Un grup important de metges catalans ha enregistrat tot un seguit de vídeos en què demanen als ciutadans que no tinguin por diumenge, a l’hora d’anar a votar. S’hi apleguen les opinions de tota mena de metges. Alguns són molt coneguts, com ara el cardiòleg Ramon Brugada; el director de l’institut de recerca sobre la SIDA, Bonaventura Clotet; el doctor Xavier Estivill, una de les autoritats mundials en el camp de la genètica; i Oriol Porta, cap clínic de Ginecologia de l’Hospital de Sant Pau. Heus ací el vídeo de resum de totes les intervencions: També podeu veure els enregistraments de cadascun dels participants. La llista completa de signants és aquesta: Pere Rimbau: cap de Servei d’Urgències de l’Hospital Josep Trueta, Imma Sau: pediatre Xavier Bigata: dermatòleg. Hospital de Mataró Bjorn Lemby: anestesiòleg. Hospital Santa Caterina de Salt Albert Barberà: investigador. Cap de l’Institut d’Investigació Biomèdica de Girona (Idibgi) Aïna Rodríguez Vilarrupla: coordinadora Biobanc Institut d’Investigació de Girona (IDIBGI) Carme López: digestòloga. Hospital Universitari Doctor Josep Trueta de Girona Esther Fort: digestòloga. Hospital Universitari Doctor Josep Trueta Xavier Aldeguer: digestòleg. Cap Digestiu Hospital Universitari Doctor Josep Trueta i Santa Caterina Girona-Salt Josep Vidal: metge de família David Dalmau: cap unitat VIH/SIDA. Hospital Universitari Mútua de Terrassa Roser Vega: digestòloga. University College London Oriol Duch: especialista en medicina preventiva i salut pública Anna Carreres: especialista en medicina interna. Cap d’Urgències de l’Hospital Germans Trias i Pujol de Badalona. Membre de la junta de govern del COMB Anna Olivé: psicogeriatra Adriana Bataller: anestesiòloga. Membre de la junta de govern del COMB Xavier Saura: ginecòleg. Director mèdic del centre de reproducció assistida FecunMed Jaume Roigé: cap del Servei d’Anestesiologia i Reanimació de l’Hospital Vall d’Hebron Xavier Queralt: cap del Servei d’Anàlisis Clíniques de l’Hospital Universitari Doctor Josep Trueta de Girona Antoni Trilla: cap d’Epidemiologia de l’Hospital Clínic. Professor de la UB. Membre de la junta de govern del COMB Carles Herrero: generalista Antoni Borrell: responsable de la Unitat de Diagnòstic Prenatal. Hospital Clínic. Ia Jaumà: metge de família Josep Vilaplana: anestesiòleg de l’Hospital Josep Trueta. President del Col·legi de Metges de Girona Pere Joan Cardona: cap de la Unitat de Tuberculosi Experimental. Emprenedor. Hospital Universitari Germans Trias i i Pujol de Badalona Josep Palau: ginecòleg. Hospital General de Granollers. Anna Viladiu: metge de família Jordi Jové: metge de família. Professor de la URV Àngels Escorsell: heapatòloga. Hospital Clínic Albert Maroto: cap del Servei de Radiodiagnòstic. Hospital Universitari Doctor Josep Trueta de Girona Vicenç Montserrat: uròleg. Hospital Universitari Doctor Josep Trueta. Francesc Figueras: ginecòleg Montserrat Palacio: ginecòloga Oriol Sunyer: catedràtic de Microbiologia i Immunologia de la Universitat de Pennsylvania, Philadelphia (EUA) Bonaventura Clotet: cap de la Unitat de SIDA de l’Hospital Germans Trias i Pujol de Badalona Lluis Guerrero: cirurgià càrdio-vascular Salvador Macip: metge investigador a Leicester Bernat Ollé: CEO Vedanta BioSciences Harvard Josep Gatell: cap de la Unitat d’Infeccioses i SIDA de l’Hospital Clínic Ramon Brugada: investigador, cardiòleg. Professor de la Universitat de Girona. Hospital Josep Trueta. Idibgi Xavier Estivill: investigador del Centre de Regulació Genòmica de Barcelona Oriol Porta: cap clínic de Ginecologia. Hospital Sant Pau. Dr. Josep Vilaplana Dr. Antoni Trilla Dra. Esther Fort Dr. Josep Palau Dr. Francesc Figueras Dr. Ramon Brugada Dr. Oriol Duch Dr. Lluís Guerrero Dr. Oriol Porta Dr. Salvador Macip Dr. Xavier Estivill Dra. Carme López Dra. Anna Viladiu Dr. Albert Maroto Dr. Vicenç Montserrat Dr. Bernat Ollé Dra. Roser Vega Dr. Albert Barberà Dr. Pere Joan Cardona Dra. Jaumà Dr. Gatell Dr. Oriol Sunyer Dr. Bonaventura Clotet Dr. Bjorn Lemby

Summary: Metges catalans recomanen de votar sense por


Jordi Puntí (Manlleu, 1967) acaba de fer cinquanta anys. Camina una hora i mitja cada dia per Barcelona, uns deu quilòmetres. Ho calcula amb un petit comptapassos que porta a la butxaca, que al final de la jornada marca deu mil passes. Però, sobretot, es troba en plena forma literària: acaba de publicar un llibre dels que no s’obliden, Això no és Amèrica, que surt simultàniament en català a l’editorial Empúries i en espanyol a Anagrama, amb traducció de Rita da Costa. El volum recull nou contes llargs que ha anat escrivint aquests darrers quinze anys. Són contes que va escriure per encàrrec (per als volums dels Germans Miranda, per a revistes, per al diari, per a antologies i projectes internacionals ben curiosos…), que ara ha reescrit i ordenat convertint-los en una unitat, sota un títol i una coberta pròpies. Feia quinze anys del seu darrer llibre de contes, Animals tristos. Puntí té un vessant de nòmada i viatger. Ha fet qui-sap-les estades en cases d’escriptors, intercanvis de cases en ciutats diferents del món per a poder escriure i durant el 2014 i el 2015 va fer una estada d’un any a Nova York, amb una beca a la creació del Cullman Center, a la biblioteca pública de Nova York –una beca molt difícil d’aconseguir–, per documentar-se per a la nova novel·la que ja escriu sobre la vida del músic Xavier Cugat. Serà la seva segona novel·la, després de Maletes perdudes, que va publicar el 2010. ‘Tots aquests contes van néixer independentment. Per tant, no s’havia previst que tinguessin una vida de llibre. Tots eren contes d’encàrrec. En el moment en què decideixes que aquests contes es converteixin en un llibre, has de fer alguna cosa més. Has d’aconseguir que conceptualment siguin un llibre, perquè quan els escrivia no ho pensava pas, que formarien part d’un llibre. Com es fa? D’una banda, amb l’estil i la veu narrativa, que ets tu i que fa que, tot i que són contes molt diferents, mantinguin un substrat. Després hi ha la part exterior, que té a veure amb l’objecte físic del llibre: la unitat l’aconsegueixes amb el títol, la coberta i l’ordenació dels contes, que és molt important.’ —Com els heu ordenats, els nou contes? —La temptació és fer un ordre cronològic i avall, però amb això no fas un llibre. El llibre ha de tenir un ritme. L’ordre que vaig donar al llibre comença amb un catàleg de solitaris (coincideixen amb l’inici de dos contes recents) i a partir d’aquí vaig construir un discurs narratiu que confirmés aquest origen. I tenia molt clar que l’últim havia de ser ‘La paciència’, perquè hi ha un joc entre la ficció i la no-ficció i –fins i tot– l’autoficció, i acaba amb una imatge onírica on aparec jo baixant per unes escales cap a vés a saber on. M’agrada molt aquest final, en què l’autor desapareix. I si t’hi fixes, mentre en l’últim conte el personatge baixa per unes escales, en el primer conte, ‘Vertical’, el protagonista puja unes escales. La idea d’un llibre tancat també són aquests detalls. —Hi ha hagut un procés de revisió i reescriptura també. —Sí. En el cas dels contes més antics, la revisió ha estat més forta perquè el procés d’aprenentatge d’aquests anys ha fet que fes fora adjectius i coses sobreres que ja no m’agradaven, frases massa recercades, etc. Intento simplificar el text. Però també canvio algunes coses del contingut, no només incideixo en la manera com són escrits. Jordi Puntí. Fotografia: Albert Salamé. —I amb aquest procés heu descobert que, tot i la reescriptura, els contes no es poden desprendre del moment en què han estat escrits. Fa més d’una dècada hi havia el debat de si s’havia de reescriure l’obra ja feta o s’havia de mantenir l’original. Quim Monzó va reescriure tots els seus contes; Jordi Sarsanedas va reeditar els seus primers contes sense tocar ni una coma. I vós heu trobat una tercera via. —Perquè una cosa és el conte quan s’ha publicat en una revista i una altra el conte quan ha de formar part d’un llibre. És un altre conte. És el mateix però és un altre. Fins i tot hi he canviat el títol, en un cas. També és veritat que, sobre aquest debat, fa vint anys el model de llengua no era tan clar, tan definit, i d’alguna manera encara vivíem de l’herència dels anys setanta, que tenien una llengua a vegades una mica primària i en construcció. Avui dia la tradició de què disposa un narrador en català és tan potent, no pensant tan sols en Josep Pla o en Josep Maria de Sagarra, sinó pensant en els narradors actuals, que no cal patir per això. La llengua és forta, és més una qüestió personal. Recordo que en aquell debat en Miquel de Palol era el gran defensor de les subordinades. Bé, depèn, a vegades sí i a vegades no. Tampoc no hem de pensar en la llengua per la llengua. La llengua no deixa de ser un instrument que ens ha d’ajudar a escriure bé i a arribar al lector. No hem de fer concessions, però tampoc no ens hi hem de tornar bojos, amb aquestes coses. —Parleu de naturalitat. I aquesta naturalitat es nota moltíssim en aquests contes. És un dels grans valors que tenen. —Jo intento reescriure molt per a arribar a això. És una paradoxa, però com més revises el text més natural és o ha de ser. Després hi ha això tan fascinant que dèieu, que per més que reescriguis hi ha una essència, un ADN, que ja hi era en el moment inicial i que no el canviaràs. Us diré fins i tot que els contes que sobreviuen, els que han acabat al llibre, contenen aquest ADN, que es reflecteix en un gir, una frase, una manera de parlar d’aleshores i que et continua semblant vàlida… Això és el que fa que el conte resisteixi. —Poseu-ne un exemple. —El conte ‘Premi de consolació’ era per a un volum de contes d’amor dels Germans Miranda. En aquest conte vaig voler incorporar dos temes amorosos de la literatura medieval (jo havia estudiat romàniques i sempre m’havia agradat la idea d’utilitzar-los i actualitzar-los): un era la literatura de trobadors, en especial de Jaufré Rudel, que s’enamora de la princesa de Trípoli, que no ha vist mai, i li comença a escriure poemes d’amor. Jo agafo la idea, que és que un personatge s’enamori de la imatge d’una dona que no ha vist mai, però que sap que li agrada la mateixa cançó que a ell. L’altre és un tema de la novel·la medieval del conte del Greal, que és el de les tres gotes de sang a la neu: un falcó mata una oca, cauen unes gotes de sang a la neu i Percival veu com les gotes es desfan i apareix el rostre de l’estimada. En el meu conte, el personatge s’afaita, es fa un tallet i li cauen unes gotes de sang a la pica, es desfan i hi veu el rostre de l’estimada. És clar, el 99% dels lectors no captaran el paral·lelisme, i és igual, perquè el que compta és que funcioni en la narració. Però això per a mi és el que fa que aquest conte sobrevisqui. Perquè quan el vaig escriure va ser impressionant agafar uns temes de fa vuit-cents anys i actualitzar-los, i encara avui quan me’l llegeixo, el que m’agrada és això, que són els clàssics els que han fet que aquest conte tingui un sentit, és l’atenció a una tradició. —Aquesta voluntat d’estil, com la definiríeu? Ja heu parlat de naturalitat. —La naturalitat es produeix en relació amb la forma, amb la manera com escrius. Però hi ha una altra cosa molt important, que és l’adaptació del ‘com’ escrius al ‘què’ expliques. En general, la gent tria explicar una història sense preocupar-se gaire de com l’explica; o tria escriure una cosa molt ben escrita i la història al final és molt secundària. A mi, en canvi, em preocupa que hi hagi una bona integració de totes dues coses: que el lector gaudeixi per la manera com és explicat el conte i, al mateix temps, li expliquis alguna cosa que l’atrapi, que el faci sentir implicat, que formi part d’allò que s’explica o que el faci reflexionar. Perquè l’escriptor posa el punt final a una història, però en realitat el conte s’acaba quan el lector el fa seu. La relació entre el què i el com ja em preocupava molt a Maletes perdudes. Ho explico en el conte ‘La paciència’, quan faig la distinció entre el ‘narrador caçador’ i el ‘narrador pescador’. El ‘narrador pescador’ es preocupa més per la forma i el ‘narrador caçador’ pel contingut, per les històries. —Parleu-me més d’aquest conte, ‘La paciència’, que tanca el llibre. —Doncs va ser un encàrrec del Goethe Institut: convidaven deu escriptors (cinc alemanys i cinc de fora) a escriure un conte a partir d’uns sopars amb persones que no ens coneixíem, en dues ciutats, una d’alemanya i una altra de fora d’Alemanya. Jo vaig fer aquests sopars a Hamburg i a Nancy. Quan em vaig posar a escriure, gairebé per primera vegada vaig començar sense saber com s’acabaria el conte. Jo he de tenir molt controlat què vull explicar, saber cap on anirà tot, com acabarà… I en aquest cas no. A més, el fet que parlés de mi mateix em va fer pensar que feia autoficció, que és això que ara es porta tant aquí. I de cop em vaig adonar que el conte havia de ser una paròdia o un joc. —Veig que no us convenç, l’autoficció. —Hi ha una cosa que m’inquieta de l’autoficció: que en general el narrador és molt narcisista, parla de si mateix, i no deixa gaire espai al lector. Li diu: això és així, és la meva vida i va lligada a la vida real. El lector no en pot fer gaire res: escolta, observa, llegeix i a vegades pot trobar punts d’unió amb allò que passa, però no pot entrar en la història. Com que a mi m’agrada que el lector entri en la història, vaig decidir d’escriure una paròdia i anar canviant el jo narrador. El conte s’escriu en primera persona; després passa a tercera persona; després el narrador pren un nom, Felipe Quero; i finalment, perquè no hi hagi dubtes, apareix el personatge de Jordi Puntí. Amb això volia trencar la unidireccionalitat de l’autoficció, que només pots llegir d’una manera. —Els finals no deceben mai. També són marca Puntí. En recordo, per exemple, el del conte titulat ‘Ronyó’. —Aquest era un conte per al llibre de ‘la Marató’ de TV3 i vaig voler posar-hi una mica de pebre, que no tot fos bonic i impecable. Que aparegués l’imprevist humà, que és a les nostres vides. Hi prevalia la idea de crear un petit equívoc fins al final. —Expliqueu-me per què vau triar un títol que fa referència a una cançó de David Bowie, ‘This is not America’. —Quan converteixes els contes en un volum i el rellegeixes t’adones que hi ha diversos fils conductors que es van repetint, malgrat el pas de temps i malgrat que tu no ho tenies previst. Un d’aquests fils conductors és la música. En tots els contes hi ha cançons i en algun cas la música és tan important que defineix com evolucionen els personatges, en uns altres són atmosfèriques, com una cançó en una pel·lícula. La meva idea va ser que el llibre portés el títol d’una cançó. S’acabava de morir David Bowie, vaig escoltar ‘This is not America’ i vaig pensar que quedava tan bé… Perquè, Amèrica (entenent els Estats Units) és un país de present, no pas de passat. I els meus contes, en canvi, són el passat, la memòria, els records, que sempre hi són. Si deia Això no és Amèrica, deia ‘això no és el present’. A més a més, ‘This is not America’ representa el mateix títol que el quadre Ceci n’est pas une pipe de Magritte. I encara, quan obres el llibre pots llegir la frase de l’Enric Casasses del poema ‘Amèrica és el poble del costat’, que és un poema que m’agrada moltíssim i a més és musicat pel Pascal Comelade. —El llibre és del poble del costat, però també és molt barceloní, de l’Eixample dreta, del passeig de Sant Joan. —Sí, hi vaig viure molts anys, en aquesta part de la ciutat. Aquesta és una diferència amb l’anterior llibre de contes, Animals tristos (Empúries, 2002), on les coses passaven a Ikea o en un càmping. Buscava una universalitat, a fi que la gent d’uns altres llocs pogués llegir el conte com a propi. En canvi, ara no. Penso que Maletes perdudes em va ajudar molt a veure la ciutat com a plató o com a espai quotidià on passen les coses, i a entendre que això no és caure en el costumisme. Abans tenia por de caure en el costumisme, que si parlaves dels teus barris o dels teus carrers acabessis fent una cosa una mica ‘facileta’, gairebé de telenovel·la. He vist que no és així i de mica en mica n’he anat aprenent. —Aquesta relació dels vostres contes amb la ciutat, amb el fet de passejar per la ciutat en alguns casos, fa pensar en Vivian Gornik, que té la ciutat com a escenari, a través del qual s’explica i l’explica. —La majoria de contes del llibre, ja els havia escrits quan vaig conèixer Vivan Gornik. Aquesta relació amb la ciutat té a veure amb el fet que cada dia camino una hora i mitja. Quan faig això em converteixo en un ‘narrador caçador’: surto a caçar, surto a caminar, veig coses i em passen coses. A Maletes perdudes ja hi ha molt d’això, d’intentar caminar per la ciutat com si fos als anys setanta. En aquest sentit, el llibre Això no es Amèrica és molt urbà, de veure tot allò que tens al davant i com ho converteixes en matèria literària. —La ciutat no és cap aparador, és una ciutat on la gent té una gran importància, és una ciutat molt viva. —Ara Barcelona és una ciutat que cada vegada es va tornant més un aparador, i certament aquesta és la manera de recuperar la vida des de la ficció. És més real la ficció que no la realitat de Barcelona. És entendre que qui mana són els personatges i no els espais. —Us considereu més ‘narrador caçador’ o bé ‘narrador pescador’? —Crec que hi ha una combinació de totes dues coses, però probablement hi domina el ‘caçador’ perquè hi ha la part de la imaginació. Per a poder imaginar has de tenir inputs. No n’hi ha prou de seure al despatx. Pots fer-ho, però si fas això al final et sortirà un ‘Viatge al voltant de la meva cambra’. Quan viatges i canvies els teus horitzons passen coses, que en provoquen d’altres. I això m’atreu. Amb tot, també sóc ‘pescador’, perquè m’agrada reflexionar sobre allò que escric. Aquesta és més la part de reescriptura. —Sou un escriptor prou nòmada. —Sí, però passen coses curioses. L’última beca que vaig obtenir, la del Cullman Center, em va permetre de fer una estada llarga, d’un any, a Nova York. Durant aquesta estada, l’editorial Rata em va encarregar un conte per a l’antologia Risc. Volia un conte que fos arriscat. Hauria estat lògic que l’hagués situat a Nova York. Doncs no, el vaig situar a la plana de Vic. És el segon conte del llibre, que es diu ‘Intermitent’ i parla d’un home que fa autostop per aquella comarca. Fixeu-vos, he hagut de viure a l’altra punta de món per tenir necessitat de recuperar el paisatge de la Plana, que és el meu. Això no deixa de ser una transposició. —Per acabar, parleu-me de l’estada al Cullman Center de la New York Public Library, la biblioteca pública de Nova York. —Vaig aconseguir aquesta beca per documentar-me sobre la vida de Xavier Cugat, perquè escric una novel·la sobre aquest personatge. Aquesta biblioteca, que té un fons espectacular, dóna quinze beques l’any: tres o quatre a narradors de ficció, dos o tres a pensadors i la resta a gent que escriu no-ficció. Els becaris han de justificar que necessiten la biblioteca. Han de presentar el projecte i tres cartes de recomanació. Sobretot els interessa el projecte. En el meu cas, documentar-me per escriure una novel·la sobre la vida de Xavier Cugat, que va viure cinquanta anys a Nova York. Els vaig explicar que volia estudiar el recorregut vital de Xavier Cugat, però també conèixer l’escena musical de la Nova York dels anys trenta i quaranta, que és quan ell va introduir la música llatina. Explicar les connexions de Cugat amb la ciutat, a través de les seves dones, del seu germà, també amb la cultura nord-americana… Penso que això els va seduir. I aquell any sobretot vaig fer recerca, perquè la biblioteca pública de Nova York et deixava tenir els llibres al despatx si no els demanava ningú, i en vaig arribar a acumular uns sis-cents. Vaig demanar coses molt curioses, com tota la col·lecció de la Nova Catalunya, el setmanari dels catalans a l’Havana, que és on la família Cugat es va instal·lar del 1905 al 1915. Vaig trobar una fotografia de Xavier Cugat a dotze anys, que ja tocava amb l’orquestra filharmònica de l’Havana; el pare de Cugat va fer l’enllumenat elèctric de tot un barri de la ciutat… —És curiós que us interessi tant Xavier Cugat. D’on va néixer, aquest interès? —Partint de Maletes perdudes, vaig decidir d’escriure la història d’un català que hagués triomfat a fora. Un dia vaig pensar que en Cugat era ideal, perquè va tornar a Catalunya ja de gran i quan ja patia una decadència absoluta. Quan vaig començar a llegir sobre en Cugat em vaig adonar que era un personatge increïble. I vaig descobrir que mentia, que era un mentider bastant compulsiu a partir d’una edat i que hi ha coses que aquí donem per certes i que no ho són. Vaja, que va anar creixent com a personatge literari. Però, és clar, la novel·la també evoluciona i ara em trobo en un moment que m’he passat a la reflexió (sobre què vol dir marxar a l’estranger, viure fora, què vol dir mentir sobre la teva vida…), més que no pas treballar la narració. Ara, en comptes de caçar, pesco.

Summary: Jordi Puntí: ‘L’autoficció m’inquieta, perquè no deixa espai per al lector’


‘El procés viscut a Catalunya els darrers anys ha tingut efectes desiguals. En l’independentisme ha suposat un incentiu important per evitar plantejaments etnicistes o essencialistes. L’incentiu estaria relacionat amb la voluntat de guanyar adhesions a la causa independentista. Al capdavall, un projecte polític que es pretengui majoritari no pot recórrer a plantejaments que podrien generar rebuig entre els ciutadans als quals vol convèncer. En canvi, en els partits unionistes són apreciables els indicis que la qüestió ètnica ha esdevingut central al seu discurs. Això seria vàlid tant en termes de conducta electoral, com en termes de discurs i acció política.’ Aquesta és una de les conclusions de l’estudi ‘Un biaix etnicista en la política catalana? L’efecte desigual del procés‘ (pdf), coordinat per Joan Vergés-Gifra, de la Càtedra Ferrater i Mora de la Facultat de Lletres de la Universitat de Girona. L’estudi, presentat a Girona fa temps, s’ha fet a partir de l’anàlisi de dades del CEO, dels resultats electorals, però també dels programes i acció política dels partits. ‘Si juguem aquest joc de separar els nacionalismes entre ètnics i cívics (i nosaltres diem que és molt qüestionable aquesta dicotomia), resulta que els unionistes ho són més. Si ens fixem en els orígens dels votants, el lloc on han nascut o la llengua, els independentistes són més diversos que no els unionistes. L’adhesió a l’independentisme és més transversal i arriba a més sectors. I hi ha una cosa que a l’informe no hi surt: en termes generacionals, també és més transversal’, diu Joan Vergés-Gifra, en declaracions a VilaWeb. Joan Vergés-Gifra (fotografia: Albert Salamé). L’estudi, per exemple, presenta el gràfic del perfil dels votants dels partits segons el lloc del naixement dels avis. Aquest: Com es veu, els catalans sense cap avi nascut a Catalunya voten més ERC que no pas el PP; voten més Junts per Catalunya, que no pas els comuns. Alhora, Ciutadans –i no pas cap partit independentista– és el primer d’aquesta franja, però aquest partit perd molt de suport en la resta de franges. Els partits independentistes, en canvi, recullen votants de totes les franges, fins al punt que ERC, Junts i la CUP s’emporten sumats més del 65% dels vots dels catalans amb dos avis nascuts a Catalunya, i dos avis nascuts fora. En franges amb orígens diversos, els independentistes guanyen. Tanmateix, l’estudi també mostra l’origen no dels votants catalans, sinó dels votants de cada partit. Dades internes de cada formació. Són aquestes: ‘Molt sovint –afegeix Joan Vergés-Gifra– els partits es fixen només en els orígens dels seus votants, i hi veuen una cosa més equilibrada. Per exemple, els comuns tenen votants dels quatre grups, repartit gairebé equitativament, quasi un 25% a cada grup. Ara, si ens fixem en el comportament dels votants de tot el país, veiem que Junts per Catalunya i ERC s’emporten més votants que no pas els comuns entre els votants amb els dos pares nascuts fora’, diu. La llengua ‘La correlació entre llengua i vot hi és. Un 69% dels votants unionistes parlen habitualment castellà. I un 69% dels independentistes, català. Diu Vergés-Gifra: ‘Això vol dir que els uns són independentistes i els altres, no? Mirem-ho bé, i fixem-nos també en la llengua primera i no habitual. I aquí veiem que el 34% dels independentistes van tenir el castellà com a llengua primera, a casa. I només el 10% dels unionistes van tenir el català com a llengua primera. És a dir, els independentistes han estat capaços d’atreure molts castellanoparlants d’origen, i els unionistes han estat capaços d’atreure pocs catalanoparlants d’origen. Les dades, amb dades també es poden rebatre’, diu Joan Vergés-Gifra. Programes electorals L’informe aporta les valoracions fetes per SOS Racisme, que ha comparat els programes electorals dels partits, per veure fins a quin punt tenen biaixos i propostes xenòfobes i tancades. En l’informe de SOS Racisme es veu que els partits unionistes més acèrrims (PP, PSC, Ciutadans) surten més malparats que no els independentistes (Junts, ERC i CUP). La CUP i els comuns són els que en surten més benparats de tots. ‘Es diu poc, però és a les comarques gironines on hi ha més població estrangera i amb certa diferència. No és a l’àrea metropolitana. I aquelles comarques són plenes de ciutadans amb origen africà, asiàtic o europeu que acaben parlant català.’ Acció política ‘Més enllà de les dades, hi ha la qüestió del discurs, que jo trobo clau’, afegeix Joan Vergés-Gifra.’ I ací l’independentisme ha fet discurs i pràctica oberts a tothom, a diferència d’allò que va passar en uns altres llocs –com les repúbliques bàltiques, o bé algunes altres repúbliques de l’ex-URSS–, on només podien votar els qui tenien segons quins orígens o segons quina llengua. A Catalunya, no. Mai. No es va obrir mai aquesta possibilitat. Ni el Primer d’Octubre ni el 9-N. Per poder votar no calia parlar una llengua, tenir un avi, o haver nascut aquí. Havies de viure al país. Punt. Urbà, rural Un altre aspecte que estudia l’informe és el mite de l’independentisme fort a l’interior i l’unionisme a la costa. Urbà i rural. ‘Mirat per seccions censals, veus que la costa té zones independentistes. I seguint el raonament que es fa córrer on hauria de ser més alt el vot unionista és a l’àrea metropolitana. I no: ho és a zones de la Catalunya interior. No és pas a la costa. Això s’hauria de mirar amb més calma, però pot ser un fenomen de guetització. Arriba molta gent d’un mateix lloc i no es relacionen amb la del voltant. No es mesclen. Podria ser una qüestió de fenòmens migratoris. Això també passa a l’àrea metropolitana. A la ciutat de Barcelona hi arriba tothom, i a les conurbacions de l’àrea, no. Molta gent ve del mateix lloc. L’independentisme és més fort a la ciutat que no a la conurbació. S’ha de mirar bé si la cantarella urbà-rural no té més a veure amb fenòmens migratoris i de guetització. Al final, mirant els mapes veus que l’independentisme és més repartit pertot arreu. I l’unionisme, en canvi, té el risc de l’enclavatge. Ni que sigui perquè fan servir aquesta estratègia de ser espanyol d’origen. Aquesta estratègia l’ha jugat tant l’unionisme de dretes com el d’esquerres. Recordem Pablo Iglesias, que ve a fer un míting a Catalunya i va fer com Guerra: “Vosaltres sou andalusos, com els vostres pares o avis. Viviu a Catalunya, però no sou catalans del tot, sou andalusos.” Això porta al perill d’enclavatge, perquè no vols enviar el missatge a tothom. L’independentisme fa servir l’estratègia de futur: ho pot ser qualsevol qui vulgui. La gràcia del procés és que la democràcia ajuda a disminuir el perill de l’etnicisme. Vol arribar a tothom. L’altre, a què juga? A vegades a l’estratègia del “tu no ets ben bé català”.’ Perill etnicista? ‘En molts aspectes l’unionisme d’estat és etnicista’, rebla Vergés-Gifra. ‘Com molts altres nacionalistes d’estat. Per exemple, l’article 3 de la constitució espanyola t’obliga a saber castellà. O les lleis de nacionalització, en què ciutadans de l’Amèrica Llatina es poden nacionalitzar molt abans i fàcilment que no els marroquins, per exemple. Això no és etnicista? Tal com ho tramitava la llei de transitorietat, en canvi, a Catalunya es feia un enfocament de nacionalització molt més ràpid i més ampli. Tots els estats nació, i Catalunya en volia ser, no són mai totalment cívics, ni totalment ètnics. Hi ha graus. I hem de saber-ho veure. Als Estats Units, per exemple, per a ser president has d’haver-hi nascut. El somni americà té un límit.’

Summary: ‘L’unionisme d’estat és etnicista’


La portaveu d’ERC, Marta Vilalta, ha fet una crida a tothom perquè l’independentisme abandoni la ‘dinàmica autodestructiva‘ dels últims mesos. ‘Hauríem de poder superar aquesta certa dinàmica autodestructiva en què hem caigut com a moviment. Això, segur que no ens farà guanyar’, ha dit en declaracions a la premsa a la Universitat Catalana d’Estiu (UCE) a Prada. En aquest sentit, ha dit que cal treballar per a trobar consensos i traçar la unitat estratègica amb punts de trobada dins de l’independentisme en aquest moment previ a la sentència del Tribunal Suprem espanyol i a la Diada. ‘Hauríem d’intentar no contraposar les aportacions que fem els diferents actors. Probablement totes les aportacions són complementàries. Les hem de fer compatibles. Confrontar diàleg i confrontació amb l’estat és trampós‘, ha reflexionat. ‘Cada acció té el seu moment i el seu tempo, s’ha d’escollir quan es fa’, ha dit sobre possibles accions de desobediència civil, que també s’han de concretar. ‘Una mà a la bandera del diàleg, una mà la bandera de la confrontació’, ha afegit. També ha explicat que això es recull a la ponència aprovada per ERC.

Summary: Vilalta fa una crida perquè l’independentisme abandoni la ‘dinàmica autodestructiva’


L’Onze de Setembre ja s’acosta i això es nota pel ritme de les inscripcions a la Via Lliure a la República Catalana. Dels cent trenta-cinc trams que tindrà, vint-i-nou ja són plens. Set són del començament, al carrer de Rosselló-Pòrcel, al barri de Sant Andreu, i a l’altra punta de la via, al parc de la Ciutadella, n’hi ha quinze. A la plaça de les Glòries també s’han registrat moltes inscripcions i ja hi ha set trams completats. Segons que va informar l’ANC ahir, des que es van obrir les inscripcions fa dues setmanes ja s’hi han registrat 110.000 persones. Amb amb tot, la majoria dels altres trams encara és buida, i l’ANC fa una crida perquè la gent s’hi inscrigui com més aviat millor. ‘No hi pot faltar ningú, l’hem de fer més grossa que mai’, diu Josep Sabaté, coordinador de la mobilització. La via d’enguany es dividirà en deu eixos, que es corresponen als àmbits de la campanya de mobilització de l’ANC i Òmnium amb vista al 27-S. Els trams plens, els de cada cap, pertanyen als eixos de la ‘democràcia’ i ‘la cultura i l’educació’. El del mig, el de la plaça de les Glòries, correspon al de la ‘justícia social’. En aquest mapa podeu veure els cent trenta-cinc trams i el volum d’inscripcions que té cada un: A continuació podeu tornar a veure el vídeo amb que l’ANC promou la participació a la Diada: A continuació podeu tornar a veure el vídeo amb què l’ANC promou la participació a la Diada:

Summary: La Via lliure s’omple a bon ritme: 110.000 inscrits i una trentena de trams plens


L’Ajuntament de Barcelona dóna dos mesos al Ministeri de l’Interior espanyol perquè tanqui el Centre d’Internament d’Estrangers (CIE) de la Zona Franca i ja ha avançat que anirà als tribunals si l’Estat no ho fa. El consistori ha emès l’ordre de precinte tot recordant que l’ordre de cessament d’activitat ja és ferma des de fa mesos per manca de llicència i deficiències de seguretat. El tinent de batlle, Jaume Asens, ha explicat que han preferit esperar i demanar diversos informes abans de fer el següent pas. Asens ja ha donat per fet que el govern espanyol continuarà desobeint i que el cas acabarà a l’audiència nacional espanyola, que seria el jutjat competent en tractar-se d’un incompliment per part d’una administració pública. Segon intent L’Ajuntament de Barcelona ja va intentar de clausurar el CIE de la Zona Franca el mes de juny de l’any passat tot al·legant que les instal·lacions no tenien la llicència adequada. L’endemà mateix, el ministeri d’Interior espanyol va anunciar que tornava les instal·lacions i assegurava que reobria el polèmic centre perquè consideraven que s’havien complert de manera escrupolosa la normativa urbanística durant la reforma de les instal·lacions. Dies més tard el centre es va reobrir. Tècnics de l’Ajuntament de Barcelona es van presentar a les portes del CIE de la Zona Franca per esbrinar si les reformes de les instal·lacions havien servit per a corregir les vulneracions en matèria de seguretat que van comportar que el consistori tanqués el centre, així com per constatar, si després de la seva reobertura ja hi havia interns. Els agents de la policia espanyola no van permetre als tècnics passar del llindar de la porta d’accés. L’Ajuntament de Barcelona, la Generalitat, el Parlament i entitats es van reunir el 17 de juliol per constituir un front comú i apostar per la unitat d’acció per exigir el tancament del CIE.

Summary: L’Ajuntament de Barcelona intenta de nou tancar el CIE de la Zona Franca


Ens trobem al carrer, per casualitat, a la porta de casa seva, a Balaguer, resseguint el riu Segre. I de seguida, a l’ascensor, ja parlem d’aquest ‘invent satànic’ que és el telèfon mòbil i que, de fet, ha servit per a posar-nos d’acord per a poder fer aquesta entrevista. ‘El faig servir tant poc com puc!’, diu. En dono fe i li agraeixo el temps i la disponibilitat. Josep Vallverdú, amb 96 anys, acaba de rebre la Medalla d’Or de la Generalitat de Catalunya, la distinció de la qual, diu, se’n sent més orgullós. És directe i elegant. Sense formalismes, però amb una hospitalitat antiga d’aquelles que sovint es troben a faltar. Amb conversa seductora i una lucidesa impròpia de la seva edat, em fa notar de seguida, sense dir-ho, que les notes que jo havia preparat per a l’entrevista serviran ben poc o gens. Que si hem de parlar, parlem, del que sigui, però sense esquemes ni limitacions. Poso l’invent diabòlic a la taula, a mode de gravadora, sota l’atenta mirada d’un home carregat de memòria i de saviesa. Comencem. —A l’acte de lliurament de la Medalla d’Or de la Generalitat vau dir que aquesta medalla pesava… —Sí, que pesava espiritualment. Em van telefonar a principis de desembre i em van dir que eren de secretaria de Presidència i que el president volia parlar amb mi. Em vaig pensar que era una broma o bé que era algun espia rus d’aquests que volten per aquí. —Espia rus? — Sí, poca broma, que diuen que n’hi ha que corren per aquí. Però bé, de seguida vaig sentir la veu del president i vaig entendre que no era cap broma ni cap espia. Em va explicar que em volien atorgar la medalla d’or. I li vaig dir: miri president, no faig falses modèsties, accepto plenament la medalla perquè és un premi que reconec que em fa molta il·lusió. N’he rebut molts de premis! Aquesta medalla és especial perquè és molt representativa i agafa el personatge sencer, la persona tota ella, el ciutadà, el català, etc. Per això dic que pesa! I la prova és que ha tingut un gran ressò. A Balaguer m’atura gent pel carrer, gent que no conec, per donar-me l’enhorabona. I això que molts no saben pas dir-me quin premi o medalla he rebut, però diuen que m’han vist a la televisió! —A la televisió també, però el vostre discurs, sobretot, va circular molt per internet. Hi dèieu, entre més coses, que els catalans som atletes, que no ens aturem i que laboriositat és catalanitat. —Sí, i quan em demanen que desenvolupi aquesta idea sempre dic que és molt fàcil d’entendre: quan vas a Madrid et pregunten quin cognom tens i si al teu cognom hi tens un ‘de’. Aquí, en canvi, et pregunten de què fas, de què treballes. Aquí treballem. De pedres n’hem fet pans. —Dèieu que sou d’una pàtria en dessagnament constant… —Sí, però alhora sempre jove i digna de ser viscuda i estimada. Això és un poema que vaig incloure al final del llibre que sortirà ara, Pa de forment. Com veieu, no m’aturo, sóc un treballador, continuo escrivint i dibuixant. I sí, som un país d’heroïcitats. —I continuàveu dient: ‘…de sempre el meu entorn me la lloava i jo vaig comprometre’m a servir-la en tota conjuntura i averany’… —De fet, quan era petit, a quatre o cinc anys, i em deien ‘quin nen més maco!’, jo sempre responia: ‘Per servir-lo a vostè i a Catalunya.’ M’ho havia ensenyat el meu pare. Tothom quedava parat. ‘Quin nen més espavilat’, deien! —I encara més: ‘…el sacrifici mut de tantes mares, el tossut repetit renaixement, que és el fonament de la nostra esperança, aquella flor minúscula i tenaç a la qual s’aferrava en anys ombrívols la digníssima veu de Màrius Torres…’ —L’esperança, sí, aquella flor minúscula i tenaç. L’esperança no s’ha de perdre mai. Jo tinc un poema, diria que és a Argila, que es diu ‘L’armari’. I diu que tinc un armari ple de coses, ple de records, d’objectes, de premis, de vestits, etc. I de tant en tant l’he de buidar perquè hi entren coses noves. I al final, a còpia d’anar-lo buidant, només hi queden afectes i esperances. I m’adono que és aleshores quan és ple de debò. ‘Ara és ple de debò l’armari dels meus dies’, escric. Doncs això, l’esperança s’ha de conservar sempre, perquè és el que ens omple. —Penseu igual, veient l’espectacle que hem vist aquests dies al parlament? —Ui, és tan rocambolesc! Veient-ho no sabia si eren titelles o polítics. Molt trist. Si fos un conte seria surrealista amb una trama perversa. És que això de la judicialització és molt pesat, eh. No s’acaba mai! A més, volen desmuntar-ho tot, però no s’adonen que no desmuntaran res perquè després d’uns en vindran uns altres. Ens en sortirem, sí, però d’aquí a molts anys. No puc dir, de cap manera, que això estigui perdut. —Per tant, continueu essent optimista? —Sí, i tant! És que toca ser optimista. Malgrat tot, ens toca ser optimistes. A veure, jo sóc un pessimista que treballo com un optimista. Aquesta és una frase d’en Josep Maria Aloy de Manresa, que és el meu biògraf. Pessimista perquè d’entrada dic ‘potser no me’n sortiré’, però optimista perquè m’hi poso i ho provo. Això és com la literatura juvenil: tinc una bona idea o un bon personatge per començar, tot seguit sé com acabarà, però entremig poden passar moltes coses. Això també ho deien Pío Baroja i Pedrolo. Amb Pedrolo, per cert, que era una mica més gran que jo, érem molt amics, vam formar el triangle Pedrolo, Viladot, Vallverdú. Ens vèiem sovint. Els estius ell era a Tàrrega i jo a Sant Martí de Maldà i jo feia cap casa seva, a cop de Mobilette, sense amortidor a darrere! Bé, amb el procés d’independència em passa el mateix: ja sé com acabarà, és a dir, acabarà bé, però entremig poden passar moltes coses, com les que passen ara, i no sabem quines més passaran. Per tant, d’entrada potser no tenim del tot clar com anirà, però si treballem com optimistes, ens en sortirem. Sabeu quin és el problema? —Quin? —Jo no en sóc pas cap expert i no tinc temperament d’estudiar textos polítics, però per la poca experiència d’allò que he anat veient, les independències s’aconsegueixen amb molt temps i amb moltes temptatives. El problema és que per fer-ho així cal estar acostumat a la democràcia, i aquí al segle XIX no n’hi va haver, de democràcia, i al segle XX n’hi haver un esquitx, a tot estirar. Per tant, és molt poc. A banda que hi ha hagut la deseducació del franquisme, que va ser tremenda, jo que l’he viscuda tota. —A què us referiu? —Mireu, Lleida, com a exemple: jo vaig tornar a Lleida per segona vegada l’any 1956, perquè tinc un fill amb problemes de salut i per a la seva educació vam optar per anar a Lleida. I jo que volia fer feina em vaig adonar que a Lleida costava molt, que Lleida estava molt endarrerida. I em vaig demanar per què Lleida estava tan endarrerida. La resposta és que Lleida és una ciutat anòmala. La van ocupar el 38, no el el 39! I només un any ja la va deixar molt deseducada: la gent se n’anava, de Lleida, àdhuc els partidaris dels franquistes, perquè els soldats que la van ocupar tractaven molt malament la gent que s’hi havia quedat. Per entendre’ns, només hi havia prostíbuls i tavernes, a Lleida. La meva primera tornada a Lleida va ser l’any 39, hi vam ser un any amb la mare i la meva germana, perquè el pare estava prudentment i temporalment retirat al poble: l’havien fet fora de la feina per republicà. Hi vam tornar per veure què havia quedat del pis, perquè n’havíem marxat precipitadament. Va ser espantós. Penseu que les esglésies havien estat cremades, els soldats eren a dalt la Seu Vella i per refer la catedral, aprofitant l’església de Sant Llorenç, una meravella del segle XIII, els presos polítics carregaven pedres i picaven pedra des de les set del matí. Esmorzaven i continuaven picant. A migdia els soldats els feien formar i els feien desfilar per tot Lleida cantant himnes falangistes i alemanys (en espanyol). I qui no cantava no dinava. Això era deseducació. Tot això és explicat en una trilogia publicada per Proa el primer volum del qual es titula Vagó de tercera, perquè Espanya era un vagó de tercera. Vist això i vist ara, com deia, ens toca ser optimistes. —En acabat d’aquell any a Lleida vau anar a Barcelona… —Sí, m’hi vaig estar deu anys, dels setze als vint-i-sis. A mi em va anar molt bé, hi vaig fer l’últim curs de batxillerat i l’any 41 vaig començar la universitat. Vaig conèixer altres maneres d’entendre el món i el moment que vivíem. Hi havia coses tètriques, com professors que venien vestits amb camisa blava, a banda d’altres professors lamentables, com el de grec, que no en sabia prou, i que a més havia ocupat la càtedra de Carles Riba abans que es desmantellés la universitat. Sigui com sigui, hi vaig conèixer Badia i Margarit, Triadú i un seguit de gent em que van obrir la perspectiva. Jo venia de l’any 39 a Lleida i em pensava que tot estava esfondrat, però no. A Barcelona hi havia catalanisme, hi havia nois de la burgesia, de famílies de la Lliga, o en Jordi Carbonell, amb qui em vaig fer de seguida… Tenien una consciència de societat que jo no coneixia a Lleida. Hi havia una xarxa de gent que era de la burgesia però que no era una burgesia aturada, sinó que es bellugava i feia coses. Un cop a la universitat ja va ser més seriós, perquè ja es feia resistència cultural. Anàvem a conferències molt vigilades per la mateixa organització per saber qui entrava i qui sortia, perquè hi havia intrusos. —Heu esmentat Pedrolo. Com ell, al llarg de la vostra trajectòria, heu cultivat tots els gèneres literaris… —És que l’escriptor del segle XX ha estat influït pel cinema i per la imatge i això per força li ha donat una certa amplitud. És un escriptor que sap fer guions, programes de ràdio i una multiplicitat de gèneres. En el meu cas, si agafem una pantalla, el fons és cobert per la literatura infantil i juvenil, perquè sempre n’he fet. A partir de final dels seixanta i fins al noranta, vaig fer una gran varietat de literatura, de tota mena: llibres de text, de viatges, articles, cròniques, etc. Traduccions fins a l’any 2003. I la poesia arriba després. De fet, el prosista sempre en fa, de poesia, n’he feta sempre, però mai amb el propòsit de dedicar-m’hi, d’agrupar-la o de fer-ne volums. El meu primer volum de poesia és del 2008 i ara sortirà Pa de forment, que serà el cinquè. —La poesia arriba més tard. Per quin motiu? —És natural, té a veure amb la maduresa. Per exemple, el segon volum, Argila, va coincidir amb la mort de la Isabel, la meva primera dona. I, és clar, això és un sotrac i les reflexions sobre la vida i la mort es disparen. Aleshores apareix la poesia. En canvi, del 2000 al 2008 més aviat em vaig dedicar als dietaris, que també deu tenir una explicació. Això sí, els meus dietaris són digressius, hi ha anècdotes, salto d’una cosa a una altra, articles, etc. Fins i tot a vegades aprofitava el sant del dia, però no el sant principal del dia, sinó santa Modesta, per exemple, que sortia el final. Busques informació de santa Modesta i, curiosament, no hi ha res, no hi ha notícies de santa Modesta. Era tan modesta…!  —Escriviu, aquests dies? —Sí, sempre. Aquests dies escric poemes i preparo un altre dietari. Aquest dietari és sobre Balaguer. S’havia de dir Quaderns de Balaguer, però he decidit que en canviaré el nom. Es dirà Quadern de la bultra. La bultra és el bosc de ribera i aquí aquesta paraula s’utilitza. És millor, més enigmàtic, oi? Hi haurà gent que pensarà que és la història d’una secta!  —I aquest hivern es publicarà Pa de forment… —Sí, precisament el poema que vaig llegir al discurs de la medalla sortirà a Pa de forment. I encara en preparo un altre, de llibre de poemes, que es dirà Atresorat silenci. Però d’aquest, de moment, només en tinc el títol i dos o tres poemes, res més. —Sobre què escriviu? —En aquests darrers poemes, per exemple, escric molt sobre el meu fill, que enguany fa seixanta-set anys. Jo, noranta-set. És a dir, envellim alhora. Podria arribar a enterrar-lo i això és un sentiment fort. És, de fet, un poema. Un poema és una construcció i allò que has pensat i que t’ha impulsat a fer-lo és una força que no pararà fins que no l’hagis acabat. Per tant, un poema és un combat. I la mort sovint pot ser un sentiment de combat, sembla fet a mida per a la poesia. —La mort sempre remou sentiments… —Sí, no tan sols la mort, l’amor també. I l’univers… Però ara que sóc a l’etapa final –sense dramatismes, eh?, però és evident que sóc al final–, hi ha sentiments inevitables. I la poesia aflora. La meva mare va morir a Barcelona, consumida per la guerra, havent passat un any al llit. Jo tenia divuit anys, la meva germana catorze, i el pare no tenia pit per a donar-li les injeccions. Per tant, les injeccions les hi donava jo. Va ser una mort tremenda. Aleshores vaig escriure algun poema, però era una poesia una mica imitativa dels noucentistes. El que vaig necessitar llavors, sobretot, fou fer un retrat de la mare. Jo sempre he dibuixat, i com que no tenia càmera, la vaig dibuixar. Dues hores tancat a l’habitació amb ella. Encara el conservo, aquell dibuix! Bé, vull dir que el sentiment respecte de la mort, i la manera d’expressar-lo, canvia amb el temps. És natural. Passa amb tot. Amb l’amor també. —Per exemple? —He escrit molts poemes d’amor darrerament. Els poemes els retoco molt. Són com una escultura, però és tot paraula. Jo en gaudeixo molt, m’hi poso tot jo i m’hi trobo molt realitzat. Penseu que em vaig casar per segona vegada a vuitanta-nou anys! L’Antonieta, la meva dona actual, i la Isabel, la primera dona, ja es coneixien, eren amigues. Quan es va morir la Isabel, li van fer dos homenatges, l’un a Lleida i l’altre a l’Espluga de Francolí. Després d’aquest segon homenatge l’Antonieta no tenia combinació de transport per a tornar i es va acabar quedant a casa. I l’endemà al matí ja li vaig demanar si li venia de gust, al cap d’un temps, de compartir les viudetats (ella ja havia perdut dos marits) convivint plegats, fent de les dues vides una de sola. Em va dir que no era cap bestiesa, però que s’ho havia de pensar. I aleshores jo li vaig dir: pensa-t’ho, entesos, però m’has de dir que sí. —Caram, quina seguretat! —No està gens malament per a un pessimista que treballa com un optimista, no?  —I va acabar dient-vos que sí… —Sí, al cap d’uns quants mesos. Ella va tornar a Barcelona i ens vam escriure moltes cartes! Una vegada que vaig anar-la a visitar a Barcelona, era al juliol, passejàvem i jo anava unes passes enrere perquè ella camina molt de pressa i em costava de seguir-la! I li vaig dir: ‘Tu vols casar-te o et vols quedar vídua?’ Encara riem quan ho recordem. I ens vam casar, sense esperar gaire, al desembre. Al principi vam dir-nos de deixar passar un any de dol per la mort de la Isabel, però després ens vam dir: per què? A més, sabeu què passa, que quan la Isabel estava malalta, jo veia els vidus a l’Espluga, passejant els gossos, malhumorats i queixosos de la solitud. Vaig decidir que jo no volia ser així. No volia estar sol. Fins i tot ho vaig declarar a la ràdio de Balaguer! —Compartir és vida… —Exacte. A més, penseu que a la Isabel jo li vaig tancar els ulls, just abans que se n’anés. I ella va deixar un magnífic record. Jorge Manrique, des de la visió medieval, deia que hi havia tres vides: la vida terrenal, que s’acaba amb la mort; la vida de la glòria, on es pot contemplar Déu; i la vida de la fama, que és el record que deixes. I això és el més important, en aquest cas: la Isabel va deixar-me un record molt bo. I amb això en tinc prou. Just enguany fa cinquanta anys que ella, que era una gran pedagoga, va crear l’escola Alba, una escola fantàstica, moderna, molt necessària al seu moment, en català, a Corbins. Em sembla que hi aniré a fer una xerrada. —Parlant de l’escola, com veieu el català, el futur del català? —El català es transformarà, ja ho deia Badia i Margarit, però no crec que es mori. I que es transformi no és pas del tot dolent, penseu que el llangardaix de bon principi no tenia potes! —Però no hem de vigilar una mica? —Si aconseguim, amb un estat, quan el tinguem, però mentrestant amb una bona estructura autonòmica, que des de fora no potinegin la llengua, el català no es morirà. Aquí ja la sabem conservar, la llengua, ho hem fet sempre! Ara, que evolucionarà, segur, ho han dit tots els lingüistes. —Però l’escola és molt important… —Sí que ho és. Però el fet important no és aferrar-se a una llengua immòbil, sinó tenir una escola de qualitat en què s’ensenyi en català. Si l’escola és de qualitat, pares i alumnes respectaran el català. A l’escola que va fundar la Isabel passava sovint que pares castellanoparlants hi portaven els nens. Recordo el cas d’una oftalmòloga reputada de Lleida, a qui li la Isabel li va dir: ‘Escolti, vostè porta els nens aquí i ho fan tot en català, però vostè no parla mai en català.’ I la metgessa li va dir: ‘A mi el catalán no me apetece, pero estamos encantados que lo hagan todo en catalán.’  Per què? Perquè l’escola era de qualitat. Punt. Aquesta és la clau. —Llegiu aquests dies? —No. El que faig és rellegir! Rellegeixo coses meves, per veure on em vaig equivocar, i rellegeixo els clàssics, com Shakespeare i clàssics medievals. Jo a divuit anys em feia portar Eiximenis a la biblioteca i els conserges, que eren guàrdies civils retirats, al·lucinaven. Vaig aprendre català medieval així. M’agrada rellegir literatura medieval. —No llegiu literatura actual? —No, molt poca. He llegit Cabré, que m’agrada molt i som amics, però d’actual, poca cosa. No és que sigui ni millor ni pitjor, però com que escric tant tinc poc temps! —Us connecteu a internet? —Sí, consulto diaris digitals. I també tinc televisió. Això sí, el telèfon el faig servir tan poc com puc. Jo encara no sé què és una app! —WhatsApp, per exemple. —Bé, entesos, WhatsApp sí, però els missatges de WhatsApp m’arriben! I si convé, només si convé, els responc. —Veig al meu davant la col·lecció de l’obra completa, editada per la Galera, aquí sobre la taula… —Sí, obra completa només de literatura infantil i juvenil, catorze volums i quatre mil pàgines! Està molt bé, però es van equivocar en una cosa… —Ah sí? Quina? —És de l’any 2003, ja havien fet el Rovelló a la televisió i van trobar que era el moment d’editar l’obra completa. Però es devien pensar que em moriria! I del 2003 fins ara he publicat vint-i-cinc llibres! I encara en vindran més! —Un altre element constant a la vostra literatura és el paisatge, el paisatge rural de Ponent… —Bé, de fet, Proses de Ponent és un intent d’explicar el ponent a la gent del llevant. —Creieu que el llevant del país ha entès el ponent? —Jo crec que no, no del tot. Però més que abans, sí. Ara la gent es mou més, hi ha més intercanvi, i per tant ha canviat molt i Ponent ja no és tan desconegut. Passa que no és valorat, però és que no és valorat ni pels mateixos ponentins! Històricament hi ha hagut un cert conformisme en general, allò de dir ‘per Lleida ja està bé…’. Però per sort això va desapareixent, perquè ara els joves volten. Ignasi Aldomà ha fet un llibre que resumeix perfectament la meva visió del país. El llibre es diu Paisatge, país, pàtria: Josep Vallverdú i el Ponent imprescindible. És molt senzill: el nen comença coneixent el paisatge; quan creix, aquest paisatge es converteix en país; i quan adquireix consciència política, el país esdevé pàtria. —Heu viscut a Barcelona i a Sant Feliu de Guíxols, però la vostra pàtria més íntima és el ponent del país… —La pàtria és el país sencer, però sí, jo sóc de Ponent, i tant. I tornant on érem: Ponent ha d’explicar-se millor i potser ha de fer una mica d’autocrítica, com tothom, però cal dir, sense victimismes, que ho ha tingut sempre més difícil que els altres, perquè l’eix Girona-Barcelona és molt fort i, en canvi, per exemple, l’eix Tarragona-Lleida és molt més feble. Ara no caldria tant explicar el ponent al llevant sinó explicar, al llevant, el desenvolupament del ponent. Això sí que és més desconegut! La premsa no en parla. Ah, i parlant de Ponent, el 14 de març em faran fill predilecte de Lleida, no fa tant que em va telefonar en Pueyo per dir-m’ho. —Un altre reconeixement… —Amb tants premis, a vegades em pregunten: i ara què més? I jo me’ls miro dic: us sóc franc, ja no vull més distincions honorífiques, ara vull que em facin cardenal, que diu que tenen un bon sou!  —Teniu noranta-sis anys i no puc amagar que m’impressiona la vostra vitalitat i la vostra memòria. Quin és l’elixir? —Hi deu haver una raó genètica, d’entrada. A la meva família hi ha hagut gent molt longeva, encara que els meus pares morissin joves. Una tieta del meu pare va morir a cent dos anys, tenint gana i el cap clar gairebé fins al final. Sempre he tingut salut i no he tingut cap òrgan fluix. Vaig anar al cardiòleg l’any passat i em va retirar totes les pastilles per a la pressió. Diu que no les necessito. Ara no en prenc cap. Ara, això sí, l’alimentació la cuido força, eh? —Què mengeu? —Al matí, esmorzar de forquilla. És a dir, un cul de plat que sol ser pasta, arròs o cuscús, acompanyat d’un amanida per sobre amb cogombre, tomata, pebrot, etc. I una mica de formatge fresc. I un te. Això, de vuit a nou del matí. Per dinar, generalment, o peix o carn a la planxa, sempre a la planxa, i una mica de verdura. Ahir, per exemple, unes costelles de corder fantàstiques. I avui, excepcionalment, llentilles amb ous ferrats. I tot això amb un got de vi. En canvi, per sopar, quasi no sopo: una llesca de pa petita amb melmelada, o una fruita, i un iogurt. I aigua. Fa un grapat d’anys que ho faig així i sembla que funciona, no?  —Us parlava de memòria i de vitalitat, però és que, a més, confesso que us veig molt feliç… —No! No se n’és mai, de feliç! S’és feliç a estones. Josep Pla deia que la vida era una successió de clatellades amb alguna estona de repòs. I és ben cert. I també deia: s’arriba a vell per pura i pelada casualitat. I això també és ben cert, perquè qualsevol dia m’hauria pogut caure una teula al cap. Mireu, una de les tres vegades que em vaig adormir al volant, cap a Rocallaura, vaig acabar en un marge amb el cotxe ben malmès. I no sabia pas què fer fins que va venir un cotxe i va baixar un individu que em coneixia. Era el funerari de Belianes! I em va dir: ‘Senyor Vallverdú, que el puc servir?’ I li vaig dir: ‘En relació amb la teva feina, no! Però si pots fer una telefonada…’  Calia agafar-s’ho amb humor, no? Havia tingut sort! —Hi ha res que us hauria agradat de fer i que no hàgiu pogut fer? —Sí: tenir bona veu per a cantar. No ho he pogut fer mai i m’hauria agradat molt. Em van expulsar d’un cor i tot. Em van dir educadament que no em necessitaven! —Teniu plans per al futur? —Mireu, sí, dues coses: continuar escrivint, sense que sigui cap obligació, perquè fent versos gaudeixo molt. I la segona, ensenyar-vos els ninots que faig. Aquest és el primer esbós del Rovelló, quan encara tenia cua!: Aquest és el Rovelló, avui: I aquests són dibuixos que faig, un cada setmana! Els faig per a mi, per riure, són retrats i caricatures sobre l’actualitat: —Em doneu permís per fotografiar-los i, si escau, incloure’ls a l’entrevista? —Sí, és clar, no sóc pas professional i no tenen pas drets d’autor! Ens acomiadem. Falta poc per a l’hora de dinar. M’explica que l’Antonieta ha estat a Lleida tot el matí i que ja l’espera, que frisa per dinar plegats les llentilles i els ous.

Summary: Josep Vallverdú: ‘Malgrat tot, ens toca ser optimistes’


El número dos de la CUP al Congrés espanyol, Albert Botran, ha demanat avui a ERC i a JxCat de no regalar el govern de l’estat espanyol al PSOE en canvi de res, i ha al·legat que seria directament contrari als objectius independentistes i sobiranistes. Ho ha dit durant un acte a Mataró (Maresme) al costat de la diputada de la CUP al parlament Natàlia Sànchez i de l’ex-regidora de la CUP a Mataró Carme Polvillo. Botran també ha enviat un missatge a Unides Podem, a qui ha advertit que la situació a Catalunya no ha canviat amb el PSOE al govern espanyol: ‘Hem tirat el PP. Què ha canviat des de llavors? Qui ens pot convèncer que el PSOE té una solució diferent, més dialogant, per resoldre el conflicte democràtic i els reptes del poble català?’ Per ell, el PP i el PSOE no són diferents perquè l’única solució que tenen per a resoldre el conflicte català és la mateixa: ‘Si el PP i Rajoy van enviar policia l’1-O, ara el PSOE de Marlaska també ens ha enviat policia.’ ‘El vot a la CUP el pròxim 10-N és un vot contra la resignació, és un vot que diu “No ens rendim”, que diu “No en nom nostre”, ha assegurat. Crítica a les institucions Sànchez ha dit que les institucions no han estat a l’altura del moment i de les mobilitzacions: ‘La seva resposta ha estat enviar més policia davant el clam de llibertat i justícia.’ Ha advertit els altres partits independentistes que no comptin amb ells per donar la Moncloa al PSOE, perquè, segons ella, ara més que mai cal una proposta independentista, anticapitalista, feminista i ecologista ‘que no doni cap xec en blanc.’

Summary: Botran demana a ERC i a JxCat no ‘regalar’ el govern espanyol al PSOE


El Teatre del Mar de Palma acull avui un espectacle per la llibertat d’expressió organitzat per l’Associació de Creadors i Artistes per la Llibertat Artística (Acallar), constituïda arran del cas del raper Valtònyc, condemnat a la presó i exiliat a Brussel·les per una cançó sobre la monarquia espanyola. D’entre els atractius de l’acte, que començarà al migdia, hi ha el retorn del grup Antònia Font, que es torna a reunir exclusivament per a aquesta ocasió. També hi seran Biel Mesquida, el glosador Mateu Xurí, la coreògrafa Maria Antònia Oliver, el músic Gerard Quintana, els actors Sergi López, Lluís Soler, Alex Brendemühl, Toni Albà i Willy Toledo, així com Apol·lonia, Clara Ingold, Diabeticas Aceleradas, Laia Martínez, Llonovoy, el Pallasso Milu, Sílvia Siles, Tshock, entre més. Ahir al vespre, com a prèvia, una quarantena de grups d’estils ben diversos van oferir un concert en quatre escenaris diferents de la sala Sa Possessió de Palma, amb el pop de Satellites, l’ska de Jés, la rumba de La Verada, el dub i el reggae de Jaume Mas i El Hermano Ele i també el punk de Guadaña i Trance. L’espectacle d’avui és dividit en tres franges horàries: de 12.00 a 16.30, de 16.30 a 20.00 i de 20.00 a 01.00. Un altre dels cantants convidats és Pablo Hasél, raper condemnat per l’Audiència espanyola per enaltiment del terrorisme. A tots ells, s’hi sumaran Berri Txarrak, Lendakaris Muertos, Reincidentes, Toteking, Boikot, Amparanoia, Soziedad Alkohólika, Def Con Dos, entre més. Horaris del concert de diumenge 17/06 per la #LlibertatdeExpressió #LibertadDeExpresion #NoCallarem #NoCallaremos. pic.twitter.com/FuW0nJDIcJ — Acallar (@acallarassoc) June 12, 2018

Summary: Palma acull el concert per la llibertat d’expressió amb el retorn d’Antònia Font


La batllessa de Barcelona i dirigent de Catalunya en Comú, Ada Colau, ha dit que ella es va plantejar juntament amb Xavier Domènech de no presentar-se en les primàries per ser coordinadors de la direcció general del partit. ‘Crèiem que s’havien de distribuir les càrregues. En aquell moment tot el nostre entorn ens va demanar que ho féssim’, ha assegurat la batllessa en una entrevista al Món a Rac1. Colau considera que és necessari fer autocrítica i replantejar-se la manera de fer política, en què les cares visibles i mediàtiques, com ella i Domènech, ha dit, han d’assumir molta responsabilitat i sobrecàrrega de feina. ‘No ho dic en termes dramtàtics, però la política és molt dura. Hauríem de trobar una forma més sostenible. Hi ha moltes pressions i molt de cinisme’, ha explicat. Per això, ha dit que, a partir d’aleshores, ‘la persona que assumeixi la coordinació del partit no ha de ser la mateixa del Parlament’. .@AdaColau: "A @XavierDomenechs li hem demanat massa. Potser ens vam equivocar quan li vam demanar que deixés el Congrés." — El món a RAC1 (@elmonarac1) September 5, 2018 En el mateix sentit, ahir, quan va saltar la notícia que Xavier Domènech havia decidit de deixar l’escó al Parlament de Catalunya i els càrrecs orgànics dins el partit dels comuns i de Podem, Colau ja va explicar que ella també havia pensat de plegar. Jo (igual que molts companys) també m’he plantejat deixar-ho en més d’una ocasió en el darrer any, que ha estat especialment dur. De moment resisteixo per responsabilitat, perquè hi ha un gran equip humà, perquè estimo molt la meva ciutat i és un honor treballar per ella amb un projecte col·lectiu transformador sense cap mena de poder mediàtic ni econòmic darrera. Però hi ha límits, hi hauria d’haver límits, o al final només es dedicaran a la política homes rics, sense escrúpols, corruptes i sense responsabilitats familiars. Potser ara sona a caricatura, però no n’estem tan lluny’, va escriure al seu Facebook. Presentar-se de nou a la batllia Malgrat tot, Colau ha explicat que vol tornar-se a presentar com a batllessa de la ciutat, per acabar els projectes que ja han començat.

Summary: Colau diu ara que es va plantejar amb Domènech de no presentar-se a la direcció dels comuns


La consellera de Salut, Alba Vergés, ha fet una crida a la ‘unitat estratègica’ que englobi el 80% del país per donar una resposta a la sentència del judici contra el procés. Considera que la sentència hauria de ser absolutòria, però precisa que ‘de l’estat espanyol no en podem esperar res de bo’, per la qual cosa demana ‘estar preparats i a l’altura de les circumstàncies’. En la inauguració de la 51a Universitat Catalana d’Estiu (UCE) de Prada (Conflent), insisteix que cal ‘persistir’ per poder constituir una República Catalana ‘més justa, més feminista i més social’. Segons que ha dit, el govern ja hi treballa i ha insistit que Catalunya no reduirà la despesa en sanitat, tal com ha demanat el govern espanyol en funcions. Comença la Universitat Catalana d’Estiu a Prada De fet, Vergés ha denunciat que ‘només mirant quatre números, l’estat ens vol retallar el dret a la salut’ i ha comparat les polítiques del PSOE a l’austeritat del PP. ‘No ho permetrem’, ha conclòs. Durant la conferència ‘Un sistema de salut proper, just i per a tothom’, ha destacat la feina del departament per a convertir l’atenció primària en l’eix del sistema sanitari. Ha citat la millora de condicions dels professionals, la tria de la perspectiva de gènere en la salut, un pla per a combatre l’obesitat infantil, la integració de salut i benestar, i una futura llei per a combatre l’augment del tabaquisme i més addiccions com a polítiques en desplegament. A banda, també ha recordat que s’invertirà en hospitals com el Joan XXIII de Tarragona o el de Viladecans (Baix Llobregat) i que es desenvolupa un pla per a millorar les infrastructures i la resolució dels CAP. A continuació podeu consultar la lliçó inaugural de la Universitat Catalana d’Estiu, en què Vergés ha estat acompanyada per Joandomènec Ros, president de la Fundació UCE i de l’Institut d’Estudis Catalans; Joan Castex, batlle de Prada; Jordi Casassas, president de l’UCE i Pere Barrios, vice-president de la Cambra de Comerç de Barcelona.

Summary: Vergés demana unitat estratègica del 80% del país per a respondre a la sentència del Suprem


La primera ministra d’Escòcia, Nicola Sturgeon, ha insistit en descartar la unilateralitat en un futur referèndum escocès i ha pres el cas català com a exemple. ‘Catalunya és la prova que si el procés no té legalitat ni legitimitat no porta a la independència’, ha dit, per afegir després que si el que la gent ‘espera’ d’ella és un ‘referèndum il·legal’, no ho obtindran. Sturgeon insisteix que Escòcia ha de fer un segon referèndum una volta consumat el Brexit Sturgeon ha defensat el dret dels escocesos a ‘elegir un futur diferent’ i ha animat la ciutadania a guanyar els arguments per convèncer aquells que ja van ser contraris a la independència en el primer referèndum. Tanmateix, sí que ha obert la porta a què el parlament pugui estudiar convocar un ‘referèndum consultiu’, encara que no tindria valor legal i, per tant, ha avançat que no és una prioritat perquè no comptaria amb el mateix suport popular.

Summary: Sturgeon, sobre un referèndum a Escòcia: ‘Catalunya és la prova que si el procés no és legal, no porta a la independència’


BARCELONA, 5 (EUROPA PRESS) La batllessa de Badalona, Dolors Sabater, ha expressat la seva voluntat que el consistori col·labori amb el referèndum de l’1 d’octubre, però ha demanat a la Generalitat que aporti ‘garanties i informació’ als ajuntaments catalans sobre diverses qüestions. ‘Estem pendents, encara no hi ha llei –del referèndum, que s’ha registrat però no aprovat–, encara no sabem exactament que se’ns demana i de quina manera’, ha dit. ‘El que exigim, allò que demanem, és que aquest referèndum ha de tenir garanties, ha de ser efectiu, i ha de ser vinculant. Les garanties les ha de donar la Generalitat, és el govern qui ha de posar les garanties’, ha explicat en una entrevista d’Europa Press. També ha confirmat que votarà ‘sí’ a la independència. Sabater explica que el seu ajuntament té voluntat de col·laborar, ja que considera que les administracions han d’implicar-se i que un referèndum és la millor eina per a desencallar la situació actual entre Catalunya i l’estat espanyol, però assenyala que també hi ha incògnites sobre aquesta votació. Algunes de les incògnites que planteja Sabater són, per exemple, com es garantiran els col·legis o amb quin cens es farà servir. Ha afegit, però, que no s’entendria que persones vinculades als moviments socials, en referència als comuns i a Podem, no participin l’1-O. ‘Ningú entendria que les persones que venim d’aquests moviments de lluita al carrer, ara que estem en les institucions no defenséssim també aquest dret de tota la ciutadania a votar’, ha reflexionat. A més, ha demanat a l’independentisme que respecti els comuns i no els vegi com uns enemics. ‘El debat ha de tornar a assenyalar com a enemics de la democràcia i com a enemics del procés al govern intransigent, antidemocràtic i corrupte del PP’, ha comentat. Sabater ha assegurat que la independència de Catalunya beneficiaria el conjunt de l’estat espanyol, atès que podria suposar un gir a un estat dominat er unes elits, oligopolis i una monarquia que solament generen ‘desigualtat entre la població’. ‘És l’oportunitat que tenen el conjunt de pobles de l’Estat per començar a trencar amb aquest búnquer del règim del 78 amb forts posicionaments antidemocràtics’, ha sentenciat.

Summary: Badalona vol col·laborar amb el referèndum però demana ‘garanties i informació’ a Puigdemont


La mesa del parlament ha refusat de tramitar la iniciativa legislativa popular (ILP) que proposava que la cambra tornés a declarar la independència. Només Junts per Catalunya ha votat a favor de la proposta. ERC s’ha abstingut i els tres vots contraris de Ciutadans i PSC-Units han servit per a tombar la ILP. La iniciativa, presentada pel col·lectiu Unitat per la Independència, reclamava que la cambra tornés a fer la DUI i que Catalunya es constituís com a país independent i s’obrissin negociacions amb l’estat espanyol. Fonts de la presidència del parlament argumenten que ERC s’ha abstingut perquè la independència no és un dels àmbits regulats per la llei sobre iniciatives legislatives populars, i que per això mateix s’havien refusat altres ILP en el passat. ‘La mesa no pot incomplir una llei aprovada pel ple del parlament’, diuen. En aquest sentit, expliquen que si la mateixa iniciativa fos impulsada per un grup parlamentari o el govern, sí que podria ser admesa. De totes maneres, les mateixes fonts diuen que s’han abstingut perquè els seus arguments no coincidien amb els de Ciutadans i PSC-Units. Per la seva banda, Junts per Catalunya diu que, tenint en compte els informes, la ILP complia tots els requisits formals, que ells no han d’entrar en el contingut i que la mesa ‘no és un òrgan censor respecte a allò que s’ha de debatre’. Sobre el fet que els lletrats assenyalaven que es podria contravenir la llei d’ILP del 2006, JxCat opina ‘que el parlament ha de poder parlar de tot i que no es podia coartar el recorregut de la ILP des del seu inici’. JxCat no ha volgut dir si ara tramitaria la declaració com a proposició de llei. Argumenten que no han tingut aquest debat, i en tot cas haurien de veure la viabilitat de tornar-ho a fer i quin consens tindria.

Summary: La mesa del parlament tomba la ILP que demanava de tornar a fer la DUI


Els caps de llista de l’equip En Comú Podem han estat els dos candidats més votats a les eleccions als òrgans provisionals que pilotaran per ara el nou espai dels comuns. Xavier Domènech i Ada Colau comandaran el nou partit des de l’executiva i la coordinadora, respectivament, que són els dos òrgans provisionals de direcció. Les dues principals cares de la candidatura alternativa de Podem Catalunya, la diputada de Catalunya Sí que es Pot al parlament Jèssica Albiach i el secretari general de Podem Barcelona, Marc Bertomeu, també formaran part de l’executiva. De fet, set dels vuit membres de Juntes Podem, la candidatura crítica amb la direcció de Podem Catalunya, formaran part de l’executiva del nou partit juntament amb els vint-i-cinc integrants de la llista d’En Comú Podem. Per a escollir els membres dels dos òrgans de direcció hi havia 6.805 persones amb dret a vot. Hi han participat 5.540, un 80,26% del total, des de la setmana passada dins avui al migdia. Abans, els comuns han rebutjat les esmenes independentista i federalista al text original del grup promotor. Colau ha fet un discurs emotiu, recordant els avis i els pares. Ha apel·lat a la unitat de les esquerres: ‘Som la gent comuna que no tenim el poder mediàtic ni econòmic. La història oficial no ens esperava’, ha dit. Ha afegit que els comuns han pres consciència com en altres moments històrics. Domènech ha assegurat que ha estat un dia històric i que construiran una eina que doni veu a les classes populars. També ha fet referència a Podem, sense esmentar el partit: ‘Unim els diversos fils del bo i millor del nostre passat com a país: el fil roig, el violeta, el verd i el morat. Us necessitem per construir-nos, ser més forts i guanyar d’una vegada aquest país’, ha reblat. A més de l’elecció dels òrgans de direcció, l’assemblea constituent ha aprovat el codi ètic del nou partit. La primera tasca de l’executiva serà decidir el nom del nou partit per tal de sotmetre’l a la decisió de les bases, que tindran l’última paraula. A l’assemblea constituent hi han assistit el líder d’Esquerra Unida, Alberto Garzón, i el secretari d’organització de Podemos, Pablo Echenique. El líder de Podemos, Pablo Iglesias, també ha intervingut a través d’un vídeo. Els tres dirigents han insistit en la necessitat de la unitat de les esquerres.

Summary: Domènech i Colau comandaran el nou partit dels comuns


La consellera de Salut de les Illes, Patricia Gómez, ha explicat avui que s’han mort dues persones les últimes 24 hores pel coronavirus 2019. Des de l’inici de la crisi sanitària, ja s’han mort quatre persones a les Illes. A més, Gómez ha dit que hi ha 34 casos nous confirmats. En total, en són 203, dels quals 189 són casos actius. També ha detallat que hi ha 61 llits i 21 d’UCI disponibles a les clíniques privades. Pel que fa als infectats, 24 són sanitaris i 250 més estan sota vigilància. En un comunicat, el govern ha explicat que s’han fet més de 1.400 proves i que la situació en els hospitals i les àrees d’urgències és de normalitat i funcionen correctament els nous circuits per reordenar l’atenció als pacients i garantir la seguretat dels usuaris i dels professionals. Dades #Coronavirus a les Balears divendres 20 de març: ➡ 203 pacients acumulats.➡ 189 pacients actius➡ 34 pacients nous.➡ 10 pacients donants d'alta.➡ 4 morts.➡ 24 professionals sanitaris han estat infectats i 250 amb vigilància. pic.twitter.com/UmDmEcuIj1 — IB3 Notícies (@IB3noticies) March 20, 2020

Summary: Dos morts més pel coronavirus a les Illes, que superen els dos-cents casos confirmats


Michèle Rivasi (1953) és eurodiputada francesa dels Verd-ALE i és de visita a Catalunya. Juntament amb altres eurodiputats ha passat per la presó dels Lledoners, el Palau de la Generalitat i s’ha trobat amb persones represaliades per l’estat espanyol. La senyora Rivasi va començar la militància ecologista fa més de trenta anys, després del desastre de Txornòbil (1986), i fa deu anys que és eurodiputada verda a Brussel·les. Per això coneix personalment Raül Romeva. En aquesta entrevista feta en un hotel de Barcelona ens explica la seva visita a la presó, es mostra obertament partidària que Carles Puigdemont i Toni Comín formin part del grup dels Verds i explica per què el cas català ja no és un afer intern. —Heu visitat la presó dels Lledoners. Com ha estat l’experiència? —Vaig estar molt emocionada de veure els meus col·legues. De fet, Raül Romeva va ser eurodiputat amb mi i el conec. Veure’ls a la presó és diferent de parlar de la presó. Trobo que és una injustícia increïble. Veure col·legues que poden passar dotze anys a la presó per fets que no tenen res a veure amb terrorisme ni agressions, sinó per fets polítics, és d’una injustícia terrible. —I com els vau veure, a ells? —Érem en una habitació gran, vam fer rotllana i els presos eren tots junts i nosaltres podíem fer-los preguntes. Em va sorprendre veure’ls tan zen, serens, concentrats. Que estiguin empresonats per fets injustos a ells els dóna força i energia. Tenen la consciència tranquil·la i veuen que tenen raó. Estan molt serens. També vaig notar que rebre el suport d’eurodiputats com nosaltres els ajuda. Vam explicar-los la nostra posició al Parlament Europeu, com podem ajudar-los i com podem explicar a l’exterior la seva situació. Perquè la situació és horrible. Aquest no és un problema d’Espanya i prou. Aquí hi ha el risc que l’extrema dreta prengui l’estat espanyol com a exemple. Ara hi ha un sistema autoritari a Espanya, però demà pot ser Hongria, o França amb Le Pen. Podem tenir la mateixa situació. Per això per nosaltres és un problema de tots els parlamentaris. Si acceptem que puguis anar a la presó perquè surts a manifestar-te, això es pot replicar en altres estats. El fet que hi hagi un eurodiputat a la presó posa en perill tots els eurodiputats i el parlament. —Quina és la vostra opinió sobre el cas català, més enllà dels presos? —Hi ha dos aspectes. Un és defensar els drets humans, la llibertat d’expressió i la immunitat parlamentària. Per això sóc aquí. Per això i per comprendre millor el cas. I després hi ha la qüestió de la independència de Catalunya. I aquí crec que cal diàleg entre l’estat espanyol i Catalunya per a trobar una solució sobre l’autonomia de Catalunya. —Una qüestió delicada, ara. Els senyors Puigdemont i Comín han demanat d’entrar al vostre grup, el Grup Verd del Parlament Europeu. Alguns verds hi estan a favor, uns altres en contra. Com ho veieu? —Hem d’integrar Puigdemont i Comín al grup dels Verds per una raó que he entès ara, visitant la presó. La nostra feina ara és convèncer els altres verds. Hem vist que a Espanya hi ha una deriva autoritària, perquè a banda de la presó m’he trobat amb funcionaris, periodistes i diplomàtics que són atacats i multats per l’estat. I de tot això, no en sabíem res. Fa tres mandats que sóc eurodiputada i no havia sentit mai les coses que he sentit en aquesta visita. Es parla molt d’Hongria, però a Hongria no hi ha presos polítics. Per això volem aprofitar aquesta experiència viscuda per convèncer de la necessitat de presentar el Grup dels Verds-ALE com un grup refugi, com una mena d’asil polític per a defensar els drets humans de Puigdemont, de Comín i altres. —Dins els Verds, els eurodiputats francesos són més favorables que hi entrin Puigdemont i Comín. És això? —Ho és, sí. Els Verds de França veiem que és un cas clarament polític. Alguns diuen que Puigdemont és conservador i liberal i que no hi cap, dins el marc ideològic dels Verds. La nostra resposta és dir: que no veieu l’autoritarisme espanyol? En la història del Grup Verd hem tingut eurodiputats que eren de dretes i conservadors. I amb posicions diferents de les nostres en qüestions nuclears. Els vam obrir la porta. Aquest no és el problema. Dimecres hi ha una reunió dels Verds. Nosaltres, amb Alfonsin i Benoît Biteau, els explicarem la situació. I els direm que no és un problema de ser liberal o conservador. És un problema dels drets polítics. Si el Grup Verd no vota a favor de la inclusió de Comín i Puigdemont, per què hauria de votar a favor de la seva immunitat, doncs? A Puigdemont i Comín se’ls ha d’incloure al Grup Verd. A la reunió els explicarem què passa aquí, i que no és qüestió d’ideologia, sinó de protegir els drets dels eurodiputats. Protegir el seu dret a l’expressió política. Els Verds som ecologistes, però ser ecologista no és només defensar el planeta. El fet de venir aquí ens ha enriquit amb arguments que podrem donar dins el nostre grup. I ara ens centrem en això. —Quines altres sorpreses heu tingut visitant Catalunya? —El fet que la població de Catalunya se senti encaixonada en un sistema autoritari que els vol mantenir enclaustrats. Això no es veia des de fora. Quan véns aquí notes l’energia de la gent, cosa que tampoc no arriba fora. I mira, quan em parlen de segons quines coses d’Hongria… Però parlem d’Espanya, que és a tocar de França! És aquí al costat. Jo sóc política i necessito tocar les coses, veure-les, per entendre-les. Venir aquí m’ha fet veure que l’evolució de l’estat espanyol és una mala evolució perquè no hi ha procés polític. Aquest és un procés de drets fonamentals. Raül Romeva em va dir que creia en la taula de diàleg. Que és l’únic instrument que ens pot fer canviar les coses i evolucionar. —I en el vostre cas, també ho creieu? —Jo sóc partidària de la diplomàcia, i la taula de negociació és un espai per a parlar. D’entrada, per a parlar de l’amnistia. O de canviar el codi penal demà i modificar l’acte de sedició. Això serviria per sortir de la tangent, és veritat. Però ajudaria a calmar l’ambient. I a la taula també es podria parlar de com augmentar l’autonomia de Catalunya. I després, el referèndum. Perquè si parles del referèndum ara, hi ha el risc d’espatllar-ho tot. Pas a pas. —Res més que vulgueu afegir? —Jo crec que el dret europeu és superior als drets nacionals (espanyols, francesos, etc.) Per això és il·legal, tot això que passa. Si no es respecta la immunitat, on queda el dret? Els Verds hem d’acollir Puigdemont i Comín al nostre grup, i convertir-lo en un espai d’asil polític i lluitar per la seva immunitat parlamentària. I jo espero que Europa trobi una solució per a Espanya, perquè si no vigilem, podria ser el començament de la desconstrucció d’Europa.

Summary: Michèle Rivasi: ‘Els Verds hem d’acollir Puigdemont i Comín al nostre grup’


La ciutat de València ja és oficialment una les ciutats candidates que opten a ser Capital Mundial del Disseny per a l’any 2022. L’Associació València Capital del Disseny ja ha presentat davant la World Design Organization, amb seu a Quebec, la memòria de mèrits exigida per a ser candidata. Els integrants de l’associació han desenvolupat ‘un rigorós treball d’investigació’, encapçalat pels seus dos directors estratègics Xavi Calvo i Pau Rausell, que s’ha traduït en un document d’ús intern i de més de 500 pàgines, que reflecteix el passat i el present del disseny, així com noves propostes vinculades a la ciutat de València i també del País Valencià. El document recull, al seu torn, la proposta del programa anual d’esdeveniments que acollirà la ciutat en cas que València sigui seleccionada, informen els impulsors de la iniciativa en un comunicat. Juntament amb la memòria, la candidatura ha presentat també la que serà la seva imatge gràfica, dissenyada per Ibán Ramón, reconegut dissenyador gràfic valencià i amb una àmplia i premiada trajectòria darrere. ‘La imatge de la capitalitat s’anticipa a usos futurs. S’han interpretat les lletres VWDC a partir de formes geomètriques simples, sobre un reticle de mòdul quadrat que permet infinitat de composicions. De fet, el caràcter abstracte de la identitat, en no llegir-se com a il·lustració o text, facilita que en el futur pugui conviure amb una gran varietat d’imatges i títols. A més, el seu color evoca el Mediterrani: l’arena, el mar, el sol. Les tipografies emprades en el dossier es mostren suficientment formals sense renunciar a contemporaneïtat i frescor’, comenta Ibán Ramón. ‘El disseny modular de la identitat obri pas a una infinitat de composicions, permetent un ampli desenvolupament; sense una significació concreta, però recognoscible’, afegeix el dissenyador. Mediterranis i sentits La candidatura s’articula al voltant del lema ‘El disseny mediterrani de València. Disseny per al canvi, disseny per als sentits’, apel·lant a una ‘manera de mirar’ (un filtre) amb certes implicacions geogràfiques, però també estètiques, ètiques, filosòfiques i polítiques. ‘Pretenem subratllar el lluminós del nostre món, el temperat i equilibrat, la treballada i equívoca simplicitat d’allò que s’assenta, se sintetitza i catalitza pel pas del temps, la tradició, la cooperació de molts i la selecció natural del treball ben fet. Però, al mateix temps el disseny mediterrani permet la lectura, l’ús i el delit contemporani, reclama la seva capacitat de transgressió i serveix per a la projecció cap al futur. Disseny per tant per als sentits, però també per al canvi’, explica Pau Rausell, codirector estratègic del projecte. La candidatura de València compta amb nombrosos suports institucionals, d’organitzacions i organismes públics i privats valencians, estatals i internacionals. A més de les institucions, les empreses promotores d’aquesta iniciativa mantenen la seua aposta pel disseny, impulsant una iniciativa que aspira a millorar la qualitat de vida dels valencians. ‘Hem volgut mostrar els inicis del disseny des del punt de vista educatiu i també organitzatiu, destacant l’impuls creatiu i institucional que a partir dels anys 80 va fomentar el talent i les carreres professionals dels dissenyadors i va reforçar la vinculació disseny-empresa, que tan rendible sabem en l’actualitat que resulta per a les empreses’, assenyala Pau Rausell. El document de la memòria reflecteix el present de les indústries del disseny i dels professionals del disseny valencià que destaquen nivell nacional com a internacional i en les diferents disciplines del disseny: disseny gràfic i comunicació, industrial, de producte, d’interiors, d’experiències-esdeveniments, joieria, arquitectura, disseny de moda, arquitectura paisatgística, urbanisme, disseny sostenible, educació de disseny, disseny de serveis, entre altres. La memòria també arreplega les infraestructures culturals vinculades al disseny que existeixen, així com tota l’oferta d’esdeveniments, jornades i setmanes culturals de València i del País Valencià. El document desenvolupa aspectes com les condicions de logística, seguretat i salut pública amb les quals explica la ciutat per a acollir un esdeveniment d’aquestes dimensions i projecció internacional. En aquesta memòria la ciutat de València, els seus barris i els seus carrers a més d’altres municipis i enclavaments de la Comunitat mostren les seves fortaleses en la seva aposta pel disseny. Un material exhaustiu que transmet per què actualment València i la Comunitat Valenciana són referents internacionals de disseny.

Summary: La ciutat de València oficialitza la seva candidatura per a ser Capital Mundial del Disseny 2022


La candidata de la CUP a les eleccions del 10-N, Mireia Vehí, ha instat els partits independentistes i els comuns a convertir el 10-N en un ‘plebiscit destituent del règim’. Ha demanat un acord perquè ningú no pacti amb cap partit del règim del 78, perquè comenci un procés d’internacionalització del conflicte, perquè es legisli a favor dels drets socials i perquè es posi fi a la repressió contra la població mobilitzada. Durant l’acte central de campanya a Barcelona, la CUP ha reivindicat la unitat estratègica enfront de la unitat electoral. En aquest sentit, Vehí ha respost a la candidata de JxCat, Laura Borràs, que va proposar dimarts un grup parlamentari dels tres partits independentistes al congrés espanyol: ‘Senyora Borràs, els seus emplaçaments són pur simbolisme electoralista que no porta enlloc. Prou de retòrica buida de contingut als platós televisius!’ Ha reblat: ‘Quan s’és el principal partit de govern i s’és incapaç de liderar una resposta institucional conjunta per fer front a la sentència i quan es treballa unitàriament amb el govern espanyol per reprimir les mobilitzacions contra la sentència, és hipòcrita parlar d’unitat independentista’. Vehí també ha exigit a JxCat i a ERC que deixin de criminalitzar els joves i de ‘vendre fum’ sobre el diàleg amb Madrid. ‘Investir el PSOE és assegurar que la monarquia corrupte es mantingui i que segueixi manant l’Íbex 35’, ha afegit. La CUP també ha difós cinc bases per a treballar conjuntament en un ‘gran acord estratègic’. – Un acord a 4 en favor de l’autodeterminació , en una campanya internacional a favor del dret a l’autodeterminació i d’una solució política, mediada internacionalment, per dirimir democràticament el present conflicte amb l’Estat; – Un acord a 4, en favor dels drets socials, que impliqui partits, les principals institucions del país, des d’ajuntaments fins a diputacions i Generalitat , per, independentment del que digui o faci el Govern de l’Estat, aturar per sempre més els desnonaments, posar un límit als preus de lloguer i a l’especulació, pujar els salaris, i generar una renda universal de ciutadania; – Un acord a 4, a favor de la sobirania popular, per blindar els serveis públics, l’educació i la sanitat pública al nostre país, acabant amb les externalitzacions i les privatitzacions de cap servei públic, a favor de cap empresa privada al nostre país; – Un acord a 4, en contra de la repressió, que impliqui la no col·laboració amb cap política que impliqui la repressió contra el poble organitzat; un acord que impliqui la no col·laboració de cap partit ni cap administració amb qualsevol altra administració que vulgui retallar drets civils i polítics – sigui al nostre país o a qualsevol altre; – I finalment, un acord a quatre, per fer d’aquestes eleccions del 10N un plebiscit destituent del règim del 78 : un acord amb totes aquelles formacions polítiques que es comprometin a no establir cap mena de pacte amb els partits del règim.

Summary: La CUP insta les forces sobiranistes a convertir el 10-N en un ‘plebiscit destituent del règim’


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha desestimat la petició d’ajornar les declaracions del vice-president primer de la Mesa del Parlament de Catalunya, Lluís Corominas, i la secretària quarta, Ramona Barrufet, previstes pel 12 de maig tal com havien demanat les defenses. El tribunal sí que ha canviat el dia de citació del secretari tercer i diputat de Catalunya Sí que es Pot Joan Josep Nuet prevista pel 23 de maig i l’ha posposat pel 12 de juny a les nou del matí, segons indica en una nova providència. Ahir el tribunal va desestimar ajornar les declaracions de la presidenta del parlament, Carme Forcadell, i la secretària primera, Anna Simó, previstes pel 8 de maig després de les peticions de les defenses. Les defenses dels membres de la Mesa querellats havien demanat l’ajornament de les citacions al·legant incompatibilitats d’agenda i en la seva petició demanaven posposar les dates per garantir un període suficient per a la preparació de la defensa en base, segons apuntaven, al Tribunal Europeu dels Drets Humans. Forcadell i Simó estan citades a declarar el 8 de maig, i les defenses argumentaven que entre la notificació i la data prevista hi ha només set dies hàbils.

Summary: El TSJC denega ajornar les declaracions de Corominas i Barrufet previstes pel 12 de maig


El jutjat d’instrucció número 51 de Madrid ha decidit no admetre a tràmit la querella per prevaricació que havia presentat Lliures per Europa, la coalició encapçalada per Carles Puigdemont, contra dos vocals de la Junta Electoral espanyola (JEC) que havien estat proposats per PP i Cs, autors dels recursos que demanaven que Puigdemont, Toni Comín i Clara Ponsatí no fossin elegibles en les eleccions europees del 26 de maig. La querella constatava que els dos ja s’havien pronunciat prèviament en contra de Puigdemont a través de xarxes socials i mitjans de comunicació. La jutgessa, però, ha dit que aquest fet no aporta cap indici de prevaricació. Pel que fa a un dels vocals, la jutgessa argumenta que dels missatges que va penjar a Twitter no es desprèn cap delicte de prevaricació, perquè en ells no parla del caràcter elegible o inelegible de Puigdemont, sinó que fa consideracions sobre l’incompliment del termini del tribunal alemany per resoldre sobre l’euroordre, sobre la necessitat que els polítics estiguin empresonats quan cometen delictes o es pregunta si el govern espanyol farà alguna cosa amb la presentació del llibre del president a la delegació de la Generalitat a Brussel·les. ‘Està fent ús de la seva llibertat d’expressió’, conclou la resolució. En tot cas, afegeix que si Lliures per Europa considera que aquestes manifestacions privaven el vocal de la seva deguda imparcialitat, l’hauria d’haver recusat o hauria d’haver invocat la nul·litat de l’acte administratiu. En tot cas, això ‘no permet considerar la decisió com a prevaricadora’. ‘Pot dictar-la convençut de la legalitat i justícia de la seva decisió al marge de la simpatia o antipatia que li generi l’afectat. No hi ha ni un sol indici que avali la tesi que actuava deliberadament de forma injusta quan va votar en la Junta Electoral’, argumenta. Pel que fa a l’altre vocal, que és catedràtic de Dret Administratiu de la Universitat Pompeu Fabra, la querella aportava un article publicat en un mitjà i en el seu bloc on insta a canviar la Llei Orgànica de Règim Electoral General (LOREG) perquè Puigdemont no sigui elegible. Segons ella, el vocal pren una postura jurídica: que el president és elegible amb l’actual legislació vigent, i creu que caldria canviar-la. La jutgessa creu que és perfectament possible fer-ho perquè pot haver tingut accés a elements nous pels recursos presentats per PP i Cs o per la discussió col·legiada amb els altres membres de la junta. La resolució també descarta la prevaricació perquè la resolució no és arbitrària, sinó que és un acord ‘motivat en dret’. Després d’aportar diferent jurisprudència, la jutgessa decideix no admetre a tràmit la querella. Contra la resolució es pot presentar recurs.

Summary: Un jutjat de Madrid tomba la querella per prevaricació de Lliures per Europa contra la JEC


El diputat d’ERC al congrés espanyol Joan Tardà demana de confiar en Carles Puigdemont i Oriol Junqueras, que aquesta setmana vinent començaran a fer passos i respondran al requeriment del govern espanyol abans no prengui mesures contra l’autonomia de Catalunya. Segons Tardà, la resposta que hi donin ha d’anar acompanyada de la mobilització multitudinària i pacífica i ha d’insistir en la via del diàleg i la negociació. —Què dieu als qui, com algun membre del PP, recorden què li va passar a Companys per amenaçar Puigdemont? —Que dinamiten la democràcia i fan un mal servei a la democràcia espanyola i a les noves generacions d’espanyols. Perquè només podran encarar els reptes del segle XXI, que es presenta tan difícil com el segle XX o més, aquelles societats democràtiques que siguin excel·lents i tinguin democràcies de molta qualitat. Això que fan el PP i els partits que utilitzen el llegat del franquisme per enfortir-se dinamita la democràcia espanyola mateixa. Hipotequen el futur dels seus propis fills. —Penseu que poden arribar a detenir el president Puigdemont o intentar-ho? —La resposta autoritària és un procés que comença amb la judicialització de la ciutadania i els seus representants democràtics, i això comporta inhabilitacions, embargaments de patrimoni, multes i penes de presó, sí. Jo mateix vaig recordar al president Rajoy que, en el fons, això faria que tornés a existir a Catalunya la figura del pres polític. —I si ens hi trobem, no només en el cas de Puigdemont, sinó també en els casos de Jordi Sànchez, Jordi Cuixart o el major Trapero, quina ha de ser la resposta de la societat catalana i els polítics? —Estic convençut que continuarem de manera perseverant les dues reivindicacions: la primera, davant del món, que el primer d’octubre va existir, que va ser heroic i que va tenir resultats electorals; i la segona, que tot s’ha de resoldre per mitjà del diàleg i la mediació. I com que el primer d’octubre va existir i va tenir unes conseqüències, no podem fer cap pas enrere respecte d’aquesta realitat. No hem de sortir d’aquí. Res que sigui violent o vulnerador de drets civils mai no pot justificar que nosaltres sortim d’aquesta posició cívica i de resistència pacífica. L’escenari de negociació només serà possible si ho continuem fent tot a la catalana, cívicament, pacíficament, multitudinàriament i conjuminant la intel·ligència i el coratge. Estic convençut que aquesta és la manera de guanyar. —Si la voluntat de negociació continua tenint una resposta repressiva caldran mesures de mobilització com ara una nova aturada general? —Insisteixo que nosaltres només tenim aquests dos posicionaments: que l’1-O va existir perquè la ciutadania va resistir i que més de dos milions de persones van esdevenir no només electors sinó conqueridors de les urnes. Per tant, és evident que la mobilització ho és tot. Crec que hem donat senyals al món que el poble català ha triat ser pacífic perquè és l’única manera de guanyar. I per això cal conquerir els espais de negociació. —Quina penseu que ha de ser la resposta que doni el president al requeriment previ de l’article 155? —Desconec la manera com ho vehicularà. Però estic convençut que no negarà ni l’existència ni les conseqüències del primer d’octubre i que cercarà escenaris de negociació. —La CUP demana que la república catalana es proclami solemnement en un ple al parlament aquesta setmana. Hi esteu d’acord? —Estem d’acord amb allò que decideixi el govern. Estic convençut que el president Puigdemont i el vice-president Junqueras, juntament amb la CUP, trobaran la manera de fer-ho. —Enteneu que una part de l’independentisme estigui desconcertada per com va anar el ple de dimarts? —És possible. Però això que fem no ho havíem fet mai, ni tan sols era previst que ho visquéssim. I no tenim un patró penjat a la paret per saber com s’ha de fer. Tot això que fem ho protagonitzem unes generacions que ni tan sols havíem previst de viure aquest moment. Cal anar fent, construint escenaris a mesura que els anem consolidant, de vegades fent un pas enrere i un pas endavant. Però no crec que allò que va fer el president Puigdemont dimarts fos un pas enrere. En absolut. Crec que hem de guanyar la batalla ideològica perquè el món sàpiga que som un poble pacífic que conquereix les urnes i que vol decidir i ha decidit el seu futur, i el que cal és cercar escenaris de negociació. I som aquí. —Com arribem a aquests escenaris de negociació amb l’estat espanyol en condicions d’igualtat, de poder parlar de tu a tu, en inferioritat de condicions? —Les condicions d’igualtat s’han d’anar conquerint, com tot. Tot és dialèctic i tot s’ha d’anar conquerint. És evident que l’escenari actual l’hem conquerit amb el primer d’octubre, i abans havíem guanyat les eleccions del 27-S. Tot és diàlectic, i el món no s’acaba ni el procés no arribarà al final demà a migdia. Hem de crear les condicions perquè la mediació sigui possible. —I com es creen? —La mobilització ho és tot. I cal fer-ho tot cívicament i pacífica, donant suport al president Puigdemont i al vice-president Junqueras. Cal que les forces sobiranistes, totes, sàpiguen anar resolent les contradiccions i ampliant la base a més forces polítiques que es comprometin amb l’exercici del dret de decidir i la resolució democràtica d’aquest problema, malgrat que no es declarin independentistes. —Veieu Podem i els comuns tancant files amb vosaltres per avançar cap a la república catalana? —Hi ha una frontera que separa els qui creuen en una resposta autoritària i els qui creuen en una resposta democràtica. I és evident que ara el PSOE i Ciutadans falquen la resposta autoritària del PP. I també hi ha partits com Podem i En Comú Podem que no s’arrengleren amb aquesta resposta autoritària. —Quin significat té, en un moment polític com l’actual, el fet de recordar i homenatjar Companys? —Recordar una persona com Companys en un moment tan transcendental per al nostre país i en un context en què l’estat espanyol respon autoritàriament actuant contra un poble pacífic i indefens es fa evident i pren més rellevància. De vegades la història agafa velocitat, i ara som en una conjuntura en què tot ha adquirit una certa velocitat. I de vegades ens han acusat, en tot allò que té a veure amb el conreu de la memòria, de ser historicistes. Sempre havíem refusat aquesta acusació, perquè la lluita per la memòria, per la reparació de les víctimes, i la voluntat d’homologar-nos a les societats democràtiques que van patir un atac feixista com la nostra tenien molt a veure amb la qualitat democràtica de la societat. Són aquestes societats que tard o d’hora han metabolitzat el passat en clau progressista i de respecte pels drets humans i condemna dels crims contra la humanitat. En canvi, en el cas espanyol, una democràcia de poca qualitat que té una resposta autoritària avui encara nega l’anul·lació de la sentència del president Companys i no ha negat el franquisme de manera categòrica.

Summary: Joan Tardà: ‘Rajoy pot fer que hi torni a haver presos polítics a Catalunya’