El portaveu d’ERC al parlament, Sergi Sabrià, diu que el seu partit manté la negativa al pressupost espanyol perquè el govern espanyol no ha fet ‘cap moviment pel que fa als presos i els judicis, i no hi ha hagut un debat de fons’ sobre la situació política de Catalunya.’Hem intentat ser molt clars per evitar equívocs, per marcar les condicions des del primer moment. En aquest cas el PSOE no s’ha mogut ni en un àmbit ni en l’altre. Ni en l’àmbit nacional ni en l’àmbit antirepressiu’, ha exposat en una entrevista d’Europa Press. ERC creu que els comptes presentats per Pedro Sánchez ‘no són uns mals pressupostos’, però insisteix que no entraran a negociar perquè retreuen al govern no haver fet cap pas en relació als seus dos principals demandes: donar resposta a l’autodeterminació de Catalunya i aturar la repressió judicial. ‘Som conscients d’en quina situació està ERC, per posar un exemple? Té al seu president a la presó i a la seva secretària general en un exili totalment injust. És motiu suficient per tombar uns pressupostos? Jo crec que la resposta és que sí’, ha conclòs. Sabrià ha dit que el pressupost espanyol conté algunes ‘oportunitats’ pels ciutadans, però recorda que el govern espanyol les pot tirar endavant mitjançant reials decrets —com en el cas de la pujada del salari mínim interprofessional— i no cal tenir uns comptes validats pel congrés espanyol. Així, ERC creu que els pressupostos estatals tenen ‘mesures interessants probablement per la intervenció de Podem’, però insisteix que, en un percentatge molt alt, es poden aprovar per decret i sense necessitat de tenir un pressupost espanyol en vigor. Esmena a la totalitat Sabrià avisa que no només mantenen la seva negativa a aprovar el pressupost espanyol en la votació final, prevista per d’aquí a unes setmanes, sinó que també s’inclinen per rebutjar l’admissió a tràmit dels comptes i que, per tant, aquestes siguin rebutjades d’inici i que ni tan sols iniciïn el seu recorregut parlamentari. ‘Avui continuem en el “no” a tot. Que es moguin. Però no hi ha moviment. Per tant, sense moviment la resposta continua sent “no”. Nosaltres tenim clar quin és el final del recorregut d’aquests pressupostos, que, si no passa res, acabaran tombats i, en aquest “no” també hi serà ERC’, argumenta. I afegeix: ‘Si volen algun marge per a les esmenes, també hauria d’haver-hi uns moviments que avui dia no hi ha’. Creixement de Vox Sabrià ha argumentat que ERC va recolzar la moció de censura a favor de Pedro Sánchez perquè considera que ‘no hi havia color’ entre ell i Mariano Rajoy, però ha criticat que en els primers mesos de govern socialista no han notat canvis substancials entre l’anterior executiu i l’actual. Per frenar l’ascens de Vox en unes eventuals eleccions espanyoles, Sabrià recomana d’enfortir el discurs progressista des d’òptiques socials, feminista i l’acollida de refugiats, ja que ‘la millor manera per combatre la ultradreta és fer polítiques d’esquerres, polítiques socials demòcrates i polítiques per a tots’. Per contra, retreu al PSOE que està fent just el contrari: ‘Si el PSOE és realment un partit d’esquerres, hauria de pensar el mateix i tenir la mateixa posició. Si el que fan els partits d’esquerres quan tenen por de la ultradreta és anar-se’n cap a la dreta, ja que tindran moltes més dificultats’.

Summary: ERC avisa el govern espanyol: ‘Continuem en el no a tot’


A Catalunya Nord, després de la Segona Guerra Mundial, la tradició de fer cagar el tió (‘tiroll’ en rossellonès) va començar a desaparèixer i de mica en mica va anar essent substituïda per la del Pare Noel. Malgrat que a l’Alta Cerdanya es va mantenir durant més temps, cap als anys seixanta ja no sabia en què consistia gairebé ningú. Però avui dia cada vegada són més les famílies nord-catalanes que la recuperen la nit o el dia de Nadal. En gran part és gràcies a escoles com la Bressola i a associacions com Arrels, que vetllen per la promoció de la llengua i la cultura catalanes al territori. Com el tió ha esdevingut un element imprescindible de Nadal: de cremar-lo a caçar-lo ‘De la mateixa manera que hem recuperat tradicions com la Castanyada o Sant Jordi, havíem de recuperar la de fer cagar el tió’, explica Eva Bertrana, directora de la Bressola. ‘Ho fem d’ençà que van obrir el centre, l’any 1976. Li donem menjar durant dies, a vegades cau malalt, el ve a veure el metge i, finalment, el darrer dia d’escola abans de vacances caga llibres, xocolatines i torrons. Fins i tot hi participen els pares dels alumnes.’ De fet, La Bressola ha adaptat la lletra de la cançó amb què es fa cagar el tió, que és diferent arreu dels Països Catalans: Caga, tió, caga torró d’avellana o de pinyó o un quelcom de millor. Si, tió, vols pas cagar, sul cul te vindré a tustar Malgrat que aquesta tradició va començar a recuperar-se a final dels anys setanta, només en fa deu que s’ha consolidat. ‘També va passar amb la Castanyada. Fa deu anys hi va haver un boom i ara molts municipis la festegen’, comenta Bertrana. En el cas del tió, fa gairebé una dècada que els infants de municipis com Perpinyà en fan cagar un de gegant cada Nadal. Així doncs, no és celebrat només a les escoles. ‘Ens consta que ara el celebren famílies que no n’havien sentit a parlar mai i també algunes altres que havien perdut la tradició. Fins i tot les persones de parla francesa la descobreixen a poc a poc. En general, es van recuperant tradicions ancestrals, també de franceses. Arreu de l’estat francès es mengen unes postres en forma de tronc per Nadal i això ja és completament integrat a Catalunya Nord. No hi ha cap casa nord-catalana que no en mengi de postres.’ ‘És una tradició molt bonica i més creïble que algunes d’altres com la del Pare Noel’, considera Bertrana, que ho il·lustra amb una anècdota. ‘Una vegada un alumne va venir a parlar amb mi, molt trist, i em va dir: “Els meus pares m’han dit que el Pare Noel no existeix, que són els pares. Sort que nosaltres tenim el tió…!”‘ Per què fem cagar el tió?

Summary: Catalunya Nord ha recuperat així la tradició de fer cagar el tió


L’eurodiputada d’Esquerra Unida Marina Albiol ha irritat un eurodiputat de la formació nazi grega Alba Daurada perquè duia una samarreta d’Antifeixistes del País Valencià, amb la bandera vermella i negra. Lampros Fontoulis ha dit, enutjat: ‘Duia una samarreta que deia “acció antifeixista”, i això es troba a Twitter i als mitjans socials. És prohibit, oi, al Parlament Europeu? Jo també podria dur una samarreta amb algun símbol. Em sembla que algú ho ha de dir a l’eurodiputada.’ Albiol li ha respost a Twitter: ‘Que s’hi vaja acostumant.’ Un eurodiputado de "Amanecer Dorado" se ha quejado de mi camiseta antifascista. Que se vaya acostumbrando. pic.twitter.com/MIITJY4oUS — Marina Albiol Guzmán (@MarinaAlbiol) February 4, 2016 Albiol, amb la samarreta posada, ha intervingut a l’eurocambra per criticar la manera com les institucions europees i els governs estatals tracten els refugiats. I la comparava amb la violència feixista: ‘D’ací a setanta anys tota la humanitat es preguntarà com s’han pogut cometre a Europa aquesta mena d’atrocitats contra persones que fugen de les guerres. S’avergonyiran de pertànyer a la mateixa raça humana dels qui avui confisquen als refugiats els objectes de valor o els qui els marquen els braços amb números. L’extrema dreta ja no està sola en les posicions racistes i xenòfobes; l’acompanyen institucions europees i una bona part dels governs dels estats. Uns ho fan des dels escons i uns altres al carrer, però és la mateixa violència.’ Vegeu-ne el vídeo:

Summary: Un eurodiputat d’Alba Daurada, irritat amb la samarreta antifeixista de Marina Albiol


El govern espanyol pot incórrer en un delicte tipificat al codi penal per la decisió d’impugnar la candidatura de Carles Puigdemont a la investidura. Ara ha activat, abans que ningú no preveia, l’ofensiva judicial. Els partits independentistes ja tenien coll avall –perquè ho havia anunciat Mariano Rajoy– que impugnarien la investidura de Puigdemont quan fos efectiva. Es preveia d’impedir la presa de possessió i ratificació del president de la Generalitat amb una maniobra coordinada pels poders de l’estat, amb la col·laboració de Felipe VI. Però no es preveia pas que la impugnació arribés abans. Per una raó molt senzilla: el recurs que ha anunciat avui Soraya Sáenz de Santamaría d’impugnar la proposta del president del parlament d’investir Puigdemont és una aberració jurídica sense base legal, segons les fonts consultades per VilaWeb. La vice-presidenta espanyola compareixia a migdia per anunciar que demanaven al Consell d’Estat l’informe preceptiu abans de presentar el recurs d’inconstitucionalitat. Però, contra tot pronòstic, aquest organisme, encapçalat per un individu de passat franquista com Romay Beccaría, ha desautoritzat el govern espanyol, de manera que ha deixat clar que no hi havia fonament per a impugnar ara la candidatura de Puigdemont. Tot i el revés, Rajoy tirarà endavant la impugnació. El consell de ministres aprovarà el recurs contra la signatura de Torrent del document en què proposa la investidura de Puigdemont després d’haver-se reunit amb tots els grups parlamentaris. Acabo de signar la proposta de Carles Puigdemont i Casamajó com a candidat per ser investit president de la Generalitat. pic.twitter.com/9nFhc7rutc — Roger Torrent 🎗 (@rogertorrent) January 23, 2018 Santamaría argumenta que Puigdemont té vigent una ordre de detenció a l’estat espanyol i que això l’impossibilita de ser presencialment al ple, perquè, si tornés, seria detingut. I afegeix que el president no té ‘plenitud’ dels seus drets perquè no disposa de ‘llibertat ambulatòria.’ Junts per Catalunya ja prepara una querella criminal contra el Consell de Ministres espanyol, perquè considera que vulnera l’article 498 del codi penal, que preveu fins a cinc anys de presó ‘a qui impedeixi o coarti amb l’ús de la força, violència, intimidació o amenaça greu l’exercici de diputats i senadors de qualsevol cambra legislativa, ja sigui per assistir a reunions, manifestar les seves opinions o emetre els seus vots.’ D’altra banda, segons el jurista Josep Pagès, membre del Col·lectiu Praga, l’acte que volen impugnar, que és un tràmit, és inimpugnable. ‘No es pot impugnar amb una suspensió de cinc mesos la proposta d’investir un candidat. Això no ho preveu ni la constitució ni la llei orgànica del Tribunal Constitucional.’ I afegeix: ‘La investidura seria susceptible de ser impugnada, però no pas aquest estadi previ.’ Recorda que la impugnació vulnera d’entrada l’article 23 de la constitució espanyola, que parla dels drets dels ciutadans ‘de participar en els afers públics, directament o per mitjà de representants lliurement elegits en eleccions’, i ‘el dret d’accedir en condicions d’igualtat a les funcions i als càrrecs públics, amb els requisits que les lleis assenyalin’. Diu Pagès: ‘Els representants electes tenen el dret d’investir Puigdemont, que és diputat i que ha recollit l’acta. Per tant, pot ser proposat per a la investidura i pot ser efectivament investit. La proposta de la candidatura a la investidura és una prerrogativa que té el president del parlament.’ Avui mateix el Butlletí Oficial del Parlament de Catalunya publicava la llista de tots els diputats elegits a les eleccions del 21 de desembre i especificava que tots ‘han accedit al ple exercici de la condició de parlamentaris i tenen la plenitud dels drets que els reconeix el reglament ’. El jurista Josep Costa, diputat de Junts per Catalunya i vice-president primer del parlament, recorda: ‘El president Puigdemont va adquirir plenament els seus drets i prerrogatives com a diputat juntament amb la resta dels cent trenta-cinc membres del parlament, sense cap objecció per part de ningú. Entre més, el dret d’optar a la investidura i la immunitat parlamentària.’ El president Puigdemont va adquirir plenament els seus drets i prerrogatives com a diputat juntament amb la resta dels 135 membres del Parlament, sense cap objecció per part de ningú. Entre d’altres, el dret d’optar a la investidura i la immunitat parlamentària. pic.twitter.com/C0hN5rjYfl — Josep Costa (@josepcosta) January 25, 2018 A més, Costa recorda que el Tribunal Constitucional espanyol no ha acceptat mai la impugnació d’un tràmit parlamentari, com ho és la proposta d’investidura. El TC no ha acceptat mai la impugnació d’un tràmit parlamentari, com és la proposta d’investidura. El govern central es vol carregar ara la doctrina sobre aquest tema: pic.twitter.com/bhAmE5YLxf — Josep Costa (@josepcosta) January 25, 2018 Un altre jurista, Joan Queralt, ha dit a Twitter que no veu que hi hagi cap base constitucional per a impugnar la proposta de candidatura, i que seria ‘una flagrant arbitrarietat’. 1) No acierto a ver cuál es la base constitucional de impugnar la propuesta de la candidatura de Puigdemont 2) Tengo la impresión de que se sustituye el principio de legalidad por el principio de necesidad — Joan Queralt (@JoanQueralt) January 25, 2018 Els membres del Col·lectiu Praga consideren que hi ha fonament legal per si algú volgués presentar una querella contra la decisió del govern espanyol d’impugnar la candidatura de Puigdemont. Perquè, a més d’un cas de prevaricació, podria vulnerar l’article 542 del codi penal. Aquest article diu: ‘Incorrerà en la pena d’inhabilitació especial per a la feina o càrrec públic per un temps d’un any a quatre l’autoritat o el funcionari públic que, a consciència, impedeixi a una persona l’exercici de drets cívics reconeguts per la constitució i les lleis.’ Josep Pagès afegeix que l’argument en què basen la impugnació, que és que Puigdemont no pot assistir a la investidura i que per a ser investit cal que hi sigui presencialment, vulnera una prerrogativa de la mesa del parlament. Perquè és la mesa que ha d’interpretar el reglament del parlament i decidir si la investidura pot fer-se a distància, telemàticament. ‘Una altra cosa seria que després hi presentessin un recurs en contra i diguessin que, com que l’investit no hi era, no pot ser vàlid. Seria una impugnació després de la investidura, però de cap manera abans.’

Summary: Per què és il·legal la impugnació de la candidatura de Puigdemont que pretén fer Rajoy?


Laura Borràs (1970) és candidata de Junts per Catalunya al Congrés dels Diputats espanyol a les eleccions de diumenge que ve. Després del seu breu pas com a consellera de Cultura en el govern del president Quim Torra, aquesta filòloga experta en literatura comparada, professora de la Universitat de Barcelona, ara té la intenció d’anar a Madrid i ser diputada. Borràs va rebre a VilaWeb a la seu de Junts per Catalunya, al barri de Gràcia de Barcelona. L’entrevista es va fer abans de les conferències de premsa de Jordi Sánchez i Oriol Junqueras des de la presó. —Es pot dirigir l’independentisme des de la presó? —L’independentisme l’han de poder dirigir totes les veus que siguin determinants en la seva acció. Tothom és benvingut a fer aportacions significatives, des de la presó i des de l’exili. Jo ja entenc que qui hi és sofreix en primera persona la repressió, però precisament per la seva generositat i fortalesa les seves aportacions han de ser tingudes en compte. No solament, però també. I de manera molt rellevant. —Es pot investir un president espanyol sense pactar un referèndum? —En la situació actual la prioritat principal és l’exigència del final de la repressió. Nosaltres, el referèndum l’hem fet. El Primer d’Octubre. L’exercici del dret d’autodeterminació ha derivat en l’escenari de repressió actual. I aquest escenari és intolerable. A Madrid hi hem de demanar que aturin la repressió. Quina és la solució política? Que hi hagi una expressió de la democràcia, com un referèndum, perquè els ciutadans de Catalunya puguin decidir el seu futur. —De diferències entre el PP i el PSOE, quines n’hi ha? —Teòricament són partits diferents, però la unitat d’acció respecte de Catalunya és monolítica. Ho hem vist amb el 155, però també en més coses. —L’independentisme ha de promoure una República Espanyola? —Nosaltres ja hem fet un referèndum que resol aquesta qüestió. Vam votar un país independent en forma de República. Voler reformar l’estat espanyol és molt legítim, però no és el nostre projecte. —Quina part del programa dels vostres rivals independentistes que es presenten a Madrid us agrada? —Parlar de rivals quan entenc que tots han de ser companys de viatge… Aquest viatge o el fem col·lectivament o no arribarem a bon port. La República la vols més de dretes o d’esquerres? És que si no la tinc, no podrà ser ni l’una cosa ni l’altra. Tant de bo hi hagi un dia en què ens puguem posar a parlar de polítiques concretes per al país. De programes. Però ara és la prèvia, que no la tenim. I si no fem força per a aconseguir-la, difícilment la tindrem. —Quina part del programa dels vostres rivals unionistes us agrada? —Ah, però en tenen? De moment només sento o bé destruir allò que s’ha fet, o desqualificacions, mentides i intoxicacions. Em costa de veure-hi propostes. —Quina part del vostre programa és la més important? —La unió dins la diversitat. Contra l’adversitat del moment present, això és un actiu. Aquesta diversitat de veus també es reflecteix al programa. Que puguem disposar d’una persona com Marina Geli, amb l’expertesa que té en la Sanitat. Que hi hagi una persona com Laura Borràs, que ha treballat en la Cultura. La riquesa, la pluralitat, la transversalitat fan el nostre programa més ric, i més plural. —Què opineu de la feina de l’exili? —Fan una feina extraordinària en termes d’internacionalització de la situació. De divulgar què passa des d’un espai lliure. La repressió funciona, amb censura i autocensura. Ho ha explicat perfectament Marta Rovira quan diu des de l’exili: ‘Jo, a dins no era lliure. Jo, a dins, no podia dir què puc dir ara estant a fora.’ Només per això l’exili ja ajuda. —Quin valor doneu a la sentència alemanya? —Que a un país amb la potència i el prestigi d’Alemanya facin una sentència en aquesta direcció no solament va ajudar el president Puigdemont, va ajudar tots els exiliats. Hi ha un abans i un després d’aquesta sentència. —Què us sembla l’actitud de Marchena? —Haig de fer una pausa dramàtica. El to, les formes, la prepotència amb la qual s’expressa és molt definitòria de què podem esperar d’un judici com el que veiem. Marchena pot ben ser una imatge bastant prototípica de què és el rostre de la justícia espanyola ara com ara. —La condemna, què creieu, ja la tenen decidida i escrita? —Acusar persones pacífiques de delictes violents és despropòsit. La presó preventiva ja ha format part d’un càstig. La presumpció d’innocència no ha estat mai damunt la taula. No sé si la tenen escrita o no, però que la intencionalitat d’això que ha de ser aquest judici ja hi era abans de començar, sí. —Algú us pot dir: Per què demaneu la unitat si no en sabeu mantenir a casa vostra? Junts per Catalunya, el PDECat, la Crida… —Està bé que m’ho pregunteu, perquè de moment, dins aquesta diversitat, els únics que han pogut afirmar la unitat han estat els d’aquest espai polític que engloba l’exili, la presó, Junts per Catalunya, el PDECat, i la Crida. Fixa’t quin espai, quina forquilla que dibuixo. I conjuntament, tot aquest espai, ha decidit de fer un pas endavant i concórrer com a Junts per Catalunya. Si persones que, com jo, no venim de cap militància política, i algunes altres que vénen de militàncies polítiques rivals, com podria ser Campdepadrós (ERC), Toni Morral (ICV) o Marina Geli i Mascarell (PSC), ara convergeixen a l’espai comú amb gent del PDECat o la Crida, és evident que tot això implica un esforç. Tenim l’heterogeneïtat pròpia de la transversalitat. Però per més discordant que pot semblar fora, demostra que hi ha una voluntat de practicar una unitat real, no pas retòrica. —Quina diferència hi ha entre Laura Borràs i Carles Campuzano? —Home, moltes. És evident. Del tot. Jo sóc una dona, i ell és un home. Ell té una experiència política llarguíssima. I jo no en tinc gens. Ell coneix extraordinàriament el Congrés dels Diputats, i jo en absolut. Ell milita al Partit Demòcrata, i jo no milito en cap partit. Personalment hi tinc una bona relació. I espero poder aprendre d’ell. —Per què ara hem de votar a les espanyoles? Cal? —Jo mateixa, independentista de sempre, no creia que fos un escenari que m’interessés. Durant molts anys no vaig votar-hi. Però ara és diferent. Ara on es coarten les llibertats és a l’estat espanyol. Allà on hi ha hagut intervenció brutal de les institucions catalanes és a l’estat espanyol. Allà on hi hagi interessos i drets dels catalans en joc, hi hem de ser. Com diu Fuster, tota política que no sigui feta per nosaltres serà feta contra nosaltres. —Fareu blocatge a Madrid? —En funció de què. Hem d’anar a blocar el feixisme? Sí. Però també vull desblocar la repressió. Sóc capaç de dialogar amb algú que sigui a les meves antípodes ideològiques. I entenc la política com un exercici d’empatia i que això ajudi a desblocar una situació. Fer política vol dir parlar, parlamentar. La idea de diàleg és bàsica. —On dormireu, a Madrid? —No hi he pensat, la veritat. Penso en el dia a dia. —Què opineu de la desobediència civil? —És una de les fites més admirables que ha aconseguit la societat per a assolir drets negats. Admiració màxima a tots els moviments de desobediència civil que han treballat partint de postures pacífiques, reivindicatives i legítimes. Que no eren legals, però si justes. —I aquí caldrà? Més enllà del vot? —És que el vot que hem practicat ja ha estat vist com una desobediència. —El de l’1-O, sí. La resta, no. —En canvi, penjar un llaç, sí. Portar un color, també. Experimentem àmbits de desobediència perquè ens volen no tan sols obedients, sinó vinclats, vençuts, humiliats. I la desobediència és una manera de plantar cara. De ser-hi. De no fer-nos doblegar. I penso que això ens reclama el poble de Catalunya. Per això quan vas per Catalunya tanta gent et diu ‘gràcies’. Gràcies perquè hi ets en aquest moment. Gràcies per haver-t’hi posat. Per haver fet un pas endavant. Per haver sortit de la zona de confort. L’altre dia ho deia al debat de VilaWeb. Quan qui et precedeix són a la presó o a l’exili, no és que sigui una hipòtesi, és que tenim el precedent. Sabem els riscs que implica. Uns riscs no hipotètics. Riscs reals i, tanmateix els hem assumits, en els quals la desobediència va incorporada, perquè tenim un estat que veu com a forma de desobediència allò que és perfectament legítim. —La via ha de ser unilateral, com fins ara? Per què? —Diem que l’1-O va ser unilateral, però l’1-O constava en un programa electoral que va aprovar una Junta Electoral Central, que es va anunciar a tothom i sense amagar-nos-en. —La pregunta seria si el pas següent haurà de ser pactat o sense permís? —Els processos d’independència només s’han aconseguit per una via violenta –que és evident que el poble de Catalunya l’ha rebutjada– o per una via de reconeixement internacional i procediments democràtics. Ens toca d’innovar i de trobar un interlocutor que ho faci possible. Idealment hauria de ser l’estat espanyol. Però de moment les seves credencials són en números vermells. Però en canvi la solució potser vindrà per la via de la pressió internacional. La cosa que serà segura és que no renunciarem a fer efectiu el dret d’autodeterminació. —Quines lectures us han influït darrerament? —Dues Europes, de Ramon Tremosa. M’ha influenciat molt. I el de Jaume Alonso-Cuevillas, 101 preguntes i un judici. A la tauleta de nit hi tinc el darrer llibre del pare Massot, Cròniques de la Ciutat. —Voldríeu afegir res més? —Poca cosa puc afegir.

Summary: Laura Borràs: ‘La prioritat principal és l’exigència del final de la repressió’


La Lliga Democràtica s’ha constituït avui davant notari com a partit polític, amb la politòloga Astrid Barrio com a presidenta. Ho expliquen en un comunicat en què detallen que José Nicolás de Salas, que va ser diputat de CiU al congrés espanyol de 1986 a 1993, en serà el vice-president. Josep Ramon Bosch, ex-president de Societat Civil Catalana (SCC), n’ocuparà la secretaria general. És una executiva provisional que completen Aitor Egea, com a secretari d’organització, i Aleix Miró, com a secretari de finances. La Lliga s’ha gestat al voltant de la candidatura a la batllia de Barcelona de l’ex-primer ministre francès Manuel Valls, si bé ell no s’hi ha implicat directament. Diuen que recullen ‘diferents sensibilitats i procedències diverses’ del catalanisme no independentista. És per això que suma veus des de l’extinta CiU fins al PP català ‘vinculades pel convenciment que només des del respecte a l’estat de dret és possible el progrés i el manteniment de la cohesió social’. Els promotors del partit creuen que cal oferir ‘una opció política catalanista sense complexos’ als votants ‘descontents, desconcertats i desil·lusionats amb els estèrils del procés independentista’. Per això, reivindiquen ‘el diàleg, el pactisme i el bon govern’, a més del respecte a la constitució espanyola. Tanmateix, Bosch és conegut pels seus vincles amb la ultradreta. De fet, és el fundador del col·lectiu ultra Somatemps. El 2015, Bosch va ser encausat pels atacs contra personalitats catalanes amb un perfil de Facebook fals, un escàndol que el va obligar a dimitir. Per defensar-se en el judici, va triar l’advocat José María Fuster-Fabra, vinculat a la ultradreta. La causa es va arxivar perquè el jutjat va considerar que havia prescrit. Bosch també va denunciar que havia estat víctima d’un suposat espionatge dels Mossos d’Esquadra, fet que va ser desmentit. Rere les passes d’Unió El darrer intent de recollir el catalanisme ‘moderat’ el va fer Unió Democràtica a les eleccions al parlament del 2015, quan va obtenir prop de 100.000 vots, amb Ramon Espadaler de cap de llista, però no va entrar a la cambra. Josep Antoni Duran i Lleida ho va tornar a provar a les eleccions espanyoles del 20 de desembre del mateix any, però amb 63.000 vots no va obtenir representació al congrés espanyol. D’aleshores ençà, tots els intents posteriors de donar cos a aquest espai polític catalanista moderat han fracassat. Units per Avançar, nascut de les cendres d’Unió i encapçalat per Espadaler, va acabar pactant amb el PSC. I Lliures, impulsat per Antoni Fernández Teixidó, no va ser capaç de pactar amb la formació de Manuel Valls.

Summary: Es constitueix la Lliga Democràtica, el partit contra l’independentisme format entorn de Valls


Avui a les 13.00 el Tribunal Superior de Justícia de Caralunya farà pública la sentència del judici al 9-N a l’ex-president de la Generalitat Artur Mas, l’ex-vicepresidenta Joana Ortega i l’ex-consellera Irene Rigau. La fiscalia els acusa d’haver organitzat el 9-N desobeint l’ordre de suspensió del Tribunal Constitucional espanyol. I ha demanat que s’imposi una pena de deu anys d’inhabilitació i una multa de 36.000 euros per a Artur Mas i nou anys d’inhabilitació i multa de 30.000 euros per a Joana Ortega i Irene Rigau. Mas, Ortega i Rigau són acusats de desobediència greu i prevaricació, que són delictes concrets però amb una llarga tradició interpretativa en la jurisprudència espanyola. I els tres magistrats del tribunal hauran de concloure si van cometre aquests delictes o no. Les implicacions dels delictes El delicte de desobediència greu a l’autoritat o als seus agents està castigat amb una pena de presó de sis mesos a un any i el pagament d’una multa econòmica. El codi penal indica que perquè es pugui haver-hi desobediència cal que existeix una ordre directa i explícita de l’autoritat al presumpte desobedient. Que s’ha de formalitzar i notificar per uns procediments legals concrets. Que hi ha d’haver una negativa clara a complir-la. El delicte de prevaricació està castigat amb penes de presó de dos anys a sis o una multa econòmica i d’inhabilitació per a càrrecs públics de set anys a dotze. El codi penal assenyala que una autoritat o funcionari públic comet prevaricació quan dicta una resolució arbitrària en un afer administratiu o judicial sabent que aquella resolució és injusta. Aquest coneixement de la injustícia s’anomena ‘dol’ en la terminologia judicial.

Summary: El TSJC anunciarà a la una la sentència del judici a Mas, Ortega i Rigau pel 9-N


La Sindicatura de Greuges de Catalunya veu incorrecte que la policia es trobi present en les visites mèdiques. L’ens no actuarà d’ofici en el cas Garganté, perquè s’ha judicialitzat, però informa que aquesta pràctica és molt habitual, no únicament a Barcelona, sinó a tot Catalunya. La intervenció del Síndic de Greuges, Rafael Ribó, denunciant la situació i demanant un canvi d’actitud dilluns al Parlament de Catalunya, és eloqüent en aquest sentit: Segons la Sindicatura de Greuges, la presència de la policia, o de qualsevol altra persona, trenca la confidencialitat metge-pacient necessària. Recordem que el regidor de Barcelona Josep Garganté va dir a un metge que visités un pacient privadament, i que el metge el va denunciar per coaccions. En aquesta entrevista, l’adjunt general del Síndic de Greuges, Jaume Saura i Estapà (1966), diu que les actituds han de canviar, i també parla dels riscs que viuen alguns metges dels centres d’assistència primària (CAP). Jaume Saura és doctor ‘cum laude’ per la Universitat de Barcelona. Ha estat observador de les Nacions Unides. Substitueix Jordi Sánchez, que va deixar el càrrec per presidir l’ANC. —Un metge ha de rebre un pacient a soles? —Sí. Un metge ha de rebre un pacient a soles. I en el cas de les persones detingudes, ens basem en allò que diu el protocol d’Istambul, que és un manual de bones pràctiques. Ho té aprovat el Consell de Drets Humans de l’ONU. I tinc entès que hi ha una ordre del Departament de Salut que parla de confidencialitat. Qualsevol ciutadà que vagi a cal metge té el dret que no hi hagi ningú més. Encara més, si el metge et vol fer la visita amb estudiants de pràctiques al costat, ha de tenir el teu permís. La resposta curta? Sí, s’ha de respectar la confidencialitat. —El protocol d’Istambul diu que fins i tot els detinguts han de poder declarar a soles? —Totalment. De segur que en el 99% dels casos la lesió pot haver estat fortuïta durant la detenció. Però, si no, el metge ha de poder no tan sols curar les ferides, sinó valorar en el seu comunicat la congruència del relat entre allò que diu el detingut i allò que observa com a metge. Fer això davant les persones que t’han detingut, o que pertanyen al mateix cos, és molt complicat. —No hi ha excepcions? —Els casos en què el metge ho demani expressament, o hi hagi raons objectives de perillositat. A més, en els casos de risc els policies es queden a l’altra banda de la porta. No a un quilòmetre de distància. —Pel que sabeu, la confidencialitat entre metge i pacient es compleix a Barcelona? —No es compleix mai. —Mai? —Mai. Pel que sabem nosaltres, no es compleix mai la confidencialitat. I no a Barcelona, sinó a Catalunya. Pel que fa a detencions, ho preguntem d’una manera bastant sistemàtica quan visitem comissaries de mossos i policia local. I ens quedem bastant sorpresos. Els policies donen per fet que naturalment ells custodien el detingut en tot moment. Fins i tot quan és visitat pel metge. I ni els metges no tenen consciència que haurien de demanar a la policia que abandonés el box. Sí, és una pràctica habitual al centre d’urgències Perecamps, i en general a Barcelona, i a les policies de Catalunya: la visita mèdica del detingut es fa amb la presència de membres del cos policíac que l’ha detingut. —A França, a Itàlia, etc., també va així? —No m’atreveixo a respondre-ho. No en tinc dades. —Aquí teoritzem sobre detinguts. Però ara parlem del cas Garganté. Que jo sàpiga el manter no haiva estat pas detingut. —Això encara ho fa més sorprenent. La informació que en tenim nosaltres és periodística. La mateixa que tens tu. Pel que he llegit, el ferit va ser portat pels seus companys manters. I com que a Perecamps la guàrdia urbana hi passa contínuament, doncs hi havia un guàrdia urbà per allà i va estar amb ell a la visita mèdica. —Sabeu si el metge el va rebre a soles, o no? —Hi ha versions contradictòries. Ara, jo he vist el vídeo, i de la conversa entre el regidor i el metge, n’he deduït que la policia era davant. El metge dóna per fet que la visita anterior es fa en presència de la guàrdia urbana. Opinió personal meva arran de veure el vídeo, que és parcial. —No em sabreu valorar l’actuació de la guàrdia urbana, en el cas Garganté? —Diguem-ho així: si realment acompanyaven aquella persona, que no era detinguda, en una visita mèdica, em sembla incorrecte. Però tampoc no ho atribuiria a la guàrdia urbana i prou. És tot el sistema. Fer això és tan habitual que ningú no ho ha percebut com una cosa incorrecta. Si has vist el vídeo, el metge està com perplex que li retreguin que l’ha visitat amb la policia. Però si jo ja l’he vist, ja m’ha dit com havia passat, diu. Per tant, no voldria donar culpes ni suposar mala fe en uns o en uns altres. Hi ha una manera d’actuar de molts anys, que no en som conscients, i per una altra banda hi ha unes pautes i unes recomanacions internacionals de fer-ho d’una altra manera. Hem de començar a canviar d’actitud. Un cop ho expliques, tothom ho entén bastant. —Un pacient que no es veu a soles amb el metge, pot denunciar-ho? A on? —Sortim de la meva àrea, que no en sóc expert. M’imagino que sí. Si el president del Col·legi de Metges diu que hi ha una llei espanyola, una de catalana i el codi deontològic que fan complir la confidencialitat, i no es compleix… I si resulta que sense el teu permís hi ha un policia davant, mentre et visitaven, i tu no vols que hi siguin, i malgrat tot hi són, jo crec que sí que és denunciable. —Passem a un altre aspecte del cas. Coaccions. Veient el vídeo, hi veieu coaccions, del regidor al metge? —Valorar si hi ha hagut coaccions, que és un tipus penal, se m’escapa. Si això fos una conversa entre tu i jo, et donaria la meva opinió personal, que la tinc. Però jo sóc adjunt al Síndic. I el Síndic no es pot pronunciar sobre això. —Veieu risc de fuga en el cas que ens ocupa? —Anava coix! Què vol dir risc de fuga? Sortir a fora per la finestra? En fi. No ho sé. —Teniu coneixement que els metges visquin en situacions de violència, amenaces, per part de pacients? —No és habitual. Ara, nosaltres tenim contacte amb gent que treballa a primera línia, als CAP, i et diuen que no és insòlit que un, dos, tres cops l’any aparegui una persona exaltada. No li ha donat la baixa mèdica i es posa violent. O a l’ICAM, que és l’últim recurs quan una persona demana la baixa definitiva. Allà sí que a vegades hi ha situacions d’aquestes. I tant que n’hi ha. Malauradament és així. Per tant, i ho remarcava abans: el problema no és que els detinguts siguin perillosos. Segurament no són tan perillosos com en altres casos. —Tercer tema. El vídeo va ser enregistrat per un guàrdia urbà. Segons la versió oficial estava malalt, aquell dia. —Jo em crec la versió oficial: que aquell senyor estava de baixa. En una mena de llitera, em sembla. Sí, m’ho crec. I tenia el mòbil a mà i ho va gravar. Cap problema. Ara, jo faria un comentari, no sé si ‘off the record’, o no, però una reflexió: suposo que saps que amb la llei mordassa, la llei de seguretat ciutadana, ara es penalitza que els ciutadans que es manifesten facin públiques imatges dels policies. Em sembla com a mínim irònic que un policia hagi enregistrat imatges de ciutadans, i les hagi fetes públiques. Aquí tens la ironia: els ciutadans, si anem a una manifestació, no podem filmar la policia. I resulta que la policia sí que ens pot filmar a nosaltres d’amagotitis, i treure’n conseqüències, d’aquesta filmació. Conseqüències penals, fins i tot. —Ara, policies o no, podem enregistrar dins els hospitals, doncs? —Si s’hagués enregistrat una conversa entre un metge i un pacient, aquí seria clar que trenca la confidencialitat. Però Garganté i el manter no parlen com a pacients. No és una conversa metge-pacient. Ara, dit això, entenc això que dius, i se m’escapa. És llei de protecció de dades. I ara no t’ho sabria dir. —Última pregunta: les administracions han canviat protocols perquè han après la lliçó del 4-F, quan ja va passar? —Arran del 4-F, no. Arran del documentari ‘Ciutat morta’, sí. S’ha començat a moure. I les recomanacions del Síndic al darrer informe de prevenció de tortura també hi ajuden. Comencem a rebre comentaris positius. Per exemple, dels serveis de salut als centres penitenciaris. Han començat a adaptar les seves pautes d’actuació al protocol d’Istambul. Tenim converses amb el Departament d’Interior. I amb Barcelona no hem entrat en aquest camp, encara.

Summary: La Sindicatura de Greuges veu incorrecte que la policia es trobi present en les visites mèdiques


La patronal Foment del Treball, que integra diverses patronals catalanes, va decidir ahir d’obrir un expedient a CECOT que pot acabar amb l’expulsió de la patronal terrassenca. La raó oficial d’aquest expedient és que CECOT pot haver comès una infracció dels estatuts de Foment per l’expansió territorial. El comitè executiu de Foment és qui ha pres la decisió d’obrir l’expedient, però, segons ha pogut saber VilaWeb, no n’ha informat encara la patronal vallesana, que se n’ha assabentat per la premsa. Fins que no rebin una notificació formal i oficial, els dirigents de CECOT no es pronunciaran sobre l’expedient obert. Ara serà la comissió de règim intern de Foment qui analitzi si la configuració i les actuacions de CECOT ‘entren en conflicte amb les dispisicions previstes en els estatuts’ de la patronal dirigida per Joaquim Gay de Montellà. La raó oficial de l’expedient no pot amagar les tensions viscudes darrerament entre el comitè executiu de Foment i CECOT pel posicionament de les patronals sobre la independència de Catalunya. Si bé CECOT ha expressat que el seu compromís serà sempre amb allò que decideixi el poble de Catalunya de manera democràtica, Foment ha estat hostil al procés d’independència i ha demanat negociar l’encaix de Catalunya a Espanya.

Summary: CECOT s’assabenta per la premsa de l’expedient que li ha obert Foment del Treball


Durant els últims dies, el govern espanyol ha començat a aplicar la censura a internet contra el Tsunami Democràtic com ja va fer el 2017 amb totes les webs relacionades amb el referèndum d’independència. Aquesta pràctica, molt freqüent en règims totalitaris que pretenen de controlar el gran canal comunicatiu que és la xarxa, és coneguda com a ‘blocatge arbitrari’. El 2017, el grup activista Xnet va difondre una guia d’indicacions perquè els usuaris puguem preservar els nostres drets fonamentals a internet que continua sent vigent: Com accedir a llocs webs censurats o blocats arbitràriament en una connexió: Podem fer-ho a través de la xarxa Tor o d’una VPN (Virtual Private Network), navegant per internet com si ho féssim des d’una localització sense censura. Podeu emprar les aplicacions següents: —Orbot (Android) —Onion Browser (iPhone) —Tor per a PC, Linux, MacOS i Windows Consulteu ací les instruccions per a instal·lar aquestes aplicacions. Una VPN permet de crear una xarxa local virtual en què les dades viatgen per una connexió xifrada. D’aquesta manera, et pots connectar a la xarxa global des d’una altra localització. Segons Xnet, és l’aplicació més fàcil i ràpida d’instal·lar per a activar una connexió VPN és Bitmask, i, a més, és gratuïta. De moment, només està disponible per a mòbils Android i PC Linux, encara que la seva versió per a MacOs iPhone està a punt de ser publicada (la seva versió per Windows es publicarà més endavant). També n’hi ha de pagament. Xnet diu que és aconsellable disposar d’ambdues opcions, Tor i VPN. Així, en el cas que es bloqués el trànsit a través de Tor, es podria usar la VPN, o viceversa. Consells per a evitar el tancament de la web És habitual que les webs tornin a estar disponibles poca estona després de ser tancades per l’estat espanyol. Això sí, en un altre domini. Això es fa creant ‘mirrors‘, és a dir, copiant la web en un allotjament segur. Per això, cal cercar i escollir països en què el marc legal ofereixi garanties fortes respecte a la llibertat d’expressió i informació. Dominis com ‘.net’ o ‘.eu’ són difícils d’intervenir. Per a evitar que les autoritats judicials esbrinin qui és l’autor de la web que volen censurar, es pot fer ús del servei ‘whois privat’. Molts registradors de dominis ofereixen la possibilitat de no publicar les dades del propietari i de gestionar ells mateixos les sol·licituds que reben, ja siguin peticions de contacte de compradors, de particulars o d’autoritats i institucions. Ells s’encarregaran de comunicar al propietari protegit si algú l’ha cercat. Xifrat de dispositius mòbils Xifrar els dispositius, sobretot els telèfons mòbils, és essencial per mantenir la privacitat de les dades personals en casos de pèrdua o robatori. Per això, la majoria de telèfons intel·ligents porten eines instal·lades que permeten xifrar tot el dispositiu de manera simple. Es recomana de fer-ho per protegir la privacitat de les dades, els comptes, els contactes i la informació de l’usuari. Consulteu ací les instruccions. Per protegir la privacitat de les comunicacions utilitzeu sempre aplicacions de missatgeria que disposin d’un xifrat punt a punt per defecte. Xnet recomana l’ús de Signal (Android | iPhone), una app de missatgeria xifrada punt a punt d’ús fàcil i intuïtiu i recomanada pel mateix Snowden. WhatsApp també té integrat el xifrat punt a punt per defecte. Tanmateix, Facebook ja ha compartit dades dels seus usuaris amb aquesta aplicació. Telegram disposa de l’opció de xifrat però no està activada per defecte. Estàs preparat? Manual pràctic de seguretat i actuació per als dies convulsos

Summary: Una guia breu per a preservar els nostres drets a internet


La Crida Nacional per la República, després de l’acord entre el PSC i JxCat a la Diputació de Barcelona, ha convocat un acte amb el nom ‘Cridem 1 d’octubre’ per a aquest dijous i ha enviat un correu als seus associats en el qual convoca una reunió el dimecres 24 de juliol amb les seves sectorials per fer propostes que guiïn ‘en el camí cap a la independència i a la construcció de la República’. A l’acte d’aquest dijous, que es farà a la Casa Golferichs de Barcelona, hi participarà el secretari general de la Crida, Toni Morral, i els membres del govern de l’organització Maria do Carmo Marqués-Pinto i Ferran Mascarell. L’objectiu d’aquest acte obert és parlar ‘dels objectius de la Crida Nacional’, així com ‘parlar de la necessitat i la importància en aquest moment del país de la Crida Nacional per la República’. A la vegada, en el correu destaquen que la Crida aglutina persones ‘compromeses a fer efectiu el mandat de l’1-O i aconseguir la independència del país, persones amb ideologies diverses, que representen el territori’ i que tenen experiència en diversos àmbits de la vida social, econòmica, cultural i internacional. ‘Aquest coneixement i experiència són indispensables per fer la República socialment justa i tolerant, econòmicament dinàmica i moderna i ambientalment compromesa que tots volem’, destaquen. La Crida assegura que en les seves sectorials hi ha el coneixement i l’experiència necessària per fer-ho possible, i que ho transformen en propostes per avançar cap a la independència. ‘Entre tots i amb l’esperit que va fer possible el Primer d’Octubre, aconseguirem la independència i construirem la República que volem’, conclou el correu. ACTE “CRIDEM 1 D’OCTUBRE”Intervindran en @ferranmascarell i la @CarmoMPinto1, membres del govern de la Crida i @MorralToni secretari general.Serà un acte obert a tothom, on es podran intercanviar opinions, on es podrà participar. T’hi esperem!!!#Cridem1O #abs͟o͟l͟u͟c͟i͟ó͟ pic.twitter.com/eTepKPX38j — Crida Nacional🎗 (@CridaNacional) July 11, 2019

Summary: La Crida es reactiva després de l’acord a la Diputació de Barcelona


Miquel Ensenyat, batlle d’Esporles durant l’última dècada i president del Consell Insular de Mallorca des del maig com a candidat de Més, fou entrevistat dissabte pel diari El Mundo. Hi expressava el suport a la reivindicació sobiranista de Catalunya i s’hi declarava independentista: ‘Ser espanyols ens surt molt car, però molt car. Sempre ha estat així’. I ho argumentava, entre més raons, amb el dèficit de finançament de les Illes Balears, que considera més greu i tot que el de Catalunya. A partir d’unes referències i comparacions amb Extremadura, el president d’aquesta comunitat, el socialista Guillermo Fernández Vara, va criticar durament Ensenyat dient que a Espanya ‘sobraven persones’ com ell. L’atac de Fernández Vara va moure Ensenyat a escriure, al seu compte de Facebook, una ‘carta oberta al president d’Extremadura‘, que reproduïm tot seguit: “Benvolgut president, Arran de les reaccions que ha suscitat una entrevista recent que m’han fet al diari El Mundo, entre les quals la seva, en què m’assenyala entre les persones que sobren en aquest país, m’agradaria dirigir-me a vostè perquè sàpiga de primera mà tant el fons com els matisos de la meva intervenció, la manera de pensar que tinc i les propostes que defenso en qualitat de president de tots els mallorquins i mallorquines, entre els quals hi ha milers d’extremenys emigrats i els seus descendents que han fet també de Mallorca la terra d’acollida que som. D’entrada, crec president que cal fugir de prejudicis. Prejudicis respecte dels extremenys i els pobles del sud en general (nosaltres també som sud). Prejudicis també respecte de Mallorca, que com a destinació turística és un paradís, però com a realitat social és un drama per a cada vegada més gent, amb una de les taxes de pobresa, exclusió i desigualtat més altes de tot l’estat espanyol. Una situació, la nostra, que és així per dos factors: per una crisi econòmica que ha resultat una estafa per a collar encara més la gent treballadora; i per un model territorial espanyol que per a alimentar-ne les oligarquies i el clientelisme polític dels grans partits perjudica els uns i beneficia els altres, cosa que poc o gens té a veure amb la solidaritat que com a persona d’esquerres defenso i defensaré aferrissadament. Els causants de tot plegat no són els extremenys, només faltaria! Però la realitat, per esmentar-ne sols algunes dades, és que mentre que les Illes Balears és una societat cada vegada més empobrida: –es manté l’aportació (inèdita per colonial) d’un 14% del nostre PIB a les arques de l’estat espanyol tot i que som la comunitat més mal finançada del sistema, cosa que paguen mallorquins i mallorquines, molts d’origen extremeny, amb una educació i sanitat pitjors. I encara més: mai no podrem ni acostar-nos a la mitjana de la sanitat o l’educació a Extremadura, Madrid o Castella i Lleó, per posar-ne sols alguns exemples (1.000 euros de despesa sanitària per càpita a les Illes Balears, respecte dels 1.300 de mitjana del conjunt de comunitats autònomes); –som l’última comunitat en inversió territorialitzada dels pressuposts generals de l’estat, fins ara i també l’any vinent, mentre que l’administració central es gasta milers de milions d’euros en infraestructures inútils com ara l’AVE i aeroports sense avions; –el govern central incompleix sistemàticament les obligacions pressupostàries previstes al nostre estatut d’autonomia amb el propòsit de pal·liar els dèficits generats per la nostra condició insular. Un estatut que suposadament és llei orgànica, com ho són les altres lleis de l’estat espanyol. I, finalment, prejudicis respecte de la diversitat territorial de l’estat espanyol i el dret dels pobles de decidir el seu present i el seu futur, com els expressats per vostè avui mateix quan afirma que cal reconèixer singularitats, però sense causar desigualtats… Que potser es té en compte la nostra singularitat, en aquest estat i en aquest punt? És conscient que els mallorquins i les mallorquines som ciutadans de quarta categoria en aquesta Espanya cada vegada menys gran i menys lliure? Crec, estimat president, que no. Que qualsevol comentari s’aprofita, en aquesta Espanya cada vegada més rància, per carregar contra la diferència, vingui d’Extremadura o de Mallorca, però amb més força encara contra els qui vivim a la perifèria. Mentrestant, tant vostè com jo continuarem treballant perquè els nostres pobles respectius puguin viure dignament, fent de contrapès als qui fins ara sempre havien guanyat, ja siguin grans terratinents o grans hotelers. Això sí, vostè ho tindrà molt més fàcil, i m’agradaria que es recordés de nosaltres, els mallorquins i les mallorquines, i d’aquesta anècdota, perquè totes i tots puguem complir amb èxit el nostre deure. Una salutació cordial, Miquel Ensenyat, president de Mallorca”

Summary: La ‘carta oberta’ de Miquel Ensenyat al president d’Extremadura


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya ha condemnat l’ex-president de la Generalitat Artur Mas; l’ex-vicepresidenta Joana Ortega i l’ex-consellera Irene Rigau perquè els considera responsables del 9-N. Mas ha estat condemnat a dos anys d’inhabilitació per exercir cap càrrec públic i a una multa de 36.500 euros. Joana Ortega també ha estat condemnada com a cooperadora necessària del delicte de desobediència a una inhabilitació d’un any i nou mesos i a una multa de 30.000 euros; i Rigau també ha estat condemnada com a cooperadora necessària a una inhabilitació per a exercir cap càrrec públic durant un any i mig i a pagar una multa de 24.000 euros. En canvi, tots tres han estat absolts pel tribunal del delicte de prevaricació administrativa, pel qual la fiscalia demanava entre sis i vuit anys més d’inhabilitació. Tots tres poden presentar el recurs de la sentència al Tribunal Suprem, i a instància judicials europees. El tribunal augmenta la petició de pena per desobediència La fiscalia demanava una pena de deu anys d’inhabilitació i una multa de 36.000 euros per a Artur Mas i nou anys d’inhabilitació i multa de 30.000 euros per a Joana Ortega i Irene Rigau. Però el cas és que els fiscals van formular també una proposta de penes si el TSJC decidís castigar els delictes de manera separada. I és el que ha passat: absolució del delicte de prevaricació i condemna per desobediència: Per a Mas, un multa de 36.000 euros i inhabilitació d’un any i sis mesos per desobediència i per a Ortega i Rigau, multa de 30.000 euros i inhabilitació d’un any i un mes per desobediència. El tribunal ha acabat apujant la condemna, respecte de la petició de pena que feia la fiscalia. Aquesta és la sentència íntegra que condemna Mas, Ortega i Rigau:

Summary: Mas, Ortega i Rigau, condemnats a inhabilitació per haver organitzat el 9-N


Els pagesos són un símbol de lluita a Catalunya. Les imatges de les tractorades en defensa dels drets socials i les llibertats polítiques no són cap novetat. Aquests dies es mobilitzen d’una manera evident, amb els tractors i les estelades, en defensa de la democràcia i de l’exercici de l’autodeterminació en el referèndum de diumenge. Avui s’han plantat a Barcelona centenars de tractors vinguts en columnes de diverses comarques per protestar davant de la delegació del govern espanyol, a la cruïlla del carrer Mallorca i el carrer Roger de Llúria. Un dels crits més forts ha estat ‘Els tractors sempre seran nostres!’, una versió molt aconseguida del crit dels ‘carrers’. Un dels pagesos de primera fila, com no podia ser d’una altra manera, era en Pep Riera, del Maresme, ex-portaveu d’Unió de Pagesos. Riera ens ha atès enmig dels tractors i assegut a la roda del seu, que ‘ha anat a totes les batalles’. —Per què heu vingut a Barcelona avui? —Volem que es vegi que en aquesta aventura col·lectiva que és poder votar diumenge, una qüestió de llibertats fonamentals, –la independència és un altre capítol– nosaltres no som un món a part. Nosaltres, encara que no arribem a l’1 per cent de població activa, sempre que hi ha hagut lluites col·lectives hi hem participat. Per tant, no és cap novetat que avui baixem a Barcelona. Insisteixo: és la lluita per la llibertat i la democràcia. Volem donar la cara i plantar cara. Perquè en moments així cal plantar cara. I sobretot, passi el que passi i peti qui peti, diumenge votarem. Pep Riera (Autor: P.C. VilaWeb) —Es diu que els tractors poden servir per protegir els col·legis electorals. Com ho veieu? —No cal. Hi serem. Però no cal que hi portem els tractors. Pot ser que en algun lloc es faci una mobilització davant dels col·legis amb els tractors. Pot ser que això passi en alguna comarca. Però n’hem parlat en les assemblees, la última ahir a Cabrera, i volem ser-hi en persona. Volem votar. I els pagesos hi serem. En circumstàncies especials com aquesta, els col·legis electorals han d’estar plens. Els hem de protegir amb la presència de la gent. I molt abans de les vuit del matí, eh? —Els pagesos, els bombers, els estibadors… us guanyeu l’estima de moltíssima gent. —Sí. Ahir van ser els bombers. El tractor és un símbol de mobilització. I de llibertat, també. Identifica la pagesia, que és un col·lectiu petit, però cony, que som per tot al territori. Per tant, avui ens ha semblat que calia sortir. I per això hem sortit a tot Catalunya. Han de veure que hi som. —La pagesia hi té molt a guanyar, amb la independència? —No ho fem ni ho volem només per raons econòmiques. Ho expliquem pertot arreu per no enganyar ningú. Quan ens diuen que quedarem fora de la Unió Europea, diem que és possible que això passi temporalment perquè hi haurà el vet de l’estat espanyol. És clar que els ajuts de la Política Agrària Comunitària s’haurà de compensar amb recursos propis. Que hi són. Després, el primer interessat a negociar la reintegració de Catalunya a la UE, aquest sí per raons econòmiques, serà l’estat espanyol. —Hi ha un crit que es fa al final dels actes independentistes que és ‘visca la terra’. El deveu sentir molt vostre… —Visca la terra… i mori el mal govern! Sí que ens agrada molt, aquest, però també ens agrada molt el ‘Visca Catalunya lliure’.

Summary: Pep Riera: ‘En moments així cal plantar cara: és la lluita per la llibertat i la democràcia’


La presidenta del Parlament de Catalunya, Carme Forcadell, ha dit que la resolució del referèndum unilateral que es va votar en el debat de política general té un ‘caràcter autònom’ i no contravé el Tribunal Constitucional (TC). Això ha exposat en un document signat per ella, juntament amb quatre membres de la mesa: el vice-president primer, Lluís Corominas (JxSí), i els secretaris Anna Simó (JxSí), Joan Josep Nuet (CSQP) i Ramona Barrufet (JxSí). És un document que el tribunal va demanar al desembre, quan va admetre a tràmit l’incident d’execució de l’advocat de l’estat espanyol contra la resolució. Els signants demanen que es desestimi l’incident d’execució proposat pel govern espanyol i defensen l’actuació de la mesa, perquè si es persegueix qui permet la llibertat d’expressió ‘la democràcia desapareix, i el marc polític té un altre nom: no democràcia’. Així mateix, consideren que no es van contravenir ni la sentència, ni la interlocutòria ni la providència del TC en les actuacions parlamentàries que van dur a l’aprovació de la resolució del referèndum unilateral i el procés constituent en el debat de política general. Segons l’escrit, aquest debat no prové de cap acte anterior del parlament i, per tant, no hi ha la vinculació que escauria en la continuïtat d’un incident d’execució. ‘Quan el que es busca no és el compliment de la legalitat, sinó anul·lar la discrepància política fent un mal ús dels tribunals, el que cal protegir no és la voluntat del govern de l’estat sinó la democràcia’, diu el document. I afegeix que el TC hauria d’emparar la protecció del dret de llibertat d’expressió i el de participació per part de la mesa i sosté. ‘Deixar d’exercir les seves funcions és posar tot el procediment en mans del govern espanyol en la seva pretensió de conculcar aquests drets fonamentals’, rebla l’escrit. També s’hi recorda la relació entre llibertat d’expressió, dret de participació i inviolabilitat, drets protegits en el sistema jurídic. Concretament, els signants consideren que no permetre algunes opinions al debat de política general utilitzant la mesa com a òrgan de censura prèvia incideix en la llibertat d’opinió pública. Esmenten també que tant el TC espanyol com el Tribunal Europeu de Drets Humans han declarat que la llibertat d’expressió ‘val tant per a la difusió d’idees i opinions favorables com també  per aquelles que són contràries, xoquen o inquieten l’estat’. Els membres de la mesa es demanen com es pot fer arribar a l’electorat la pluralitat d’opinions en un debat d’orientació política general si la mesa en prohibeix algunes i consideren que admetre unes propostes de resolució i no unes altres pel contingut polític equivaldria a ‘suprimir la democràcia utilitzant les eines de què s’ha dotat el govern de l’estat espanyol’. Per tot això, els membres de la mesa es reafirmen en la seva actuació i acaben dient: ‘Els advertiments del TC són d’una vaguetat i ambigüitat tals que si s’interpreten de manera extensiva posen en risc la base de l’autonomia parlamentària, el dret de participació, el pluralisme polític i la llibertat d’expressió.’

Summary: Forcadell defensa que la resolució del referèndum unilateral té ‘caràcter autònom’ i no contravé el TC


L’eurodiputat de Compromís Jordi Sebastià fa una vaga de fam simbòlica de vint-i-quatre hores per a denunciar la situació del Sàhara ocupat i demanar justícia pel cas Takbar Haddi i que li retornin el fill mort. ‘Takbar denuncia que el seu fill va ser apallissat per colons marroquins. Després de passar dos dies empresonat i d’haver estat traslladat d’una banda a una altra, finalment l’explicació oficial del govern marroquí va ser que el seu fill havia mort i que es trobava soterrat en una zona al sud del Marroc’, explica Sebastià a VilaWeb. L’eurodiputat continua una cadena de dejunis en la qual han participat activistes de tot arreu. Ell recull el testimoni d’una militant d’Esquerra Unida i el passarà demà a l’escriptora canària Maribel Lacave, instal·lada a Xile. Sebastià va conèixer Takbar Haddi i hi va conversar fa uns quants mesos, quan va anar convidada al parlament europeu pel grup d’Esquerra Unida. Haddi va posar-se a fer vaga de fam per cridar l’atenció de la comunitat internacional sobre la situació dels territoris ocupats i per exigir de tornar a veure el seu fill i enterrar-lo d’una manera digna. Després de quaranta dies en vaga de fam, els metges van dir-li que ho aturés perquè s’hi jugava realment la vida. Va ser aleshores que va sorgir la iniciativa d’uns quants grups de suport al poble saharià de fer una cadena de dejunis. És una vaga de fam simbòlica. ‘La iniciativa és d’anar encadenant els dejunis entre gent de països diferents i demanar justícia per a aquest cas i, sobretot, denunciar com viuen al Sàhara ocupat’, explica Jordi Sebastià, que admet que aquest ‘és un conflicte absolutament oblidat a escala internacional’. La impunitat del Marroc L’eurodiputat reconeix la influència i la impunitat de què gaudeix el Marroc a Europa. A l’última reunió de la UE dels parlaments dels estats del Mediterrani, per exemple, es va aprovar una declaració sobre la situació dels drets humans al nord de l’Àfrica que deia que el progrés del Marroc era un exemple a seguir. ‘Cosa que és una absoluta barbaritat, els drets humans al Marroc són paper mullat’, lamenta Sebastià. Com a diputat al Parlament Europeu, explica que treballen amb dos fronts: l’intergrup de suport al Sàhara Occidental, des d’on miren de fer feina i pressió, i la comissió del Magreb, de la qual forma part. ‘Però s’ha de dir la veritat: Europa es troba molt lliurada als interessos del Marroc, que és considerat un aliat estratègic i pressiona de manera molt evident amb la qüestió de la immigració il·legal. Té una impunitat realment vergonyosa’, adverteix. Sebastià retreu també que Europa, d’una banda, tingui reconeguts refugiats polítics marroquins que no poden exercir els seus drets i, en canvi, que silenciï la situació del Sàhara ocupat i utilitzi l’acord amb el Marroc de manera estratègica. Per denunciar aquesta vergonya i, sobretot, per exigir justícia a la família de la Takbar Haddi, que no ha pogut veure el seu fill Mohamed Lamin Haaidala, Sebastià s’afegeix avui a aquesta cadena de dejunis.

Summary: Jordi Sebastià: ‘Europa es troba lliurada als interessos del Marroc’


Les eleccions a la presidència del FC Barcelona que es faran dissabte són una batalla oberta entre dos ex-presidents: Josep Maria Bartomeu i Joan Laporta. Però no es pot perdre de vista el paper d’Agustí Benedito. Hi ha un candidat més, Toni Freixa, el que menys signatures va aplegar per poder optar a l’elecció. Les enquestes indiquen una pugna directa entre Laporta i Bartomeu. Tots dos representen estils molt diferenciats. Bartomeu és afavorit pels tres títols aconseguits aquesta temporada passada i un projecte ambiciós: l’Espai Barça. Per una altra banda, té una causa judicial oberta pel cas Neymar, juntament amb Sandro Rosell. L’altre gran favorit, Laporta, vol tornar al capdavant del club per revifar l’esperit catalanista de l’entitat i donar més protagonisme a la Masia, d’on han sortit Xavi, Messi, Iniesta i companyia. El tercer home és Agustí Benedito, que ara com ara no surt a les travesses per a guanyar. Però és molt actiu entre les penyes i a les eleccions del 2010 fou el segon candidat més votat, fets que obliguen a tenir-lo en compte. Insisteix a abandonar el patrocini de Catar i vol que el Barça doni suport al dret de decidir. Unicef i Catar Unicef i Catar són dos símbols que representen la filosofia que pregona cada candidat i donen una idea molt clara de la política econòmica que volen seguir. Joan Laporta va impulsar la idea de fer lluir Unicef a la samarreta del Barça l’any 2007 i si surt elegit vol recuperar aquest vincle. Aquest gest va ser aplaudit internacionalment i va reforçar el lema que sempre ha caracteritzat el Barça: ‘Més que un club.’ Cal tenir en compte que era el Barça que pagava Unicef per portar el seu logotip a la samarreta, en concret un 0,7% dels ingressos. ‘Volem un model de club que tingui sensibilitat per les persones que pateixen, especialment pels nens’, deia Laporta a la pre-campanya. Josep Maria Bartomeu i el seu equip. Per una altra banda, Sandro Rosell i més tard Josep Maria Bartomeu han optat per prioritzar els ingressos econòmics. Per això el 2011 van signar un acord milionari amb Qatar Sports Investment que finalment ha implicat que la firma Qatar Airways sigui el principal patrocinador blau-grana. Gràcies a això, el club ha ingressat 30 milions d’euros per temporada, però aquesta decisió no ha estat gens ben rebuda entre els afeccionats. L’espai de la samarreta és gairebé sagrat per a molts i no s’entén que els diners provinguin d’un país on es vulneren drets humans. Tot amb tot, Bartomeu diu que és la millor oferta que té el club i que, sigui com sigui, ‘no crea cap conflicte ètic’. Agustí Benedito s’acosta més a la posició de Laporta i s’ha expressat contrari a mantenir el vincle amb Catar. En critica els valors que representa i el negoci que representa per al club, i per això proposa ofertes millors per canviar de patrocinador principal a la samarreta. El compromís amb la independència Els punts de vista també divergeixen a l’hora de prendre posició en el procés nacional. Laporta és clarament independentista. Ha passat uns quants anys en el terreny de la política, que l’han portat a ser diputat al Parlament de Catalunya i regidor a l’Ajuntament de Barcelona. Vol que el Barça tingui un compromís amb el procés d’independència i que es vinculi amb el moment històric que viu el país. Benedito, independentista reconegut, no va tan enllà. Vol que el club defensi el dret de decidir, però no és partidari que el club es converteixi en un actor actiu del procés. Bartomeu, tal com ja va fer Sandro, vol mantenir-se totalment al marge del procés i no arriscar-se a perdre vots: ‘Continuar essent un club independent a escala econòmica, política i mediàtica’, diu al programa. L’Espai Barça i la Masia: els cavalls de batalla L’arma electoral de Josep Maria Bartomeu per a les eleccions és sens dubte l’Espai Barça, el projecte amb què preveu de remodelar el Camp Nou i tot l’entorn, inclòs el Palau Blau-grana. Vol que aquest pla urbanístic i esportiu de 600 milions d’euros s’hagi acabat el 2021. El pla va ser avalat pels socis del Barça en un referèndum l’abril del 2014. Laporta no refusa de tirar endavant el projecte, però de primer vol pactar-lo amb les autoritats de Barcelona. Agustí Benedito La millor carta que juga Laporta és saber-se envoltar de grans personalitats del passat recent del club. Éric Abidal, Roger Grimau, Enric Masip i més ex-jugadors s’han compromès amb la candidatura. L’últim de fer-ho, el més il·lustre de tots, Johan Cruyff. L’objectiu principal de Laporta és que la Masia torni a agafar embranzida, convertir-la en el pilar del nou període i repetir els models triomfadors de Cruyff i Pep Guardiola, els seus grans valedors. Amb tot, Benedito també creu que el planter necessita un altre model de gestió. Vol que torni a ser el millor proveïdor de jugadors per al primer equip i té per objectiu l’ascens del filial a segona divisió, després d’haver perdut la categoria aquesta temporada. Tot seguit, us mostrem una fitxa de cada candidatura: Josep Maria Bartomeu Web: www.boperalbarca.cat Lema: ‘Bo per al Barça’. Perfil del pre-candidat: ha estat president del Barça (2014-2015) i vice-president (2010-2014). Llicenciat en ADE i conseller delegat de les empreses Adelte Group i EFS. Joan Laporta Web: www.joanlaporta.cat Lema: ‘Pel Barça’ Perfil del pre-candidat: va ser president del Barça (2003-2010) i després es va dedicar a la política: arribà a ser diputat al Parlament de Catalunya i regidor de l’Ajuntament de Barcelona. És llicenciat en dret. Agustí Benedito Web: www.agustibenedito.cat Lema: ‘Ara és l’hora. Fem-ho junts!’ Perfil del pre-candidat: vinculat a l’entorn blau-grana, va ser un dels fundadors de la plataforma Elefant Blau. Fou candidat a les eleccions del 2010 i va quedar segon, darrere de Sandro Rosell. És empresari. Toni Freixa Web: www.tonifreixafcb.cat Lema: ‘Sabem a què juguem’ Perfil del pre-candidat: secretari de la junta directiva i portaveu durant el mandat de Sandro Rosell i president de la Comissió de Disciplina amb Josep Maria Bartomeu. És advocat.

Summary: Què s’hi juga el Barça, a les eleccions?


La residència d’esportistes Joaquim Blume, a Esplugues de Llobregat, posa 140 places aquest estiu a disposició de l’acollida de persones migrants i serà l’equipament on seran atesos els 50 homes que van ser rescatats per Proactiva Open Arms a les costes de Líbia quan intentaven arribar a Europa, en un dispositiu coordinat per Creu Roja. En el vaixell, que està previst que arribi aquest dimecres al Port de Barcelona, hi viatgen també cinc dones, dues amb un fill cadascuna, i tres menors sols. Elles seran ateses en principi a la ciutat de Barcelona i els menors, per la Direcció General d’Atenció a la Infància i l’Adolescència (DGAIA). El secretari d’Igualtat, Migracions i Ciutadania, Oriol Amorós, ha assenyalat que la Blume, que durant el juliol i l’agost no allotja esportistes, acollirà en les properes setmanes, a més dels homes rescatats per l’Open Arms, persones que necessiten una intervenció social ‘vinguin del flux migratori que vinguin’ i no ha descartat la possibilitat que també s’hi atenguin menors no acompanyats.

Summary: Els 50 homes de l’Open Arms aniran a la residència d’esportistes Blume, que ofereix 140 places per acollir migrants


MADRID, 16 (EUROPA PRESS) Un terratrèmol de magnitud 5,2 en l’escala de Richter ha sacsejat a la matinada d’aquest diumenge el nord-oest de Grècia, sense que de moment hi hagi informacions sobre víctimes o danys. Segons l’Institut Geodinàmic del país europeu l’epicentre s’ha ubicat prop de la població de Ioannina, ubicada uns 330 quilòmetres al nord-oest de la capital, Atenes, segons ha informat la premsa local. Per la seva banda, el Servei Geològic dels Estats Units (USGS), que ha parlat d’una magnitud de 5,1, ha detallat que l’epicentre hauria estat a 25,5 quilòmetres al nord-oest de Ioannina.

Summary: Grècia.- Registrat un terratrèmol de magnitud 5,2 en el nord-oest de Grècia


Raimon ha estat distingit amb el 46è Premi d’Honor de les Lletres Catalanes. És el primer músic que el guanya.

Summary: Raimon, Premi d’Honor de les Lletres Catalanes


El conflicte que ha esclatat aquesta setmana a Gràcia ha encès una polèmica entre defensors i detractors dels manifestants, dels avalotadors, dels mossos d’esquadra… L’escriptora Empar Moliner, en l’espai ‘El comentari’ dins el programa ‘Els matins’, hi ha posat cullerada. I ho ha fet amb un missatge adreçat als manifestants que no deixarà indiferent ningú. Podeu veure’l a continuació:

Summary: ‘I ara, ja em podeu dir fatxa’: el missatge d’Empar Moliner als manifestants de Gràcia


Demòcrates de Catalunya manté el torcebraç amb CDC i vol que l’actual batllessa en funcions, Isabel Muradàs, es mantingui en el càrrec. Les negociacions entre els dos partits fa dies que duren i que no arriben a bon port. L’aposta de CDC passa per fer batlle el número 19 de la llista, Albert Ballesta. Aquest moviment deixaria fora Vicenç Estanyol (Demòcrates) que és el número 11 i la persona que, seguint l’ordre de la llista, hauria d’entrar a l’equip de govern. Fonts de Demòcrates han confirmat que no acceptaran que Estanyol quedi fora. A més, lamenten que durant les reunions en cap moment se’ls ha posat sobre la taula quin és el nom del candidat de CDC ni tampoc com quedaria redissenyat el cartipàs després de la sortida de Carles Puigdemont. El temps per arribar a un acord s’acaba aquest divendres.

Summary: Demòcrates manté el trocebraç amb CDC i vol Isabel Muradàs a la batllia de Girona


CASTELLÓ, 23 (EUROPA PRESS) El vicepresident primer de la Diputació de Castelló, Vicent Sales, ha presentat este dijous en la Fiscalia de Castelló una querella contra la consellera de Sanitat, Carmen Montón, per la seua presumpta “denúncia falsa” respecte a les factures de l’Hospital Provincial, segons ha informat la institució provincial en un comunicat. Sales ha acudit a la Ciutat de la Justícia de Castelló “sense poder aportar encara dins de l’expedient la documentació relativa a les factures a les quals fa referència la consellera de Sanitat perquè “manté la seua prohibició que se la faciliten a la Diputació”, segons les mateixes fonts. Sales, que ha formalitzat la denúncia en nom propi, representant a la Diputació de Castelló, també ha denunciat el candidat del PSOE al Congrés Artemi Rallo per les “injúries i calúmnies” que ha abocat estos dies en els mitjans de comunicació amb motiu de la campanya electoral. “Hem aportat documentació escrita i de gravacions que ens semblen d’enorme gravetat”, ha indicat Sales, qui ha afegit que tant la consellera Montón com Rallo “donen per fet que s’han comès delictes per a cometre un frau milionari, acusant Moliner –president de la Diputació– de ser coneixedor d’això i d’emparar una trama mitjançant la presentació de factures falses, a més d’altres agudeses que no van a quedar impunes, quan saben perfectament que no és així, i en política no tot val”. A l’escrit de la denúncia, que, segons la Diputació, podria suposar penes de fins a dos anys de presó per a la consellera Carmen Montón i Artemi Rallo, “hi ha fets greus pel contingut, de moment i per la voluntat de desprestigiar no sol a Moliner, sinó també a la Diputació de Castelló i a l’Hospital Provincial, així com els seus treballadors”. A més, en el cas de la consellera de Sanitat, “ha fet un aprofitament d’una institució com la Fiscalia de manera partidista”, segons Sales. DOCUMENTACIÓ La Diputació ha lamentat que la Conselleria de Sanitat hi haja “reiterat” la seua negativa a facilitar la documentació que va adjuntar a la Fiscalia i “va filtrar” als mitjans de comunicació fa ja deu dies. “Esta situació és especialment greu si, a més de suposar un exercici d’ocultar la veritat per part de Montón, es té en compte que la Diputació de Castelló representa el 50% del Consorci, és propietària de les instal·lacions i aporta gairebé una tercera part del pressupost de l’Hospital Provincial”, ha assegurat Vicent Sales. Per esta raó, ha assenyalat que té “clar” que “la consellera de Sanitat vol ocultar la informació que li portem sol·licitant des de la setmana passada perquè vol ocultar-la i que la Diputació no demostre abans de la celebració de les eleccions este diumenge que és mentida tot del que ens acusa”. De fet, “la prohibició” de la Conselleria de Sanitat que el gerent de l’Hospital Provincial facilite la informació sol·licitada per Moliner dimecres de la setmana passada i per Sales este dilluns ha “obligat la institució provincial a sol·licitar-lo per registre al consorci del Provincial i en les pròpies Corts valencianes”, segons les mateixes fonts.

Summary: Diputació es querella contra per Montón per una presumpta “denúncia falsa” en les factures del Provincial de Castelló


L’ex-primer ministre Alex Salmond ha negat les acusacions d’abusos sexuals publicades pel diari Daily Record. Segons el mitjà, dues dones l’han denunciat per uns incidents ocurreguts a la Bute House —la residència oficial del primer ministre— el desembre de 2013. La policia escocesa no ha volgut fer declaracions sobre la investigació. El govern escocès és qui ha posat en coneixement de la policia els fets. Salmond ha assegurat que les acusacions són ‘ridícules’ i ha anunciat que emprendrà accions legals contra l’executiu perquè considera que s’està instruint el cas de manera ‘injust’. L’ex-primer ministre acusa el govern de negar-li accés a informació i proves en contra seva per poder-se defensar. Statement from Alex Salmond pic.twitter.com/DUOTS7MriX — Alex Salmond (@AlexSalmond) August 23, 2018 ‘Ho he intentat tot, incloent-hi ofertes de conciliació, de mediació i d’arbitratge legal per resoldre aquest afer d’una manera correcte i amistosa. Tots aquests esforços han estat refusats’, explica. El portaveu del govern ja s’ha pronunciat sobre la denúncia de Salmond: ‘El govern escocès defensarà de manera vigorosa la seva posició. És una qüestió de principis i integritat que qualsevol denúncia d’assetjament es tracti de manera seriosa i s’investigui amb profunditat, indiferent de la identitat de les parts involucrades.’

Summary: Salmond portarà el govern escocès als tribunals per unes acusacions d’assetjament sexual


L’escriptora de ‘Spock i jo’, Elena Villalba, ens descobreix la relació entre la meditació zen i Spock.

Summary: La part oculta de Spock


L’estat espanyol és el quart més afectat després de la Xina, Itàlia i l’Iran pel coronavirus 2019. A Espanya hi ha gairebé deu mil infectats i més de tres-cents morts. La pandèmia es troba en ple auge i actualment hi ha més casos actius (9.600) que no a la Xina (8.965). Les autoritats xineses han dit aquesta matinada que el país continua avançant cap a l’eradicació dels contagis de la Covid-19. Aquestes darreres hores s’han detectat vint-i-un casos nous, dels quals vint són de fora i només un és d’un xinès, de Wuhan. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Vull fer el confinament però m’obliguen a anar treballar. Què puc fer?

Summary: L’estat espanyol ja té més casos actius de coronavirus que no la Xina


Ciutadans s’ha destacat sempre com una formació bel·ligerant amb les singularitats i les aspiracions polítiques del Principat. El pas a la política espanyola no ha fet sinó accentuar aquesta línia dura. L’entrada al congrés espanyol l’ha dotat d’un poder mediàtic, que el partit que dirigeix Albert Rivera no ha dubtat a utilitzar. ‘Fractura social’, ‘trencar la convivència’ i ‘cop d’estat a la democràcia’ són alguns dels missatges que han enviat d’una manera reiterada. I aquí hi ha el quid de la qüestió: el missatge. El relat. És indiferent si el contingut és cert o no. Ciutadans fa temps que explica un relat de violència i confrontació a Catalunya i fa servir tots els ingredients per a alimentar la seva teoria. Això inclou, també, les notícies falses. L’últim cas ha estat l’agressió al parc de la Ciutadella de Barcelona, però l’historial és força més llarg. Revisem-ho. Dissabte a la tarda. Una parella amb fills passejava pels volts del parc de la Ciutadella de Barcelona. La tanca és plena de llaços grocs. La família en retira alguns i els llença a terra. Un home els retreu que llencin els llaços a la vorera. Comença una discussió entre les dues parts i l’home profereix un insult xenòfob. La tensió puja i arriben a les mans. La dona acaba amb ferides al rostre i una fractura nasal (després desmentida). Vianants acaben separant els implicats. L’home prova de fugir del lloc, però els Mossos l’aturen. Davant els agents assegura que ell també té lesions per culpa dels cops de la dona. Ensenya unes esgarrapades i assegura que ha rebut una mossegada. La dona és traslladada a l’Hospital del Mar. El marit de la dona, militant de Ciutadans de Ciutat Vella, assegura que presentaran una denúncia. L’home diu que també ho farà. La notícia de seguida es fa pública, els Mossos no ofereixen detalls sobre els fets i uns quants mitjans acaben citant la publicació ultra Las Voces del Pueblo. L’escenari és perfecte per al relat. Llaços grocs, una família retirant-ne i una agressió. La fractura social és això. Els dirigents de Ciutadans, després d’un piulet de l’agrupació de Ciutat Vella, comencen a propagar la notícia. Els Mossos no confirmen cap dels titulars que corren. ‘Hospitalitzada amb el nas trencat una dona agredida per haver llençat llaços grocs a les escombraries’, per exemple. És igual, la màquina per a justificar el relat fa estona que treballa i manipula. El president del partit, Albert Rivera, s’expressa així a Twitter: ‘Un radical separatista ha agredit de gravetat la parella d’un company de Ciutadans perquè retirava llaços grocs. La meva condemna i tot el meu suport a Lídia. La Catalunya supremacista de Torra entra en una deriva perillosa. L’estat ha de protegir els ciutadans de seguida.’ Un radical separatista ha agredido de gravedad a la pareja de un compañero de Cs por quitar lazos amarillos. Mi firme condena, y todo mi apoyo a Lidia. La Cataluña supremacista de Torra entra en deriva peligrosa, el Estado debe proteger a los ciudadanos ya https://t.co/Zqz9Q70l16 — Albert Rivera (@Albert_Rivera) August 25, 2018 La dirigent de Ciutadans al Principat, Inés Arrimadas, exigeix al president del govern espanyol, Pedro Sánchez, que ‘defensi als milions de catalans que som atacats pel separatisme i deixi d’emblanquir els qui volen trencar la convivència a Catalunya.’ Le han roto la nariz a una mujer delante de sus hijos por quitar lazos amarillos en Barcelona. Sr. Sánchez, aquí no hay “normalidad”. Defienda a millones de catalanes que estamos siendo atacados por el separatismo y deje de blanquear a los que rompen la convivencia en Cataluña https://t.co/5SYjF5s9fd — Inés Arrimadas (@InesArrimadas) August 25, 2018 Arrimadas, de fet, també ataca la batllessa de Barcelona, Ada Colau, que demana prudència als partits polítics fins que els Mossos no hagin donat detalls de la investigació. La dirigent de Ciutadans retreu a la batllessa que defensés el ‘periodista separatista’ Jordi Borràs quan fou agredit per un policia espanyol i no faci això mateix amb ‘una dona constitucionalista’. Cuando un periodista separatista denuncia una agresión, Colau le defiende, habla sin problema de “fascismo” y no critica a ningún partido separatista. Cuando una mujer constitucionalista denuncia una agresión al quitar lazos,Colau tiene muchas dudas sobre lo ocurrido y ataca a Cs pic.twitter.com/oTuOFmG1Yc — Inés Arrimadas (@InesArrimadas) August 26, 2018 El PP, amb Xavier García Albiol i Alberto Fernández Díaz al capdavant, també miren de treure partit de la suposada agressió, però fan tard. Ciutadans domina el cicle informatiu. Han agafat l’onada al punt culminant i hi fan surf al damunt, davant tots els seus contrincants polítics. És indiferent que el diari ultra Periodista Digital, amb més de 55.000 seguidors a Twitter, publiqui imatges falses de la dona agredida. El relat ja ha encaixat amb la realitat, si més no una estona. Al vespre La Vanguardia publica la versió dels Mossos d’Esquadra: l’agressió i la baralla no tenen ‘motivació política’. Ho confirma més tard l’home implicat en els fets. Arrimadas, tanmateix, no retira el seu piulet i el manté destacat al seu timeline. Ciutadans, com el PP, no pensa canviar el rumb. El relat torna a no encaixar, però el partit insisteix a dominar el cicle informatiu. No hi haurà rectificació. Arrimadas convoca una conferència de premsa i, com que el relat s’ha esquerdat, el partit fa un canvi de guió per mantenir la tensió mediàtica. Arrimadas refusa de respondre a les preguntes sobre la versió dels Mossos. Simplement diu: ‘Ens costa de pensar que algú acabi a cops de puny perquè suposadament ha vist un paper a terra.’ A més, assegura que Ciutadans denunciarà els fets a la fiscalia per un presumpte delicte d’odi. Parla de ‘agressió brutal’ també anuncia que dimecres es farà una concentració de suport a la dona al parc de la Ciutadella. L’endemà passat del dia dels fets, Ciutadans no s’ha mogut ni un mil·límetre de la seva versió: és una agressió política de l’independentisme. El marit de la dona ha declarat als mitjans que encara no s’ha presentat cap denúncia –perquè ella està molt afectada– i ha explicat que no té el nas trencat, com asseguraven les primeres informacions. L’home també ha dit que ignora si la baralla tenia motivació política. Però la concentració continua convocada. ‘Tu també estàs cansat dels llaços grocs? Concentració per la convivència i contra la violència’, anuncien a la xarxa. A més, l’acompanyen de l’etiqueta #NoNosCallarán que identifica el partit. La concentració és ‘en suport de la dona agredida’, però acabarà essent un acte de Ciutadans. ‼ El próximo miércoles #29A nos concentraremos en Barcelona para rechazar la violencia y en solidaridad con Lídia y toda su familia. 📍Nos vemos en el Passeig Pujades, frente al Parque de la Ciudadela.⏰ Desde las 19:00h. 🤚 #NoNosCallarán pic.twitter.com/QHzFM04Xqx — España Ciudadana (@ESPCiudadana) August 26, 2018 El manual de la manipulació El relat de la violència i la confrontació és difícil de justificar sense fets objectius. D’aquí ve que l’estratègia de Ciutadans sigui apoderar-se dels casos aïllats per sacsejar-ne l’aigua i ‘multiplicar-ne la força’, en paraules del professor Thomas Harrington. D’aquesta manera es crea la sensació que hi ha aquesta situació gairebé bel·licosa. És indiferent que ells mateixos la fomentin amb campanyes per a arrencar llaços grocs i assaltin edificis públics com ara l’Ajuntament de Reus. El partit, doncs, mira d’influir els mitjans i propaga aquestes històries perquè al final els ciutadans ho percebin com una cosa real. ‘El seu control enorme dels mitjans podrà amagar el seu paper en la gestació d’aquesta violència i fins i tot acusar amb èxit els insurgents pacífics de ser violents’, explica Harrington. El manual, tanmateix, té un altre apartat: el cicle informatiu. És a dir, la vida de les notícies, siguin certes o no, i la influència que tenen en l’actualitat. Qui domina aquest cicle és aquell que és capaç de marcar l’agenda. D’aquí ve la metàfora de l’onada i el surfista. El cicle de les notícies solia ser de vint-i-quatre hores, però amb la immediatesa d’internet i les xarxes socials, els impactes duren poques hores. Així doncs, Ciutadans, més enllà d’apoderar-se dels casos aïllats i exposar-los com si fossin la norma que impera al Principat, cerca la manera de posar-los a primera fila de l’aparador mediàtic. En el cas de la Ciutadella ha aconseguit que durant tot el cap de setmana no es parlés de res més. De fet, ha aconseguit tapar que un dels fundadors del partit, Arcadi Espada, havia estat identificat i denunciat per haver fet actuacions vandàliques en una rotonda de l’Ametlla de Mar on hi havia un llaç groc. La vida de les notícies, com dèiem, és certament curt. Per això el partit ha mirat de forçar el relat quan la història de l’agressió s’ha començat a esquerdar. Contra els desmentiments, Ciutadans ha fet mans i mànigues per a retornar a la cresta de l’onada. Ha anunciat una denúncia a la fiscalia i ha convocat la concentració de suport. Tanmateix, l’exercici no ha acabat de reeixir a mesura que han sorgit nous detalls sobre la baralla. El manual no és infal·lible. Un historial llarg de manipulacions La baralla de la Ciutadella no és pas l’única informació que Ciutadans ha fet córrer de manera intencionada aquest cap de setmana. Diumenge Albert Rivera va piular una notícia de l’ABC que assegurava que un home gran havia estat atonyinat al Festival Figatell Sound després d’haver criticat una pancarta a favor de l’alliberament dels presos polítics. ‘El nacionalisme ha trencat la convivència, continua l’escalada violenta’, va etzibar Rivera a Twitter. L’organització del festival va condemnar l’agressió. Tanmateix, dalt l’escenari només es va ensenyar una pancarta feminista. No es va fer cap referència als presos polítics. Ho ha confirmat la policia local d’Oliva (Safor). El nacionalismo ha roto la convivencia, sigue la escalada violenta. Agreden a un hombre de 75 años delante de su nieto por criticar una pancarta que defendía a los politicos separatistas imputados por el golpe. Mi condena y deseo de pronta recuperación. https://t.co/KmOkWMgEgr — Albert Rivera (@Albert_Rivera) August 26, 2018 L’ajuntament del municipi ha emès un comunicat on condemna l’agressió, de la qual no s’ha identificat l’autor, però, segons alguns testimonis, podria ser de nacionalitat anglesa. ‘Pel que fa a la pancarta, només hi ha constància d’una amb reivindicacions feministes a dalt l’escenari, sense que conste l’existència de cap altra proclama amb contingut polític per part de l’organització, dels grups musicals ni del públic’, diu l’ajuntament. Rivera no ha retirat el piulet ni ha demanat disculpes. La notícia encaixa massa bé amb el relat de la ‘violència nacionalista’ i la confrontació social. El cas de la pancarta podria semblar anecdòtic, però l’historial és massa llarg i les intencions, massa clares. Un altre exemple recent i especialment flagrant és el cas dels professors de l’institut El Palau de Sant Andreu de la Barca. L’abril passat, Rivera va piular un reportatge del diari El Mundo que assenyalava directament nou professors per suposades humiliacions a alumnes que són fills de guàrdies civils. ‘Els nou mestres de la infàmia’, es titulava l’article. El dirigent de Ciutadans va escriure: ‘Els mestres separatistes que van assenyalar públicament fills de guàrdies civils a Catalunya. La fiscalia els investiga per delictes d’odi, però el govern d’Espanya diu que no els obrirà expedient. Amb covardia no es venç mai el nacionalisme.’ Los maestros separatistas que señalaron públicamente a hijos de @guardiacivil en Cataluña. La fiscalía les investiga por delitos de odio, pero el Gobierno de España dice que no les abrirá expediente. Con cobardía nunca se vence al nacionalismo. https://t.co/LOaSxV36El — Albert Rivera (@Albert_Rivera) April 29, 2018 Al cap de pocs dies, el jutge va arxivar cinc de les nou denúncies contra els docents. Rivera no en va dir ni mitja paraula. De la rectificació, no n’hauria tret cap rèdit polític. Assenyalant i justificant el seu relat, sí. La confrontació no és social, sinó informativa. I al final, les armes són les mentides i les manipulacions.

Summary: Com utilitza les mentides Ciutadans per controlar el cicle informatiu


Mentre desenes de representants de diferents països breguen als afores de Madrid per arribar a uns objectius de consens a la Cimera del Clima (COP25), a fora, la realitat és que la lluita contra l’escalfament global fa anys que fa aigües. Les emissions de CO2 són més altes que abans de la crisi i l’ONU ja ha alertat que el món s’encamina a un augment de més de 3 graus aquest segle. En les previsions catastròfiques, entre les quals s’acostuma a assenyalar l’augment del nivell del mar pel seu component gràfic, existeixen altres situacions que ja són del tot inevitables. Una d’aquestes, al nostre entorn més immediat, al Pirineu. Amb les condicions actuals, es calcula que el 2040 ja no hi haurà cap glacera en tota la serralada. És el pronòstic que manté de fa anys el glaciòleg Jordi Camins, que des del 1982 cataloga totes les glaceres i congestes de gel que hi ha al Pirineu. Encara que tots els estats del món decidissin a la Cimera del Clima d’aturar les emissions a partir de demà mateix, la desaparició de les glaceres ja no es podria aturar. ‘El planeta es continuaria escalfant durant un temps, perquè hi ha un efecte inèrcia alimentat pel CO2 que tenim a l’atmosfera a escala planetària. I segurament la temperatura encara pujaria un parell de graus. Ja no hi ha res a fer al Pirineu. Tret que hi hagués una disminució de l’activitat solar. Això va passar entre el 1550 i el 1850, però és un fenomen que no es pot preveure’, explica Camins. Si el 2040 ja no quedarà cap glacera, el 2050 ja no quedarà gel glacial en forma de congesta, segons Camins. Més enllà del Pirineu no es fa aquesta diferència i totes les masses de gel són considerades glaceres, però aquí no. Cal entendre la diferència entre aquests dos tipus d’aparells glacials: les glaceres són actives, tenen prou gruix perquè, amb la força de la gravetat, es desplacin muntanya avall. En canvi, les congestes de gel no tenen prou gruix, de manera que són més petites; són estàtiques. ‘Una glacera que s’extingeix va perdent gruix, perd llargada i s’acaba convertint en una congesta de gel’, precisa Camins, qui s’ha convertit en el principal expert en glaceres del país. En la primera catalogació, que va acabar el 1985 –tarda uns cinc anys a fer-ne una–, va catalogar 93 aparells glacials, la meitat dels quals, uns 40, eren glaceres. En el darrer inventari, finalitzat el 2017, Camins va comprovar que s’havien perdut 43 aparells glacials i només en quedaven 50, dels quals 24 eren glaceres. Resumint, en trenta anys, el Pirineu ha perdut unes vint glaceres. Per si no n’hi hagués prou, les previsions diuen que el 2022 unes quantes glaceres més es convertiran en congestes i d’aquestes, vuit més s’extingiran. El motiu de la desaparició és l’escalfament global. Això, sumat a una alçària limitada de 3.400 metres de la serralada del Pirineu, fa que les glaceres cada vegada tinguin més dificultats per a continuar alimentant-se i vagin reduint la massa a un ritme accelerat. Aquest procés no és únic al Pirineu i es repeteix a totes les carenes del món. Per exemple, als Alps. Però aquesta serralada té una alçària superior i, per tant, té unes glaceres amb unes masses més grans: ‘Una glacera a 3.800 metres pot conservar-se perfectament, passa que reduirà la seva extensió amb l’increment de temperatura. Cada any tenen un retrocés important. A la del Roine hi vaig cada any, i en aquest moment va retrocedint entre vint metres i quaranta l’any. Però té 8,5 quilòmetres de llargada i a zones altes la glacera es continua alimentant’, explica Camins. El glaciòleg es mostra resignat a continuar inventariant aquests fenòmens naturals destinats a la desaparició, si més no a casa nostra, però conserva un optimisme científic: ‘És trist, però és la realitat que ens toca viure. I si mirem la part positiva, cal observar que és la primera vegada que podem documentar aquesta extinció.’

Summary: El món es fon: així es desgelen les glaceres pirinenques


El president de la Junta Electoral espanyola (JEC), el magistrat Antonio Jesús Fonseca Herrero, ha confirmat avui que el Parlament Europeu ja sabia que divendres passat, 3 de gener, la JEC va dir que suspenia Oriol Junqueras com a eurodiputat. Ahir, l’eurocambra va dir en un comunicat que en el pròxim ple, dilluns vinent, esperava que hi hagués tant Junqueras com Carles Puigdemont i Toni Comín, qui considera diputats de ple dret d’ençà de la recent sentència del TJUE i amb efectes retroactius des del 2 de juliol. Arran dels dubtes suscitats des de la premsa espanyola sobre el fet de si el Parlament Europeu havia estat notificat amb la decisió de la JEC, el president de la JEC diu que sí que ho van fer saber. I concreta que va enviar dos correus electrònics ‘a les direccions facilitades per la institució europea en l’àmbit de la convocatòria electoral dels dies 23 a 26 de maig del 2019’ a les 20.48 del divendres 3 de gener. Segons la JEC, ‘consta la recepció per part del Parlament Europeu d’ambdues direccions i la lectura d’una a les 10.10 del dia 6 de gener del 2020’. Fonts de l’eurocambra han confirmat a l’agència ACN que ‘la notificació de la JEC va arribar’, si bé fonts del gabinet del president David Sassoli no en tenien constància dilluns. Segons que apunten ara, el Parlament Europeu ‘aplica la sentència del 19 de desembre’ del Tribunal de Justícia de la Unió Europea i ‘continua a l’espera de la decisió del Suprem’. Heus ací el comunicat del Parlament Europeu que desautoritzava la JEC:

Summary: El president de la JEC confirma que el Parlament Europeu els ha menystingut sobre Junqueras


Avui, a les set del vespre, es presenta a Barcelona el Consell per la República. L’acte serà al saló Sant Jordi del Palau de la Generalitat, l’espai dels actes protocol·làriament més importants i, en principi, és previst que hi participin el president Quim Torra i el president Carles Puigdemont, en videoconferència des de Waterloo. La presentació del Consell té lloc quan fa un any exacte que es va presentar a Brussel·les el govern a l’exili, en una multitudinària conferència de premsa. Entre avui i el 8 de desembre, data en què el Consell ha convocat una assemblea del sobiranisme a Brussel·les, s’aniran sabent les claus del funcionament d’aquesta nova institució. Però de les declaracions i els acords signats fins ara ja es poden deduir quines seran les cinc grans claus del projecte: institucionalització de la República, radicalitat democràtica, tecnologia al servei de la política, mobilització i internacionalització. Tot això, i aquesta és la gran peça central del projecte, en estreta coordinació amb el govern de la Generalitat i apel·lant directament a la ciutadania. Un projecte demorat durant mesos El Consell per la República va ser anunciat, encara amb el nom de Consell de la República, en el text de l’acord pel qual Junts per Catalunya i Esquerra Republicana formaven el nou govern independentista sorgit de les eleccions del 21 de desembre. Immediatament després de la proclamació de la República i l’aplicació del 155, ja es va començar a parlar de l’Espai lliure de Brussel·les o Espai lliure europeu com una de les potes sobre les quals havia d’apuntalar-se la nova etapa política del país. El Consell de la República seria, en aquest sentit, la formulació concreta d’aquell espai. Segons l’acord entre tots dos partits, el 5 de març s’haurien d’haver creat tant l’Assemblea de Representants com el Consell de la República, amb la voluntat d’assumir la legitimitat sorgida del primer d’octubre en un espai nou, ja desvinculat de la legalitat espanyola. Però les complicacions de la investidura, primer, i la detenció del president Puigdemont a Alemanya, després, van deixar el projecte aturat, com a mínim en la seva expressió pública. Però finalment, el president Puigdemont i el conseller Toni Comín, que han treballat braç a braç en la constitució del Consell, van explicar el projecte el passat dia 22 a les organitzacions independentistes. En una reunió a la Casa de la República a Waterloo, on només va faltar la CUP, Puigdemont i Comín van anunciar que el Consell es presentaria a Barcelona el 30 d’octubre i que el 8 de desembre es faria una assemblea a Brussel·les com a primer gran acte per a posar-lo a caminar. Cinc grans envits Sobre el funcionament del Consell, les diverses fonts consultades coincideixen a parlar de cinc tasques. Cinc grans envits, de fet, que han anat preparant aquests mesos, sota la direcció política de Puigdemont i Comín, però amb una intensa preparació tècnica que ha de permetre el funcionament del Consell i, sobretot, el seu contacte directe amb la ciutadania. El primer d’aquests envits és obvi: la institucionalització del mandat republicà sorgit de les urnes del primer d’octubre. Els partits independentistes, concorrent a les eleccions del 21-D, van acceptar explícitament l’aplicació de Mariano Rajoy de l’article 155 de la constitució espanyola. Però el Consell per la República els permet d’invocar la legitimitat que precisament el 155 va trencar. Per això, el Consell de la República neix desvinculat completament de la legalitat espanyola i amb el resultat del referèndum d’autodeterminació com a punt de partida. Finalment, després d’haver provat diversos camins, el Consell neix com una institució privada, una fundació, amb seu a Bèlgica. Però gests com la presentació al Palau de la Generalitat posen en relleu que el format jurídic és sobretot una decisió pràctica, per quedar fora de la teranyina jurídica de l’estat espanyol. A partir d’aquí, una de les preguntes, que segurament es respondrà les hores vinents, és quina serà la relació formal entre el govern de la Generalitat i el Consell, relació que volen que sigui ben visible i ostentosa. El segon envit del Consell està molt vinculat al tercer. És crear una radicalitat democràtica nova, vinculada a l’ús extensiu de les tecnologies. Amb la vista posada en els projectes reeixits d’Estònia, el Consell impulsarà una governança de la institució basada en la presa constant de decisions pels ciutadans i en el control de l’organització mateixa. Això vol dir aplicacions de mòbils i pàgines web que permetran de fer consultes, votar, fiscalitzar la feina dels representants i fer propostes, assajant un model d’organització política que es vol precursor del de la República. Entre la premsa especialitzada s’ha parlat molt de l’ús de tecnologies blockchain, que impliquen una seguretat i confidencialitat que encara no s’ha provat gaire enlloc del món. El quart envit del Consell serà la mobilització del país, especialment en afers antirepressius i molt vinculada a les accions que posin en marxa el govern de la Generalitat, els partits i les associacions civils. El paper de l’exili a l’hora de desmuntar el judici a Espanya és una aportació de gran valor que el Consell vol assumir i potenciar. La feina de denúncia a les institucions europees i mundials, com per exemple l’ONU, podria quedar a les seves mans per a continuar amb la feina feta fins ara. Finalment, la internacionalització serà un altre dels grans envits del Consell per la República, basant-se sobretot en la tasca que ja fa Puigdemont. El president s’ha convertit en un assidu dels mitjans internacionals i participa constantment en actes i conferències a diversos països europeus. El Consell de la República donarà ara cobertura a aquesta activitat i la potenciarà encara més. Però tot dependrà de la manera com la ciutadania aculli la nova institució. El president Torra ha fet una crida a ‘acompanyar’ el naixement del Consell per la República aquest vespre a la plaça de Sant Jaume, però serà quan s’activin les eines informàtiques i els ciutadans puguin començar a interactuar-hi directament que es podrà començar a analitzar quin impacte real tindrà aquesta institució i quines possibilitats obre per al moviment independentista, del qual s’erigeix representant.

Summary: Les cinc claus del nou Consell per la República