El nom de l’empresari i vicepresident segon del Barça, Carles Vilarrubí, és un dels que apareixen als ‘Papers de Panamà’. Ho ha publicat avui al migdia El Confidencial. Segons aquesta informació. Vilarrubí va participar en la venda de les caves Montesquius a la família Ruiz Mateos l’any 1997, que es va fer mitjançant una societat pantalla de les Bahames anomenada Mayfield International. Ho va fer perquè era directiu de Trébol Condal, el holding inversor de l’empresari Manuel Prado y Colón de Carvajal, que havia estat molt proper a Juan Carlos I. En aquesta societat pantalla hi havia també Juan José Folchi, conegut per ser l’advocat de Javier de la Rosa, que al començament dels anys noranta va arribar a ser el propietari del 51% de les caves a través de la societat General Investment SA. Segons El Confidencial, el fet que Folchi i Vilarrubí tinguessin poders a Mayfield International demostra que, ara fa dinou anys, aquesta societat pantalla de les Bahames servia per a controlar l’empresa. En alguns dels documents, Trébol Condal apareix identificat com a client, de manera que el paper de Vilarrubí en l’operació degué ser en qualitat de directiu de Trébol Condal i no de particular. Vilarrubí fou apoderat per Mayfield per a vendre accions de l’empresa Coll de Juny, que elaborava el cava Montesquius. Durant els anys noranta, Juan José Folchi va liderar una operació per a reflotar Caves Montequius. Hi va haver una ampliació de capital el 1991: Trébol Condal va entrar-hi amb el 6% de les accions, per les quals va pagar 13 milions de pessetes, també a través de la panamenya Mayfield. En van nomenar president l’ex-conseller Josep Miró i Ardèvol i van anunciar un pla d’inversió de tres milions d’euros. Article d’Assumpció Maresma: La reputació de Carles Vilarrubí (17.4.2015)

Summary: Carles Vilarrubí, esquitxat pels ‘Papers de Panamà’


Aquests dies uns quants mitjans han especulat amb la possibilitat que el president Carles Puigdemont hagués estat convidat per l’NV-A flamenca a formar part de les seves llistes electorals a les eleccions europees. Ara bé, fonts de la NV-A han afirmat que no hi ha cap invitació oficial d’aquesta mena i que tot plegat és una especulació. A més, difícilment Puigdemont en podria ser candidat, car no parla neerlandès i és requisit, com a mínim de manera oficial, per a poder-se presentar en una llista flamenca. Les eleccions europees a Bèlgica es fan a través de tres col·legis electorals diferents, el flamenc, el való i l’alemany. Segons les lleis electorals, a partir de la Llei Federal del 23 de març de 1989, esmenada després unes quantes vegades, en les eleccions europees els flamencs (Flandes + Brussel·les) trien catorze diputats, els valons (Valònia + Brussel·les) en trien nou i un més ha de ser triat per la comunitat de parla alemanya. La llei afirma que els candidats han de parlar obligatòriament la llengua del col·legi electoral pel qual es presenten, cosa que significa que Carles Puigdemont hauria d’acreditar el coneixement de la llengua neerlandesa per a poder ser candidat per Flandes. I aquesta no és una de les quals ell parla (català, anglès, espanyol, francès i romanès). Hi ha opinions, però, que afirmen que no caldria que parlès neerlandès sinó només apuntar-se al col·legi electoral de llengua neerlandesa.

Summary: La candidatura de Puigdemont a les europees per Flandes, marcada pel desconeixement del neerlandès


El secretariat nacional de la CUP ha demanat de convocar un consell polític extraordinari el 10 de març per a decidir si el partit es presenta a les eleccions espanyoles per primer cop en la seva història. La setmana passada el diputat Vidal Aragonés va dir que la formació no tenia ‘cap element’ que el fes pensar que s’havia de fer aquest debat entre la militància, però segons un missatge intern al qual ha tingut accés VilaWeb després ‘d’haver rebut la demanda per part de diversos militants’ han engegat un procés de debat urgent per a decidir què fer. El secretariat nacional ha elaborat un document amb arguments a favor i en contra de participar en les eleccions, però la militància tindrà temps fins al 5 de març de redactar els seus propis documents o esmenar el del secretariat nacional. El 7 de març, al matí, el secretariat distribuirà tota la documentació rebuda, que es debatrà en assemblees territorials el dia 9 a la tarda i el 10 al matí. Serà a la tarda quan el consell polític extraordinari prendrà la decisió definitiva. Una candidatura per a blocar la governabilitat Al document favorable a presentar-se el 28-A, al qual ha tingut accés VilaWeb, expliquen que l’objectiu de la candidatura seria ‘blocar qualsevol normalitat i governabilitat fins a la llibertat dels presos i el retorn dels exiliats, el reconeixement del dret a l’autodeterminació, la derogació de l’anomenada llei mordassa i la reforma de l’article 135 de la constitució que prioritza el pagament del deute’. Aquesta candidatura es presentaria a les quatre circumscripcions de Catalunya i, si ho acorden les respectives territorials, també a les del País Valencià i les Balears. De cara a conformar la candidatura, la CUP integraria preferentment les organitzacions que avui dia formen part de la CUP-Crida Constituent, la llista que es va presentar a les eleccions al parlament. A banda, assenyalen la necessitat de ‘teixir aliances de confrontació amb el règim del 78 a tot l’estat’. D’altra banda, l’opció negativa a presentar-se al congrés espanyol no significa que la CUP es desentengui de la campanya del 28-A. El segon document proposa de fer ‘una campanya agitativa per tot l’estat durant la campanya electoral’ basada en el dret d’autodeterminació com a paraigües d’altres drets col·lectius com la denúncia de l’aparell d’estat i del règim del 78, en la ‘recuperació d’un sector públic fort que suposi nacionalitzacions de sectors estratègics per al bé comú’ i en la presentació de mesures per a acabar amb la corrupció. Al missatge, el secretariat diu ser ‘conscient’ que els tempos els ‘juguen en contra’ i que aquest consell polític extraordinari pot distorsionar la preparació de la vaga feminista del 8 de març, però asseguren que han considerat important ‘analitzar, debatre i decidir sobre la nostra acció política en el marc de la convocatòria anticipada d’eleccions a l’estat espanyol’.

Summary: La CUP debatrà si es presenta a les eleccions espanyoles


El mes d’octubre proppassat ha estat d’una intensitat política sense precedents, començant amb el referèndum i acabant amb la proclamació de la República Catalana. És al llarg d’aquests dies que es va fer l’enquesta del baròmetre del CEO, que ha mostrat un creixement espectacular del suport a l’independentisme respecte del sondatge de final de juliol: del 41% el mes de juny s’ha passat a l’actual 49%, el suport més elevat d’ençà que es fa aquesta pregunta en concret (2014). L’1-O dispara l’independentisme… però no els partits Aquests darrers mesos han fet augmentar els partidaris de l’estat independent, però això no s’ha traduït en un suport més ampli als partits independentistes. L’estimació del CEO manté el nombre d’escons, mentre que fa retrocedir lleugerament el suport als partits. Les formacions independentistes tenen un problema per a acumular tot el vot partidari de l’estat independent. Només un 72% dels actuals partidaris de la independència diu que va votar Junts pel Sí o la CUP. La xifra augmenta en la intenció de vot (76%), el que es podria veure incrementat per un 12% que encara es manifesta indecís. Un 6% dels independentistes diuen que votarien Catalunya Sí que es Pot, cosa que significa gairebé un terç dels votants d’aquesta formació. De la mateixa manera, un 9% de l’electorat socialista seria partidari d’un estat independent. Cal destacar que encara no hi ha candidatures clares i que no hi havia un horitzó electoral en el moment que es va fer l’enquesta, però sembla clar que la fórmula electoral pot ser clau per a superar les candidatures de JxSí i la CUP i assegurar una victòria independentista el 21-D. La CUP, justament, és la formació amb menys fidelitat de vot: de moment, només un 58% repetiria. Un quart del seu electoral aniria cap a JxSí i una desena part, cap a CSQP. Tot i això, només perdria un escó o dos, ja que a la vegada obtindria també vots provinents de JxSí i els comuns. Són aquestes dues formacions on hi ha, principalment, un transvasament de vot, bidireccional. La campanya que facin, la fórmula electoral que triïn i l’objectiu de les eleccions poden ser clau per a decantar gran part de l’electorat. L’1-O: un abans i un després en la política catalana L’actuació per a impedir l’1-O va ser un cop importat a la imatge de l’estat espanyol, tant internacionalment com per a l’opinió catalana. Un 80% de catalans suspèn el paper del govern espanyol aquell dia, segons el CEO, i tres quartes parts de la ciutadania suspèn també l’actuació de la policia espanyola i de la Guàrdia Civil. En contraposició, l’actuació dels Mossos d’Esquadra és aprovada pel 74% de catalans, com també hi ha una majoria (62%), que va més enllà de l’independentisme, que aprova l’actuació de la Generalitat durant aquella jornada. El referèndum va generar diverses sensacions entre els qui no van participar-hi, principalment por (46%), incertesa (73%) i prudència (57%). Entre els que hi van participar, tot i compartir també aquestes sensacions, destaquen sobretot la il·lusió (85%), l’esperança (85%) i la confiança (80%) que va generar l’1-O. La gran majoria de l’independentisme es va mobilitzar (91%), però també ho va fer una bona part dels qui no volen un estat independent: d’aquests, un 35% es va mobilitzar per votar sí i un 48% per votar no. Participació en l’1-O segons el rècord de les eleccions al Parlament. Dades del CEO. La majoria d’enquestats ja tenien decidit que hi participarien des de feia força temps, però prop d’una desena part dels votants ho va decidir el mateix dia, i justament aquella jornada pot ser clau perquè una part de la població hagi fet el pas definitiu cap a l’independentisme. Per partits, els votants de Junts pel Sí i la CUP van votar massivament, mentre que els comuns van tenir una alta presència, encara que no massiva. Fins i tot, una part gens menyspreable del PSC (26%) i també de C’s (19%) i el PP (7%) diuen que hi van anar. En l’enquesta es troben sobrerepresentats els qui van anar a votar (58%), però, igual que passa en unes eleccions, sembla que n’hi ha una part que amaga l’abstenció. Hi ha dos factors que fan pensar que es tracta d’aquest comportament més que no pas de cap error en la mostra. Només un 39,5% de la població diu que va votar Junts pel Sí o la CUP, força similar al pes en el cens. A més, trobem més mobilització del no de la que realment hi va haver. Només un 84% diu que va votar sí, tot i que el sí va representar, en realitat, el 90,18% dels vots. Aquesta diferència pot ser, segurament, de gent disposada a votar, com mostraven totes les enquestes, però que s’ho va repensar després d’haver vist les imatges de violència policíaca. L’enquesta mostra que l’encaix de Catalunya s’ha convertit en el centre del debat, amb un allunyament de la majoria de catalans respecte de totes les institucions espanyoles i un creixement de l’independentisme. També es mostra que no hi ha res guanyat per ningú i que la fórmula electoral pot ser clau, a manca d’una setmana perquè es tanquin les candidatures de manera definitiva de cara al 21-D. La població catalana suspèn les institucions espanyoles… i de la UE Una de les coses més destacades que han comportat els fets d’aquests últims mesos és el creixement de la desconfiança envers les institucions de l’estat espanyol, les quals haurien de ser neutrals, ja que no passen per les urnes, com ara els tribunals de justícia, la policia espanyola i la Guàrdia Civil o l’exèrcit. La institució més mal valorada de totes és, justament, la monarquia espanyola, que s’ha allunyat del seu paper neutral i de mediador. Un 78% de catalans la suspenen, amb una nota mitjana d’un 1,82, i un 60% valora la monarquia espanyola amb un zero, superant negativament fins i tot la banca i el govern espanyol. Si el govern espanyol i la monarquia són les institucions més mal valorades, trobem que la policia espanyola i la Guàrdia Civil són les que més han empitjorat la imatge. En el baròmetre anterior, només un terç de catalans suspenia els cossos de l’estat, però l’ús polític i la seva actuació han fet que actualment la xifra s’hagi gairebé duplicat, fins al 59% (27 punts més). Confiança del 0-10 en diverses institucions. Dades del CEO. Un altre protagonista d’aquestes darreres setmanes que també ha empitjorat la imatge de manera important és la Unió Europea. El fet que no hagi condemnat la violència ni hagi intervingut en el cas català, tot i ser ja un problema europeu, ha minvat la valoració que fan els catalans d’aquesta institució. Tot i això, un 68% voldria continuar formant-hi part si Catalunya esdevingués un estat independent. També baixen en la valoració actors que han tingut un paper protagonista els darrers mesos, com els mitjans de comunicació i els tribunals de justícia. En l’altre extrem, segons l’enquesta, ha crescut la confiança envers la Generalitat i el Parlament de Catalunya. En el cas de la Generalitat, una majoria (56%) aprova la gestió dels últims mesos, encara que una quarta part de la població ho valora amb un zero. En aquest cas, hi ha un clar component ideològic, ja que el govern català és aprovat per gairebé tots els independentistes i suspès per prop d’un 80% dels qui s’hi oposen. La mala valoració del govern espanyol, en canvi, és transversal.

Summary: Així s’ha disparat l’independentisme aquest mes d’octubre històric


Quan arriba la primavera, el pèsol es converteix en el protagonista de la gastronomia del Maresme. Aquest llegum, que pertany a la varietat de la floreta o garrofal, és catalogat com a producte singular de la comarca. Les jornades gastronòmiques Temps de Pèsols, que comencen aquesta setmana, s’organitzen amb la finalitat de difondre les propietats de la ‘perla verda del Maresme’, que es caracteritza per la seva dolçor i per ser més suau i petita que la resta. Fins a final d’abril, els municipis de la zona oferiran degustacions populars, rutes de tapes i menús basats en aquest producte. Mataró inaugura avui aquesta cita amb les Jornades Gastronòmiques del Plat de Mataró, una recepta molt arrelada al poble que consisteix en sèpia acompanyada de pèsols i patates. Deu establiments de la ciutat oferiran aquest plat únic. A partir del cap de setmana, Caldes d’Estrac s’afegeix a les jornades amb la ruta gastronòmica de la tapa del pèsol. Hi participen set bars i restaurants amb tapes i racions on el pèsol es marida amb altres ingredients. Tot seguit, del 17 al 19 de març, Sant Andreu de Llavaneres acollirà la 21a Festa del Pèsol Garrofal. Durant tot el cap de setmana hi haurà activitats per tots els públics com ara tallers de cuina, botigues al carrer, fira del pèsol, jocs tradicionals per a infants o pesolada popular. Ingredient imprescindible a les cuines del Maresme Paral·lelament a aquests actes, restaurants de Caldes d’Estrac, Mataró, Sant Andreu de Llavaneres, Arenys de Mar, Argentona, Canet de Mar, el Masnou, Sant Pol de Mar, Calella i Vilassar de Mar, entre més, ofereixen menús protagonitzats per les varietats del pèsol autòcton de la comarca. Hi participen establiments de tota mena i d’estils ben diversos, des de fondes de tota la vida a establiments premiats per la Guia Michelin. Per això, s’hi poden trobar tant els plats més tradicionals –com els pèsols ofegats, a la catalana, saltats amb pernil o botifarra de perol, mandonguilles amb sèpia i pèsols, guisats acompanyant peixos o marisc– com els més atrevits, com ara una pizza de pèsols amb botifarra blanca i negra, hummus de pèsols amb germinat de raves i torrades d’olives negres, gelat de pèsol i bombonets de pèsol.

Summary: Arriba el Temps de Pèsols, una oportunitat per a degustar la ‘perla verda’ del Maresme


Centenars de persones han marxat en silenci i vestides de negre per Santiago de Xile, la capital del país, per protestar per les víctimes de violacions de drets humans. La marxa ha transcorregut des de l’estació de metro Salvador en direcció a la Moneda, en un dia (el dissabte) en què es compleixen tres mesos des del començament de les protestes, segons ha recollit l’emissora Radio Cooperativa. ‘Aquesta marxa és en silenci perquè el que pretenem és demostrar d’una manera no violenta el gran impacte que té la violació dels drets humans sobre la vida de les persones’, ha explicat una de les manifestants. Una altra de les assistents a la manifestació ha sostingut que és necessari aturar la criminalització de les protestes. ‘La gent no pararà de sortir als carrers si no escolten les demandes de la societat’, ha afegit. A més, els assistents han assegurat que els polítics han de deixar de creure que els poden ‘manar i manejar’. Les protestes a Xile van esclatar a l’octubre contra la quarta pujada del preu del metro en pocs mesos i van créixer ràpidament fins a denunciar la desigualtat social i plantejar la necessitat d’elaborar una nova constitució. El president de Xile, Sebastián Piñera, que va arribar a declarar l’estat d’emergència en desplegar les forces armades, va demanar perdó per no escoltar el clam dels xilens i va proposar una ‘agenda social’. Per fer-la realitat, va remodelar el govern i va iniciar un diàleg amb els partits polítics, tant opositors com a oficialistes. En aquest context, més de vint persones han mort pels enfrontaments entre els manifestants i les forces de seguretat. A més, l’Institut Nacional de Drets Humans (INDH) de Xile va xifrar en 3.649 les persones que han resultat ferides en el marc de les protestes que hi ha al país. A més, segons el seu informe, que compren des de l’inici de les mobilitzacions fins dimecres, 405 persones han patit ferides als ulls. En concret, 372 han presentat lesió o trauma, mentre que 33 han experimentat l’esclat o pèrdua de l’òrgan.

Summary: Centenars de persones marxen en silenci a Santiago de Xile contra les violacions de drets humans al país


El PSC ha tingut una derrota històrica a Terrassa (Vallès Occidental), la tercera ciutat més poblada del Principat. Els socialistes, encapçalats pel batlle Alfredo Vega, han obtingut 7 regidors, 2 menys que ara fa quatre anys, i han perdut la batllia, on havien governat d’ençà de l’any 1979, a les primeres eleccions després de la dictadura. Qui guanya és l’ex-batlle del PSC Jordi Ballart, que s’ha presentat amb la candidatura nova Tot per Terrassa i ha obtingut 10 regidors. Ballart va estripar el carnet del PSC arran del suport dels socialistes a l’aplicació de l’article 155 de la constitució espanyola i la repressió contra el Primer d’Octubre. També va enfrontar-se als poders de la ciutat i va rebre amenaces per la seva posició a favor de la remunicipalització de l’aigua. Ara, per a governar amb majoria absoluta, Ballart pot mirar de pactar amb el PSC o bé amb ERC. ERC obté 5 regidors, Cs 3 i Junts per Terrassa, encapçalats pel conseller Lluís Puig, queda en darrer lloc, amb 2 regidors. Terrassa en Comú, la CUP i el PP, que tenien representació al consistori, ara no hi entraran.

Summary: Ballart guanya a Terrassa: derrota històrica del PSC


Jordi Cuixart, president d’Òmnium Cultural, va declarar ahir al matí davant el Tribunal Suprem, però per un moment va semblar que ho feia des del mig del carrer. La seva veu i la seva imatge es projectaven en una pantalla gran, no gegant, al carrer de la Diputació 276 de Barcelona, seu d’Òmnium Cultural. Centenars de persones seguien emocionades, primer, i orgulloses, després, la intervenció d’un Cuixart més president que mai, i no solament d’Òmnium. Aquest redactor va comptar més de seixanta vegades aplaudiments d’una concurrència entregada i vibrant. Ahir, després de cinc-cents dies, les paraules de Cuixart retornaven, i retronaven, en llibertat enmig de l’Eixample. Alguns passavolants s’aturaven embadalits i s’unien a una congregació de mitjana edat i tercera asseguda en cadires al mig del carrer. Uns altres, més joves, seguien la intervenció fent una cervesa a les terrasses del voltant, i fins i tot famílies amb nens s’acostaven a la pantalla. Només alguns ciclistes mostraven enuig perquè el carril bici havia quedat tallat en aquell punt, cosa que els obligava a fer la volta o baixar de la bici. Però l’ambient viscut fou bàsicament serè, i no direm alegre, però sí amb molts moments vibrants, emotius i de somriure ampli i sincer. El presoner Cuixart va animar els homes lliures. I, segons Òmnium, durant les cinc hores d’intervenció, 1.500 persones es van inscriure a l’entitat. Aquesta és una entitat en creixement i ahir, seguint la declaració de Jordi Cuixart, es va haver d’habilitar una primera fila d’autoritats per on van desfilar la consellera de Justícia, Ester Capella, l’alcaldable Ernest Maragall, el diputat Francesc de Dalmasses, el sociòleg Salvador Cardús, el sindicalista Camil Ros, l’editora Izaskun Arretxe, el diputat Enric Pujol, l’activista Simona Levi, el periodista David Fernàndez i els actors Marc Martínez i Joel Joan, per citar-ne només uns quants. De fet, Òmnium tenia ahir una persona encarregada de fer les gestions amb les autoritats. Que sapiguem, cap altra entitat o partit no ha tingut la idea de muntar pantalles al mig del carrer. Simona Levi, de vermell, escoltant Jordi Cuixart. El dia havia començat amb el carrer buit i uns operaris muntant la pantalla i les cadires, mentre un crit ressonava de lluny: ‘Vinga, nois, que no fem tard.’ Eren les nou del matí, i en un dels bars de davant d’Òmnium dos veïns feien el cafè i es mostraven enutjats. ‘Que pesats. Una altra vegada.’ Al bar del costat, era al revés, i la gran majoria de clients portaven llaços grocs i als cambrers se’ls veia empàtics amb el punt de caos llatí de davant.  La defensa memorable de Jordi Cuixart davant l’interrogatori del fiscal Comentari a banda mereix l’armeria Ravell del carrer de la Diputació. Davant per davant d’Òmnium, en aquest establiment es venen armes, i no solament de fogueig. ‘Vam obrir l’any 1939. Ara és la tercera generació, que ho porta. Jo hi treballo, en aquest negoci familiar. Aquí hi compren armes bàsicament caçadors i policies. Segons la llei, els policies tenen dret de tenir una arma privada a casa. I des dels atemptats gihadistes del 17 d’agost en venem quatre o cinc cada setmana. S’hi acosten policies locals, mossos, guàrdies civils i policies nacionals.’ Paradoxes de la vida. Ironies del destí. Cuixart acusat de rebel·lió. I els piolins armant-se aquí dins. Armeria Ravell. Fora, la gent seguia la declaració d’un Cuixart que no solament ampliava la base (citava Colau, CCOO i UGT sense parar) sinó que també aprofundia la base (citava Gandhi, Rosa Parks i Hannah Arendt). No esmentarem les més de seixanta vegades que va arrencar aplaudiments, però sí tres de destacades, que no és que arrenquessin aplaudiments sinó, directament, una ovació. Una: ‘Jo sóc un pres polític, no pas un polític pres.’ Dues: ‘Sóc un pres polític i la meva prioritat no és sortir de presó. La meva prioritat és denunciar l’atac de drets i llibertats que hi ha a Catalunya i al conjunt de l’estat espanyol.’ I tres: ‘Violència? La de la policia.’ En aquests tres moments, el carrer va vibrar com mai. Però la declaració de Cuixart va aconseguir un efecte catàrtic encara més potent que una ovació. Cuixart va fer riure la concurrència. La rialla que salva, que deia el gran Berger. Tres són els moments que Jordi Cuixart ha fet riure, aconseguint que jutges i fiscals perdessin tota la seva intimidació: quan Cuixart va explicar el significat de la paraula ‘llonganisses’ en un correu electrònic (llonganisses per a celebrar una botifarrada contra el 12 d’octubre). Quan Marchena, aclaparat per la volta argumental de Cuixart explicant com un poble holandès va salvar uns immigrants fent missa, va fer que el pobre jutge digués ‘deixem de banda l’experiència holandesa’, cosa que va fer riure la gent; i finalment quan el fiscal, incapaç de preguntar ràpidament i bé, va encallar-se amb un ah, ah, ah, ah, que no li deixava començar la pregunta. En aquelles rialles, la gent es treia un pes de sobre. S’alleugeria. Es deixava anar. És a dir, podríem dir sense por d’equivocar-nos que ahir Jordi Cuixart ens va alliberar.

Summary: El dia que Jordi Cuixart ens va alliberar


El president de la Generalitat, Ximo Puig, al discurs institucional del Nou d’Octubre, ha reclamat a l’estat espanyol l’eixida de la ‘paràlisi institucional’ i que hi hagi un govern estable i un parlament que entengui la diversitat territorial per avançar en el nou finançament autonòmic. Puig ha començat el discurs amb paraules d’agraïment als qui van col·laborar en l’assistència durant l’aiguat, sobretot al Baix Segura. #9DOctubreÀPunt | "Necessitem que Espanya isca ja de la paràlisi institucional, @ximopuig reclama un govern estable i un Parlament que entenga la diversitat territorial i garantisca la igualtat de tots els espanyols". #9Octubre pic.twitter.com/jP81EErF0u — À Punt NTC (@apuntnoticies) October 9, 2019 El president ha recordat que els valencians fa ‘massa anys’ que reclamen un sistema de finançament just que faci viable l’autogovern i asseguri el benestar. Per ell, tot i que a la legislatura passada es va fer un avanç ‘rellevant’, no n’hi ha prou. Ha dit que la reivindicació d’un finançament just ha d’anar acompanyada de ‘responsabilitat’, perquè és ‘massa transcendental per a buscar una altra cosa que no siga l’interès general del poble valencià’, i ha afegit que era ‘intolerable’ que algunes comunitats autònomes apliquessin ‘dúmping fiscal’, que permet l’aparició de ‘paradisos fiscals’. Un Nou d’Octubre enmig del desconcert Aquesta actitud, ‘a part de ser insolidària i antipatriòtica, perverteix un sistema d’èxit’, ha dit, en relació amb l’estat de les autonomies. Contra allò que ha anomenat ‘demagògies basades en falsedats’, Puig ha fet una crida perquè el País Valencià rebutgi ‘les tendències recentralitzadores que contagien, perillosament’, la política. Per ell, és bàsic defensar amb força l’autogovern i l’estat de les autonomies, però també és fonamental que, amb lleialtat, es contribueixi a transformar-lo per fer-lo ‘més just’. I ací ha fet un crit d’alerta: la paciència ‘té un límit’. ‘D’una vegada per sempre, Espanya necessita assumir que les singularitats són una riquesa, i que la igualtat real entre persones constitueix l’únic camí real cap a un projecte comú’, ha dit. Ha insistit que, d’aquesta entesa, en depèn el futur d’aquesta generació i les vinents. També ha manifestat que no hi ha ‘bona política’ que no miri a llarg termini. Per ell, en l’actual moment de descrèdit de la política, cal reivindicar la paraula i el diàleg. Segons Puig, en aquests temps convulsos, en què la por i la incertesa fan dels populismes ‘el cavall de Troia per a erosionar els valors europeus’, cal plantar cara als ‘identitarismes que reaccionen a la globalització tancant les portes’. Ha demanat ‘obertura mental i capacitat d’adaptació’ i ha afegit: ‘Permetre una injustícia significa obrir el camí a totes les que segueixen.’ Ha recordat que fa quatre anys, en el seu primer discurs institucional, va demanar d’obrir una nova etapa col·lectiva de reparació, reconstrucció i renaixement del País Valencià, i s’ha mostrat convençut que s’havia avançat, si bé ara cal un nou impuls. Ha instat a passar a un període marcat per la consolidació democràtica dels avanços aconseguits aquests últims quatre anys, la cohesió social i inclusiva que no deixi ningú fora ni enrere, i el creixement innovador, sostenible i compromès amb l’emergència climàtica. Aquestes són les claus per al futur valencià, ha dit. Finalment, ha assenyalat que cal celebrar el Nou d’Octubre pensant en la conquesta de la igualtat i units en la diversitat que caracteritza el País Valencià: d’orígens, de paisatges, de llengües, d’orientacions sexuals, d’ideologia o d’identitats.

Summary: Puig alerta l’estat espanyol: ‘La paciència té un límit’


Dimecres que ve farà vint-i-cinc anys de l’assassinat de Guillem Agulló, el jove de Burjassot (l’Horta) assassinat brutalment el 1993 per un grup de joves d’ideologia neonazi. Entitats, institucions i personalitats de tot el país recorden aquests dies el crim, que va commocionar l’independentisme i l’antifeixisme. Aquest diumenge, 8 d’abril, hi haurà l’ocasió d’homenatjar-lo musicalment, amb Ovidi4 com a motor d’un concert que es farà a les nou del vespre al Palau de la Música de València. El conjunt format per la cantant Mireia Vives, el periodista David Fernàndez, el guitarrista Borja Penalba i el poeta David Caño presenten l’espectacle ‘Cuidem-nos’ en el marc del cicle ‘Rock, pop… al Palau’. Els quatre components han preparat una llista de convidats ben atractiva. Hi haurà Feliu Ventura, Miquel Gil, Flora Sempere (El Diluvi), Berta Iñíguez (Herba Negra) i l’actor Francesc Anyó. I ja han anunciat que també hi serà present la família de Guillem Agulló. Com és habitual en els espectacles d’Ovidi3 –ara, des de la incorporació de Vives, Ovidi4–, combinaran la música, la poesia, la representació de to teatral amb el contingut reivindicatiu i polític. Amb textos de Vicent Andrés Estellés, Marina Garcés, Pere Quart, David Caño, Mireia Calafell, entre més, i cançons d’Ovidi Montllor, Maria-Mercè Marçal, Pau Riba, Obrint Pas, Aspencat, Atahualpa Yupanqui… Les entrades ja són a la venda i es poden adquirir a la pàgina del Palau de la Música. També es poden comprar presencialment al Palau (de 10.00 a 14.00 i de 17.00 a 21.30). Més informació sobre Guillem Agulló: Mail obert de Gemma Pasqual: El crim va ser a Montanejos: rèquiem per Guillem Agulló Mail obert de Núria Cadenes: Als pares del Guillem Agulló, amb tota la impotència Editorial de Vicent Partal: Guillem Agulló: una victòria de la persistència L’editorial 3i4 reedita el llibre de Jaume Fuster sobre l’assassinat de Guillem Agulló

Summary: L’homenatge a Guillem Agulló d’Ovidi4 omplirà el Palau de la Música de València


El detingut per la mort de la seva dona a Olot (Garrotxa) és un agent de la policia espanyola, segons que ha pogut saber l’ACN. Els Mossos d’Esquadra han detingut l’home, de 38 anys, avui al matí. La víctima podria haver mort pels trets d’una arma de foc. Al voltant de les 08.20, la policia ha rebut l’avís que s’havia localitzat el cos sense vida d’una dona dins el seu domicili de la localitat de Sant Cristòfol les Fonts, a Olot, amb signes de violència i unes quantes dotacions policíaques s’hi han desplaçat. A l’interior del domicili hi havia un home que ha estat detingut. La filla de 14 anys de la dona, que en el moment dels fets no era al domicili, ha estat qui n’ha donat l’avís. La Divisió d’Investigació Criminal ha obert una investigació. Quan els agents s’han traslladat fins al pis, al número 24 del carrer Verge de la Guia, han trobat el cadàver, que tenia signes de violència. Segons fonts de la investigació, l’home ha disparat a la víctima i després ha provat de suïcidar-se d’un tret al cap. Els Mossos d’Esquadra l’han detingut i els serveis d’emergències l’han traslladat a l’hospital Trueta de Girona, on és ingressat en estat greu, però no es tem per la seva vida. L’home és agent de la policia espanyola i és destinat a Camprodon (Ripollès) i segons els veïns, tenien una relació sentimental de feia dos anys. La Divisió d’Investigació Criminal (DIC) dels Mossos d’Esquadra a Girona ha obert una investigació. La comitiva judicial s’ha traslladat fins al pis on al llarg del matí la policia científica ha estat recopilant proves. A les dues de la tarda, la funerària ha traslladat el cos de la víctima a l’institut de medicina legal, on li faran l’autòpsia. La investigació, tutelada pel jutjat d’instrucció en funcions de guàrdia d’Olot, és sota secret de sumari. L’ajuntament ha convocat una concentració de rebuig al crim a les vuit del vespre i ha decretat tres dies de dol. Mostres d’indignació Més de mig miler de persones s’han concentrat a la plaça de l’Ajuntament d’Olot per reclamar justícia per l’assassinat de la veïna de la ciutat. El batlle, Josep Maria Corominas, ha volgut mostrar la seva ‘ràbia, impotència i indignació’, en nom de la ciutat i ha reconegut que cal continuar treballant per evitar més casos com el d’avui. Durant l’acte han parlat les dues entitats feministes que treballen a la ciutat, que han reclamat ‘més esforços i mesures’ per a ‘erradicar la xacra del masclisme’. Corominas ha anunciat que la ciutat ha decretat tres dies de dol oficial per la mort de la dona i s’han suspès alguns actes festius prevists. L’acte ha acabat amb un minut de silenci i un llarg aplaudiment dels assistents i les diferents autoritats que s’han agrupat just davant el consistori. A banda, Comissions Obreres de Catalunya ha condemnat l’assassinat masclista i ha expressat el seu rebuig ‘a una violència que encara avui s’exerceix cap a les dones només pel fet de ser dones’. Ha mostrat la seva indignació i preocupació per fets com aquest, i ha demanat que els poders públics reconeguin la lluita pels drets de les dones i per a erradicar la violència masclista com una ‘qüestió d’estat’. El sindicat ha expressat el condol a la seva família i al seu entorn, i ha apel·lat ‘a totes les persones, organitzacions i institucions que treballen per erradicar la violència masclista’ a aplegar esforços perquè la violència contra les dones sigui eliminada definitivament.

Summary: El detingut per la mort de la seva dona a Olot és un policia espanyol


Compromís ha decidit de presentar-se a les eleccions espanyoles en coalició amb Més País, la formació d’Iñigo Errejón. La decisió la va prendre per unanimitat l’executiva de la formació el 23 de setembre passat, després d’un debat intern intens i molts dubtes, sobretot per la manera com s’havia d’articular aquesta aliança. A les passades eleccions espanyoles del 28 d’abril, Compromís només va aconseguir un escó al Congrés, el de Joan Baldoví. En vista de la nova convocatòria hi havia bàsicament dues posicions: repetir en solitari o configurar una aliança d’esquerres a l’esquerra del PSOE i que inclogués Podem. Els partidaris de la coalició eren els d’Iniciativa pel País Valencià, la formació encapçalada per Mónica Oltra. Iniciativa recorda que quan Compromís es va presentar als comicis del 2016 amb la marca A la Valenciana –de la qual formaven part Podem i Esquerra Unida–, va aconseguir quatre escons. La idea inicial d’Oltra era repetir l’acord amb Podem i Esquerra Unida, però l’aparició d’Errejón va fer canviar les prioritats, també perquè el Bloc, l’altre partit de Compromís, veia millor la coalició amb un partit petit que respectés l’espai valencianista. El Bloc era la formació més recelosa a l’hora de pactar, perquè volia prioritzar una agenda valenciana, però finalment la posició de Joan Baldoví en favor del pacte amb Errejón s’ha acabat imposant. En paraules d’un dirigent del Bloc: ‘És pura estratègia de supervivència.’ L’escenari de repetició electoral no era un escenari desitjat per la formació, pel perill de la bipolarització entre el PSOE i el PP de la campanya electoral i de perdre la representació a la cambra espanyola. En vista d’aquest escenari, la formació ha preferit de pactar amb el soci que li ha posat menys problemes, que és Iñigo Errejón. La formació que dirigeix, acabada de crear, necessita ancoratges territorials i Compromís és, per ara, el més important que ha aconseguit. La direcció considera que l’acord és molt beneficiós per als seus interessos, car respecta la singularitat de Compromís i reconeix la seua veu dins de la plataforma estatal que, si no s’hi afegeix ningú més a última hora, inclou la Chunta Aragonesista i Equo. L’acord de coalició electoral obliga Errejón a formar un grup ‘confederal’ al Congrés amb el nom de Més Compromís i, si aconsegueix grup parlamentari, tindrà Joan Baldoví de portaveu adjunt. Dins el grup parlamentari, Compromís es reserva una certa autonomia per a poder decidir i actuar amb criteri propi. Es detalla que els diputats de la coalició ‘tindran el dret de discrepar en els casos concrets que poguessin resultar incompatibles amb els idearis dels partits’. Aquesta eventualitat sembla difícil que es produeixi, perquè el document compromet també els signants a assumir com a eix de l’acció política els acords del Botànic II, en especial els referents al bloc 6, és a dir, un finançament just i la defensa dels interessos valencians respecte de l’impuls d’un nou sistema de finançament. La definició política de Més Compromís és la d’una coalició progressista, feminista, ecologista i valencianista. Una de les condicions de l’acord era que Compromís tingués veu pròpia al Congrés. Una condició que el partit d’Errejón ha acceptat i que damunt el paper és definit en el punt 3 de l’acord. ‘En els temes que facin especial referència a les circumscripcions de Castelló, València i Alacant, Compromís liderarà, sempre des de l’acord i el consens, la posició conjunta de la coalició.’ Com que Més País reconeix Compromís com el seu referent polític al País Valencià, tant localment com autonòmica, les llistes electorals seran qüestió de la coalició. Compromís ha optat per Baldoví com a cap de llista per València, que anirà acompanyat d’una independent, designada per Iniciativa, el nom de la qual encara no ha transcendit. De tercera, ocuparà el lloc Clara Ferrando. El cap de llista de Castelló serà del Bloc i el d’Alacant d’Iniciativa. Fonts de Compromís confien de treure’n dos per València i un per Alacant, si més no, tot i que dependrà de la participació. El perill de pactar amb Errejón era que afectés la relació entre Compromís i Podem a la Generalitat, on governen amb el PSPV, però fonts de totes les formacions coincideixen a intentar deixar el Consell al marge de la campanya electoral. Un desig molt honorable però que no evitarà alguna esgarrinxada, sobretot quant al finançament, en què el PSPV no pot desmarcar-se gaire de Pedro Sánchez i en canvi Compromís en farà bandera de la seva campanya.

Summary: Compromís abraça el pragmatisme amb vista al 10-N


L’eurocambra ha plantejat ajornar la investidura d’Úrsula Von der Leyen com a presidenta de la Comissió Europea fins al primer de desembre. Si bé la Comissió Von der Leyen tenia previst començar el primer de novembre, el Parlament Europeu ha cancel·lat la votació del nou executiu prevista pel 23 d’octubre arran del rebuig de la cambra als eurocomissaris proposats per França, Hongria i Romania. ‘El parlament està disposat a votar a temps per permetre a la nova Comissió començar l’1 de desembre’, ha anunciat el portaveu de la institució. A més, ha reclamat a aquests estats el nomenament ràpid dels seus nous eurocomissaris. Mentre els candidats d’Hongria i Romania van ser descartats per conflicte d’interessos, la candidata del president Emmanuel Macron no va superar l’examen dels eurodiputats, que la van qüestionar per les sospites de corrupció que, de fet, la van obligar a dimitir com a ministra de Defensa francesa. Malgrat que Von der Leyen ja va rebre el vistiplau de la cambra el passat juliol, el Parlament Europeu ha de donar llum verda a tot el seu executiu en bloc.

Summary: El Parlament Europeu ajorna la investidura de Von der Leyen i proposa que comenci l’1 de desembre


El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, ha aprofitat la seva visita de campanya a les caves Freixenet per demanar que no es boicotin les empreses catalanes. El president espanyol ha donat suport al candidat Xavier García Albiol i ha desvinculat les empreses de les ‘decisions irresponsables’ dels dirigents polítics, en referència al govern de la Generalitat. Rajoy ha assegurat que treballarà perquè les empreses que han traslladat la seu social tornin a Catalunya. Cal recordar que abans de la declaració d’independència, el govern espanyol va aprovar un decret per a facilitar a les companyies la sortida del Principat. El president espanyol ha insistit també que després del 21-D el seu govern està obert a parlar, però no acceptarà ‘imposicions’ ni que Catalunya ‘quedi fora d’Espanya i d’Europa’. Albiol ha assegurat que el 155 ha permès recuperar la ‘il·lusió’ en un futur en què Catalunya continuï sent el paper de motor de l’estat espanyol. ‘És positiu que Cs i el PSC augmentin la seva participació, però cal un PP que pugui propiciar aquest canvi de majoria al parlament’, ha dit. Per últim, s’ha afegit a les crítiques contra Miquel Iceta (PSC) per haver proposat d’indultar els presos polítics catalans.

Summary: Rajoy demana que no es boicotin les empreses catalanes


Aquests dies arribarà a les llibreries la nova novel·la de l’escriptor irlandès Colm Tóibín, ‘Nora Webster’, en versió catalana de Maria Rosich i publicada per Ara Llibres al segell Amsterdam. On ens porta Tóibín aquesta vegada? A la Irlanda rural de la dècada dels seixanta del segle passat, on Nora Webster es queda vídua abans d’hora. A quaranta anys i amb quatre fills dels quals ha de tenir cura, ha perdut l’amor de la seva vida, en Maurice, l’home que la va rescatar del món opressiu on havia nascut. Ara, sense prou recursos econòmics per a fer front a la nova situació, haurà de cercar un far que la guiï i la il·lumini a través de la foscor que l’envolta; una llum que trenqui el silenci de la seva solitud i que dibuixi un futur amb esperança. Llegiu-ne un fragment. L’editora, Izaskun Arretxe, explica: ‘Cada vegada que obro una nova obra de Colm Tóibín, em captiva el mateix fet, no falla mai. L’aparent senzillesa del dia a dia d’una dona a la Irlanda dels anys 60 que, en les seves mans i amb un llenguatge amb pocs artificis lingüístics (o cap), arriba a l’essència de les coses. Directe a la nostra essència. I són els detalls, i els silencis, i l’enorme sensibilitat, i els gestos, i les sensacions gairebé físiques que destil·la la seva llengua, que fan universal el dol de la Nora Webster, que es queda prematurament vídua, amb quatre fills i pocs recursos, i que, a poc a poc, es va trobant a ella mateixa, va trobant la força per a tirar endavant, malgrat el dolor, per construir un jo que sempre havia estat compartit, per descobrir-se, per ser.’ I tanca el comentari dient: ‘Colm Tóibín és un dels grans. Estic segura que esdevindrà un clàssic. I la seva Nora Webster, com ho era també la seva Eilis de “Broolkyn”, és extraordinària.’

Summary: Avançament editorial: ‘Nora Webster’ de Colm Tóibín


La ministra d’Afers Estrangers en funcions de Bolívia, Karen Longaric, ha enviat una nota oficial a la seva homòloga espanyola, Margarita Robles, en la qual la insta a ‘que sigui l’última vegada que el seu govern permeti que es violin normes internacionals’ en relació a l’incident de divendres passat, quan policies bolivians van impedir a dos cotxes diplomàtics espanyols entrar a l’ambaixada mexicana a La Paz. ‘Esperem que sigui l’última vegada que el seu govern permeti que es violin normes internacionals i de cortesia diplomàtica’, ha apuntat la nota, que trasllada la protesta enèrgica per ‘l’atropellament’, segons recull l’agència de notícies boliviana Fides. Longaric havia denunciat prèviament que ‘persones que han estat identificades com a funcionaris de l’ambaixada d’Espanya a Bolívia, acompanyades de persones amb el rostre cobert, van provar d’entrar de manera subreptícia i clandestina a la residència diplomàtica de Mèxic a La Paz’. La ministra ha manifestat que ‘les accions del personal de l’ambaixada d’Espanya vulneren la Convenció de Viena sobre Relacions Diplomàtiques’ i ha recalcat que el personal diplomàtic i de seguretat de l’ambaixada d’Espanya a Bolívia no té autorització per portar armes de foc ni fer servir abillaments que ocultin la seva identitat. La ministra ha afirmat a més que l’executiu bolivià ‘sabrà donar la resposta que correspongui en un cas d’ofensa a la sobirania de Bolívia’. Dins l’ambaixada mexicana hi ha aproximadament deu antics dirigents del Moviment Al Socialisme de l’expresident Evo Morales en qualitat d’asilats polítics, quatre d’ells amb ordre d’aprehensió. Són l’exministre de la Presidència Juan Ramón Quintana; l’exministra de Cultures Wilma Alanoca; l’ex-governador d’Oruro Víctor Hugo Vásquez i l’exdirector de l’Agència de Govern Electrònic i Tecnologies d’Informació i Comunicació (AGETIC) Nicolás Laguna.

Summary: Bolívia demana a Espanya que sigui ‘l’última vegada’ que es violin normes internacionals


El cap del Partit Laborista britànic, Jeremy Corbyn, ha promès que si arriba al poder, promourà un nou referèndum sobre el Brexit, encara que s’ha negat en diverses ocasions a aclarir per quina de les dues opcions faria campanya en aquest hipotètic cas. ‘Som l’únic partit que ofereix a la ciutadania l’opció de triar’, ha dit Corbyn davant els periodistes. El dirigent opositor creu que, arribat el moment, la població hauria de tenir dret a decidir si prefereix un determinat acord de sortida o romandre dins de la UE. ‘El complirem’, ha dit en les seves declaracions, en què se li ha interrogat per quina seria la posició del seu partit de cara a aquesta nova consulta, descartada per ara pel govern de Boris Johnson. Corbyn ja va ser objecte de crítiques el 2016 per la tebior amb què va defensar la permanència del Regne Unit a la Unió Europea. El Partit Liberal Demòcrata ha intentat treure rèdit d’aquesta ambigüitat oficialitzant una promesa d’anul·lar el Brexit si arriba al govern – fet improbable per ara -.

Summary: Corbyn promet un referèndum sobre el Brexit si és primer ministre


El regidor no adscrit de l’Ajuntament de Barcelona Gerard Ardanuy ha anunciat aquest dijous que presentarà la seva candidatura a Primàries Barcelona, el procés de primàries independentistes impulsat per Jordi Graupera amb el suport de l’ANC. Ardanuy ha dit que s’hi presenta perquè és un procés obert en el qual hi haurà debat. Sota el lema ‘Barcelona més’, Ardanuy ha explicat que vol fer una ‘campanya oberta, positiva i amable’ i ha instat els candidats dels partits independentistes ‘tradicionals’ a entrar en el procés de Primàries Barcelona i ‘examinar-se’ davant la ciutadania. Ardanuy ha assegurat que es presenta amb l’objectiu de guanyar les primàries amb propostes perquè la ciutat avanci. S’ha mostrat conscient que a les primàries hi ha ‘candidats molt potents’, però ha afirmat que serà un repte apassionant. Demana ‘construir la unitat’ a partir de les primàries Ardanuy ha explicat que ha decidit donar un pas endavant perquè es tracta d’un procés que es fa ‘de baix a dalt’.

Summary: Gerard Ardanuy presenta la seva candidatura a les primàries independentistes a la batllia de Barcelona


La vaga de fam en defensa de l’occità del conseller regional d’Aquitània, David Grosclaude, va finalitzar ahir al vuitè dia. A les 19.30 va posar fi a la seva mobilització després de rebre una garantia escrita dels ministeris d’educació i cultura francesos en què es comprometien a impulsar l’Oficina Pública de la Llengua Occitana (OPLO). Ha reposat durant la nit i aquest matí hem parlat amb ell. Ha fet l’esforç de parlar en català per explicar-nos les primeres sensacions i explicar-nos quin paper espera que jugui l’OPLO. —Com us trobeu després de no haver menjat res durant vuit dies? —Visitaré el metge al llarg del dia d’avui per fer-me una revisió però tot va bé. Vuit dies sense menjar no és molt, és un període raonable. Es pot suportar fàcilment. Estic molt content. Ara tenim una garantia escrita i hem d’aplicar-la. —Com vàreu rebre el document escrit? —Com dieu els catalans va arribar a dos quarts de vuit. És una còpia d’una carta enviada als dos presidents dels Consells Regionals d’Aquitània i Migdia-Pirineus de part dels dos ministres de Cultura i Educació. Ens donen la garantia que abans que acabi l’estiu es crearà l’Oficina Pública de la Llengua Occitana. El més interessant, i que no hauríem aconseguit sense aquesta protesta, és la participació de l’estat a nivell pressupostari. Participarà en el finançament de l’oficina. La quantitat que aportin s’ha de negociar però serà similar al que aportem les dues regions. 'Volem impulsar una política lingüística que a deu o quinze anys vista ens permeti recuperar parlants.' —Us esperàveu que la mobilització acabaria així? —Sí, però m’esperava que seria més llarg. M’havia conscienciat que serien dues setmanes o una mica més. He plantejat un problema polític i la mobilització començava a ser important, amb més persones que volien unir-se a la vaga de fam. Ahir al migdia va començar a Tolosa una dona i a les set va acabar amb mi. La mobilització ha sigut crucial. No hi ha cap victòria individual, és col·lectiva. —Com afavorirà la OPLO la llengua occitana? —Tenim l’exemple de l’Oficina Pública de la Llengua Basca que treballa des del 2003 i ara està començant a veure els resultats positius de la feina feta. Per exemple, el nombre de parlants del basc a França ha deixat de baixar. Volem impulsar una política lingüística que a deu o quinze anys vista ens permeti recuperar parlants. —Amb quines eines es treballarà? —Tenim una població de 1,2 milions parlants però més de dos milions de parlants passius, és a dir, que entenen l’occità però que no el saben parlar. Són gent que necessita llocs socials per parlar, classes on aprendre a escriure, una dinàmica pública. Només un u per cent dels nens van a l’escola bilingüe o en occità. Això és molt poc. Hem d’escolaritzar una generació en occità per poder recuperar la llengua i així crear diaris, ràdios, literatura moderna; una dinàmica cultura al voltant de la llengua. —Quina importància té aquest reconeixement? —Els defensors de l’occità estàvem desesperats i ara amb aquesta mobilització ha servit per entendre que hi ha possibilitat de fer la pressió necessària i que podem obligar l’estat francès a prendre decisions. Ens ha donat ganes de seguir defensant l’occità. Hem donat una mica més d’energia als que defensem els drets lingüístics.

Summary: David Grosclaude, després de la vaga de fam: ‘Ha estat una victòria col·lectiva’


L’ex-president de la Generalitat Jordi Pujol diu que té sentiment de culpabilitat ‘per por, desídia, lleugeresa i debilitat’, però no pas per cobdícia. En un article publicat al bloc Associació Serviol, escrit l’octubre del 2015 i titulat ‘Tres àmbits en convulsió. Catalunya, Espanya, Europa’, admet que li resulta difícil de superar l’estat d’ànim en què es troba, malgrat que s’hi esforça: ‘Intento resistir l’ofensiva de desprestigi que em tiren a sobre.’ Pujol reconeix què l’angoixa realment: ‘El sentiment de culpabilitat em ve del fet que, no per cobdícia, però sí per por, desídia, lleugeresa i per debilitat, he comès una falta que no hauria d’haver comès, que crec que al seu moment es reconduirà.’ Amb tot, l’objectiu del text és parlar sobre Catalunya, Espanya i Europa, tres àmbits d’acció als quals va dedicar gran part de la seva vida perquè diu que l’il·lusionaven, però que ara se li fa ‘difícil, o impossible’ de parlar-ne des d’un punt de vista objectiu i subjectiu. ‘I no només per l’estat d’ànim i problemes personals, també, i molt, perquè realment en tots tres s’ha fet objectivament difícil de treballar amb il·lusió i eficàcia, amb entusiasme i ambició’, afegeix. Fidelitat a Catalunya Pujol ressalta que la seva primera fidelitat ha estat i és Catalunya, i que va treballar pel reconeixement d’una Catalunya en el marc espanyol i europeu. Constat que ara Espanya ja no és el seu objectiu perquè no ha tingut una actitud oberta cap al reconeixement de la identitat catalana. Diu que això l’afecta personalment, perquè va treballar a favor d’un projecte col·lectiu a Catalunya que ha contribuït durant més de quaranta anys al progrés general espanyol, ‘però ara la meva capacitat de fer una contribució positiva ja no existeix. Confio que altres ho faran, i ho desitjo’. En relació amb l’evolució europea, ha destacat que es rebel·la davant de la idea d’una decadència d’Europa perquè creu en els seus valors: ‘Segueixo tenint fe en Europa. Vull creure que la Unió Europea havia estat una història d’èxit i que segueix sent veritat. Ara està amenaçat, però encara és real.’ Segons Pujol, Europa és un valor universal i un referent, i això fa que sigui més necessari i urgent que superi les seves crisis, i per a això considera que hauria de reforçar el lideratge en el terreny polític, ideològic, cultural i espiritual. ‘Ara –diu– l’exerceix massa en solitari Alemanya, i honestament cal acceptar que en gran part això és així perquè tothom s’amaga.’

Summary: Jordi Pujol confessa sentir-se culpable ‘per por i desídia’ però no per cobdícia


El debat d’ahir a Copenhaguen amb el president Carles Puigdemont va tenir alguns moments interessants, especialment quan va haver de respondre les preguntes de Marlene Wind, professora de ciència política de la Universitat de Copenhaguen. Wind el va interpel·lar sobre qüestions diverses: si els moviments independentistes poden minar el projecte europeu, si el catalanisme té un component identitari o per què vol separar-se Catalunya: ‘Sou només uns malcriats que voleu deslliurar-vos dels pobres?’, li va demanar. Després del debat, vam parlar amb ella perquè fes una valoració del discurs de Puigdemont i també per demanar-li sobre el dret d’autodeterminació de les illes Fèroe i Grenlàndia. Les respostes us sorprendran molt: —Què us ha semblat el debat? —Ha estat bé. Interessant. —Heu estat molt dura i directa, això m’ha agradat. Què us han semblat les respostes de Puigdemont? —Sabia des del principi que segurament, no respondria. Crec que no ha respost tan bé i que potser no li interessava respondre. Ha estat millor que no m’esperava: s’ho ha agafat amb calma, apuntant i intentant respondre. Però, per exemple, en la pregunta sobre Putin jo no preguntava tant sobre la influència en ell i la seva gent, sinó sobre la inestabilitat, la desestabilització d’Europa, el fet de trencar nacions-estat, quines conseqüències tindria… Aquesta era la meva pregunta, perquè això em fa molta por i crec que a molta gent li passa com a mi. Crec que en això ha fugit… —Us agradaria tenir en aquesta classe un dia M. Rajoy? —Per què no? Seria benvingut. —Hi ha una diferència. Puigdemont és un periodista, molt fàcil de posar-s’hi en contacte i Rajoy no concedeix entrevistes ni al New York Times… —Per què? —Vaig entrevistar el corresponsal del New York Times i em va dir que no tenia gens d’interès en la premsa. —Em sap greu, això. Un polític ha d’aixecar-se i parlar, trobar-se amb els ciutadans. I la cosa més normal és fer-ho mitjançant els periodistes. Si ets un polític elegit, no ets un rei. Has de defensar els teus arguments… si té aquesta actitud, va equivocat. —Quina posició teniu sobre Catalunya i Espanya? —Detesto que els estats es trenquin. També estic molt trista que el Regne Unit se’n vagi de la Unió Europea. Crec que la manera d’anar endavant no és trencar res, sinó anar units. No m’agrada la idea d’una Europa amb cent estats lluitant cadascun contra l’altre. Crec que això és un escenari terrible. —Però Dinamarca concedeix el dret d’autodeterminació a les seves regions  i Espanya no. —Perquè són molt pobres i ens és igual. Perdó! Això no ho havia d’haver dit. Nosaltres no hi estem obsessionats, en això. Si volen ser independents, que ho siguin! —I per què esteu obsessionada que les nacions no es trenquin, aleshores? —Perquè ells no faran res. Ningú no s’ho creu, això. Reben molts diners de nosaltres. Més informació: Puigdemont desmunta a Copenhaguen falsos mites sobre l’independentisme, en cinc minuts

Summary: Marlene Wind: ‘Són pobres!’


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha suspès el ple extraordinari previst demà per a tractar la resposta a la sentència contra el procés. Ho ha confirmat el portaveu del govern municipal, Jordi Martí, després de la junta de portaveus: ‘L’alcaldessa ha decidit ajornar-lo arran dels esdeveniments que han tingut lloc durant aquesta nit a la ciutat.’ El govern municipal considera que, ateses les circumstàncies de mobilitzacions que es convoquen aquests dies a Barcelona, no és ‘el millor moment per a fer un debat serè i calma’.

Summary: Colau suspèn el ple extraordinari que havia de condemnar la sentència


L’Audiència espanyola ha anul·lat l’ordre de presó d’Eduard Garzón, Xavier Duch, Xavier Buigas i Alexis Codina, independentistes detinguts el 23-S, després d’haver estimat en part els recursos d’apel·lació que havien presentat contra les interlocutòries d’empresonament. La sala penal considera que els presos, que es van negar a declarar durant l’audiència breu prèvia a l’ingrés a presó, no tenien informació essencial de les actuacions. Tanmateix, de moment, continuaran a la presó i avui a migdia el jutge instructor de la causa, Manuel García Castellón, torna a prendre’ls declaració i decidirà si continuen a la presó o els deixa en llibertat. Per contra, ha refusat els recursos de Ferran Jolis i Jordi Ros, que sí que van declarar quan van ser detinguts. La sala encara ha d’estudiar el recurs de Germinal Tomàs. Segons la sala penal, a la manca d’una informació mínimament detallada sobre els motius de la detenció cal afegir-hi la denegació del jutge a accedir a qualsevol altra informació de les actuacions, fet que representa ‘una indefensió evident, a més de la infracció d’un dret essencial en el procediment legalment reculat d’instauració de la mesura judicial de presó’. La decisió de la sala es basa en la doctrina del Tribunal Constitucional espanyol sobre les detencions en causes sota secret, que estableix que cal proporcionar una mínima informació essencial per a garantir el dret de defensa. Aquesta sentència, adverteix la sala, deixa en mans del mateix jutjat la decisió de quina és la informació essencial que han de tenir, però no se’ls pot negar la totalitat del contingut de la causa. En un comunicat, el col·lectiu antirepressiu Alerta Solidària ha celebrat que la sala reconegui la vulneració de drets que han patit els presos, però avisa que ‘una nova peripècia jurídica’ els manté a la presó, posant-los de facto en una situació de detinguts fins que el jutge no torni a prendre’ls declaració. És per això que Alerta Solidària recorda que s’han vulnerat drets fonamentals i de defensa dels independentistes empresonats, tal com ara reconeix la sala d’apel·lació de l’Audiència espanyola. També, exigeix l’alliberament immediat dels set empresonats i avisa que continuaran treballant fins que la causa quedi arxivada i que perseguiran ‘totes les vulneracions de drets fins que no en quedi cap d’impune’. L’Audiència espanyola manté a la presó els dos detinguts que van declarar La Sala Penal de l’Audiència espanyola també ha desestimat els recursos dels dos detinguts que van declarar davant la Guàrdia Civil i del jutge instructor, Ferran Jolis i Jordi Ros, i ha confirmat la presó preventiva. En dues interlocutòries fetes públiques avui, el tribunal no veu indefensió en el seu cas ni vulneració de drets. La Sala Penal considera que la presó preventiva, decretada pel jutge instructor el 26 de setembre, és ‘proporcionada’ això com ‘adequada i raonable’ perquè veu risc de fuga, de destrucció i alteració de proves i de reiteració delictiva. Sobre les declaracions de Jolis i Ros, la Sala Penal afirma que es va facilitar als investigats i als lletrats ‘la part nuclear de la informació essencial per poder exercir amb suficients garanties el dret de defensa pel que fa a la impugnació de la privació de llibertat’ que demanava la fiscalia i, a més, recorden que el dret a la defensa es pot veure limitat quan hi ha secret de sumari.

Summary: L’Audiència espanyola manté empresonats els detinguts del 23-S que van declarar el setembre


Els estudiants en vaga han tallat l’avinguda de la Diagonal de Barcelona a primera hora del matí. Reivindiquen una rebaixa del 30% de les taxes universitàries. Han baixat des de Palau Reial fins als Jardinets de Gràcia, on s’han trobat amb altres grups d’estudiants en vaga. Allà han llegit un manifest abans d’emprendre el camí cap a la plaça de la Universitat, on a les dotze comença una manifestació unitària de metges, professors, estudiants i bombers. 🔴 Tallem la Diagonal! Comencem la nostra ruta de la #Vaga29N cap a Jardinets de Gràcia! Seguim pagant, seguim lluitant! REBAIXA JA! 🔥 pic.twitter.com/dt0hJD7Lyt — SEPC Diagonal (@SEPC_Diagonal) November 29, 2018 Davant de la conselleria d’Economia, els estudiants han reclamat que el pressupost del 2019 inclogui la rebaixa de les taxes universitàries. Els manifestants han fet crits contra el vice-president Pere Aragonès i han encès bengales. Antiavalots dels Mossos d’Esquadra han blindat les portes de la conselleria. Els @mossos blinden la conselleria d'economia. @perearagones, dóna la cara i el teu compromís amb la rebaixa! pic.twitter.com/ulYlQO0TZW — SEPC (@SEPC_nacional) November 29, 2018 Tanmateix, aquesta no és l’única mobilització estudiantil d’avui. A la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB), els estudiants han tornat a blocar els accessos al campus. Segons que ha explicat la portaveu del Sindicat d’Estudiants dels Països Catalans (SEPC), Laia Casas, la previsió és que aquest dijous es repeteixi el seguiment massiu de la protesta que va registrar-se dimecres. Prop de tres-cents alumnes han passat la nit a la Facultat de Filosofia i Lletres i han tallat els principals accessos al recinte a primera hora del matí. Alhora, de nou han muntat barricades amb diferents elements de mobiliari a les entrades principals de les facultats. D’altra banda, els estudiants també s’ha mobilitzat a la Universitat Rovira i Virgili, on s’han fet piquets per evitar que es faci classe. El SEPC ha denunciat a Twitter que el rectorat ha permès l’entrada dels Mossos d’Esquadra al campus per desallotjar els estudiants en vaga. 🔴 ATENCIÓ! El rectorat de la @universitatURV dóna permís als @mossos per entrar a la universitat i intenten desallotjar el Campus Catalunya! Seguim en peu. Lluitem pel 30! pic.twitter.com/C2BF0hjtle — SEPC (@SEPC_nacional) November 29, 2018 A Girona, els estudiants que fan vaga han tancat els accessos de diverses facultats. ✊ Facultats tancades també a la UdG! Fins tenir la rebaixa, seguim lluitant! pic.twitter.com/kWHzB5NLvm — SEPC (@SEPC_nacional) November 29, 2018

Summary: Els estudiants en vaga tallen es dirigeixen a la plaça de la Universitat de Barcelona


Per increïble que sembli, entrats al segle XXI i al nostre país, encara hi ha moltes festes i tradicions en què les dones no poden participar i, si ho fan, no és de ple dret. En trobem un bon grapat d’exemples, en indrets i àmbits molt diversos de la cultura popular: els Diables de l’Arboç i els de Sant Quintí de Mediona són les dues úniques colles del Principat que no admeten dones; a les festes de Sant Joan a Ciutadella, amb 700 anys d’història, cap dona no ha format mai part de la cavalcada; i el Misteri d’Elx, l’escenificació i la interpretació dels cants es fa com a l’edat mitjana, quan les dones tenien prohibit de participar en representacions escèniques. També hi ha alguns casos que, amb un sistema normatiu enrevessat, posen esculls al fet que les dones tinguin un paper destacat en la festa. Per exemple, els Moros i Cristians d’Alcoi, que admeten dones a les filades però les releguen a un paper secundari. I quan aquestes dones malden per accedir a llocs de més categoria, com ara l’esquadra, es troben encara més entrebancs i incomprensió. És el cas d’Hermínia Blanquer, que va patir aquesta discriminació des de l’any 1998, quan va entrar a formar part de la filada dels Navarros. Finalment, l’any 2007, tipa de lluitar i del mal ambient, la va abandonar. Però no es va quedar de braços plegats: juntament amb altres alcoianes que havien patit una situació similar, va fundar l’associació Fonèvol, una entitat que treballa perquè les dones formin part de la festa de ple dret. Entrada del bàndol moro a les festes d’Alcoi. Blanquer explica que, des dels anys setanta, les dones han fet tasques d’acompanyament dins la festa. Això vol dir que porten un vestit diferent, paguen una quota menor i a les desfilades surten al final de tot, fora de l’esquadra principal. ‘El 1997 va entrar per primera vegada una dona en una filada. Jo ho vaig fer l’any següent i en aquell moment tot semblava indicar que, de mica en mica, la situació es normalitzaria. Però van sortir molts esculls’, recorda. Cada filada té les seves normes i n’hi ha moltes que, de manera directa o indirecta, frenen l’accés i l’ascens de les dones. Un dels esculls és l’accés a l’esquadra principal. Blanquer explica que no s’accepten esquadres mixtes i, per tant, han de ser formades només per homes o només per dones. Això és una forma de discriminació, perquè si en una filada hi ha poques dones, és molt complicar d’omplir-ne tota una esquadra, que és formada, pel cap baix, per tretze membres. Per tant, una dona ha d’esperar dècades que li toqui. I també pot ser que, quan finalment li toqui, ja no hi hagi prou dones a la seva filada per a formar-la. El fet de no formar part de l’esquadra no significa únicament tenir una categoria inferior, sinó que impedeix de participar en determinats actes de la festa, com ara la diana o l’alardo. ‘Aquest és un problema de fons a tots els pobles del País Valencià que fan festes de moros i cristians, però cada cas és diferent i ho han solucionat millor o pitjor. Però, definitivament, Alcoi és el lloc on la qüestió és més complicada’, explica Blanquer. I afegeix una dada: de les vint-i-vuit filades que hi ha Alcoi, encara n’hi ha deu que no admeten dones. Tot i això, és optimista i creu que des de l’any 2015 la situació ha millorat molt, ‘perquè hi ha hagut molta gent que ha vist que la festa no anava d’acord amb els temps’. Quan l’administració protegeix festes discriminatòries Una altra cara del mateix problema és que les institucions protegeixen aquesta mena de mostres discriminatòries. ‘Com pot ser que una festa que és discriminatòria sigui catalogada i preservada per l’administració?’, es demana Amadeu Carbó, activista cultural especialitzat en cultura popular. Catalogant-les com a Festa d’Interès Nacional o declarant-les Festa d’Interès Turístic, contribueixen a fossilitzar la discriminació. Aquest terme, el de ‘fossilització’, el fa servir l’antropòloga social Margaret Bullen, que recorda que ‘si la festa que es preserva és masclista o desigual, es quedarà així per sempre i serà molt difícil canviar-la’. És el cas de la festa de Sant Sebastià que es fa cada any al Pont de Suert, que va ser catalogada com a Festa d’Interès Nacional per la Generalitat de Catalunya l’any 2010. És gestionada per la confraria de Sant Sebastià, una entitat fundada al segle XVI i que només admet homes. De fet, els homes són els protagonistes indiscutibles de la festa, que consisteix en misses, processons i un seguit d’àpats rituals. Per normativa estatuària, el paper de les dones es limita a cuinar i servir el menjar. Un altre exemple encara més recent és el Ball de Cossiers de Montuïri, declarat Festa d’Interès Cultural pel Consell de Mallorca l’any passat. La comparsa la formen vuit homes: sis són els balladors anomenats cossiers, el setè representa el dimoni i el darrer fa el paper de dama. Durant la representació que es va fer l’agost passat, per Sant Bartomeu, diversos col·lectius de dones van reclamar que el grup canviés la reglamentació i es van veure samarretes amb el lema ‘Montuïreres i montuïrers, cossieres i cossiers’. Aquests col·lectius al·leguen que en altres poblacions de Mallorca on es fa el ball de cossiers sí que s’ha permès la presència de dones en la dansa. Per tot plegat, Carbó conclou que ‘l’administració ha de ser curosa en la catalogació de festes amb missatges i valors oposats’. La preservació de la tradició, una excusa per a no evolucionar? Evidentment, cada cas és singular i és complicat simplificar, però tots set exemples tenen un punt en comú: les entitats organitzadores s’escuden en la preservació estricta de la tradició. Per l’antropòloga social Margaret Bullen, aquest és l’argument número u perquè les coses no canviïn. ‘Els organitzadors sostenen que les coses sempre s’han fet així i que la tradició no es pot alterar perquè ells només en són uns mers transmissors. D’aquesta manera, la tradició, com que es remunta a un temps immemorial, és única i es converteix en sagrada’, explica. Però ella es mira les coses des d’una altra perspectiva i es decanta pel punt de vista del sociòleg i historiador Eric Hobsbawm, que defensa que tota tradició és inventada. ‘I com a invenció, és artificial i, per tant, es pot refer a cada moment. És més, aquestes festes tan sagrades segur que durant la seva llarga història s’han hagut de refer diverses vegades per continuar vives’, conclou. Per tant, això que la tradició no es pot canviar és un mite que cal fer caure. El món casteller i la festa dels Macips d’Arenys, dos casos reeixits de la relació entre les dones i la cultura popular A partir de la seva experiència en l’estudi de diverses festes i el paper que hi fa la dona, Bullen conclou que ‘les dones entren fàcilment i sense problemes a una activitat de caràcter tradicional quan, pel motiu que sigui, aquesta activitat deixa de ser interessant per als homes’. Per això, els casos en què sol haver-hi més conflicte són, sovint, les mostres que tenen una antiguitat, un renom, una singularitat o un interès especial. Un cas molt recent és el dels Manaies de Girona, que fa poc més d’un mes van votar en assemblea un canvi en els estatuts per a permetre la presència de dones en el maniple. Donant una ullada a aquesta demostració de Setmana Santa tan abundant a les comarques gironines, es poden trobar molts altres indrets on els manaies, sense tant de renom, fa dècades que tenen dones entre les files i en càrrecs superiors. Però hi ha molts més exemples. Un de molt reeixit és la incorporació de la dona al món casteller, que va començar l’any 1979 de la mà dels Minyons de Terrassa. Era una colla nova, formada sobretot per gent jove, nascuda lluny de l’àrea tradicional dels castells i en una època de forts canvis socials i eclosió de la cultura popular, i tothom hi entrava en igualtat de condicions. De mica en mica i de manera desigual, tot el món casteller els va anar seguint, fins i tot les agrupacions històriques. Segons un estudi del Centre de Prospectiva i Anàlisi dels Castells (CEPAC), la temporada passada les dones representaven un 40% del món casteller: són 5.200 d’un total de 13.000 castellers. Ara bé, de les 98 colles, només disset tenien una dona al capdavant i un 61% de dones amb càrrec eren joves i sense fills. Dones castelleres. Fotografia: Albert Salamé. Però la incorporació de la dona al món casteller no ha servit solament per a normalitzar el seu paper, sinó que ha aportat una innovació tècnica important: si una colla vol fer castells de gamma extra, necessita dones. La seva condició física, més baixa i prima que la d’un home, ha contribuït a alleugerir el pes de les construccions i, per això, a les colles els resulta més fàcil de fer castells de 9 i 10. Per tant, l’època daurada que viu actualment el món casteller, en què cada vegada es fan construccions més grans i espectaculars, hauria estat molt complicada sense la presència de dones. ‘La implicació de la dona en la cultura popular no tan sols fa més igualitàries les mostres sinó tothom qui les gaudeix’, explica Bullen. I afegeix que, moltes vegades, l’entrada de dones en una festa la sacseja de dalt a baix i aprofiten per renovar-la: es canvia l’organització, es fa més democràtica i es comencen a fer relectures de la tradició. Matisa que aquest fenomen no passa únicament amb les dones, sinó també amb l’entrada de gent jove. Un exemple on la combinació entre dones i joves va servir per a salvar una festa que anava de caiguda és la festa dels Macips d’Arenys de Mar. ‘L’entrada de les dones va ser clau per a tenir una festa dels Macips d’Arenys de Mar reeixida’, explica Roser Maresma. L’any 2005, un grup de joves del poble va fer pressió perquè les noies participessin activament en tots els moments de la festa. Els Macips és una festa votiva que es fa cada any en honor a Sant Roc i consisteix en diversos actes. La part més coneguda és el moment en què els macips, que vesteixen de blanc amb una faixa vermella, ruixen la gent del poble amb unes almorratxes plenes d’aigua perfumada. Les dones només hi podien participar fent el paper de captadores, però estava limitat perquè només n’hi havia una per a cada agrupació. Finalment, la junta va acabar cedint i des d’aleshores la xifra de noies que fan de macipes no ha parat de créixer. ‘Amb molt pocs anys, la xifra de dones sol·licitants es va disparar i actualment hi ha més del doble de macipes que de macips’, explica Maresma, que respon que sí que creu que les dones han salvat la festa, perquè estava estancada i l’entrada de macipes va ser un revulsiu. Però també matisa que no va ser només per això, perquè el problema de fons era la renovació de la junta encarregada de l’organització de la festa i de relleu generacional.

Summary: Dones i cultura popular, una revolució a mig fer


L’advocat que defensarà el jutge espanyol Pablo Llarena es diu Hakim Boularbah, té quaranta-cinc anys i treballa en un dels despatxos més ben establerts de Bèlgica, Liedekerke Wolters Waelbroeck Kirkpatrick. El bufet, fundat el 1965, té un exèrcit de 130 advocats i Hakim Boularbah va entrar-hi el 2003, quan tenia trenta anys. Sis anys més tard ja n’era soci. Boularbah és doctor en dret per la Universitat de Brussel·les (2007) i professor a la Universitat de Lieja. És especialitzat en dret civil, concretament en resolució de conflictes comercials (litigis entre bancs, empreses, etcètera) en l’àmbit internacional. Darrerament, per exemple, ha defensat els interessos d’una minera sud-africana contra els d’una de nord-americana. També s’ha especialitzat en arbitratge. I ha estat assessor legal del govern belga i de la Unió Europea, tal com es veu en la fitxa del seu bufet, en el seu perfil de Linkedin i en la fitxa de la Universitat de Lieja. Fonts de l’equip jurídic de Carles Puigdemont, que el tindran de rival, el qualifiquen de ‘molt bon advocat’. El diari belga La Libre va fer-ne aquest perfil, més de caràcter personal que no professional. Hi dibuixen un exemple d’ascensor social i expliquen que és fill d’un immigrant marroquí que va aterrar a Bèlgica el 1971, on es va casar, i divorciar, d’una valona feminista. El 1973, Hakim Boularbah naixia en un ambient humil de Schaarbeek, una de les dinou comunes de la Gran Brussel·les. Després del divorci dels pares, va viure amb la mare. Actualment manté la doble nacionalitat belga i marroquina. Boularbah va ser un estudiant mediocre fins que no arribà a la universitat, on va excel·lir cada any, tot i que va estudiar dret més ‘per casualitat’ que no per vocació. Segons el diari, sa mare va refusar en rodó que el fill estudiés en una escola alcorànica, com volia el pare. No és tampoc religiós. El diari explica algunes experiències de racisme que ha hagut de suportar durant la seva vida. ‘L’any 1991 només érem tres estudiants fills de la immigració. Avui, som molts més.’ Segons la fitxa del despatx on treballa, Pablo Llarena ha escollit un advocat que no parla castellà. Sí que parla francès, anglès i neerlandès . Del castellà, en té un domini passiu (l’entén més que no s’hi fa entendre), segons la fitxa del CEPANI, el centre belga per a l’arbitratge.

Summary: Qui és Hakim Boularbah, l’advocat belga que defensarà Pablo Llarena?


El Govern ha aprovat aquest dimarts definitivament el Pla Estratègic d’Acció Exterior i de Relacions amb la Unió Europea, que fixa les línies d’actuació de la Generalitat en matèria internacional durant el quadrienni 2015-2018. El document identifica i ordena els objectius polítics, operatius i instrumentals en relació amb l’acció exterior per tal d’assolir una major coordinació i coherència entre totes les iniciatives i accions exteriors que duen a terme les diferents unitats de la Generalitat. Amb l’aprovació d’avui, la Secretaria d’Afers Exteriors i de la Unió Europea, adscrita al Departament de la Presidència, començarà de forma immediata l’aplicació executiva del Pla. Aquest Pla, analitzat pel Govern el mes de maig passat, va ser validat dilluns passat pel Consell d’Acció Exterior i de Relacions amb la UE en la seva primera trobada constitutiva, que va ser encapçalada pel president Mas. Aquest ens, juntament amb el Pla aprovat, forma part de la Llei d’Acció Exterior i la seva opinió i consulta en relació amb els plans estratègics és preceptiva abans de la seva aprovació definitiva. Una trententa d’entitats, institucions i organitzacions formen part del Consell d’Acció Exterior. En conseqüència, durant els darrers mesos el document ha estat sotmès a consulta i s’hi han incorporat propostes sorgides de la participació d’entitats i organitzacions de la societat civil amb una activitat internacional, així com de les comunitats catalanes a l’exterior. En coherència amb la Llei d’Acció Exterior, el document reitera la vocació europeista i mediterrània de Catalunya, la necessitat de cercar el màxim consens en la presa de decisions i en el disseny de les estratègies generals de l’acció exterior, la voluntat de dotar-la de la màxima coherència transversal i la intenció de dotar-la de la màxima transparència. El Pla Estratègic d’Acció Exterior i de Relacions amb la UE 2015-2018 es concep com un instrument bàsic per ordenar, impulsar i reforçar la política d’acció exterior de la Generalitat. El text fixa quatre objectius estratègics, que són la promoció i la defensa de Catalunya a Europa i al món a través de la internacionalització de l’economia, la cultura i el coneixement del país; el reforçament de la vocació europeista i mediterrània de Catalunya i la defensa dels seus interessos davant les institucions d’àmbit europeu i mediterrani; la contribució als objectius globals generals: la pau, la seguretat col·lectiva, els drets humans, el desenvolupament sostenible, el multilateralisme i la justícia social, entre d’altres, i promoure una diplomàcia més moderna i eficaç, que doni suport i servei als catalans a l’exterior i els faciliti un major protagonisme. Aquests quatre objectius principals es desplegaran mitjançant 17 objectius operatius i 143 línies d’actuació, que es concretaran en les mesures que han de dur a terme els departaments del Govern, els ens i organismes adscrits o que en depenen. A nivell operatiu, l’acció exterior serà dotada de tres instruments sense els quals no seria possible l’execució correcta del Pla. En primer lloc, s’ampliaran i professionalitzaran les estructures governamentals de l’acció i el servei exterior de Catalunya. En segon lloc, es pretén reforçar el marc de relacions bilaterals de Catalunya amb països tercers i bastir aliances amb altres actors, xarxes i organismes internacionals. Finalment, es reforçarà la participació de Catalunya amb les institucions i els òrgans de la UE. El document també preveu crear mecanismes interns i externs de seguiment i avaluació, els quals anualment realitzaran informes d’execució, que analitzaran el grau d’assoliment d’un conjunt d’indicadors que reflecteixen els avenços en els objectius. Per exemple, un cop aprovat avui pel Govern, el document s’enviarà al Parlament de Catalunya perquè pugui ser debatut amb les forces polítiques amb representació a la Cambra catalana, que faran un seguiment del grau de compliment durant els quatre anys de vigència. Al final del període d’implementació del projecte es presentarà un informe final del Pla Estratègic d’Acció Exterior com a document d’anàlisi del compliment dels objectius estratègics definits. El document haurà de servir, a més, com a pas inicial de reflexió per a la definició del següent pla quadriennal per al període 2019-2022.

Summary: El govern aprova el pla estratègic d’acció exterior per a promoure i defensar Catalunya al món


‘Les Falles encara no han fet la Transició i ara és el moment de fer-la’. Són paraules Gil-Manuel Hernández, sociòleg i director del Museu Faller de la mà de Pere Fuset, regidor de Cultura Festiva. No són paraules casuals ni tretes de context. L’arribada de Compromís a l’Ajuntament de València i de Fuset com a nou regidor responsable de la festa més gran de la ciutat presagiava convulsions al si de les Falles, car són unes festes que, en paraules d’Hernández, ‘han estat domesticades, estructurades i instrumentalitzades durant setanta anys per la dreta, des del franquisme fins al Partit Popular, absorbint-ne rituals i maneres de fer, creant una mena de xarxa clientelar i arribant a generar el refús de certs sectors intel·lectuals i d’una part de l’esquerra valenciana’. De fet, el mateix regidor Fuset explicava fa pocs dies en una entrevista a La Vanguardia que l’esquerra havia estat expulsada de les Falles, però criticava que alhora aquesta mateixa esquerra havia optat per abandonar-les durant anys, menystenint-les i deixant que fossin controlades pel poder. I explicitava la voluntat i el repte de dignificar la festa, de renovar-la i de fer que recuperés el seu origen popular, subversiu i satíric, desvinculant-la del control polític i ideològic que ha patit durant dècades. Però fins a quin punt són renovables les Falles? Darrerament s’ha sentit dir a València, sobretot en determinats sectors joves vinculats als moviments socials i de base, que unes altres Falles són possibles. Però el repte no és pas fàcil, com demostren reaccions furibundes dels sectors fallers més conservadors o de determinada premsa espanyola davant els canvis que l’ajuntament ha anunciat i en alguns casos ja ha introduït a la celebració. ‘Enguany han estat canvis simbòlics i gestuals, no s’ha fet cap canvi realment estructural, tenim un programa progressiu de tres anys’, explica Hernández, que d’altra banda és autor d’una tesi doctoral sobre la transformació i la utilització de les Falles durant el franquisme. Una utilització política que, com explica ell mateix, encara perdura, i que no es pot revertir d’un dia per l’altre. Per Hernández no es tracta tant de ‘renovar’ les Falles, sinó de ‘recuperar-les’. De fet, a la pregunta de si unes altres Falles són possibles, respon que sí, però que ‘no són unes altres Falles, sinó les originals, les Falles silenciades, les Falles que mai han deixat d’estar, però que ara volen ocupar el lloc que es mereixen’. Per Hernández, cada vegada són més les Falles que es desmarquen dels vicis heredats del franquisme, que fugen de l’autocensura i opten per una nova estètica, ‘assimilant-se així i cada volta més a la societat valenciana real’. I considera que una part de l’embrió del futur de les Falles i de la seva recuperació es troba també en les anomenades Falles alternatives, que sovint no participen de l’estructura oficial de les Falles, però que en canvi poden servir d’inspiració i que mantenen l’esperit original de la festa: transgressor, subversiu, carnavalesc, popular, de barri i lluny de tota submissió a cap xarxa clientelar creada des del poder. Na Jordana, o com canviar les Falles des de dins Però si una Falla s’ha mantingut ferma i coherent vers l’esperit i el compromís original de la festa és la Falla Na Jordana, que d’altra banda enguany s’ha endut el primer premi de la Falleta infantil. ‘Estem acostumats a lluitar contra corrent, perquè nosaltres hem volgut des de fa molts anys canviar les Falles des de dins, i ara per primera volta sembla que els vents bufen a favor’, explica Vicent Borrego, vice-president de la Falla Na Jordana. Borrego aplaudeix el camí emprès pel govern municipal però avisa que ‘el món faller no es pot canviar en dos dies; nosaltres estem convençuts i compromesos amb la llengua, la festa i el seu vessant cultural i satíric, però entenem que no siga fàcil renovar les estructures i els rituals de dècades’. Per Borrego, Na Jordana, durant anys, no ha fet més que ‘preservar i cuidar la festa original des de dins’, una tasca reconeguda per bona part del valencianisme progressista. Falles sí, Falles no Això sí, encara són molts els valencians que any rere any s’escapen de la ciutat durant les Falles, ja sigui pels problemes de mobilitat que generen –es tallen durant dies carrers i artèries de la ciutat–, o perquè identifiquen la festa amb uns valors conservadors que no els pertanyen i dels quals no volen participar. ‘Fallers i antifallers és una forma més de la radical divisió de la nostra trista societat’, explicava Jesús Peris, actual president de l’Assocació d’Estudis Fallers, en un article titulat, no de manera casual i sense amagar una certa voluntat provocadora, ‘Filòleg, d’esquerres, faller i sentimental’. Es va publicar, tampoc sense polèmica, el 2014, un any abans del ‘caloret’ de Rita Barberà i un any i alguns mesos abans de canvi de govern a l’ajuntament de València. Aleshores, i encara ara, aquesta triple condició (faller, filòleg i d’esquerres) no era, com explica el mateix Peris, ‘ni habitual ni massa motiu per sentir-se’n orgullós’. Era, més aviat, motiu de sospita. I fins i tot calia, a vegades, amagar-se’n. És possible, per tant, ser faller i d’esquerres alhora i sense vergonya? Per Peris, lògicament, sí. I tant per al govern municipal com per al de la Generalitat també. No en va, Mònica Oltra va acudir abans d’ahir a la conferència de premsa posterior al ple de l’executiu amb el mocador i el pentinat de fallera com a signe de normalitat. Mónica Oltra, muy “fallera” en la rueda de prensa tras la reunión del Consell https://t.co/5ByodqNUhT pic.twitter.com/7bQ6rJGHy3 — AntonioRuizValdivia (@arvaldivia) 16 de març de 2016 Per Hernàndez aquest és també un repte per al govern i per a Pere Fuset i del que es tracta és ‘treure la caspa a les Falles i de fer veure a tothom que és un benefici i que és efectivament possible’. I afegeix: ‘és molt legítim ser antifallerista, però no voldríem que fos només per motius polítics o ideològics’. De fet, les molèsties causades als veïns per la mobilitat o per les festes i verbenes de matinada són també arguments recorrents entre els contraris a la festa. El sociòleg i músic Rafa Xambó, ho expressava així aquesta setmana al seu compte de Twitter: Té algun sentit començar una verbena amb discomòbil, a la 1 de la matinada? Patraix, València, ara mateix. Absolutisme faller. — Rafa Xambó (@RafaXambo) 16 de març de 2016 Hernàndez, en canvi, sense menystenir les crítiques, considera que l’ocupació dels carrers per part de les Falles, ‘si es fa de manera ordenada i causant les mínimes molèsties, pot ser entesa també com una recuperació de l’espai públic per part del poble, com una forma de construcció de teixit social entre veïns que s’apleguen per dinar, sopar i celebrar plegats’. El cert és que enguany, respecte els anys anteriors, s’ha reduït el nombre de dies en què determinats carrers han estat tallats, cosa que, d’altra banda, ha estat també un dels motius de pugna entre el govern municipal i alguns dels sectors més conservadors del món faller, que consideraven que hi ha hagut poc temps per a muntar alguns escenaris. Intent de revifar la Batalla de València? ‘Si des de l’ajuntament, al qual estem reglamentàriament lligats, se’ns margina o no se’ns torna aquest cabdal de riquesa que els fallers aportem a la ciutat, alguna cosa falla. No em refereixo als diners, sinó a col·laborar amb les falles i a deixar-nos complir el ritual de la festa amb respecte i col·laboració amb la resta de ciutadans. La Interagrupació es mereix un respecte i si algú es pensa que està per damunt del bé i del mal rebrà de les Falles el mateix tractament, ja sigui indiferència, amistat o col·laboració. I si és menyspreu el que rebem, els fallers sabran perfectament el que han de fer’. Són paraules del president de la Interagrupació de Falles, Jesús Hernández Motes, en el discurs que va fer el passat 4 de desembre en el lliurament dels premis Pepe Monforte. I són només una mostra de la reacció d’una part del món faller contra el govern municipal. El cas és que d’ençà que Compromís i Fuset en particular van agafar les regnes de l’organització de la festa no han faltat les crítiques i fins i tot amenaces per part d’alguns representants de les estructures falleres més conservadores, que acusen el nou govern de pancatalanista. Sense anar més lluny, l’assemblea de presidents de les agrupacions del passat 22 de desembre va acabar amb una forta discussió arran d’una absurda polèmica sobre si uns poemes escrits en ortografia no oficial podien incloure’s en el llibret oficial de les Falles. ‘Era només una excusa per a l’enfrontament’, explica Peris, que en aquest article del mes de gener passat recorda aquesta assemblea i enumera els insults i agressions dels que ell mateix ha objecte. Però les crítiques també han arribat, més recentement, per part de premsa espanyola. El diari ABC publicava el passat 7 de març un article titulat ‘La Generalitat de Catalunya inclou les Falles de València entre “la cultura popular catalana”’ en què s’alarmava per una informació sobre cultura popular del portal Gencat.cat que diu, literalment: ‘Es fan fogueres per Sant Pau, Sant Sebastià, Sant Blai o Santa Àgueda i en altres celebracions fins que, al final del Carnaval, la crema del Carnestoltes assenyala la fi del període i purifica la comunitat dels pecats i els excessos comesos durant aquelles diades. Aquest mateix sentit el comparteixen les fogueres de final de l’hivern, quan es crema la representació satiritzada del mal comú, a les falles valencianes per Sant Josep’. En el mateix article, el diari mostrava indignació per l’ús de la denominació de ‘País Valencià’ enlloc de ‘Comunitat Valenciana’ i, l’endemà, exigia explicacions tant al govern valencià presidit per Ximo Puig com al govern municipal de Joan Ribó. El diari El País, dies més tard, també alimentava la polèmica fent-se ressò en aquest article de l’etiqueta a Twitter #LasFallasSonValencianas. Per Hernàndez, es tracta ‘d’intents fallits per a fer revifar la batalla de València perquè les Falles han de fer ara, finalment, la Transició i la regeneració democràtiques’. ‘Criden molt però tenen molt poc d’impacte en el món faller de base’, diu Peris, que d’altra banda recorda que el càrrec de president de la interagrupació fallera ha estat sempre envoltat de polèmica: els darrers tres presidents, Fèlix Crespo, Francisco Lledó i Alfonso Grau, són tots encausats per casos de corrupció i vinculats de manera estreta a l’ex-batllessa de la ciutat Rita Barberà. Objectiu, patrimoni de la Humanitat per la UNESCO Tot amb tot, les mesures aplicades per Fuset han estat menys de les inicialment anunciades –el govern ha explicat que han de ser progressives amb el pas dels anys– i alhora menys polèmiques del que els sectors més conservadors vaticinaven. Un dels gestos més visibles i significatius ha estat l’obertura als ciutadans del balcó de l’ajuntament: per sorteig, gairebé dos-cents veïns hauran pogut gaudir dels espectacles pirotècnics al costat de les falleres majors des d’aquest balcó, que durant els vint-i-quatre anys de govern de Rita Barberà havia estat reservat a convidats especials. També ha canviat la banda sonora als instants previs a les mascletades. A més dels pasdobles fallers tradicionals, s’hi han pogut sentir cançons d’artistes valencians contemporanis com Pau Alabajos, Obrint Pas, Miquel Gil, Aspencat i fins i tot una versió roquera i en valencià de l’himne ‘València en Falles’, adaptada per a l’ocasió per Bajoqueta Rock. I tot i que la presència del valencià ha estat més evident que en cap les celebracions dels últims anys, Fuset no ha estat capaç de resoldre enguany el conflicte lingüístic i ortogràfic. Sense anar més lluny, s’han acabat incloent al llibret oficial els versos en ortografia no normativa i l’associació blavera Lo Rat Penat ha continuat rebent ajudes públiques per al concurs de Llibrets de Falles. Fuset justifica dient: ‘volíem evitar que aquest petit conflicte tapés tota la gestió i vam decidir fer aquesta excepció’. I afegeix: ‘Com a president de la Junta Central Fallera parlo en valencià en les assemblees, molta gent que abans parlava en castellà, ara també ho fa en valencià (…). És una normalitat que poques vegades arriba als titulars’. Per a Fuset, d’altra banda, el procés de dignificació de la festa passa forçosament per al reconeixement enguany de les Falles com a Patrimoni Immaterial de la Humanitat de la Unesco, un objectiu que el món faller ha aplaudit i s’ha fet seu sense fissures. Amb l’etiqueta #fallesUNESCO són moltes falles i els fallers que ho han volgut promocionar als respectius comptes de Twitter i Facebook, com el mateix Fuset: Hi @UNESCO. We are ready! 😉 #fallesUNESCO pic.twitter.com/dxf8alEBxb — Pere Fuset (@perefuset) 13 de març de 2016 No és la primera vegada que les Falles aspiren a aquest reconeixement. L’any passat no ho van aconseguir perquè l’estat espanyol va acabar renunciant a la candidatura valenciana en virtut d’una festivitat cordovesa per l’obligació de la UNESCO d’acceptar, com a màxim, una candidatura per estat. Si que ho van aconseguir, en canvi, les falles del Pirineu a través d’una candidatura andorrana que aplegava trenta-quatre pobles de l’estat francès, disset del Principat, nou d’aragonesos i tres d’andorrans.

Summary: Unes altres Falles són possibles?


El PDECat també fa el pas i demà presentarà una esmena a la totalitat contra el pressupost espanyol. Si Pedro Sánchez no mou fitxa aquests dies, ERC i el PDECat li tombaran la tramitació dels comptes. El partit de David Bonvehí ha ratificat la decisió de presentar l’esmena després d’una reunió PDECat-JxCat, amb Carles Puigdemont (connectat per videoconferència), Quim Torra, alguns consellers, diputats al parlament i al congrés espanyol i senadors. No s’ha complert la condició mínima que el PDECat havia acordat que era necessària per a facilitar la tramitació del pressupost de Sánchez: la constitució d’una taula de diàleg bilateral amb un mediador independent que certifiqui els acords i els incompliments dels compromisos. Aquest va ser el comú denominador que va fer tancar files al PDECat, amb la direcció dividida entre els partidaris d’acostar posicions a Sánchez i els qui creuen que s’ha d’encarir el preu de qualsevol suport. La van pactar en la reunió que la direcció del partit va fer amb Puigdemont a Waterloo a mitjan gener. El portaveu del PDECat al congrés, Carles Campuzano, ha constatat que l’oferta del PSOE és lluny d’allò que demanaven. La reunió s’ha fet a la cambra catalana, després del ple. A diferència d’ERC, que va presentar l’esmena dimarts, el PDECat ha exhaurit el termini per a fer-ho, que s’acaba demà a les dues del migdia. Preveu de presentar l’esmena a les dotze. El debat a la totalitat del pressupost començarà dimarts, el primer dia del judici contra el procés. Les esmenes es podran retirar fins minuts abans de la votació, que es farà dimecres, però el començament del judici complica encara més l’entesa entre els independentistes i el PSOE. Durant aquests últims dies, els governs català i espanyol han negociat la constitució d’una taula de diàleg de partits amb un relator independent, però discrepen en qüestions fonamentals, tant de forma com de fons, que fan difícil cap acord aquests dies vinents. El govern català pretén que aquesta taula de partits aplegui JxCat, ERC, el PSOE i Podem i que s’hi abordi el dret d’autodeterminació i la situació dels represaliats. El govern espanyol, en canvi, circumscriu aquesta taula a l’àmbit català, on ja funciona l’anomenat espai de diàleg, i restringeix les negociacions al marc de la legalitat constitucional espanyola. Durant la reunió en què el PDECat i JxCat han pres la decisió definitiva, la consellera de la Presidència, Elsa Artadi, ha informat de l’estat de les negociacions amb la vice-presidenta espanyola, Carmen Calvo. Unes converses en què en alguns moments semblava que eren més a prop que no són ara, segons que ha constatat Campuzano. L’actitud actual dels socialistes espanyols els fa pensar, ha dit, que potser no volen realment que es tramitin els comptes. Campuzano ha demanat al PSOE que no cedeixi a la pressió de Cs i del PP. ‘És la millor garantia perquè la dreta pugui governar Espanya’, ha pronosticat. En canvi, l’ha instat a mantenir el reconeixement del caràcter polític del conflicte i a recuperar l’aliança de la moció de censura amb què van expulsar Mariano Rajoy de la Moncloa. Pel que fa al PDECat, internament és important que la confirmació de l’esmena l’hagi feta Campuzano. A més de ser el portaveu del PDECat al congrés espanyol, és un dels diputats del partit més partidaris de negociar amb els socialistes espanyols. L’immobilisme de Sánchez no ha facilitat l’acostament, tot i que mantenen la porta oberta fins a l’últim moment per a unir posicions.

Summary: El PDECat s’afegeix a ERC en el rebuig del pressupost i Sánchez no el podrà aprovar


Almenys dues persones han mort i una quarantena han resultat ferides durant les càrregues policíaques que s’han produït avui contra diversos manifestants a dos ponts de Bagdad, en el marc l’onada de protestes que s’estan portant a terme al país. La policia ha disparat gas pebre contra els manifestants i n’ha mort almenys dos quan han estat abatuts per l’impacte dels pots al cap, segons fonts mèdiques i de seguretat. Un dels manifestants ha mort prop del pont Sinak, mentre que l’altre ha perdut la vida als voltants del pont Ahrar, d’acord amb la policia. Pel que fa als ferits, les fonts mèdiques han detallat que alguns mostren ferides per munició real, tot i que també hi ha ferits per bales de goma i gasos lacrimògens. Més de tres-centes persones s’han mort d’ençà del mes d’octubre, quan van començar les protestes més importants contra el govern iraquià d’ençà de la caiguda de Saddam Hussein el 2003. Els iraquians es manifesten contra una elit governant que consideren corrupta mentre la crisi econòmica castiga la població, amb serveis públics deficients i nivells alts d’atur.

Summary: Dos morts i quaranta ferits en les protestes a Bagdad


Unes cinc-centes persones han participat en les quatre marxes grogues organitzades avui i que han acabat a la Plaça U d’octubre de Girona. Els manifestants, equipats amb banderes estelades i pancartes, han cridat en favor de la llibertat dels presos polítics i per la independència. Les quatre marxes han sortit de diferents pobles propers a Girona. En concret, una ho ha fet de Celrà (Gironès) amb el seu batlle, Dani Cornellà, i una seixantena de persones. La resta han vingut de Palol de Revardit (Pla de l’Estany), Sarrià de Ter (Gironès) i Vilabrareix (Gironès). Un cop han arribat a Girona s’ha llegit un manifest en contra de la repressió de l’estat espanyol. La setmana passada es va fer un acte similar a la Garrotxa.

Summary: Quatre marxes es troben a la Plaça U d’Octubre de Girona per reclamar la fi de la repressió


El jutge de l’audiència espanyola José de la Mata ha arxivat la causa relativa al llapis de memòria i ha demanat d’investigar l’ex-director de la policia espanyola Eugenio Pino i l’ex-inspector en cap Bonifacio Díez Sevillano pels delictes de prevaricació, fals testimoni i frau processal. De la Mata considera que el llapis de memòria va ser obtingut de forma il·lícita i ni Pino ni Sevillano n’han pogut acreditar l’origen. És per això que ha demanat que aquesta informació s’expulsi del sumari del cas Pujol. El magistrat recalca que amb aquesta decisió no s’intenta protegir un presumpte delinqüent, en aquest cas la família Pujol, sinó deixar clar als poders públics i als agents de seguretat que és prohibit fer trampes. En aquest sentit, De la Mata ha demanat al ministeri d’Interior espanyol que prengui mesures disciplinàries en relació a Pino i Díez Sevillano.

Summary: El jutge demana d’investigar Eugenio Pino pel llapis de memòria del cas Pujol