El carrer del Cid de Bunyol, a la comarca de la Foia de Bunyol, es tenyeix de roig cada darrer dimecres d’agost durant la Tomatina, la festa popular més internacional del País Valencià. 22.000 persones es troben per llançar-se tomaques durant una hora. Fan una batalla espectacular, divertida i inofensiva que no té vencedors ni vençuts i que es destaca pel caràcter integrador, amb participants de tot el món. El ritual trenca la rutina de la ciutat durant uns moments, en un caos controlat per unes 1.500 persones entre organitzadors, voluntaris i més de 500 efectius de seguretat que treballen amb un pla de control, protecció i emergència gairebé únic. Avui hi haurà 30.000 persones a Bunyol. Aquests darrers anys, la participació havia decaigut, però s’ha recuperat amb uns 5000 bunyolers. Un 70% de de la població retira entrades, porta els camions o veu la festa a les balconades. La Tomatina costa uns 110.000 euros i en recapta uns 200.000 directament amb les entrades. En total, deixa més de 60.000 euros de beneficis directes. La batalla Els veïns i comerciants del recorregut cobreixen les cases i els locals amb plàstics per protegir-los de les tomacades. Abans de la batalla, a les deu del matí, es llança un primer coet per començar la cucanya, que consisteix a agafar un pernil situat dalt un pal ensabonat. I, a les onze, comença l’acte central, amb un altre coet que en marca l’inici. Els participants es protegeixen, sovint, amb ulleres de nadar o de bussejar i esperen l’arribada de les primeres fruites, enfervorits i entonant càntics. Unes quantes persones obrin pas als sis camions que, amb un interval de cinc minuts, transporten les tomaques i un grup de gent que, lligats a dalt del vehicle, les llancen entre la multitud. Enguany en llançaran 155.000 quilograms, 5.000 més que l’any passat. Al seu torn, l’organització i els efectius de seguretat proven de distribuir la massa ordenadament amb l’ajuda d’helicòpters i càmeres perquè no s’acumule en cap zona en concret i perquè tothom puga entrar al recinte. Alhora, recomanen de mantenir una distància prudencial amb els camions, no portar ampolles ni objectes durs, no trencar ni esgarrar samarretes, portar una fotocòpia compulsada del DNI i, sobretot, esclafar les tomaques abans de llançar-les. A més, prohibeixen l’entrada al recinte amb motxilla, bossa, càmera o qualsevol objecte que puga fer mal. Durant la festa, veïns i voluntaris llancen aigua amb mànegues i poals per alleugerir la calor i alliberar l’excés de tomaca que resta a la pell i a la roba de la gent. Amb tot això es forma un riu roig que inunda tot el recorregut mentre dura la batalla urbana. A les dotze es llança el coet de cloenda i comença la neteja del recinte amb la participació voluntària de la gent. Minuts més tard, tothom surt per rentar-se amb l’ajuda dels veïns, que els arruixen amb mànegues d’aigua, o bé a les dutxes que disposa l’ajuntament. La festa continua al carrer amb activitats diverses durant tota la vesprada. No és no L’ajuntament ha renovat la campanya contra la violència masclista i l’assetjament sexual arran de l’allau de participants. Els organitzadors aniran vestits amb una camisa violeta en homenatge a les dones assassinades a mans de les parelles o ex-parelles i, per primera volta, instal·laran punts violeta per a denunciar possibles agressions. Més que una batalla La Tomatina és l’acte més popular de la fira i festes dedicades al patró de la ciutat, Sant Lluís Bertran, i a la Mare de Déu dels Desemparats. Van començar el 24 d’agost i s’acaben el dilluns 3 de setembre. S’hi succeeixen activitats de tota mena: hi ha concursos de paelles, de samarretes, de xarangues, exposicions d’artistes locals, cercaviles amb bandes de música, jocs populars, trasllats del sant, concerts de rock, ofrena de flors i de fruites, cavalcada de mantons amb carrosses, comparses i els carrers enramats, festa de fang, discomòbils, misses, processó amb cant de goigs, la festa de ‘la Empalmá‘, castell de focs, mascletà, Tomatina Infantil, una mostra de tocs tradicionals de campanes i l’actuació del grup Revolver. La música La Tomatina compta amb una banda sonora pròpia: els càntics diversos de la multitud i les cançons dedicades a l’esdeveniment, com ara ‘La Tomatina’ del cantant valencià Tio Fredo; ‘La Tomatina de Buñol’ de Jose Manuel Muñoz, Celia Dávila i Alejandro Martín; i la cançó oficial de l’esdeveniment, ‘Todo del mismo color’ del grup Malsujeto, que es va popularitzar l’any 2008. Això a banda, les fires i festes de Bunyol ofereixen l’oportunitat de veure i sentir les societats musicals locals, dues de les bandes més prestigioses del País Valencià: el Centro Instructivo musical ‘La Artística’ i la Sociedad Musical ‘La Armónica’, conegudes popularment com ‘los Feos’ i ‘los Litros’, respectivament. El dissabte 1 de setembre és la festa de ‘el Litro’ amb una ofrena de flors, cercaviles i una gran cavalcada de filades mores, comparses i carrosses. I l’endemà s’hi farà ‘El dia de las músicas’: un concurs de cercaviles amb les dues bandes locals i més agrupacions d’arreu: Unión Musical El Arte de Sinarques, Sociedad Instructivo-musical ‘La Primitiva’ d’Alboraig, Centro Instructivo Musical ‘Santa Cecilia’ de Iàtova, Unión Musical Millarense de Millars, Unión Musical Santa Cecilia de Landete i Sociedad Unión Musical de Iàtova. Per acabar, totes participaran en una batalla de flors amb carrosses. L’aplicació de la Tomatina La festa compta amb l’aplicació per a mòbils Tomatina&Go, un joc de realitat augmentada per a descobrir el potencial cultural i artístic de la ciutat per mitjà d’un sistema de geolocalització. Els usuaris han de superar proves diverses que els porten als llocs més emblemàtics de Bunyol i, alhora, reben premis, com ara samarretes oficials o visites guiades. A més, l’aplicació informa dels serveis municipals i de l’agenda cultural. Origen espontani i transgressor La Tomatina va començar l’any 1944 de manera espontània i amb esperit transgressor, però hi ha hipòtesis discrepants sobre el motiu concret que la va originar. Es fa difícil discernir entre la realitat, el mite i la llegenda. La més estesa diu que un grup d’amics van esmorzar junts i van acabar a tomacades. Una altra explica que va ser un desafiament a les autoritats que passaven davant l’església i que va acabar amb una batalla de fruita i verdura agafades d’una parada de la vora. I una altra diu que llançaven les tomaques a un músic que tocava malament. La tradició es va repetir amb més o menys fortuna. A partir de l’any 1950 es van succeir les autoritzacions, prohibicions i sancions contra a la voluntat persistent dels veïns de repetir-la. L’any 1957, quan l’ajuntament prohibí de fer-la, els bunyolers van simular l’enterrament d’una tomaca amb una banda que tocava marxes fúnebres i una comitiva còmica de caire reivindicatiu. L’any 1959, el consistori va autoritzar la festa amb condicions: duraria una hora i es faria a la plaça del poble. Fou el primer control institucional de la festa fins que l’ajuntament se’n va fer càrrec, definitivament, l’any 1980. A poc a poc, la va dotar de caràcter turístic i va començar a popularitzar-se, hi va ajudar un reportatge de Televisió Espanyola, l’any 1983, que va dur una multitud de participants l’any següent. Després de tot això, va ser declarada Festa d’Interès Turístic Internacional, l’any 2002. Cultura popular i massificació L’acte de llançar-se coses entre la gent és un fet que es repeteix a diverses festes tradicionals amb significats diversos: la banyà de Xixona (Alacantí), els Enfarinats d’Ibi (Alcoià) i la desapareguda Festa de la Raïmà de la Pobla del Duc (Vall d’Albaida), entre moltes altres. La Tomatina de Bunyol és un exemple més de les festes que inclouen actes amb un procés de massificació creixent, com la Patum de Berga (comarca), les Falles de València, la Mercè de Barcelona, l’Aplec del Caragol de Lleida i les Santes de Mataró (Maresme), per exemple. Un fet que manté obert el debat sobre de la gestió de la participació ciutadana i de les festes populars que passen a ser producte turístic i de consum.

Summary: La Tomatina: caos organitzat


Unes cent cinquanta persones convocades pel Sindicat de Llogaters han ocupat una oficina de la gestora Azzam al carrer Pujades de Barcelona. L’entitat afirma que aquesta és la gestora d’un fons voltor anomenat Azora que posseeix milers de pisos. Els membres del col·lectiu han exigit de parlar amb algun responsable d’Azora per negociar els lloguers de dos-cents cinquanta famílies de Badalona, Terrassa, l’Hospitalet, Barcelona i Granollers, assetjades, segons el sindicat, per augments de fins al 80% de les quotes. Finalment, a les set del vespre, els Mossos d’Esquadra han desallotjat l’entitat. El Sindicat de Llogaters va començar a rebre denúncies a finals de l’estiu d’augments de lloguer ‘abusius’ a Badalona, i un cop els van fer públics van sorgir casos als altres indrets. L’entitat assegura que tots els afectats tenen en comú que els seus pisos pertanyen a Azora. En paral·lel el Sindicat de Llogaters reclama al govern espanyol que reguli els lloguers per evitar que aquesta situació arribi a afectar les 13.500 persones que viuen a pisos d’Azora. VERGÜENZA! El fondo buitre AZORA está desahuciando con violencia a las familias que han venido a pedir una negociación pacífica. Pretenden imponer subidas del alquiler de 80%. #TodasVsAzora#RegulaciónAlquileresYA pic.twitter.com/t3ZdG1JW2V — Sindicat de Llogateres i Llogaters (@SindicatLloguer) February 3, 2020

Summary: Els Mossos desallotgen l’oficina del fons voltor ocupada pel Sindicat de Llogaters


Xavier Melero, advocat de Joaquim Forn i Meritxell Borras, es va convertint en un dels advocats del moment. La gent segueix amb interès els seus interrogatoris punyents i concisos. Home d’una biografia personal molt interessant, fa més de trenta anys que es dedica a l’ofici i ha tingut clients de renom: de Jordi Pujol a Javier de la Rosa passant pel bomber Delta Zero. Però pocs judicis li han donat tant de renom com aquest. En aquesta entrevista, feta divendres al seu despatx de Barcelona, Melero repassa el judici, les tècniques que fa servir en els interrogatoris i el moment polític actual. —Heu dit que tenim possibilitats de guanyar el judici. Què voldria dir guanyar? —Sí. Ni rebel·lió, ni sedició. —I presó? —L’únic delicte fora de la rebel·lió i sedició que té presó és la malversació. A malversació no m’hi dedico gaire. S’hi dedica la meva col·lega, la Judit. I jo no la hi sé veure, tampoc. I de vegades em sap greu, no veure-la-hi. Perquè seria una mena d’escapatòria, per a ells. Si més no, que tinguin això. Però tampoc la hi sé veure. —Guanyar seria molt poca presó, i al cap de mesos, a dormir a casa? —Tocaria ni presó, fora de la malversació, que no l’acabo de veure clara. No me n’encarrego jo. Hi veig possibles desobediències pertot arreu. Hi veig moltes conductes que et poden semblar bé o malament. Però que no són al codi penal. Com una incitació als desordres públics. No hi és. —Conspiració per sedició? —Vas veient la prova i tampoc… Perquè per a una conspiració, la violència que planeges ha de ser exactament la mateixa. I de quina violència parlem aquí? Que a un policia li clavessin una puntada, o que un policia donés un cop de porra? Això passa a totes les manifestacions d’Espanya. I del món. —La cúpula dels Mossos ja ha declarat. Han afavorit Forn? On? Han perjudicat Forn? On? —L’afavoreixen en un punt essencial. A l’escrit d’acusació del fiscal et diu: era una rebel·lió, perquè aquests senyors comptaven amb un cos armat de disset mil efectius. La prova que s’ha practicat demostra que aquests senyors, tinguessin què tinguessin al cap, no comptaven amb un cos de disset mil agents. És ben evident. I això el beneficia. —En algun lloc els Mossos també el deuen haver perjudicat. On? —Hi ha un punt curiós. Hi ha un punt que diuen: Vam advertir els polítics dels riscs, i així i tot van tirar endavant. Llavors els poso davant un document, que és una acta de la prefectura de policia del 13 d’octubre, en què els comissaris parlen de l’advertiment dels riscs, els la llegeixo. ‘Es preveia un escenari de mobilitzacions pacífiques. I la nostra missió era compartida pels tres cossos policials.’ I tots em diuen: Sí, sí. —Com us els prepareu, els interrogatius. Abans sabeu si us trobareu un caràcter agressiu, covard, nerviós, calmat? En feu un estudi psicològic? —No. Gens. Però hi ha arquetips per a interrogar un policia. O una mestressa de casa. Jo sempre he cregut que amb el testimoni has de mantenir-hi un punt d’empatia. El testimoni no et pot odiar des del minut zero. En tu, hi ha de veure la possibilitat de trobar punts d’acord i tu has de donar-li vies de sortida. M’he trobat, aquests dies, molts guàrdies civils que han dit coses essencials per a mi. Això és possible quan veuen que no els vols fer mal. Que el teu paper no és agressiu. I pensa que un policia és un senyor habituat a interrogar ell, i no a l’inrevés. ‘Si Espanya no fa un esforç la gent com jo haurem de ser els primers i més lleials ciutadans de la nova República’ | Entrevista a Xavier Melero —I quina diferència hi ha entre entrevistar un guàrdia civil i una mestressa de casa? —El to és diferent. Amb un oficial de policia et pots posar més protocol·lari. És fàcil que ell detecti de seguida, i et pot funcionar, una relació de jerarquia. Són gent acostumada a la jerarquia. I ells veuen de seguida que estàs en una posició de comandament. I amb ells funciona. Els va bé parlar amb un comandament. En canvi amb una mestressa de casa has de baixar. Val més que baixis. I fugir de la terminologia oficial. Ah, i molt important. Tu has de saber exactament tot el material que té el testimoni. El que no pot ser és que el testimoni sàpiga més que tu. Aleshores vas venut. —També deveu saber si algú menteix o no. Pels gests de la cara. Sabeu llegir el llenguatge no verbal? —No és tan fàcil. Hi ha alguna pista. Silenci després d’una afirmació… Normalment la veritat útil, la transcendent, flueix de manera molt natural. Determinades afirmacions massa teatrals… Això ja és psicologia del testimoni. —Home i dona, hi ha diferència en el moment de declarar? —Sí. I sobretot quan qui interroga també és un home. Això que diré ara és políticament incorrecte: els homes no estan tan rígids i tenen més sentit de l’humor en els judicis. És més fàcil d’arribar a una interlocució més relaxada amb un home que no amb una dona. I això també passa amb els tribunals. Si el tribunal només és d’homes, pots acabar fent una broma. Si només són dones, de bromes poques. Un tribunal de dones és molt més seriós i molt més rígid. A darrere de tot això hi ha anys i anys de menysteniment professional que han rebut les dones. Quan les dones finalment arriben a posicions, poques bromes. I s’entén perfectament. —Per què en parleu tan bé, de Marchena? —El ciutadà que vegi aquest judici i es pensi que això és normal va equivocat. Que el president del tribunal doni explicacions de cada decisió i del perquè, no és normal. Normalment és ‘vostè calli’. I s’ha acabat. Que ningú no es pensi que quan els advocats anem al judici la primera cosa que ens trobem és que ens posin aigua al got. I explicacions dels perquès. Això és excepcional. —Això és la televisió? —Sí. I el seu tarannà. Jo hi havia fet alguna vista i és un home de tracte amable. I té un cos de jurisprudència de gran qualitat. I és fàcil de detectar la línia argumental de Marchena. És un home que allò que diu, ho diu a les sentències. —Per exemple? —Agafem una sentència de Marchena. 2015. Fets al Parlament de Catalunya: Aturem el Parlament. L’Audiència Nacional  absol tothom, dient que allò no és res. I que tothom té el dret de protestar fins al punt que vulgui. Que anar contra el dret de manifestació frena el dret de protesta, molt avantguardista. I Marchena al Suprem diu: Tot això està molt bé, però hi ha uns límits definits pel codi. I han impedit que diputats passessin i això té un retret jurídic que no es pot eludir. És molt curiosa aquesta sentència, perquè els defensors dels manifestants eren Gonzalo Boye i companyia. I a l’acusació particular, la Generalitat, i l’entorn del procés. I ara van junts. —Precisament Boye deia que en aquesta sentència Marchena crea jurisprudència nova. Parla de violència ambiental. —Cert. —Doncs en la sentència del Primer d’Octubre, els encolomarà violència ambiental. —Tot això és molt interpretable, però la sentència de Marchena crec que va a favor nostre. Amb la violència ambiental descrita per Marchena, ara per l’1-O ens trobarem davant un fet evident de desordres públics. Ni de rebel·lió ni de sedició. —Parlant de Boye, ell demana: per què no entren al TS la sentència alemanya, que ja va descartar la rebel·lió. —A Boye no l’entenc, quan diu això. De veritat que no. Aixeques la mà i dius: Vostès saben què diu la sentència alemanya? Ja es va dir a qüestions prèvies. Es va dir per escrit. I també es farà servir en l’informe de conclusió. Què vol, que ho preguntem als guàrdies civils que van declarar? Que els demanem per la sentència alemanya? No les entenc, aquestes manifestacions. Perquè la sentència alemanya hi entrarà. S’ha fet servir. I es farà servir més. Ho hem dit en qüestions prèvies. Ho hem dit a l’escrit de defensa, i s’utilitzarà. La idea rectora de la sentència alemanya inspira gran part de la meva estratègia de defensa. —Com? —L’entitat de la violència. Quina és l’entitat de la violència. I per què s’ocasiona. Però com no me la pengi a la toga, no sé què més s’hi pot fer. —L’advocacia de l’estat és ximple sense ser-ho? Va confosa perquè els testimonis acabin confosos. —No. El 70% de l’activitat processal dels advocats de l’estat són delictes contra la hisenda pública. I en segon lloc, defensa de funcionaris. Ara, posem-nos a fer d’acusació en un judici penal d’aquesta mena. No és la funció per a la qual estan més preparats. Jo veig que a mesura que avança el judici van agafant més to. —’Si Espanya no fa un esforç la gent com jo haurem de ser els primers i més lleials ciutadans de la nova República’. Això em vau dir fa mesos. I ara? —Continuo pensant-ho. Tingui raó qui tingui raó, en el contenciós català és clar qui té el poder. L’estat. I qui té el poder és qui ha de donar mostres de generositat i altura de mires. Li toca a ell. Encara que tingui raó. Jo crec que ha de venir de les instàncies polítiques. Però ha d’arrelar. Ningú més no ha d’estar en aquesta situació d’enfrontament i animadversió. Va haver-hi un greu problema polític que es va gestionar de la pitjor manera. Es van activar uns mecanismes policíacs condemnats al fracàs. No tenien cap possibilitat de prosperar. —No volien frenar el referèndum. El volien embrutar. —Tots els cossos policíacs que van operar l’1-O van tancar el 5%, dels centres. En total. El compliment de l’ordre era impossible. Absurd. I els mitjans que hi van posar eren els més idonis. El secretari d’estat, José Antonio Nieto, crec em va donar la clau. Ell em va dir: ‘No es tractava d’impedir el referèndum, sinó que quedés clar que no era un referèndum.’ Tu ho has dit. Que es digués que no era un referèndum. Perquè tots sabien que no el podrien evitar. Ho han reconegut tots. Els Mossos van dir que per envoltar els centres en calien 40.000. Nieto va dir 90.000. Impossible de frenar. —Si corri la veu, en farem un altre. —Ara diré una cosa, a partir d’una perspectiva que no és independentista. Tan poca confiança té l’estat en ell mateix? Tan poca que considera que no en té prou dient: això no serveix de res? És il·legal. No causa efectes. I era cert. El dia 1-O, a la nit, els jutjats de guàrdia de Catalunya eren oberts. I els detinguts entraven a les presons. I no passava res. —I no va haver-n’hi, de detinguts. —Cinc. —Impressiona també el nivell d’alguns guàrdies civils. —No em podeu dir això després d’haver vist la declaració de Castellví . Tu recordes l’acudit del Gila. Intel·ligència? Eing? Al final ho va arreglar, però el primer dia Castellví va dir que els Mossos havien advertit de la possible violència. Violència? Coses terribles. Però si tu agafes l’informe del 18 d’octubre de la manifestació constitucionalista que fa Intel·ligència dels Mossos… els riscos són els mateixos. Van anar a Societat Civil Catalana a dir que la desconvoquessin? En fi. —Sou star system independentista, ara mateix. —Tu creus? Veig que és molt efímer, tot això de la fama. Val més obtenir plaça d’advocat de l’estat. La veritat és que la gent és molt amable. Jo havia fet judicis vistos, però tant com aquest potser no. Quan vaig al mercat a comprar, algunes senyores que fan la compra em vénen a saludar. I a Madrid, dels contraris, em saluden igual. L’he vist per la televisió, i m’agrada molt com ho fa. Doncs moltes gràcies. Vostè té un gos preciós.

Summary: Xavier Melero: ‘El testimoni no et pot odiar des del minut zero’


Dolors Borau és nutricionista, escriptora i responsable de l’espai gastronòmic Sopa de Lletres, al barri d’Horta de Barcelona. Parlem amb ella sobre com mantenir una dieta sana, equilibrada i econòmica durant el confinament. Creu que aquesta situació es pot aprofitar per a millorar els hàbits alimentaris i retornar a les coses més senzilles i tradicionals. Contra l’angoixa generalitzada, recomana de cuidar molts els esmorzars, menjar proteïnes i aliments que activin el metabolisme i treballar l’autocontrol amb el menjar a partir de certes pautes, però sense renunciar als capricis. ‘Tothom té dret de tenir plaers!’, defensa. I més en un moment com aquest. —Com pot canviar els nostres hàbits alimentaris la crisi del coronavirus? —Quan era petita només ens deixaven triar què menjàvem el dia del nostre aniversari, només hi havia iogurts blancs, havíem de comprar la llet fresca… Els meus pares van passar la guerra i la postguerra, sabien el valor de l’escassetat. Tot això s’havia perdut, s’havia perdut la por de tot, però ara moltes coses canviaran. Hi haurà un moment de ressaca, de consciència de com de fràgil és tot. Sincerament, no necessitava aquesta crisi, no m’ha obert els ulls… Però hi haurà un canvi molt gran i cauran molts mites en l’alimentació. —Quins? —Anirem a l’essencial. Tindrem poques possibilitats de sortir i de tenir capricis. Haurem de ser austers en tot. S’ha arribat a teoritzar tant… Que si la fruita va abans o després del dinar, que si no es pot beure aigua, que si no hem de menjar carn… Tot això, quan tenim un problema tan gran, acaba en un segon pla. Quinze dies de confinament els passa tothom, perquè tothom té un rebost mínim, però si hem d’estar confinats fins al juny haurem d’organitzar-nos bé. I les persones que eren molt exigents amb segons quines coses ara es podran trobar que aniran a comprar i no hi haurà què demanen. Es podran mantenir els hàbits dels vegans i els vegetarians, però això remourà totes les opcions i tindrem menys llibertat de triar. No ho trobo positiu, però hi haurà un procés adaptatiu, perquè és una situació de catàstrofe que ens afecta a tots. —Pot presentar cap oportunitat? —Els qui deien que no tenien temps de cuidar-se, cuinar, comprar productes de proximitat i ecològics, potser prendrà consciència. L’excusa de no cuidar-se de vegades és el temps, i ara passem moltes hores a casa. Podem tenir una oportunitat per a repensar el pla d’alimentació. 'L'excusa per no cuidar-se a vegades és el temps, i ara passem moltes hores a casa. Podem tenir una oportunitat per a repensar el pla d'alimentació' —Quina dieta recomanaríeu durant el confinament, tenint present que baixa considerablement l’activitat física? —La dieta sempre ha de ser la mateixa, una dieta saludable, que és la que s’adequa a les necessitats de cada persona. Ha de ser variada i tenir, al llarg de la setmana, tots els ingredients dels grups dels aliments, amb molta rotació de plats i tècniques culinàries. I una cosa fonamental: amb les racions adaptades a les necessitats de cadascú. Si estàs confinat i, per tant, la teva activitat física ha minvat molt, l’única cosa que has de fer és reduir les racions. No pots menjar com si fessis com abans. —Com les hem de reduir? Un quart, la meitat…? —Cadascú sap el plat que es posa, i haurà de ser menys. Encara que pensis que et quedaràs amb gana, la cosa adequada és quedar-te amb la sensació que no estàs tip. Si normalment et poses un plat ple, ara deixa que et falti un dit pels marges, dues o tres cullerades menys de cada cosa. I una regla d’or: no repetir mai, de res. Tampoc en condicions normals. Aquest extra l’acostumem a metabolitzar en forma de greix. —El nombre d’àpats diaris també ha de disminuir? —Quan ets a casa, si tens certa angoixa, malestar, preocupació o avorriment, la tendència és mirar què pots picar. Generalment serà alguna cosa que doni satisfacció. Estranyament serà una pastanaga… Quan tens la necessitat d’omplir un buit, una tristor, la pastanaga no te l’omple, perquè no té la glucosa que fa pujar l’energia. Aniràs a buscar galetes, dolços, xocolata… Coses sense interès dietètic. Hem d’intentar fer, com a mínim, quatre àpats per a endreçar aquesta ingesta i no tenir la gana sobtada que fa que t’abraonis sobre allò que tens, sense control i buscant un plaer immediat. Has d’intentar no tenir baixades de glucosa, perquè així el món no serà tan trist ni ho veuràs tot tan negre. Quan estàs molt baix de glucosa, el to general de tot l’organisme baixa, també el psicològic. Per tant, cal esmorzar, dinar, berenar poquet i sopar lleuger. 'Quan tens la necessitat d'omplir un buit, una tristor, la pastanaga no te l'omple, perquè no té la glucosa que fa pujar l'energia' —Les hores del dia importen. —Per al metabolisme no són el mateix les primeres hores del dia que les últimes. Els humans estem dissenyats per a cremar més energia durant les hores de sol. Quan cau el dia el metabolisme es posa en espera. Per això hem de menjar els aliments més energètics durant les hores del dia. Tots els farinacis, que ens aporten més energia, els hem de consumir per esmorzar i dinar. —Quin és l’esmorzar ideal? —Per a molts ciutadans l’hora d’esmorzar és la més maltractada, per falta de temps. Si una cosa ens pot oferir el confinament és l’oportunitat de fer un esmorzar en família, bo i complet, que ens canviarà la gana de tot el dia. Fer un esmorzar amb tots a taula seria fantàstic! L’ideal és preparar un suc de taronja natural i tallar una peça de fruita a rodanxes per a tots. Això no vol dir menjar-se’n una de sencera, però sí un mínim que donarà moltes vitamines. La vitamina C és molt estimulant, desvetlla i dóna molta energia mental. A més d’això, el pa. No hi ha res com el pa. És farina, llevat, aigua i sal, zero greix. Cent grams de pa, que és un entrepà molt gran, són 265 quilocalories. Un croissant en són 400! Per tant, convé esmorzar entrepans o torrades, i el pa pot ser integral, que és més saciant, de llavors, de fibres… Pot ser amb pernil, llonganissa, formatge… S’ha d’anar variant. També amb mantega i melmelada. Per què no? I es pot donar pa amb xocolata als nens, que és més saludable que les galetes o els cereals ensucrats. —Molts adults també tenen l’hàbit de les galetes i els cereals… —Si els agraden molt poden esmorzar allò que comentava i afegir-hi un petit grapat d’aquests cereals. Passes amb menys, però igualment tens el plaer d’haver-ne menjat. Ara la gent té temps de fer tot això. I un esmorzar així es triga molt més a metabolitzar i pair que no pas els cereals o les galetes, que tenen molt més sucre, la metabolització és molt més ràpida i al cap de dues hores ja es té gana. Amb això aguantes perfectament fins a l’hora de dinar i passes el matí ple d’energia. I a tot això també cal afegir els lactis. 'Si una cosa ens pot oferir el confinament és l'oportunitat de fer un esmorzar en família, bo i complet' —Últimament tenen mala fama. —Han caigut en desgràcia, com els ous, i no ho entenc. És una cosa cíclica. Diuen que no hi ha cap mamífer que prengui llet en créixer, però tampoc no n’hi ha cap que llegeixi i escrigui. En èpoques de fam, els homínids només podien beure la llet de la cabra. Els qui van adaptar-se a beure’n, van sobreviure i els que no, selecció natural. Els descendents de pastors que van fer l’adaptació genètica per pair els làctics no tenim cap problema de beure llet. Però a algunes persones els crea molt malestar perquè no tenen aquesta herència genètica d’adaptació a la digestió de la lactosa en adults. En aquests casos no cal forçar, però si no, cap problema. També es diu que les algues, per exemple, tenen més calci, però el calci de la llet que va unit a les molècules de la vitamina D el fixem ràpidament als ossos. El de les algues, els fruits secs o els llegums ens costa molt més, i no l’absorbim totalment. No és una qüestió de quantitat, sinó de biodisponibilitat. —Continuem amb la dieta per al confinament. Després d’esmorzar què convé? —Potser no cal fer un esmorzar a mig matí, sinó dinar més d’hora, a quarts de dues. És el moment de fer plats que aportin energia perquè durant la tarda potser es juga amb els nens, es balla, es fa gimnàstica en línia… És el moment de fer aliments rics en farinacis: pasta, arròs, patates, llegums, cereals com la quinoa… I després la proteïna. Ara això està molt mal vist, però una alimentació saludable es basa en un primer plat a base de farinacis i un segon de proteïna: pollastre, peix, hamburguesa, truita… Menys els llegums, que podrien ser un plat únic. Els vegetarians han d’introduir proteïna vegetal. Si no mengem la proteïna, n’anirem coixos, i com que no fem gaire exercici, muscularment ens en podem ressentir. És molt important per als nens, també. L’hormona del creixement necessita proteïna. Quan hi ha fam no es creix, per això els nostres avis eren baixets… A més, si treus la proteïna i menges només un plat, segur que serà molt més abundant, amb massa quilocalories. Cent grams de carn són 100 calories, mentre que allò que aporten cent grams de farinacis en són 260 o 300. —I com s’han de repartir aquests farinacis durant la setmana? —Dilluns fas pasta, dimarts llenties, dimecres patates al forn, dijous arròs, divendres pasta, dissabte arròs, diumenge cigrons… Dues vegades a la setmana de cada cosa. També és interessant de preparar l’arròs i la pasta de manera que hi intervinguin les verdures. Si en comptes de comprar una salsa de tomàquet preparada fas un sofregit de ceba i tomàquet, amb una mica de carbassó, pastanaga o xampinyons, molt millor. Baixarà la quantitat de pasta i pujarà la de verdura. 'Si no mengem la proteïna anirem coixos d'aquest nutrient, i com que no fem gaire exercici, muscularment ens en podem ressentir' —Passem al berenar: quines opcions recomaneu? —Amb les criatures, es pot fer berenar-sopar, un berenar que sigui un sopar amb tota la família, com es fa a la resta d’Europa. Així no te’n vas a dormir amb la panxa tan plena. Fas un plat únic amb els nens: una sopa, una truita amb una torrada… I després els nens poden fer ressopó: iogurt, un got de llet… Si es fa berenar normal, hauria de ser a quarts de cinc, si s’ha dinat a quarts de dues. Convé un iogurt amb fruits secs, perquè tenen omega 3, antioxidants, fibra… Té bífidus i és molt recomanable per al bon funcionament dels budells, més en un moment com aquest, en què la manca d’activitat física pot provocar estrenyiment. També es pot menjar una peça de fruita o un got de llet. I els nens poden sucar dues galetes o posar-se un grapat de cereals, no passa res, però ha de ser contingut. Es podria aprofitar per sopar entre les vuit i dos quarts de nou. —Què hauríem de sopar? —Sopes o cremes de verdures, de carbassó, de carbassa, de porros, de xampinyons… La verdura de tota la vida, també: patata i mongeta tendra, patata i bleda, coliflor gratinada al forn, escalivada, espinacs… La verdura al vespre és ideal, perquè aporta molt poques quilocalories i no és carregada de glucosa. La patata bullida, a més, té moltes menys quilocalories que no la pasta. Després també convindria menjar una truita, un pit de pollastre a la planxa, una hamburguesa petita, un tall de peix al forn, a la planxa, arrebossat… Així afegim aquesta proteïna, que dóna una digestió més lenta i no fa passar gana. No te’n vas a dormir com quan menges només una poma i un iogurt, cosa que no aconsello ara. —Per què? —Perquè pot aportar molta tristesa. Necessitem un tipus d’aliments que ens activin el metabolisme i la termogènesi: sopa o verdura calenta, truita a la francesa… Això activa el metabolisme i vas a dormir amb més benestar intern. No són moments per a potenciar la tristesa, perquè ja ens ve de fora. 'Necessitem un tipus d'aliments que ens activin el metabolisme i la termogènesi' —Els dolços i els snacks en moderació poden ajudar a mantenir la felicitat? —Els preveig absolutament. Tothom té dret a tenir plaers! Allò que és menys necessari ens ve molt de gust. I com més ens castiga la vida, més de gust ens ve. Acceptem-ho i controlem-ho. Ara, hi ha un nivell d’angoixa brutal i potser no estem disposats a renunciar-hi. No cal renunciar-hi, però sí pautar-lo. Es pot introduir la xocolata a l’esmorzar, però no una rajola sencera, sinó quatre preses. Has de tenir el pacte amb tu mateix que ho compliràs. T’has de permetre els extres, però en els dies i moments que triïs, perquè si perds el control et sentiràs malament, i no cal que afegim més malestar. Per postres, sempre és millor la fruita, per més que diguin que s’ha de menjar abans, és bona sempre. Si vols unes postres dolces per dinar, potser és millor deixar-les pel cap de setmana. Amb coses com la pizza, si és de qualitat, cap problema. No és cap altra cosa que un farinaci amb tomàquet, verdures o pernil i amb el calci del formatge. —Però se solen menjar divendres o dissabte a la nit. No seria millor per a dinar? —És igual, també hem de ser feliços… Si tota la setmana has fet un sopar de verduretes, divendres o dissabte a la nit et pots menjar una pizza i beure una cerveseta. I combinar-ho amb unes patates xips i un bon plat d’amanida per a menjar menys quantitat de pizza. No et quedaràs amb gana i tindràs el plaer. 'Ara hi ha un nivell d'angoixa brutal i potser no estem disposats a renunciar als dolços, però hem de pautar-ne la ingesta' —Una altra qüestió és com cuinar i organitzar-nos tenint present que convé sortir poc a comprar. —Podem fer una graella de menús entre tots. Així sabrem què necessitarem aquella setmana i podrem calcular i anar a comprar amb la llista amb allò que cal, sense badar i tocar coses. Si tens un rebost petit, millor comprar oli i llet per només una setmana i no buidar els súpers, com s’ha fet. També pot ser una oportunitat perquè tothom participi en el procés culinari, una bona eina per a passar l’estona i enfortir vincles. —També pot ser un bon moment per a potenciar la cuina d’aprofitament? —Sí, ara l’haurem de fer cada dia. Agafar allò que no recordàvem que teníem al congelador. Si has fet verdura a la nit i te’n sobra, l’endemà la pots saltar amb un all laminat i uns trossets de bacó. Si t’han sobrat salsitxes, pots fer unes torrades al forn amb xampinyons i tomàquet. Si t’han quedat llenties, pots fer una mica d’arròs bullit i barrejar-les. Si tens una mica d’escalivada, pots fer una massa de pizza i tens una coca. Si a més tens una llauna de sardines, tens una coca de recapte. Si una fruita s’ha posat lletja es pot fer macedònia. Dotze maneres de lluitar contra el malbaratament alimentari —Ara hi ha temps per a cuinar més els llegums, també. —Requereix temps i estona. Cigrons i mongetes s’han de deixar en remull tota la nit, amb l’aigua sobrepassant-los. I cal posar una cullerada petita de bicarbonat, perquè faci més flonges les membranes i es cogui millor. L’altre gran secret és que sempre cal coure’ls amb l’aigua freda, si no queden durs. I cal anar traient amb una escumadora l’escuma que fan al principi. El llorer ajuda que no siguin tan flatulents i coure’ls amb l’olla a pressió ajuda a fer-ho més ràpidament. —La crisi del coronavirus implicarà problemes econòmics. De quina manera es pot tenir una dieta equilibrada sense aliments gaire cars? —Els llegums són un grandíssim recurs. Només que els combinis amb una mica de pollastre, xoriço o botifarra, la barreja de la proteïna vegetal amb la proteïna animal té tant valor biològic com un tall de carn gran, i a molt menys cost. La pasta de blat i el pa també tenen molta proteïna. Un tall de pa amb formatge per esmorzar té proteïna vegetal i animal, una barreja boníssima amb què han crescut moltes generacions. També és important l’aprofitament. —Però la carn i el peix alimenten molt i sovint són cars. —La carn no tant, perquè quan parlo de carn parlo de pollastre, gall d’indi, conill, porc… No solament vedella. El peix sí que picarà més, perquè la crisi arrasarà la pesca. Hi ha el recurs del peix congelat, que tampoc no és barat. Es pot fer menys vegades a la setmana, però mantenir-lo algun dia. Hi ha una proteïna molt barata i d’un valor bestial, que no hem tingut mai en prou prestigi: els ous. Si no tens cap malaltia i ets jove, pots menjar un ou diari. I si tens malalties, tres o quatre ous a la setmana. S’han tirat a terra totes les teories que diuen que provoquen colesterol. També es poden utilitzar llaunes de tonyina per a les amanides, però no cada dia, per l’alt contingut en mercuri. Les llaunes de sardina, que no tenen mercuri, també són un bon recurs. Haurem de tirar d’aquest rebost de les conserves que tenien els nostres avis.

Summary: Dolors Borau: ‘Hi haurà un canvi molt gran i cauran molts mites en l’alimentació’


Nil Monró explica que va ser el segon malalt pel coronavirus 2019 que es va detectar al Principat. Això va ser fa dues setmanes, però encara resta en quarantena, esperant que dos tests consecutius de detecció del virus (PCR) surtin negatius. Aquest és el protocol per a donar d’alta un infectat. Monró, de vint-i-dos anys, estudia publicitat i relacions públiques a la Universitat Autònoma de Barcelona i a les estones lliures es dedica a crear contingut de moda a Instagram, on acumula més de cinquanta mil seguidors. Per això va anar a Itàlia, on va assistir a la setmana de la moda de Milà. En tornant, va començar a sentir els símptomes, va telefonar al 061, li van fer proves a l’Hospital Clínic i li van confirmar que tenia la infecció. Ens respon a les preguntes aïllat en una habitació del Clínic. —Com us trobeu? —Ara estic millor, els símptomes van desapareixent a poc a poc. —Comencem pel principi. Com ho vau detectar, que teníeu coronavirus? —Tot just tornant de Milà, on vaig estar-hi quatre dies per assistir a la setmana de la moda, vaig començar a sentir un malestar general. Sobretot mal de cap i febre. Vaig trucar al 061 per demanar què havia de fer. Em vaig adreçar a l’Hospital Clínic, van avaluar el cas, em van aïllar i em van fer les proves. Hores després em van dir que la prova havia sortit positiva i que tenia la Covid-19. —Sabeu com us vau infectar? —La veritat és que no, suposo que en algun moment durant el meu viatge a Milà, però no en sé el moment exacte. —Què vàreu pensar quan us van confirmar que us havíeu infectat de coronavirus 2019? —Jo ja coneixia el coronavirus. Una de les meves millors amigues és xinesa. A l’estiu tenia previst d’anar de viatge amb ella i unes amigues. Estàvem pendents de la situació i al final vam decidir de suspendre’l. En aquell moment ni m’imaginava que em tocaria viure tot això en primera persona. Quan em van dir que la prova era positiva, em vaig espantar una mica. —És clar. —Creia que em dirien que el test havia anat bé, que sortiria negatiu i que tenia un simple refredat. No havia pensat mai que em trobaria en aquesta situació. No sabia què passaria a partir de llavors, estava desconcertat. El virus és nou i hi ha coses que encara no se saben amb un cent per cent de seguretat, per això és obvi que em preocupés. Però el doctor em va explicar que, essent jove, no tenia risc, i això em va tranquil·litzar. —Familiars i amics vostres els van haver d’aïllar? —Per sort, la gent del meu voltant està bé perquè quan vaig arribar a Barcelona, no vaig veure ningú i vaig anar directament a l’hospital. Tret d’un amic, que em va dut amb cotxe des de l’hospital i s’ha quedat dues setmanes en quarantena. —Quants dies fa que hi esteu, en quarantena? —Vaig començar el 25 de febrer. D’ençà que vaig arribar a l’hospital no he sortit d’aquí. Els professionals sanitaris m’atenen molt bé, estic molt content per la manera com aborden el problema i com em tracten. —Què és el pitjor d’estar en quarantena? Com s’afronta psicològicament? —Sóc molt positiu, no sabria dir-vos què és la cosa pitjor. Potser trobo a faltar sortir i fer mil coses al dia, perquè no estic mai quiet. Psicològicament, has de ser fort i entendre la situació, tenir informació a la mà per estar tranquil i mantenir la ment ocupada durant el dia. S’acabarà quan dues proves seguides surtin negatives. Suposo que ja em falta poc. —Com us poseu en contacte amb la família? —Hi parlo per WhatsApp i videotrucades per Facetime. Sempre els informo que estic bé, què menjo, quines proves em fan… —Per què vau decidir d’explicar el vostre cas a les xarxes? —Per diversos motius. En primer lloc, perquè els meus seguidors estaven preocupats i em demanaven contínuament si era jo la persona que havia estat infectada a la Fashion Week de Milà. Es van fer públiques les meves dades –edat i dates del viatge– i gent del meu entorn va lligar caps. Com a creador de continguts, he de ser transparent amb els qui confien amb mi. També em venia de gust informar en primera persona i aportar un punt de vista diferent del dels mitjans. Comunicado #coronavirus pic.twitter.com/czgeeCvFag — Nil.Monró (@nilmonro1) February 28, 2020 —Suposo que les xarxes són ara mateix la vostra finestra al món. Hi detecteu molt alarmisme o és raonable? —Hi detecto un cert alarmisme, sí. I a vegades sembla excessiu. El problema dels mitjans és que hi dediquen tant de temps que la gent ja no ho diferencia d’allò que és realment important. Escolta però no hi dedica atenció. En la prevenció, com ara rentar-se les mans amb sabó, la gent no hi pensa, i van directament al supermercat a comprar gel desinfectant. Hem de ser responsables i saber quan hem d’actuar. Està bé que fem broma, i jo mateix en faig, però recordem que el virus causa problemes greus. Al cap i a la fi, cadascú ha de ser responsable dels seus actes. Si visc amb la meva àvia de noranta anys, doncs potser no sortiré de festa o em prohibiré d’anar a llocs amb gaire gent per a evitar el contagi. No t’has d’esperar que el govern et digui que no surtis de casa. Si tu creus que pot ser perillós, fes tu mateix la quarantena i evitar els actes multitudinaris.

Summary: Quinze dies en quarantena pel coronavirus: ‘Psicològicament has de ser fort’


Les reaccions internacionals al procés d’independència de Catalunya arribaran abans de les capitals dels estats membres que no de les institucions europees. Ho diu el representant del govern de la Generalitat davant la UE, Amadeu Altafaj, que explica en aquesta entrevista que l’interès de partits polítics, parlaments i ambaixadors de diversos països europeus a Madrid ha anat creixent i han anat interpel·lant les autoritats catalanes sobre el procés cap al referèndum. Perquè el ‘referèndum o referèndum’ ha arrelat internacionalment. El referèndum català és a l’agenda, diu Altafaj. I indica un element de gran importància: la perplexitat creixent sobre com ha gestionat el govern espanyol el conflicte. —Quin impacte pot tenir el Brexit en el procés a Catalunya? —És l’enèsima confirmació que les tensions que hi ha entre el Regne Unit i Escòcia i les que hi ha entre Catalunya i l’estat espanyol haurien de trobar una sortida per mitjà del diàleg polític. El Brexit és una demostració que la UE ha d’encarar canvis geopolítics molt profunds i que ho fa sempre seguint uns mètodes basats en el diàleg polític. A ningú no se li va acudir de consultar el tribunal de justícia de les comunitats europees per veure què s’havia de fer i com s’havia d’interpretar l’article 50. —La topada amb Espanya per Gibraltar pot fer que el Regne Unit vegi amb més simpatia el procés català? —Crec que el Regne Unit té molts problemes, ara, començant pel Brexit. El cas català pot ser una variable més, i alguns poden estar temptats –i ja ho hem vist aquests dies– de fer servir la variable de Catalunya per a contestar les provocacions espanyoles sobre Gibraltar. Els catalans hem de ser especialment curosos de no ser utilitzats com a moneda de canvi. Això ja ha passat segles enrere en la història de Catalunya. —No pot ser positiu? —El context del Brexit pot tenir avantatges si el sabem aprofitar, perquè posa el cas català en una posició més visible i rellevant. Ens acostem una mica al context de la tardor del 2014, quan es va fer el primer referèndum escocès i quan la consulta catalana va entrar en la fase final. I cal aprofitar aquesta situació per sensibilitzar les capitals europees i les institucions de la UE que sempre és millor tractar de les qüestions a temps i no quan ja hi ha hagut una trencadissa. —Sempre hem vist Escòcia com un possible precedent, però ara, amb el referèndum, el precedent pot ser Catalunya. El Regne Unit ens pot veure per això com un problema? —El govern escocès ja ha deixat ben clar que no exclou la possibilitat d’un referèndum unilateral si persisteix l’oposició de la primera ministra britànica. No han esperat que hi hagués el referèndum català del setembre. Hi pot haver una interacció important, però que des de Catalunya no se’ns vegi com una pilota que va d’una teulada a una altra. És important que mantinguem la previsibilitat en els nostres actes: mantenir els calendaris, les ofertes de diàleg que s’han fet malgrat haver arribat al final del carrer. Però a escala europea no som pas al final del carrer. —I com ens veuen a Europa ara? —Veiem que hi ha una sensibilitat que es fa més palesa amb els intercanvis que tenim sobretot amb els ambaixadors estrangers a Madrid, i també en contactes que tenim amb parlaments nacionals. Clarament hi ha hagut un creixement exponencial d’aquests contactes. I fins tot ha passat al parlament europeu, que és un dels terrenys més difícils. Cada vegada hi ha més interès a fer-se una idea de què pot passar, no solament tenint en compte la versió del govern espanyol, que s’ha comprovat que no és fiable, sinó també amb les autoritats catalanes. —Hi ha més sensibilitat ara a Europa per a saber què farà el govern amb el referèndum? —En termes d’agenda setting polític, des de final de l’any passat i aquest començament d’any han estat crucial. El missatge de referèndum o referèndum ha arrelat. Ho hem vist en els informes que fan les grans agències de comunicació, els setmanaris internacionals de referència, les institucions financeres internacionals, també del sector privat, que en els seus calendaris, en els esdeveniments decisius del 2017, la gran majoria hi tenen el referèndum català. S’ha aconseguit una cosa molt important: l’existència política, que s’ha consolidat, i la gairebé certesa que hi haurà referèndum. —Una altra cosa és saber amb quines condicions es farà el referèndum. —Sí, però la determinació que el poble de Catalunya serà consultat en circumstàncies de tensió ambiental important per la pressió de l’estat espanyol l’ha assumida un gran nombre d’actors públics i privats en l’àmbit internacional. Fotografia: Jordi Carreño. —Sembla que el Brexit ha consolidat el fet que les capitals prenen més importància que no la Unió. Això ens afavoreix? És més fàcil de parlar amb les capitals que no amb Brussel·les… —Sens dubte. Però la gent no té aquesta percepció; té la UE una mica mitificada, per bé i per mal. Al capdavall, la UE continua essent un grup privat d’estats essencialment. I es nota molt, quan hi ha tensions, que el primer reflex és intergovernamental; s’ha vist amb la crisi dels refugiats, i ho veurem amb el Brexit quan la negociació s’engegui. —En relació amb la qüestió catalana, la Comissió podria prendre una posició difícil de tombar, i en les capitals la unanimitat és descartable; ni a favor de Catalunya ni en contra. Hi haurà debat. —Una raó de més per a la Comissió de no entrar en aquestes aigües tèrboles. Seria la primera que rebria. Una Comissió que es troba contra les cordes per l’austeritat, el Brèxit, la crisi dels refugiats…, la darrera cosa que vol és entrar en una picabaralla on seria la primera víctima col·lateral. —Per tant, els catalans haurien de presentar la batalla en els vint-i-set governs… —A les capitals. Ho veiem també en les reaccions que tenim en la nostra acció exterior. Els resultats més visibles són no tant en governs, que els és més difícil de prendre posició, sinó en parlaments nacionals i partits polítics. Cada setmana gairebé tenim una notícia de noves adhesions. Hem vist Die Linke, però en els parlaments nacionals hi ha el danès, el suís, a Irlanda, a Westminster recentment… El president Puigdemont ha anat als EUA i no ha tingut cap problema a entrevistar-se amb la persona que presideix el subcomitè d’Afers Europeus al Congrés… I n’hi ha més, que no surten als mitjans de comunicació perquè se’ns demana una certa discreció. —El diàleg és fluid? —Sobretot des d’aquest darrer any; amb l’etapa tan incerta de desgovern a Madrid va començar un procés d’inquietud i de cerca de fonts d’informació més àmplies que ens ha portat on som avui, en un diàleg molt fluid amb interlocutors d’Europa i de fora d’Europa. —El govern espanyol és vist com un factor de risc per a l’estabilitat a Brussel·les? —Sí. Crea perplexitat que no hi hagi una presa de control polític amb Catalunya. Els costa d’entendre que un govern amb majoria absoluta, que hauria pogut oferir compromisos sectorials i que objectivament el 2012 podia reprendre el control de la situació, no ho fes. I ara això ja no és realista. A fora els costa d’entendre com, tenint totes les eines a l’abast i un cert confort polític, el govern espanyol no hagi estat capaç de gestionar-ho políticament i hagi recorregut a qualsevol altre mitjà tret del diàleg polític: els tribunals, la guerra bruta, els cossos de seguretat de l’estat, la premsa amb els nivells deontològics més baixos…. fins i tot el bullying polític en política exterior, amb els països més vulnerables. —La UE es pronunciarà si l’estat espanyol intervé Catalunya? —Les reaccions vindran abans de les capitals dels estats membres que no de les institucions europees, i abans dels parlaments i partits polítics que no dels governs. Els governs comencen a desenvolupar les actuacions d’una manera més discreta, amb preguntes cada vegada més explícites i insistents sobre els diversos membres del govern espanyol. Cada vegada es fan més preguntes i cada vegada són més directes. Privadament. Però arribarà un moment que davant d’una situació que pot implicar un risc d’inestabilitat política i fins i tot riscs financers per a empreses dels nostres socis europeus, per a inversors, per a ciutadans d’aquest països, la pressió augmentarà i serà com més anirà més visible. —Quins són els països que veuen amb més bons ulls el procés català? —Ho podríem dir, però no ho diem gaire. No en una entrevista. És cert que hi ha un bon nombre d’estats de la UE que per la seva història però també per la qualitat de les seves democràcies s’interroguen, expressen perplexitat perquè això no es gestiona amb la política sinó amb la justícia. Fotografia: Jordi Carreño —I alguns d’aquests països són víctimes d’aquest assetjament polític que comentàveu… —En el cas dels països bàltics és evident. Un exemple és el que va passar a l’ex-primer ministre de Letònia, Drombovskis; l’operació matussera que se li va muntar amb un fals informe policíac que va acabar al setmanari Interviú. I això per exercir-li una pressió inacceptable. Aquests països viuen sota una amenaça certa de Rússia, i la protecció que l’OTAN els ofereix ha estat aprofitada per l’estat espanyol per ser-hi més present i per tenir un altre element a l’hora de fer palanca i evitar aquests possibles pronunciaments positius. —Margallo parlava dels favors que deu Espanya. Sabeu a quins favors es referia? —Això que deia Margallo era una cosa que ens trobàvem en el nostre dia a dia en l’acció exterior; en reunions que teníem tancades i vint-i-quatre hores abans saltaven sense cap explicació lògica; en actes convocats que es desconvoquen… Però és bo que els nostres interlocutors en tinguin confirmació de qui era el cap de la diplomàcia espanyola; confirma que utilitzava tot l’aparell diplomàtic de l’estat espanyol, el centenar d’ambaixades, per boicotar l’acció exterior d’una comunitat autònoma espanyola que, segons la constitució i el TC, pot tenir relacions exteriors i representació a l’exterior. Hi ha preguntes a fer al senyor Margallo i al seu successor, però també els parlamentaris d’aquests països haurien de demanar a quins compromisos van arribar amb el senyor Margallo a esquena dels parlaments respectius. I no són tan sols els països bàltics, sinó més països fora de la UE. —Teniu constància de reaccions de més països molests pel que va dir Margallo? —Ens consta. Aquest episodi demostra per què el canvi de Margallo per Dastis era un element cabdal: el canvi d’un polític difícil de controlar, fins i tot per la Moncloa, per un diplomàtic. Un diplomàtic segueix instruccions; no fa política en el sentit creatiu de l’acció política. Dastis és un bon diplomàtic, lleial i relativament eficaç. Garanteix que la política exterior es dissenya a la Moncloa i no al Ministeri d’Afers Estrangers. Dit això, el vaixell fa aigües en afers com el de Gibraltar i el Brexit, en què les pulsions d’alguns alts càrrecs i eurodiputats del PP defugen aquest control. —Malgrat les sortides de to, la diplomàcia espanyola ha estat efectiva? Us ha tancat gaire portes? —Al final no les tanca. De vegades fins i tot ens serveix de prova material d’allò que explicarem als llocs. Un exemple: l’acte del parlament europeu. El fet que es posi per escrit en un correu electrònic la petició als diputats del PP europeu per part del PP espanyol perquè no vagin a un acte del seu parlament és una demostració del que el president, Romeva i Junqueras van explicar aquell dia. És a dir, és inconcebible per a una democràcia de la UE que a un diputat li prohibeixin d’anar a escoltar un polític elegit democràticament d’un estat membre. Això no tan sols es fa, sinó que es posa per escrit i es distribueix. És cert que hi ha obstacles i que hi ha diputats que van deixar de venir a aquella conferència per no tenir problemes, però van enviar-hi els seus assistents i van estar encantats d’haver rebut els texts traduïts a diversos idiomes l’endemà de la conferència. Crec que aquestes actuacions són contraproduents per a qui les inspira. —Espanya té més maneres d’actuar, i té alts funcionaris en llocs estratègics de les institucions europees. —Els funcionaris europeus, i parlo amb coneixement de causa perquè hi vaig ser deu anys, han de servir l’interès general europeu. Dit això, fins i tot a la Comissió Europea hi ha molts funcionaris que no tan sols creuen sinó que exerceixen el fet que es tracta d’un club d’estats. I alguns amb un excés de zel, en el cas dels funcionaris espanyols. No solament a la Comissió, sinó al Parlament Europeu. Hi ha actuacions que no cal que siguin inspirades des de Madrid sinó que alguns funcionaris espanyols, per fer mèrits o perquè hi creuen, hi contribueixen activament dissuadint o fins i tot espantant responsables polítics de les institucions europees per mantenir una reunió o una altra. El fet que el president Juncker avui encara no s’hagi reunit amb el president de la Generalitat demostra fins a quin punt és fràgil la Comissió Europea.

Summary: Amadeu Altafaj: ‘Els catalans hem de vigilar de no ser moneda de canvi amb Gibraltar’


Avui al migdia han aparegut clavells vermells damunt les taules del jutjat número 13 de Barcelona. El jutge d’instrucció d’aquest jutjat, Juan Antonio Ramírez Sunyer (1947), és l’home de setanta anys que ahir va ordenar de detenir els catorze alts càrrecs del govern català. La majoria, avui, encara estan privats de llibertat. Doncs aquest matí algú ha pensat a omplir les taules del jutge Ramírez Sunyer de clavells vermells, un dels símbols de la lluita catalana en favor del referèndum. Les mateixes fonts judicials que han facilitat la fotografia dels clavells a VilaWeb indiquen que, així que el jutge ha vist els clavells, ha demanat de tenir un membre del servei de seguretat al jutjat número 13. El jutge Ramírez hauria de jubilar-se ara, als setanta anys, però va demanar d’allargar la vida laboral fins als 72. Li ho van concedir. Aquest és el mateix jutge que va ordenar d’interrogar Joan Ignasi Elena, del Pacte Nacional pel Referèndum, d’entrar al Teatre Nacional de Catalunya o de provar –sense èxit– d’encausar el director general dels Mossos per no haver evitat la xiulada a l’himne espanyol. Un perfil documentat d’aquest home el podeu llegir a la seva entrada a la Viquipèdia, i també en aquest perfil de la Directa. Ací es recorda que el jutge Ramírez Sunyer va fer detenir vint-quatre dies Sergi Rubia, un casteller de Barcelona, a causa dels fets de can Vies. La notícia de la Directa diu: ‘El magistrat que ara persegueix independentistes anys enrere va ser la bèstia negra d’anarquistes i okupes.’ Teòricament, la causa de l’1-O la instrueix el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, però en canvi les detencions d’ahir no són cosa seva, sinó del jutge Ramírez Sunyer. Aquest jutge investiga des del mes de febrer, i sota secret de sumari, els preparatius del referèndum, després d’haver admès a tràmit la denúncia presentada pel partit d’ultradreta Vox i l’advocat Miquel Durán contra el jutge Vidal. Ahir va ordenar les detencions d’alguns membres del govern que organitzaven el referèndum d’autodeterminació. I avui s’ha trobat clavells vermells a la taula.

Summary: Clavells per al jutjat número 13


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, sotmetrà a la decisió de la Junta de Portaveus de l’Ajuntament de Barcelona el fet de tornar a col·locar a la façana de la casa de la ciutat el llaç groc en solidaritat amb els presos sobiranistes, tal com ha explicat el regidor de BComú Joan Subirats en una entrevista de Catalunya Ràdio. Aquest serà una de les primeres qüestions de debat entre els dos nous socis de govern municipal, BComú i el PSC, perquè els primers van ser partidaris de col·locar-lo a l’anterior mandat, mentre que els segons no. Així mateix, val a dir que ERC i JxCat sí que hi són favorables i que formen majoria amb BComú, per la qual cosa el llaç groc podria tornar a la façana. Subirats, que ha explicat que serà tinent de batlle, també ha assegurat que l’ajuntament mantindrà les acusacions contra les càrregues policíaques del Primer d’Octubre. Ha confiat que Colau no solament podrà arribar a acords amb els seus socis, el PSC, sinó també amb ERC, i ha apel·lat a la seva condició de força d’esquerres: ‘Hi ha molts punts de coincidència amb les altres dues forces d’esquerres, el PSC i ERC.’ També ha defensat la col·laboració tant amb el PSC com amb ERC, malgrat les discrepàncies d’aquestes últimes setmanes amb els republicans: ‘La realitat és diversa i plural. No és el moment de governs monolítics.’ A més, ha plangut el regidor de JxCat Quim Forn, en presó preventiva del 2 de novembre de 2017 ençà: ‘Mantenim una bona relació amb Quim Forn. Em sap molt greu la situació en la qual es troba.’ Subirats ha explicat que Colau ja va signar ahir uns quants decrets provisionals perquè l’ajuntament comencés a funcionar i ha exposat que es dóna quinze dies per a acabar de tancar l’acord amb els socialistes mitjançant el qual entraran al govern. Ha afirmat que és ‘de suposar’ que Collboni, el cap del PSC a l’ajuntament, serà tinent de batlle. Ha afegit que és previsible que n’hi hagi quatre o cinc més, tal com al mandat anterior. Primer nomenament Colau ja ha nomenat nova gerent municipal. Serà Sara Berbel, fins ara Directora General de Barcelona Activa i gerent de Política Econòmica i Desenvolupament Local de l’Ajuntament. El nomenament de la màxima figura de l’estructura executiva municipal, és un dels primers decrets que ha signat Colau després de ser proclamada ahir batllessa. Berbel substitueix en el càrrec a Jordi Martí, que és des de dissabte nou regidor de l’Ajuntament. Colau ha destacat el perfil de Sara Berbel per liderar aquesta posició, fent especial èmfasi en la seva aposta per implantar polítiques feministes i d’igualtat.

Summary: Colau consultarà a la Junta de Portaveus si ha de tornar a col·locar el llaç groc a la casa de la ciutat


El president Carles Puigdemont ha respost a la confessió que fa l’ex-president espanyol Mariano Rajoy al seu darrer llibre. Rajoy hi diu que haurien aplicat el 155 per més que el 26 d’octubre del 2017 Puigdemont hagués convocat les eleccions, en compte d’haver fet la declaració d’independència. En un escrit a Instagram, Puigdemont diu que ‘cau un altre gran mantra contra nosaltres’. I afegeix: ‘No només ens van mentir després del referèndum de l’1-O sinó que feia més d’un any que preparaven d’amagat l’aplicació del 155.’ Heus ací el text sencer: «El 26 d’octubre de 2017 només era una sospita fonamentada; ara ja tenim la confirmació: mentre uns ens pressionaven per fer-nos creure una falsa voluntat de negociació, els altres anaven afinant la maquinària repressiva. Amb la confessió de M.Rajoy cau un altre gran mantra contra nosaltres. Però és fins i tot pitjor. No només ens van mentir després del referèndum de l’#1oct sinó que feia més d’un any que preparaven d’amagat l’aplicació del 155. Si repasseu l’hemeroteca, veureu la magnitud del cinisme. Un any dient que volien parlar, que ho aparquéssim tot perquè volien negociar, que si fèiem el següent pas, seria impossible el diàleg, que anéssim a Madrid a explicar-nos, que res de referèndum però que podíem parlar de modificar la Constitució, que si no declaràvem la independència, no hi hauria 155… però tot s’acaba sabent. Al final, el temps posa les coses –i les persones– al seu lloc. I en aquesta batalla nosaltres seguim dempeus, amb un aprenentatge impagable a l’esquena i més forts que mai. Seguim.’ View this post on Instagram El 26 d'octubre de 2017 només era una sospita fonamentada; ara ja tenim la confirmació: mentre uns ens pressionaven per fer-nos creure una falsa voluntat de negociació, els altres anaven afinant la maquinària repressiva. Amb la confessió de M.Rajoy cau un altre gran mantra contra nosaltres. Però és fins i tot pitjor. No només ens van mentir després del referèndum de l'#1oct sinó que feia més d'un any que preparaven d'amagat l'aplicació del 155. Si repasseu l'hemeroteca, veureu la magnitud del cinisme. Un any dient que volien parlar, que ho aparquéssim tot perquè volien negociar, que si fèiem el següent pas, seria impossible el diàleg, que anéssim a Madrid a explicar-nos, que res de referèndum però que podíem parlar de modificar la Constitució, que si no declaràvem la independència, no hi hauria 155… però tot s'acaba sabent. Al final, el temps posa les coses -i les persones- al seu lloc. I en aquesta batalla nosaltres seguim dempeus, amb un aprenentatge impagable a l'esquena i més forts que mai. Seguim. #NoSurrender ✊ #CatalanRepublic #FreeTothom 🎗 A post shared by Carles Puigdemont🎗 (@carlespuigdemont) on Dec 3, 2019 at 12:31am PST

Summary: Puigdemont reacciona a la confessió de Rajoy: ‘Feia un any que preparaven d’amagat el 155’


Desempallegar-se de l’Alguer, una volta coneguda, no és pas gens fàcil. Com una teranyina que avança i teixeix, lentament però amb força i sense aturar-se, l’Alguer sempre torna. I atrapa. Ja ho escrivia els anys seixanta Antoni Simon Mossa (1916-1971), el prestigiós arquitecte sasserès, un dels més grans sobiranistes sards (que, atenció, somiava uns Països Catalans federats amb Sardenya i Còrsega; per prendre’n nota): ‘Qui t’ha conegut una volta, mai no podrà allunyar-se de tu.’ Els algueresos, de fet, havent sopat, tot passejant per la muralla o caminant muntanya amunt pel carrer del Carme (que la italianització malda per convertir en Via Cavour), sovint s’acaben despenjant amb un ‘aiò, un darrer mirto, no?’. És a dir, vinga, va, una última copa. En concret, una copa de licor de murtra que, per als neòfits, i això ja ho ha dit més d’un, és probablement l’única beguda capaç, en una sola glopada, de concentrar de la manera més equilibrada i subtil possible totes les aromes i el sabor de la Mediterrània. Això sí, si és de fabricació casolana, molt millor. Fins i tot, la hipotètica caparra que se’n derivi, segons com, diuen que pot arribar a tenir regust de segle XIV, de batalla marítima a Port del Comte, de mestral barrejat amb aigua salada, màquia i fonoll. Simon Mossa també descrivia la ciutat de la següent manera: ‘L’Alguer no és una ciutat convencional i no pot tenir una història convencional com cap altre poble medieval de la llunyana, de la llunyaníssima més ben dit, Europa. L’Alguer és fora de temps.’ I això, precisament aquesta sensació de fora de context, de rara avis, tant geogràfica com temporal, és sovint la primera (o segona) percepció del visitant. Sensació que, de desconcertant, amb prou paciència, esdevé deliciosa. Com diu el poeta valencià Joan Elies Adell a la seva fantàstica Guia Sentimenal de l’Alguer, ‘és una de les poques ciutats mediterrànies en què el passat fa competència amb el present, el discuteix o el rebutja (…) i la realitat es confon amb la imatge imaginada del seu propi passat’. Sí, l’Alguer, a voltes, és també una ciutat tímida, confusa, en un dilema entre l’orgull i l’avergonyiment de sentir-se petita i sola o abandonada. Abandonada, sobretot, per un estat italià que des de sempre ha maltractat Sardenya sencera, oblidant-se que no és solament un paradís per a les vacances dels milanesos sinó que hi conviuen gent que hi fa vida i, a més, cultures ancestrals. I abandonada, també, per les línies aèries (gran campanya, okhu, la de la Plataforma per la Llengua, Volemvolar.cat) i, segons com, pels catalans mateixos. El port de l’Alguer. Autor: Paolo Calaresu Pino Piras, cantautor alguerès, imprescindible i sarcàstic a parts iguals, dedica una cançó a la ‘creació de la raça algueresa’ (podeu sentir-la al disc Un home del país (Spotify), de Claudia Crabuzza i Claudio Sanna). Piras diu, parlant de Déu: ‘Quan ha triat la raça algueresa ha pres la gent de cor moll, que no és ni furba ni mataresa, lis hi ha donat una terra de sol. Però… però… però… No sem cuits i no sem cruns, no sem sardus ni espanyols, no sem bells ni sem feus, ja sem fets com Déu vol!’ Autor: Paolo Calaresu L’Alguer és tot això, ben mesclat i xarbotat. És alhora estat italià, amb motxilles Invicta, ulleres de sol immenses i mòbils fluorescents, i terra medieval que sap vantar-se de tradicions catalanes ben arrelades i visibles, en l’arquitectura, la gastronomia, les festes, la toponímia… i amb un sorprenent ventall de poetes i cantants en la nostra llengua. Sorprenent, perdoneu-me, tenint en compte la petitesa de l’indret: a més de Sanna i Crabuzza, Franca Masu, Yasmin Bradi, Antoni Bal·lero de Càndia, Antoni Canu, Rafael Caria o Antoni Coronzu, tots contemporanis, i segur que me’n deixo més d’un. I tot això sense oblidar el ja esmentat Piras (1941-1989), mort prematurament i esdevingut un dels patrimonis que els algueresos llueixen amb més protèrvia. Això sí, qui la visiti un cap de setmana i amb una guia turística convencional a la mà corre el risc de topar amb una primera capa de la ciutat més propera a les Invicta que a cap altra cosa, més dissenyada per als turistes (els barcelonins ja sabeu de què parlo), probablement divertida, però que pot ser també terriblement decebedora i contradictòria. La recepta per a evitar-ho és senzilla: aneu a comprar al mercat, feu un aperitiu o una Ichnusa al Circolo Mariani, feu un salt a la barberia d’Àngel Maresca, sopeu a la Trattoria Caragol o a Lo Romaní, guardeu guia i mapa a la butxaca i perdeu-vos pels carrers de l’Alguer Vella, tot acabant amb una murtra tranquil·la asseguts a la muralla, qui sap si davant del monòlit dedicat a Salvador Espriu. Un monòlit, regal de Barcelona a l’Alguer amb motiu del centenari d’Espriu, en el qual hi ha esculpits, amb el martell i l’escarpa de Mario Nieddu, els versos de la primera part del poema ‘Per una suite algueresa’ que Espriu va dedicar a Rosselló-Pòrcel. La muralla de l’Alguer. Autor: Paolo Calaresu Amb un xic de sort, l’endemà ja us hauran convidat a alguna sobretaula indígena o a passar la tarda a la platja de l’Esperança o a la de les Bombardes per jugar a bitlles o a cartes, esperant la colgada del sol. I mentre feu tot això (i el que sorgeixi), pareu l’orella, parleu, pregunteu i canteu, sobretot, en català. La vitalitat de la llengua i l’hospitalitat alguereses, com a poc, us sorprendran, i molt. S’obrirà, llavors, com un tresor, l’Alguer que per a molts roman amagada. Com una droga, com un pany que dóna pas a una nova dimensió, tan real com imprevista, afrodisíaca, amb gust i flaire de llengua medieval i de murtra. És així que l’Alguer, encara avui, es transforma, potser inesperadament i de cop, i atrapa. I, a la llarga, sempre torna. I, cada vegada, és més forta. Com diu l’himne alguerès, profètic, obra de Ramon Clavellet (pseudònim d’Antonio Ciuffo, sasserès fill de napolitans i alguerès d’adopció) el 1906, ‘en lo sou gloriós camí Catalunya sempre avança; i, per tot hont passa, llança la llavor que ha de florir. O germans, no disperem! Catalunya està fent via. Prest arribarà lo dia en què tots renaixerem!’ Algunes recomanacions ràpides: Platges: – L’Esperança. Un cop a la sorra, aneu tant com pugueu a l’esquerra o a la dreta, però no us quedeu al mig. – Porto Ferru. Quedeu-vos o al mig, indret immillorable per a gaudir d’una posta de sol sobre el mar, o a la part més al nord, zona naturista i sovint buida. – Les Bombardes i Llatzaret. Cales esplèndides, especialment a primera hora del matí o als vespres. – També podeu caminar pel Cap de Caça i per les aigües transparents de Port del Comte mentre us imagineu les naus de Pere III el Cerimoniós en plena batalla contra els genovesos. Aquella batalla, al 1353, fou el principi dels quatre segles de dominació catalana a l’Alguer. Cap de Caça. Autor: Paolo Calaresu Àpats: A banda dels restaurants esmentats, a Sa Mandra podeu gaudir de teca algueresa no solament de qualitat sinó en plens estàndards sards, és a dir, en grans quantitats. Acabeu on acabeu, si voleu gaudir d’autèntica cuina algueresa o sarda, demaneu l’allada de peix (caçó amb una salsa picant d’all i tomàquet), culurgiones (raviolis de patata amb formatge d’ovella, ceba i menta), frègula de marisc (pasta ancestral de sèmola que es cuina com una paella), porceddu (porc acabat de néixer rostit al foc) i, encara que sembli increïble, el menjar blanc, com el de Reus, de postres. Tot plegat acompanyat de vi cannonau (varietat de raïm autòctona de l’Alguer) i pa carasau amb oli d’oliva. Per als més agosarats: Si un cop descoberta l’Alguer, us sobra temps, endinseu-vos a l’interior de l’illa (on, per cert, també hi ha rastres del domini català): Oschiri (on hi ha una esplèndida sagra (festa major) de sa panada), Tempio (on es pot visitar la casa de Fabrizio de André), Gorropu (on hi ha el sensacional i salvatge congost de Tiscali que donà nom al conegut portal d’internet), el golf d’Orosei, ja a l’est, amb platges espectaculars com cala Mariolu i Cala Goloritzè, a tocar de Baunei, i al centre i enmig de muntanyes, els pobles feréstecs de Fonni i Desulo. I per si algú va cap al sud, no feu un lleig i arribeu a Carloforte, paradís de la tonyina amb influència tunisiana (hi podeu menjar un deliciós cuscus amb tonyina, per exemple) i, entre més mèrits, sobretot culinaris, lloc d’origen del reconegut xef Luigi Pomata. I per acabar, per als escèptics, val la pena recordar, una vegada més, Espriu, que, amb bon criteri, escrigué: ‘A l’Alguer et trobes a casa, lluny de casa, quan a casa no et volen gaire’.

Summary: L’Alguer: ‘Aiò’, una altra murtra!


Junts per Catalunya ha posat damunt la taula la possibilitat que Carles Puigdemont sigui investit president de la Generalitat amb vot telemàtic, fet que permetria que el president romangués a Brussel·les i evités de ser detingut quan trepitgés territori de l’estat espanyol. Avui mateix, Carlos Carrizosa (Ciutadans) ha advertit que aquesta possibilitat era il·legal i que no ho permetrien. No obstant això, hi ha una possibilitat: la reforma exprés del reglament del parlament. Amb aquest procediment, Junts pel Sí i la CUP volien aprovar les lleis del referèndum i de transitorietat jurídica, però l’oposició va recórrer contra la reforma del reglament al Tribunal Constitucional espanyol (TC), que la va suspendre cautelarment. Ara, a final de novembre el TC va sentenciar que la reforma era constitucional i que calia incloure el dret d’esmenes dels grups parlamentaris. Així doncs, es podria tramitar la proposta del vot telemàtic per la via de màxima urgència una vegada constituït el parlament. La sessió constitutiva pot fer-se, a tot estirar, el 23 de gener, i en aquest cas la sessió d’investidura seria, a tot estirar, el 6 de febrer. Si el candidat a la presidència no fos elegit, hi hauria un termini de dos mesos més abans de la convocatòria automàtica de noves eleccions. El vot telemàtic també permetria que els partits independentistes conservessin la majoria absoluta en totes les votacions, atès que actualment hi ha tres diputats electes empresonats i cinc exiliats a Brussel·les. Una altra opció seria una reforma exprés del vot delegat, actualment limitat a casos de maternitat, paternitat i malaltia.

Summary: La reforma exprés del reglament avalada pel TC, una possible via per a investir Puigdemont


El gegant tecnològic japonès Sony ha anunciat que s’afegeix a Amazon, Nvidia, Ericsson i LG i no assistirà al Congrés Mundial de Telefonia Mòbil (MWC), entre el 24 al 27 de febrer a Barcelona, a causa de l’alerta sanitària mundial pel coronavirus. Avui també han anunciat la seva absència al congrés dues companyies més: l’alemanya Gigaset i les xineses Umidigi i Ulefone. En canvi, Huawei ha anunciat que sí que hi assistirà. A més d’aquestes empreses, Samsung, una de les companyies clau del congrés, ha anunciat que hi reduirà la presència de directius i personal. Arran d’aquesta cadena de baixes, l’organització tem que l’esdeveniment perdi molta força, tot i que de moment no ha parlat pas de suspendre’l. El govern també ha dit que no és previst que se suspengui ni es canviï de data. Sony ha penjat aquest comunicat a la seva pàgina web: «Sony ha seguit molt el desenvolupament de la situació arran del brot del coronavirus, pel qual l’Organització Mundial de la Salut va declarar l’emergència global el 30 de gener de 2020. Posem per sobre de tot la seguretat i el benestar dels nostres clients, col·laboradors i treballadors; per això hem pres la difícil decisió de retirar-nos del MWC 2020 de Barcelona. La conferència de premsa de Sony es farà a les 8.30 am (CET) el 24 de febrer al vídeo en el nostre canal de Youtube Xperia.» GSMA, l’organització del Mobile World Congress, ha anunciat noves mesures de seguretat per a prevenir el coronavirus. A la fira no hi podrà accedir ningú que hagi estat a la Xina menys de catorze dies abans –s’haurà d’acreditar amb el passaport o un certificat mèdic– ni qui provingui de la província xinesa de Hubai, epicentre del brot. Hi ha més mesures previstes per l’organització: establir controls de temperatura o exigir que tots els assistents certifiquin que no han estat en contacte amb ningú infectat.

Summary: Sony també es retira del Mobile World Congress a causa del coronavirus


La croada d’Albert Rivera contra la tesi del president del govern espanyol, Pedro Sánchez, s’ha convertit en un bumerang que amenaça de tornar-li el cop. El president de Ciutadans exigeix màxima pulcritud en els currículums dels seus rivals polítics i no li costa gens d’esmentar els casos de Cristina Cifuentes, Pablo Casado i Carmen Montón, com un dany més del bipartidisme que ha monopolitzat històricament la política espanyola. Tanmateix, ell no s’aplica aquesta higiene curricular. Les primeres ombres sobre el seu bagatge acadèmic van aparèixer la setmana passada, quan la rectora de la Universitat Autònoma de Barcelona, Margarita Arboix, va dir a ‘El matí de Catalunya Ràdio’ que Rivera no tenia la categoria de doctorand –tal com continua constant en la seva biografia a la web de Ciutadans–, perquè ‘actualment no està matriculat’. En una entrevista al diari espanyol ABC, Rivera ha volgut llevar importància a tot plegat, dient que era una simple qüestió de matisos. ‘Els matisos són admissibles, però no pot ser que algú digui que hi ha títols que no hi són. Doctorand no és cap títol, és una categoria’, diu. I afegeix que algun dia vol acabar el doctorat, el qual va deixar inacabat per la política, diu. La rectora de la UAB va deixar clar que a Rivera no li faltava la tesi i prou, per a ser doctor, sinó que simplement havia fet ‘alguns cursos’ del doctorat de dret constitucional. A l’entrevista de l’ABC, Rivera esmenta la segona peça del seu currículum que comença a trontollar: ‘Els meus pares em van pagar amb molt d’esforç la carrera, el màster d’ESADE i un doctorat que vaig abandonar.’ Segons la web del partit i del congrés espanyol, Rivera té un màster en dret. Un títol que va obtenir el 2002 a ESADE. Però resulta que aquest certificat és d’un títol propi del centre –tal com ja va explicar VilaWeb– i no pas d’un màster. Rivera va cursar la llicenciatura de dret a la Universitat de Ramon Llull – ESADE. Després dels quatre anys de carrera, va fer un any més a ESADE per a aconseguir una titulació privada també de dret (2002). En un comunicat, el centre ha explicat que amb la reforma de la llei orgànica d’universitats (2007) i la integració al pla Bolonya, ha deixat de donar el títol com a titulació privada. ‘A partir de la seva entrada en vigor, convertit el màster en titulació reglada, ESADE va deixar d’atorgar-la com a titulació privada i únicament la concedeix, com a titulació pròpia, per mitjà de la Universitat de Ramon Llull i d’acord amb la seva normativa específica’, explica el comunicat. Segons el ‘Compromís per a la regeneració democràtica‘ de Ciutadans, una mena de codi de bones pràctiques, el partit deixa clar que qualsevol càrrec ha de dimitir si menteix en el seu currículum. Concretament, és el punt número 3: ‘Cal apartar de qualsevol càrrec públic o de partit tot aquell representant que hagi falsificat el seu currículum o que hagi enganyat en relació amb la seva qualificació personal o acadèmica.’ Ara, el compromís no assenyala Rivera i prou. La portaveu de Ciutadans a l’Ajuntament de Barcelona, Carina Mejías, també ha maquillat el seu currículum i s’ha atorgat un bagatge acadèmic que no té. Segons que ha revelat Eldiario.es, Mejías presumeix a la web del consistori de tenir un màster en dret concursal de la Universitat de Vic (UVic) i un postgrau en dret de fundacions de la Universitat Internacional de Catalunya (UIC). Tanmateix, no té cap d’aquestes titulacions. En realitat són dos cursos de cinc crèdits i tres, respectivament. Un màster hauria de tenir, pel cap baix, seixanta crèdits i, en canvi, el curs que va fer a la UVic (2012) tan sols en tenia cinc. A la pàgina web del parlament, on va ser diputada fins al 2015, també deia erròniament que aquest curs era un postgrau d’especialització. Mejías ha defensat que no havia inflat el currículum, sinó que era un ‘error’ de l’equip que va notificar la informació a l’ajuntament. La croada acadèmica, doncs, ha topat amb el partit que l’havia instigada. Un partit que té mecanismes per a fer dimitir els càrrecs que falsifiquin el currículum. Ciutadans assenyala, però no es mira a si mateix.

Summary: D’ESADE a la UAB, a Rivera li esclata l’estratègia de furgar en els currículums acadèmics


Gustau Nerín (Barcelona, 1968) és antropòleg, especialitzat en l’estudi del colonialisme a l’Àfrica. Doctor per la UB, ha estat professor a la Universitat de Guinea Nacional, de Guinea Equatorial, i de la Universitat Paul Valéry, de Mont-real (Quebec). Ara torna a viure a Catalunya, després d’anys de viure a Guinea i al Brasil. És un dels antropòlegs més prolífics del país i, per més que sembli estrany, no és professor de cap universitat catalana. Nerín fa vint anys que elabora estudis sobre Guinea Equatorial i ha escrit llibres d’èxit, com ara ‘Blanc bo busca negre pobre’ (2011) i ‘L’antropòleg a l’olla’ (2010). Ara ha escrit ‘Traficants d’ànimes. Els negrers espanyols a l’Àfrica‘ (Pòrtic, 2015), on se centra en els negrers catalans i espanyols que es van instal·lar a la costa africana durant el segle XIX. —Per què justament el segle XIX és l’època d’or dels negrers catalans i espanyols? —Perquè els anglesos ho deixen. Ells, que havien estat una de les grans potències de tràfic d’esclaus, deixen un buit al segle XIX. Els nord-americans i els holandesos també se’n retiren. Per tant, els espanyols, i els catalans, fins aleshores absorbits per la potència naval dels altres, començaran una dinàmica a la qual abans no jugaven. —I per què els anglesos ho deixen, al segle XIX? —Hi ha controvèrsia entre els historiadors. Els més marxistes diuen que l’economia anglesa era més desenvolupada, i podien produir sucre més barat, i sense esclaus. Si aconseguien que ningú no fes servir esclaus, ells podrien produir encara més barat que ningú. Els interessava una modernització col·lectiva dels capitals. Però els darrers anys hi ha estudis que no ho veuen tan clar. No és clar que les elits angleses afavorissin la fi del tràfic d’esclaus, sinó que a Anglaterra hi havia un moviment abolicionista molt potent. Un moviment que es basava a dir que tots els homes eren germans. I organitzaven, per exemple, una cosa que sona tan moderna com el boicot al sucre produït amb esclaus. Era un moviment molt efectiu, que funcionava als barris, les escoles, les associacions d’obrers, i que aconseguiria de pressionar molt el parlament. La participació catalana de negrers a l'Àfrica percentualment potser és més forta que la resta, però no és majoritària. —Els tres ports negrers més importants del Regne d’Espanya, quins són? —Cadis, Barcelona i Santander. El primer, i amb diferència, és Cadis. S’explica perquè queda més a prop de l’Àfrica, però sobretot perquè té Gibraltar a tocar. I les principals mercaderies que es fan servir per comprar esclaus són mercaderies que vénen d’Anglaterra: armes, teles, eines i alcohol. Si tenies aquestes mercaderies angleses, podies comprar esclaus. —Què és un factor, i una factoria? —Un factor és un europeu que s’instal·la a la costa africana. Hi porta mercaderies europees, com hem dit sobretot britàniques, i en canvi en rep esclaus. La factoria és un edifici. Algunes poden ser un edifici sol, algunes altres són un conjunt d’edificis, trenta o quaranta. És on guarden els esclaus. Les factories funcionen perquè el tràfic d’esclaus és prohibit i per tant interessa que els vaixells que arriben no perdin temps buscant esclaus. Com més de pressa, millor, que tenien por que els vaixells anglesos els descobrissin. Aquestes instal·lacions van créixer moltíssim per guanyar temps amb l’embarcament dels esclaus. —Quina és la importància dels catalans en relació amb els negrers d’Espanya? —En el cas dels negrers situats a la costa africana, el volum és molt repartit. La participació catalana de negrers a l’Àfrica percentualment potser és més forta que la resta, però no és majoritària. En absolut. A mi m’ha sobtat la gran quantitat de negrers de Cadis, i de Maó, instal·lats a la costa. Quan mirem, en canvi, la xarxa de vaixells que travessen l’Atlàntic, els catalans s’hi noten més. Els catalans tenien una part important del negoci navilier espanyol i colonial, i això també es tradueix en el cas dels vaixells d’esclaus. Però dels negrers que hi ha instal·lats a la costa africana, que és d’això que tracta sobretot el llibre, aquí la presència catalana no és molt superior. —Maó? Per què tants negrers són de Maó? —Una part s’explica perquè molta de la gent que es dedicava al tràfic d’esclaus provenia del món mariner. Però no ho explicaria tot. Potser, apunto, perquè des de Maó es tenia un fort coneixement del món anglòfon, clau en el tràfic d’esclaus. Finalment, tal vegada hi havia una xarxa de gent de Maó que es promocionaven entre si mateixos. Jo no he acabat d’entendre per què hi ha un percentatge tan elevat d’esclavistes de Maó. —Els negrers Vidal Quadras hi surten poc, al llibre. —Hi ha dos negocis clarament diferenciats, en l’esclavisme: el negoci dels vaixells que van de banda a banda de l’Atlàntic transportant esclaus, i els negrers que es van instal·lar a la costa africana. Dels primers, els individus que tenen vaixells, no es detecta que gaires tinguin factories. Són els Vidal Quadras, Mazorra, Baró de Blancharts. Aquests grans noms del tràfic d’esclaus no apareixen a la costa africana, que és allò de què parlo al llibre. Aquesta gent fa diners transportant negres, no pas comprant-los a la costa. M'han sobtat molt els germans Rovirosa. Són negrers de Vilanova que s'instal·len al Brasil. Però passen temporades al Gabon i al Congo. Tenen una xarxa esclavista increïble. —Quins són els perfils de negrers catalans que us han xocat més? —M’han sobtat molt els germans Rovirosa. Són negrers de Vilanova que s’instal·len al Brasil. Però passen temporades al Gabon i al Congo. Tenen una xarxa esclavista increïble. Es dediquen a portar vaixells que s’instal·len a la costa africana, on es passen un munt de temps, que tenen contactes a Cuba, al Brasil. I el fet que més em sobta és quan es mor el germà gran, en Francesc, i el seu germà petit, Ramon, que s’ha dedicat tota la vida al tràfic d’esclaus, és estafat pels seus socis. Aleshores se’n va al cònsol anglès a l’Havana i denuncia els estafadors. En canvi de diners. Aquest, tot ho feia per diners. I es presenta com un alliberador dels negres! —Qui més? —Mas i Calçada. Un individu de l’Empordà, de Sant Feliu de Guíxols. Treballa per a un altre català de Sant Feliu, que és a Marsella. Antoni Vidal. Mas i Calçada se’n va a Zanzíbar. I es dedica simultàniament a fer tràfic d’esclaus de Zanzíbar cap a les illes franceses, com La Reunión, on hi havia plantacions de canya de sucre. I alhora fa tràfic d’esclaus cap a Cuba. Tant juga amb els francesos com amb els espanyols. Molt sorprenent, que treballés amb els francesos. Això trenca la idea que podríem tenir un triangle Espanya – Cuba – punts d’Àfrica. No. Els esclavistes, els trobem a tota la costa africana, no en alguns punts. Són gent que compra mercaderies a Anglaterra, lloga vaixells a Gènova, els vaixells s’asseguren a Nova York i les tripulacions són franceses (però n’hi ha que tenen xinesos, filipins…). És una xarxa totalment globalitzada. Per tant, com Mas i Calçada demostra, és una cosa molt més global que no ens pensem. —Quin origen social tenen els traficants d’esclaus? —La gran majoria eren individus amb molts possibles. I no es podia crear una factoria al continent africà si no tenies molts recursos. La majoria, si no són de l’alta burgesia són benestants. Gent benestant. Les factories en general tenen suport de capitalistes potents. De tant en tant, això sí, apareixen aventurers que munten petites factories i mouen petites quantitats d’esclaus. Però el perfil de la gran factoria necessita un suport financer. —Interpreto que és un món d’homes. —És un món absolutament masculí. Hi ha una llegenda sobre Pedro Blanco, el negrer espanyol més famós. Un malagueny que va acabar morint a Barcelona. Es diu, sembla que és cert, que Pedro Blanco vivia amb la seva germana a la factoria negrera. Però del paper de la seva germana no en sabem gairebé res. —El paper de la monarquia espanyola, fins on arriba? Cobraven imposts d’aquests negocis? —És obvi que hi ha una protecció de les autoritats cap als negrers. Era impossible que s’organitzés aquest negoci massiu sense que les autoritats sabessin res. És clar que la diplomàcia el defensa. O que militars espanyols que havien capturat esclavistes acaben essent castigats per fer complir la llei. Hi ha negrers protegits pel governador de Cuba. Hi ha una cosa absolutament significativa: els acords amb Anglaterra estableixen que tots els esclaus introduïts a Cuba després del 1815 havien de ser alliberats. Això sí, s’havia d’aplicar la mesura que demanaven els anglesos: un cens d’esclaus. Amb un cens d’esclaus es podria saber quins havien arribat després del 1815, i alliberar-los. Això hauria significat la fi del tràfic d’esclaus immediat, perquè ningú no els hauria comprat si sabies que els podies perdre. Doncs tots els esforços del govern espanyol, fins a la fi, va ser impedir el cens d’esclaus. La garantia major per posar fi a l’esclavatge era aquest cens d’esclaus. Hi havia una coordinació entre les elits africanes i els mercaders d'esclaus europeus —Un tòpic que el vostre llibre trenca: els blancs no eren els únics involucrats en el tràfic d’esclaus. Els blancs necessitaven l’ajut de les elits negres. —Sí. De fet, el tràfic d’esclaus es fa en un moment que el continent africà encara no ha estat colonitzat. I per tant no són territoris de dominació europea, sinó sota sobirania africana. Els blancs han de negociar amb els caps locals, que els fixen impostos per cada esclau, per exemple. Els blancs compren esclaus que han esclavitzat africans. La força militar que tenien els negrers a l’Àfrica era molt petita, i la forma d’assegurar el tràfic d’esclaus continu, i que arribessin centenars de milers, milions de persones a Amèrica, era el comerç. Hi havia una coordinació entre les elits africanes i els mercaders d’esclaus europeus. —A l’Àfrica hi ha autocrítica sobre aquest fet? —No. En absolut. Alguns encara diuen que els europeus venien i segrestaven els negres per fer-los esclaus. Manipulació tremenda. És un pensament molt incòmode, que genera molts debats, a l’Àfrica. Hi ha descendents d’esclaus que reivindiquen la seva memòria com a esclaus esclavitzats per altres africans. Es queixen d’una mirada esbiaixada: la que condemna l’esclavatge als EUA i no mira l’esclavatge propi, al continent africà, i entre africans. —Quins negres eren esclaus i quins no? —Depèn de les societats. En la majoria, eren fills d’esclaus. En algunes altres eren homes joves, els que es venien millor. En algunes, gent de pobles veïns, perquè hi ha guerres entre pobles africans que esclaten precisament per aconseguir esclaus, que després vendran als blancs. Són guerres entre ètnies diferents, o entre clans de la mateixa ètnia. —També hi ha esclaus pel deute econòmic. —Tradicionalment, era un dels mecanismes més habituals. Quan ja no podies pagar un deute econòmic, tu mateix et converties en ostatge del deute.

Summary: Gustau Nerín: ‘M’ha sobtat la gran quantitat de negrers de Maó que hi havia a l’Àfrica’


La nova presidenta del Gremi de Llibreters de Catalunya, Maria Carme Ferrer, ha encapçalat la conferència de premsa dedicada a comentar les expectatives amb vista a Sant Jordi, acompanyada del president de la Cambra del Llibre de Catalunya, Patrici Tixis. En l’acte s’han destacat dos elements. En clau interna: el gremi ha treballat conjuntament amb la Generalitat i l’Ajuntament de Barcelona per guanyar espai per a la festa i mirar de racionalitzar una mica més el centre de Barcelona i evitar aglomeracions, i ha reforçat la seguretat. I en clau externa: amb el suport de l’Agència Catalana de Turisme, coincidint amb l’Any del Turisme Cultural, la festa de Sant Jordi se celebrarà en 150 ciutats del món de 25 països. Guanyar espai al centre de Barcelona L’any passat, el dia de Sant Jordi, la Guàrdia Urbana de Barcelona va comptabilitzar que hi havia a la via pública, en hora punta, entre 1,2 i 1,5 milions de persones passejant per la Rambla, la Rambla Catalunya i el passeig de Gràcia. Són els trams que concentren el 66% de les parades de la ciutat. Per això, enguany s’ha treballat per millorar la mobilitat, minimitzar les aglomeracions i prendre les mesures de seguretat i d’antiterrorisme pertinents, per afavorir que la gent arribi a les parades, que les famílies puguin passejar amb infants, etc. Entre les mesures preses, s’habilitaran quaranta metres més al carrer del Consell de Cent, entre la Rambla de Catalunya i el passeig de Gràcia. També s’allargaran vuitanta metres de la Diagonal, del passeig de Gràcia en amunt. S’augmentaran, doncs, els connectors transversals i en l’espai de la Rambla de Catalunya i el Consell de Cent es crearà una mena de plaça de parades, com a prova pilot. Alhora, la festa continua creixent cap als Jardinets de Gràcia i es manté l’espai del passeig de Sant Joan, especialitzat en el llibre infantil i juvenil i el còmic. Tendències Els responsables del sector del llibre esperen que sigui un bon Sant Jordi, pel fet que serà un dilluns laborable, amb un cap de setmana just abans, que repartirà les vendes. Diumenge, la majoria de llibreries obriran, sobretot les de Barcelona. Editors i llibreters preveuen de repetir la facturació de 21,8 milions d’euros de l’any passat. Tant Maria Carme Ferrer com Patrici Tixis han insistit a minimitzar la importància de la llista dels més venuts, que només representa el 4% de les vendes de la diada i els dies del voltant. I defensen que és una festa on es ven també molt llibre de fons. Entre les tendències, han destacat els llibres vinculats al procés d’independència, la novel·la negra i també les obres sobre el moviment feminista, a més de la literatura escrita per autores. També han desmentit un rumor segons el qual el primer trimestre de l’any la venda de llibres havia caigut d’un 16% en relació amb l’any passat. Tixis ha explicat que no es podia fer la comparació amb els tres primers mesos perquè enguany Setmana Santa havia caigut més aviat, entre més variables. I la presidenta dels llibreters ha negat categòricament que hi hagi hagut aquesta caiguda de les vendes.

Summary: Per Sant Jordi, Barcelona guanyarà espai per a evitar aglomeracions


La policia russa ha detingut centenars d’opositors a Moscou per haver-se concentrat sense autorització en diferents punts de la ciutat. Protestaven per la detenció de tots els candidats opositors a l’ajuntament. Els activistes han adoptat ‘L’estaca‘, de Lluís Llach, que s’estén com a himne d’oposició al president rus, Vladimir Putin. Vegeu tot seguit un vídeo dels informatius de la televisió alemanya que ho testimonia: No és pas la primera vegada que la cançó de Llach s’adopta com a himne de lluita més enllà de les nostres fronteres. També va passar amb Solidarnosc, a Polònia. Heus ací la versió que en va fer el compositor francès Jean Michel Jarre en homenatge al sindicat polonès:

Summary: L’oposició russa canta ‘L’estaca’, de Lluís Llach