Jaume Alonso-Cuevillas (1961) és un dels advocats del procés. Actualment porta els casos de Carles Puigdemont, Lluís Puig i Clara Ponsatí, tots tres a l’exili. Però aquesta entrevista se centra més en la figura del lletrat que no pas en la dels seus clients. Així, ens assabentem que Alonso-Cuevillas ve d’una nissaga d’advocats, que defensar la junta de Joan Laporta el va marcar tant que va estudiar econòmiques a cinquanta anys, i que no tanca la porta a un futur dedicat a la política. Ràpid de cap, Alonso-Cuevillas rep VilaWeb al seu despatx barceloní i afirma que últimament té més clients de perfil unionista que republicà. I n’explica el perquè. —A què es dedicaven els vostres pares? —El meu pare era un advocat que venia d’una família de metges. Metges que volien que ell també ho fos. Però el meu pare no suportava la sang, es veu que es marejava. Ell volia ser filòsof, i se sabia poesies del segle d’or de memòria. Pàgines i pàgines. Un intel·lectual. Però li van dir ‘nen, amb això no et guanyaràs la vida.’ Llavors van pactar de fer dret. I el seu únic germà (en tenia un altre que es va morir de nen) va fer dret, també. I dels quatre fills que va tenir el meu pare, tots tres barons hem fet dret. Hem acabat essent una nissaga jurídica. El meu germà gran va ser el notari més jove de la història d’Espanya. I crec que encara ningú no l’ha superat. El mitjà és el president de la mútua actual dels advocats. I el fill gran del meu germà és el número u de la seva promoció. Tots hem fet dret, menys la noia. —Què va fer la noia? —La noia és la meva germana i es va morir ara al setembre, i ella sí que va estudiar filosofia. Va agafar l’època bohèmia, va voltar el món, i va acabar parlant vuit idiomes o nou. Unes quantes filologies, va estudiar. Era germana gran meva, que jo sóc el quart, el petit. —I la mare, a què es dedicava? —Mestressa de casa, però pintava. La mare pintava abstracte. Era molt moderna. Tocava el piano, l’orgue electrònic i un sintetitzador. Ma mare era un personatge curiós. Família de Lloret, avi amb fàbrica tèxtil i alcalde de Lloret durant la guerra. Es va arruïnar quan va entrar el niló. Tenen un humor molt peculiar, a can Sayrol. Ma mare el tenia. I no li quadrava gens l’aspecte físic de dona burgeseta i el seu humor. Quan em vaig casar amb la meva primera dona em va regalar un quadre abstracte, on es veia clarament un negre amb una blanca. Tenia els seus punts. —Per què vau estudiar dret, vós? —Crec que mai n’he tingut cap dubte, fora de l’edat que vols ser bisbe, bomber o policia. Sempre vaig tenir-ho clar. A casa parlàvem de dret a l’hora de dinar, sopar i berenar. El Víctor Amela i jo som companys de pupitre. Escolapis de Diputació. I em va fer una contra en què explicava que jo a tercer o quart de primària ja deia que volia ser advocat. —Éreu un estudiant amb bones notes? —Tinc molt bona memòria i el graduat escolar el tinc amb matrícules. Després, més irregular. A la carrera, de les vint-i-cinc assignatures, en tinc tretze amb matrícula i dotze amb aprovats i notables. —Impressiona el vostre vessant de professor. —Fa trenta-cinc anys que faig classe de dret processal a la Universitat de Barcelona. Començo l’any 1984 i avui encara en faig. Però també he fet màsters i cursos. Aquest és el meu currículum. vuit-centes planes. —I escolteu, per què sou professor i expert en dret processal? No és molt pesat? Quants dies teniu per a presentar recurs, i a on, a quina sala toca aquest cas, quins jutges de guàrdia poden tocar, etc. Tot això no és molt gris? La burocràcia del dret? —’El dret del dret’, que en diuen. És molt més que això. Jo faig processal per culpa d’un gran professor de processal, Serra Domínguez. La vocació era de dret civil. Però amb la professora que vaig tenir, una actual magistrada del Tribunal Constitucional, no m’hi vaig entendre. I això que les famílies es coneixien. Encarna Roca. I vaig canviar a processal, cosa que em permet també de tocar el dret penal, que m’agrada. I fent civil m’ho perdia. —Es guanyen casos, amb processal? —Tècnicament és més correcte de dir que amb el processal no es guanyen casos, però que no se’n perden gaires. Per tant, no és que en guanyi gaires. En perdo pocs. —Quins casos us han marcat la carrera, més enllà de l’actual? —Avui hem tingut una sentència fantàstica d’un divorci. Un noi casat, amb filla petita, que veu com la dona s’emporta la criatura sense permís, i a viure fora. La nena té quatre anys i n’hem aconseguit la custòdia per al pare. Quan tens una sentència com aquesta, és maca. Perquè clarament era un cas injust. Fa poc vaig aconseguir de deslliurar de la presó un home acusat de parricidi, d’haver intentat matar la seva mare. I no ho havia fet. També vaig aconseguir l’absolució de tota la junta del Barça en la demanda que els va posar Sandro Rosell en contra seva. Hi vaig entrar via Magda Oranich i un advocat de Xavier Begués, i al final anàvem tots coordinats. Sandro Rosell els demanava quaranta-sis milions d’euros. Si no haguéssim arribat a guanyar, els hauria enfonsat la vida. De fet, recordo que a Magda Oranich li van haver de fer operació a cor obert de l’ensurt que va rebre. Quaranta-sis milions d’euros? Els enviava a tots a la ruïna, el Rosell. Doncs vam guanyar. Aquell cas em va marcar molt. I és el que va accentuar el meu interès per estudiar economia. De fet, un dels motius principals per a posar-m’hi a fons. Volia entendre-ho bé, sobretot comptabilitat. —I a cinquanta anys, el professor Alonso-Cuevillas, es posa a estudiar econòmiques. —Sí. A cinquanta anys em vaig posar a estudiar econòmiques. Tot matrícules. Va ser un desafiament intel·lectual. El primer dia de classe el professor et donava quatre o cinc llibres per a llegir i me n’anava a la llibreria Marcial Pons, els comprava i me’ls llegia tots. L’economia t’ajuda a entendre per què no funciona el món. He publicat un llibre d’economia. Tinc un premi d’economia. I ara, abans no comencés tot això, era a punt de fer la tesi, amb l’Oriol Amat, que la dirigia. Volia fer-la sobre l’eficiència i la transparència del sistema judicial espanyol, que és la meva tesi de dret, però des del punt de vista econòmic. —Durant anys vau ser degà del col·legi d’advocats. Diuen que un havia de ser proconvergent o prosocialista per a accedir al càrrec. Vós, què éreu? —No. No anava així. Quan m’hi vaig presentar jo era molt independent. I vaig acabar barallat amb tots. Jo tenia el tripartit d’esquerres a l’ajuntament. A la Generalitat, Convergència, amb justícia per a Unió. I a l’estat, PP. Vaig haver de bregar amb tots. Jo venia dels advocats joves, molt transversals. No vaig cometre els errors dels altres, que anaven a veure els partits i els donaven cafeteres perquè algú el col·loqués a la junta. Jo al meu equip vaig buscar bons professionals, i els qui eren afins als partits, em servien d’interlocutors. Res de partidismes. —D’independentista, us en feu, i per què? —A Catalunya hi ha tres terços: un d’independentista, un d’espanyolista, i un d’autonomista. Jo segurament era dels autonomistes. Però veus que el discurs del ‘escolta, Espanya’ és impossible. Tots l’hem intentat: Pujol, Mas, Maragall, i jo, a l’advocacia i el col·legi, doncs també. Recordo molts viatges a Madrid en què tornava indignat. No hi ha manera. És una altra manera de ser. Ells són latifundistes. I nosaltres minifundistes. I això marca tendència. Ells tenen economia especulativa. I nosaltres, productiva. —Com us canvia el cas actual, el del procés? Veieu el dret igual? —Com a gran coneixedor del món processal, no em vénen de nou les mancances de la justícia. Me les sé. A l’any hi ha unes vuit o nou reparacions per mal funcionament de la justícia sobre un milió de casos. Et ben juro que n’hi ha molts més. També sabia la força que té la fiscalia, que és la força més immune que hi ha. En sóc conscient. Un amic em deia que aquest país canviarà el dia que un fiscal entri a la presó. Hi han entrat jutges, banquers, polítics. Però cap fiscal. —Esteu d’acord amb el vostre amic? —No ho sé. O no sé si ho vull dir. Però sí que m’ha sorprès en aquest cas que sigui tot el sistema, no solament la fiscalia, amb la seva immunitat, qui hagi anat acceptat el relat de manera acrítica i traspassant totes les barreres imaginables. Quan veus que és tot el sistema, i no tan sols la fiscalia… En fi. —Com entreu a ser advocat del govern? —El 7 de setembre em truca el cap del gabinet jurídic del govern. —Ex-alumne vostre? —Doncs sí, Francesc Esteve. I cinc dies després, el 12, vaig a reunió de govern, a la sala de la taula rodona. I quan arriben els funcionaris del TSJ a notificar unes querelles, un dels funcionaris havia estat ex-alumne meu, també. I quedo molt bé, tu. ‘Aquest coneix del general a la tropa. Ha ha!’ ‘I els altres, on són els altres consellers’, pregunto? S’obre una porta i apareix d’allà darrere la figura del Carles Mundó. Va ser tot un número, aquell dia. Al final ens repartim els clients i, als meus, els treuen de la causa. Puigdemont, Puig i Ponsatí, tots a l’exili. I de retruc em treuen a mi de la causa. —Gonzalo Boye i vós vau entendre que el judici era polític molt abans que la resta d’advocats. Per què? —Minut u, al primer moment, sense cap dubte. Boye ho té molt clar. Jo ho tinc molt clar. Salellas, tan clar que n’ha fet un llibre que et recomano moltíssim. Jo acuso. No n’hi ha cap dubte. Imputen fets que no són delictes. És evident. Jo crec que no hi ha cap més enfocament que una defensa política. La defensa tècnica és jugar un partit que no existeix. Això no és un procés jurídic, és un procés polític. Té la definició de manual del gran teòric del procés polític. Jacques Vergès –advocat dels algerians i l’EFLN, del maig de 1968–, ‘Estratègia judicial en els processos polítics‘. Aquest és el llibre. I el mateix Benet Salellas el cita. —No hi sereu, al judici? —No. Em van expulsar de la causa, com he dit. Però jo d’entrada m’he ofert, si cal, per fer fotocòpies. I hi he continuat col·laborant. A TV3 farem un seguiment a la tarda i al vespre. Faré de traductor, diguem, perquè un judici polític tant es defensa dins la sala com fora. Jo ara mateix faig advocat del procés, parlant amb tu. A Alemanya, a nosaltres ens van recomanar un advocat d’aquests dedicats a la premsa, que estava especialitzat en crisis d’empreses: fallides, productes defectuosos, expedients de regulació. I va i ens diu: ‘Normalment cobro 600 euros l’hora. Però com que la qüestió m’interessa ho deixaré per 400.’ Sort que després encara ho vam rebaixar. Però vaig fer una piulada: ‘De gran vull ser advocat a Alemanya!’ Hi ha moltes maneres d’ajudar. Nosaltres ara preparem un dossier sobre el nomenament de Llarena com a instructor, que ja hem pogut corroborar que és irregular. Hem fet la feinada de mirar tots els BOE, tots els nomenaments dels instructors. Una feina de boigs. —Si això es demostrés, hauria de caure la causa? —La causa ja hauria d’haver caigut fa molt de temps. I per motius tan o més forts que aquests, l’haurien d’haver fet caure. —Quants anys calculeu que tindran de presó, els presos polítics? —Suposo que el Suprem rebaixarà una mica les peticions de fiscalia. ‘Potser no és rebel·lió’, diran, ‘sinó sedició’, i entre una cosa i l’altra calculo que els condemnaran entre vuit i dotze anys. —I anirem a Estrasburg. —No. Primer al Tribunal Constitucional. Quatre o cinc anys, trigarem allà. I després a Estrasburg. Però la reforma del 2015 diu que una sentència condemnatòria d’Estrasburg dóna dret de revisar la sentència. No de res més. Per tant, potser diuen ‘veniu al Tribunal Suprem, un altre cop, a demanar que deixem sense efecte la sentència anterior.’ I encara podrien ser més perversos i, si Estrasburg digués que la instrucció no és correcte, podrien dir ‘doncs tornem-hi.’ Comencem a instruir una altra vegada. I judici una altra vegada. Mira. Estrasburg serà una bufetada moral. Però la solució serà política. No ens enganyem. —I si Estrasburg no tan sols assenyala errors que cal revisar, sinó que diu directament ‘allibereu-los immediatament’, ho han de fer? —Sí. —No ho tinc clar. Segur? —Sí. És vinculant. Però al final això serà d’una gran importància per als presos. Però Estrasburg tampoc no ens donarà la República. La solució vindrà per unes altres vies. La solució vindrà perquè s’haurà d’imposar un referèndum a Espanya. I això vindrà de fora i per la via política. Cal crear les condicions perquè s’imposi un referèndum a Espanya. Perquè Espanya sense més ni més no l’acceptarà mai. —Un ocellet m’ha dit que potser us veurem de candidat a les eleccions europees. —A mi m’ha arribat, també. —Haha! Us agradaria? —De política, ja en faig. I una mica inquietud política, en tinc. I això és una causa política. I defensar la causa política abasta tots els fronts. Cal fer una feina dins la sala que no em deixen fer. Jo ara fa molts mesos que faig la feina mediàtica, que és important. I vaig pels pobles. Per tant, jo estic disposat a tot, a qualsevol cosa que contribueixi a defensar la causa. El meu nom havia sonat per a l’Ajuntament de Barcelona. I la veritat, aquí sí que no sé què hi puc fer. —En canvi, sí que us hi veieu, d’eurodiputat. —Si al final sortís una proposta, i fos per a defensar la causa, sí. —I us hi presentaríeu amb la Crida? —És que no se sap qui hi va. El Campdepadrós diu que és una Crida als de Junts pel Sí per anar a Junts per Catalunya. No ho sé. No ho sabem, tu. —Alonso-Cuevillas, eurodiputat. No us fa por que el pes dels advocats sigui tan gran? Com el d’Aanwar. —Ho veurem, ho veurem. Ell pensa que té davant un estat democràtic. I no en tenim cap. Tu et penses que els importa que suggerim d’abandonar el tribunal? Si els advocats hi renunciéssim, els fotrien ofici. I tan amples. Hem d’anar allà i convertir el judici en una plataforma. Hem d’anar al judici a acusar l’estat de demofòbia. Això sí. —La figura del Puigdemont us deu haver atrapat una mica. —Doncs sí. El primer dia que me’l trobo a Bèlgica, el recordaré. És tal qual ho descriuen a ‘Polònia’. És ell tancat al seu llit, en un residència a Lovaina. Una coseta modesteta, un escriptori enganxat a la paret i el president assegut al seu llit. I jo a la cadireta. Quatre dies feia que el teníem al Palau de la Generalitat. Doncs a Lovaina ell despatxant en un llit i jo en cadireta. Puigdemont és molt fort. Molt. Em va explicar que, quan era petit, la família regentava als estius una pastisseria no pas a Amer, sinó a l’Estartit. Que era, per cert, de la família a la qual vaig comprar la casa al poble. I es veu que Puigdemont, quan tenia tres o quatre anys, a l’Estartit hi havia una fira, i es va mig perdre. I la Guàrdia Civil el veu. ‘I d’on ets, nen’, li diuen. ‘De casa meva’, respon. I el van agafar i se’l van endur per tornar-lo. I ara Puigdemont diu: ‘Que em vulguin agafar ja em ve de temps.’ Ha ha! Ell és fort. El vaig veure a la presó a Alemanya i vam estar una hora llarga. I estava fort, el paio. —Per acabar. No és un error per part de l’estat espanyol de retransmetre el judici per la televisió? —No sé si ho poden evitar. I també cometen uns errors de càlcul. Ells pensen en clau de consum intern. I no veuen la canya que els fot la premsa internacional. I els preocupa poc. Han volgut fer-ho a la sala solemne del TS, la sala de vellut, que per la tele ja fa olor de naftalina. ‘Han tret el crucifix de la sala’, em deia el Carlos López, advocat de la Yeya Boya, però en queda la marca a la paret. És la imatge. Si es pot fer la foto abans no ho pintin, és la imatge. Acollonant. Els jutjaran amb una creu marcada a la paret. —Res que hi vulgueu afegir? —Aquest darrer any, els cinc afers de més importància que em van entrar eren de clients de perfil unionista. Devien pensar ‘aquest deurà ser què sigui, però que deurà ser un bon advocat.’ I, en canvi, la gent d’un perfil més republicà deuen pensar ‘no el podem molestar’. Jo els exhorto que em molestin. Estic avesat a pencar molt. I ara m’ha baixat la feina. La gent es pensa que estic tan enfeinat que no dono a l’abast. I hi dono. O amics meus: ‘No et truco per no molestar-te.’ Home, doncs no. No em molestes.

Summary: Jaume Alonso-Cuevillas: ‘Si em veig d’eurodiputat? Si al final sortís una proposta, i fos per a defensar la causa, sí’


ERC investirà Oriol Junqueras com a president de la Generalitat, si guanya les eleccions del 21-D i té majoria per a governar. En una entrevista al diari Ara, Carles Mundó, número cinc per Barcelona, ha insistit que el partit procedirà amb la investidura encara que l’actual vice-president continuï a la presó d’Estremera. Segons ell, la justícia espanyola li podria concedir un permís penitenciari per permetre-li assistir a la sessió d’investidura. A més, ha demanat el seu alliberament perquè ‘no hi ha raons jurídiques’ per mantenir-lo a la presó. Mundó ha dit que la situació de Junqueras i el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, no es pot comparar. ‘És evident que si torna a Catalunya, el posaran a la presó’, ha declarat sobre el president. I ha afegit que podria passar ‘una temporada llarga’ a la presó perquè és molt difícil que el Tribunal Suprem descarti el risc de fuga en el seu cas.

Summary: Mundó afirma que ERC investirà Junqueras encara que continuï a la presó


El president del govern espanyol, Pedro Sánchez, ha presentat oficialment avui el seu nou executiu, format per 18 ministres i quatre vicepresidents. Sánchez ha afirmat que serà ‘un govern d’acció’ i ha promès que ‘aquesta serà i ha de ser la legislatura del diàleg’. ‘Diàleg social, territorial i generacional. Els ciutadans ens estan reclamant als polítics una Espanya de moderació i no una Espanya de crispació’, ha recalcat el president espanyol. ‘Cal una Espanya que construeixi ponts de col·laboració i no una Espanya de vetos i ruptures. N’hem tingut moltes durant aquests últims anys’, ha reconegut Sánchez, que després –en conversa informal amb els periodistes- s’ha mostrat disposat a reunir-se aviat amb el president Quim Torra (fins i tot abans del previst) i ha afirmat que la situació del líder de la Generalitat ‘tardarà en aclarir-se’. Demà els nous ministres espanyols prometran o juraran els seus càrrecs a les deu del matí al palau de La Zarzuela i posteriorment, durant tot el matí, es produiran les preses de possessió en els seus respectius ministeris. Dimarts se celebrarà el primer Consell de Ministres del nou govern i en acabar, Sánchez oferirà una roda de premsa a La Moncloa. Aquest és el llistat complet dels ministres del nou govern espanyol: – Vicepresidenta i ministra de la Presidència i Relacions amb les Corts i Memòria Democràtica: Carmen Calvo. – Vicepresident i ministre de Drets Socials i Agenda 2030: Pablo Iglesias. – Vicepresidenta i ministra d’Assumptes Econòmics i Transformació Digital: Nadia Calviño. – Vicepresidenta i ministra de Transició Ecològica i Repte Demogràfic: Teresa Ribera. – Portaveu del Govern d’Espanya i ministra d’Hisenda: María Jesús Montero. – Ministra d’Afers Exteriors, Unió Europea i Cooperació: Arancha González Laya. – Ministre de Justícia: Juan Carlos Campo. – Ministra de Defensa: Margarita Robles. – Ministre de l’Interior: Fernando Grande-Marlaska. – Ministre de Transport, Mobilitat i Agenda Urbana: José Luis Ábalos. – Ministra d’Educació i Formació Professional: Isabel Celaá. – Ministra de Treball i Economia Social: Yolanda Díaz. – Ministre d’Inclusió, Seguretat Social i Migracions: José Luis Escrivá. – Ministra d’Indústria, Comerç i Turisme: Reyes Maroto. – Ministre d’Agricultura, Pesca i Alimentació: Luis Planas. – Ministra d’Igualtat: Irene Montero. – Ministre de Consum: Alberto Garzón. – Ministre de Cultura i Esports: José Manuel Rodríguez Uribes. – Ministre de Sanitat: Salvador Illa. – Ministre de Ciència i Innovació: Pedro Duque. – Ministre d’Universitats: Manuel Castells. – Ministra de Política Territorial i Funció Pública: Carolina Darias.

Summary: Sánchez presenta formalment el nou govern espanyol


Un dels aspectes que més tensió ha dut al govern del Botànic ha estat l’enfrontament entre la vice-presidenta i consellera d’Igualtat i Polítiques Inclusives, Mónica Oltra, i la consellera de Justícia, Gabriela Bravo, que va arribar fins i tot a les xarxes. Finalment s’han reunit, han fet les paus i han acordat de començar a fer reunions tècniques per a crear sengles oficines de denúncia de violència masclista: una a la Ciutat de la Justícia de València, amb l’objectiu d’agilitar la burocràcia, i una altra al Centre Dona 24 Hores per a acompanyar les dones en el procés de denúncia. L’acord l’ha anunciat Oltra després de la reunió interdepartamental del Pacte Valencià contra la Violència de Gènere i Masclista, a la qual també ha assistit Bravo. Totes dues han parlat per primera vegada després de la polèmica entorn de la futura comissaria específica que albergarà la Ciutat de la Justícia. Oltra ha explicat que Bravo havia reconegut que calia més coordinació. I ha afegit: ‘No és una qüestió de llimar diferències, sinó d’eficàcia a l’hora de transmetre la informació.’ Ha explicat que l’oficina de la Ciutat de la Justícia servirà ‘perquè els papers siguin més àgils’ i que l’avaluació de riscs comenci tna bon punt es presenti la denúncia; en canvi, la del Centre Dona 24 Hores pretén ‘acompanyar les dones en el procés de la denúncia’, sobretot les que visquin en situació d’extrema vulnerabilitat.

Summary: Oltra i Bravo fan les paus i es coordinaran per obrir oficines de denúncia de violència masclista


Què farà l’independentisme a les eleccions espanyoles del 20 de desembre? Convergència i ERC han de decidir si repeteixen la fórmula de Junts pel Sí o si hi van separats. O, fins i tot, tal com han arribat a considerar els republicans, si decideixen de no anar-hi. La CUP té més coll avall la decisió, i pràcticament ja ha desestimat de concórrer-hi. La decisió encara no s’ha pres formalment; serà al consell polític del 31 d’octubre quan la sotmetran a votació. Però, ara per ara, damunt la taula no hi ha cap proposta de presentar-se el 20-D. La diputada electa de la CUP Anna Gabriel s’hi ha referit aquests últims dies. En una entrevista al Punt Avui deia: ‘Ni n’hem parlat. Sempre hem dit que si desconnectàvem ho fèiem de veritat i també és cert que encara no s’ha tractat la qüestió en els òrgans corresponents . La decisió, la prendrem únicament des del pla més estricte d’idoneïtat política.’ S’expressava semblantment en una conferència organitzada per l’ANC de Gràcia: ‘Depenent de què fem el 20-D deixaríem orfes els votants? Potser sí. Tampoc no seria la primera vegada. Nosaltres ens presentem a les eleccions municipals des de fa molts anys. La nostra cultura política tampoc no situa als comicis electorals la seva preeminència. Ens presentem a les eleccions quan creiem que té sentit.’ Si bé les declaracions de Gabriel podien fer entendre que es podia considerar l’opció d’anar a les eleccions espanyoles, ara per ara no hi ha veus dins de la formació que ho proposin i, per tant, el consell polític de final de mes serà una formalitat per a tancar aquesta qüestió. Opcions obertes a Junts pel Sí La idoneïtat política de presentar-se a aquestes eleccions ja la comencen a sospesar els responsables d’ERC. L’opció de repetir la fórmula de Junts pel Sí el 20-D és una possibilitat, tot i que fou una experiència acordada i pensada per al 27-S. Segons el portaveu del partit, Sergi Sabrià, la formació té en compte totes les opcions, fins i tot la de no presentar-se. Dins de Junts pel Sí, hi ha opinions de tota mena. Artur Mas es va estimar més no manifestar-se en l’entrevista que li van fer divendres passat a RAC-1, dient que no volia perjudicar l’avenç de la negociació entre la coalició i la CUP. En canvi, sí que es va mullar Lluís Llach, partidari de repetir la fórmula el 20-D. ‘Tenir 20-30 diputats disposats a decantar balances em sembla rendible’, deia Llach a la mateixa emissora. Però no són del mateix parer Carme Forcadell ni Muriel Casals, que consideren que Junts pel Sí no podria funcionar a les eleccions espanyoles, tot i que són partidàries que cal que l’independentisme hi sigui present d’alguna manera, amb alguna altra fórmula o algun altre nom. L’agenda catalana s’encavalca amb l’agenda espanyola, i s’escurça el marge de temps perquè l’independentisme decideixi com vol encarar una cita electoral de la transcendència del 20-D, enmig dels mesos decisius perquè arrenqui el procés cap a la constitució de la república catalana.

Summary: La CUP descarta de presentar-se a les eleccions espanyoles


El candidat republicà a la Casa Blanca, Donald Trump, no para d’acumular polèmiques i sortides de to durant la seva campanya. Fa dues nits, va insinuar que es podria disparar contra la seva rival, Hillary Clinton, si guanyava les eleccions del novembre. Tanmateix, anit va fer un pas més en els seus atacs. Trump, en un míting a Florida, va assegurar que el president actual dels Estats Units, Barack Obama, era el fundador de l’autodenominat Estat Islàmic: ‘Estat Islàmic honora el president Barack Obama. Ell és el fundador d’Estat Islàmic. Ell va fundar Estat Islàmic i diria que la cofundadora és la malvada Hillary Clinton.’

Summary: Vídeo: Trump acusa Obama de ser el ‘fundador’ d’Estat Islàmic


Catalunya Sí que es Pot, la coalició d’esquerres d’ICV, EUiA i Podem, s’ha presentat avui com una candidatura plural ‘que ho vol canviar tot d’arrel’ i com l’alternativa ‘al model d’Artur Mas’. La presentació s’ha fet al recinte de Fabra i Coats de Barcelona. La coalició encara té la incògnita del cap de llista. Confia que Procés Constituent s’hi afegeixi finalment. La coordinadora d’ICV, Dolors Camats, ha dit que les eleccions del 27-S no eren de votar ‘blanc o negre’. ‘En un moment d’emergència, calen solucions excepcionals’, ha afegit. La secretària general de Podem a Catalunya, Gemma Ubasart, ha insistit igualment en la necessitat de sumar-hi Procés Constituent: ‘Catalunya Sí que es Pot és oberta i s’hi ha de sumar molta gent.’ Camats ha dit que es podia trobar una sortida a la situació d’emergència social, i que per això calia ‘construir l’alternativa que avui comença’. També ha manifestat que Catalunya Sí que es Pot proposava ‘una alternativa a la llista continuista d’Artur Mas’. S’ha referit al dret de decidir dient: ‘No entenem cap més manera de resoldre la situació que donant veu a la gent.’ Tanmateix, ha avisat que les eleccions del 27-S no eren ‘una resposta a una sola pregunta’. Ubasart ha explicat que feien una proposta oberta i que esperaven que fos ‘un projecte ciutadà per construir una Catalunya diferent’. ‘Ens juguem la possibilitat de canvi i de transformació’, ha dit. També ha anunciat que dimarts i dimecres, Podem validaria la coalició. Sobre la possible unió de Procés Constituent, ha manifestat que s’havien respectar els terminis de cada formació, però que esperava que PC s’incorporés ‘al viatge com és aviat millor’. Joan Josep Nuet, coordinador general d’EUiA, ha dit que la nova coalició era ‘la possibilitat real de canviar el país’ i que calia ‘fer un pas endavant’ i donar una resposta ciutadana i política ‘a l’altura del moment històric que viu el país’. Segons ell, ‘batega una voluntat constituent de començar un nou país i poder-ho decidir-ho tot com a societat’. Nuet també ha fet un clam ‘a la gent que vol un país i una política diferent i que està cansada de les retallades i la corrupció’.

Summary: Catalunya Sí que es Pot es presenta en societat


Els premis Carlos Ferrer i Salat, organitzats cada any per la patronal catalana Foment del Treball, es van lliurar ahir a Barcelona. El president del 155, l’espanyol Mariano Rajoy, hi va fer acte de presència. L’home va batejar l’entitat fundada el 1771 amb el nom de ‘Fomen del Trebal’. Per cert, l’any passat van presidir aquests premis el president Carles Puigdemont i el rei d’Espanya, al costat de Sáenz de Santamaría. Però ahir el president Puigdemont era a l’exili. I en el precís moment que Mariano Rajoy entrava per la porta de la seu, on l’esperaven el president de l’entitat, Gay de Montellà, i el de la CEOE, Joan Rosell, es va distingir clarament un sol crit. Provenia d’un sol home, perquè cap multitud no esperava Rajoy. Però un crit sí que es va sentir: ‘Puigdemont, president! Puigdemont president!’ Minuts abans, un home enfilat dalt una vespa dels anys setanta, fent onejar una estelada, s’havia plantat davant la porta amb aquest crit: ‘Visca la República!’ Dues accions individuals que vam presenciar. L’acte, que va començar amb minuts de retard, va ser conduït, en català, per Josep Cuní. Tota la premsa, s’ha de dir, va seguir els primers minuts del lliurament de premis des d’una sala adjacent. No pas a dins, sinó seguint la cerimònia per un circuit de televisió. A dins, només uns convidats especials. Màrius Carol, Joan Tàpia i Valentí Puig, entre més afortunats, o no. Perquè el dubte, per als qui es van quedar fora, era si els de dins bevien aigua amb gas o, directament, aigua de Vichy. El Vichy, diuen, és més adient per a segons quin règim. La llista de les autoritats, en ple 155, era una llista ben trista, en l’acte d’ahir. Gay de Montellà va recitar-la sencera abans de començar l’acte: ‘Excel·lentíssim senyor Mariano Rajoy, president d’Espanya. Excel·lentíssim senyor Enric millor, delegat del govern d’Espanya. Excel·lentíssims secretaris d’estat. Il·lustríssim senyor Gerardo Pisarello, tinent de batlle de la ciutat de Barcelona.’ Cap conseller a la sala? Un. O ex-conseller: Santi Vila, que no va ser esmentat. Sigui com sigui, si Montellà va començar el seu discurs així, el va acabar amb un agraïment als patrocinadors de la vetllada: CaixaBank, Movistar, BMW i Bankinter. Però la part que tothom esperava era el discurs de Mariano Rajoy. M. Rajoy, per entendre’ns. L’home, d’entrada, va fer un discurs elogiós amb Juan Antonio Samaranch, ex-president del COI i ex-ambaixador franquista, premiat a títol pòstum, ara que fa vint-i-cinc anys dels Jocs Olímpics. Rajoy també va elogiar Carlos Ferrer Salat, empresari català que segons ell tenia un compromís amb Espanya que tot català hauria de seguir. I finalment va arribar una part destacada del discurs de Rajoy: quan, davant molts dels homes de negocis que han decidit de retirar la seu de les seves empreses de Catalunya, Rajoy els va dir això: ‘No tragueu més empreses fora de Catalunya. Confieu, contribuïu a tancar les ferides, a consolidar la normalitat i a promoure la confiança.’ Tot seguit va demanar que el dia 21-D els catalans rectifiquessin la deriva independentista. Un acte servil, diríem, un acte en gran part a porta tancada, amb poca empenta i que es podria resumir amb els paradoxals premis que es van lliurar. Empresari de l’Any per a una banquera, Ana Botín. La dona que ha rescatat el Banc Popular. Se’n va ressaltar que el rescat no havia estat amb diners públics. Preu de l’adquisició? Un euro. Arriba a ser rescatat amb diners públics i el paguem a milers de milions, va ser la broma entre els periodistes. La Fundació Repsol va guanyar el premi al Compromís Social. Repsol, efectivament, ahir va ser premiada per haver contribuït a millorar la qualitat de la vida de les persones. Mango, premi Medi Ambient. I, pòstumament, premi Trajectòria Empresarial a Juan Antonio Samaranch. Finalment els sanitaris Roca van rebre el premi a la Internacionalització. Doncs només el president de Roca va recollir el premi personalment. Andic, de Mango, i Botín, del Banco Santander, no hi eren. Perquè ahir, sobretot ahir, eren les absències allò que tothom tenia al cap. Començant per la del president Puigdemont.

Summary: Mariano Rajoy visita ‘Fomen del Trebal’


Després de les espanyoles, els partits polítics d’arreu del país encaren el segon cicle electoral on es disputaran les institucions municipals, l’entrada al parlament europeu i també el govern de les Illes Balears. Davant d’aquesta sobredosi d’eleccions, els caps de campanya miren d’encertar amb els missatges als ciutadans. I una de les formes més utilitzades són els vídeos que després es pengen a les xarxes socials. Acostumem a transmetre un missatge emotiu, amb imatges simbòliques i que, en el cas del Principat, recull inevitablement la situació de repressió política i judicial i el procés independentista. És el cas, per exemple, d’aquest vídeo de JxCat a les eleccions europees, que fa un repàs dels esdeveniments polítics amb el president Puigdemont com a gran protagonista. L’autor és Hèctor Suñol, que s’ha encarregat d’elaborar més material que podeu consultar ací. Brutal… determinación, resistencia, resiliencia y éxito son las claves de @KRLS @toni_comin y @ClaraPonsati Ver “EL SO DEL SILENCI” de @hectorsunol en #Vimeo https://t.co/EdhutvYmbR — Gonzalo Boye (@boye_g) May 12, 2019 La CUP també ha publicat el seu vídeo de campanya i ha utilitzat la veu de l’ex-diputada a l’exili Anna Gabriel. ‘Atreveix-te’ és el lema de la formació que demana d’aquesta manera el vot a la ciutadania en les eleccions municipals: Atrevim-nos. És el primer pas per alliberar-nos #AtreveixTe ✊🏼❤ pic.twitter.com/MnUQCdu3du — CUP Països Catalans (@cupnacional) May 9, 2019 Després de la campanya a les espanyoles amb el lema ‘Va de Llibertat’, ERC ha decidit de canviar el missatge. ‘Impuls republicà’ és el títol del vídeo per a demanar els vots a les municipals i les europees. La imatge d’Oriol Junqueras i la situació dels presos polítics tenen un paper destacat en aquest treball de 30″ de durada. ❕  El 28A vam resistir; el #26M comencem a construir la #RepúblicaCatalana des de cada un dels municipis i des d'Europa🇪🇺! És l'hora d'un nou impuls, és l'hora de l'#ImpulsRepublicà! pic.twitter.com/fe33wmBVIq — Esquerra Republicana (@Esquerra_ERC) May 9, 2019 Ada Colau és un dels personatges polítics més actius a les xarxes socials. En el seu canal de YouTube col·lecciona un bon nombre de vídeos de campanya que no han deixat indiferents. Ja fa temps que Colau va començar la campanya a la xarxa: Però sens dubte, el vídeo més comentat és aquest: El reggaeton de Colau: A les Illes Balears i el País Valencià, Més i Compromís també han fet servir aquesta tècnica i miren també d’arribar a l’electorat a través de les xarxes socials. Més recrea una conversa entre una mare i una filla sobre la necessitat d’anar a votar. 💚Per què serveix la política? Per a nosaltres, serveix per posar les persones al centre, per fer del present un lloc digne on viure-hi i deixar un futur millor per a les generacions que venen. Que sigui així o no, és #LaTevaDecisió📲 https://t.co/wdV5SHB7fy pic.twitter.com/aXXrs0nU5X — MÉS per Mallorca (@MESperMallorca) May 10, 2019 A Compromís opten pel lema ‘Imparables’ i aposten per enviar missatges dels candidats del partit a les municipals: Vam dir que ho faríem i ho hem aconseguit: la Residència Municipal Tercera Edat d'#Almassora ha recuperat el personal previ a les retallades i ofereix un millor servei a les persones majors i dependents. Amb tu, amb vosaltres, les polítiques per a les persones són #imparables! pic.twitter.com/ttI8IeyJdE — Compromís per Almassora (@CompromisALMASS) May 11, 2019 Som Poble, Som Pobla. Amb tu som #IMPARABLES pic.twitter.com/FipS5RDCXB — Compromís la Pobla (@CompromisPobla) May 11, 2019 1⃣3⃣ David vol un alcalde que empatitze amb els problemes dels seus veïns i veïnes, i tu? #ColauAlcalde #JoAmbColau #AlbalatdelsSorells #imparables pic.twitter.com/qWMHohlSWn — COMPROMÍS ALBALAT (@BLOCALBALAT) May 11, 2019

Summary: Els vídeos irrompen a la xarxa: Del ‘reggaeton de Colau’ al ‘So del silenci’ de Puigdemont


Amb el primer raig de sol, la Janka s’incorpora del llit. És la primera de la família que ho fa. Sense alarmes, sense trampes. Són un quart de set del matí i hi ha moltes coses per fer. Surt de la iurta i estira una corda que s’enfila fins al teulat. Amb aquest moviment, separa un tros de lona de llana que actua com a única finestra de la casa. El sol hi entra i la resta de membres de la família es comencen a despertar. La Janka torna a entrar a casa i encén el foc, que abans de trenta minuts ha escalfat l’ambient després de l’impecable fred de la nit que, a fora, ho ha deixat tot gebrat. Mentre les flames agafen força, surt una altra vegada i torna de seguida amb un bidó de llet fresca acabada de munyir amb què prepararà l’esmorzar. El menú és fix i invariable: te salat amb llet, boortsog(una espècie de dònuts fregits), galetes, mantega i formatge assecat. Així era com començaven els dies a totes les iurtes on vam dormir durant les tres setmanes que vam passar muntant a cavall per l’oest de Mongòlia. Al camp, les feines de cadascú estan completament diferenciades segons el gènere. Les dones s’encarreguen de cuidar la casa, munyir el bestiar i recollir fems secs que fan servir com a combustible per a la cuina, que a la vegada fa d’estufa. Els homes vigilen els animals que pasturen, cuiden plantacions (si en tenen) i, ocasionalment, treballen en obres, de mecànics o altres feines remunerades. Una dona muny una vaca. La gran majoria de famílies tenen ovelles, cabres i vaques o iacs (segons la zona). Les més pudents també tenen cavalls o camells. De fet, és fàcil deduir quina família viu en millors condicions segons la mida i la mena de ramat que té. Les que es dediquen a la cria de cavalls, per exemple, normalment disposen de cotxes a part de les motocicletes, que, de mica en mica, van substituint els cavalls com el mitjà de transport per a pasturar. Una cultura amb la iurta com a nucli Una de les coses que més sorprèn de Mongòlia és l’hospitalitat de la seva gent. Aquest concepte es redefineix, ací, i és completament diferent com l’entenem al món occidental. Nosaltres, quan convidem algú, hem de tenir la casa en un estat immaculat i hem d’aparentar que tot està perfecte. També vigilem que el nostre hoste vegi només les coses bones de casa i la nostra família. Fins a un cert punt, podríem dir que, mentre hi ha convidats, es fa una petita representació de teatre. A Mongòlia, en canvi, tenir desconeguts a casa és la cosa més normal i habitual del món. No s’amaga ni s’aparenta res. No ho tenen pas a l’ADN. Si hi ha discussions davant els convidats, es discuteix amb tota naturalitat. Si s’ha de donar el pit al nadó, es fa al voltant de la taula sense cap problema. Un pastor ens ajuda amb la cabeçada d’un cavall. Al principi, quan ens convidaven a entrar a una iurta érem extremadament formals. Esperàvem que ens diguessin que podíem seure ací o allà. Hi havia una certa incomoditat per part nostra, com si haguéssim de compensar la família amb educació i respecte per la seva hospitalitat. Però, en realitat, la millor manera de mostrar aquesta educació i respecte és, bàsicament, actuant amb la mateixa naturalitat amb què ells ens conviden. De fet, ací no es truca a la porta abans d’entrar. Senzillament, s’entra. O, si et topes amb un pastor que no és a casa, també et conviden amb tota facilitat a iurtes d’altri. Fins i tot, encara que no hi hagi ningú a casa, es considera un honor que hagi passat algun desconegut i s’hagi servit te, menjar o allò que l’invisible convidat hagi considerat oportú. Tenir hostes és encara motiu d’orgull i respecte, tot i aquesta naturalitat que demostren. Els nens petits acostumen a ser molt independents. Tot això s’explica per les característiques d’aquest país, el menys densament poblat del món. Fins fa pocs anys, tothom que es desplaçava pel territori ho feia a cavall, l’animal emblema de Mongòlia. A l’estepa pot haver-hi desenes de quilòmetres, fins i tot centenars, entre poblacions o assentaments. Això vol dir dies cavalcant sense trobar provisions o sense escalfar-se durant els duríssims hiverns. Si els nòmades no ajudaven els viatgers, difícilment podien arribar al seu destí. Era un mètode de supervivència dels mongols que s’ha convertit en una de les peces centrals de la seva cultura. Nosaltres ho vam poder experimentar. Quan ens trobàvem en la pitjor de les situacions cavalcant per l’estepa de Mongòlia, els nòmades ens van salvar. Quan ens vam quedar sense aigua al desert, els nòmades ens van rehidratar amb te i llet. Quan ens vam trobar atrapats en una tempesta de neu, els nòmades ens van oferir refugi. Quan ens vam posar a recer d’un diluvi en un estable de cabres, l’endemà van venir els propietaris sense ni una mica de ressentiment. Només orgull que l’haguéssim fet servir quan tant el necessitàvem. Aquest home ens va acollir en plena tempesta de neu. La societat nòmada, encara ben viva A Mongòlia, prop de la meitat dels ciutadans viu en iurtes al camp. De mica en mica, les ciutats van creixent, però encara hi ha una part de la població que es manté fidel a la tradició de transportar la casa d’un lloc a un altre. En alguns casos ho fan dues vegades l’any. En uns altres, cada quatre mesos. Per ells, és tan fàcil com desmuntar la iurta en tres quarts d’hora, transportar-la amb un camió (que han substituït els carros) i tornar-la a muntar abans de dues hores. El trasllat sencer es pot fer en un sol dia. Normalment, cada any repeteixen les localitzacions on s’instal·len. Tot i això, hi ha un esforç d’aquesta part de la societat per modernitzar-se. Totes les cases tenen plaques solars com a font d’energia i que carreguen les bateries dels cotxes. A vegades, fins i tot, hi ha antenes parabòliques per a la televisió, i a poc a poc van apareixent els mundialment omnipresents telèfons intel·ligents. L’educació a Mongòlia és obligatòria. De tota manera, la vida al camp és molt més difícil que viure a Ulan Bator. El contrast entre els dos estils de vida és xocant. A la capital, hi ha una societat cosmopolita, amb totes les tecnologies i serveis possibles. A l’estepa, en canvi, els nòmades viuen sense electricitat ni aigua corrent i depenen de les condicions meteorològiques i dels ramats per sobreviure. La família com a prioritat S’acosta el capvespre, i amb ell la fi del dia. La Janka rep la família amb una tassa de te calenta. Han passat el dia separats, treballant, però ara és el moment que poden estar tots junts. De fet, és quan el sol ja s’ha post que la Janka i el seu marit surten a fora a fer l’única feina de casa que fan plegats. Ella muny i ell organitza quin vedell s’alleta amb quina vaca. Una volta la vaqueta ha tingut la seva dosi de llet nocturna, els tornen a separar perquè la Janka pugui aconseguir les últimes gotes d’aquest preuat líquid blanc. De fet, gran part de la dieta mongola es basa en productes làctics o derivats. L’altra part és, bàsicament, carn. Tant és així que, segurament, Mongòlia és un dels pitjors països per a ser vegetarià. No hi ha plat que no inclogui alguna mena de carn entre els ingredients. En Khalm organitza els vedells perquè s’alletin. D’aquesta manera passen les últimes hores del dia. Al voltant de la taula, amb el pare de família tallant la carn perquè tothom en pugui menjar. És en aquests moments quan un pot entendre com n’és, d’important, la família per als mongols. Parlen, riuen i ensenyen fotografies d’aquells fills o germans que viuen a la ciutat o d’aquells pares que ja no hi són. Les mostren amb orgull i alegria. Els uns són molt generosos amb els altres i, potser per això mateix, no els és difícil de ser-ho també amb absoluts desconeguts. Altres capítols de la sèrie ‘La volta al món sense bitllet de tornada’: —(1): Un nou ‘margaix’ a Mongòlia. —(2): A Ulan Bator, vivint entre sedentaris —(3): Comprant cavalls a Mongòlia —(4): Els perills de cavalcar per Mongòlia —(5): Compartint sostre amb cinc àguiles daurades

Summary: La volta al món sense bitllet de tornada (6): Com és la vida dels nòmades de Mongòlia?


Els últims dos dies han estat intensos políticament parlant. Junts pel Sí i els dos partits principals de la coalició, CDC i ERC, la CUP així com les entitats sobiranistes, sobretot l’ANC, han fet un autèntic tour de force, de moment encara inservible, per tal de salvar un possible acord de legislatura. Era una negociació, com dirien en la boxa, contra la campana. Contra el temps ja que qualsevol acord és inviable a partir de la nit de divendres, car no hi hauria temps material de convocar el parlament. Per això i conscients de que els darrers dies ni tan sols es negociava ja l’ANC va intentar la darrera de les reunions. Convençuda de que era imprescindible el silenci i la discreció l’Assemblea va organitzar un operatiu en el qual els participants en la reunió eren recollits en cotxe, sense saber ni on s’anaven a trobar. Eren molts. Per Junts pel Sí hi havia Raül Romeva, Jordi Turull, Marta Rovira i Josep Rull. Per la CUP Anna Gabriel, Eulalia Reguant, Albert Botran i Hugo Elvira. Hi havia a més representants de l’ANC, Òmnium i l’AMI, una vintena de persones en total. Es tractava d’evitar filtracions, com a mínim abans els negociadors entraren al local on s’anaven a trobar. Només va fallar que un dels negociadors va demanar eixir del parlament i un fotògraf el va seguir. Sobre la taula s’hi van posar tot d’idees durant prop de cinc hores. S’hi va parlar de la proposta que el jurista Amadeu Abril havia proposat al seu bloc. S’hi va parlar de la possibilitat que la CUP fes dimitir alguns dels seus diputats, en particular Anna Gabriel, a canvi de que Mas s’apartés, proposta que CDC no va acceptar i que la CUP afirma que va néixer de Junts pel Sí. I es va posar sobre la taula una figura insòlita que hauria pogut desencallar la situació: convocar una assemblea d’electes que tingués al seu càrrec la proclamació del president de la Generalitat. Una Assemblea d’Electes per triar president La proposta de l’Assemblea d’Electes la va fer l’ANC perquè figurava en el seu full de ruta. Concretament en l’apartat Marc d’Actuació, quan es parla de com proclamar la independència s’hi diu que ‘caldrà crear l’Assemblea de Càrrecs Electes de Catalunya perquè procedeixi a la declaració d’independència i al nomenament d’un govern provisional que es desvinculi definitivament de la legalitat espanyola si es dóna la situació d’intervenció o de suspensió del règim autonòmic català per part de l’Estat espanyol, i amb això, l’esgotament definitiu de totes les vies democràtiques.’ A partir d’aquesta proposta la modulació consistia en proposar que dissabte al matí es reunís una Assemblea d’Electes que no proclamaria la independència sinó que decidiria qui seria investit com a president de la Generalitat. La CUP demanava que hi haguessin diversos candidats però recelava que per la pròpia composició de l’Assemblea d’entrada ja era més que previsible que el candidat escollit seria Artur Mas. Junts pel Sí, per la seva banda, volia que la CUP entrés al govern per tal d’assegurar l’estabilitat de la legislatura. Finalment no va haver acord i es va desestimar la proposta. Desplaçar la decisió, el segon escenari I passava alguna cosa semblant amb la proposta d’Amadeu Abril. Aquesta consistia en investir provisionalment com a president Artur Mas i convocar unes primàries a posteriori, com a molt tard a l’abril, on es decidís qui seria el president definitiu. La proposta tampoc no va funcionar perquè la CUP va demanar que el president investit provisionalment no es pogués presentar després a les primàries i perquè Junts pel Sí no la veia tampoc clara. Divendres encara va haver-hi una última reunió, aquest cop a la seu de l’ANC i sense la presència ja de la majoria de les organitzacions. Junts pel Sí i la CUP es van tornar a trobar i davant el fet que no hi havia cap avanç significatiu l’Assemblea va sol·licitar d’acabar la seua missió. Jordi Sànchez va comparèixer aleshores per anunciar que aquell era el final del camí. Ho va fer amb serenitat, sorprès només per uns sorolls estranys que el seu micròfon feia i que l’obligaven a aturar cada poc l’explicació. El president de l’Assemblea va deixar clar que estava satisfet d’haver aconseguit que Junts pel Sí i la CUP tornaren a parlar entre ells i es va encomanar a aquest gest com a darrera esperança. Però aclarint, sense confiança ja, que això només era un desig i conscient que el rellotge de la legislatura estava marcant els seus darrers minuts.

Summary: Contra la campana: la crònica dels darrers intents de salvar la legislatura


La Junta d’Andalusia inclourà una línia de subvencions per a activitats i programes destinats a ‘evitar un abandonament gradual de les arrels culturals’ entre els descendents d’andalusos ‘a l’exterior afectats per processos d’immersió lingüística’. A mitjans de juny, el PP, Cs i Vox ja van pactar destinar 100.000 euros dels pressupostos del 2019 i el 2020 a aquest objectiu. De fet, aquest era un dels trenta-quatre acords que el govern andalús va pactar amb Vox per poder donar llum verda als comptes públics els dos pròxims exercicis. Ahir, el govern andalús va acordar de començar les actuacions per modificar durant aquest any les bases reguladores de subvencions a comunitats andaluses a l’exterior per incloure aquesta línia d’ajuts. Al juny, PP, Cs i Vox van pactar una partida de 100.000 euros per donar suport a les entitats destinades a activitats de promoció cultural i d’orientació a la població andalusa a l’exterior per implantar programes i activitats per “pal·liar els problemes que originen en els descendents dels membres d’aquestes comunitats els problemes d’immersió lingüística”. El govern d’Andalusia ha decidit de començar ara les actuacions necessàries per canviar les bases reguladores de les subvencions a comunitats andaluses per poder incloure aquesta línia. Segons un comunicat de l’executiu andalús, en els últims anys s’han trobat amb ‘un nou repte davant l’obligada immersió de tota la població resident en determinats territoris d’acollida’, fet que podria provar ‘una pèrdua gradual de les arrels culturals i lingüístiques dels andalusos que viuen en aquests territoris, i especialment dels seus descendents’. Actualment existeixen 370 comunitats andaluses que apleguen uns 100.000 socis i hi ha més d’un milió i mig de persones que resideixen fora d’Andalusia, segons la Junta, que ha destacat que aquestes comunitats són una ‘extensa xarxa que ha contribuït a un fort desenvolupament de la identitat regional i a la consolidació d’un important fenomen’. Una llei andalusa del 2006 estableix mesures de suport i foment a les comunitats andaluses mitjançant subvencions, i destaca que entre els objectius d’aquesta normativa hi ha ‘potenciar les relacions socials, culturals, econòmiques i polítiques entre els territoris on hi ha comunitats andaluses, des de la consciència de la identitat d’origen i la protecció dels valors culturals andalusos’.

Summary: Andalusia impulsa una línia de subvencions per a ‘afectats per processos d’immersió lingüística’


L’escriptor Mia Couto (Beira, Moçambic, 1955) és un dels escriptors destacats en llengua portuguesa i l’autor moçambiquès més traduït. Ara, Edicions del Periscopi ens presenta la seva novel·la ‘La confessió de la lleona’, en una traducció de Pere Comellas Casanovas. A la coberta l’editor, Aniol Rafel, ens posa la mel a la boca quan ens informa que amb aquesta novel·la: «Mia Couto ens ofereix una dansa rabiosa i apassionant que clama contra l’opressió a les dones, una novel·la que combina realitat i superstició en una història evocadora i insòlita.» Llegiu-ne un fragment i llegiu el text que ha preparat l’editor per parlar d’aquesta obra, que arribarà a les llibreries aquesta setmana entrant. Arran de ‘La confessió de la lleona’ de Mia Couto per Aniol Rafel Potser des de lluny, vist des del forat del pany, pugui no semblar-ho, però ser editor no és fàcil. Ser-ho d’una editorial literària i en català, encara menys. I el repte d’haver de decidir quins llibres formaran part del catàleg d’Edicions del Periscopi després d’haver aconseguit la complicitat de lectors i de bona part del sector, és colossal. O almenys així és com ho visc. Per això, quan cerques continguts, una tasca apassionant però que comporta una enorme responsabilitat i moltes preguntes que no sempre tenen una resposta òbvia, obrir un llibre i que t’arrossegui com ho fa ‘La confessió de la lleona’ des de l’inici és un petit miracle literari. I quan això passa, saps que estàs davant d’un llibre fora del comú. En casos així, els dubtes, en altres ocasions tan habituals, s’esvaeixen. Perquè només començar el que et trobes són paraules que voldries llegir una i una altra vegada: “Déu, antigament, era dona. Abans d’exiliar-se lluny de la seva creació i quan encara no es deia Nungu, l’actual Senyor de l’Univers s’assemblava a totes les mares d’aquest món. En aquell temps, parlàvem la mateixa llengua dels mars, de la terra i dels cels. El meu avi diu que aquell regnat fa molt que es va morir. Però en algun lloc dins nostre hi queda el record d’aquella època llunyana. Sobreviuen il·lusions i certeses que, al nostre poble de Kulumani, passen de generació en generació. Tots sabem, per exemple, que el cel encara no està acabat. Són les dones qui, des de fa mil·lennis, van teixint aquest infinit vel. Quan els seus ventres s’arrodoneixen, el cel s’amplia un tros. Al revés, quan perden un fill, aquell fragment de firmament es torna a desfer.” La magnífica traducció de l’original en portuguès que ha fet Pere Comellas permet que ‘La confessió de la lleona’ et transporti a l’Àfrica en un tres i no res. És una obra encisadora i molt lírica, en la qual tradició, ferocitat, violència, memòria i poder ballen una dansa rabiosa i apassionant. La novel·la, que clama contra l’opressió a les dones, entrellaça la veu de l’Arcàngel, el caçador encarregat d’abatre una lleona que amenaça les creences ancestrals de l’enigmàtic poble de Kulumani (Moçambic), amb la de la seva antiga amant, la Mariamar, que ha estat confinada a casa després de la mort de la seva germana petita. La història, inspirada en fets i personatges reals, s’impregna del poderós realisme animista de Mia Couto; dotat d’una profunda humanitat, l’autor ens transporta a mons on la realitat es fon de manera màgica amb el mite i la llegenda. Aquest any, a més, tindrem la immensa sort de poder escoltar Mia Couto al festival MOT el dia 16 d’abril a Olot, i el 18 d’abril al CCCB de Barcelona, on farà una conferència en el marc de l’exposició ‘Making Africa’. Una ocasió única per conèixer millor un autor que, com deia Henning Mankell, és un dels més interessants i importants de l’Àfrica.

Summary: Avanç editorial: ‘La confessió de la lleona’ de Mia Couto


L’Hospital de Bellvitge de l’Hospitalet de Llobregat ha implantat el seu primer cor artificial total, un procediment que es fa amb èxit per primera vegada en els Països Catalans, i que era l’única opció que tenia un pacient de trenta anys per recuperar-se de la hipertensió pulmonar que li impedia rebre un trasplantament de cor. L’ha rebut un home que tenia insuficiències als dos ventricles del cor, la qual cosa li impedia rebre un implant parcial d’un ventricle, motiu pel qual han optat per aquest cor artificial total – del model SynCardia – com a ‘baula final’ de la teràpia que li permetrà esperar un trasplantament de donant, han explicat en roda de premsa avui el cap de Cirurgia Cardíaca de l’hospital, Albert Miralles, el cirurgià Daniel Ortiz i el cardiòleg José González. A preguntes dels periodistes, Ortiz ha explicat que és el segon cas en tot l’estat espanyol, després d’un cas a Navarra. El pacient no va trobar un donant i va tenir complicacions, per la qual cosa va morir abans d’abandonar l’hospital, mentre que el de Bellvitge es troba actualment estable a la unitat de vigilància intensiva (UCI) després de rebre’l el 27 de maig i, si troba un donant i es trasplanta amb èxit, serà el primer de l’estat espanyol a tornar a casa després d’aquesta implantació.

Summary: L’Hospital de Bellvitge implanta un cor artificial total, el primer dels Països Catalans amb èxit


Els Mossos d’Esquadra han desallotjat aquest matí l’edifici ocupat la Nova Rimaia de Barcelona. Segons han informat fonts policials, el desallotjament ha començat entre les sis i dos quarts de set del matí i es fa en compliment a una ordre judicial. Un mig centenar de manifestants s’han concentrar davant del cordó policial com a mostra de protesta. Durant el desallotjament, la policia ha identifiat a 26 persones, segons Europa Press. L’immoble, situat a la crüilla de la Ronda Sant Pau amb el carrer de les Flors, ha estat ocupat fins a cinc vegades . La darrera es va produir el febrer de l’any passat en memòria de l’activista Pablo Molano, mort pocs dies abans. Mesos més tard, a l’octubre, l’Ajuntament de Barcelona va sol·licitar al Jutjat d’Instrucció número 31 la suspensió del desallotjament per la ‘vulnerabilitat’ d’algunes de les famílies que hi viuen. Fonts municipals han recordat que durant mesos es va intentar negociar amb el propietari de l’immoble per incorporar-lo al parc d’habitatge públic municipal. El propietari va rebutjar fins a tres propostes de la batllia. L’alcaldia va obrir un expedient al propietari per haver mantingut l’edifici buit des del 1993 de forma injustificada. Al novembre, el jutge va prendre declaració a dels tres ocupants de la Rimaia en qualitat d’investigats per un presumpte delicte d’usurpació i els va demanar que en un termini de quinze dies abandonessin voluntàriament l’immoble. La defensa, però, va interposar un recurs al Tribunal Europeu de Drets Humans, que va ordenar la suspensió temporal del desallotjament mentre durés el procés judicial. Finalment, aquest dimecres la jutgesa ha ordenat el desallotjament de l’edifici. L’ajuntament ha garantit que el desallotjament de La Rimaia no ha afectat a cap família en situació d’exclusió residencial. Fonts municipals han assenyalat que l’ajuntament ha ofert allotjament a les dues unitats familiars que es trobaven en situació d’exclusió i residien a la finca. Declaracions després del desallotjament de La… por vilawebtv

Summary: Els Mossos d’Esquadra desallotgen La Nova Rimaia


La ministra principal d’Escòcia, Nicola Sturgeon, ha anunciat que ha demanat per carta al primer ministre del Regne Unit, Boris Johnson, que cedeixi al parlament escocès la competència per a convocar un nou referèndum d’independència, ha informat el diari The Scotsman. A la carta, trasllada al primer ministre britànic que ‘la democràcia ha de prevaldre i prevaldrà’. La sol·licitud de Sturgeon arriba després que el seu partit, l’SNP, aconseguís 47 dels 59 escons que corresponen a Escòcia en les eleccions britàniques de la setmana passada, en les quals Johnson, el dirigent del Partit Conservador, va aconseguir la victòria amb majoria absoluta a la Cambra dels Comuns. Sturgeon argumenta en la seva carta a Jonhnson que després de la victòria del seu partit en les eleccions generals a Escòcia és ‘indiscutible’ que cal que es convoqui un segon referèndum d’independència a Escòcia. El parlament escocès també ha aprovat aquest vespre una llei sobre referèndums, per 68 vots a favor i 54 en contra, que ha de servir de base legal per portar a terme una nova votació. Sturgeon, després d’arrasar a les urnes: ‘Hem rebut un mandat enfortit per a un nou referèndum’

Summary: Sturgeon demana formalment la competència per a un nou referèndum d’independència d’Escòcia


El Centre d’Internament d’Estrangers (CIE) de la Zona Franca de Barcelona ha deixat en llibertat a a Hoecein , l’intern amb problemes de salut mental que va entrar al centre el dos d’agost pendent d’un procediment d’expulsió. Fonts policials han explicat a VilaWeb que van deixar l’intern en llibertat després que es posés molt violent mentre se l’intentava expulsar del país. A la vista que això posava en perill la resta de viatgers, els agents van decidir no portar a terme l’expulsió. Les mateixes fonts ha explicat que van complir el que s’especificava en l’ordre judicial, on s’afirmava que si no era possible l’expulsió se‘l deixés en llibertat. Ara s’ha comunicat el jutge la situació actual. Les mateixes fonts han ressaltat que l’intern havia de ser expulsat en haver-li commutat una pena de presó per robatori. Aquest intern, segons fonts policials és un delinqüent amb una cinquantena de detencions al seu historial. Asseguren que l’individu va ser condemnat a dues penes de 22 i 24 mesos de confinament per delictes de robatori amb violència i lesions, però el jutge li va commutar la pena per l’expulsió. La plataforma ‘Tanquem el CIE’ ha celebrat, a través d’un comunicat, l’alliberament de Hoecein. A la vegada, que ha lamentat ‘el sofriment inútil al qual ha estat sotmesa aquesta persona durant 23 llargs dies’ Critiquen que el CIE ‘continua sent un mecanisme absolutament prescindible i inútil, la punta de l’iceberg d’una política migratòria basada en la discriminació i la criminalització de les persones en funció del seu lloc d’origen’, i ha sostingut que aquest cas posa en evidència la ineficàcia dels seus mecanismes de control i garantia. També ha aprofitat el comunicat per donar les gràcies pel suport rebut durant la campanya. El Síndic de Greuges, Rafael Ribó, i també el Defensor del Poble han obert sengles investigacions sobre aquest internament al CIE, després que la plataforma fes pública una campanya per aconseguir la seva llibertat. Hores abans de l’alliberament, el jutge va desestimar la petició de traslladar l’intern a un centre psiquiatre. Va decidir arxivar la causa després d’investigar el cas i de determinar que l’atenció que rebia l’home era adequada. Tot això ha passat enmig de la polèmica reobertura del CIE. El centre d’internament de la Zona Franca va romandre tancat durant vuit mesos per obres. El govern espanyol el va reobrir el 7 de juliol, tot i l’ordre de cessament d’activitat de l’Ajuntament de Barcelona perquè no tenia la llicència d’activitat corresponent i incomplia la normativa de seguretat, segons el consistori.

Summary: En llibertat l’intern del CIE amb problemes de salut mental, després de resistir-se a la deportació


Ingredients: (per a 2 persones) 2 albergínies 1 ceba 1/2 kg de tomàquets madurs farina all i julivert 20 g d’ametlles torrades (que també poden ser avellanes) 1 llesca de pa fregit sal i oli d’oliva Elaboració: Tallem les albergínies allargades, sense pelar-les. Les salem, les enfarinem, les fregim (han de quedar una mica cruetes) i les reservem en paper de cuina perquè s’escorrin. Mentrestant, en una cassola a banda (si és de ferro, va més bé), hi posem oli i fem el sofregit amb la ceba ben picada i amb els tomàquets madurs ratllats i un all picadet molt petit. Hi afegim una culleradeta de sucre per treure l’acidesa i un pessic de sal i anem remenant de tant en tant. El sofregit Una vegada fet el sofregit (compteu entre vint minuts i trenta a foc lent, fent xup-xup), incorporem les albergínies a la cassola. Hi afegim una mica d’aigua o brou sense que les cobreixi (només si cal, perquè hi ha tomàquets que deixen anar molta aigua i no fa falta afegir més líquid). Les albergínies s’introdueixen a la cassola, dins del sofregit Aleshores, fem la picada: l’all, una mica de julivert, les ametlles o avellanes torrades, el pa fregit o la torradeta i una mica d’aigua i ho passem per la batedora. Afegim la picada per sobre el sofregit amb les albergínies i sacsegem la cassola. Deixem coure aproximadament vint minuts i ja tindrem el plat llest per a servir, tot i que val la pena de deixar-lo reposar una estona. (Adaptació de la recepta de Lola Costa Cortès del llibre ‘Receptes per telèfon’)

Summary: RECEPTA: albergínies a la garriguenca


Neus Lloveras, que ahir va anunciar que no optarà a la reelecció de la batllia de Vilanova i la Geltrú i que renunciarà a ser diputada en cas que corri la llista de JxCat, ha assegurat aquest matí que en cap cas s’ha plantejat deixar la presidència de l’AMI en aquests moments. Lloveras ha afegit que ‘no es persona d’abandonar els projectes a mitges’ i que d’aquí al final del seu mandat treballarà per definir els nous objectius de l’AMI després del 21-D. ‘Tinc l’obligació de portar una proposta a la propera assemblea per tancar aquest cicle’, ha puntualitzat. Uns objectius que definirà un grup de treball que presentarà les seves conclusions a la propera assemblea de l’AMI el mes de març. Lloveras ha assegurat que la majoria independentista del 21-D ha ratificat els objectius fundacionals de l’AMI i que ara cal definir les accions de futur a dur a terme adaptant-les al nou context polític.

Summary: Lloveras assegura que no considera deixar la presidència de l’AMI: ‘No sóc persona d’abandonar els projectes a mitges’


Hi ha un estel a la nostra galàxia que experimenta un fenomen extraordinari, de dimensions colossals. I els astrònoms encara no saben explicar què és. Tot va començar el 2009, amb el llançament de la missió Kepler de la NASA, que tenia l’objectiu de detectar planetes fora del nostre sistema solar. El telescopi de la missió va començar examinant una part reduïda i molt concreta del nostre univers observable, on hi ha uns 150.000 estels. Durant quatre anys, el telescopi va anar observant la brillantor d’aquestes estrelles distants, per detectar si en algunes hi havia disminucions de la intensitat de la llum pel trànsit de planetes que poguessin tenir. I, efectivament, el telescopi Kepler ha permès de detectar moltíssims trànsits i confirmar que hi ha molts exoplanetes. Però en una d’aquestes estrelles, la KIC 8462852, situada a uns 1.500 anys llum de nosaltres, a la constel·lació del Cigne, les disminucions de llum que s’hi van detectar eren totalment anòmales, i no s’hi trobava cap explicació. Va néixer així el gran enigma de l’estel més misteriós de la galàxia, coneguda popularment com l’estel de Tabby, en honor de la seva principal investigadora, l’astrònoma nord-americana Tabetha Boyajian. Les baixades de llum de l’estel s’hi observaven en períodes aproximats d’uns set-cents dies, uns dos anys. Aquest mes n’hi ha d’haver una altra, i els astrònoms hi tenen la mirada fita. Les baixades que es van detectar entre el 2009 i el 2013 tenien unes característiques absolutament sorprenents. Per entendre-ho, paga la pena de recuperar les paraules de Boyajian, la descobridora, en la conferència que va fer en un Ted Talk l’any passat: «Quan un planeta fa un trànsit per un estel bloca una mica de la llum, i la profunditat d’aquest trànsit reflecteix la mida de l’objecte que passa entre l’estel i nosaltres, que l’observem. Agafem, per exemple, Júpiter: els planetes no arriben a ser gaire més grans que Júpiter.  Júpiter faria baixar l’1% de la brillantor d’una estrella com aquesta . La Terra, d’una altra banda, és onze vegades més petita que Júpiter, i el senyal de baixada de llum amb prou feines seria visible en les dades. De manera que tornem al nostre misteri. Fa uns anys els caçadors de planetes, depurant dades a la recerca de trànsits, van veure un senyal misteriós procedent de l’estel KIC 8462852. Deien que només un objecte tan gran com Júpiter podia fer una baixada com aquella en la llum de l’estel, però també es deia que havia de ser gegant; els trànsits normalment només duren unes poques hores, i aquest es va allargar durant gairebé una setmana.» Boyajian explica que, a més, la gràfica de la baixada de llum era (anormalment) asimètrica: en comptes de marcar una U en la caiguda de llum, s’hi veia una davallada estranya de la llum, i això volia dir que allò que obstruïa la llum no podia ser cap objecte esfèric com un planeta. L’astrònoma continua així: «Després, el març del 2011, vam veure això: caigudes d’un 15% de la llum de l’estel. Això és enorme en comparació amb un planeta, que només faria un descens de l’1% a tot estirar . I, novament, després d’això, no succeeix gran cosa fins el febrer del 2013. Llavors comença realment una bogeria. Hi ha un enorme conjunt de caigudes en la corba de llum en què apareixen. I duren uns cent dies, fins al final de la missió Kepler. Aquestes caigudes tenen formes diverses. Algunes són molt esmolades i algunes altres són amples. També tenen durades variables. Algunes duren només un dia o dos, algunes altres més d’una setmana. I també hi ha tendències cap amunt i avall en algunes d’aquestes caigudes, com si se superposessin diversos esdeveniments independents. I, en aquell moment, l’estel va tenir una baixada de lluentor de més del 20%. Això vol dir que tot allò que en blocava la llum tenia una superfície de més de 1.000 vegades la del planeta Terra.» L’equip de científics voluntaris que estudiava les dades obtingudes amb el telescopi Kepler es van preguntar si hi havia errors. Però les dades eren bones. I doncs, què passava? De núvols de cometes a estructures alienígenes Continua Boyajian: «En primer lloc, algú va dir: i si aquesta estrella fos molt jove i tingués al voltant el núvol de material del qual va néixer? I llavors un altre va dir: què passaria si l’estel tingués planetes ja formats, i dos d’aquests planetes haguessin topat, de manera similar a la formació de la Terra i la Lluna?» «Doncs bé, aquestes dues teories podrien explicar una part de les dades, però hi havia algun inconvenient: l’estel no semblava pas jove i no hi havia cap resplendor de cap dels materials que s’haurien escalfat per la llum de l’estel en cas que l’estel fos jove o hi hagués hagut una col·lisió. Algú altre va dir: I si hi hagués un enorme eixam de cometes passant per aquest estel en una òrbita molt el·líptica? Això realment s’adiu amb les nostres observacions. Però, hi estic d’acord, sembla una mica artificial. Caldrien centenars de cometes per reproduir allò que observem. I aquests són només els cometes que passen entre nosaltres i l’estel. En realitat, doncs, parlem de milers o de desenes de milers de cometes. Però de totes les males idees que teníem, aquesta va ser la millor.» Però la història no s’acaba pas aquí. L’astrònoma va escriure un article explicant totes aquestes observacions, dades i teories, i al mateix temps un col·lega seu, Jason Wright, va suggerir la possibilitat que hi hagués megastructures alienígenes al voltant de l’estel. «Com que les explicacions naturals eren febles, se’ns despertà la curiositat. De manera que havíem de descartar que fossin alienígenes. Vam convèncer un col·lega nostre que treballa al programa SETI, de recerca d’intel·ligència extraterrestre, que aquest seria un objectiu extraordinari a atènyer. Un parell de mesos més tard, la notícia d’aquesta proposta es va filtrar a la premsa i ara hi ha milers d’articles sobre aquest estel… I si es fa una cerca a Google, es trobarà això.» «Ara, podríeu demanar: ‘Bé, Tabby, així com s’expliquen els alienígenes aquesta corba de la llum?’ Bé, imagineu una civilització molt més avançada que la nostra. En aquest cas hipotètic, aquesta civilització hauria exhaurit l’energia del seu planeta d’origen. Llavors, on podrien obtenir més energia? Ells tenen una estrella mare de la mateixa manera que nosaltres tenim el Sol, i si fossin capaços de capturar més energia d’aquesta estrella, això els resoldria les necessitats energètiques. Per tant, hi anirien i construirien estructures enormes. Aquests megastructures com plafons solars descomunals s’anomenen ‘esferes de Dyson’. És molt difícil d’oferir una perspectiva sobre la immensitat d’aquestes coses, però es pot mirar així: la distància entre la Terra i la Lluna és d’uns 400.000 km. L’element més simple en una d’aquestes estructures és 100 vegades aquesta mida. Són enormes. Ara imagineu-vos aquestes estructures en moviment al voltant d’un estel. Es pot veure que es produirien anomalies en les dades, com ara caigudes poc naturals irregulars. Però la veritat és que fins i tot les megastructures exòtiques no poden desafiar les lleis de la física. Qualsevol cosa que fa servir una gran quantitat d’energia produeix calor, i aquí no n’hi observem. També simplement podria ser que irradiés aquesta calor en una altra direcció, i no cap a la Terra…» El misteri no s’ha resolt. Aquests últims mesos s’han publicat uns quants articles científics que lleven força a la hipòtesi de l’estructura alienígena (les observacions del SETI no en van obtenir cap dada concloent) i que reforcen la de l’eixam immens de cometes com a causa dels misteriosos ‘trànsit’ en l’estel KIC 8462852. ‘Com a científica, m’inclino per l’explicació natural. Però no em malinterpreteu, crec que seria increïble de trobar extraterrestres. De qualsevol manera, sempre hi ha alguna cosa nova i interessant per descobrir’, deia Boyajian. La missió Kepler va aturar l’activitat plena el 2013 i no va poder fer l’observació de la possible caiguda de llum de l’estel prevista per al 2015. Se’n preveia una altra aquest mes de maig. Ara això és a les mans de científics i astrònoms que s’hi dediquin pel seu compte. Tabetha Boyajian va acabar la conferència amb aquesta reflexió: ‘Què significarà quan ens trobem un altre estel d’aquesta mena? I què voldrà dir si no en trobem cap més?’ Podeu veure ací el vídeo íntegre de la conferència de Boyajian:

Summary: L’enigma no resolt de l’estel més misteriós de l’univers


Les festes vinculades a la verema i al món del vi se succeeixen aquestes setmanes de collita, de cellers plens de most que comença a bullir, d’aromes dolcenques, que fan pessigolles al nas, aromes propis, intransferibles, perquè cada verema és una anyada única. I les festes de la verema ajuden a celebrar i a divulgar el paisatge fet de vinya, els cellers i els seus vins. Així, a les històriques zones vínicoles d’Alella, Priorat, Sant Sadurní d’Anoia, l’Empordà, a la mítica Banyuls i a uns quants territoris vinícoles més hi trobem aquestes celebracions, cadascuna amb el seus trets propis. Les recollim en l’article que segueix. Festa de la Verema d’Alella Dies 4, 5 i 6 de setembre És una de les festes amb més trajectòria, perquè enguany arriba a la 41a edició. Generalment, aquesta festa de la verema se celebra el segon cap de setmana de setembre, però enguany, excepcionalment, i per no coincidir amb l’11 de Setembre, s’ha avançat una setmana. Els amants del vi tenen una bona oportunitat per tastar el vi dels vuit cellers de la Denominació d’Origen Alella i acompanyar-los de plats de restaurants de les comarques del Maresme i el Vallès, perquè es pot gaudir d’una mostra gastronòmica. Aquest espai central de la festa es complementa amb visites als cellers, itineraris per cases històriques del poble i per les vinyes, una fira d’artesans, exposicions, correfocs, sardanes i fins i tot una exhibició dels castellers de Mataró. La trobada de colles de gegants es farà el cap de setmana següent, el diumenge 13 de setembre. A destacar la conferència magistral de Paco Solé Parellada, propietari del mític restaurant 7 Portes de Barcelona, home de ciència i de paelles. (Programa). Festa de la Verema d’Alella. Mostra del Vi de l’Empordà a Figueres Del 3 al 6 de setembre. La Rambla de Figueres, artèria central d’aquesta ciutat de l’Alt Empordà, s’omple de casetes per promocionar el vi dels cellers de la Denominació d’Origen Empordà. I es fa amb tasts que es combinen amb degustacions de productes agroalimentaris de la mateixa comarca. La proposta es complementa amb una oferta d’activitats relacionades amb el món vitivinícola: música, exposicions, visites guiades i tasts guiats, aixafada de raïm, taller d’aromes, cursos d’iniciació al tast de vins… (Programa). Festa de la Verema de Cubelles Dies 4 i 5 de setembre. La Festa de la Verema representa en aquesta vila la cloenda de la temporada estival i vol ser un homenatge al món de la pagesia del municipi. Porta vint-i-cinc edicions: atorga els premis Pàmpols de Plata i entre les activitats que proposa hi ha la trepitjada del raïm, tast del primer most i l’elecció de la pubilla i l’hereu de la Vila. (Programa). Festa del Vi i de la Verema a l’antiga de Poboleda Dia 5 i 12 de setembre Una festa que es va recuperar l’any 1999 per recordar com es feia la verema antigament i que aquest fos un bon motiu per a donar a conèixer aquest poble del Priorat. La festa comença amb el repic de campanes i anant a veremar com abans, és a dir amb els carros, les mules i estris. En acabar la verema, es fa un esmorzar popular. Tot seguit, a la carretera es fa la trepitjada del raïm. Tot seguit, s’ofereix la degustació de vins DOQ Priorat a les entrades de les cases pairals del carrer Major. I a la plaça del mercat i a la carretera hi ha una fira de productes artesans. A partir de les 17.30 es durà a terme un tast a cegues de vins negres de l’anyada 2008. Però la festa té una activitat prèvia: aquest dissabte 5 de setembre, se celebra una jornada de portes obertes als següents cellers: Burgos – Porta, Gènium Celler, Hidalgo Alber, Mas Doix, Tane Vins, Terres de Vidalba. (Programa). Festa de la Fil·loxera de Sant Sadurní d’Anoia Dies 5, 7 i 8 de setembre. Aquesta festa, que fa trenta-quatre anys que se celebra, recorda com al final del segle XIX es va produir la plaga de la fil·loxera, que va destruir tots els ceps de la comarca i del país i fa un homenatge a tots aquells que van entomar el desastre i se’n van sortir. És una festa feta de foc, música i cava. Les dades: es cremen 4000 petards, hi participen 240 nens i 230 adults, es llencen durant el triomf final de la batalla el cava de 150 ampolles i entre l’orquestrina i els timbalers, hi participen un centenar de músics. La festa se celebra els dies 7 i 8, però hi ha una festa prèvia, la infantil, que es fa el dissabte dia 5. (Programa). Mostra de Vins i Caves de Catalunya a Barcelona Del 19 al 24 de setembre. Aquesta Mostra de Vins i Caves de Catalunya, ubicada al Passeig Lluís Companys de Barcelona, pretén ser un aparador dels nous productes de totes les Denominacions d’Origen catalanes i, alhora, una forma interessant d’introduir nous amants en la cultura del vi. Organitza l’Institut Català de la Vinya i el Vi (INCAVI). Les festes de la verema combinen activitats tradicionals amb tasts i mostres gastronòmiques. Festa de la Verema del Bages a Artés Dia 4 d’octubre. Aquesta festa, que se celebra cada primer diumenge d’octubre, ret homenatge a la vinya, el vi i els homes d’aquesta comarca que ho fan possible. Actualment la DO Pla de Bages abasta unes 500 hectàrees de vinya, distribuïdes per 27 municipis. Onze cellers elaboren vi de qualitat, i dos produeixen cava, sota l’empara de la DO Cava. La cultura de la vinya s’apropa els infants portant-los en tractor fins a la vinya, on veremaran uns raïms que després trepitjaran, recollint un most que s’enduran amb ells. La història del vi és motiu d’espectacles al carrer. Es poden tastar els vins de qualitat. Es fan degustacions de productes de la terra. Artesans donen a conèixer les seves habilitats… (Programa). Festa de les Veremes de Banyuls de la Marenda Del 7 a l’11 d’octubre. El vi famós vi dolcenc propi de Banyuls celebra la seva festa grossa, la Festa de les Veremes, que cada any aplega entre 5 i 7.000 persones a la platja de la vila, per degustar el vi de l’anyada anterior i rememorar la història dels vinyaters locals, que fins al segle XIX transportaven el vi per mar cap a Perpinyà. El dia central de la celebració és diumenge, dia que comença amb la benedicció del raïm collit durant l’any i moment en què es degusta per primer cop el vi de l’any anterior de la Denominació d’Origen Controlada Banyuls (AOC Banyuls, Apellation d’Origine Contrôlée Banyuls, en francès). Al migdia, tothom es dirigeix cap a la badia banyulenca per realitzar-hi un gran tiberi. És la vintena edició. (Programa).

Summary: Setembre, mes de festes de la verema


L’ex-president d’Egipte Muhàmmad Mursi (1951-2019) s’ha mort avui després de comparèixer davant un tribunal del país, segons que han informat mitjans locals. Mursi, de seixanta-set anys, s’ha desmaiat durant la vista, cosa que ha forçat a ajornar-la, i s’ha mort poc després, segons el diari local Al-Ahram. El 2012 es va convertir en el primer president electe de la història del país, després de guanyar les primeres eleccions posteriors a la caiguda de Hosni Mubàrak, un any abans, a la Primavera Àrab. Però Mursi fou enderrocat per un cop d’estat militar el 2013. Després va ser detingut i jutjat per nombrosos casos, en un dels quals va ser condemnat a mort. Ell els va refusar i ho va descriure tot plegat com una campanya política contra la seva persona.

Summary: S’ha mort l’ex-president d’Egipte Muhàmmad Mursi mentre declarava


L’ex-president del govern de les Illes, José Ramón Bauzá, ha anunciat que serà reservista voluntari de l’exèrcit espanyol. L’ex-líder del PP i actualment pròxim a Ciutadans, ha explicat a través de les xarxes socials que té l’honor de complir un dels ‘somnis’ de la seva vida. ‘Quan acabi aquest període seré oficialment reservista voluntari de l’exèrcit espanyol’, ha piulat. Estoy teniendo el honor de cumplir uno de los sueños de mi vida en estas dos semanas, y quiero compartirlo con vosotros. Cuando acabe este periodo seré oficialmente reservista voluntario del Ejército español 😊. Hilo 👇🏻 pic.twitter.com/kp2eU4vhh6 — José Ramón Bauzá (@JRBauza) April 1, 2019 Bauzá ha informat que durant les pròximes dues setmanes serà a Cadis rebent formació militar especialitzada, que conclourà amb l’acte de jurament de bandera divendres que ve. El també ex-senador ha afegit que durant els pròxims dies no podrà fer manifestacions polítiques durant aquests dies aquí no puc fer manifestacions polítiques: ‘Si veieu que en aquest període no comento res és que estic tenint l’honor de servir a Espanya des de la millor institució que tenim al costat de la corona: les forces armades’. Fa unes setmanes semblava que Bauzá participaria en alguna de les candidatures de Ciutadans. Albert Rivera va confirmar que Bauzá assessorava el seu partit i semblava que hi havia la possibilitat que anés a alguna de les llistes. Aquesta possibilitat va irritar el responsable de Ciutadans a les Illes, Xavier Pericay, i no ha prosperat.

Summary: Bauzá es fa reservista de l’exèrcit espanyol


‘Neutralització acció i grup terrorista d’índole secessionista català.’ Aquest és el títol d’una nota de premsa de la fiscalia de l’Audiència espanyola en què informa de la persecució contra nou independentistes i que ahir va motivar una ràtzia de la Guàrdia Civil en diversos indrets del Principat. La signa Miguel Ángel Carballo Cuervo, tinent fiscal de l’Audiència espanyola. Ell és el responsable, una setmana abans del segon aniversari del Primer d’Octubre, d’un desplegament sense precedents amb més de mig miler de guàrdies civils, helicòpters i drones per a anar a cercar de matinada nou independentistes, treure’ls de casa, davant els seus pares i fills, amb danys als immobles, i endur-se’ls a Madrid acusats de terrorisme, rebel·lió i tinença d’explosius. Vegeu la nota: Pràcticament el mateix procediment acomplert contra Tamara Carrasco a Viladecans, l’abril del 2018. Aleshores el fiscal que la va voler mantenir en presó incondicional a Madrid, amb les acusacions de rebel·lió i sedició, era aquest mateix, Miguel Ángel Carballo. No se’n va sortir perquè no ho va veure necessari el jutge Diego de Egea, que tampoc no veia sostenibles les acusacions de terrorisme i rebel·lió. Després Tamara Carrasco va passar tot un any captiva a Viladecans, sense poder sortir del municipi, fins que un jutge no va decidir d’assumir el seu cas per desordres. S’havia prolongat d’una manera inexplicable una situació angoixant. Però aquella causa contra Tamara Carrasco i Adrià Carrasco, que va poder fugir per ben poc de la Guàrdia Civil i anar a l’exili, a Bèlgica, va esdevenir un atac directe de l’estat espanyol contra els CDR. Era un moment de fortes mobilitzacions de protesta contra la repressió, arran de la detenció recent del president Puigdemont a Alemanya. L’artífex d’aquella repressió fou el fiscal Carballo, que, per exemple, deia que Tamara Carrasco feia ‘activitats de direcció i coordinació en actes de sabotatge’ i que ‘formava part d’un reduït equip de direcció que determina les pautes d’actuació i les consignes de mobilitzacions’, amb el propòsit de ‘traslladar al carrer el procés sobiranista català amb actuacions violentes’. A Tamara Carrasco li van requisar caretes de Jordi Cuixart i xiulets de color groc que tenia a casa. De casa d’Adrià Carrasco, davant la presència de la seva mare, se’n van endur uns cordills d’espardenya com a prova de rebel·lió i de terrorisme. El primer repressor del 20-S Ara Carballo torna a situar en el punt de mira els CDR i tot el moviment independentista català. Però el seu paper en la repressió contra l’independentisme ja ve d’abans, dels dies posteriors al 20 de setembre de 2017. Fou ell qui va presentar la primera querella per sedició a l’Audiència espanyola, expressada en l’escrit d’una manera genèrica, com si obrís la porta a construir una causa general contra tots els manifestants concentrats davant la seu del Departament d’Economia aquell dia, però assenyalant específicament el paper de Jordi Sànchez i de Jordi Cuixart en la mobilització de protesta. Carballo ja passava per alt el dret de protesta i de manifestació, i la llibertat d’expressió dels concentrats, quan deia a la querella que es volia ‘imposar un referèndum independentista inconstitucional per la força de la intimidació, fent saber a l’estat la seva intenció i capacitat d’actuar, fins i tot violentament, en cas d’una eventual oposició.’ Aquella querella fou admesa per la jutgessa de l’Audiència espanyola, Carmen Lamela, que va fer tancar en presó incondicional, acusats inicialment de sedició, Sànchez i Cuixart. Dies més tard, com a fiscal, es va oposar a la sortida en llibertat condicional dels dos dirigents socials, i Lamela li va fer cas. I el mes vinent ja farà dos anys que són empresonats. La causa contra Jordi Sànchez i Jordi Cuixart va passar al Tribunal Suprem espanyol, que es va fer càrrec de la instrucció de la querella contra el govern i la mesa del parlament. Però Lamela es va quedar a l’Audiència espanyola la causa contra el major Josep Lluís Trapero i la cúpula dels Mossos, oberta de manera paral·lela. De primer eren acusats també de sedició i després de rebel·lió. Miguel Ángel Carballo va voler que Trapero fos tancat a la presó incondicionalment, com Sànchez i Cuixart, però Lamela el va deixar en llibertat provisional amb la prohibició de sortir de l’estat espanyol. Ara, la causa contra la cúpula policíaca ja s’havia construït, i tot i que el judici contra Trapero no començarà fins el 20 de gener, el paper dels Mossos ja fou un element central en el judici contra el procés, amb les acusacions constants d’haver estat el braç de la rebel·lió, d’haver boicotat la feina de la policia espanyola i la Guàrdia Civil. L’ideòleg en fou Carballo. Protegint el CNI A la nota emesa ahir sobre la ràtzia contra els independentistes, Carballo parla de ‘projectes terroristes amb finalitats secessionistes’, afegeix que en els escorcolls han trobat ‘substàncies precursores per a la confecció d’explosius, susceptibles (tot esperant confirmació dels especialistes) de ser utilitzades en la fabricació d’artefactes explosius i contra objectius seleccionats per un grup de militants dels CDR’. Afegeix que tenien la certesa que ‘les accions es perpetrarien’ entre l’aniversari de l’1-O i la sentència del judici contra el procés, que haurien causat ‘danys irreparables’… Hi ha un intent, una obsessió, de vincular l’activitat dels CDR amb un imaginari i un llenguatge de violència propi dels anys de conflicte al País Basc, amb les acusacions de terrorisme, de tinença d’explosius, amb l’enviament de policia amb armament d’assalt contra domicilis particulars, etc. Carballo és el màxim responsable en investigació ‘antiterrorista’ de l’Audiència espanyola, i és l’encarregat de la causa dels atemptats del 17-A. La setmana passada el jutge es va negar a investigar els vincles existents entre l’imam de Ripoll, el cervell dels atemptats, i el CNI. I ho va fer subscrivint la posició de la fiscalia. Perquè de bon començament, Carballo va negar que hi hagués aquests vincles, i va maldar perquè aquest afer quedés soterrat, que ningú no hi investigués ni hi furgués. Ara com ara, se n’ha sortit.

Summary: El fiscal de la ràtzia contra l’independentisme fou l’ideòleg de la repressió contra Cuixart i Sànchez


Pere Macias (1956) és el nou fitxatge d’Ada Colau per al projecte del tramvia de la Diagonal. És militant de Convergència des del 1977. Fou batlle d’Olot, on va néixer, durant dotze anys (1984-1996), conseller de Medi Ambient i Habitatge (1996-1997) i d’Obres Públiques (1997-2001), senador a Madrid (2006-2008) i diputat al congrés espanyol (2008-2015). Ara entra a l’Ajuntament de Barcelona amb Ada Colau, amb l’encàrrec de fer realitat el tramvia per la Diagonal. Essent conseller, ja n’havia inaugurat un tram. Però resulta que CDC, el seu partit, és contrari a aquest projecte. Demanem a Pere Macias que ens parli d’aquesta paradoxa, del tramvia i de la ciutat de Barcelona, on ara viu. Ens atén telefònicament i de tant en tant es talla la conversa. Macias parla des d’un tren. —Heu perdut amics dins CDC? —Quan creus en un projecte i t’ofereixen de participar-hi, és normal d’acceptar. Evidentment, sé la posició del grup municipal de CDC i per això vaig voler parlar-hi abans d’acceptar-ho. Tothom expressa les seves opinions i jo ho respecto molt. Però crec que és objectivament bo que hi participi. —Per què és objectivament bo? —Amb una persona amb qui, diguem-ne, pot haver-hi una relació de partit, doncs s’hi pot parlar més de les coses. És bo per a tothom. Tothom sap que jo sempre he estat a favor d’aquest projecte i he de pensar que puc ser útil. —Els optimistes creuen que us fitxen pels coneixements tècnics. Els malpensats, que Colau fitxa un convergent per convèncer convergents. —Jo sempre sóc dels optimistes. —Pere Macias fitxa per Colau perquè s’allunya del procés. Llegit a la premsa d’ahir. —Qui ho diu, això? Què hi té a veure el procés, aquí? Jo sóc favorable a posar la meva vida en un projecte que sigui interessant des del punt de vista intel·lectual. I aquest ho és. Hi crec. Sé que és complicat, però a mi em motiva molt. Continuo tenint les meves conviccions polítiques. Em sento més convergent que mai, i participaré tant com pugui en el procés de refundació. Però tot això ja és un altre àmbit. —M’agradaria parlar de l’empresa en si. Cobrareu de l’empresa o de l’ajuntament? —A mi em contracta l’ajuntament. I amb l’empresa no hi tindré res a veure, òbviament. —El vostre sou resta subjecte als límits que Barcelona en Comú s’ha imposat de 2.200 al mes? —No és cap sou. A mi em paguen uns serveis professionals. I això encara ho hem d’acabar de tancar i es mourà dins els límits i les capacitats que té l’ajuntament. Entrarà dins els paràmetres absolutament continguts de les polítiques actuals. —Josep Maria Cullell, també de CDC, encara és el president de l’empresa del tramvia, Tram? —Crec que ja no, des de fa uns pocs mesos. Crec. A mi m’ha arribat això. No sé si la substitució de Cullell pel director general, Vizcaíno, s’ha fet efectiva o no. —L’empresa és majoritàriament privada. De catalans, només hi he vist Moventia. La majoria són francesos (Alstom), i fons d’inversió canadencs i alguns altres. Pocs catalans. —Es va fer un concurs i ho van guanyar unes empreses. De Catalunya hi havia dues empreses, aquesta que dius i, és clar, Alstom. Alstom és francesa, però és l’antiga Maquinista, i sobretot és la fàbrica de Santa Perpètua. I això té un interès català extraordinari perquè ha permès que en una colla d’anys aquests tramvies i els que es van copiar a moltes ciutats, que encara es construeixen ara, hagin donat molta feina a gent d’aquí. La matriu és francesa, però els tramvies es fabriquen aquí. —Expliqueu-me per què hem de tenir tramvia a la Diagonal. Em pensava que la tendència era més cap al bus elèctric: més barat i porta força gent igual. —No és veritat que el bus transporti més o menys la mateixa gent. La diferència és molt gran. I a vegades, com passa amb la Diagonal, que és un corredor molt important , si vols donar bon servei necessites el mitjà de transport adequat. Es pot demostrar fàcilment. Jo crec molt en el vehicle elèctric. De manera especial, el bus elèctric. Ara, aquest bus l’hem d’anar a fer allà on justament hi ha un projecte d’un tramvia? —He parlat amb urbanistes que tenen la por que el tramvia expulsi cotxes i es creï caos circulatori. I en canvi el bus transporta, sense crear caos. —Són urbanistes? Ho dic perquè els urbanistes defensen les persones. Una altra cosa són els qui defensen l’automòbil, com a reis de la ciutat. I això ha entrat en crisi a tot el món. Durant cinquanta anys es van dissenyar les ciutats per a l’automòbil. Ha estat un fracàs total. I a tots ens costa molt de tornar a dissenyar la ciutat per a les persones. Deuen ser urbanistes del segle passat. —No ho són, no. Hi insisteixo: ja el teniu estudiat el possible caos circulatori? —Jo el caos circulatori no sé què és. Sí que sabem què és la congestió. Contra la congestió, als anys cinquanta va haver-hi la teoria de fer més carrils. Hi havia menys congestió? No. Al final la majoria se’n va adonar: fer més carrils per a treure la congestió no és la solució. Més carrils vol dir més automòbil, i més congestió. Jo no vaig pas contra l’automòbil, però fem-ne un ús racional, anem recuperant espai per a les persones. Inevitablement el tramvia treu espai al cotxe. Però la gent, que és intel·ligent, veu que allò que feia en cotxe ho pot fer d’una altra manera. Per exemple, fa uns anys al Portal de l’Àngel hi havia quatre carrils. Es van treure. I avui a ningú no li passa pel cap de posar-hi cotxes. Barcelona té vocació de liderar això. Una de les feines que s’ha de fer és explicar i il·lustrar. La gent ho entén i ho valora. I si no, demanem si hi ha ningú que vulgui quatre carrils al Portal de l’Àngel. —Sobre el tramvia es va fer un referèndum. I va sortir que no. Faríeu un tramvia tot i tenir un referèndum en contra? Posaríeu el tramvia una altra vegada a votació? —Això no em toca pas a mi, de dir-ho. Ho has de demanar als polítics. Jo sóc un tècnic. No hi tinc opinió, en això. Sóc un tècnic i no hi tinc opinió. —Però enteneu que els veïns diguin: ‘Vaig votar en un referèndum, surt que no, i el fan igualment!’ —En aquests moments no faig de polític i, per tant, aquesta qüestió no em pertoca: ni de donar l’opinió ni de dir res. Sí que he de dir que un altre del signe de la recuperació de la ciutat és fomentar processos de participació ciutadana. És evident. Estic convençut que en tot això hi haurà processos de participació ciutadana. —Tenim data per a veure el tramvia —No ho sé. D’aquí a uns quants mesos ho podrem dir. He de ser molt prudent. —Perdoneu la ignorància: viviu a Barcelona o a Olot? —Estic empadronat a Olot, per motius sentimentals, havent-ne estat alcalde; tot i que visc a Barcelona. —I com el veieu, el mandat d’Ada Colau? Quin balanç en feu, del primer any? —La posició política de CDC a Barcelona és la que digui en Xavier Trias. Jo en aquest aspecte no tinc cap més opinió que la dels meus companys de partit. —Tret de la qüestió del tramvia. —Puc, d’alguna manera, tenir una opinió diferent del grup municipal en moltes coses, però qui ha d’expressar l’opinió sobre com es veu Barcelona és el grup municipal.

Summary: Pere Macias: ‘Em sento més convergent que mai’


El Nord d’Irlanda reconeix d’ençà d’avui el matrimoni homosexual, gràcies a una reforma que obre la porta a la celebració de les primeres noces al mes de febrer i que és fruit indirecte del llarg estancament polític i la manca d’un executiu. Davant l’estancament de les negociacions per a formar govern al Nord d’Irlanda, i amb les competències transferides a Londres, el parlament britànic va aprovar al juliol una sèrie de canvis que establien la data límit del 21 d’octubre per ampliar els drets socials si no hi havia un pacte polític. Vençut el termini, va entrar en vigor una llei que ampliava els supòsits pels quals una dona pot interrompre l’embaràs – assumeix una reforma de 1967 ja en vigor per a Anglaterra, Escòcia i Gal·les i es van autoritzar les primeres noces gais, encara que en aquest cas la data fixada per a l’entrada en vigor dels canvis era el 13 de gener de 2020. Arlene Foster, nova ministra principal d’Irlanda del Nord després de l’històric pacte per a restaurar l’autonomia Així, des d’avui les parelles de persones de el mateix sexe poden començar a registrar al Nord d’Irlanda, on també es reconeixeran els drets dels que ja estan legalment casats en altres zones. A més, les parelles heterosexuals també podran subscriure unions civils, segons la radiotelevisió pública BBC. Cal remarcar que el Parlament de Belfast ja va aprovar el matrimoni homosexual el 2015 a proposta del Sinn Féin, però el Partit Unionista Democràtic (DUP) van decidir de vetar la nova llei. El mateix any, la República d’Irlanda va aprovar la legalització del matrimoni homosexual en un referèndum amb el suport del 62% dels votants.

Summary: El matrimoni homosexual entra en vigor al Nord d’Irlanda després de cinc anys de blocatge unionista


L’organització de la festa LGTBI+ Pride Barcelona ha decidit, finalment, de no deixar participar Ciutadans a la manifestació reivindicativa de dissabte vinent. Les entitats organitzadores s’han reunit aquesta tarda i han votat per unanimitat vetar l’accés al partit d’Albert Rivera pels pactes amb la ultradreta de Vox. Pride Barcelona havia posat com a requisit als partits polítics que volguessin participar a la festa la signatura d’un manifest en contra de partits homòfobs com Vox. Ciutadans no l’havia signat a Madrid, però sí a Barcelona.

Summary: Pride Barcelona veta la participació de Ciutadans pels pactes amb la ultradreta