Els pares del processisme. pic.twitter.com/ScUAOlqIRY — Kuest (@Kuestmaster) 19 de setembre de 2017 Els outsiders del Team Procés. John Travolta com a David Fernàndez i Evangeline Lilly com a Anna Gabriel. pic.twitter.com/cfBRHnOpwm — Kuest (@Kuestmaster) 19 de setembre de 2017 Amb la inestimable col·laboració de Christopher Walken com a Eulàlia Reguant. pic.twitter.com/XZfVLK02tU — Kuest (@Kuestmaster) 19 de setembre de 2017 I ara els equidistants, no se sabrà mai si et pots fiar d’ells. Lena Dunham com Ada Colau i Shia Labeouf com a Pablo Iglesias. pic.twitter.com/rSREqOHBcy — Kuest (@Kuestmaster) 19 de setembre de 2017 Tots ells s’enfrontaran a l’imperi de la llei. Capitanejats per Mel Gibson com Mariano Rajoy i Kathy Bates com Soraya Saéz de Santamaria. pic.twitter.com/MHqyUaaoVo — Kuest (@Kuestmaster) 19 de setembre de 2017 Els ajudaran Rowan Atkinson com a Zapatero i Kevin Spacey com Miquel Iceta. pic.twitter.com/rw8D4yzmhA — Kuest (@Kuestmaster) 19 de setembre de 2017 Desde Catalunya comptaràn amb Vince Vaughn com a Garcia Albiol i Alicia Vikander com a Inés Arrimadas. pic.twitter.com/sBDr51nP7s — Kuest (@Kuestmaster) 19 de setembre de 2017 Amb aparició estelar de George Clooney com el Major Trapero. pic.twitter.com/AY4m0tqRd5 — Kuest (@Kuestmaster) 19 de setembre de 2017 I tot narrat per l’incomparable Nicolas Cage com a @jordibaste. pic.twitter.com/7tvTzvY7gU — Kuest (@Kuestmaster) 19 de setembre de 2017 Ara bé, aquesta iniciativa ja té precedents a les xarxes. Fa pocs dies, l’usuari @arnauarmengol va fer exactament el mateix exercici d’imaginació. En aquest cas, però, va decidir fer el càsting assignant actors i actrius catalanes als protagonistes del film, que va anomenar ‘Referèndum: la pel·lícula’. Quan siguem independents, espero que aviat, es farà una pel·lícula del procés que es dirà “Referèndum: la pel·lícula”. — AMGL (@arnauarmengol) 9 de setembre de 2017 He jugat a ser director de càsting i he buscat als actors/actrius que podrien interpretar als actors polítics més rellevants. — AMGL (@arnauarmengol) 9 de setembre de 2017 Comencem: Artur Mas / Ramon Madaula. pic.twitter.com/aUal3Ib18h — AMGL (@arnauarmengol) 9 de setembre de 2017 @KRLS (Carles Puigdemont) / Alex Casanovas pic.twitter.com/X6ZbkL5tBb — AMGL (@arnauarmengol) 9 de setembre de 2017 @ForcadellCarme (Carme Forcadell) / Cristina plazas pic.twitter.com/cApt7BjBsy — AMGL (@arnauarmengol) 9 de setembre de 2017 @franceschoms (Francesc Homs) / Josep Minguell pic.twitter.com/dAAYgKje6e — AMGL (@arnauarmengol) 9 de setembre de 2017 Irene Rigau / Mercè Sampietro pic.twitter.com/qW87TO8chZ — AMGL (@arnauarmengol) 9 de setembre de 2017 @joanaortega (Joana Ortega) / Mercè Arànega pic.twitter.com/uyNoCeAWgT — AMGL (@arnauarmengol) 9 de setembre de 2017 @quimforn (Joaquim Forn) / Lluís Soler pic.twitter.com/foneN8lcFF — AMGL (@arnauarmengol) 9 de setembre de 2017 @jorditurull (Jordi Turull) / Manel Barceló pic.twitter.com/cn7tLlhf7F — AMGL (@arnauarmengol) 9 de setembre de 2017 @joseprull (Josep Rull) / @edu_fernanndez (Eduard Fernández) pic.twitter.com/N3XUBlFD20 — AMGL (@arnauarmengol) 9 de setembre de 2017 @txellborras (Meritxell Borràs) / @clara_segura (Clara Segura) pic.twitter.com/t8K0NKR73T — AMGL (@arnauarmengol) 9 de setembre de 2017 @junqueras (Oriol Junqueras) / Pere Arquillué pic.twitter.com/JPFoekD4gU — AMGL (@arnauarmengol) 9 de setembre de 2017 @raulromeva (Raül Romeva) / Eduard Farelo pic.twitter.com/XVWK4y6C1h — AMGL (@arnauarmengol) 9 de setembre de 2017 @SantiVila (Santi Vila) / @Miquelfergarcia (Miquel Fernández) pic.twitter.com/0IrvKeZY3g — AMGL (@arnauarmengol) 9 de setembre de 2017 @AnnaGaSabate (Anna Gabriel) / Laia Marull pic.twitter.com/52so0E5OZt — AMGL (@arnauarmengol) 9 de setembre de 2017 Anem amb l’oposició:@InesArrimadas (Inés Arrimadas) / Mar Ulldemolins pic.twitter.com/ZymSMyKVkU — AMGL (@arnauarmengol) 9 de setembre de 2017 @miqueliceta (MIquel Iceta) / Jordi Sánchez pic.twitter.com/rViunQF13F — AMGL (@arnauarmengol) 9 de setembre de 2017 @Albiol_XG (Xavier Garcia Albiol) / Abel Folk pic.twitter.com/iJVZp6Wywq — AMGL (@arnauarmengol) 9 de setembre de 2017 @jcoscu (Joan Coscubiela) / @PabloDerqui (Pablo Derqui) pic.twitter.com/GiYNQO69m5 — AMGL (@arnauarmengol) 9 de setembre de 2017 @LluisRabell (Lluís Rabell) / Pep Cruz pic.twitter.com/jZkksUVvCu — AMGL (@arnauarmengol) 9 de setembre de 2017

Summary: La curiosa comparació entre polítics i actors de Hollywood que ha obert el debat a Twitter


Un final feliç per al pressupost de la Generalitat seria que acabés com aquella cançó dels Manel, amb un ‘ens ha costat Déu i ajuda arribar fins aquí’, fruit de la perseverança de totes dues parts. Ara per ara, aquest horitzó és molt lluny. La sol·licitud de retirar els comptes i d’elaborar-ne uns de nous ha estat una galleda d’aigua freda, sobretot per a l’opinió pública, però també per al govern que, malgrat preveure l’esmena a la totalitat de la CUP, no s’esperava en cap cas que es fes de la manera com s’ha fet, sense deixar cap opció a discutir ni a negociar res. Aquesta situació obre molts interrogants, que VilaWeb mira de respondre en aquest informe. Per què la CUP presenta l’esmena a la totalitat del pressupost? Els arguments més importants que ha posat sobre la taula la CUP són que no és un pressupost de ruptura i no representa l’esperit de desobediència del 9-N. Això es concreta sobretot en dos fets: la CUP voldria que es desafiés Montoro i s’augmentés el dèficit i, per una altra banda, que el pressupost comptés com a ingressos els imposts que el Tribunal Constitucional espanyol ha suspès o anul·lat. Per què el Departament d’Economia i Hisenda no vol sentir parlar d’incomplir el dèficit? Què respon a les altres demandes de la CUP? El Departament d’Economia i Hisenda argumenta que no vol incrementar el dèficit del 0,7% que autoritza Montoro, encara que ho trobi injust, perquè no el té finançat i això repercutiria en la ciutadania, concretament en els proveïdors. També matisa que s’hi han inclòs els imposts suspesos, però no els anul·lats. Però sí que diu que està disposat a tornar-los a aprovar i, si es poden recaptar, augmentar la despesa del pressupost. Així mateix, el departament es mostra obert a parlar del tema impositiu, tenint en compte que els ingressos no repercutirien en el pressupost del 2015. Hi ha hagut negociacions prèvies? Durant les setmanes anteriors a la presentació dels comptes al parlament, es va obrir el debat sobre l’augment de l’IRPF a les rendes més altres, plantejat per Junqueras sota el paraigua que era una demanda del parlament. Però els mitjans de comunicació van interpretar-ho com un element de negociació entre ERC i la CUP, amb la desavinença de CDC, per obtenir el vot dels cupaires. Tot i que ningú no va negar ni afirmar res, es va crear l’expectativa que hi havia negociació. Algunes alarmes van sonar, perquè precisament no era una qüestió que afectés els ingressos del pressupost del 2016. Ahir, Pere Aragonès va confirmar que feia setmanes que hi havia converses entre el govern i la CUP sobre el pressupost. Aprovar el pressupost del 2016 és un punt del full de ruta? No en forma part en el sentit estricte. S’hi pot vincular, però a partir de l’acord d’estabilitat, perquè és difícil de parlar d’estabilitat parlamentària si el govern no pot aprovar els comptes que presenta al parlament. Si s’ha de prorrogar el pressupost del 2015 el procés s’estroncarà? Per a la diputada de la CUP Eulàlia Reguant un vot en contra del pressupost no fa perillar el pacte d’estabilitat amb Junts pel Sí. Textualment ho ha expressat així: ‘No és el més òptim però no impedeix continuar treballant.’ En canvi, fa mesos que el govern ha anat dient que sense nou pressupost no hi ha independència. Tant Junqueras com els seus dos secretaris generals, Lluís Salvadó i Pere Aragonès, no han parat d’argumentar que el nou pressupost és imprescindible per a preparar les estructures d’estat. Concretament han exposat reiteradament que és vital la partida de 48 milions per a preparar la hisenda pròpia. Aquesta partida, tot i que justificada com una despesa perfectament lícita per al desenvolupament d’allò que es podria entendre per hisenda autonòmica, ha de servir per a licitar les places que permetin de contractar el personal necessari per a desplegar la hisenda pròpia, i també per a desenvolupar el software imprescindible per a tenir-ho tot a punt en el moment que es faci la desconnexió amb Espanya. L’única cosa que va en la direcció que assenyala Reguant és la presentació conjunta per part de Junts pel Sí i la CUP de la proposició de llei de l’agència catalana de protecció social. Un esmena a la totalitat és irreversible? Què pot fer la CUP? Què pot fer el Departament d’Economia? Seria irreversible si la CUP la deixés tal com l’ha presentada. D’aquesta manera a la votació del dia 8 de juny la proposta de la CUP podria obtenir el suport dels altres grups parlamentaris que fan d’oposició a Junts pel Sí. La CUP encara pot obrir una porta a la negociació d’una manera molt senzilla, que és afegir a l’esmena un text propositiu de canvis que no pugui ser acceptat per Ciutadans i PP; això es pot fer mitjançant la llei d’acompanyament del pressupost. Això obriria una escletxa per a la discussió del contingut i es desblocaria el problema. Per una altra banda, en el mateix sentit, el Departament d’Economia podria presentar propostes de la llei d’acompanyament del pressupost com una mostra de voluntat negociadora. Aquestes propostes podrien incloure reformes fiscals, que, si bé no són l’eix principal de la discòrdia, formen part de l’escenari. Què passa si es retorna el pressupost del 2016 i s’ha de prorrogar el del 2015? El fet més remarcable és que s’hauria de prescindir de l’augment de despesa de 1.113 milions que permet el pressupost del 2016 respecte del del 2015. I això afectaria directament les millores en despesa social, que són de 873 milions. Aquestes millores inclouen el pla de xoc contra la pobresa proposat per la CUP. També es deixaria d’aplicar l’augment de l’1% als treballadors públics. Com dèiem en un punt anterior, tampoc no es podrien aplicar les partides per a les estructures d’estat. En l’àmbit estricte dels recursos destinats a la millora de la vida dels ciutadans, tornar al 2015 és un retrocés. És reproduir la situació actual pel que fa a partides i a recursos. Tot plegat tindria un aire kafkià, pel fet de quedar-se atrapat en el temps. L’únic marge de maniobra seria a partir d’informes d’execució sobre les partides actuals. El temps és decisiu? Si es té en compte el factor temps, el marge de maniobra encara és més limitat. Una opció és superar l’esmena a la totalitat dimecres vinent, 8 de juny, i emprendre el debat per a poder fer la votació el 20 de juliol; l’altra és que el 8 de juny s’enterri el nou pressupost i es comenci a activar la pròrroga del pressupost del 2015. El govern ha deixat clar que no té sentit aprovar un pressupost a la tardor. Considera que no hi ha temps de fer-ne un de nou ni hi hauria temps d’aplicar-lo. En realitat, actualment ja anava molt just de temps i volia fer un esforç per a intentar aplicar el pressupost com més ràpid millor. No deixa de ser una dada d’interès que en el comunicat que va fer la CUP per comunicar que presentaria l’esmena a la totalitat demanés ‘més temps per a negociar una nova proposta’, com si el seu calendari no fos el mateix que el del govern. Si no hi ha pressupost nou el govern entra en crisi? Hi ha d’haver eleccions? Si no s’aprova el pressupost el govern rebrà una bona sotragada. Això no vol dir que hi hagi d’haver eleccions. El govern hauria de reconsiderar com aborda econòmicament la despesa de les noves estructures d’estat i com explica a la ciutadania que no pot fer les millores socials malgrat disposar de més recursos. Tasca gens fàcil. Una cosa que segur que es pot desencadenar és un estat d’opinió que afebleixi el govern, promogut pels sectors més recelosos al protagonisme de la CUP. És probable que aquests sectors facin pressió perquè hi hagi eleccions. Significativament, l’únic que s’ha pronunciat en aquest sentit és Artur Mas que en una entrevista a El Periódico va declarar què creia que passaria si no s’aprovava el nou pressupost: ‘El projecte sobiranista quedarà molt tocat perquè és evident que el govern passa a ser un govern sense possibilitat de tirar endavant.’ En canvi, el president Puigdemont únicament ha fet declaracions que criden a la responsabilitat i al compromís de la CUP perquè es permeti de discutir i d’aprovar la Llei dels Pressupostos. Com afecta aquest debat la campanya electoral del 26-J? Serà un factor més de tensió per a la coalició que ara governa. De moment, la primera discrepància ja ha saltat als mitjans de comunicació. Tardà s’ha manifestat partidari d’explorar totes les vies per a negociar amb la CUP. Fins i tot ha proposat que es faci cas de la proposta d’incloure al pressupost els imposts recorreguts i vetats per Madrid, fent un gest de mà oberta cap als cupaires. Homs, en canvi, ha fet declaracions en el sentit invers i ha demanat més duresa envers la CUP. Com ha pres aquesta decisió la CUP? La CUP es ressentirà d’aquesta decisió? L’esmena a la totalitat del pressupost va ser votada en l’últim consell polític de la CUP, dissabte passat, per 29 vots a favor, 11 en contra i 8 abstencions. A la nota de premsa s’especificava que l’esmena era presentada perquè Junts pel Si presentés una nova proposta amb canvis importants respecte de la inicial. La tensió que genera la decisió de la CUP no és innòcua per a l’organització. La situació del parlament és semblant a la que es va viure a l’Ajuntament de Barcelona, en què la CUP va pressionar molt Colau formalment i al final va facilitar l’aprovació del pressupost? Malgrat que la comparació surt molt en el debat d’aquests dies, el plantejament del grup parlamentari de la CUP és més tancat que el que va fer la CUP de l’Ajuntament de Barcelona, on hi havia unes demandes concretes que afectaven el contingut de la proposta i eren negociables. El calendari i els marges de maniobra que ofereix el procediment del parlament no possibiliten tants efectismes negociadors. Malgrat tot, ‘l’efecte última hora’ no és descarta, sobretot per l’estil negociador d’aquesta formació política i les ganes del govern i de Junts del Sí de no abandonar la negociació. Si no hi ha acord ara, el pressupost del 2017 pot salvar la situació? No es podrien recuperar ni el temps ni els recursos. Sobretot serien irrecuperables totes les millores socials. Dit això, malgrat que ningú no vol parlar d’aquesta opció perquè és com tirar-se pedres al seu terrat, si que és cert que la llei del pressupost del 2017 s’ha d’emprendre al setembre i, per tant, hi hauria la possibilitat de començar l’any amb una proposta de pressupost més acordada, que permetria de desblocar aspectes de la hisenda pròpia. Massa tard? Probablement sí, però…

Summary: Es col·lapsarà la política catalana si no hi ha pressupost?


L’ex-president del govern espanyol Mariano Rajoy viatjava amb càrregues extres de vi i whisky quan agafava l’avió oficial. Aquesta és la resposta de la diputada socialista Sofía Hernanz davant de la insistència del PP perquè el PSOE expliqui el viatge de Pedro Sánchez amb un avió de l’exèrcit a Castelló per assistir a un concert de The Killers. En la diputació permanent del Congrés espanyol, Hernanz ha relatat que Sánchez viatja de la mateixa manera que ho feia Rajoy, amb una diferència, aquest darrer ho feia ‘amb avituallament extra de vi i whisky’. Vegeu ací el moment: El PSOE al PP: Pedro Sánchez se desplaza igual que lo hacía Mariano Rajoy, con la diferencia de que este último lo hacía "con avituallamiento extra de vino y whisky". pic.twitter.com/xMr5SY4pKm — Àlex Tort (@alextortsagues) January 28, 2019 El PP ha criticat amb duresa els viatges de Pedro Sánchez, a qui retreu que faci ‘espectacles insultants de poder’ propis d’un nou ric.

Summary: Rajoy viatjava amb càrregues extres de vi i whisky quan era president espanyol


La líder del Front Nacional francès, Marine Le Pen, ha estat encausada per fer piulets amb fotografies que mostraven explícitament la violència de l’autodenominat Estat Islàmic, segons que informa l’agència de notícies AFP. Les fotografies mostraven la decapitació del periodista nord-americà James Foley, la crema en vida d’un altre home, i l’atropellament amb un tanc d’un tercer home. Al novembre l’Assemblea francesa va retirar la immunitat parlamentària per a poder ser jutjada per aquest cas. La dirigent ultradretana està acusada de difondre ‘missatges violents que inciten al terrorisme o a la pornografia o que perjudiquen seriosament la dignitat humana’, i això pot ser vist per un menor. En cas de ser declarada culpable podria ser condemnada a tres anys de presó i una multa de 75.000 euros. Els fets van passar el 2015, quan Le Pen va respondre un periodista que va comparar el Front Nacional i l’autodenominat Estat Islàmic penjant les fotografies amb el missatge ‘DAESH és això’. Posteriorment la líder del partit xenòfob va retirar la fotografia de la decapitació de Foley a petició de la seva família.

Summary: Le Pen és encausada per un piulet amb una imatge de violència explícita de l’Estat Islàmic


‘És ètic comprometre unes persones que han patit molt posant-los en una situació d’inseguretat jurídica?’ Aquesta és la pregunta que es fa el secretari d’Igualtat, Migracions i Ciutadania, Oriol Amorós, quan li demanem pel dard que va llançar dilluns Jordi Évole al govern català en un article a El Periódico. Évole es demanava per què el govern estava disposat a desobeir pel referèndum i no per acollir refugiats. ‘Jo desobeiré coses si em semblen injustes, i si en pago les conseqüències jo’, diu. En aquesta entrevista, Amorós explica amb un punt de desesperació la barreja de lentitud, desídia i fredor burocràtica amb què el govern espanyol gestiona l’acolliment de refugiats. I es mostra dolgut per les crítiques a la Generalitat quan confonen què és responsabilitat del govern català i què és exclusivament en mans del govern espanyol. —Us van molestar les crítiques en el concert de dissabte? —No, en absolut. Però no hi estic d’acord quan ens diuen que podríem fer més en l’àmbit que és de competència estatal. Podríeu fer vies segures, o corredors humanitaris, ens diuen. Això és molt interessant però acaba amb un visat de l’estat. Quan l’estat no porta aquestes persones refugiades i no dóna aquests visats ens posen l’excusa que les autoritats gregues són molt lentes. —Què s’hauria de fer, doncs? —Doncs si la situació és un caos, les autoritats diplomàtiques espanyoles, acollint-se a l’article 27 del Tractat de Schengen, poden donar visats humanitaris a les persones que veuen amb dificultats. El cònsol espanyol a Atenes diu que no pot. Però sí que podria a partir del Tractat de Schengen i del reglament no desenvolupat de la llei d’asil. Però la llei està per damunt del reglament. A un senyor que entri per la porta del consolat i digui que té una situació d’emergència humanitària se li pot expedir un visat humanitari. Ho ha fet Itàlia amb els corredors humanitaris. I els ho hem explicat, però han xiulat i han mirat cap a una altra banda. —Heu comunicat a l’estat la situació vulnerable de 271 casos de refugiats, perquè vinguessin a Catalunya. Com s’ha resolt? —Sí, vam documentar aquests casos, que són tan evidents que no poden dir que no. Entitats que ens han ajudat a fer la feina, com l’Associació de Malalties Congènites del Cor; Ajudem, Ayudemos, Help; Stop Mare Mortum i molts voluntaris individuals, molts de Casa Nostra, Casa Vostra, ens han portat aquests casos, de gent que té una malaltia, diagnosticada per la sanitat grega, però que no rep tractament. La sanitat pública catalana ens han dit que naturalment que atendria aquesta gent, i hem anat a l’estat a explicar-ho. Els podem portar, si us plau?, els vam dir. Són 271 persones, entre malalts i familiars. I ens van dir si els podíem donar la documentació. Ells a nosaltres! Però si ells són el Ministeri d’Afers Estrangers. —Què vau fer? —Doncs els vam documentar. Els vam donar el passaport, el número d’identificació del procediment d’asil grec, l’expedient sanitari, la situació, les fotos… —Tota aquesta documentació l’heu donada a l’estat? —I tant. I l’agost de l’any passat em van dir des del ministeri que els primers cinquanta vindrien amb les primeres arribades. Estàvem molt contents. No vaig explicar res a ningú, perquè vaig pensar que calia ajudar aquelles persones i no tenir una batalla política amb l’estat. I ara ho explico pensant que així aconseguirem més resultats que fins ara. Però fins ara hem estat calladets, tramitant-ho, pensant a ajudar aquestes persones. —Què ha passat finalment? —Al setembre ens van dir que els grecs diuen que no els troben. Vaig parlar amb les entitats i els vaig demanar un telèfon mòbil d’aquestes persones. I els vaig fer una llista amb tots 271 i un telèfon mòbil al costat. I els vaig dir: digueu-me una hora i un lloc d’on sigui de Grècia i hi seran. Els voluntaris catalans a l’exterior parlen per WhatsApp amb aquestes persones cada dia, o cada setmana! Amb això es van espavilar una mica, i es va desencallar la situació amb una xifra ridícula: n’han vingut catorze. Han acabat venint unes altres quatre-centes persones de Grècia, i només catorze són les que havien demanat les autoritats espanyoles a instància nostra i de les entitats. —Per què? —No ho sé. Per això hem començat una altra línia de treball. Hem recorregut directament a contactes que tenim amb les autoritats gregues. I aquí seré discret. —Us heu trobat en la situació d’haver de fer la relació directa amb les autoritats gregues? — —Sí o no? —No vull perjudicar cap de les tramitacions que s’han de fer amb vocació humanitària perquè aquestes persones arribin aquí. Però aquesta és la situació en què ens trobem. —Em fa pensar en allò que deia Jordi Évole quan us retreia que estàveu disposats a desobeir amb el referèndum i no amb això. —Aquesta opció no la vam descobrir dissabte. El primer dia que vaig seure en aquesta taula em vaig fer aquesta pregunta, si l’estat no deixa entrar gent. I la meva consellera i el conseller Romeva i la batllessa de Barcelona i molta gent ens hem fet aquesta pregunta. Però aquí hi ha un dilema ètic que és crucial en la presa de decisions. Jo desobeiré una llei injusta de l’estat si en pago les conseqüències jo… —Però no el refugiat. —Exactament. Podem pensar en el que sigui si estem segurs que ajudem la persona. Però si no n’estic segur, si no estic segur d’ajudar, no em sembla ètic. Què passa quan algú ha arribat aquí per vies irregulars? Doncs fem tant com podem perquè entri al programa estatal com a sol·licitant d’asil, i ens n’hem sortit. Ha passat en trenta o quaranta casos. I demà? No ho sé. Perquè depèn de l’estat. I si en vénen cent de cop? No ho sé. —I si són cinc-cents? —Fem cas de l’Évole… Què passa si en vénen cinc-cents de cop tutelats per la Generalitat? Algú té cap dubte de què faria l’estat? És ètic comprometre unes persones que han patit molt posant-les en una situació d’inseguretat jurídica? Ho deixo aquí. Si arriben refugiats, no pregunto com arriben i miro d’ajudar, miro d’acollir. Jo desobeiré coses si crec que les he de desobeir perquè em semblen injustes i si en pago les conseqüències jo. —Què implica que un refugiat entri en el pla estatal d’acollida? —Que té allotjament, manutenció i formació, acompanyament jurídic i assessorament psicològic. En la primera fase de sis mesos, s’allotgen en un equipament d’una de les set entitats que a Catalunya participen en el programa. —Això durant sis mesos. Què passa després? —Han de llogar un pis a nom seu. Aquest lloguer el paga l’entitat que se’n fa càrrec, que rep diners de l’estat, que rep diners de la UE per fer aquesta feina. En aquesta segona fase els refugiats han de buscar un pis i s’hi estan fins a divuit mesos, és a dir, dotze més. —Quants diners tenen per a poder pagar el lloguer? —Per unitat familiar hi ha uns barems segons el nombre de persones a la família. Però aquí hi ha un gran problema, que és que hi ha un topall únic de preu per habitatge a tot l’estat espanyol. I el preu del lloguer a Barcelona no és el mateix que a Cáceres ni a Vilobí d’Onyar. El topall per a una família de dues persones amb dos fills és de 670 euros. I un pis així a Barcelona no existeix. —I el lloguer social? —Jo crec que no s’ha d’utilitzar en aquest àmbit, perquè és una política d’habitatge molt escassa, amb llistes d’espera molt llargues. I utilitzar aquests pisos per a persones refugiades no és un bon sistema. I hi hauria gent que diria que ja fa sis anys que s’espera. No hem de caure en aquesta confrontació d’interessos entre els demandants d’habitatge social i els refugiats. —Doncs com podeu pressionar l’estat? —Podem dir a l’estat quin creiem que és el camí, flexibilitzant una mica i donant un finançament estable a les entitats perquè siguin aquestes que lloguin els pisos i després els subarrendin als refugiats. I de moment no ens han fet cas. —Però la competència per a acollir refugiats és de la Generalitat, i no de l’estat. —Sí. L’estat fa aquesta política amb fons europeus, de 3.200 milions per a tot Europa del 2014 al 2020. A l’estat espanyol li toquen uns 350 milions. Hem dit a l’estat que ha de descentralitzar aquests fons. Hem recorregut contra les convocatòries d’ajudes a l’acollida. I tenim tretze sentències favorables, del Tribunal Suprem, del Constitucional i l’última del TSJ de Madrid. Diem que la competència d’acollida i integració és nostra, que descentralitzin aquests fons, que el programa el volem assumir nosaltres. —Per què no funciona bé fent-ho així? —Els hem demanat deu vegades si volen complir el compromís que tenen de portar refugiats del Líban, Turquia, Grècia i Itàlia. Ens diuen que sí. Però, tal com és muntat el programa, no es pot créixer més. Perquè des de Madrid, fent simplement una ordre de subvencions, no apareixeran pas els espais. Si vols que hi hagi l’espai necessari, són les institucions properes al ciutadà les que han de tenir confiança. Ells tenen un programa informàtic estatal, i ens diuen: ‘Catalunya, poseu aquí les vostres places.’ I nosaltres els diem: jo t’informo de les places que tinc, les poso a la teva disposició, però no les fico dins d’aquest programet si tu no prens el compromís de treballar d’acord amb mi i amb els ajuntaments. —Els ajuntaments i vosaltres no sabeu com es reparteixen els refugiats? —Ens hem trobat casos com el d’una ciutat de Catalunya, que no vull dir quina és, on havien acordat de portar vuitanta persones, i el batlle no en sabia res! I la Generalitat tampoc. Ho vam saber per l’entitat gestora que ens va dir que havien arribat a aquest acord. Però és que no ho sabia ni el batlle; i aquesta ciutat ha d’estar preparada. Perquè, a part que ells tinguin uns diners per al programa estatal, fan falta molts recursos públics, perquè el programa és molt escàs: cal l’educació, la sanitat, formació en llengua, acompanyament per a cercar feina, programes d’inserció laboral… I quan acaben el programa estatal cal veure el nivell d’inserció laboral que tenen. —I quin nivell d’inserció laboral tenen quan acaben el programa? —No ho sabem perquè no ens en donen les dades, però no és superior al 30% o 40%. Doncs quan tota aquesta gent acaba el programa, bé se n’ha de fer alguna cosa. Nosaltres els diem quantes places oferim, on són, les expliquem… Millo i Albiol van arribar a dir que la Generalitat només havia ofert 300 places a l’estat. I no és veritat. El 13 de juny de l’any passat vam anar a Madrid i els vam dir: aquí teniu 1.200 places. Vam tornar-hi el 12 de gener d’enguany i els vam tornar a dir: aquí teniu 1.200 places. —I d’aquests 1.200 al final n’han arribat 471. —Sí. El problema és que no els porten, i si els portessin no creix a un bon ritme el nombre de places que es poden oferir, perquè ho tenen centralitzat. Perquè hi hagi més places has de confiar en els ajuntaments i en les comunitats autònomes. Nosaltres els vam proposar que el compromís de 17.000 el fraccionessin amb les comunitats, i que els fons europeus els repartissin també. Nosaltres ho faríem a través dels ajuntaments amb coordinació de la Generalitat. —I hi ha el problema de la gran quantitat de denegacions de peticions d’asil. —Les xifres en sol·licituds d’asil no són dolentes. Va per nacionalitats: als sirians gairebé a tots els concedeixen la sol·licitud d’asil; als ucraïnesos, veneçolans, a molts els la concedeixen també. En canvi amb països com el Marroc, l’estat, suposo que per una qüestió de relacions internacionals, és molt cautelós a l’hora de concedir sol·licituds d’asil. Parlem de les sol·licituds, en què el nivell de compromís és baix. Després de la sol·licitud ve la resolució, que pot acabar en una denegació. I l’estat és el líder de les denegacions d’Europa, és el que més denega. —Quant temps passa entre la sol·licitud i la resolució? —És un misteri indesxifrable. Poden passar sis mesos o deu anys. Es resolen casos en uns dos anys. Hi ha gent que diu que s’hauria d’anar més de pressa, però com que deneguen tant ja ens va bé que triguin tres anys, perquè així almenys podem tramitar un arrelament social. —I és aquí on la Generalitat pot fer més? —Per a totes les persones estrangeres a Catalunya, la Generalitat té disponible a tots els ajuntaments un servei de primera acollida, que és bàsicament un instrument de formació, per a trobar feina, d’aprenentatge de català, etc. El tenen des del moment que s’empadronen. I tramitem molts arrelaments, uns 14.000 l’any; són persones sense papers que si fan el servei de primera acollida poden accedir a l’arrelament social i a tenir papers. A més, els serveis socials de Catalunya els fem accessibles a totes les persones, sigui quina sigui la seva condició. Després hi ha l’acollida als refugiats específic que nosaltres intentarem situar-la a banda del programa estatal, però sense desaprofitar els recursos del programa estatal. —De què servirà el Programa Català de Refugi? —Sobretot per quan els refugiats acaben els divuit mesos del programa d’acollida estatal. Si després d’això no han assolit la inserció laboral tenen un problema, que és que el seu accés als serveis socials, per la llei d’estrangeria, encara serà molt inferior al dels autòctons. Contràriament al que diuen els racistes. Si són més grans de seixanta anys i tenen alguna discapacitat no tenen accés a pensions no contributives. Tenen menys drets que els immigrats amb permís de residència, i per tant necessiten una ajuda. I aquí és on situem el Programa Català de Refugi. —Quina dotació econòmica té? —Començarem amb un milió d’euros i intentarem ampliar-lo. —Encara no funciona. —No, perquè el gruix de les persones amb programa estatal l’acabarà a partir del mes de juny o juliol, i sobretot l’any vinent. Hem activat el programa ara perquè tindrem pressupost. El 2016 vam gastar diners a base d’artesania i filigrana pressupostària, canviant partides d’una en una. Tot això, afegit a les moltes dificultats administratives que implica que el pressupost de la Generalitat és intervingut per l’estat i canviar partides de lloc té una certa dificultat.

Summary: Oriol Amorós: ‘Desobeiré l’estat si en pago jo les conseqüències, no el refugiat’


Maribel Sabaté no es defineix com una ‘dona de fogons’, sinó com una persona a qui li agrada passar moltes hores fora de casa i participar de la vida al carrer. La mare de l’ex-diputada de la CUP Anna Gabriel i ex-regidora del PSUC a Sallent cita VilaWeb a l’Ateneu Rocaus del municipi, un local emblemàtic on s’han forjat moltes lluites col·lectives. Fulleja una revista dels noranta editada al poble i ensenya orgullosa les fotografies de la seva filla participant en diverses activitats solidàries. Expressiva, s’explica amb molta naturalitat, senzillesa i contundència i s’emociona en alguns moments de la conversa. Diu que l’exili ha comportat moments durs per a la família, però té clar que no vol caure en l’autocompassió i que vol lluitar i plantar cara. ‘Que no ens vegin covards, que no ens vegin febles’, defensa. Parlem amb ella de la vida de la seva filla a Suïssa, del seu paper com a única dona regidora a l’Ajuntament de Sallent durant els vuitanta i dels lligams polítics de la família. Diu que conèixer els orígens de les persones és bàsic per a entendre-les millor. Saber d’on venim per saber cap a on anem. —L’Anna viu a Ginebra des del mes de febrer. Quan i per què va decidir d‘anar-se’n a l’exili? —Ella va marxar per poder fer una defensa des d’allà i tenir un micròfon obert. Què tenen els qui són a presó? Els poden redactar algun tweet des de fora, però ells no tenen ni ordinador ni mòbil per a comunicar-se. Ella creia que, si l’agafaven, aniria a la presó. No se’n fiava, i per això va optar per l’exili. Tothom opta per la seva defensa des del lloc on es veu més capacitat. L’Anna pensa en l’exili molt aviat. —A partir de l’1-O? —No. Jo crec que llavors ningú no hi pensava. No sé si vam ser gaire innocents. L’Anna ja era conscient que militar a la CUP no era militar a qualsevol partit, tenint en compte que té un discurs potent enfront d’un estat tan repressor com aquest. Si a més d’aquesta consciència, t’informes d’èpoques anteriors, veus per on va la cosa i no te’n fies ni mica, de l’estat espanyol. Més tard, el dia que vam anar a Barcelona a celebrar la declaració d’independència, jo no sabia ni què celebràvem i l’Anna ho devia viure amb la mateixa expectació que molta gent. A palau no va sortir ningú. Ja es veia que allò no havia acabat. Mirava al meu voltant, veia el palau i l’ajuntament encerclats pels Mossos, tot tancat i barrat… Jo no ho veia clar, no m’acabava de sortir l’alegria… —Va tenir llavors la consciència que podia anar a l’exili? —Encara no. Una persona sempre es guarda coses. Quan prens una decisió, procures no dramatitzar i que se’t vegi forta. Quan ens ho va dir, jo també vaig voler ser forta i li vaig dir que li faríem costat en tot allò que calgués i que no patís per mi. Li vaig dir que no entenia com era possible que els demanessin aquells càrrecs si l’única cosa que havien fet era organitzar un referèndum. Jo no acabava d’entendre tot allò que ens queia a sobre. Van ser molts dies i no tinc clar com va anar tot. Van ser moments durs, però ho vam entomar amb molta fortalesa. Vaig arribar a tenir por que vingués la policia a casa, però vaig pensar ‘aquí trobaran la porta oberta’. No volia acovardir-me. Si em trobaven, que fos valenta, perquè no tenim res a amagar. Per sort, sabia que l’Anna tenia bons amics, el seu company i gent que treballava per ajudar-la. Jo no sabia cap on tiraria. Va ser tot molt ràpid. Que ningú no es pensi que va ser un comiat de ‘fes-me una altra abraçada, un altre petó’… Jo no sé ni el dia que se’n va anar. M’ho va dir, va anar a Barcelona i a partir de llavors va prendre una discreció absoluta amb tot, començant pel telèfon. Jo ja confiava que tenia gent al voltant que vetllaria per ella. —Sabíeu que aniria a Suïssa, però? —No, per descomptat que no. Tampoc no sabia per què Suïssa i no Bèlgica. En cap moment vaig voler dir-li ‘vés cap aquí’. Jo, com a mare, tinc poques influències. Ella ja fa anys que fa la seva vida. L’Anna ha estat en camps de treball a Chiapas, al Sàhara, amb les dones de l’apartheid a Sud-àfrica, a l’Uruguai… Crec que fins i tot ha estat al Kurdistan. Està bregada. —L’exili l’espantava una mica menys que a altres persones? —Sí. Ella ho tenia clar. Sap molt bé com són les presons. Les ha trepitjades i hi ha fet xerrades, però li feia por que li fessin jurar una constitució en què no creu, que hagués de dir que s’havia equivocat. Ella no volia passar per aquesta humiliació. —Com ha estat el seu procés d’adaptació a Suïssa? —Jo dono les gràcies a la gent d’aquí que ha fet coses per ella. S’han fet actes de la campanya Free Anna de dos dies. També agraeixo al seu advocat, l’Olivier Peter, que li va obrir la porta de les cases de companys que podien acollir-la els primers dies. Ella no va haver de picar cap porta; la porta era oberta amb un plat a taula. De totes maneres, va arribar allà amb una motxilla, com l’Adri o en Valtònyc. L’exili no és fàcil per a ningú. No són unes vacances… —Trobar feina va ser difícil? —Com a tot arreu, els contactes són importants. Al principi, col·laborava amb una ONG. Un altre pas important va ser que la universitat l’acceptés per fer el doctorat. Després, va venir el permís de residència per a cinc anys i va poder participar en la convocatòria per a tenir plaça al sindicat on ara treballa. Tot han estat petits passos. —Hi ha mitjans que han dit moltes mentides. Alguns, que vivia al millor barri de Ginebra, altres que passava un moment econòmic molt dolent. —No és cert que ho passés molt malament i tampoc que sigui allà de vacances. Ella sempre diu que hem de tenir molt present la gent que se’n va de casa amb una barcassa. Hi ha molta més gent que pateix. Va ser dur? Sí, l’exili sempre és dur. Però té també en Benet Salellas i un grup de gent que l’ajuda. Jo, d’aquesta premsa que fa fake news no en faig gens de cas. No és veritat que anés a Suïssa tenint-ne de sobra. També s’ha criticat que anés a un país com aquest, anticapitalista com és, s’han inventat que portava uns texans caríssims, han criticat el seu canvi d’aspecte… En l’època del ‘pressing CUP’, ja vam rebre moltes crítiques i a Sallent hi havia gent que deia barbaritats. Jo mai no em vaig encarar amb ningú. Els polítics han d’assumir que la gent no estarà sempre a favor d’ells, però jo ara m’adono de quantes persones l’estimaven i la troben a faltar. Ella, com la CUP, no va arribar a la política per ascendir ni trepitjar ningú. Simplement va ser un període de la seva vida, i això també ho vivim com un període més. —I ara com li prova? —Quan vaig allà la veig bé. No fem un drama d’això que ens passa, sinó una lluita. És amb gent d’arreu del món: sud-americans, sirians… Sé que farà tant com pugui per a demostrar els valors de la gent d’aquí i denunciar totes les coses que ens passen, que no hi ha dret. —Malgrat això, rebem moltes menys notícies d’ella que d’altres exiliats. —Jo veig que Suïssa és diferent de Brussel·les. Allà ara pensen en el Consell per la República. Tampoc no sé si aquí arriba totes les coses que fa l’Anna. De totes maneres, està en un període diferent del parlament, quan s’hi dedicava de manera exclusiva. Tot i que segueix què passa a Catalunya i té contacte amb el partit, ja no és a la palestra. Treballa i, per tant, té un compromís a banda. —Els seus advocats preveuen quan podrà tornar? —No. Estem pendents del dia a dia. Jo vull que torni, però quan hi hagi garanties i un respecte pel nostre projecte d’autogovernar-nos. Que puguin tornar i surtin de la presó amb el cap ben alt. —Què us ajuda a afrontar l’exili de l’Anna? —Per exemple, a l’esdeveniment dels Cims per la Llibertat, em vaig trobar un home que havia estat militant independentista als vuitanta i va ser empresonat i exiliat. No diré el nom perquè no sé si ell ho voldria. Se’m va acostar i em va dir que havia estat dos anys a la presó de Carabanchel, en una època en què la repressió encara era més brutal. Que m’anés a buscar per saludar-me em va emocionar moltíssim. Em va fer pensar que hi ha gent que fa molts anys que lluita. Ara el moviment s’ha estès i nosaltres tenim un suport que ells no van tenir perquè eren pocs. Tot això que passa ara ho hem de viure com una lluita que continua. No és cap drama. No podem dir ‘quina desgràcia’. Ho comentem moltes vegades amb l’Anna: no hem d’oblidar que molta gent abans que nosaltres s’hi ha jugat molt en la lluita per la independència, i això em dóna molta força per a tirar endavant. —Sempre heu tingut aquest convenciment o és fruit d’un procés que va començar quan l’Anna se’n va anar? —El tenim de sempre. A casa nostra s’ha parlat sempre de política. El meu pare va lluitar al bàndol republicà i l’any 1977 va reobrir la seu de la CNT a Sallent. Malgrat ser anarquista, votava. Deia que no podíem deixar que els altres ens guanyessin. A nosaltres no ens van ocultar mai que eren gent republicana, antifeixista i antifranquista, i això s’ha demostrat en el nostre tarannà. Ell sempre recordava que va ser en un camp de concentració a Galícia i la gent d’allà l’ajudava. Per això l’Anna no diu mai penjaments de la gent d’Espanya. —De fet, ella explica que la seva família l’ha influït molt políticament, que éreu un referent. —Cada fill puja amb la seva personalitat. Hi vaig influir, però perquè a ella ja la motivava el tema. Jo me l’emportava a l’ajuntament quan sortia de l’escola. Era una època en què no era fàcil que la dona participés i sortís escollida en unes eleccions municipals. Jo era l’única allà, entre dotze homes. —Era difícil? —Em van tractar bé. Hi havia molta pols del franquisme als ajuntaments i s’havia de donar entrada a la gent del poble, aconseguir que els plens fossin oberts i participatius. Jo em vaig incorporar tard, el 1983. És clar, a 29 anys ja tenia dues criatures. Mentre el 1968 a París es revoltaven els estudiants, jo em casava. És el que tocava… Sabia cosir, brodar, cuinar, netejar… Però déu n’hi do les coses que vaig fer! Hi ha dones que s’han quedat a la cuina. Jo vaig dir: ‘No senyor, s’ha de sortir de la cuina! S’ha de deixar la roba per planxar i anar a participar a l’ajuntament.’ Quan vaig començar tenia trenta-set anys i em sentia valenta i desafiant. El meu home no ho veia gaire bé… Molta gent es demanava si no tenia prou feina a casa amb dues criatures. Tot això, l’Anna ho va veure des de molt aviat, i també es va formar molt a la universitat. El meu fill, en canvi, no va tenir mai tant d’interès per la política, però la qüestió important és que siguin bones persones, honrades, senzilles… Nosaltres som gent minera, treballadora, emigrada! El pare de l’Anna i tota la seva família són andalusos. Van venir aquí a treballar a les mines i després van viure un exili dur a Alemanya als seixanta. No van acabar d’arrelar mai enlloc i van patir molt. —I què penseu quan l’unionisme fa referència a famílies com aquesta per a atacar l’independentisme? —Això sempre ho retrec a Ciutadans. Què ens han de venir a dir, a nosaltres? Jo sóc Sánchez! El meu avi era murcià. A aquesta gent l’han parida per a destrossar Catalunya, la llengua, els mitjans… —Què els diríeu, si poguéssiu contestar als seus parlaments sobre la presó i l’exili? —Si els tingués davant, procuraria no dir cap paraula barroera, però els miraria als ulls i els preguntaria si volen això, si volen un país lliure i democràtic. Són uns retrògrads que volen tornar enrere, reformar la constitució per anar encara més a la contra. Són uns pocavergonyes. Han pujat a la política per guanyar diners i no els importa el patiment de la gent. Són molts els qui patim. No solament els qui tenim exiliats o gent a la presó. —I què creieu que s’hauria de fer? —Això no va de partits. O hi som tots una altra vegada perquè vegin el mal que fan o ens costarà sortir-nos-en. No sé què s’hauria de fer, perquè estem tots una mica desorientats. Ja sé que no ha acabat bé i que hi havia coses que no estaven preparades i gent que es va despenjar pel camí, però jo no puc criticar ningú i encara menys en aquests moments. Tampoc no puc dir que s’haurien d’obrir les presons, perquè no sóc al capdavant. Hem de ser forts i lluitar, i ho veig clar quan em diuen que persones com en Jordi Cuixart estan fortes. —Dieu que teniu molt en compte els qui són a la presó. —Jo vaig molt als Lledoners. Tinc necessitat d’anar-hi perquè els qui són allà dins em commouen, de la mateixa manera que em commouen els qui són a l’exili. Jo vaig a veure la meva filla amb moltes ganes, però hi sóc poc temps, perquè la meva feina és aquí. Jo sé que l’Anna és lluny i, si no em passa res, la tornaré a veure, però hi ha gent tancada a la presó i no els podem oblidar. Li vaig dir que a l’octubre no hi aniria cap dia perquè havia de ser a Barcelona el dia 1, el dia 3… També estic al CDR de Sallent. Però no dic gaires coses perquè el futur és de la gent jove. La meva època de lluita a primera línia ja ha passat. —Com a ex-militant del PSUC, què en penseu d’Iniciativa i l’entorn dels comuns? —Crec que no fan els discursos encertats. Joan Mena tendeix a dir que tot ha de ser pactat i que ja vindrà el referèndum. Haurien de tocar de peus a terra i dir que ara toca lluitar perquè ens vegin forts i la gent surti de la presó i torni de l’exili. Primer és això. No hem de pensar si farem un altre referèndum, si amb tot això que tenim a sobre no ens sortim. Són molts, hi ha diversos corrents, tothom vol aplicar la seva… Ja s’ho faran. Hem de mirar de tombar el mur que tenim davant, empentant entre tots. Qui s’ho cregui, que es posi del nostre bàndol i qui no, de l’altre. O estàs a favor o estàs en contra. No hi ha matisos. Sí o no. —Viure vol dir prendre partit… —I tant! Però això s’ha aplicat a la lluita per les vuit hores, a la lluita a les fàbriques, a les vagues a la mina… Un exemple: l’any 1982 vam fer una vaga a Sallent i les dones dels miners ens vam tancar durant dies a l’església. Dia i nit, asseguts als bancs i amb mantes, mentre els veïns ens portaven menjar. Fins que la vam guanyar!

Summary: Maribel Sabaté, mare d’Anna Gabriel: ‘No en fem un drama, d’això que ens passa, sinó una lluita’


El fins ara portaveu adjunt d’ERC al parlament i batlle d’Agramunt (Urgell), Bernat Solé, ha promès avui, per videoconferència des del seu municipi, el càrrec com a nou conseller d’Acció Exterior, Relacions Institucionals i Transparència de la Generalitat de Catalunya. Ho ha fet de manera telemàtica, per videoconferència amb el president del Govern, Quim Torra, aïllat perquè és infectat de Covid.19, i la consellera de la Presidència, Meritxell Budó. ‘Promet complir fidelment amb la llei les obligacions del càrrec que assumeix al servei de Catalunya i amb lleialtat al president de la Generalitat de Catalunya?’, li ha demanat Torra, i Solé hi ha respost afirmativament des d’Agramunt. El president li ha agraït que hagi accedit al càrrec en un moment tan excepcional, per l’emergència del coronavirus. Solé, que té una investigació oberta pel referèndum del Primer d’Octubre, va ser nomenat divendres en substitució d’Alfred Bosch, que va dimitir a causa de la gestió dels casos de presumpte assetjament sexual del seu ex-cap de gabinet. En el comunicat, ERC reivindicava que el departament havia d’estar encapçalat per algú que no n’hagués format part mentre es produïen els casos de presumpte assetjament sexual de l’ex-cap de gabinet de Bosch, Carles Garcias, a diverses treballadores. El partit també va argumentar que ‘s’ha volgut prioritzar un perfil més polític que tècnic’ perquè Exteriors ‘ja té un equip amb un alt coneixement tècnic i del sector que dóna bons resultats en la tasca d’internacionalitzar i presentar Catalunya al món’. Nascut l’any 1975 a Agramunt, Solé és llicenciat en enginyeria industrial per la Universitat Politècnica de Catalunya, ha exercit com a professor de tecnologia i com a enginyer al sector privat, i milita a ERC d’ençà del 2006. Va ser regidor d’Agramunt entre el 2007 i el 2011, quan va accedir a la batllia, on ha estat fins ara, i és diputat del parlament d’ençà de la legislatura passada, encara que en l’actual ha assumit un pes més gran dins del grup parlamentari, amb més projecció pública pel seu càrrec de portaveu adjunt.

Summary: Bernat Solé pren possessió del càrrec de conseller d’Acció Exterior per via telemàtica


La crisi catalana interessa a Europa. Què fa que la policia espanyola es llancés ara fa un any amb tanta violència contra els votants catalans que volien participar en un referèndum que l’estat havia dit que no tenia validesa? Per què tanta gent a Catalunya vol la independència en un món globalitzat? Quina diferència hi ha entre el nacionalisme català i altres nacionalismes europeus d’arrel xenòfoba? És un nacionalisme de rics o de pobres? Què ho fa, que tot un govern elegit democràticament hagi estat destituït i tancat a la presó amenaçat amb condemnes fins a trenta anys de presó? I que hi hagi un president i uns consellers del govern a l’exili? Totes aquestes preguntes formen part de l’esclat de la crisi catalana a Europa. I les han formulades un munt de periodistes internacionals en la presentació aquest matí a Brussel·les del llibre de Carles Puigdemont que es titula justament així: La crisi catalana, editat simultàniament per la Campana, en català, per Lannoo, en neerlandès, i per Racine, en francès. No és un llibre escrit per Carles Puigdemont, sinó que és el resultat, en un text narrat en primera persona, de la conversa del president amb el periodista Olivier Mouton, un coneixedor de la realitat catalana pel seguiment que n’ha fet a la revista belga Le Vif/L’Express. Mouton ha acompanyat Puigdemont, l’editora en català, Isabel Martí, i l’editor en neerlandès, Maarten Van Steenbergen, en una sala atapeïda de periodistes internacionals a l’International Press Center, a tocar de l’edifici de la Comissió Europea. El missatge del llibre, i el que ha pronunciat Puigdemont mateix avui, s’hi adreça directament: interpel·la les institucions europees perquè siguin capaces de veure que la crisi catalana és una oportunitat per a ajudar a democratitzar Europa, a fer-la més propera a tots els seus ciutadans. L’editor Van Steenbergen ha explicat que va ser justament la incapacitat de la Unió Europa de donar una resposta a un problema polític d’aquesta magnitud al cor de la Unió que els va empènyer a fer aquest llibre. Va ser a final de gener, passades les eleccions del 21-D, quan van proposar a Puigdemont de fer un llibre adreçat als lectors europeus que respongués a un parell de preguntes: podeu explicar als ciutadans europeus per què una majoria de catalans va votar a favor de la independència? I la segona: quan dieu que la crisi catalana és una oportunitat per a Europa, què voleu dir exactament? El president hi va estar d’acord, però va demanar que fos algú altre qui escrivís el llibre, que fos un periodista independent i reputat qui ho pogués fer, perquè les emocions dels fets d’octubre, encara tan recents, no hi interferissin gaire. I Mouton, després d’haver entrevistat Puigdemont durant mesos, en llocs diferents, en circumstàncies complicades per la detenció a Alemanya, escriu un relat en primera persona fidel no tan sols al discurs de Puigdemont sinó a la manera d’expressar-lo. ‘Mouton fa parlar amb autenticitat Puigdemont, amb respecte, tranquil·litat, i una certa ironia que el fa reconeixible’, ha destacat Isabel Martí. Mouton parla apassionadament del seu ofici, i reivindica la necessitat de fer un llibre com aquest per ajudar a obrir a Europa el debat sobre la qüestió catalana; perquè veu, en paraules seves, ‘la radicalitat democràtica’ que hi ha en aquest envit. El primer esborrany del text va ser enviat a un grup d’experts independents perquè hi donés el seu parer, per ajudar a fer el llibre més entenedor i que respongués a les preguntes fonamentals que es poden fer els lectors europeus. Les preguntes dels periodistes europeus n’eren justament una bona mostra: quina és la possibilitat real de diàleg amb Espanya, quin és el paper que poden acabar tenint les institucions europees, quines concessions per a la negociació pot fer la part catalana… La nota discordant en la conferència de premsa l’ha tinguda un periodista espanyol que ha qüestionat que Mouton fes un exercici com aquest i assumís el punt de vista de Puigdemont, perquè el problema polític tenia una polarització i una contrapart representada en el govern espanyol i els partits unionistes. El mateix periodista ha demanat a Isabel Martí com era que no hi havia una edició en castellà del llibre. Martí li ha deixat clar que a Catalunya hi havia editorials que publicaven en català i castellà, que n’hi havia que ho feien en castellà i que n’hi havia que ho feien en català, i que ella era d’aquest tercer grup. I punt. El to de les preguntes era agressiu. Mouton ha respost amb el seu tarannà apassionat, reivindicant una feina fonamental per a ajudar a obrir el debat, a entendre punts de vista que sovint són estigmatitzats o silenciats, i ha dit que estaria encantat de poder fer aquest mateix exercici amb Mariano Rajoy o amb Pedro Sánchez. Aquest és el problema amb què s’ha topat Mouton i, de retruc, tots els periodistes internacionals que omplien la sala: que hi ha una part que qüestiona que s’escolti i es difongui el discurs independentista, i que renuncia a fer servir els espais i les oportunitats per a dialogar i debatre obertament. I encara més: el periodista ha explicat que, després de tot un procés de diàleg i de conversa amb Puigdemont, al marge de si era favorable a l’independentisme o no, havia descobert un home amb un profund sentit democràtic. El llibre expressa això: el caràcter democràtic de l’independentisme. Puigdemont insisteix molt en la necessitat d’explicar l’opció de la no-violència, com s’ha arribat fins a aquesta situació, el seu compromís europeu, la voluntat d’ajudar a construir una Europa més democràtica, uns Estats Units d’Europa, on els ciutadans siguin el centre, i no els grans estats i els seus interessos; una Europa més subsidiària, amb més pes de les regions i de les grans ciutats en la presa de decisions… Fins a la proposta concreta de demanar a la Unió Europea que faci de mitjancera en una possible negociació entre la Generalitat i el govern espanyol sobre un referèndum acordat. I que Donald Tusk, el president del Consell Europeu, en sigui el mitjancer. Més informació: Puigdemont proposa a Espanya una mediació internacional encapçalada per Donald Tusk

Summary: Puigdemont, un fenomen mediàtic al cor de la Unió Europea


JxCat, ERC i la CUP s’acosten a la votació al parlament de la proposta de resolució contra la sentència del Tribunal Constitucional sense haver consensuat el text per a respondre a l’amenaça del Tribunal Constitucional. JxCat ha registrat diverses esmenes que busquen recuperar la part suspesa pel TC amb una fórmula que evita desobeir obertament el tribunal, utilitzant una fórmula similar a la que recollia una esmena prèvia de la CUP, que consisteix a refusar la censura del Constitucional i que evita reintroduir el punt afectat en els termes en què estava. ERC, que no presentarà esmenes segons fonts del partit, es manté de moment al marge sobre com repescar l’incís retallat i ha lamentat ‘els moviments individuals i partidistes’ davant d’un text conjunt, presentat per les tres forces, que ‘buscava des de l’inici la unitat estratègica’. Els tres grups tenen marge per a negociar transaccions al text fins a poc abans de la votació. És previst que el ple comenci dimarts a la tarda. Fonts d’ERC assenyalen la voluntat del partit d’estirar ‘a dreta i esquerra’ i de practicar la seva voluntat d’acord fins dimarts. La fórmula de JxCat per a recuperar el text retallat pel TC és fer explícita la ‘censura prèvia’ que el TC va fer al parlament del punt suspès, que cita tot seguit. Evita, per tant, introduir-lo tal i com estava. És a dir, no es referma explícitament, com sí que ho feia la part suspesa, sobre les tres qüestions de les quals el Constitucional considera que el parlament no pot parlar: l’autodeterminació, la monarquia i la sobirania de Catalunya. L’incís retallat de la resolució, que formava part del punt onzè, deia que el parlament ‘reitera i reiterarà tants cops com ho vulguin els diputats la reprovació de la monarquia, la defensa del dret d’autodeterminació i la reivindicació de la sobirania del poble de Catalunya per a decidir el seu futur polític’. La CUP va registrar una redacció molt similar en la seva esmena. La proposta rebutja literalment la suspensió acordada pel TC el 5 de novembre i copia tot seguit la part suspesa. JxCat hi afegeix, en una de les seves esmenes, un refús a les ‘reiterades ingerències’ del TC i ‘reivindica poder debatre i votar sobre les tres qüestions vetades pel tribunal. El text es pot modificar fins poc abans de la votació definitiva de la resolució, i cal que els tres grups proposants hi estiguin d’acord. Fonts d’ERC han criticat les decisions de JxCat i la CUP de presentar esmenes en solitari a la resolució conjunta després dels emplaçaments que s’havien fet per a treballar plegats en la recuperació del punt afectat pel TC. El que va fer el Constitucional, concretament, va ser suspendre la tramitació que havia fet la mesa del punt polèmic, ja que no pot suspendre una resolució que no ha estat aprovada. Els serveis jurídics del parlament van acceptar després la retallada, publicant la suspensió al Butlletí Oficial del Parlament de Catalunya (BOPC). Per tant, la tramitació de la resolució ha continuat sense l’incís. El ple del parlament votarà la resposta dels independentistes a la sentència la setmana vinent De fet, la negociació de la proposta de resolució va ser complicada des del principi entre JxCat, ERC i la CUP. Formava part de l’acord que no es tramités per la via d’urgència, cosa que va fer impossible que es pogués votar abans de les eleccions espanyoles del 10-N i que va donar més marge temporal al govern espanyol i al TC per a suspendre’n la part que desobeïa una altra prohibició prèvia d’aprovar iniciatives sobre aquestes qüestions a la cambra. En aquell moment, JxCat va culpar la CUP de l’ajornament. Fonts d’ERC han atribuït avui aquesta decisió a la voluntat dels altres dos grups independentistes d’esperar, tot i que ERC va buscar els suports per agilitzar els tràmits parlamentaris per la via d’urgència. Després de la suspensió del punt polèmic, els membres de la mesa, amb Roger Torrent al capdavant, van ser notificats i advertits de les responsabilitats penals en què poden incórrer si no compleixen la seva ‘obligació’ d’impedir o paralitzar qualsevol iniciativa ‘que impliqui menystenir o eludir’ les resolucions del TC. També va ser avisat el secretari general de la cambra, Xavier Muro, responsable de la publicació de la suspensió al BOPC. A més, la fiscalia ja va anunciar investiga les actuacions dels membres de la mesa, de manera que, si aprovessin el text suspès pel Constitucional, se’ls podria acabar obrint un procés judicial per desobediència.

Summary: Els partits independentistes miren d’evitar una desobediència oberta al TC al parlament


Aquest matí, cap a les deu, es reuneix a Berlín el grup parlamentari de Junts per Catalunya amb Carles Puigdemont per fixar l’estratègia que se seguirà abans que el 22 de maig expiri el termini per a investir president. LLa investidura de Carles Puigdemont (30 de gener) ajornada indefinidament pel president Roger Torrent, les investidures suspeses de Jordi Sànchez (12 de març i 13 d’abril) i la investidura intervinguda de Jordi Turull (22 de març) per l’empresonament ordenat pel jutge Llarena són els precedents que hi ha damunt la taula. Són els quatre intents de la majoria parlamentària independentista d’investir un president i formar un govern d’acord amb el resultat de les eleccions imposades del 21 de desembre. Ara es podria donar pas a una quarta candidatura, però guanya força l’opció de recuperar el pla A: restaurar la presidència colpejada pel 155. La reunió d’avui a Berlín es farà per decidir precisament això: recuperar la candidatura de Puigdemont i, si cal, apuntar un possible candidat nou en cas que fallés aquesta opció. Abans del 22 de maig s’ha d’haver investit algú al parlament si es vol evitar que es convoquin unes noves eleccions, que es farien el 15 de juliol. Ara mateix hi ha dues opcions damunt la taula: investir Puigdemont després d’haver aprovat la modificació de la llei de presidència o investir un quart candidat no encausat per la justícia espanyola. L’alliberament de Puigdemont de la presó alemanya on va ser retingut mentre es començava a cursar l’euroordre ha donat força a la seva candidatura. Especialment, li ha donat força el fet que la justícia alemanya hagi clavat un mastegot jurídic al Tribunal Suprem espanyol descartant l’acusació de rebel·lió i qüestionant que hagués comès cap malversació. Si bé fa unes setmanes hi havia un grup reduït de diputats (els de la CUP a banda) que optava per investir Puigdemont, ara aquest grup s’ha fet més gran i ja és majoritari dins del bloc sobiranista. Els perills de la reforma La reforma de la llei de presidència, que s’ha d’aprovar per lectura única al parlament a principi de maig, permetrà de fer la investidura de Puigdemont per via telemàtica. Hi ha dos inconvenients a aquesta fórmula: cal que la llei sigui publicada al Diari Oficial de la Generalitat (DOGC) intervinguda pel 155 i cal que es pugui fer la investidura abans que el Tribunal Constitucional espanyol no hagi suspès cautelarment la llei reformada. Per tant, el pla que hi ha damunt la taula de la reunió d’avui és el de fer tots aquests passos tan de pressa com sigui possible. Tot plegat és un trencaclosques complicat. El temps que hi ha per a fer aquesta operació és breu, però les veus més influents de Junts per Catalunya volen provar-ho. Si l’estat espanyol i els grups unionistes aconsegueixen d’endarrerir l’aprovació de la llei de presidència, o la seva publicació al DOGC, o que el TC la suspengui abans de la investidura, Junts per Catalunya proposarà un candidat alternatiu per evitar les eleccions. Aquest candidat a una quarta investidura seria considerat un president provisional fins que no es resolgués la reforma de la llei de presidència. Una resolució que, si depèn de la suspensió cautelar del TC, pot haver d’esperar cinc mesos a partir de l’aprovació de la reforma. Aleshores, es procediria a investir Puigdemont si el context i la situació judicial del president ho permeten. ERC no vol esperar Per la seva banda, ERC reconeix que pertoca a JxCat de proposar el candidat. Però també demana que es faci una investidura de pressa i que no s’esperi a exhaurir el termini del 22 de maig. La portaveu del partit, Marta Vilalta, va defensar dilluns que la formació d’un govern i la reforma de la llei de presidència havien de ser dos camins paral·lels. És a dir, que no cal esperar a tenir enllestida la reforma –que ara és al Consell de Garanties Estatutàries, a instància del PSC– per formar govern. D’aquesta manera, Esquerra s’inclina per deixar la investidura de Puigdemont per a més endavant i no arriscar-se a la convocatòria d’unes noves eleccions. Avui sabrem si aquesta opció s’imposa finalment com a pla oficial de Junts per Catalunya. Després hi haurà el temps que dóna l’elaboració del dictamen del Consell de Garanties Estatutàries sobre la reforma de la llei de presidència per acordar l’estratègia amb ERC i la CUP. Una vegada publicat el dictamen, que no és vinculant, el parlament podrà aprovar la reforma, i el nou pla de Junts per Catalunya haurà de jugar bé les cartes del temps i esquivar una batalla de filibusterisme més que previsible. En definitiva, la investidura de Puigdemont torna a ser damunt la taula amb la força que ha donat el revés judicial de la justícia alemanya.

Summary: Reunió a Berlín amb la recuperació de la investidura de Puigdemont damunt la taula


Les plataformes de ‘Trens Dignes’ de l’Ebre, el Priorat i el Maestrat, conjuntament amb una vintena d’entitats més, han promogut aquest dissabte al migdia una xiulada per denunciar la manca d’inversions en la xarxa ferroviària estatal de mitjana i llarga distància. Les entitats reclamen que Adif destini més recursos a la millora de les infraestructures atès que el 80% dels pressuposts, uns 60.000 milions d’euros, es dediquen a l’alta velocitat, en detriment del tren convencional, que asseguren que absorbeix el 96% d’usuaris. Segons el portaveu de la plataforma ebrenca, Josep Casadó, pateixen problemes molt grans, dificultats i deficiències al territori. Les concentracions, sota el lema ‘Xiulem pel tren’, s’han fet simultàniament en diversos municipis com a Tortosa, Salou (Tarragonès), València i Ontinyent (Vall d’Albaida) i a Manresa, que s’ha afegit a la mobilització.

Summary: Concentracions simultànies al Principat i el País Valencià contra la falta d’inversió de l’estat a la xarxa ferroviària


El cap de llista del PSC a Barcelona, Jaume Collboni, dona ‘credibilitat zero’ a les paraules del vice-president del govern, Pere Aragonès, de recuperar el Pacte de Pedralbes. Després que Aragonès reivindiqués la necessitat de ‘vèncer l’immobilisme’ i ‘sortir de les zones de confort’ per a tornar a la taula de diàleg amb l’estat espanyol, davant dels mitjans i en el mateix Cercle d’Economia de Sitges, Collboni ha assegurat que ‘hi ha dirigents d’ERC que vénen a fer el discurs per agradar a l’audiència’ i ha remarcat que alhora ‘tomben els pressupostos de l’estat’ que eren ‘els més socials i positius per Barcelona’. També ha recordat que ‘veten a senadors’. ‘El meu nivell de credibilitat a aquelles paraules és zero’, ha afirmat. Al seu discrus al Cercle d’Economia, el president del govern espanyol, Pedro Sánchez, ha evitat de pronunciar-se sobre les paraules d’Aragonès i tampoc no ha parlat de cap pacte de govern.

Summary: Collboni menysté la proposta d’Aragonès de recuperar el Pacte de Pedralbes


Són dos moments separats per gairebé nou anys, però protagonitzats per un mateix individu: Ricardo Costa. El contrast entre un moment i un altre simbolitza l’ensorrament definitiu de l’era del poder absolut del PP de Francisco Camps al País Valencià, la culminació del cas Gürtel per implosió, per confessió. Al llarg de l’any 2009, les informacions i les noves dades que anaven fent-se públiques sobre el cas de corrupció més gran dels últims anys empastifaven cada vegada més el PP valencià, i anaven acorralant Camps i el seu cercle immediat de poder. Aquí dins hi havia Ricardo Costa, la viva imatge del dirigent del PP promocionat des de les Nuevas Generaciones, amb una actitud desafiant i insolent, amb un somriure burleta i fatxenda i un to de permanent menyspreu a una oposició que cada vegada tenia més munició, més arguments i més proves contra la gestió de Camps i de la seva cort. Però topaven contra la majoria absoluta popular, la mateixa sobre la qual es repenjava Costa, pensant que allò era sinònim d’una immunitat eterna, però que es va acabar trencant i el va deixar desguarnit. Aquesta era la seva actitud aquells anys de poder desbocat: la d’arrepenjar-se, a l’escó, amb les espatlles enrere, encreuant les cames i exhibint un somriure burleta permanent. La mateixa actitud amb què va anar al plató de Canal 9 en l’entrevista que li van fer aquell any 2009 i en què li demanaven per les informacions que l’implicaven en la trama corruptiva de suborns de Gürtel. Ell responia això: ‘Volem transmetre aquesta tranquil·litat. Com deia ahir el president  estem preparats per a aquesta estoneta que estem segurs que acabarà amb molta gent que haurà de demanar perdó i amb el Partit Popular demanant explicacions pels atacs personals i col·lectius’. El síndic de Compromís a les Corts, Fran Ferri, recordava fa uns dies aquelles paraules de Costa: Açò deia Ricardo Costa en 2009 en una entrevista -prou amable, per cert- en l’antiga i manipulada Canal 9. Un “ratito” que porta ja 9 anys. Els valencians no només continuem esperant explicacions: volem que tornen els diners. (via @Nomdedeu) pic.twitter.com/Q1oqymk019 — Fran Ferri (@franferri_) 19 de gener de 2018 Tal com deia Ferri, aquella ‘estoneta’, el ‘ratito’ de què parlava Costa, ja fa nou anys que dura. I aquell Ricardo Costa insolent contrasta d’una manera brutal amb el Ricardo Costa que aquest 23 de gener del 2018 ha esdevingut el primer ex-alt càrrec del PP que ha confessat directament que el partit es va finançar amb diner negre. Aquest Ricardo Costa, visiblement envellit, ja no és aquell jove insolent que somriu i gesticula; és el polític derrotat que confessa que tot allò era veritat, i que engega el ventilador apuntant tota la cúpula del PP, de Camps a Rajoy passant per Rambla, Cospedal i altres beneficiaris dels famosos papers de Bárcenas. La imatge del Ricardo Costa d’avui, inclinat, abaixant la mirada, posant-se la mà a la cara amb un posat barreja de tristesa i de cansament, és la d’un fracàs. El fracàs d’un polític que va robar i va mentir i que ha hagut de confessar perquè la condemna que li caigui rebaixi els set anys i escaig de presó que inicialment demana per a ell la fiscalia. Per això la seva ‘profunda reflexió’ abans d’engegar: ‘Vull explicar ara, després d’una profunda reflexió, què va passar aquells anys  Les decisions les prenia Camps. Sí, és cert que el PP es finançava amb diner negre. I jo no vaig fer res per impedir-ho.’ Ha explicat amb detall com es finançava irregularment el partit: ‘Hi havia el mètode de la subvenció, i mitjançant el diner negre, que era aportat en efectiu pels empresaris que després obtenien en concursos públics l’explotació de serveis públics i la realització de les obres públiques de la Comunitat Valenciana.’ I encara hi havia un altre sistema: ‘L’emissió de factures per serveis no prestats a través de l’empresa Orange Market.’ Diu que tot això ho avalaven Camps i els ex-consellers Vicente Rambla i Juan Cotino, entre més. ‘Jo vaig acceptar d’enviar gent a recollir els diners’, ha reconegut: 15.000 euros a l’empresa Secopsa, 350.000 a l’empresari Enrique Ortiz, i 150.000 a Rover Alcisa. L’escàndol de la confessió és difícil de contenir, i ara ningú no en sabia res i tothom se’n renta les mans: Rajoy, Camps, Rambla… Un eixam de periodistes ha anat a cercar Camps avui al matí, després de les declaracions de Costa. De primer, ha dit que no havia sentit cap de les declaracions que s’han fet aquests dies en el judici del cas Gürtel a l’Audiència espanyola. Però després ha hagut de dir alguna cosa més: ‘No vaig donar mai cap instrucció per a cap actitud irregular.’ Vicente Rambla també diu que és mentida, i encara afegeix que qui portava tot el pes del partit era Ricardo Costa, ‘l’embut per al qual passava tot’. I, efectivament, Mariano Rajoy tampoc no sap res de tot allò que es tramava en el partit en un moment en què ell mateix no es cansava de posar com a exemple la gestió de Camps, de Rita Barberà i de tots els dirigents que han anat caient en desgràcia. El contrast de la imatge de Costa d’avui confessant i la de Costa del 2009 amenaçant de passar comptes és impactant. Semblen dos homes diferents, i és l’única cosa a què s’agafa el PP de Rajoy per fer veure que no hi té res a veure, amb allò tan escandalós: això va passar fa temps i els seus responsables ja han anat passant comptes amb la justícia, diuen. La cosa que roman, impecable, com si el temps no hagués passat, és la polsera de Ricardo Costa; el braçalet amb els colors de la bandera espanyola que duia en el passat de la insolència i que continua exhibint en el present de la decadència, com el fil del qual encara es pot estirar per arribar a trobar tots els responsables d’aquell saqueig.

Summary: La confessió de Ricardo Costa, o l’ensorrament de la insolència i el saqueig


Miquel Iceta i Eva Granados, entre més membres del PSC, han repiulat amb entusiasme un article del columnista habitual del Washington Post George F. Will, que critica durament, gairebé insulta, l’independentisme català. Atentos a esta mirada de Cataluña del columnista George F. Will en el Washington Post. Estamos en manos de demagogos que con mentiras fabrican quejas que dividen la sociedad catalana. Catalan secessionists ladle a soup of fiction and paranoia https://t.co/Yh4wtKs1CL — Eva Granados Galiano /❤ (@Eva_Granados) January 26, 2020 George F. Will és un periodista molt conegut dels Estats Units, que va guanyar un Pulitzer als anys setanta i que escriu una columna regular al Washington Post. Però sobretot és conegut per les seves posicions extremistes en qüestions com ara l’avortament o el canvi climàtic i per haver donat suport a la dreta més radical, tal com ràpidament ha aclarit l’analista Joe Brew. Fa molts anys que els americans llegim els articles de George Will, @miqueliceta . Els que tenim memòria recordem quan Will va escriure que: -Cal envair Iraq -Les dones no tenen dret avortar -El canvi climàtic és fals -Era bo que els EEUU té la taxa de reclusió més alta del món https://t.co/muSv1SMlZO — Joe Brew (@joethebrew) January 25, 2020 De fet, Will ha escrit tres articles seguits sobre l’estat espanyol. Abans del que ha fet sobre Catalunya n’ha fet dos, el primer dedicat al Valle de los Caídos i el segon a una trobada personal amb Santiago Abascal. Del líder de Vox escriu, justificant-lo encara que es mostra més a favor del PP que d’ell, que ‘Abascal no és la causa de les fissures socials d’Espanya, com tampoc Donald Trump ho és de les dels Estats Units. En les democràcies, quan una facció substancial de votants ha estat provocada, això dóna lloc a líders provocadors.’ Anteriorment, Will ja havia creat polèmiques, per exemple defensant posicions molt obertes en relació amb la legalització de les drogues, però generalment molt conservadores en afers polítics. Heus ací cinc de les seves opinions més contundents. Opina que com més presos negres hi hagi, millor En aquesta columna va defensar que com més presos hi hagi més segur serà un país i va criticar durament el president Obama per haver afirmat que hi ha una població de presos afroamericans molt superior a la mitjana. Va escriure: ‘Als liberals  els agraden les narratives de victimització i la suposició relacionada que els individus són pissarres en blanc sobre les quals escriu la “societat”. Per això els liberals localitzen la causa del crim en condicions socials defectuoses que el liberalisme suposadament pot arreglar.’ I va arribar a afirmar: ‘La raó que hi hagi desproporcionadament més negres a la presó i durant més temps no és el racisme, sinó les diferències racials en els patrons dels delictes penals.’ Nega el canvi climàtic En aquest altre article George F. Will nega el canvi climàtic. El text va originar un incident que explica el caràcter del periodista. Per a negar el canvi climàtic, va citar un suposat estudi de la Universitat d’Illinois. La universitat va negar que cap estudi seu digués allò i Will va publicar una segona columna insistint que la universitat mentia i que ell en tenia les dades. La polèmica es va allargar i va causar una gran indignació en medis acadèmics. Defensa els violadors i critica a les feministes Amb el títol ‘Les universitats esdevenen víctimes dels progressistes‘, George F. Will va provocar un dels enrenous més grossos de la seva vida. En l’article, deia que dones estudiants universitàries denunciaven violacions a mans de companys seus malgrat haver-hi tingut una relació sexual consentida. Will criticava la campanya de molts campus per a posar fi a allò que s’anomenà l’epidèmia de violacions: afirmà que aquesta epidèmia només responia al fet que ‘quan de la victimització se’n fa un estatus que confereix privilegis, les víctimes proliferen’. Va contra el salari mínim En aquesta altra columna el periodista aclamat pels líders del PSC pel fet d’atacar l’independentisme es va manifestar contra l’existència d’un salari mínim: ‘El salari mínim hauria de ser el mateix a tot arreu: zero dòlars. El treball és una mercaderia; els governs fan desastres quan decreten els preus de les mercaderies. Washington, que està molt ocupat lliurant el correu i defensant les costes, hauria de deixar que el mercat fes bé allò que Washington fa malament.’ Contra el dret d’avortament També amb aquesta columna Will va causar un fort rebombori quan es va demanar per quin motiu el dret d’avortament ‘a diferència de drets com el d’expressió o el de propietat’ no ha de tenir límits. El periodista criticava que el Tribunal Suprem hagués decidit que l’avortament era legal i deia que així s’esquivava el debat democràtic sobre aquest dret i defensava que hauria estat molt millor no legalitzar-lo.

Summary: George F. Will: El PSC enalteix un periodista que ataca l’avortament i les feministes, nega el canvi climàtic i justifica Abascal


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha demanat avui que les accions policíaques que es facin al barri de Gràcia arran de la desocupació del local anomenat Banc Expropiat ‘siguin proporcionals, per evitar escalades de violència’. Colau assegura que no vol prejutjar, i diu que té confiança amb els Mossos d’Esquadra, però ha fet aquesta crida arran de les informacions que posen en dubte la proporcionalitat de les actuacions dels darrers dies; per exemple, ha citat les denúncies de periodistes que diuen haver estat agredits pels agents. D’una altra banda, Colau ha insistit en oferir diàleg i ha apostat perquè l’ajuntament i el teixit veïnal avaluïn conjuntament la situació del barri i facin propostes. ‘No hem fet una crida perquè els veïns facin de mediadors’, ha aclarit per després afegir que no volia traspassar als veïns la responsabilitat sinó buscar solucions conjuntament. Trias demana a Colau que condemni els aldarulls Per la seva banda, el president de CiU a l’Ajuntament de Barcelona, Xavier Trias, havia enviat aquest matí una carta a Colau per demanar-li que fes una declaració de ‘condemna expressa’ dels aldarulls de Gràcia i de ‘ple suport’ també a la feina dels Mossos d’Esquadra. Trias considera ‘decisiu’ aconseguir que les institucions es mostrin ‘unides’ en la defensa de la convivència als carrers i places dels barris de la capital catalana. En aquest sentit, Trias ha enviat aquest matí una carta a Colau per traslladar-li la ‘preocupació’ del grup municipal de CiU en relació als fets succeïts les darreres nits a Gràcia des del desallotjament de l’anomenat Banc Expropiat. Trias recorda a la batllessa que en el seu període al capdavant de l’alcaldia de Barcelona va haver d’afrontar situacions similars a les que es viuen aquests dies a Gràcia i, per aquest motiu, li ha manifestat la importància d’aconseguir que ‘les institucions es mostrin unides en la defensa de la convivència als nostres barris’.

Summary: Colau demana als mossos ‘proporcionalitat’ en les actuacions a Gràcia


Els consellers Raül Romeva, Jordi Turull, Carles Mundó i Josep Rull han sortit aquesta tarda de la presó d’Estremera després de dipositar la fiança de 100.000 euros que els ha imposat el jutge del Tribunal Suprem espanyol Pablo Llanera. Tots ells eren a la presó des del 2 de novembre. Representants d’ERC i del PDECat, a més de familiars, han esperat fora, després de presenciar la sortida de les conselleres Dolors Bassa i Meritxell Borràs de la presó d’Alcalá Meco. Les entitats sobiranistes han afrontat el pagament de les fiances amb els diners recollits amb la caixa de solidaritat. A Estremera, però, continuen empresonats el vice-president, Oriol Junqueras, i el conseller Joaquim Forn. A Soto del Real, l’ex-president de l’ANC, Jordi Sànchez, i el president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart. Reaccions dels consellers El conseller de Justícia, Carles Mundó, agreizl’escalf dels ciutadans però revela ‘¡una tristor immensa’ pel fet que Junqueras, Forn, Sànchez i Cuixart no hagin quedat en llibertat: Després de 33 dies i 33 nits recuperem la llibertat. Un agraïment infinit pel suport rebut i una tristor immensa pels companys empresonats. — Carles Mundó (@CarlesMundo) December 4, 2017 Quan m’he acomiadat de l’Oriol Junqueras a la cel·la q hem compartit, li he promès que no descansarem fins aconseguir la llibertat de tots! — Carles Mundó (@CarlesMundo) December 4, 2017 El conseller de Territori i Sostenibilitat, Josep Rull, també h aagraït el suport dels ciutadans però ha recordat els quatre acusats que encara són a les presons d’Estremera i Soto del Real: Sortim de la presó amb les nostres conviccions més fortes que mai. Gràcies pel suport extraordinari que hem rebut. No hi som tots: @junqueras @quimforn @jcuixart @jordisanchezp el poble de Catalunya guanyarà la vostra llibertat! #LlibertatPresosPolitics — Josep Rull i Andreu (@joseprull) December 4, 2017 El conseller de la presidència i portaveu del govern, Jordi Turull, també ha tingut unes paraules pels companys que encara no han sortit de la presó: Gràcies a tots per tant! Avui sortim de la presó però encara falten @junqueras, @quimforn, @jordisanchezp i @jcuixart — Jordi Turull i Negre (@jorditurull) December 4, 2017 El conseller d’Exteriors, Raül Romeva, ha demanat que els ciutadans dignifiquin els sànchez, Cuixart, Junqueras i Forn el 21-D: Gràcies per haver-hi estat sempre, us hem tingut al costat en tot moment. Avui sortim de la presó però ho fem sense l'Oriol, sense el Joaquim, sense els Jordis. Pensem en ells, cuidem-los cada dia i, sobretot, dignifiquem-los el 21 de desembre. Que guanyi la democràcia. — Raül Romeva i Rueda (@raulromeva) December 4, 2017

Summary: Romeva, Turull, Mundó i Rull surten de la presó d’Estremera


Oficialment, el Mobile World Congress comença avui, però ahir ja se’n van presentar els primers ginys. Samsung, Nokia i Huawei es van avançar i van mostrar algunes de les novetats de la fira. Samsung va presentar els nous models de telèfon mòbil Galaxy S9 i S9 Plus en un acte multitudinari al recinte de Montjuïc de la Fira de Barcelona, amb els màxims responsables de la companyia. La principal novetat és que –diuen– ‘revoluciona i reimagina’ la càmera del mòbil. El dispositiu té una obertura de diafragma variable (canvia de f1.5 a f2.4 d’acord amb la llum), serveix per a fer vídeos a càmera molt lenta (960 frames per segon) i crear emojis personalitzats a partir de les nostres expressions facials. A més, incorpora intel·ligència artificial: tradueix automàticament texts amb una fotografia i dóna informació nutricional dels aliments que enfoquem amb la càmera, per exemple. Quant al disseny, s’assembla molt a l’S8. Es podrà comprar a partir del 16 de març en negre, blau i violeta. Per una altra banda, la companyia finesa Nokia va presentar cinc telèfons, dels quals es destaca el nou 8110, el mòbil del personatge Neo al film Matrix. Té una estètica antiga i un sistema operatiu modern, tot i que no té Android. Conté aplicacions bàsiques, com ara Facebook, un sistema operatiu elemental –Smart Feature OS–, un processador Qualcomm 205 Mobile, 512 MB de memòria RAM i 4 GB d’emmagatzematge. També té connexió a xarxes LTE i una càmera de 2MP. Es vendrà en color negre o banana per uns vuitanta euros i ha de sortir a la venda al maig. Nokia també ha presentat a Barcelona quatre telèfons: el Nokia 8 Sirocco, Nokia 7 Plus, Nokia 6 i Nokia 1. De la nova línia de terminals Nokia amb Android, el Nokia1 funcionarà amb Android Go. La resta de models funcionaran amb Android One, que oferirà actualitzacions i innovacions constants fonamentades en la tecnologia d’intel·ligència artificial. Huawei, en canvi, no va presentar cap telèfon, sinó un portàtil ultralleuger: el MateBook X Pro, que porta a l’extrem la tendència d’eliminar els marcs a les pantalles dels ordinadors. Té 13,9 polzades i la proporció del seu monitor amb el marc és del 91%, molt superior al de molts models de PC o Mac. En crida l’atenció la càmera web, que s’amaga i apareix amb una tecla del teclat: en pitjar-la puja i comença a enregistrar. Gràcies a aquest sistema es pot garantir la privadesa els usuaris. A més, té una bateria que permet una autonomia de quinze hores de navegació web. La companyia xinesa també va presentar a Barcelona la tauleta MediaPad M5, disponible en dues mides, de 10.8 i 8,4 polzades de pantalla, i equipada amb altaveus 3D afinats per Harman Kardon. Competeix amb l’iPad Pro d’Apple. Tant el Huawei MateBook X Pro com el Huawei MediaPad M5 es vendran a partir d’aquesta primavera a Europa.

Summary: Primeres novetats al Mobile: el Samsung Galaxy S9, el Nokia de Matrix i el portàtil ultralleuger de Huawei


Quatre mesos després de les protestes post-sentència, encara hi ha cinc empresonats, quatre dels quals a presons del Principat. Són Charles Andrew Pittman, que és a Brians I; Ibrahim, Mouhcine i Charaf, que són al Puig de les Basses; i Dani Gallardo, que és a la presó d’Alcalá Meco a Madrid. A més, Mohammed, Ayoub i Ashraf han estat deportats al Marroc després d’haver estat tancats al CIE. Dijous havia de començar el judici a Pittman. Hauria estat el primer judici a un dels encausats, però l’Audiència de Barcelona l’ha suspès en acceptar el recurs de la defensa contra la interlocutòria que tancava la instrucció de manera precipitada. Charles Andrew Pittman és un nord-americà de trenta anys veí de Barcelona que és a la presó d’ençà que va ser detingut a l’octubre. L’acusen d’un delicte de danys mitjançant incendi i un de desordres públics. La fiscalia demana per aquests suposats delictes sis anys de presó, una multa de 7.200 euros i l’expulsió del territori de l’estat espanyol. El matí del dia de la vaga general, el 18 d’octubre, era al centre de Barcelona cercant en un contenidor material per a reutilitzar quan va ser detingut per agents de la Guàrdia Urbana. ‘Quan el van detenir no passava res, només arribaven les Marxes per la Llibertat a Barcelona’, recorda David Aranda, el seu advocat. ‘Ell explica que remenava dins un contenidor per reutilitzar material. Llavors va aparèixer una parella d’agents de la Guàrdia Urbana i el van acusar de voler-lo cremar. A la motxilla hi duia uns pots d’emblanquinador dental i li van dir que allò era material inflamable’. ‘La versió de la Guàrdia Urbana és que el van veure amb mig cos dins el contenidor, hi van anar per treure-l’en perquè sabien que volia cremar el contenidor i van trobar-hi uns papers higiènics cremant’, continua l’advocat. ‘Diuen que abans d’això un senyor se’ls havia acostat i els havia ensenyat un vídeo en què es veia algú cremant una paperera i els havia dit que aquella persona havia sortit corrents cap a una direcció determinada. Van anar-hi i allà, diuen, van trobar Charles. Però no van identificar aquesta persona ni això va constar enlloc. La paperera suposadament cremada tampoc no apareix enlloc.’ Aranda considera que els delictes i les peticions de pena són fora de lloc i desproporcionats fins i tot si es validés la versió de la Guàrdia Urbana: ‘La pericial que es va practicar va dir que els productes que portava a sobre no eren material inflamable, però encara que el contenidor fos a punt de cremar-se tampoc no el podrien acusar de desordres públics perquè no era en un context d’aldarulls. Els desordres públics requereixen una actuació en grup o una actuació individual emparada en un grup, i no és el cas.’ Diu que el delicte de danys agreujats mitjançant incendi amb béns de domini públic tampoc no es correspon amb els fets, perquè el contenidor no és considerat un bé de domini públic. ‘A més, per haver-hi l’agreujant d’incendi s’hauria d’haver pogut posar en perill la vida de tercers, i la mateixa Guàrdia Urbana diu que el contenidor no va sofrir cap dany.’ L’Audiència de Barcelona, sense concedir la vista demanada per la defensa –cosa que l’advocat considera que és una irregularitat– va denegar la llibertat al detingut argumentant que era estranger i que les penes demanades pel fiscal eren altes. Però finalment el tribunal ha acceptat el recurs de la defensa contra la interlocutòria que tancava la instrucció, de manera que caldrà fer noves investigacions. Amb aquesta decisió l’Audiència reconeix que s’han vulnerat les garanties processals, car durant la instrucció només s’ha fet un informe pericial de les substàncies confiscades i han pres declaració al detingut, però no als agents. Per Alerta Solidària, que Pittman continuï a la presó tot i aquest reconeixement és una situació ‘completament injusta’ i demanen testimonis de la detenció al correu electrònic alerta@alerta.cat, indicant el nom i cognoms i el número de telèfon. Pittman va ser detingut cap a les 11.30 al carrer de Pelai de Barcelona, a l’altura del número 10, vora la plaça de la Universitat. Els advocats denuncien racisme institucional L’únic dels cinc empresonats que té la nacionalitat espanyola és Dani Gallardo, el jove madrileny que el 16 d’octubre va participar en una manifestació en solidaritat amb Catalunya. Els antiavalots de la policia espanyola van rebentar la marxa i van agredir diverses persones, entre les quals una companya de l’empresonat. Quan va intentar-la ajudar, va ser detingut. La defensa n’ha demanat dues vegades la llibertat, que ha estat denegada. Daniel Gallardo, el madrileny que paga amb presó la solidaritat amb Catalunya La resta de presos són nascuts fora de l’estat espanyol. És el cas, per exemple, de Charaf i Ibra, que van ser detinguts la nit del 16 d’octubre a Girona. Els Mossos d’Esquadra els van detenir perquè una patrulla de paisà deia haver-los vist llançant una pedra al lateral d’una furgoneta del cos. Però la detenció no es va produir in situ, sinó una estona després, per part d’una patrulla de seguretat ciutadana i per la suposada coincidència amb la roba dels qui haurien llançat la pedra. Una vegada detinguts, els agents de paisà van dir que aquests joves eren als qui havien vist fer l’acció. Dimarts es farà una nova vista per a decidir-ne la possible llibertat i Alerta Solidària ha convocat una concentració de suport a l’Audiència de Girona. ‘Al nostre entendre, la coincidència en la vestimenta no és tal, per la qual cosa la identificació ens resulta més que dubtosa, i les declaracions dels agents de dins la furgoneta aporten molt poc sobre el llançament. Descriuen una trajectòria de la pedra molt poc versemblant’, explica Benet Salellas, l’advocat dels joves. ‘En tot cas, les lesions que presenten els agents són tan petites que no requereixen cap visita al metge més enllà de l’assistència la mateixa nit, i en un sol dels casos, pel SEM, en el mateix lloc dels fets.’ Salellas considera que, deixant de banda els indicis, la mesura de la presó provisional és desproporcionada perquè només es basa en aquests indicis i en el possible perill de fugida, pel fet de no tenir la nacionalitat espanyola, tot i ser residents. ‘Es tracta d’un argument insuficient, estigmatitzador i desproporcionat’, considera l’advocat. La Generalitat és acusació particular en aquests dos casos, en què ha comparegut en nom dels agents. ‘El paper de la Generalitat ha estat molt negatiu, exagerant els fets i, per tant, propiciant el relat oficial, del tot irreal. Alhora resulta absolutament contradictori que, per una banda, el govern de la Generalitat denunciï la repressió que ve de l’estat i digui defensar els drets civils i polítics i, per l’altra banda, participi com a acusació sol·licitant presó provisional injustificada i amb una motivació que només s’explica a partir d’una mirada racista’, afegeix Salellas. ‘Que la Generalitat no aprofiti qüestions així per mostrar formes de justícia menys repressiva i més respectuosa envers els drets produeix molta tristesa i molta indignació.’ Tampoc no tenen la nacionalitat espanyola Mouhcine, empresonat al Puig de les Basses, ni Mohammed, Ayoub i Ashraf, que han estat deportats al Marroc, el seu país d’orígen, després d’haver passat pel CIE de la Zona Franca de Barcelona. Tots tres van ser detinguts a Lleida juntament amb quatre joves magrebins més el 18 d’octubre. Ells neguen haver participat en les protestes. Segons la defensa penal d’Ayoub, el dia dels fets era a la plaça de Sant Joan de Lleida, al centre històric, esperant la xicota, quan va ser detingut pels Mossos d’Esquadra. Segons la versió de la policia, ell i la resta de joves van participar en diversos aldarulls, com ara l’incendi d’una marquesina i una cabina de l’ONCE. Ashraf i Mohammed també han denunciat a TV3 haver estat detinguts de manera arbitrària, el primer mentre era assegut en una plaça i el segon mentre s’allunyava dels manifestants. Ayoub i Acharaf, que com Mohammed no tenien permís de residència, van ser enviats directament al CIE. El jutge, en canvi, va decretar presó per a Mohammed perquè, en el seu cas, li imputava un atemptat contra l’autoritat. Tan bon punt alliberat, va ser traslladat al CIE de la Zona Franca i posteriorment deportat. Els encausats que continuen a la presó també podrien ser expulsats, i en alguns casos fins i tot s’han incoat expedients administratius d’expulsió. Però en el cas de Charles el seu advocat veu improbable que hagi de tornar als Estats Units: ‘L’estat espanyol normalment no paga vols d’expulsió als Estats Units. En podrien decretar l’expulsió, però no l’executarien. Llavors no podria regular la seva situació aquí.’ Plataformes com No en el Nostre Nom i col·lectius com ara Alerta Solidària han criticat que només restin empresonats els estrangers i l’ús de la llei d’estrangeria per a ‘dissuadir la protesta’. Aranda hi coincideix: ‘Al final l’aplicació del dret penal té un component, en certa manera, de racisme institucional, perquè mantenir algú en presó preventiva perquè es dedueix que voldria fugir només pel simple fet de ser estrangera és fins a cert punt racista. Si una persona ve aquí malgrat les dificultats és perquè potser vol estar aquí i no té incentius per a tornar al seu país.’ Més de sis-cents encausats Alerta Solidària ha denunciat que aquests darrers sis mesos s’han obert més de sis-cents casos judicials contra ciutadans que s’havien mobilitzat al carrer per protestar contra la sentència del judici contra el procés. Fa poc va informar que ja hi havia més de 200 investigats pel tall del Tsunami Democràtic a la Jonquera, que s’afegien als 350 investigats per les mobilitzacions contra la sentència. Durant els dies de manifestacions intenses la policia va detenir més de 240 persones, de les quals 30 van ingressar a presó preventiva. L’última detenció relativa a les protestes contra la sentència es va saber dijous. La policia espanyola, en col·laboració amb els Mossos d’Esquadra, va detenir un activista que havia participat en les protestes a Tarragona, a qui atribueixen un paper de ‘líder’. És investigat pels delictes de desordres públics, atemptat contra agent de l’autoritat i coaccions.

Summary: ‘Racisme institucional’: tres deportats i cinc empresonats encara per les protestes contra la sentència


MOSCOU, 28 (EUROPA PRESS) Rússia i Síria posaran en marxa aquest mateix dijous una operació humanitària a Alep, al nord del país, i s’obriran diversos corredors amb la finalitat que puguin abandonar la ciutat, controlada en part pels rebels, tant civils com insurgents, segons ha anunciat el ministre de Defensa rus, Serguei Xoigú. ‘Per ajudar els civils que han quedat atrapats en qualitat d’ostatges dels terroristes i dels combatents que hagin decidit deposar les armes, el Centre Rus per a la Reconciliació a Síria, conjuntament amb les autoritats sirianes, obrirà tres corredors humanitaris’, ha assenyalat Xoigú, citat per Sputnik. L’exèrcit sirià va anunciar aquest dimecres que havia aconseguit tallar totes les vies de subministrament als barris de l’est d’Alep, controlat pels rebels que lluiten per deposar el president Bashar al-Assad.

Summary: Rússia anuncia obertura de corredors a Alep perquè puguin sortir civils i combatents