Jean-Marc Pujol, batlle de Perpinyà, ens rep a la casa de la vila un dia abans que el president Carles Puigdemont i els consellers Clara Ponsatí i Toni Comín arribin a la ciutat. Ens diu que tot és a punt i en ordre. Del partit Republicans, que pertany al Partit Popular europeu, és en plena campanya electoral. Confia i desitja ser reelegit en el càrrec. No és independentista, ni nacionalista, però viu l’organització d’aquest acte dels exiliats catalans com un acte de solidaritat i de reivindicació de la llibertat d’expressió. Creu que els exiliats i presos polítics catalans han tingut un tracte massa dur i que el conflicte s’ha de resoldre políticament. Està content de rebre Carles Puigdemont, que coneix de fa anys. En aquesta entrevista el batlle de Perpinyà, nascut a Algèria i descendent de catalans i valencians, recorda el seu exili personal i el de la seva família i explica que això el fa ser més a prop de Puigdemont. —Nerviós per l’acte de demà? —No, estic content de rebre a Puigdemont perquè jo també tinc una història d’exili. Jo sé què és haver d’abandonar el teu país, jo ho he viscut. Quan parlo amb Carles Puigdemont i li telefono, penso que ell no pot venir a casa seva. A mi em van fer marxar de casa meva per raons polítiques i mai més no hi vaig poder tornar. Jo tenia dotze anys i me’n recordo molt. Tots vam venir cap aquí i va ser difícil, encara més per als meus pares i els avis. —Vau néixer a Algèria, però els vostres avis havien emigrat de Catalunya i del País Valencià? —Nosaltres vivíem a Algèria. El meu avi Pujol hi va anar l’any 1889 i es va casar amb una catalana de Camprodon. Els meus avis materns eren de Xaló, un poble a prop de Dénia. Encara que sembli estrany, no vaig parlar mai català ni amb la meva mare ni amb els meus avis. Una cosa semblant els passa ara als meus néts Batiste i Charlotte, que han nascut aquí. El seu avi patern, Joaquim, és de Camprodon però no els ha parlat mai català. Quan va venir aquí va començar a parlar francès. A vegades en parlem tots dos, de tot això. Crec que la preocupació dels meus avis quan van anar a Algèria era aprendre la llengua d’allà. I en Joaquim em diu això mateix, que ell va fer esforços per parlar francès. És ben particular. Més d’un segle després, als meus néts els passa això mateix que en va passar a mi. S’ha reproduït la història en un altre context. Jean-Marc Pujol fulleja el llibre ‘Algèria, una mirada des de les dues ribes’. —Tampoc parlàveu ‘patuet’, una mena de barreja que era habitual a Algèria colonial? —No el parlava però l’havia sentit. En recordo expressions catalanes com ara ‘un cop’ o ‘avui’. —Com acollirà Perpinyà demà Carles Puigdemont, Clara Ponsatí i Toni Comín? —Per mi, com a batlle de Perpinyà, rebre Puigdemont és un acte de solidaritat. Puigdemont ve a Perpinyà perquè com a batlle de la ciutat vaig posar de seguida a disposició dels organitzadors el Palau de les Exposicions. Seran molt ben acollits per la ciutadania i per mi, encara més, perquè el conec de fa molt de temps, de quan era batlle de Girona. També he tingut molt bona relació amb Artur Mas, Jordi Pujol i més polítics catalans. —Què significa per a Perpinyà aquest acte? —Perpinyà és terra d’exili. Al final de la guerra d’Espanya, hi va haver molts catalans i espanyols que van fugir i es van quedar aquí. Després, hi va haver un segon exili que va ser el dels qui van venir d’Algèria, com la meva família. I, encara més tard, hi ha hagut l’exili econòmic. Per tant, com a terra d’exili, per a Perpinyà és important rebre Carles Puigdemont perquè ell viu a l’exili. —Com viurà aquest dia la ciutat? Logísticament ha estat complicat? —A la ciutat hi ha molta gent satisfeta: els hotelers, els comerciants, els restauradors… També n’hi ha que es pregunten com anirà. La prefectura ha vetllat per la seguretat i la policia municipal s’ha ocupat de tot el que feia falta. Logísticament, ha estat complicat perquè a França les regles són molt estrictes i en matèria de seguretat s’han pres moltes mesures. L’organització és més pesada aquí. Però tot és en ordre i a punt. —Heu rebut pressions del govern espanyol per tal d’impedir l’acte? —No n’he rebut cap. Quan vaig rebre pressions va ser quan va venir el president Torra. L’ambaixador d’Espanya em va escriure i va interpel·lar el president de la República perquè no rebés el president de la Generalitat. Ara, en canvi, no he tingut cap pressió. —I què va passar amb el president Torra? —Escolteu, jo sóc Jean-Marc Pujol, un batlle francès, que rep qui vol sense pressions de ningú. Vaig contestar al prefecte i a l’ambaixador d’Espanya que jo era a França i feia el que creia que havia de fer. Jo no em posava pas en la política espanyola. A França jo rebo qui jo vull. —I París, no ha fet cap pressió contra l’acte? —Ells han dubtat de donar l’autorització a la manifestació. —Sí? —Sí, van dubtar dies i dies a donar l’autorització per a la manifestació. Van fer de tot per salvar la cara. No va ser fins la setmana passada, després d’insistir-hi, que van dir ‘si no hem dit res es pot fer’. Jo de bon començament, ja fa tres mesos, vaig dir que sí per raons que són de solidaritat. —No sou independentista però, en canvi, doneu suport als presos i exiliats polítics catalans? Això els polítics espanyols no ho fan. —Jo faig això perquè és una qüestió de llibertat d’expressió i de solidaritat. La meva anàlisi personal és que la situació s’ha de resoldre políticament i no jurídicament. Aquesta és la meva posició des del començament. De la mateixa manera que vaig rebre Quim Torra perquè representa una institució democràtica com la Generalitat i vaig rebre Pedro Sánchez, president del govern espanyol que va venir per l’aniversari de la Retirada, ara rebo Puigdemont. Tot aquest problema no és regulat políticament sinó jurídicament i del punt de vista jurídic europeu el senyor Puigdemont és un eurodiputat. I, per tant, no hi ha cap problema. —També us heu manifestat en contra que els representants polítics i de les associacions catalanes independentistes siguin a la presó. —Jo no entro en el dret jurídic espanyol, però com a europeu que sóc penso que són unes sancions massa fortes. —Hi teniu gaire relació, amb Girona? —Conec molt bé Catalunya. Com us he dit abans, els meus avis hi van néixer. Tinc la meva casa familiar a l’Estartit, al costat de Torroella, i passo les vacances al cap de Creus, m’agrada fer submarinisme. Molts perpinyanesos viuen això sense fer diferències. No fem pas diferència entre França i Catalunya. No fem distinció. A mi la situació política m’ha entristit i no comprenem per què puc ser català i francès, català i europeu o català i espanyol. Comprenc totes les maneres de pensar, però la meva és aquesta. —Hi ha d’haver més relació econòmica entre la Catalunya del nord i la del sud? —Catalunya està massa girada cap a Espanya, no mira gaire cap aquí. Hi ha moltes més empreses espanyoles que catalanes instal·lades aquí. —Cal estimular-la, aquesta relació econòmica? —Sí, però com et dic no n’hi ha gaire. Hi ha més lligam cultural que no econòmic. Ara fem l’Any de la Sardana a Perpinyà. Les relacions són fortes en l’àmbit cultural. —Per què la catalanitat a Catalunya Nord no va vinculada a la llengua? Cal que això canviï? —El català es fa servir poc aquí i això és difícil de canviar. L’ajuntament ajuda les escoles Bressola i Arrels. Ara proposem de fer un col·legi-institut català. He posat a disposició un local, ara cal que les associacions l’agafin. —Cal ampliar el protocol de la llengua. L’altre dia hi va haver el primer debat electoral en català organitzat per Ràdio Arrels. Allà es va parlar de la necessitat d’ampliar el protocol. —El protocol es pot millorar o augmentar, però cal que la gent parli català. Els papers de l’ajuntament són bilingües, però fa falta que la població faci seva la llengua. Tenim l’experiència del Teatre de l’Arxipèlag, que ha tingut directors catalans com ara Domènec Rexach o Borja Sitjà i el teatre en català no ha funcionat. A França hi ha un problema de fons i és que l’estat no finança l’ensenyament en català, ni en bretó… —Ara que som en període electoral municipal, el Front National continua essent una de les principals amenaces? —El 2014 el Front National era un perill i el vam vèncer. Llavors tenia el 34%, ara té el 30%. A partir d’aquell moment calia combatre’l, però la situació és diferent. Ara no m’inquieta pas Perpinyà, sinó que el Front National sigui important a tot França. Aquest populisme emergent ara és a tot Europa i això m’inquieta. —La candidatura macronista En Marxa és una novetat en aquestes eleccions municipals. Creieu que poden canviar el mapa municipal de l’estat francès? I a Perpinyà? —Aquí, ara són els quarts. —Us veig convençut de guanyar —Sí. —Als catalans del sud que vindran demà a visitar Perpinyà, què els voleu dir? —Estigueu orgullosos de ser catalans i de la vostra vila, Perpinyà, la catalana. Veniu a visitar-la, veniu a conèixer els vostres edificis històrics. Si us interessa la ciutat, us interessarà la història catalana. —Diuen que l’acte de demà també pot condicionar les eleccions municipals? —No, això no és cert, no hi tindrà cap influència. Guia de l’acte a Perpinyà del Consell per la República: horaris, aparcaments, accessos…

Summary: Jean-Marc Pujol: ‘Com a batlle de Perpinyà, rebre Puigdemont és un acte de solidaritat’


La defensa de Jordi Sànchez, Jordi Turull i Josep Rull ha presentat tres incidents de nul·litat davant del Tribunal Suprem espanyol en els quals reclama que s’anul·li la sentència contra el procés per vulneració de drets i es dicti una nova resolució de signe absolutori. Es tracta d’un pas previ i d’un ‘requisit indispensable’ per poder presentar recurs d’empara al Tribunal Constitucional espanyol. Als recursos el lletrat dels tres dirigents independentistes condemnats per sedició, Jordi Pina, argumenta que el tribunal presidit per Manuel Marchena ha vulnerat diversos drets com el ‘dret a un procés amb totes les garanties per la filtració de contingut de la sentència’ o el dreta la tutela judicial efectiva per la manca de motivació de la individualització de les penes. També argumenta que no pot condemnar-se per sedició els dirigents polítics sense que hi hagi hagut sediciosos. Als recursos Pinta també sosté que el tipus penal de sedició no s’ajusta als fets d’octubre de 2017. Així mateix, demana que la composició del tribunal que resolgui els incidents de nul·litat sigui diferent al que va jutjar els dotze líders independentistes per garantir la imparcialitat de la sala.

Summary: La defensa de Sànchez, Turull i Rull demana al Suprem la nul·litat de la sentència per vulneració de drets


L’Institut Nacional Electoral de Mèxic ha confirmat que el candidat de l’esquerra a la presidència, Andrés Manuel López Obrador, ha aconseguit el 53% dels vots i, per tant, és el nou president del país. Les dades són d’un recompte ràpid, però no s’espera que canviïn gaire. Obrador, que encapçala l’aliança Junts Farem Història, es converteix en el tercer candidat que arriba a la presidència sense ser de l’hegemònic Partit Revolucionari Institucional (PRI). El nou president ha assegurat que la seva prioritat serà erradicar la pobresa, la corrupció i la impunitat. Obrador també ha dit que vol cultivar una relació d’amistat amb els EUA. En segon lloc ha quedat Ricardo Anaya, representant de la coalició Per Mèxic Endavant amb el 22% dels vots. El candidat del PRI, José Antonio Meade, només ha aconseguit el 16% dels vots i ha quedat molt lluny del 38% que va aconseguir l’actual president Enrique Peña Nieto el 2012.

Summary: López Obrador, nou president de Mèxic


Els comentaris racistes i despectius sobre els indis americans del ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, poden dur una nova crisi diplomàtica al govern de Pedro Sánchez. L’associació American Indian Movement se n’ha fet ressò i acusa el ministre de supremacista i negacionista. ‘Quina manera més patètica de descriure el genocidi’, afegeix l’entitat. Racist Spanish Foreign Minister @JosepBorrellF says this about US pre-independence history: "The only thing that they had done was kill 4 Indians".What a supremacist, denialist, and pathetic way to describe a genocide.Long live Free @CataloniaHelp2 pic.twitter.com/0M4Y0unu3o — AIndianMovement (@AIndianMovement) November 27, 2018 En un acte a la Universitat Complutense de Madrid amb Heiko Maas, el seu homòleg alemany, Borrell va dir que els Estats Units tenien poca història i que ‘l’única cosa’ que havien fet era ‘matar quatre indis.’ El ministre va rebre de seguida els retrets de tota la classe política, però no ha estat fins avui que els seus comentaris han arribat a l’altra banda de l’Atlàntic. Nombrosos descendents de les comunitats índies han criticat Borrell amb duresa. L’escriptora Ruth H. Hopkins, d’ascendència sioux, ha fet un piulet assegurant que de morts n’hi hagué milions i que moriren de ‘fam, malalties, pobresa extrema, guerra i assassinats’. “All they did was kill a couple Indians.” More like millions- due to starvation, disease, extreme poverty, war and murder. 😠 And any rights marginalized peoples in the US have were hard won. https://t.co/LF7u2S5Uni — Ruth H. Hopkins (@RuthHHopkins) November 27, 2018 D’una altra banda, Brett A. Chapman, també descendent d’indis, afirma: ‘El ministre d’Afers Estrangers espanyol ha dit aquesta idiotesa. Quin problema té aquest home?’ “The USA is a country more politically integrated because they have no history. All they did was to kill four Indians” Spain Foreign Minister Josep Borrell said this shocking idiocy yesterday. What's the matter with this man? pic.twitter.com/dcOvNjkGGJ — Brett A. Chapman (@brettachapman) November 28, 2018

Summary: Indis americans qualifiquen Borrell de supremacista i negacionista pels seus comentaris


Jesús María Barrientos prendrà possessió com a nou president del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) en substitució Miguel Ángel Gimeno, en el càrrec des del 2010. Gimeno és membre de Jutges per a la Democràcia, l’associació més progressista d’entre els magistrats. Barrientos per la seva banda, fins ara presidia la secció vuitena de l’Audiència Provincial de Barcelona i és membre de l’Associació de Jutges Francisco de Vitòria. Està especialitzat en dret penal econòmic. Va participar de la primera condemna a l’estat per contaminació ambiental contra un empresari, Josep Puigneró.

Summary: Jesús María Barrientos, nou president del TSJC


Més per Menorca ha demanat al govern balear que posi en funcionament de manera ‘urgent’ l’Oficina de Drets Lingüístics. Més per Menorca va presentar l’esmena al pressupostos del 2018 per a crear aquest organisme i ara insta el govern a aprovar el decret d’habilitació de l’oficina tan bon punt el Consell Consultiu l’autoritzi. A més, els sobiranistes han demanat a la delegació del govern espanyol a les Illes que investigui i depuri responsabilitats en el cas de Paula Rotger, una treballadora de l’aeroport de Palma víctima d’una agressió lingüística. Consideren que la Guàrdia Civil ha reaccionat d’una manera ‘desproporcionada i preocupant’, per haver imposat una multa que pot arribar als 225.000 euros al·legant que va saltar-se un control de seguretat. Diuen que és una ‘represàlia il·legítima’, amb la finalitat ‘d’intimidar’ una ciutadana que ‘solament ha reclamat els seus drets’ d’expressar-se en català.

Summary: Més per Menorca apressa el govern a activar l’Oficina de Drets Lingüístics


D’exposicions temàtiques se n’han fet sempre, però ara sembla que prendre un element de la vida quotidiana, sense una influència directa o conscient en l’obra d’un artista, i veure com hi és present, té cada dia més comissaris i museus adeptes. I fa un vincle amb el públic, també amb aquell que no acostuma a anar a exposicions. Fa pocs mesos, era Picasso i la cuina al Museu Picasso de Barcelona i ara és la Fundació Palau de Caldes d’Estrac que s’ho ha proposat i fa un pas més amb l’exposició ‘Chapeau! De Casas i Picasso a Balenciaga i Pertegaz‘. L’exposició té el barret com a fil conductor, amb una primera part pictòrica a la primera planta i una segona part on es mostren estrictament 250 barrets, a la segona planta. El resultat és una mostra curiosa, que barreja la representació simbòlica d’un objecte amb l’objecte mateix. La directora de la Fundació Palau, Maria Choya, ha explicat que va acceptar de fer l’exposició perquè hi havia ‘molt de Palau’. Efectivament, en la primera part, l’exposició mostra un bon nombre de peces que provenen del fons de la col·lecció Palau, i que Palau i Fabre va heretar en bona part del seu pare, Josep Palau i Oller. Moltes d’aquestes peces s’han tret de la reserva, és a dir, que no s’exposen habitualment en la col·lecció permanent de la fundació. La primera part, que pren el títol de ‘Casas, Picasso l’Alquimista i la Divina’, s’obre amb un retrat d’Opisso on apareixen amb barret, per descomptat, Picasso, Nonell i Vallmitjana. Porten barrets tous d’ala ampla, propis del modernisme, de Casas i Rusiñol. Ben sovint, Picasso va pintar aquests barrets per representar la figura de l’artista i per representar-se a ell mateix. En aquesta sala hi ha obra de pintors modernistes i noucentistes que mostren escenes on apareixen els barrets. Són obres d’Ismael Smith, Pablo Gargallo, Manuel Humbert, Josep de Togores, Xavier Nogués, Pere Torné Esquius, Josep Mompou, Josep Palau Oller, Emili Grau Sala, i un dibuix autògraf de Federico García Lorca dedicat a Josep Palau i Fabre. També destaquen tres retrats de dona de Ramon Casas, amb figures femenines portant unes pameles ben sofisticades. Pablo Picasso, Jacqueline amb barret de flors, 1962. Museu Picasso de Barcelona. En aquest espai també podem contemplar l’apartat ‘Estimat Picasso’, on s’aprofundeix en la relació de Picasso amb Josep Palau i Fabre a partir de la gran quantitat de dibuixos que Picasso va dedicar al poeta català al frontispici de molts llibres, en els quals els barrets sempre són omnipresents. A la vegada, l’apartat inclou manuscrits de Palau i Fabre sobre Picasso, pochoirs dels figurins del ballet Tricorne, de l’edició original que va fer Paul Rossenberg el 1920, i també gravats i linòleums de l’artista malagueny. Aquests darrers són cinc peces que provenen del Museu Picasso de Barcelona, que per primera vegada ha deixat aquest volum d’obres a la Fundació Palau. La sala contigua proposa obres dels artistes que van conformar el grup Dau al Set: Tàpies, Pons, Brossa, etc., les segones avantguardes. En aquestes peces, el barret és un element que presenta el poder, ja sigui el del capitalisme, amb els barrets de copa presents tothora en l’obra de Tàpies d’aquell moment; el de la màgia i la creativitat, amb els barrets cònics d’arlequí, de bruixot o d’heretge, de Joan Ponç; o el de la transformació de les coses i les identitats, amb els jocs malabars i conceptuals de Joan Brossa. El pas entre la primera part de l’exposició i la segona part es fa mitjançant l’actriu Greta Garbo. Palau i Fabre tenia una obsessió per Garbo. Ella, com cap altra artista de Hollywood, va fer dels barrets una icona glamurosa. Acompanyant les fotografies de Greta Garbo, també podem veure el guió d’un documentari sobre l’actriu que va escriure Palau i Fabre. El comissari de la mostra, l’historiador i crític d’art Josep Casamartina, director i vice-president de la col·lecció Antoni de Montpalau, explica que és la primera exposició de barrets, amb caràcter retrospectiu i amb una certa identitat, que s’ha vist mai en un museu o institució de Catalunya i de l’estat espanyol. Casamartina va conèixer Palau i Fabre l’any 2000 i va muntar una exposició sobre estampats modernistes creats per Palau Oller. D’aquí va néixer la vinculació amb la Fundació Palau. Modas Vilasuso, Barcelona, ca. 1955-1960, barret de plomes i vellut de seda. Col·lecció Antoni de Montpalau. Fotografia de Dani Rovira. A la segona planta de la fundació, es mostren, molt ben posats, quaranta-quatre barrets d’home i després dos-cents barrets de dona, que abracen de començament del segle XX a l’actualitat, d’alguns dels dissenyadors de moda catalans i estrangers més prestigiosos. Aquesta segona part pren el nom ‘Ells i elles’. El comissari observa el contrast entre la sobrietat dels barrets d’home i ‘el deliri’ de la moda en els barrets femenins. Per a Casamartina, ‘dins el món de la moda, el barret és la peça més esbojarrada’. I l’exposició així ho constata. Es podrà visitar fins al 9 de juny.

Summary: Palau, Casas, Picasso i els barrets


El secretari de política de Podem, Íñigo Errejón, diu que el seu partit seria disposat a acceptar una marca electoral com la que va fer valer la líder de Compromís, Mónica Oltra, que va dir: ‘Compromís – Podem seria una marca electoral ben bonica per a les eleccions espanyoles’. En una entrevista a la Cadena SER, Errejón ha dit que eren ‘perfectament flexibles’ sobre l’ordre dels noms si finalment les dues formacions arribaven a un pacte. Errejón també ha destacat: ‘Al País Valencià, a la ciutat de València i a moltes ciutats i pobles més de València hi ha hagut un canvi polític i hi ha dues forces que són, em sembla, el vector més dinàmic d’aquest canvi polític, que poden ser clarament la primera força del País Valencià a les eleccions espanyoles’. Tot amb tot, el dirigent de Podem també ha indicat que encara no hi havia cap acord, però que hi havia ‘una via oberta’.

Summary: Errejón diu que Podem seria flexible amb l’ordre dels noms en una marca amb Compromís


Palplantat davant la porta, just abans de tocar el timbre, vaig dedicar uns quants segons a flairar l’entorn. El passadís estava impregnat de les fragàncies dels sopars que es preparaven als pisos del bloc, un dels més luxosos de Hanoi. La barreja d’olors em va recordar les escales de les cases de Catalunya el cap de setmana. Em va rebre el doctor Nguyen en pantalons curts, polo verd i espàtula en mà. Ens havíem conegut feia uns dies, però ara, a casa seva, semblava un home completament diferent, molt més relaxat. Em va convidar a entrar amb un somriure. ‘Ja enllesteixo el menjar, escull un vi per al sopar i posa’t còmode’, em va dir al mateix temps que assenyalava un moble amb prop d’una vintena d’ampolles d’importació. N’hi havia sobretot de francesos i de xilens. No en sabia gaire, de vins, però tots semblaven d’allò més bons… I cars. Nguyen diu que té seixanta ampolles de vi regalades per pacients. ‘No et preocupis pel preu, tot són regals. Mai a la vida no m’he comprat una ampolla’, em va confessar en veure’m dubtar durant uns minuts. Em vaig decantar per un Chateau Romefort del 2009. El nom tan òbviament francès, el castell de l’etiqueta i l’any de collita em van seduir. Una vegada a taula, li vaig demanar pels regals. Em va explicar que eren obsequis dels seus pacients. Quan li vaig comentar que a Catalunya alguns doctors també en rebien, sobretot a les zones rurals, es va posar a riure. ‘A Europa són només això, mostres de gratitud. Ací, al Vietnam, és l’única manera que els metges tenim de subsistir.’ Els suborns com a pilar del sistema mèdic ‘Normalment, donen un sobre amb diners a dins. També ens regalen ampolles de vins, cigarrets i, fins i tot, m’han arribat a donar una gallina viva.’ Els suborns formen part del dia a dia dels hospitals vietnamites. Durant tot el sopar, l’Nguyen Van Son em va detallar com funcionava aquest sistema. Dos doctors passegen durant la pausa del dinar. Segons el cirurgià, fa uns anys, quan hi havia menys hospitals, les llistes d’espera eren tan llargues que els doctors van començar a prioritzar aquells qui aportessin un ‘valor afegit’. Aquells diners extres han estat gairebé l’única manera de sobreviure, atès que el seu salari base és d’uns 100-130 euros. ‘Comprar-se una casa semblava un somni impossible d’aconseguir, ni tan sols podíem viatjar pel país i menjàvem, sobretot, arròs.’ Per aquest motiu, ara que hi ha més oferta de metges, ‘els doctors competeixen entre ells per aconseguir nous pacients per al seu hospital, com si fossin clients.’ Només uns pocs aconsegueixen ‘sortir d’aquest cercle viciós’. La gran majoria continua depenent dels obsequis per mantenir el seu estil de vida. ‘Els doctors volem que això canviï’, assegura el cardiòleg, ‘però també hem poder donar menjar a les nostres famílies. Necessitem salaris més alts.’ La porta d’un hospital a Hanoi, Vietnam. Nguyen creu que només un 15% de professionals es pot considerar bo i, per tant, només aquests aconsegueixen càrrecs d’importància i cirurgies extres, cosa que permet de sumar xifres a la nòmina de final de mes. ‘Amb una sola operació en un cap de setmana, guanyo igual que el meu salari mensual’, diu el cardiòleg. Aquests doctors guanyen prestigi no tan sols pels càrrecs dins l’hospital, sinó també pels elogis dels pacients publicats a xarxes socials com Facebook. Avui, són els únics que tenen llista d’espera. Dies després del sopar, vaig coincidir amb un altre metge, Tran Binh Minh, qui també em va comentar aquesta situació. Tran també pensa que el problema dels hospitals vietnamites és que no hi ha prou professionals bons. Això fa que una minoria no doni l’abast, amb tants pacients, i la resta treballi ‘dur per aconseguir nous pacients’ i, de retop, nous suborns amb els quals subsistir. Els obsequis es porten a l’oficina o, en alguns casos, directament a casa el metge. Un sistema sanitari pobre però en creixement Tots dos doctors coincideixen que un dels principals problemes de la sanitat al Vietnam és el repartiment desigual de recursos. La gent de tot el país ha d’anar fins a Hanoi o Ho Chi Minh, les dues principals ciutats, per ser ben atesos. Mentre alguns hospitals i doctors amb prou feines atenen pacients, n’hi ha d’altres que acumulen llargues llistes d’espera. Alguns pacients fan cua per a recollir medicaments en un hospital. Pel doctor Nguyen, la solució immediata seria invertir més recursos en hospitals secundaris perquè incrementessin el salari dels metges. D’aquesta manera, hi hauria professionals de qualitat disposats a treballar en altres llocs, arribarien a més gent i, de pas, es contribuiria a eradicar el sistema de suborns. Segons el cirurgià, això ja ha començat a passar, gràcies al creixement de l’economia del país (aquest 2018, el PIB creixerà més d’un 6,7%, segons el primer ministre). A més, també es va millorant l’educació dels professionals, amb nous convenis internacionals que permeten als doctors de treballar un temps a l’estranger. L’única escola de Medicina de tot el Vietnam. Actualment, la seguretat social només cobreix l’atenció primària i els primers auxilis, factor que deixa al descobert molts pacients que viuen en situació de pobresa. Tot i això, curiosament, l’esperança de vida ací és de més de 76 anys. La corrupció, un problema endèmic Aquesta no és una situació exclusiva del sistema sanitari. Es reprodueix a molts nivells, i en alguns de manera molt alarmant. En educació, és d’allò més habitual subornar els professors per tenir millor nota. De fet, alguns docents, fins i tot, aproven exclusivament aquells que els hagin fet algun regal. Una cosa semblant passa amb algunes entrevistes de feina de petites i mitjanes empreses. Les motocicletes circulen per tots els carrers de Hanoi sense gaire regulacions. Un altre cas claríssim i que el turista pot veure si visita el país és la corrupció de la policia, una pràctica estesa amb normalitat per tot el territori. Amb uns quants dongs (la moneda vietnamita) es poden evitar des de multes de trànsit (algunes inventades) fins a problemes pel consum de drogues. L’exemple més evident és a l’anomenat carrer de la Cervesa, el nucli de la vida nocturna de Hanoi. A mitjanit en punt, la policia patrulla per aquest carrer i els cambrers dels locals desmunten les terrasses (que són il·legals) a una velocitat de vertigen. El moment s’ha convertit en una mena d’espectacle turístic equiparable al canvi de guàrdia al palau de Buckingham o al descens de bandera a la plaça de Tiananmen. Això sí, amb molt menys glamour. A la capital del Vietnam, la policia és completament conscient que hi ha terrasses durant tot el dia, però els diners dels comerciants compren la seva impunitat. Deu segons després d’haver passat la patrulla, les taules i cadires tornen a poblar l’asfalt, i els turistes, locals i estrangers, les ocupen novament amb la beguda a la mà. Al Vietnam, totes aquestes actituds són acceptades. Hi ha una mena de laissez faire de les autoritats i de la població mateixa, que no ho veu del tot malament. ‘Per què queixar-se si el suborn acaba essent més barat que la multa?’, pensa la majoria. Dos estudiants de medicina passegen davant l’escola. Tot i això, denunciar-ho als mitjans encara és una qüestió sensible. Per aquest motiu, per decisió dels afectats, els noms utilitzats en aquest text són totalment ficticis. Més capítols de la sèrie ‘La volta al món sense bitllet de tornada’: —(1): Un nou ‘margaix’ a Mongòlia —(2): A Ulan Bator, vivint entre sedentaris —(3): Comprant cavalls a Mongòlia —(4): Els perills de cavalcar per Mongòlia —(5): Compartint sostre amb cinc àguiles daurades —(6): Com és la vida dels nòmades de Mongòlia? —(7): Per què val la pena de viatjar fent autostop —(8): La Xina de l’alta tecnologia i el control extrem —(9): L’orquestra simfònica dels trens xinesos —(10): L’autèntica religió d’Hong Kong —(11): Els paradisos naturals d’Hong Kong —(12): El dia que les treballadores domèstiques inunden els carrers d’Hong Kong —(13): Una setmana qualsevol quan viatges amb 3 euros el dia —(14): Què cal portar a la motxilla quan fas un gran viatge? —(15): Un Nadal a la Cotxinxina

Summary: Una gallina et pot salvar la vida al Vietnam


Mireia Boya, membre del secretariat de la CUP i ex-presidenta del grup parlamentari, ha anat al Tribunal Suprem espanyol, a Madrid. El jutge Pablo Llarena l’havia citada per comunicar-li el processament per un delicte de desobediència en la causa general contra l’independentisme. Quan ha sortit del tribunal, Boya ha relatat a VilaWeb com havia anat la seva intervenció, que ha fet a petició pròpia i que ha fet saltar el jutge. —El jutge Llarena us ha amenaçat d’acusar-vos també de rebel·lió. Com s’ha arribat a aquesta situació? —Li parlava de la parcialitat que té ell i tota la sala penal del Suprem en les actuacions d’aquesta causa. Li he posat diversos exemples d’afirmacions que hi ha a la interlocutòria de processament. Li he dit que és més una sentència que no pas una interlocutòria. Té la forma d’una sentència. I li he dit que això demostra que la sentència ja està escrita o dictada. —L’heu fet sortir de polleguera? —No ho sé. Li he dit que era molt incoherent que per tramitar a registre del parlament la llei de referèndum, la de transitorietat i les propostes de resolució de la declaració d’independència m’acusés de desobediència, mentre que la persona que va permetre el debat de la meva iniciativa entrant aquestes lleis i propostes al registre, Carme Forcadell, fos a la presó i li demanés trenta anys per rebel·lió. Ja fa quaranta dies que és a la presó. Li he dit que això demostrava que hi havia una intencionalitat política i una clara parcialitat en les seves actuacions. —I és aquí quan us ha dit que us podia acusar també de rebel·lió si volíeu… —Sí. Llarena ha saltat i m’ha dit si volia que em processés per rebel·lió. I jo li he dit que no. Que li deia precisament el contrari. Li he dit que hauria d’anul·lar el judici perquè no tenia cap sentit que Carme Forcadell fos a la presó. —Heu anat al Suprem tan sols per rebre la comunicació de processament. Us ha interrogat? —No, no. No m’ha fet cap pregunta. He estat jo que he volgut parlar i li he dit tot això. L’altra vegada vam parlar molt poc de desobediència i aleshores no entenia per què se’m processava per això. L’altra vegada em va preguntar molt sobre l’1 d’octubre, sobre el comitè estratègic, però no em va demanar gairebé res sobre tot allò que podria ser un delicte de desobediència. He volgut completar la declaració que havia fet. —Volíeu deixar clar quina mena de desobediència s’havia fet? —Li he explicat que no hi havia hagut desobediència jurídica. I que una altra cosa era la desobediència política. Que, de fet, no era desobediència sinó obediència a un mandat democràtic de les eleccions del 27 de setembre. —I com ha reaccionat? —Tan sols ha saltat quan li he fet veure la seva parcialitat amb l’exemple de Carme Forcadell i meu. I m’ha dit que jo havia de parlar per mi i no pels altres processats. Li he dit que era una causa conjunta. Que hi havia molta gent implicada. Que feia diferències i es demostrava la seva parcialitat. Per això, li he dit que no creia en aquest procés judicial i que el judici de veritat es faria a les instàncies internacionals. I que jo l’esperava amb resignació, veient que no hi havia justícia a l’estat espanyol. —Quina és l’actitud de Llarena en aquestes vistes? —Escolta, mira fixament. Però amb fredor. Tan sols ha saltat quan he parlat de Carme Forcadell per exigir que havia de ser fora de la presó i que no tenia cap sentit fer un judici per rebel·lió quan no hi havia hagut violència.

Summary: Mireia Boya: ‘Llarena ha saltat i m’ha dit si volia que em processés per rebel·lió’


Ingredients per a la crema: 1 litre de llet 4 rovells d’ou 6 cullerades soperes de sucre 1 cullerada sopera de maicena 1 sobre de Potax o Royal per espessir (o una mica més de maicena) 1 pela de llimona opcional una mica de canyella Elaboració de la crema: En un cassó posem la llet, els rovells, el sucre, la maicena i la llimona. Ho batem tot junt. El Potax s’afegirà després, desfet amb una mica de llet, quan la llet amb els altres ingredients ja sigui calenta. Quan la crema arrenqui el bull, de seguida la retirarem del foc. Si va gaire espessa, hi afegirem una mica de llet. La deixarem refredar, però l’anirem remenant, perquè no faci crosta al cim. La dificultat d’aquestes postres és la crema, explica la senyora Lluïsa, que ha de quedar prou espessa per farcir les galetes. Aclarir-la una mica és fàcil, però si la crema queda massa líquida, no servirà i és molt difícil d’arreglar. Però és a base de pràctica que trobarem el fer. Elaboració de les galetes: Quan la crema sigui freda, agafem una galeta maria i a la banda que és plana hi col·loquem una cullera de postres de crema. Tapem la crema amb una altra galeta, que quedi com un entrepà. El procés es repetirà tantes vegades com galetes farcides vulguem fer. Un cop farcides les galetes, batem tres ous en un plat. Hi posem les galetes muntades a dintre, que quedin mullades per totes dues bandes. I les reservem en un plat. Agafem una paella i hi posem oli de gira-sol abundant. Quan l’oli sigui ben calent, col·loquem les galetes farcides a la paella, totes les que hi càpiguen. Quan tenim la darrera col·locada, comencem a tombar la primera que hem posat a la paella i les altres per ordre de col·locació. I un cop tombades totes, ja podem anar retirant les galetes, també per ordre, de la primera a la darrera. Les col·loquem en una plata amb un paper absorbent. Un cop fredes, les galetes es col·loquen ben col·locades en una plata i s’hi espolsa amb sucre llustre per sobre, ajudats d’un tamís. Galetes farcides de crema

Summary: Galetes farcides de crema


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha solemnitzat aquest matí la retirada del suport dels partits independentistes a Pedro Sánchez al congrés espanyol. En una compareixença al parlament, ha ratificat que ni ERC ni el PDECat no negociarien el pressupost pactat entre el PSOE i Podem. ‘Nosaltres no trafiquem amb la democràcia ni amb la dignitat’, ha dit, en un context en què el PSOE ja té coll avall que haurà de prorrogar els comptes i Podem veu inevitables les eleccions anticipades. Torra ha acusat l’advocacia de l’estat espanyol i la fiscalia de cercar ‘venjança’ amb la petició de 214 anys de presó per als presos polítics i la resta d’encausats. Per ell, el govern espanyol ha optat per allunyar-se de la democràcia i de la justícia. Ahir Torra va demanar de comparèixer extraordinàriament al parlament, coincidint amb el ple d’avui. Ho ha justificat dient que calia reconèixer ‘l’hora greu’ i ha retret a Sánchez que no hagi formulat cap proposta per a Catalunya, una vegada exhaurit el termini d’un mes que ell li va donar per avenir-se a pactar un referèndum si no volia perdre el suport dels independentistes al congrés espanyol. Les acusacions provisionals als presos i el refús del dret d’autodeterminació són les dues raons que ha retret Torra per evidenciar que Sánchez encara el conflicte de la mateixa manera que Mariano Rajoy. És a dir, sense diàleg real i sense cercar cap solució política a un conflicte polític. Torra ha lamentat que alguns grups parlamentaris no hagin alçat la veu contra els empresonaments, tot i que en privat han admès –ha dit– la incomoditat que els causa. ‘Són els seus companys, amics en alguns casos’, ha subratllat, tot instant-los a reaccionar. Per qüestionar la imparcialitat del Tribunal Suprem espanyol, ha citat el reconeixement del Tribunal Europeu dels Drets Humans que Arnaldo Otegi i quatre demandants més no van tenir un judici just del cas Bateragune, i també el canvi de criteri del tribunal espanyol sobre el pagament de l’impost d’actes jurídics documentats de les hipoteques. Torra ha insistit a dir que no acceptaria cap sentència que no fos la lliure absolució o l’arxivament de la causa. Però no ha concretat quina resposta política hi donaria. Això ha fet que la cap de l’oposició, Inés Arrimadas, li ho demanés: ‘Ocuparan l’aeroport? O és una gran manifestació? A vostè li passaran els escamots per sobre, les masses escalfades’, ha sentenciat. Arrimadas ha acusat l’independentisme de pretendre construir un sistema judicial intervingut pel poder polític en la República Catalana. En defensa de la separació de poders a Espanya, Arrimadas ha criticat que Torra pretengués que Sánchez hagués pressionat més la fiscalia. Li ha recriminat igualment que cités el cas d’Otegi i no els 850 morts per ETA. El president del grup parlamentari del PSC, Miquel Iceta, ha demanat a Torra que no s’erigís en representant dels 7,5 milions de catalans. Tot i reconèixer que hi ha hagut ‘un fracàs de la política’, Iceta ha donat valor a l’actuació dels socialistes ‘perquè les coses acabin bé’. Ha recordat, a més, que el govern de Carles Puigdemont va prendre la decisió conscient de vulnerar la legalitat vigent. El PP ha al·legat que Espanya és un dels estats europeus amb menys sentències condemnatòries per part del TEDH i hi ha afegit que The Economist va situar l’estat espanyol entre les dinou democràcies plenes del món. De fet, el darrer informe anual de The Economist Intelligence Unit va rebaixar la nota de l’estat espanyol per la repressió policíaca de l’1-O i l’aplicació del 155, i la situava en el terreny de risc de ser degradada com a ‘democràcia imperfecta’. Catalunya en Comú – Podem ha insistit en la necessitat que ERC i PDECat votin a favor del pressupost de Sánchez. ‘Són drets i llibertats que sumen, en cap cas no resten’, ha insistit Jéssica Albiach, en referència als drets socials i democràtics. La presidenta del grup parlamentari dels comuns ha celebrat la iniciativa d’Òmnium Cultural d’impulsar la plataforma Som el 80%, un percentatge contra la repressió i a favor del referèndum que abasta no únicament forces polítiques sinó també socials. Tornant als escrits d’acusació de l’advocacia i la fiscalia espanyoles, la CUP ha sentenciat que són ‘violència política i institucional’. L’única violència, de fet, que veu en aquest cas. La diputada Natàlia Sànchez ha al·legat que, davant un Goliat dèspota, cal un David organitzat, com l’1-O i el 3-O, i retornar a ‘les majories que diuen que no acataran les injustícies d’aquest estat’. ERC ha llegit unes paraules d’Oriol Junqueras per advertir que cada dia d’empresonament fa el moviment més gran i invencible. ‘El judici i la sentència pesaran com una llosa en la història d’Espanya’, ha dit Sergi Sabrià. Segons el president del grup parlamentari d’ERC, ‘el consens a Catalunya són les urnes, el no a la monarquia i el sí a la república’ i ni els cops ni la presó no podran aturar l’independentisme. L’oposició ha criticat que Torra no hagi respost als grups parlamentaris i que ho hagi fet, en canvi, el vice-president del govern, Pere Aragonès. Primer, Ciutadans ha encetat un debat reglamentari sobre si la intervenció era procedent o no i, després, Arrimadas ha acusat el president de no donar la cara mentre defensa el diàleg. ‘Llegeix un text i fa sortir el vice-president a respondre’, li ha etzibat.

Summary: Torra solemnitza la retirada del suport a Sánchez


El conseller d’Afers Estrangers, Ernest Maragall, ha anunciat que el govern mantindrà el pla d’obertura de les delegacions a l’estranger malgrat l’amenaça del ministeri dirigit per Josep Borrell de posar-hi impediments. En declaracions al parlament, Maragall ha dit que les delegacions s’ajustaven a la llei i que la posició que pugui tenir Borrell no és vinculant. I sobre l’informe desfavorable del ministeri ha dit que no li semblava pas un informe, sinó ‘un article d’opinió, un panflet, literatura de partit’. El conseller ha dit que la setmana vinent s’inaugurarà la delegació als Estats Units, i la següent sis més: Lisboa, Estocolm, Tallin, Beirut, Viena i Zagreb. ‘Es confirma l’atac directe del ministeri d’Exteriors a l’acció exterior catalana. No ens deturaran. Obrim ja Washington i el govern aprovarà immediatament la creació de sis noves delegacions’, diu Maragall. Borrell ha atacat les delegacions tancades durant el 155 que ja s’havien reobert, les del Regne Unit, Alemanya, Itàlia, Suïssa i França, i va denunciar el govern al·legant que havia obert les delegacions sense haver esperat els informes tècnics requerits.

Summary: El govern manté l’obertura de les delegacions a l’estranger malgrat les amenaces de Borrell


Els Mossos d’Esquadra s’han endut Joaquim Forn a la presó de Brians 2 per a fer el canvi de guàrdia perquè torni a la presó de Soto del Real a Madrid avui mateix. Segons el permís del Tribunal Suprem espanyol, havia de tornar a Soto del Real una vegada acabat el ple municipal. Els Serveis Penitenciaris de la Generalitat, al·legant que el judici contra el procés és vist per a sentència, van demanar al tribunal si el cap de llista de JxCat podia romandre als Lledoners, però el Suprem ho va refusar. Vegeu la sortida de Forn de l’Ajuntament i l’arribada a Brians: Sortida de Forn de L’Ajuntament #sortidaForn #forn #llibertatpresospolítics #santjaume #bcninvestidura pic.twitter.com/WoAJk6UtFq — mai_saki (@maisaki12) June 15, 2019 A les 20’20 @quimforn ha arribat a #brians2. Està previst que avui mateix el traslladin a #sotodelreal @324cat pic.twitter.com/14sRZgmnLG — Laura Solé i Estalella (@laurasole_tv) June 15, 2019 Forn va arribar dijous a la presó de Brians 2, a Sant Esteve Sesrovires (Baix Llobregat). La Guàrdia Civil l’hi havia traslladat de la presó de Soto del Real en un cotxe del cos, escortat per un segon vehicle de la Guàrdia Civil. Ahir ja va entrar a l’Ajuntament de Barcelona per fer els tràmits previs al ple de constitució del consistori, com ara formalitzar la declaració de béns i activitats. Avui hi ha tornat per assistir-hi i prendre l’acta de regidor. Al ple ha estat aplaudit i rebut entre crits de ‘Llibertat’ i ha pronunciat un discurs emotiu amb un record per als exiliats i els presos polítics. També ha retret a Colau que fos ‘l’instrument útil dels poderosos’. A la plaça de Sant Jaume s’ha convocat una concentració per a reclamar-ne la llibertat i donar-li suport. Joaquim Forn a Ada Colau: ‘Heu estat l’instrument útil dels poderosos’

Summary: S’enduen Joaquim Forn a la presó de Soto del Real


Set agents de la policia espanyola van provocar una batussa en un bar del barri del Born, a Barcelona, la nit del 25 d’octubre del 2007. Formaven part dels milers de policies allotjats als vaixells del Piolín, i aquell dia lliuraven. Els propietaris del local denuncien que alguns dels agents anaven beguts, que van increpar clients i van faltar al respecte als cambrers, que parlaven italià, pensant que parlaven en català i exigint-los i amenaçant-los perquè ho fessin en castellà. Aquell incident va fer que s’obrís un expedient, però la policia espanyola ja l’ha arxivat. Els agents van ser absolts per un jutjat de Barcelona. I encara més: el govern espanyol considera que els culpables d’aquells incidents van ser els cambrers. Així consta en la resposta que l’executiu ha donat a una pregunta per escrit del diputat d’EH Bildu Jon Inarritu i que ha avançat RAC-1. El govern espanyol considera que un dels cambrers va robar el telèfon a un agent i que se li va llançar al damunt, causant-li lesions als braços. Però els testimonis no deien pas el mateix. Segons que explicava un d’ells, els propietaris van trucar als Mossos per denunciar una agressió i destrosses al local. Quan hi va arribar la policia, va descobrir que eren agents espanyols fora de servei, que van amenaçar els cambrers i es van negar a pagar les consumicions i després van demanar una última ronda. Els cambrers, que volien tancar el local, es van negar a servir-los-la i els agents van reaccionar amb violència. ‘Som la puta llei aquí a Barcelona! Tanqueu i obriu quan ho diem nosaltres!’, va dir un agent, tal com explica un dels cambrers. Va ser llavors quan un policia va agredir el cambrer i va començar la batussa. L’altre treballador del bar el va socórrer i els policies van començar a trencar ampolles i a amenaçar-los amb tamborets, un d’ells des de darrere el taulell. Quan hi van arribar els Mossos, els agents espanyols els van insultar dient-los ‘rates’ i ‘putos catalans’. A més, van queixar-se que els cambrers els havien robat dos telèfons, que van aparèixer a terra. Els propietaris del local denunciaran els fets per danys i amenaces.

Summary: Impunitat per als policies espanyols que van causar una batussa en un bar del Born després de l’1-O


La tradicional exclusió de les dones de l’àmbit públic, de l’educació, de la política, de l’art i de la cultura, i la reclusió femenina en l’àmbit domèstic ha anat transformant-se paulatinament des dels inicis de la modernitat en distints àmbits, conforme la societat liberal ha permès la progressiva incorporació femenina a la vida pública. Des d’un univers femení construït al voltant de la maternitat, la dona ha anat conquerint espais, fent realitat uns drets i uns rols socials intrínsecs a la condició humana sense distinció de sexes: la universalitat dels drets civils, el dret de sufragi, l’educació, la no discriminació. Tanmateix, l’eclosió de les dones en l’esfera pública no s’ha produït de manera homogènia, ni per igual en totes les societats o regions del món, ni en totes les tradicions culturals, en tots els àmbits (rural/urbà), ni en totes les classes socials o professions. Ben al contrari, inicialment es van crear espais de presència femenina majoritària entre professions considerades femenines: mestresses, infermeres, cigarreres, treballadores socials i altres on els suposats «atributs de la feminitat» s’identificaven amb el model cultural de la paciència, la sensibilitat femenina i la cura dels altres. El domini de les professions científiques i de la tecnologia ha estat encara un territori monopolitzat pels homes fins a dates ben recents. Avui la universitat i el món professional estan habitats per dones, però encara cal preguntar-se si és efectiva la igualtat de drets i d’oportunitats en tots els dominis de la ciència i la tecnologia, i en tots els nivells de lideratge i responsabilitat. Debatre la contribució actual de les dones a l’activitat científica resulta imprescindible per prendre consciència d’on estem, què és el que hem aconseguit i el que encara queda per guanyar si tenim per objectiu una igualtat real, sense discriminacions. Perquè la inexistència d’obstacles legals no implica necessàriament l’absència d’entrebancs socials o prejudicis ideològics. Les dones científiques coneixen bé les dificultats per a la conciliació en una opció professional tan exigent i competitiva. Tot i la revolució lenta i silenciosa que han fet les dones en incorporar-se a la ciència des de fa poc més un segle, hem de ser conscients que sols la igualtat en el lideratge mostrarà que ja no hi ha cap biaix de gènere. I per aconseguir-ho encara queda molt camí per davant. Llegiu l’article complet en la web de Mètode. Josep Lluís Barona. Catedràtic d’Història de la Ciència de la Universitat de València. Què és Mètode?

Summary: Dones i ciència


La patronal andorrana vol buidar de continguts clau l’acord d’associació amb la UE. Concretament, la Confederació Empresarial, l’Empresa Familiar i la Cambra de Comerç han fet arribar a l’executiu un document conjunt en què demanen que es continuïn controlant els fluxos migratoris, que la fiscalitat sigui apartada de la negociació i que hi hagi salvaguardes i mecanismes de sortida en cas que el país no pugui assumir totes les obligacions. El president de la CEA, Gerard Cadena, diu: ‘Nosaltres voldríem que Andorra continués controlant els fluxos migratoris i que es pogués continuar vinculant la residència amb el treball perquè és la base de la nostra cohesió social.’ Tot i que el govern ha dit que la qüestió fiscal no es negocia en l’acord, la patronal insisteix que Andorra resti al marge d’unes regles conjuntes per als estats comunitaris. Una de les preocupacions de l’empresariat és que el gruix de la normativa a aplicar sobrepassi les capacitats del país. Les entitats comparteixen amb l’executiu que es faci un referèndum previ a la ratificació de l’acord per part del Consell General i ara esperen que el govern els enviï una valoració del document. Quant als terminis, deixen entreveure que fets com el Brexit poden originar un cert alentiment del procés de negociació.

Summary: La patronal andorrana vol deixar els fluxos migratoris fora de l’acord d’associació amb la UE


L’huracà ‘Dorian’ ha aconseguit la ‘catastròfica’ categoria 5 en l’escala de Saffir-Simpson abans d’arribar a les Bahames, segons ha confirmat el Centre Nacional d’Huracans dels Estats Units. ‘Aquest catastròfic huracà és a punt d’arribar a les illes Abaco amb vents devastadors i constants de 260 quilòmetres per hora’, segons el comunicat. El centre avisa els habitants de les Bahames i les autoritats de l’arxipèlag que es preparin per a ‘una crescuda de les aigües i pluges torrencials potencialment letals’. Així ha ‘tocat’ terra: This is Marsh harbour, Bahamas right now with 185mph sustained winds affecting the town! Report @MaximoSPQR #Dorian2019 #Dorian pic.twitter.com/n7zl3X23sn — WEATHER/ METEO WORLD (@StormchaserUKEU) September 1, 2019 This is the scene in Abaco island, Bahamas at the moment as the eye of #HurricaneDorian comes ashore right now. #Dorian2019 #Dorian report @rickymyers pic.twitter.com/STyGDjXIQv — WEATHER/ METEO WORLD (@StormchaserUKEU) September 1, 2019 I des de l’Estació Espacial Internacional es veia així: Cameras outside the space station captured these views of rapidly intensifying #HurricaneDorian at 12:18pm ET on August 30 as it churned over the Atlantic Ocean. For more on NASA’s coverage of #Dorian, visit: https://t.co/Si2ENfjBN0. pic.twitter.com/llcY8mXakw — Intl. Space Station (@Space_Station) August 30, 2019

Summary: El ‘Dorian’ es converteix en huracà de categoria 5 i causa estralls a les Bahames


El ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, ha banalitzat el judici contra el procés en un acte al Club de Premsa de Ginebra. ‘Amb el franquisme, els acusats no es passejarien davant el Suprem saludant com estrelles de rock.’ Josep Borrell, hoy: "Yo les aseguro que bajo el franquismo las personas que fueron a declarar ante el Tribunal Supremo en Madrid no pasearían saludando a sus partidarios como estrellas de rock". Conferencia en el @genevapressclub.https://t.co/c6Dc9QmFDA pic.twitter.com/2qaI1XfsHC — Joe Brew (@joethebrew) February 26, 2019 En un altre fragment, assegura que Espanya va sortir mal cuita del forn de la història. En canvi, elogia França tot i admetre que va construir un estat-nació amb ‘sang i fúria’. Diu que l’independentisme creu que la nació fa l’estat, i que ell considera que és a l’inrevés. Josep Borrell, hoy en @genevapressclub: La historia "hizo que no consolidamos un Estado moderno. Los independentistas piensan que la nación hace el Estado. Yo, pienso el contrario. El Estado hace la nación. Un Estado fuerte, que impone su lengua, su cultura, su educación." pic.twitter.com/FQzsBCg0st — Joe Brew (@joethebrew) February 26, 2019 També ha afirmat que l’independentisme o nacionalisme català ‘va tenir molt a veure amb el desencadenament de la guerra civil’ perquè ‘produeix una reacció violenta del nacionalisme espanyol’. Josep Borrell, hoy. "El nacionalismo / independentismo catalán tiene mucho que ver con el desencadenando de la Guerra Civil. No es la primera vez… que el nacionalismo catalán excita, produce una reacción violenta del nacionalismo español". pic.twitter.com/z39PiJLLBg — Joe Brew (@joethebrew) February 26, 2019

Summary: Borrell fa befa dels presos polítics: ‘Amb el franquisme, no es passejarien davant el Suprem saludant com estrelles de rock’


ACTUALITZACIÓ: VÍDEO impressionant del batec conjunt a Barcelona, Berga, Lleida, Salt i Tarragona FOTOS i VÍDEOS: De la manifestació de Barcelona De la manifestació de Berga De la manifestació de Lleida De la manifestació de Tarragona De la manifestació de Salt ——————————————————————————————————– L’Onze de Setembre es preveu que Catalunya viurà una nova diada històrica en defensa de la independència. L’Assemblea Nacional Catalana i Òmnium han organitzat una mobilització descentralitzada en cinc ciutats del Principat de Catalunya. Després de la Via Catalana del 2013, la V del 2014 i la Via Lliure del 2015, enguany s’han proposat d’omplir cinc vies a les ciutats de Salt, Lleida, Tarragona, Berga i Barcelona. Les entitats sobiranistes fan una crida a la població perquè demostri la força de l’independentisme en l’últim tram del procés cap a la independència. El lema d’enguany és ‘A punt‘ i es juga amb la idea que som un equip, ‘un 11 guanyador’. Heus ací el darrer vídeo que anima a participar en la mobilització: Per saber-ne tots els detalls, us oferim aquesta guia: —Les inscripcions es van obrir el 26 de juliol i ja hi ha més de 342.000 inscrits, segons les dades facilitades fins ara per l’ANC. La mobilització es divideix en quaranta-quatre trams repartits en cinc ciutats: Barcelona, Berga, Lleida, Salt i Tarragona. Hom s’hi pot inscriure en grup, amb un màxim de cinc persones. Els menors de setze anys no s’hi poden apuntar però hi pot assistir tothom, tingui l’edat que tingui. En aquest mapa els podeu consultar i saber quin volum d’inscripcions té cada tram: A Berga, es farà al passeig de la Pau; a Tarragona, a la Rambla Nova; a Lleida, a la llera del Segre; a Salt, al passeig dels Països Catalans; i a Barcelona, al passeig de Lluís Companys i al passeig de Sant Joan fins a la Diagonal. Diumenge a les 17.14 les campanes de la Seu Vella de Lleida sonaran per assenyalar el començament de l’acte i els escenaris de cada ciutat, que seran connectats, es donaran pas l’un a l’altre. Ací us oferim una guia per accedir a cada una de les ciutats, ja sigui amb transport públic o privat: Com arribar a les mobilitzacions de la Diada A Barcelona La mobilització es concentrarà entre el passeig de Sant Joan i el passeig de Lluís Companys (del tram número 37 fins el 44). Hi ha 6 trams que corresponen a 7 comarques diferents: Barcelonès, Vallès Oriental, Vallès Occidental, Baix Llobregat, Maresme, Garraf, Alt Penedès i un tram especial per als altres territoris dels Països Catalans. Hi participaran trenta-una colles castelleres: Castellers d’Esparreguera (tram 39), Castellers del Prat de Llobregat (tram 39), Matossers de Molins de Rei (tram 39), Castellers de Cornellà (tram 39), Castellers de Sant Vicenç dels Horts (tram 39), Castellers de Viladecans (tram 39), Castellers de Castelldefels (tram 39), Colla Jove de Castellers de Sitges (tram 42), Colla Jove Xiquets de Vilafranca (tram 43), Xicots de Vilafranca (tram 43), Capgrossos de Mataró (tram 40), Castellers de Montcada i Reixac (tram 38), Castellers de Cerdanyola (tram 38), Castellers de Sant Cugat (tram 38), Castellers de Castellar del Vallès (tram 38), Castellers de Sabadell (tram 38), Castellers de Terrassa (tram 38), Minyons de Terrassa (tram 38), Castellers de Vilafranca (tram 43), Castellers de Mollet (tram 41), Castellers de Caldes de Montbui (tram 41), Xics de Granollers (tram 41), Castellers de Badalona (tram 40), Castellers de Sants (tram 42), Castellers de Barcelona (tram 37), Colla Castellera Jove de Barcelona (tram 44), Castellers de la Vila de Gràcia (tram 37), Castellers del Poble Sec (tram 43), Colla Jove de l’Hospitalet (tram 44) i Castellers de la Sagrada Família (tram 44). A Lleida La mobilització es concentrarà a la llera del riu Segre, entre el Pont Vell i la passarel·la del Liceu Escolar (del tram número 1 fins el 10). Hi haurà 10 trams que corresponen a 10 comarques diferents: el Segrià, la Noguera, el Pla d’Urgell, l’Urgell, la Segarra, les Garrigues, el Pallars Jussà, la Vall d’Aran, el Pallars Sobirà i l’Alta Ribargorça. Hi participaran dues colles castelleres: Castellers de Lleida (tram 1) i Margeners de Guissona (tram 5) A Berga La mobilització es concentrarà des del passeig de la Pau fins a la carretera de Sant Fruitós (del tram número 11 fins el 20). Hi haurà 10 trams que corresponen a 10 comarques: el Berguedà, el Bages, Osona, l’Anoia, el Ripollès, l’Alt Urgell, la Cerdanya, el Solsonès, el Moianès i el Lluçanès. 6 colles castelleres: Tirallongues de Manresa (tram 12), Castellers de Santpedor (tram 12), Colla Castelleres de la Gavarresa (tram 12), Castellers de Berga (tram 11), Moixiganguers d’Igualada (tram 14) i Sagals d’Osona (tram 13). Salt La mobilització serà al passeig dels Països Catalans (al carrer de Cervantes fins al carrer de Miquel Martí i Pol) Sis trams, del 21 al 26, que correspon al Gironès, Selva, Alt Empordà, Baix Empordà, Garrotxa i Pla de l’Estany. Tarragona La mobilització es concentrarà a la Rambla Nova (des del Balcó del Mediterrani fins a la plaça Imperial Tàrraco (del tram número 27 fins el 36). Hi haurà 10 trams, que corresponen a 10 comarques diferents: el Tarragonès, el Baix Camp, el Baix Penedès, el Baix Ebre, el Montsià, l’Alt Camp, la Ribera d’Ebre, la Conca de Barberà, la Terra Alta i el Priorat. Hi participaran 18 colles castelleres: Xics Caleros (tram 30), Xiqüelos i Xiqüeles del Delta (tram 31), Castellers de Tortosa (tram 30), Nens del Vendrell (tram 29), Colla Jove Xiquets de Tarragona (tram 27), Xiquets de Tarragona (tram 27), Brivalls de Cornudell (tram 36), Colla Vella dels Xiquets de Valls (tram32), Colla Joves dels Xiquets de Valls (tram 32), Minyons de l’Arboç (tram 29), Torraires de Montblanc (tram 34), Xiquets de Reus (tram 28), Xiquets de Cambrils (tram 28), Xiquets del Serrallo (tram 27), Xiquets d’Alcover (tram 28), Nois de la Torre (tram 27), Bordegassos de Vilanova (tram35) i Castellers d’Altafulla (tram 27). A cada ciutat, el punt culminant serà al moment d’aixecar un punt de color groc –com el que hi ha al pit de la samarreta– al ritme d’una melodia. Aquest moviment simbolitzarà el ‘batec de la República catalana’. Després d’haver bategat cada tram individualment, hi haurà un batec simultani i, ensems, les colles de castellers aixecaran pilars per simbolitzar els pilars de la República. Vine a la festa de la República de tothom! 🎉 Inscriu-t'hi a 👉 https://t.co/A7CASJWokG 🔘 pic.twitter.com/NNN76XxNol — Assemblea Nacional (@assemblea) August 31, 2016 Què farem a les 17.14? A les 17.14 les campanes de la Seu Vella de Lleida anunciaran l’inici de l’acció. Tot seguit, es farà una salutació, es llegirà la primera part d’un manifest comú i, immediatament després, sonarà una cançó instrumental. Aquesta melodia marcarà el ritme de l’acció Tots els assistents a la mobilització disposaran d’uns punts de cartolina que s’hauran repartit prèviament, i que aniran aixecant per mostrar-ne la part de color groc, de manera compassada, simulant l’efecte d’un batec. Seguidament, serà Berga qui prendrà el relleu a Lleida, seguit de Salt, Tarragona i, finalment, Barcelona. Tots els punts tindran el mateix programa d’acció: introducció d’un presentador, lectura d’un manifest i batec. Tan aviat com els cinc punts hagin acabat de fer el batec, un coet llançat a cada ciutat anunciarà que ha arribat el moment d’aixecar els punts alhora, al ritme de la música i representant simultàniament el batec d’un cor. Mentrestant, les colles castelleres aixecaran uns pilars que simbolitzaran els Pilars de la República Catalana. Activitats Durant el dia d’avui seixanta-vuit entitats de l’àmbit sobiranista acudiran a la Fira Barcelona 11S16 A punt, que enguany se celebra al carrer i la vorera del lateral sud del Passeig Lluís Companys, entre el Carrer de Comerç i el Parc de la Ciutadella. Qui llegirà els manifestos? Els qui llegiran els manifestos en cada ciutat són: A Lleida, l’escriptora Núria Barbal; a Berga, la corredora Núria Picas; a Salt, Gerard Quintana; a Tarragona, el portaveu de la PDE Manolo Tomàs, i a Barcelona, el cineasta Pere Portabella. —Els organitzadors repartiran el punt als controls d’accés als trams de la manifestació i recomanen d’arribar-hi almenys una hora abans. —Els organitzadors han previst que la gent s’inscrigui en una ciutat o en una altra segons la comarca on visqui cadascú. Ací podeu veure la distribució que han planificat: En aquest vídeo podeu veure alguns exemples de participants esmentant la seva procedència i dient a quina ciutat s’aniran a manifestar: —La gent de la resta dels Països Catalans podrà anar a qualsevol dels trams de Barcelona. Acció Cultural del País Valencià organitza autocars des de València, Castelló i Alacant. —Els organitzadors han volgut donar un significat a la mobilització a cadascuna de les cinc ciutats: ‘Salt és la República de la solidaritat i de la diversitat. El país de tots, de la justícia social, del respecte a la immigració, de la convivència, de la protecció dels refugiats.’ ‘Berga és la República de la cultura i representa les arrels d’una identitat viva, diversa, en construcció permanent.’ ‘Tarragona és la República en xarxa i de progrés. És futur i progrés econòmic, en contrast amb el sagnant dèficit d’infrastructures actual, sense corredor mediterrani, amb la potencialitat econòmica escapçada.’ ‘Lleida és la República de l’equilibri territorial. És el país amb diversitat de territoris, paisatges, necessitats, que fa present l’equilibri territorial, la pagesia.’ ‘Barcelona és la República de les llibertats, la seu històrica de la nostra sobirania i la futura capital de la República Catalana, la garantia de les nostres llibertats ciutadanes.’ La lectura del manifest serà una, però es farà per punts i per temàtica. Set consells per a l’ús de la telefonia mòbil durant les manifestacions de la Diada Atès l’elevat nombre d’inscrits, i com que es preveu que siguin multitudinàries, hi ha tot un seguit de consells per a l’ús de la telefonia mòbil per evitar el col·lapse de la xarxau i garantir el servei en cas d’emergència. Els ha difós el govern de la Generalitat: Heus-los ací: 1. Quedar d’acord amb el lloc de trobada abans de l’esdeveniment, atès que, possiblement, un cop allà costarà contactar-hi. Si durant l’esdeveniment us heu de comunicar, intenteu evitar les trucades de veu i feu-ho mitjançant missatges de text. 2. Reduir l’ús d’imatges o materials audiovisuals que enviem a través de la xarxa mòbil. És aconsellable esperar a arribar a casa o a un lloc amb WiFi per publicar a la xarxa les fotos i comentaris de l’esdeveniment. 3. Les xarxes WiFi disponibles al llarg del recorregut poden ser insegures. Tingueu cautela amb les connexions que establiu ja que us podrien generar més maldecaps que altra cosa. 4. Les aplicacions dels smartphones solen mantenir una connexió 3G residual mentre no les estem utilitzant. És convenient finalitzar totes aquelles aplicacions que no feu servir. 5. En cas que calgui avisar els cossos d’emergència, la telefonia fixa us garantirà una millor comunicació amb el 112. Demanar a algun comerç o veí del carrer que avisi el 112 des d’una línia fixa pot ser de gran ajuda. 6. Si heu de fer una trucada urgent i hi ha congestió, podeu allunyar-vos uns metres de la concentració i provar-ho. Si no ho aconseguiu, espereu entre 10 i 15 segons abans de tornar a provar de fer la trucada. 7. Si voleu saber què diuen els mitjans de comunicació sobre l’esdeveniment, us recomanem que seguiu la informació a través d’un aparell de ràdio. Aquesta és la darrera crida a la participació, en vídeo, que han fet l’ANC i Òmnium: ‘Endavant les atxes’ és la cançó oficial d’enguany: —Aquesta vegada també hi ha una samarreta dissenyada especialment per a la Diada, que es pot personalitzar. La podeu comprar a la botiga de VilaWeb, al carrer de Ferlandina, 43, de Barcelona. Comprant la samarreta, es contribueix a finançar l’Assemblea Nacional Catalana i Òmnium i les mobilitzacions a favor de la independència. De tota manera, els qui no vulguin comprar-ne aniria bé que duguessin una samarreta blanca. —Al vespre, al passeig de Lluís Companys de Barcelona, es farà la tradicional Festa de la Llibertat. Enguany hi haurà les actuacions d’Oques Grasses, Ítaca Band i Roba Estesa. Es farà a una hora que permeti als assistents de les mobilitzacions més allunyades d’arribar al centre de Barcelona.

Summary: Guia informativa de la mobilització de l’Onze de Setembre del 2016: ‘A punt’


El Tribunal Suprem espanyol fa sis dies que havia de deixar en llibertat Oriol Junqueras i no ho ha fet. La sentència del Tribunal de Justícia de la UE de dijous passat deixava clar que tenia la condició d’eurodiputat i la immunitat associada d’ençà del 13 de juny, quan es van proclamar els resultats de les eleccions europees. I que fou condemnat a tretze anys de presó tot i disposar-ne. El Suprem no va esperar a la resposta del TJUE a la pregunta sobre la immunitat de Junqueras i el va condemnar. Ara la justícia espanyola l’ha de deixar en llibertat perquè pugui prendre possessió del càrrec d’eurodiputat, i si el volgués mantenir empresonat hauria de demanar el suplicatori corresponent al Parlament Europeu. Però és ben possible que no passi si fem cas de les filtracions a la premsa espanyola segons les quals, pel tribunal presidit per Manuel Marchena, la sentència de Luxemburg no canvia pas res; és a dir, que Junqueras ha de continuar a la presó. D’una altra banda el jutge Pablo Llarena ha de retirar les euroordres i les ordres de detenció dins l’estat espanyol contra Puigdemont i Comín i tramitar el suplicatori a l’Eurocambra per a poder-les reactivar. Però què passarà si fa cas de la fiscalia i les manté les euroordres malgrat la immunitat del president i els consellers a l’exili com a eurodiputats acreditats? Què passarà si l’estat espanyol incompleix la sentència? Del punt de vista de la defensa d’Oriol Junqueras, l’advocat Andreu Van den Eynde, que ha demanat la nul·litat de la sentència i l’alliberament del seu client, només tindrà l’opció de recórrer-hi; de presentar recursos al Tribunal Constitucional per vulneració de drets i d’acudir posteriorment al TDEH. La sentència de Luxemburg és munició per a Junqueras a l’hora de denunciar la vulneració flagrant si més no dels drets fonamentals de participació política i de llibertat personal. Però també hauria de demanar al Suprem que li pagui en concepte de responsabilitat els diners equivalents al sou de mig any d’eurodiputat que no va poder cobrar. La capacitat executiva del TJUE Quan el TJUE publica una sentència, el compliment de la doctrina és obligatori i ha de ser immediat. Però en cas d’incompliment, el TJUE mateix pot actuar. Té capacitat executiva, segons que recull el Tractat de Funcionament de la Unió Europea, que defineix la composició i les funcions que tenen totes les institucions de la Unió. Segons l’article 263 d’aquest Tractat, la defensa de Junqueras pot recórrer-hi directament si el Suprem no l’allibera, és a dir, si no compleix la sentència del 19 de desembre. El TJUE pot actuar per incompliment a instància d’alguna de les parts en litigi, entre les quals la Comissió Europea, que és qui acabarà executant les sancions (econòmiques) si ho considera el tribunal. Però fins i tot el tribunal també pot declarar nul·la, si ho considera pertinent, la decisió que prengui el Suprem sobre la situació de Junqueras un cop sigui impugnada. Aquest és el procediment habitual de denúncia i sanció per incompliments de sentència. Però si hi hagués una negativa clara de complir la sentència, si la justícia espanyola hi persistís, si continués vulnerant els drets de Junqueras, Puigdemont i Comín com a eurodiputats, Espanya acabaria vulnerant principis recollits en el Tractat de la Unió, començant per l’article 14, que defineix les funcions i la composició del Parlament Europeu. Si Junqueras roman empresonat, el Suprem espanyol continuarà alterant la composició de l’Eurocambra fins i tot després d’haver sabut la sentència del Tribunal de Luxemburg. Pot incórrer en la violació de l’article 2 del Tractat, relatiu als valors de respecte per la dignitat humana, la llibertat, la democràcia, l’estat de dret i els drets humans. I l’article 7? Si les institucions de la Unió consideressin que l’actitud de la justícia espanyola vulnera aquests principis i valors, pot arribar a invocar l’article 7, que permet de suspendre els drets d’un estat membre. Per a activar-lo, cal que ho demani una tercera part dels estats integrants, bé del Parlament Europeu o bé de la Comissió. El text afirma rotundament que si els drets democràtics perillessin en una àrea de jurisdicció estrictament estatal, la Unió Europea tindria l’obligació d’intervenir-hi. També expressa clarament que ni tan sols cal una actuació de l’estat concernit, sinó que la Unió hi pot actuar fins i tot si considera que hi ha una amenaça important. Però per a activar aquest procediment extraordinari de sanció contra un estat membre cal una àmplia majoria política i dels altres estats. Caldria que quatre cinquenes parts dels membres del Consell Europeu s’hi avinguessin o bé una majoria qualificada del Parlament Europeu o la Comissió Europea. Es tracta d’una via complicada que requereix molt consens polític.

Summary: Què pot passar si Espanya incompleix la sentència del Tribunal de Luxemburg?


Ahir a El País hi hagué un debat entre el candidat del PSOE a les eleccions espanyoles del dia 20, Pedro Sánchez; el de Podem, Pablo Iglesias; i el de Ciutadans, Albert Rivera. Un dels moments més destacats del debat fou l’enganxada entre Sánchez i Iglesias a propòsit del dret d’autodeterminació de Catalunya. Iglesias fou l’únic que va defensar que es fes un referèndum sobre la independència, i el candidat socialista va atacar-lo per aquest motiu, dient-li que no hi havia cap constitució del món que reconegués el dret d’autodeterminació. Iglesias li va respondre que Escòcia bé havia pogut votar, i va acusar Sánchez d’utilitzar arguments propis de la caverna mediàtica espanyola. —Pedro Sánchez  Jo he parlat amb constitucionalistes i em sorprèn molt la teva proposta del dret d’autodeterminació de diversos territoris en el nostre país. Em diuen que ara mateix al món no hi ha cap constitució de cap país que reconegui aquest dret. —Pablo Iglesias  I per què van votar a Escòcia? —P. S.: N’hi havia hagut, n’hi havia hagut. —P. I.: A Escòcia per què van votar, Pedro? —P. S.: Saps quin país incorporava a la constitució el dret d’autodeterminació? Saps quin? —P. I.: La Unió Soviètica! Uuuu, quina por! —P. S.: La Unió Soviètica, el teu model. —P. I.: Estic convençut que si alguns socialistes entenguéssiu Catalunya com la va entendre el senyor Maragall entendríeu coses…. —P. S.: No em donis lliçons, Pablo. Pactes amb Bildu, amb Batasuna, a Navarra, i això no és un projecte de país per a Espanya.

Summary: Enganxada entre Pedro Sánchez i Pablo Iglesias sobre l’autodeterminació de Catalunya


Arriba ‘Col·lecció MACBA 31’, una nova interpretació de l’art contemporani a partir del fons de la col·lecció del Museu d’Art Contemporani de Barcelona. El relat parteix dels artistes conceptuals de les dècades de 1960 i 1970, de com interroguen la natura, com entenen que l’art ja no és solament un fet visual sinó que cal explorar la creació a través de l’experimentació dels sentits. S’hi mostren, doncs, obres que expressen els elements naturals a través dels sentits i també de l’espai i del temps en relació amb l’individu. L’art com un organisme viu i que proposa una experimentació sensorial de l’espectador. I, en una segona part de l’itinerari, se situa el conflicte com a eix: les diverses formes de conflicte en el món d’avui. L’exposició es podrà veure fins el juny del 2017. Aquesta nova lectura del fons artístic del Macba (només hi ha una peça que provingui de la col·lecció de la Fundació La Caixa) és comissariada per la conservadora de la col·lecció, Antònia M. Perelló, i el director, Ferran Barenblit. Ambdós han coincidit a destacar que es mostren deu obres de nova adquisició, però per sobre de tot es fixen en les trenta obres del fons que mai no s’havien exposat. La proposta aplega 85 obres de 50 artistes de tot el món. Els comissaris també han volgut destacar que la col·lecció és sòlida, que permet moltes narratives i que moltes qüestionen les grans hegemonies dins el món de l’art. I així mateix han remarcat que unes 400 obres d’art, de les 6.000 del fons, són en préstec cada any. Entre els artistes que apareixen en aquest nou relat trobem peces de Jordi Benito, Marcel Broodthaers, Hans-Peter Feldmann, Cildo Meireles, Adrián Melis, Muntadas, Francesc Torres, Allan Sekula i Krzysztof Wodiczko. Observarem l’exposició en dos àmbits: el primer sobre la natura i l’individu (els sentits, l’espai, el moviment i el temps) i el segon dedicat al conflicte. De peces exposades, n’hi ha moltes, però en destacarem algunes. En el primer àmbit, hi sobresurt la peça imponent de Cildo Meireles, Entrevendo: una gran instal·lació multisensorial que s’exposa per primera vegada al museu i que és una benvinguda plena d’interacció amb el visitant. Perquè aquell qui vulgui entendre la peça l’haurà d’experimentar, tot obrint una nevera, agafant una bossa que conté dos glaçonets, entrant dins el ‘túnel’ ple d’aire calent i ficant-se els glaçons gelats a la boca. En aquesta mateixa sala trobem una obra de Taki que treballa el magnetisme i, dialogant-hi, el poema tàctil del Muntadas, les ‘interseccions’ d’Àngels Ribé, les transicions de Fina Miralles, els processos de condensació d’un jove Francesc Torres (que proposa una estructura inflable que conté boira), el comptar pigues de Francesc Abad i el vídeo experimental de Frederic Amat. I també encara les tres peces de Jordi Benito, poc conegudes, amb glaçó, bufera i terra. David Lamelas, ‘Situación de Tiempo’, 1967. Una altra instal·lació a destacar és Situación de Tiempo, de David Lamelas, amb tot de monitors sense imatge, que fan neu. Són pantalles sense missatge, sense contingut. És el no-missatge. I també representen el temps suspès. I ben a prop trobem Water Motor, la videodansa de Babette Mangole, d’un gran efecte estètic. Una altra peça que pertorba com a mirall de l’espectador és la de Hans-Peter Feldmann, 100 Jahre, una successió de retrats de persones diferents, des que tenen un any fins que en tenen cent. Krystof Wodiczko, ‘If You See Something’, 2005. Entrant en el segon àmbit, el que té el conflicte de fil conductor, la primera instal·lació que introdueix l’espectador és també trasbalsadora: ‘If You See Something’ de Krystof Wodiczko, on es mostren quatre projeccions de persones a l’altre costat d’un vidre translúcid, que parlen o discuteixen. Tots els diàlegs, que es poden sentir si ens hi acostem, tenen a veure amb conflictes laborals, d’immigració, etc., del nostre món d’avui, tot i que és una peça feta el 2005. Opacitat, potència, violència continguda. En aquest relat que s’interroga sobre el conflicte, es mostren els ‘mapes’ de Marcel Broodthaers i la instal·lació Chaplet, que també es mostra per primera vegada, de Mircea Cantor, que dibuixa una tanca d’espines amb les empremtes dactilars. També podem veure un vídeo de Harun Farocki, la Setmana Tràgica recollida a l’Archivo F. X., de Pedro G. Romero. I tancant l’exposició l’obra Línea de producción por excedente, d’Adrian Melis, on es mostra una muntanyeta de paper triturat. És el paper dels currículums dels aspirants exclosos d’un procés de selecció, que la persona escollida per a la feina ha rebut l’encàrrec de triturar. Tanquen la proposta els films de Joaquim Jordà entorn de Numax i el vídeo d’Aníbal López, que per a un certamen Documenta va entrevistar un sicari.

Summary: Nou relat per al fons de la col·lecció Macba


El Tsunami Democràtic ha emès un comunicat en què proposa al FC Barcelona i al Reial Madrid que durant el partit de futbol que els dos equips jugaran el 18 de desembre permetin de fer visible el missatge ‘Spain, sit and talk’ a les grades i al camp. En el comunicat, el Tsunami defensa que aquesta ‘és una petició que respecta el lliure desenvolupament d’un partit de futbol que molta gent espera i, al mateix temps, fa visible la situació d’excepcionalitat que vivim, reclamant el diàleg per posar fi a la situació d’exclusió i segregació política que pateix una part majoritària de la població catalana’. El partit entre el FC Barcelona i el Reial Madrid s’havia d’haver jugat el 26 d’octubre, però la Lliga espanyola de futbol va obligar a ajornar-lo precisament per por de la reacció a la sentència del Tribunal Suprem contra el procés. Heus ací el comunicat sencer: Llaços amb el País Basc Avui, el Tsunami Democràtic també ha parlat sobre l’acció feta al País Basc i ha dit que l’objectiu era mostrar com n’està, d’aïllat, l’estat espanyol d’Europa i que el problema polític de Catalunya no era una qüestió interna espanyola sinó europea. Ha afegit que la convocatòria va tenir un simbolisme especial, ‘a causa dels ponts i similituds en les ànsies d’autodeterminació dels pobles bascos i catalans’. ‘Un pont en què s’ha d’aprofundir.’ Ho explica en una entrevista publicada en català al diari basc Berria, que podeu llegir en català ací. Feta per escrit, arriba nou dies després de l’acció que va col·lapsar durant hores la frontera de Behobia. En relació amb futures convocatòries, no es mulla per preservar el factor sorpresa. Ara, desvincula el fet que no hi hagi convocades accions fins al desembre de raons polítiques i explica que va preparant accions ‘segons convingui més als objectius marcats a cada moment’. Una resposta que fa extensiva a la pregunta de si es faran accions a la resta dels Països Catalans.

Summary: El Tsunami Democràtic proposa al Barça i al Madrid de fer visible l”Spain, sit and talk’ durant el partit


La Junta Electoral espanyola (JEC) no s’ha atrevit a prohibir els actes convocats pel Tsunami Democràtic demà, dia de la jornada de reflexió, tal com reclamava el PP. Ha demanat a la Generalitat, com a administració competent en ordre públic, que mantingui la ‘neutralitat dels espais públics’ demà i el 10-N. En concret, reclama que a les mobilitzacions no hi hagi lemes, símbols, proclames, declaracions o actuacions en defensa d’idees o propostes exclusivament defensades i representades per algunes candidatures, en referència a l’independentisme. Tots els actes del Tsunami Democràtic el 9-N ‘És, per tant, obligació de les Juntes Electorals i de les autoritats governatives competents garantir el lliure accés als col·legis electorals i que no es duguin a terme comportaments que pertorbin la lliure voluntat dels electors’, afegeix. Ordena a Torra que esborri un piulet La JEC ha estimat parcialment un recurs de Cs contra el president de la Generalitat, Quim Torra, per un perfil en què parla de presos polítics i exiliats i li ha ordenat que l’esborri. ‘L’exili i els presos polítics evidencien la incapacitat de resoldre de manera democràtica el conflicte amb Catalunya i utilitzen el conflicte català per no parlar dels grans reptes del segle XXI i la seva incapacitat per afrontar-los’, diu el piulet. Tanmateix, descarta d’obrir cap expedient sancionador contra Torra. Fonts de la Presidència de la Generalitat han assegurat, però, que ni Torra ni el govern han fet un tuit com el que la junta electoral espanyola ha reclamat de retirar.

Summary: La JEC no s’atreveix a prohibir els actes del Tsunami Democràtic


Televisió Espanyola només emetrà les sessions del judici contra el procés pel canal 24 Horas, en desconnexió a Catalunya, segons que ha informat RTVE. Aquesta decisió implica que els ciutadans de l’estat espanyol només podran veure les sessions en directe per mitjà de la web del Tribunal Suprem, i no pas per televisió. TVE Catalunya retransmetrà totes les sessions i comptarà amb connexions amb tres periodistes catalans desplaçats a Madrid. ‘L’Informatiu Migdia’ (a la 1) s’emetrà des de Madrid demà, i també els dies més destacats del judici. El programa ‘Vespre 24h’ del canal 24 Horas farà una anàlisi diària del judici, amb una duració especial d’una hora els dies que hi hagi sessions. VilaWeb emetrà totes les sessions del judici contra el procés i en farà un seguiment en directe al Tribunal Suprem espanyol i a la redacció. Podeu consultar-ne la guia ací.

Summary: TVE amaga el judici i només l’emetrà en desconnexió per a Catalunya


La setmana passada es va recordar el 85è aniversari de la Segona República Espanyola, proclamada l’any 1931 després d’unes eleccions municipals. Un dels aspectes interessants d’aquella proclamació és que es va fer sense saber si el percentatge total de votants republicans havia arribat a superar el 50% dels vots. Tot amb tot, la república es va proclamar i el nou règim es va instaurar. De fet, vuitanta-cinc anys després continua havent-hi dubtes sobre el nombre exacte de vots i els historiadors encara avui no saben del cert quants vots van tenir els republicans a tot l’estat espanyol. En un moment en què es debat la legitimitat dels independentistes després del 27-S (tenen majoria de diputats, però no de vots), VilaWeb ha parlat amb cinc historiadors perquè ens expliquessin la paradoxa que van viure els republicans l’any 1931: instaurar un nou règim sense saber si havien arribat al 50% dels vots. N’hem parlat amb Borja de Riquer, Joan B.Culla, Joan Pich, Toni Marín, i Raimon Soler. Tots coincideixen a dir que tècnicament és molt difícil de saber amb exactitud quants vots van obtenir els partits republicans l’any 1931. Resumim aquestes dificultats en tres punts bàsics: 1. L’article 29 la llei electoral vigent l’any 1931 deia que a qualsevol poble o ciutat on només es presentés una candidatura no s’hi farien eleccions. Tots els regidors se’ls quedaria la llista única. No hi calia votar. De fet, no s’hi va votar. Per tant, és impossible de comptar aquests vots. La dada no és pas menor. A Catalunya, per exemple, i per més que sembli increïble, el 47% dels pobles no van poder votar el 12 d’abril de 1931. Eren pobles petits, això sí, però representaven el 15% del cens català. Això ho explica l’historiador Raimon Soler en el detalladíssim informe ‘Les eleccions municipals del 12 d’abril de 1931 a Catalunya’ (pdf), un dels estudis més rigorosos sobre el 12 d’abril de 1931 a Catalunya. No n’hi ha cap de semblant per a tot l’estat espanyol. 2. La dificultat de saber si tal o tal regidor era republicà o no. En els casos en què sí que es poden comptar els vots, apareix una nova complicació. El regidor era republicà o no ho era? Ho explica Toni Marín, professor d’història de les Illes Balears: ‘Agafem el cas de les Illes Balears. Aquí va guanyar el partit que gestionava l’omnipresent banquer Joan March. Durant la campanya eren monàrquics. L’endemà de proclamar-se la República, republicans. Com els comptem, aquests?’ A més a més, afegeix Borja de Riquer, hi havia regidors, com també va passar el 27-S, que no eren ni l’una cosa ni l’altra. No es van definir. De fet, hi ha llocs on les candidatures eren candidatura 1, candidatura 2. Aquests vots, on els comptes?’ 3. Recompte de vot molt primari. Ho explica Joan B. Culla: ‘Els instruments de recomptes eren molt primaris. No hi havia programa informàtic. En molts llocs no s’han guardat vots ni actes. Ara, busca’ls. És humanament impossible de comptar els vots. Però no solament a les eleccions del 1931. També a les de 1936! Si no en sabem el nom, d’alguns! Javier Tusell va dedicar fa molts anys un estudi a intentar aclarir les eleccions del 1936, i no se’n va sortir. Les fonts no ho fan possible. A posteriori els monàrquics i autors franquistes van dir que la República havia nascut il·legítimament, perquè de regidors n’hi havia més de monàrquics. I segurament és així.’ De fet, la dada que dóna l’historiador Garcia de Cortázar, Premio Nacional d’història, al seu ‘Atlas de la República Espanyola’, és la següent: els regidors republicans l’any 1931 no van arribar al 50%. Els republicans van obtenir el 48,97% dels regidors; els monàrquics, un 18,7%; els conservadors, un 23,4%; i un 9,3% eren indefinits. Heus ací una imatge extreta del llibre: La reacció de la gent La pregunta, doncs, és obligada: com pot ser que la gent acceptés el canvi de règim, passar d’una monarquia a una república, sense saber si el 50% dels votants ho havien volgut? Si alguns càlculs diuen que els regidors republicans tampoc van arribar a ser el 50%, com és que la gent va acceptar el canvi de règim? Els historiadors consultats donen aquesta explicació: la gent va acceptar els resultats perquè van veure que a les ciutats grans, i a la immensa majoria de les capitals de província, la victòria republicana era amplíssima. En vots i en regidors. Als llocs rurals, en canvi, els monàrquics havien tret més bon resultat. Però a les zones rurals la gent no votava tan lliurement com a les ciutats. Es resultats podien ser molt manipulats. Com diu Joan B.Culla, ‘la gent només anava a votar si el cacic rural els estirava les orelles’. Toni Marin afegeix: ‘La legitimitat de la República, doncs, ve del fet que a les zones on es va poder votar lliurement, les ciutats, la República va guanyar de manera clara. I a les zones rurals es considerava que el vot era manipulat’. Però hi ha un altre aspecte –remarcat per Borja de Riquer– que ajuda a explicar per què la República es va acabar instaurant: la desastrosa gestió dels resultats que va fer el govern. ‘El govern no sap reaccionar. Per exemple, el ministre de Governació, el dilluns 13 i davant els periodistes diu: “Què n’esperen d’un país que se’n va a dormir monàrquic i es lleva republicà?” Quin home. En lloc de dir que les eleccions només són locals, diu això. Només aquesta frase escalfa els republicans. I és després que els audaços proclamen la República. Perquè recordem que es vota el dia 12, però la proclamació és del 14 d’abril de 1931.’

Summary: La República es va proclamar sense arribar al 50% dels vots?