El líder de Podem, Pablo Iglesias, ha expressat avui la seva alegria pel fet que el PSOE hagi accedit a participar en la reunió a quatre que va plantejar el portaveu d’Esquerra Unida al congrés espanyol, Alberto Garzón, entre el PSOE, Podem, EU i Compromís per mirar d’arribar a un acord de governabilitat. ‘Pensem que la reunió de la pròxima setmana serà un espai ideal per parlar de formar govern’, ha dit durant la conferència de premsa posterior a la reunió que ha mantingut amb els representants de Compromís Mònica Oltra i Joan Baldoví. Així mateix, s’ha mostrat obert a dialogar amb ERC i Democràcia i Llibertat per aconseguir almenys la seva abstenció perquè Pedro Sánchez superi el debat d’investidura. Iglesias considera que la proposta d’un govern de ‘progrés i de canvi’ guanya suports i espera que l’acord es faci realitat ‘molt aviat’. ‘Animo a Sánchez a fer que això acabi en un pacte plural que doni resposta a 10 milions de persones que han dit prou a Rajoy’, ha subratllat. El líder de Podem considera que hi ha ‘bones raons’ per ser optimistes i per pensar que l’estat espanyol ‘aviat tindrà un govern plural que atendrà les demandes de la gent’.

Summary: Iglesias veu més a prop l’acord per a un govern espanyol ‘progressista i d’esquerres’


ETA anunciarà divendres vinent la seva dissolució en un acte a prop de Baiona. És la culminació d’un procés llarg, delicat i complicat que ha penjat d’un fil més d’una vegada. La negativa del govern espanyol a negociar un procés de pau i desarmament no ha desfet el compromís de l’esquerra abertzale en el seu conjunt, i de l’organització armada en particular, amb la fi del conflicte violent. S’acaben seixanta anys d’activitat d’una organització que pretenia l’alliberament del País Basc i la creació d’un estat socialista. Parlem amb el periodista i escriptor Iñaki Egaña (Sant Sebastià, 1958), que ha escrit la crònica del procés de desarmament amb grans dosis d’investigació i anàlisi, condensada ara en el llibre Armagabetzea. Euskal bidea (Txalaparta, 2018). Egaña també ha escrit la història d’ETA i una història breu del País Basc, entre més llibres polítics i de memòria històrica. —Quan va començar el procés que ha portat a la dissolució d’ETA? Quin va ser-ne el detonant? —El procés identificat com a tal podríem dir que va començar amb la Declaració d’Aiete, l’octubre del 2011. Tres dies després, va donar pas al cessament definitiu de l’activitat armada. Però em sembla que ens hem de remuntar un temps enrere. El canvi comença arran de les converses que es van fer a Ginebra, el debat que hi havia hagut dins d’ETA i a l’esquerra abertzale sobre tàctica i estratègia, sobre l’esgotament d’una fase. Ens remuntem al 2008, però també als contactes que van fer possible la Declaració d’Aiete, que van ser a Ginebra el 2005 i el 2006. —Ha estat un camí molt difícil? —Podem identificar tres fases diferents del procés de desarmament. La primera tenia una llista de setze punts pactats amb el govern de Zapatero. Però la delegació d’ETA va arribar a passar setze mesos a Noruega esperant l’arribada d’emissaris del govern espanyol. El canvi de govern amb l’arribada de Rajoy va trencar aquella via de desarmament perquè van decidir de posar el comptador a zero. Ho van reconèixer Rajoy i la persona que havia designat per a aquests contactes, Jorge Moragas. El febrer del 2013, aquesta via negociada pel desarmament va caure. Va esdevenir inviable. —Es tancava la via dialogada. I després? —Aleshores hi va haver una nova reflexió al cor d’ETA sobre el camí que calia seguir. I la decisió va ser d’inventariar i segellar tot l’armament fos com fos. Encara no havien decidit què en farien, de tot aquell arsenal. I la tercera fase va començar amb l’entrada en joc de la societat civil. El desembre del 2016, persones relacionades amb els moviments pacifistes, religiosos i tercermundistes es van implicar per fer efectiu el desarmament. Són els anomenats ‘artesans de la pau’. —Van ser detinguts… —Sí. La policia va entrar en joc també en aquest moment pensant que eren membres d’ETA. Els va detenir. I hi va haver un gran escàndol, perquè eren persones molt reconegudes i, en alguns casos, molt crítiques amb l’activitat d’ETA les últimes dècades. A partir d’aquí, el govern francès va fer una reflexió, i tot i que no va donar suport ni va col·laborar amb el desarmament definitiu del 7 d’abril de 2017, tampoc no hi va posar entrebancs. El 8 d’abril es va escenificar del desarmament amb la localització de les coordenades de vuit amagatalls d’armes, que van ser posats en mans de la policia francesa i del fiscal general a París. —Les dificultats del procés són sempre externes o hi ha resistència d’alguns sectors d’ETA? —Els detalls del debat intern no els sabem, evidentment. Però tinc la impressió que la decisió és molt profunda i molt consensuada. No tinc cap notícia de dissensions internes, malgrat que és una de les idees que el govern espanyol s’ha preocupat d’anar escampant. De fet, encara avui volen fer creure que hi ha divisió interna i risc d’escissions. Jo crec que és una decisió conjunta. En un moment determinat, ETA trenca la pràctica habitual i nomena una direcció ampliada per a fer-se càrrec de tot el procés. No són tan sols els membres de la direcció els qui prenen les decisions estratègiques, sinó una direcció molt reforçada. —Cercaven que les decisions fossin com més legitimades millor? —Es va fer un gran esforç per a evitar que hi hagi veus discordants. Per això van decidir que el procés fos més lent de com podria haver estat. Preferien anar a poc a poc, però tots en el mateix carril. El govern espanyol va insistir molt en la idea d’una divisió interna quan el 2008 i el 2009 va prendre força la via del desarmament. Rubalcaba, com a ministre de l’Interior i com a candidat del PSOE, va tenir un paper molt clar en aquesta propaganda falsa. I és una estratègia que Rajoy i el seu govern van fer seva. No hi ha hagut cap escissió ni hi ha cap indici que n’hi pugui haver. —Qui són els dirigents d’ETA en aquest procés? —La direcció d’ETA i aquesta direcció ampliada. Per a fer el llibre, vaig demanar una entrevista a qui havia estat un dels responsables d’ETA durant les negociacions, David Pla. Ara és a la presó. I és un dels tres delegats d’ETA que van ser a Oslo. Els altres dos eren Iratxe Sorzabal i Josu Urrutikoetxea. Aquests van ser els qui previsiblement van encapçalar el procés de desarmament. —És un procés unilateral en tot moment o hi intervé algun tercer actor? —Des de la Declaració d’Anoeta, a principi de segle, hi ha una diferència molt notòria en els plantejaments del moviment abertzale. Des dels anys vuitanta, ETA era una organització encapçalada per KAS (Koordinadora Abertzale Socialista), que també integrava altres organitzacions del moviment abertzale i que unificava l’estratègia política i militar. A principi del segle XXI, s’incorpora la idea dels dos carrils. Això ja venia de les converses d’Alger. Però es va trencar la tradició de coordinació i unitat de la via política i la via armada. I es va fer entrar ETA en el segon carril per a una negociació sobre qüestions exclusivament tècniques. —Això era un canvi de paradigma important. —Aquest ha estat el procés o la transformació més important dels últims quinze anys o vint. ETA ja no s’immergia en les qüestions polítiques, que eren competència de la societat civil i els seus representants polítics i sindicals. Això ja es va apuntar a les converses d’Alger, que havien tingut dues taules diferents. Una de tècnica i una altra de política. I aquesta era la voluntat que es desprèn dels documents interns que he pogut consultar d’ETA en la preparació de les converses de Ginebra i Oslo. Ells es dedicarien a parlar tan sols dels presos, del desarmament i de la desmobilització dels seus militants. —Però no hi havia ningú a la taula amb qui negociar? —Des del 2011 van dir que seria un procés unilateral, però crec que l’esquerra abertzale no s’ho va acabar de creure fins al 2013, quan va comprovar, després de setze mesos esperant, que no hi havia ningú a l’altra banda de la taula. I aleshores sí que es va prendre la decisió ferma de tirar pel dret en el desarmament sense esperar cap gest ni cap facilitat de l’estat espanyol. Fou un consell de les organitzacions internacionals que havien participat en processos de pau en altres indrets. Calia avançar en el desarmament i la dissolució sense esperar a saber com seria el final. —Però sí que hi va haver permissivitat de l’estat francès per a poder fer tot aquest procés? —Sí. A partir del gener o el febrer del 2017, tot just uns mesos abans del desarmament definitiu, ja hi havia constància que el govern francès no el torpedinaria. Hi havia una cimera franco-espanyola en què el govern francès va comunicar oficialment al govern espanyol que deixaria fer i que permetria el desarmament dins dels límits de la justícia. —En canvi, la voluntat del govern espanyol de boicotar tot aquest procés és clara. Quins exemples en teniu? —És un fet evident des del principi. Una de les tesis que ronden i que crec que encara perdura en el govern espanyol és la de furgar en la divisió. Pensen que provant de fomentar la divisió dins d’ETA aconseguiran d’obstaculitzar el procés. I això ho fan perquè se sentien còmodes en la situació anterior dels últims anys. Però la seva estratègia no ha funcionat. Hi ha exemples dels intents de boicot. Per exemple, van anunciar als quatre vents el suposat descobriment d’algun amagatall d’armes que havia estat abalisat prèviament. I això es va fer dues setmanes abans d’unes detencions. Després de la detenció de David Pla, els mitjans de comunicació van assenyalar Mikel Irastorza com a responsable o màxim dirigent d’ETA. I hi va haver diversos moviments en paral·lel que l’estat espanyol anunciava a la premsa. —Amb quin objectiu? —Transmetre la impressió i el relat de desarticulació policíaca abans del desarmament unilateral. També van actuar contra els ‘artesans de la pau’ en l’operació policíaca de Luhuso, feta per la Guàrdia Civil en coordinació amb la direcció general de Seguretat del govern francès. I hi ha aquesta informació que fa circular el Ministeri de l’Interior espanyol segons la qual encara falta una tona d’arsenal per lliurar. També fan circular que hi ha gent armada que espera la dissolució per provocar l’escissió… Tot plegat són suposicions que no tenen indicis de realitat. —Quin és el sentit d’aquesta oposició al desarmament? Els interessa un enemic actiu o volen vendre el relat de la derrota policíaca d’ETA? —El relat de la derrota policíaca d’ETA el fan circular des del dia que va néixer l’organització armada. En la primera batuda de militants d’ETA que van fer ja van anunciar la desarticulació de l’organització i la derrota policíaca. El discurs clàssic de vencedors i vençuts ha estat damunt la taula des de fa seixanta anys. Per altra banda, també hi ha aquest element que es veu clarament ara en el cas de Catalunya: la construcció de l’enemic. L’existència d’un enemic real o imaginari els serveix per a cohesionar la societat espanyola al voltant del poder. La cohesiona i la fa entrar en uns paràmetres de regressió democràtica. Si aquest enemic ha fet servir la violència durant un munt d’anys, la cosa funciona molt millor. Era evident que ETA no podia proposar-se una victòria en el terreny bèl·lic. I en aquesta situació, hi ha uns sectors de la política espanyola que s’hi han sentit còmodes. —Al llibre parleu també d’un lobby espanyol a l’estat francès que transmet un relat manipulat de la realitat… —Sí, hi ha un lobby espanyol que ha posat tots els entrebancs al desarmament. En l’àmbit policíac, actua per mitjà de la subdirecció de la lluita antiterrorista (SDAT), amb seu a Pau, que té tres companyies dedicades exclusivament al seguiment d’ETA encapçalades per Laurent Hury, que és el cap visible d’aquest lobby. I en l’àmbit polític, és evident que qui ha estat al capdavant d’aquest lobby els últims anys és Manuel Valls. No hem d’oblidar que va ser ministre de l’Interior i, després, primer ministre. I finalment va dimitir com a primer ministre per presentar-se a les primàries del Partit Socialista, on va quedar en cinquena posició i va abandonar el partit. Ara no és militant, però dóna suport a Macron. En l’àmbit judicial, el lobby també compta amb Samuel Vuelta Simon, actual fiscal de Baiona, que en el moment del desarmament era el representant de la justícia francesa a Madrid. Feia tasques de pont entre les judicatures francesa i espanyola. És d’origen gallec i ha tingut un paper decisiu en aquest lobby. —Això de Valls sorprendrà alguns… —El cas de Manuel Valls ens ajuda a entendre l’abans i el després de l’actitud del govern francès. Militants socialistes qualificats, diputats de l’Assemblea francesa ens van explicar en entrevistes –i no van tenir inconvenient que es fessin públiques– que s’havien encarat amb Manuel Valls precisament per la seva oposició a facilitar el procés de desarmament d’ETA. És prou evident que el govern francès comença a permetre el desarmament quan Manuel Valls abandona l’Elisi. —El paper del PNB és d’incomoditat en tot aquest procés? —Té més a veure amb una qüestió de protagonisme. El PNB va jugar, els últims mesos del desarmament, amb els seus contactes del govern francès, però eren uns contactes contaminats precisament per Vuelta Simon. El PNB rebia missatges en la mateixa línia dels que feia públics el govern espanyol. Que hi havia tots els amagatalls ja localitzats, que ETA no controlava el seu arsenal, que tot plegat estava ja desarticulat i no tenia futur… El PNB no sabia que els contactes que tenia la part civil del procés amb el govern francès eren molt més directes que no els que tenien ells. Aquest és un primer factor que explica l’actitud del PNB. Però, com deia, també era una qüestió de protagonisme. —En quin sentit? —El PNB va dir públicament que estava en contra de l’acte que es va fer fa un any a Baiona. Van mirar d’endarrerir-lo. Hi va haver una reunió a prop de Vitòria-Gasteiz entre el president de l’entitat administrativa del País Basc francès, Jean Rene Etxegarai, la presidenta de la comunitat foral de Navarra, Uxue Barkos, i el president del govern basc, Iñigo Urkullu. Va ser una reunió tumultuària. El protagonisme que no va aconseguir tenir Urkullu va tenir un impacte evident. Ara torna a passar amb l’acte de dissolució de la setmana que ve. El govern basc ha dit que no hi aniria perquè no té el protagonisme que creu que li pertoca. En canvi, el PNB ha dit que sí. I sembla que hi pot haver posicions contràries dins del partit. —D’aquest procés de desarmament, sorprèn que s’hagi pogut fer l’inventari i el segellat, que tenen una dificultat logística evident en un context que no ho afavoria… —No es pot oblidar que l’estat francès està en estat de guerra després dels atemptats a París al Bataclan i a l’estadi Sant Denis en un partit entre les seleccions francesa i alemanya. La societat francesa està molt sensibilitzada, recordem que van va arribar a tancar les fronteres. Tot aquest context ho ha fet tot molt més complicat. Això explica que el procés d’inventariar i segellar tot l’arsenal costa dos anys a ETA per raons de seguretat. Dels vuit amagatalls d’armes, set són de creació recent. I això vol dir que han mogut l’arsenal d’un lloc a un altre aquests últims anys. El vuitè amagatall no era exactament un amagatall. Van haver de deixar en un camp uns paquets d’armes, munició i explosius tapats amb uns llençols la nit abans del desarmament. Tot es va fer amb fragilitat i una complexitat molt gran. —Queda una incògnita encara: què passarà als militants d’ETA que no són a la presó? Sense negociació, no s’ha pogut preveure un procés de desmobilització… —Els cànons internacionals parlen dels exemples a Irlanda, a Sud-àfrica, a Colòmbia… Però tot això no tindrà res a veure. El basc és un procés singular i únic. Quan ETA assumeix el desarmament, també assumeix la desmobilització. Això és, al cap i a la fi, la dissolució. Què passarà? Les expectatives són molt negatives tenint en compte l’actitud i la posició del govern espanyol. No sembla que el govern espanyol vulgui permetre una reinserció en la societat com s’ha fet en la majoria dels llocs on s’han resolt conflictes armats. El govern espanyol i les organitzacions que li donen suport en la via més intransigent diuen que al País Basc no hi ha hagut un conflicte polític, sinó tan sols criminalitat o una patologia d’un gen estrany que rau en l’ADN de desenes de milers de bascs. —La dissolució d’ETA pot afavorir un avenç polític cap a l’exercici de l’autodeterminació algun dia? —Si més no, tanca un cicle. I encaixa el conflicte en l’àmbit estrictament polític. La situació de Catalunya és evident. No hi ha opció d’autodeterminació ni per unes vies ni per unes altres. Diversos governs espanyols van dir que sense violència tot era possible. Però amb Catalunya s’ha demostrat que això era mentida. A curt termini, les expectatives no són esperançadores. Però és cert que l’existència d’ETA dificultava la consecució d’alguns acords entre els representants polítics de la societat basca. I caldrà veure si ara això pot canviar. En qualsevol cas, s’obre una nova fase en la política basca. Els objectius polítics de l’esquerra abertzale són compartits per una part important de la societat i caldrà veure si la nova situació els reforça.

Summary: Iñaki Egaña: ‘Hi ha un lobby espanyol que ha posat tots els entrebancs al desarmament d’ETA’


França ja és el primer estat europeu on el govern ha decidit alliberar presos per a contenir una possible propagació del coronavirus 2019 als centres penitenciaris. Ho ha fet després que la ministra de Justícia, Nicole Belloubet, anunciés que com a mínim deu interns tenen la Covid-19 i quatre-cents cinquanta en tenen símtpomes. Els càlculs de l’executiu de Macron són que fins a cinc mil presos puguin acollir-se a l’alliberament provisional. Els requisits principals són que faltin menys de vuit setmanes perquè expiri la condemna, que el pres tingui lloc on allotjar-se i que la condemna sigui de cinc anys o menys i per delictes menors. L’estat francès ha pres la mesura després que ahir l’Alta Comissionada de l’Organització de les Nacions Unides per als Drets Humans, l’ex-presidenta de Xile Michelle Bachelet, instés els governs a examinar com poden alliberar els presos ‘menys perillosos’ i els especialment vulnerables davant la Covid-19. ‘Ara més que mai els governs haurien de posar en llibertat a tots els reclusos detinguts sense motius jurídics suficients, entre d’altres, als presos polítics i interns que van ser empresonats simplement per expressar idees crítiques o dissentir’, va afirmar Bachelet. També va exigir a les autoritats d’arreu del món ‘mesures urgents’ per a protegir la salut de les persones en presons, CIEs i hospitals psiquiàtrics. Bachelet va alertar els governs que hi ha ‘risc que el coronavirus arrasi amb les persones recloses’ en aquestes institucions. Mantener reos en detención durante la crisis del #COVID19 conlleva un alto riesgo y debería ser una medida de último recurso. Con brotes en aumento y un número creciente de muertes en prisiones y otras instituciones en muchos países, las autoridades deberían actuar ahora. pic.twitter.com/tzRB97ZpVi — Michelle Bachelet (@mbachelet) March 25, 2020

Summary: L’estat francès fa cas de l’ONU i allibera presos per a evitar contagis de Covid-19


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha cridat a seguir l’exemple del president de la Mancomunitat Enric Prat de la Riba a l’hora de ‘bastir un cos d’estat per a Catalunya’. ‘No estem tan lluny d’allò que proposava, i ara el volem bastir republicanament’, ha afirmat en la cloenda del centenari de la Biblioteca Popular de Valls (Alt Camp), impulsada per la Mancomunitat l’any 1918. Durant el seu discurs, s’ha centrat a defensar la cultura com a ‘eix central de l’acció política’. L’acte també ha gaudit d’una intervenció en vídeo de Carles Puigdemont des d’Alemanya, qui ha reivindicat Valls com a ‘referent en la defensa de les llibertats i la democràcia’ per haver construït equipaments com ‘La Popular’. Torra ha visitat espais emblemàtics de la vila sota una expectació mediàtica persistent, davant la qual ha declinat de fer cap valoració de la breu trobada amb Felipe VI al Nou Estadi de Tarragona, quan li va entregar el llibre Dies que duraran anys i l’informe del Síndic de Greuges sobre les càrregues policíaques del primer d’octubre. ‘Avui hem vingut a parlar de cultura, respecte i llibertat’: això s’ha limitat a respondre a les insistents preguntes dels periodistes durant el recorregut que ha fet acompanyat de la consellera de Cultura, Laura Borràs. La cultura com a ‘arma política’ Ja a l’acte institucional de cloenda del centenari de la Biblioteca Popular de Valls, el president ha aplaudit el llegat de l’equipament projectat per la Mancomunitat i s’ha referit a Montserrat Roig per a afirmar que ‘la cultura és l’arma política més revolucionària que existeix a llarg termini’. Alhora ha argumentat que edificis com ‘La Popular’ són un exemple de com ‘bastir un cos d’estat per a Catalunya’, afegint-hi que la voluntat del govern és construir-ho ‘fent efectiva la República guanyada l’1-O i declarada políticament el 27 d’octubre’. Al seu torn, Carles Puigdemont també ha lloat la història de la biblioteca vallenca, destacant el clima de ‘normalitat, progrés, llibertat i cultura’ que caracteritzava, ha dit, l’època en què la Mancomunitat va impulsar l’equipament de la capital de l’Alt Camp. ‘Avui no pot ser així, perquè tenim presos polítics, persones perseguides i amenaçades només per haver expressat les seves opinions’, ha criticat d’Alemanya estant. Així mateix, alhora ha fet una crida a seguir l’exemple dels impulsors de la Biblioteca Popular. ‘No ens equivoquem si continuem dempeus, com no s’equivocaven els predecessors de fa cent anys’, ha afirmat, tot demanant als assistents que vetllin per traslladar aquest esperit a les generacions vinents. Més punyent s’ha expressat el batlle de Valls, Albert Batet, cofoi que el 1918 la ciutat hagués acollit la primera biblioteca popular de Catalunya, i alhora reivindicatiu en la defensa de la cultura i la llibertat, que ha definit com a ‘binomi indissociable’. Ha afirmat que l’acte d’avui dissabte ha volgut ser una mostra de ‘persistència’ després de cent anys en què s’han passat per dues dictadures ‘durant les quals s’ha fet perillar la cultura’. ‘Persistim perquè som un poble que aguantarem, perquè sabem que guanyarem’, ha conclòs el batlle.

Summary: Torra reivindica la cultura com a ‘eix central de l’acció política’ republicana


Aquesta setmana ha estat notícia la denúncia que ha presentat el sindicat de presons de Comissions Obreres contra el director de l’Observatori del Sistema Penal i els Drets Humans (OSPDH), Iñaki Rivera, per haver fet públic, en una intervenció a TV3, que a les presons catalanes hi ha maltractaments. El sindicat considera que Rivera ha calumniat i deshonorat el cos de funcionaris de presons. De resultes d’això, ahir va haver de prestar declaració per un presumpte delicte de calúmnies. L’OSPDH i el Sistema de Registre i Comunicació per a la Protecció de Víctimes de Tortura i Violència Institucional (Sirecovi), han interpretat la denúncia com un intent de dissuadir Rivera i una represàlia. ‘És un punt d’inflexió en l’hostilitat sostinguda durant aquests darrers quinze anys per part d’un sector dels funcionaris de presons envers la tasca que duu a terme Rivera i l’equip OSPH-Sirecovi i un atac injustificable al dret de llibertat d’expressió’, diuen. Rivera explica que fa més de trenta anys que es dedica a visitar presoners i comprovar-ne les condicions de vida i que ho continuarà fent. Parlem amb ell sobre la denúncia, sobre els drets penitenciaris dels presoners polítics i sobre les últimes notícies del judici contra el procés, que va tenir l’oportunitat de viure de ben a prop com a portaveu d’Internacional Trial Watch, la plataforma d’observadors. —Us va sorprendre la denúncia, tenint en compte que a TV3 havíeu denunciat maltractaments a les presons? —Nosaltres vam presentar ara fa un any l’informe de treball de l’Observatori, i és quan em van convidar al ‘Tot es mou’, juntament amb la germana d’una presa que havia mort en règim d’aïllament en una presó de Catalunya. Quan em van demanar sobre l’existència de possibles maltractaments a les presons, vaig dir que tenia constància documentada de casos, que hi ha sentències condemnatòries i informes d’organismes internacionals, espanyols i catalans que en documenten alguns casos. Em van demanar també qui podia cometre delicte de tortura o maltractament i jo vaig dir, amb intenció purament didàctica, que, per definició legal, un particular no pot cometre un delicte de tortura o maltractament, sinó que només pot fer-ho una persona que tingui la condició de funcionari públic. Per tant, si parlem de les presons, només poden cometre aquest delicte funcionaris de presons. Si això es va interpretar com un atac a l’honorabilitat del cos de funcionaris de Catalunya és, evidentment, un error, perquè jo no vaig fer cap inculpació. De fet, l’Observatori va fer un comunicat aclarint-ho. —No volíeu dir que tots els funcionaris de presó torturen, sinó que, per la naturalesa del delicte, qui pot torturar només són els funcionaris. —Exactament. Hi ha presos que a vegades ens relaten presumptes situacions de maltractaments. La nostra obligació és posar a disposició de les autoritats aquests relats sense cap prejudici, per tal que facin la investigació que considerin necessària. Aquest atac que ara rebem culmina, en realitat, una història de quinze anys d’insults, fustigament i menyspreu constant contra mi, amb desqualificacions en pàgines web de centrals sindicals o mitjans de comunicació. És conseqüència del fet que l’any 2004 nosaltres vam denunciar el cas de maltractaments de Quatre Camins, on van resultar ferits greus molts interns després d’un motí. És el cas famós de les presons catalanes, que va acabar amb sentència condemnatòria contra funcionaris penitenciaris de Catalunya i un sots-director mèdic d’aquella presó. Els van condemnar per delictes continuats de maltractament, no de tortura, malgrat que el fiscal els acusava de tortura. Aquesta sentència va significar un autèntic escàndol en la vida penitenciària catalana, on sempre em van assenyalar a mi i a l’Observatori com a denunciants. Vam poder comprovar de primera mà l’estat en què havien deixat als presos apallissats… Aquesta denúncia, per tant, la interpretem no com un fet aïllat, sinó com un esglaó més en tota aquesta campanya de desqualificació constant a l’Observatori. —Heu pres cap mesura contra això? —Hem enviat el cas a tres relators de l’ONU –sobre tortura, defensors de drets humans i defensors de la llibertat d’expressió–, per tal que demanin explicacions a l’estat espanyol, i també ho vam presentar al Comitè de Prevenció contra la Tortura. S’acaba de publicar l’informe anual del Mecanisme de Prevenció de la Tortura espanyol, en què es destaquen més de seixanta casos de denúncies d’interns per maltractaments a les presons de Catalunya. És cert que algunes consten com a arxivades, algunes en tràmit, algunes en informació reservada… Però no ho diem nosaltres, sinó l’informe. Si realment hi ha una vocació de transparència i un propòsit d’eradicar les males praxis a l’interior de les presons, no podem criminalitzar els defensors dels drets humans. No és la solució. Tampoc no ho és que un sindicat com CCOO es presti a una tasca d’aquesta mena contra nosaltres, sinó que s’hauria d’estar molt més preparat per a eradicar aquestes pràctiques i investigar les denúncies. —Com valoreu el paper que hi ha tingut CCOO? Argumenta que us va demanar que esmenéssiu les declaracions. —És Comissions Obreres i no ho és. Tot sindicat és dividit en sectorials, i la de funcionaris de presó és la que ha presentat la denúncia, no la cúpula sindical. Són els que arrosseguent tants i tants anys de desqualificacions. Ara com ara, només acusen ells. Van tenir l’oportunitat de retirar la denúncia i de parlar, però no ho van fer i jo ara em trobo encausat en un procediment criminal en què em poden arribar a demanar dos anys de presó. En aquestes condicions, no tinc res a parlar-hi, sinó que he de defensar-me. —Igual com visiteu més interns, sovint parleu amb Jordi Cuixart als Lledoners sobre la seva situació penitenciària i els drets que té com a pres. Darrerament, s’ha criticat molt la decisió d’atorgar-li només sis hores de permís per estar amb el seu fill quan neixi. Què en penseu? —A vegades la gent s’indigna per desconeixement. A molts presos socials no els han concedit mai permisos d’aquesta mena i la gent no s’ha indignat perquè, evidentment, els periodistes no ho han publicat. El món penitenciari sempre ha estat a les fosques de la societat i ara sembla que la societat el descobreix. Cuixart demana allò que li correspon i que és previst a la legislació penitenciària. Ni més ni menys. La primera vulneració de drets en el cas dels presos polítics és la presó preventiva mateix, que no es pot acceptar, i més amb una durada de dos anys, que ho trobo un disbarat. Segon, el fet d’haver estat presos a Madrid allunyats de la seva família i, tercer, haver suportat un judici durant més de quatre mesos amb sessions extenuants, en què sortien de la presó de matinada i hi arribaven, algun dia, a les onze de la nit. Nosaltres som al costat tant dels presos polítics com dels presos socials, però és cert que els presos polítics tenen un capital social, polític i mediàtic que els presos comuns i socials no tenen. I quan nosaltres parlem de la situació dels presos socials i denunciem aquestes coses, ja veieu què passa. Crec que això hauria de fer reflexionar molt seriosament tothom. —I una darrera pregunta: com a portaveu dels observadors internacionals del judici contra el procés, què en penseu que Pedro Sánchez i el fiscal Javier Zaragoza hagin anunciat quan es farà pública la sentència? —És absolutament escandalós. És un menyspreu absolut a la separació de poders. Ni el president del govern ni el ministeri fiscal no poden parlar de què faran els jutges, que ja diran, el dia que toqui, si es notificarà la sentència de manera presencial o com sigui. Em sembla absolutament inacceptable.

Summary: Iñaki Rivera: ‘Per eradicar les males praxis a les presons, no podem criminalitzar els defensors dels drets humans’


‘Dos homes feien fotos a tot el món que entrava i sortia’, així denuncia Míriam Nogueras, diputada del PDECat al congrés espanyol, un possible cas d’espionatge a la reunió que Junts per Catalunya va fer ahir en un hotel de Brussel·les. Entre els assistents hi havia el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, els consellers, Clara Ponsatí i Lluís Puig, la portaveu del partit, Elsa Artadi, i el portaveu adjunt, Eduard Pujol. En la trobada es va analitzar l’estat de les negociacions de la investidura. Ayer había una furgoneta delante del hotel de Bruselas donde se reunió el grupo parlamentario de @juntsxcat. Dos hombres hacían fotos a todo el mundo que entraba y salía. Sra. vicepresidenta @Sorayapp : el CNI espía a diputados electos en otro país? — Míriam Nogueras 🎗 (@miriamnoguerasM) February 6, 2018 Segons Nogueras, els dos homes que fotografiaven l’accés a l’hotel eren dins d’una furgoneta. En el mateix piulet de denúncia, la diputada dirigeix una pregunta a la vice-presidenta del govern espanyol, Soraya Sáenz de Santamaría: ‘El CNI espia a diputats electes en un altre país?’.

Summary: Una diputada denuncia espionatge a la reunió de JXCat a Brussel·les


El món del vi i el món de la creació artística són fets culturals que es prestigien l’un amb l’altre si van plegats. A més, la suma d’aquest binomi ofereix experiències sensorials multiplicades. I és aquesta suma de bondats que fa que la relació del vi amb el món de les arts sigui cada vegada més freqüent. Tradicionalment, en aquesta relació, el vi s’havia presentat sobretot com un escenari o un fet de més a més (concerts dins d’un celler, per exemple, amb una copa de vi al final), però ara cada vegada proliferen més propostes artístiques que vinculen amb més intenció i sinergia tots dos mons. És el cas de la segona Nit de la Pansa blanca, que se celebra aquest dissabte al centre d’art can Manyé d’Alella, i la VII edició del festival de petit format Vinfonies de Vilafranca. Nit de la Pansa blanca Aquest dissabte 19 de setembre se celebra la segona Nit de la Pansa blanca al centre d’art Can Manyé d’Alella, organitzada per l’ajuntament del municipi i que forma part de la programació de la Setmana del Vi de la DO Alella. La pansa blanca és la varietat de raïm pròpia d’aquesta denominació d’origen i la voluntat de la proposta, que compta amb el suport dels cellers, és ajudar a conèixer-la millor, singularitzar-la i així prestigiar-la, combinant formació i divulgació amb hedonisme i espai lúdic, i entenent el món del vi com a fet cultural i lligat a la cultura. La proposta pren el nom d’altres iniciatives que ja fa anys que s’esdevenen, com la Nit de les garnatxes de Gandesa i de Falset, o la Nit de les carinyenes de Porrera. Però en aquest cas, no només és una activitat que permet tastar els millors vins d’aquesta varietat, sinó que va més enllà i incorpora activitats artístiques on el vi de pansa blanca hi adquireix un protagonisme. La Nit de la Pansa blanca s’obrirà amb un tast de vins singulars de pansa blanca elaborats pels cellers de la Denominació d’Origen Alella. És una mostra de la versatilitat d’aquesta varietat de raïm i capacitat d’envelliment. Conduirà el tast Oriol Artigas, enòleg, elaborador i professor del cicle formatiu de grau superior de màrqueting i publicitat en el sector vitivinícola de l’Institut d’Alella. Després, la formació musical Bandabòlit oferirà una actuació durant la qual tothom qui ho vulgui podrà tastar algunes de les panses blanques més populars de la zona. I per tancar l’edició, es presentarà l’estrena absoluta d’una acció artística i poètica ideada i realitzada per l’artista Joma, que es mou entre la performance i la poesia visual: ‘El banquet de l’Odissea’, regat amb vi de pansa blanca i amb música original de Xavier Maristany. Els comensals seran convidats a entaular-se i cadascun haurà de triar un plat: Filat agredolç de Penèlope, Beuratge reconstituent de Circe, La dieta d’algues d’Ulisses a la deriva, L’escuma irada de Posidó… A partir de la tria, Joma realitzarà una acció en directe. Vinfonies I a partir del dia 24 de setembre i fins al 27, Vilafranca del Penedès acollirà el festival de petit format Vinfonies, que proposa un binomi entre música i vi, amb tasts de vi sensorials i espectacles experimentals. Enguany el festival, que arriba a la setena edició, incorpora la dansa. El tret de sortida serà una intervenció sonora dins l’exposició ‘Temps i silencis’, que es pot veure al Vinseum, museu de les cultures del vi. Tast sensorial dins la programació del festival Vinfonies, a Vilafranca del Penedès. L’endemà divendres, al Claustre de Sant Francesc, es proposaran dos tasts sensorials i un concert de l’artista argentí Federico Monti, que oferirà un espectacle visual i sonor basat en l’exploració del silenci. Els tasts sensorials consisteixen en la degustació de quatre vins a cegues acompanyats d’una composició musical ideada per a l’ocasió i inspirada en el vi que es tasta. Enguany hi participen els músics Ben Houge, Larry Gus, Edu Comelles i Lloret Salvatge, que han treballat sobre els vins de Jean Leon, Can Credo, La Vinyeta i Azul y Garanza. Aquests tasts es repetiran el diumenge. I dissabte al vespre el teatre Cal Bolet oferirà un espectacle experimental de música i dansa a càrrec de Ensemble Topogràfic. Aquest projecte, que va néixer al Delta de l’Ebre l’any 2013, fa una reflexió sobre el so i el moviment al voltant de la idea de com la música provoca dansa i com la dansa provoca música.

Summary: Experiències sensorials: accions artístiques i vinícoles


Més d’un centenar de membres del Parlament Europeu han signat ja una petició perquè el Partit dels Treballadors del Kurdistan (PKK) sigui retirat de la llista d’organitzacions terroristes de la Unió Europea (UE), on és des del 2004. Els signants, entre els quals hi ha Marina Albiol, Ernest Maragall, Jordi Sebastià, Josep-Maria Terricabras i Ernest Urtasun, diuen: ‘Els kurds són una part important de les lluites polítiques al Llevant, com ha quedat demostrat amb la resistència a Kobane.’ I també: ‘Una solució pacífica a la qüestió kurda a Turquia no és possible sense una negociació amb el PKK, que l’ex-primer ministre i actual president Erdogan ja va acceptar.’ Afegeixen encara: ‘Com al nord d’Irlanda, només es pot arribar a una solució pacífica incloent-hi totes les parts implicades.’ Pels europarlamentaris que ja han signat la petició adreçada al Consell d’Europa, ‘l’esclat actual de violència a Turquia fa anar enrere el procés de pau obert  i afebleix, alhora, la lluita contra el grup Estat Islàmic’.

Summary: Un centenar d’eurodiputats demanen a la UE que retiri el PKK de la llista d’organitzacions terroristes


Una infermera de l’Hospital d’Igualada amb la Covid-19 ha estat extubada i el seu estat millora a poc a poc. Es tracta de la primera vegada que s’aconsegueix extubar un malalt del coronavirus 2019 al centre mèdic igualadí. Així ho ha anunciat el batlle d’Igualada, Marc Castells, qui s’ha mostrat feliç per la notícia. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Tanmateix, una auxiliar d’infermeria del mateix hospital continua intubada a l’UCI. El brot de la Conca d’Òdena suma ja 43 defuncions i 332 infectats, dels quals 140 són professionals sanitaris, és a dir, un 42% del total. Fins ara, 107 persones han estat donades d’alta. El govern espanyol vol impedir a la Generalitat que endureixi el confinament d’Igualada

Summary: Una infermera, primera pacient greu de la Covid-19 que aconsegueixen extubar a Igualada


Desenes de milers de russos van sortir ahir al carrer per protestar en l’aniversari de l’assassinat del dirigent opositor Borís Nemtsov, que va ser tirotejat fa un any davant mateix del Kremlin. Les marxes pacífiques convocades en memòria del polític liberal a Moscou, Sant Petersburg i altres ciutats de la Rússia europea i també de Sibèria han esdevingut manifestacions clarament contra el govern i contra Vladimir Putin quan ja queden només sis mesos per a les eleccions parlamentàries. L’oposició extraparlamentària va tornar a acusar el president de crear el clima d’odi que va conduir a la mort de Nemtsov, considerat el crim polític més sonat de la història russa des de la caiguda de l’URSS fa 25 anys.

Summary: Manifestacions a Rússia contra Vladimir Putin


Els Mossos d’Esquadra de l’Àrea de Custòdia de Detinguts d’Osona han trobat aquest matí un detingut mort a l’interior de la seva cel·la de la comissaria. Segons ha informat la policia catalana, s’ha posat immediatament en funcionament el Servei d’Emergències Mèdiques que ha certificat la seva mort després de practicar-li maniobres de reanimació. Es tracta d’un home de 39 anys que va ser detingut dijous com a presumpte autor de diversos delictes contra la propietat. Sembla que l’home tenia diversos antecedents per robatori. Fonts policials han confirmat que l’home no es va resistir en el moment de la detenció i que no va necessitar assistència mèdica en cap moment. Davant d’això i a l’espera de tenir els resultats de l’autòpsia, els Mossos creuen que la mort s’ha produit per causes naturals. De totes maneres, la Direcció General de la Policia ha obert una investigació per esclarir els fets.

Summary: Troben un home mort a la cel·la de la comissaria d’Osona on estava detingut


L’advocat Gonzalo Boye ha insistit que Quim Torra continua essent president de la Generalitat i diputat al parlament, però ha reconegut que obeiria una possible inhabilitació en cas d’una sentència definitiva del Tribunal Suprem. ‘Si hi ha una condemna ferma i el parlament l’executa, ell l’acatarà. Sempre ho ha tingut molt clar i mai no ha dit el contrari’, ha afirmat Boye al programa ‘El Suplement’ de Catalunya Ràdio. ‘Passa que una cosa és això i l’altra que robin a l’àrbitre, s’enduguin la pilota i no permetin jugar la resta del partit, com pretén fer la JEC’, ha criticat. Al seu torn, la portaveu del govern, Meritxell Budó, ha estat menys taxativa, i al ‘Via Lliure’ de Rac1 ha declarat: ‘No em correspon a mi, respecte màxim a la seva decisió.’ Tanmateix, sí que ha volgut deixar clar que no reconeix la resolució de la JEP de deixar vacant l’escó del president: ‘La llista de JxCat no correrà en cap cas. Torra és diputat.’

Summary: Boye diu que Torrà acatarà la inhabilitació si el parlament executa una sentència ferma


Joan Pau Salvadó, un testimoni que el Primer d’Octubre era al pavelló firal de Sant Carles de la Ràpita (Montsià), ha descrit què va veure i ha dit que va ser un ‘cop molt fort’ perquè no s’esperaven que hi anés la policia sinó que comptaven que seria com el 9-N. Segons que ha explicat, els agents van entrar al pavelló sense dir res ni parlar amb ningú i van començar a treure’n gent. Posteriorment, van arribar els antidisturbis. ‘Ens van estomacar, ens picaven al cap sense miraments, a les parts baixes, al fetge, i els més alts quan s’acotaven pel dolor dels cops els obrien el cap. Recordo el so de les porres, veia amics i coneguts del poble’, ha detallat emocionat. L’home ha dit que els cops de porra li van deixar la cama ‘adormida’ i que va necessitar assistència mèdica. També ha dit que la gent cridava ‘desesperada i amb por’ i que alguns protegien les dones ‘dels cops’. A preguntes de la fiscalia espanyola, ha reconegut alguns insults i crits com ‘assassins’ i ‘fora les forces d’ocupació’ i ha dit que ho condemnava, però que entenia que es cridessin, en aquell context. ‘Entenc que algú perdés els nervis en algun moment després de veure com obrien caps i colpejaven indiscriminadament’, ha manifestat. Vegeu ací una de les càrregues de la Guàrdia Civil: Brutal carga policial a #santcarlesdelarapita #catalonia #Referendum @JulianAssange pic.twitter.com/BNrm0As29H — XaVier Abril Ferrer (@Xaviabrilferrer) October 1, 2017 Finalment, ell va votar a Alcanar. ‘Va ser el millor vot de la meva vida’, ha dit.

Summary: Un votant de la Ràpita s’emociona relatant al Suprem l’horror de la Guàrdia Civil l’1-O


El govern va explicar ahir al matí als agents econòmics i socials les mesures de xoc que havia previst per a augmentar el poder adquisitiu de la població. Les propostes tindran una vigència provisional d’un any i se centren en tres punts: pensions, lloguers i salari mínim. Segons la Confederació Empresarial, les pensions més baixes augmentaran enguany d’un 3,2%, molt per sobre de l’IPC, que es preveu que sigui del 0,7% o el 0,8%. Pel que fa als lloguers, el govern obligarà que les renovacions dels contractes no augmentin més que l’IPC, si no hi ha hagut prèviament un acord entre llogater i propietari. La tercera mesura fa referència a l’increment obligatori d’un 3,2% del salari mínim. El govern preveu de fer efectiu aquest pla de xoc mitjançant la presentació d’una esmena al pressupost, que s’ha d’aprovar ben aviat. Els sindicats han valorat bé l’augment de les pensions i el salari mínim, però han criticat les mesures sobre el lloguer. ‘Agraïm aquestes mesures, però encara són molt lluny de les nostres expectatives’, ha dit el secretari general de la Unió Sindical, Gabriel Ubach. ‘No és una manera d’ajudar la persona, sinó l’empresa o el propietari del pis que apuja aquests salaris o aquests lloguers.’ El secretari general del SAT, Guillem Fornieles, ha anat més enllà i ha previst que tots els especuladors immobiliaris apujarien els lloguers ‘d’un 50%, d’un 60% o 100% rescindint els contractes’.

Summary: El govern andorrà apuja d’un 3,2% les pensions i el salari mínim


El govern espanyol portarà al Tribunal Constitucional la resolució que el parlament va aprovar en el ple del passat 25 de juliol, en la qual es ratificava el dret a l’autodeterminació dels catalans i es reprovava Felipe VI. En aquest sentit, Isabel Celaá, portaveu de l’executiu espanyol, ha explicat que volen que el tribunal anul·li i suspengui de manera immediata els punts esmentats perquè vulneren diverses sentències del TC. A més a més, ha assegurat que volen que s’adverteixi el president del parlament, Roger Torrent, el secretari de la cambra i tots els membres de la mesa perquè ‘tenen l’obligació moral d’acatar totes les sentències del TC’. En cas contrari, Celaá ha advertit que poden incórrer en responsabilitats de naturalesa jurídica i penal. El president del parlament, Roger Torrent, ha respost que la ‘mesa en cap cas farà de Tribunal Constitucional en petit, no ens convertirem en un òrgan censor’, defensant que a la cambra no pot evitar els debats que preocupen a la ciutadania de Catalunya.

Summary: El govern espanyol vol prohibir al parlament els debats sobre la monarquia i l’autodeterminació


El segon dia d’obertura al públic de l’exposició ‘Franco, Victòria, República’, l’estàtua de Franco que hi ha a l’entrada del centre cultural del Born ha quedat ben empastifada, amb pintades de tota mena i una gran quantitat d’ous que alguns ciutadans indignats li han llançat. Ahir ja li van fer de tot, a l’estàtua polèmica del dictador decapitat, i avui ha continuat amb la mateixa línia, tal com podeu veure en aquestes imatges. Hola @AdaColau i @G_Pisarello us informo que l'estàtua de Franco esta quedant molt "Contextualitzada"#VesPerOn pic.twitter.com/fIfMAtUF7e — finslagorra ||*|| (@finslagorra_1) October 19, 2016 Ahir ja vam veure uns quants exemples de llançament d’ous contra l’estàtua:

Summary: L’estàtua de Franco queda feta una porqueria el segon dia d’exposició al Born


L’alcaldessa de Barcelona, Ada Colau, ha constatat aquest dilluns que existeix la “percepció” per part de la ciutadania que hi ha una ‘bombolla’ en el preu dels lloguers. Tot i que ella mateixa ha apuntat que tècnicament no es pot parlar de bombolla perquè el fenomen no està associat a un endeutament, ha opinat que la situació és ‘assimilable’ a la que es va produir fa uns anys i que va fer esclatar la crisi. Colau ha fet aquestes observacions durant la presentació de l’Observatori Metropolità de l’Habitatge, al qual s’hi ha afegit la Generalitat, i que servirà per aportar les dades que permetin dissenyar polítiques públiques d’habitatge. De fet, la mateixa presidenta de l’observatori, Carme Trilla, ha opinat que hi haurà un sostre en la demanda, és a dir, que arribarà un moment que els ciutadans no podran assumir aquest increment de preus en el lloguer, i ha remarcat que aquesta és una de les qüestions que haurà d’estudiar l’organisme. ‘La percepció de bombolla hi és, i és assimilable a la immobiliària en la mesura que els preus estan allunyats de la capacitat adquisitiva de la immensa majoria de la població’, ha remarcat Colau durant la presentació de l’Observatori Metropolità de l’Habitatge, format a partir d’ara per Ajuntament, Àrea Metropolitana, Diputació de Barcelona i Generalitat. Aquest ens, que elaborarà estudis específics i un informe anual, estarà presidit per Carme Trilla, la que va ser directora general i secretària d’Habitatge en l’època del tripartit. L’observatori ja té en marxa estudis sobre el lloguer, la compravenda, els pisos buits i la rehabilitació, entre d’altres. Després de la presentació de l’índex de preus, la Generalitat s’ha afegit a l’organisme, que té com a missió fer una radiografia de l’habitatge a partir de la informació estadística disponible, de forma que les administracions puguin implementar les polítiques que considerin.Precisament, Carme Trilla ha apuntat que una de les qüestions que s’hauran d’estudiar ‘de forma immediata’ és quan es produirà un sostre en la demanda del lloguer. Al seu parer, arribarà un punt que hi haurà un “estrangulament”, és a dir, que la demanda interna ja no podrà assumir els preus que demanen els propietaris. Trilla ha apuntat que en el cas de la bombolla immobiliària, era molt més difícil augurar quan s’arribaria al límit, ja que els bancs milloraven les condicions dels seus préstecs per tal de poder mantenir una quota fixa, però això no passa amb el lloguer. “Potser els propietaris s’estan equivocant i això ho haurem d’estudiar per aclarir als que es pensen que això és una línia sense límit”, ha indicat. Per la seva part, el secretari d’Habitatge i Millora Urbana de la Generalitat, Carles Sala, no ha parlat de bombolla però sí que ha reconegut que la “tensió” en els preus del lloguer “hi és”. En aquest sentit, ha apuntat que les administracions volen aplicar mesures per aconseguir ‘l’aplanament de la corba dels increments que s’han registrat en els últims sis trimestres’. ‘Completar forats negres d’informació’ La nova presidenta de l’observatori ha apuntat que l’ens busca “completar forats negres d’informació” en matèria d’habitatge, baixant a uns nivells territorials als quals les grans informacions estadístiques no arriben. D’aquesta forma, s’obtindrà informació “exacta” que afavorirà la presa de decisions per part de les administracions. Colau ha destacat la importància d’aquest observatori per tal d’aplicar bones polítiques després de les “males” que s’han realitzat en anys anteriors. A més, ha apuntat que no és només una eina en aquest sentit, sinó que també serveix per avançar en la transparència i proporcionar dades a la ciutadania perquè després pugui fiscalitzar el que han fet les administracions públiques. Antoni Balmón, vicepresident de l’Àrea Metropolitana, ha augurat que l’habitatge és una qüestió que serà determinant en la futura convivència, i ha lamentat que els grans poders públics, Estat i Generalitat, no s’hi estiguin ocupant com caldriaDes de la Diputació de Barcelona, el diputat delegat d’Urbanisme i Habitatge, Josep-Ramon Mut, ha opinat que aquest observatori jugarà un paper cabdal en l’àmbit metropolità, però també en els municipis que queden fora.

Summary: Colau creu que la situació del preu del lloguer és ‘assimilable’ a la bombolla immobiliària tot i que no hagi endeutament


La fiscalia presentarà un recurs contra la sentència de l’Audiència de Barcelona que condemna per abús sexual a cinc homes que van violar en grup a una menor a Manresa el 2016. El ministeri públic considera que els fets constitueixen agressió sexual i no pas abús, tal com va deixar palès en el seu informe final. L’Audiència va condemnar els cinc joves a penes d’entre deu i dotze anys de presó. A més, en va absoldre un sisè que es va masturbar mentre es produïa la violació. Segons el tribunal no tenia la capacitat d’aturar-la. En la sentència, els jutges van argumentar que la condemna era per abús i no pas agressió perquè la noia, que tenia catorze anys, estava inconscient i per tant no hi va haver violència o intimidació.

Summary: La fiscalia presenta un recurs contra la sentència per la violació múltiple de Manresa


El candidat de l’opositor Partit Republicà del Poble (CHP) a la batllia d’Istanbul, Ekrem Imamoglu, ha estat declarat avui com a nou batlle de la ciutat, un cop finalitzat el procés de recompte. Imamoglu ha rebut el certificat que li reconeix com a vencedor dels comicis locals del 31 de març, un cop finalitzat el recompte per part del Consell Suprem Electoral (YSK), després de les múltiples apel·lacions presentades pel governamental Partit de la Justícia i el Desenvolupament (AKP). L’anunci ha arribat tot just un dia després que l’AKP hagi presentat un recurs perquè es repeteixin les eleccions locals a Istanbul, citant suposades irregularitats en la votació. Els resultats finals acaben amb vint-i-cinc anys de govern oficialista en la ciutat més gran del país eurasiàtic. El 8 d’abril, el YSK ja va rebutjar la petició de l’AKP de recomptar els vots de les eleccions locals en 31 dels 39 districtes de la localitat d’Istanbul. No obstant això, el mateix president de Turquia, Recep Tayyip Erdogan, va assegurar dos dies més tard que les autoritats havien d’anul·lar les eleccions a causa d’irregularitats. Avui, el vice-president de l’AKP, Ali Ihsan Yavuz, ha anunciat que la formació presentarà una demanda criminal per les presumptes irregularitats, independentment de si el YSK aprovava la repetició de la votació. Yavuz ha denunciat a més una suposada ingerència dels seguidors del clergue islamista Fethullah Gülen – que viu als Estats Units i al qual Ankara acusa d’orquestrar l’intent de cop d’Estat de 2016 – per manipular els resultats a favor del CHP.

Summary: L’opositor Ekrem Imamoglu és declarat oficialment nou batlle d’Istanbul


Toni Comín (1971) és un dels polítics exiliats. Ara s’està a Lovaina, a vint minuts de Brussel·les. Conseller de Sanitat, actualment diputat al Parlament de Catalunya per ERC, rep VilaWeb a l’església de Saint Jean Baptiste au Béguinage, a Brussel·les. Aquesta església, com els Comin, té una història de fort compromís social, i actualment s’hi pot veure l’exposició ’55 urnes per la llibertat’. Per això a la porta també hi trobem el conseller de Cultura Lluís Puig i més catalans de pas per la ciutat. Comín té coses a dir sobre l’estratègia independentista, i en aquesta intensa entrevista explica per què creu que és un error l’estratègia de frenar, per què no toca un nou tripartit i per què centrar l’estratègia a eixamplar la base s’ha de fer científicament i no com una excusa. Finalment, parla de la seva relació amb Oriol Junqueras. Així mateix, ens comenta que llegeix la biografia de Nelson Mandela ‘signada per Mandela mateix, i com també m’han dit que fa Raül Romeva’. —Com veieu l’independentisme, avui? —En l’independentisme d’avui, hi veig tres actituds. Primera, la de la gent que el mes d’octubre deia que la DUI era massa arriscada, que no ens la podíem permetre, i havíem de fer eleccions perquè no érem prou gent per a resistir l’embat repressiu de l’estat si fèiem la declaració. Ara, mig any després, diuen això mateix. No som prou i hem d’eixamplar la base. Aquesta no és la meva posició, però la trobo políticament coherent i legítima. Una segona posició és la dels qui, tot i ser conscients dels riscos polítics i personals que implicava el mes d’octubre, vam dir: ‘Anem endavant. Fem la declaració d’independència. Assumim el mandat de l’1-O.’ I mig any després exigim de ser conseqüents amb aquella declaració. Per una raó política i per una raó moral. Jo avui m’identifico amb aquesta posició. I finalment tenim la tercera posició, la dels qui van empènyer com ningú a favor de la declaració el 25, 26 el 27 d’octubre. Gent que deia ‘declaració, declaració, declaració’. I al cap d’uns quants mesos apareixen ara amb el relat que no som prou per a fer la independència. I això m’inquieta molt. Crec que hauríem de demanar-los una certa reflexió. Si no som prou gent per a fer la independència el mes de març, tampoc ho érem el mes d’octubre. Per què van exigir, doncs, la declaració fos com fos i es van negar-se en rodó a fer eleccions, si pensaven que no érem prou gent? —Us situeu en la segona posició. Parleu de raó moral i raó política. Us podeu explicar? —La raó política és que els que vam defensar la declaració ara tenim el deure polític de defensar sincerament, seriosament, de debò, no pas de manera cosmètica, sense subterfugis, pel Consell de la República, i creure’ns-el. I pel procés constituent. I per tot allò que pugui donar continuïtat a la declaració. Amb coherència. Perquè va ser una decisió massa grossa per a desdir-se’n al cap de quatre dies. Si no som prou per a fer la independència el mes de març, tampoc no ho érem el mes d'octubre —I la raó moral? —La declaració causava moltes víctimes. Parlo de mares, fills i parelles. Parlo de sofriment humà. Per respecte a tot aquest sofriment, reclamo coherència amb una decisió que ja sabíem que tindria aquests costos. No podem riure’ns del sacrifici d’algunes persones. Si fer la declaració havia de causat tant de patiment –un patiment evitable, però que per coherència amb el mandat del primer d’octubre vam decidir de no evitar– ara no em sembla èticament acceptable de desentendre’ns d’aquella decisió i defensar la recuperació de les institucions autonòmiques i res més. Si l’únic objectiu era preservar les institucions, llavors havíem d’haver fet eleccions: així hauria estat molt probable que no les haguéssim perdudes, les institucions, i sobretot ens hauríem estalviat tot el sofriment derivat de la repressió posterior al 27-O. —I ara expliqueu-me la tercera posició, si us plau. —És això que acabo de dir. La tercera posició seria la dels qui a l’octubre miraven els qui tenien dubtes de fer la declaració com si fossin presumptes traïdors, per bé que simplement assenyalaven els riscos de tirar endavant. I resulta que mig any després surten dient que ara no som prou gent. Doncs mireu, haver-ho pensat abans. Són els qui ara diuen ‘necessitem més anys, necessitem més temps, recuperem el dret de decidir, no tenim prou força per a la unilateralitat’, però en canvi a l’octubre van empènyer per fer la declaració, fos com fos. Aquesta posició em costa d’entendre, de debò. Si creuen que a l’octubre es van equivocar, si pensen que fer la declaració tal com ells volien va ser un error, aleshores l’única opció políticament responsable és reconèixer-ho i dir-ho explícitament. Obertament. I assumir l’error. Tothom es pot equivocar, tothom pot canviar d’opinió segons com evolucionen els fets. Tothom pot rectificar, només faltaria. Però quan una decisió té tants costos, si els partidaris d’aquella decisió després acaben arribant a la conclusió que en realitat no era el moment, que en realitat necessitem uns anys de calma… llavors cal fer-se responsable de les conseqüències d’aquest error. Si la declaració va ser un encert, les conseqüències que té no són menys dramàtiques, però són necessàries i, per tant, tenen un sentit. Però si algú creu que la declaració va ser un error, llavors millor no haver-lo comès i haver-ne evitat els costos –personals, socials i polítics. I quan algú es considera responsable d’un patiment innecessari, és normal esperar que s’actuï en conseqüència. —D’aquí a pocs dies, ponència d’ERC. Què n’espereu? —Me la vull llegir i estudiar a fons per donar-ne la meva opinió. Cosa que faré aquests dies. Intentaré expressar-ne la meva reflexió i fer-hi les meves aportacions amb voluntat constructiva. Donar-hi la meva opinió —I com veieu ERC? —Hi tinc un diàleg permanent. Tot i que és molt difícil de participar en la vida orgànica. Ha estat missió impossible, pràcticament. M’hauria agradat ser més present en el debat intern. Hem de ser respectuosos perquè la situació dels lideratges a ERC són molt difícils: el president a la presó i la secretària general a l’exili. Això ho fa tot molt complicat, sens dubte. Observo, si de cas, que hi ha hagut gent a qui ha costat d’entendre el relat d’ERC d’aquests últims mesos. No és tant que a mi m’agradi o no m’agradi aquest relat, sinó que em preocupa. Hi ha gent que no l’entén. Seria normal que la gent independentista i de centre-esquerra estigués perfectament arrenglerada amb el discurs del partit que representa l’independentisme de centre-esquerra. I això no passa pas sempre. Simplement constato un fet. Segurament, té més a veure amb determinades declaracions personals que no amb cap posició oficial. Però sí que he trobat gent inequívocament independentista i d’esquerres bastant desorientada quan sent determinades coses. En la mesura que ERC va empènyer més que ningú per fer la declaració d’independència, ara crec que ha de ser conseqüent amb aquella decisió. Crec que molts volem, i molta gent dins ERC també, que siguem conseqüents amb aquella decisió. Per tant, com deia abans: màxim compromís amb el Consell de la República, màxim compromís amb el procés constituent, màxim compromís amb la restitució. L'exili és la manera d'aguantar la declaració —Com el veuríeu, ara, un tripartit amb els comuns i el PSC? —Em sembla que en aquests moments no toca. Ara no toca. Ara toca unitat republicana. Setanta diputats. Tot això que hem fet fins ara és massa seriós per a deixar-ho estar. Ara, si els altres partits d’esquerres assumeixen allò que ara mateix podríem considerar els dos postulats democràtics bàsics, a saber: l’anul·lació de causa penal contra els líders polítics i socials i el reconeixement del dret d’autodeterminació, llavors ens podrem entendre perfectament amb ells. I anar junts fins molt lluny. —Hem d’ampliar la base. Què en penseu, d’aquesta expressió? —Ampliar la base no és cap clau màgica que obrirà la porta de la independència. No n’hi haurà prou de ser més. Hem d’estar disposats a fer més. I això –com tot, de fet– ens ho hauríem de pensar de la manera més científica possible. I no partint del voluntarisme. Demanem-nos, per exemple, si s’amplia la base amb el canvi demogràfic. I a quina velocitat. És una cosa que els qui pensem sobre l’estratègia política hem de fer amb el suport dels científics socials: politòlegs, sociòlegs i demògrafs. Perquè, probablement, és veritat que entren al cens més independentistes que no unionistes. I se’n van més unionistes que no independentistes. La demografia amplia la base, sí. Però hem de saber a quina velocitat. I ara mateix no sé si ho sabem de manera prou precisa. —S’amplia la base amb polítiques socials? —Hem de fer polítiques sectorials per ampliar la base? No. Les hem de fer perquè som d’esquerres. O, dit d’una altra manera, perquè som partidaris de la justícia social. Però no és pas gens clar que les polítiques socials, ara mateix, a Catalunya serveixin per a ampliar la base. Una gran part de la gent el 21-D va votar de manera molt emocional. I el relat de les polítiques socials apel·la més aviat a la raó, no a l’emoció. Això ho va explicar molt bé Lakoff. En conclusió, no ens pensem que el fet de tenir el govern i fer polítiques socials –amb quin pressupost, per cert?– ens permetrà d’ampliar la base de manera accelerada. No caiguem en un relat ingenu que diu: ‘Governem, fem polítiques socials; així, segur que ampliem la base, passem del 50%, i llavors només pel fet de ser més del 50% aconseguirem la independència.’ És un relat que no se sosté. Ampliar la base no és pas una clau màgica que obrirà la porta de la independència —En teniu cap experiència, d’això que dieu? —Una de les primeres decisions que vaig prendre com a conseller de Sanitat va ser ampliar l’hospital de Viladecans. Era de justícia. Era l’únic hospital amb quatre llits de tot Catalunya. Aquest hospital farà que acabi guanyant l’independentisme al Baix Llobregat Sud? Tant de bo, però el 21-D a Viladecans va guanyar Ciutadans. —Heu pogut parlar amb Marta Rovira i Oriol Junqueras, aquests mesos? —Amb Oriol Junqueras per carta. I amb Marta Rovira hem parlat de manera habitual, d’ençà que sóc a l’exili. —Amb Oriol Junqueras, quina relació us ha quedat? —Jo me l’estimo molt. Per mi és un amic. El dia que el van ficar a la presó la meva filla deia: ‘El pare del Lluc és a la presó, el pare del Lluc és a la presó!’ Impressionadíssima. La meva carta a l’Oriol era una carta d’amic a amic, no era una carta per a parlar de política. No hi ha res que desitgi més que veure’l fora i fer-li una abraçada. I si políticament ara hi ha diferències entre nosaltres, que no us ho sabria dir, no seria la primera vegada que n’hem tingudes. Justament, quan ens vam conèixer, ell ja encapçalava ERC i si li va interessar res de mi és que sóc una persona amb una certa autonomia de pensament. No sóc d’obediències cegues, jo. No ho he estat mai i no ho seré mai. I, per tant, quan hi estic d’acord, hi estic d’acord. I si no, no. Jo dono sempre el meu parer. Sempre hem tingut un diàleg franc i directe, amb ell. Amb màxima lleialtat, és clar. La qual cosa vol dir assumir les decisions del col·lectiu que representes, tot i que a vegades no coincideixin 100% amb les teves. Ara, tot això era molt més fàcil quan tots dos estàvem en plena i completa llibertat. Amb la presó i l’exili tot és molt més complicat, és clar. I quan l’altre és a la presó les eventuals discrepàncies fan patir molt més, això també és veritat. —Junqueras vol ampliar la base primer de tot. —I jo també. Però jo dic que per ampliar la base ens ho hem de mirar d’una manera científica. Justament perquè és tan important, hem d’afrontar aquest objectiu de manera científica. —Us sembla bé la llista unitària a Barcelona? —Em sembla molt estimulant que hi hagi aquest debat ara mateix, aquest debat que impulsa en Ferran Mascarell, que impulsa en Jordi Graupera. Però permeteu-me una reflexió al marge del cas de Barcelona i de les municipals. Crec que, pel que fa al combat polític contra un estat tan autoritari com l’espanyol, els partidaris de la independència ara mateix necessitem sigui com sigui unitat d’acció. N’estic del tot segur. Ara faré una comparació molt extrema i forçada. Però molt pedagògica. França i Anglaterra van estar dos-cents anys disputant-se l’hegemonia del continent. Però el dia que van tenir davant un adversari com Hitler es van convertir en aliats. I durant la Segona Guerra Mundial pràcticament van unificar els seus estats majors. Doncs home, quan tens davant un combat tan dramàtic com el nostre, que al capdavall és un combat no solament per la República sinó per la democràcia i els drets civils, no té sentit gastar energies en una guerra soterrada amb els que se suposa que són els teus aliats. —Els comuns, com els veieu? —Els comuns no assumeixen amb tota la profunditat i coherència que caldria l’herència del PSUC. És la meva humil opinió, sigui dita amb tot el respecte. El PSUC va ser el gran partit de la lluita per la democràcia. Ara que les brases no del tot apagades del foc del franquisme s’han tornat a encendre… home, jo crec que la denúncia de la regressió autoritària per part dels comuns hauria de ser molt més contundent. Ara mateix els diria això: ‘Oi que ells sempre han denunciat que no s’hi val a utilitzar l’eix nacional per tapar l’eix social?’ Doncs no s’hi val, encara menys, a fer servir l’eix social per tapar l’eix democràtic. I en l’eix democràtic també hi ha una línia que va de la dreta a l’esquerra. A la dreta hi tenim els que impulsen o justifiquen la repressió: el PP, Cs i en bona mesura el PSC. I a l’esquerra hi ha tots els qui pateixen més directament la repressió: ERC, Junts per Catalunya, la CUP, Òmnium, ANC… I els comuns on són? Al centre? Ara resulta que en aquest eix democràtic es comporten com un partit de centre, no fos cas que es perdessin vots cap al PSC o cap a Cs? És això? Home, els exigeixo que siguin a l’esquerra i que diguin clarament als electors als quals es dirigeixen que per a ells ser unionista i espanyolista és del tot legítim, però tenir reflexos polítics franquistes no ho és –i ficar a la presó algú per la seva acció política pacífica és una herència del franquisme. —Unilateralitat, o no? —Ho he dit sempre. La solució realment estable a tot aquest llarg conflicte –que fa més de cent anys que dura– és un referèndum pactat. Però al mateix temps aquest país no es pot estar quiet si el referèndum pactat no arriba. Per tant, nosaltres continuarem disposats a aquest pacte, però, si no podem, també continuarem avançant per fer efectiu el mandat del primer d’octubre. —El 27 d’octubre els polítics independentistes van tenir por de perdre el control davant la gent. No tenien por dels morts, sinó dels vius. Dit per Manuel Delgado. —D’entrada, ja us deia que no solament hem de ser més, sinó que hem de fer més. Dic que nosaltres teníem la percepció que en aquell moment la correlació de forces a l’interior era desfavorable, i per tant l’ocupació dels carrers no ens hauria dut a l’objectiu. Volem ser lliures, no màrtirs. Una mobilització com aquesta necessita condicions materials, tècniques i psicològiques i polítiques que s’han de preparar. —Teníem operació Castell en marxa. —Això no és resistir tres mesos amb centenars de milions de persones al carrer. Jo crec que l’operació Castell davant l’exèrcit espanyol no ens duia a un lloc gaire diferent del lloc on som ara, políticament parlant. Potser ens hauria dut a un lloc políticament pitjor, amb tot el govern a la presó. L’exili és la manera d’aguantar la declaració. De fora estant. Perquè de dintre la correlació de forces no ens permetia d’aguantar-la. Si el que volem és un 3-O llarg, un 3-O que duri setmanes o mesos, això no es fa en un dia. —Parlem del Consell de la República. Serà un govern? —El Consell per la República hauria de ser, per dir-ho metafòricament, el nou estat major. Hi ha de ser tothom. Partits, societat civil, entitats. Per tant, se n’ha de definir com més aviat millor l’estructura institucional. I se n’han de concretar les missions principals: la internacionalització, l’impuls del procés constituent, la relació amb el govern de l’interior, etc. En tot cas, no parlem del govern d’una república virtual, sense territori, sinó de l’instrument que ens ha de permetre d’acabar fent efectiva la República al territori de Catalunya, és a dir, materialitzar el mandat del primer d’octubre. La denúncia de la regressió autoritària per part dels comuns hauria de ser molt més contundent —Passem a Bèlgica. Quina és la vostra situació legal? —Nosaltres ara mateix som ciutadans europeus lliures a Bèlgica. Ara falta que arribi una tercera euroordre. Que estem segurs que la guanyarem. Això a banda, el 4 de setembre hi ha un judici civil contra Llarena i ja veurem si Llarena s’atreveix a venir o no. Ara, tant si ve com si no, és probable que hi hagi una sentència. I farem més coses que ja anirem explicant. En el camp judicial hi havia una primera fase que era defensiva: evitar l’extradició. I després, passar a l’ofensiva. I la demanda civil és la primera acció d’aquesta fase, però no és l’última. No pararem. —…I aquí ho deixo. —I aquí ho deixo! Boye i jo, per dir-ho així, ara mateix som com una parella artística que no pot estar més cohesionada. Haver trobat Gonzalo Boye per mitjà de Jaume Asens, que és la persona que me’l va suggerir, va ser un encert i una sort molt gran, perquè fa una lectura política de l’estratègia judicial. Posar l’estratègia judicial al servei de l’objectiu polític és important. I no a l’inrevés. L’entesa amb en Gonzalo és màxima. Hi ha un contacte permanent. D’ençà del principi de l’exili, jo he estat molt centrat en l’estratègia legal i judicial. —Què en podem esperar del PSOE, vós que els coneixeu personalment? —És una de les reflexions que més he fet aquests mesos: el PSOE va fallar en la seva gran missió històrica, que era democratitzar l’estat espanyol. El gran irresponsable de la història recent espanyola és el felipisme, perquè tenia la responsabilitat de construir una veritable democràcia i ara és evident que no ho va fer. Excepte Serra, que sí que va fer els deures amb els militars, si voleu. El PSOE va modernitzar l’economia, va obrir el país culturalment, però en l’esfera de l’estat i de la política no va fer els deures seriosament. Ni es va desfranquistitzar seriosament la cúpula judicial, ni el poder mediàtic espanyol, ni la policia, ni va canviar la cultura política d’una societat, una gran part de la qual tenia i continua tenint una cultura política autoritària. Si no, no passaria això que passa. A bona part d’Europa al·lucinen. A Itàlia i Alemanya la democràcia va venir gràcies a un procés sistemàtic de ruptura amb la dictadura prèvia. En canvi, la teoria de la transició espanyola deia que podies fer una democràcia per evolució quasi natural d’una dictadura. I no. No va. No és veritat. Dels pares de la constitució alemanya, del 1949, quants vénen del partit nazi? Cap! Quan ho demanes als alemanys se’n fan creus. Doncs a Espanya la meitat més un venien del franquisme. La transició espanyola és un frau. Pensava fins ara que era imperfecta. Ara dic que en realitat no hi ha hagut transició, perquè no s’han democratitzat alguns elements bàsics de l’estat, institucionals, culturals sense els quals no es pot parlar d’estat de dret. Un país on la gent pensa que per salvar la unitat es poden vulnerar els drets civils o ficar líders polítics pacífics a la presó, que exercir el dret de manifestació és un delicte de rebel·lió, com tanta gent pensa, no és una democràcia. El problema de fons és de cultura política. I que Albert Rivera, fins fa quatre dies, pugés a les enquestes perquè era el que demanava més canya contra els independentistes, és la màxima expressió d’aquest problema. El segon exemple sobre el PSOE és la sentència de l’estatut. La incapacitat del PSOE de Zapatero d’evitar allò que Pérez Royo ha explicat millor que ningú: un cop d’estat encobert. La sentència de l’estatut: allò sí que va ser un cop d’estat. Però blanc, fet des del Tribunal Constitucional.

Summary: Toni Comín: ‘ERC va empènyer més que ningú per fer la declaració d’independència i ara ha de ser conseqüent’


L’Organització Mundial de la Salut (OMS) inclou des de dilluns la carn processada (com el bacó, el pernil dolç, les salsitxes, l’embotit…) en la llista de productes que poden causar càncer, al mateix nivell que el tabac, l’alcohol, l’arsènic i l’amiant. L’Agència Internacional per la Investigació del Càncer, depenent de l’OMS, considera provada científicament la relació entre la ingesta excessiva de certs tipus de carn amb el càncer colorectal. Però realment la carn processada és tan perillosa com el tabac, tal com han repetit molts mitjans? El diari The Guardian ha recorregut a una interessant infografia de l’entitat Cancer Research britànica per a respondre-hi que no, que comparar salsitxes o bacó amb el tabac en termes de risc de càncer és extremadament confusionari. Al gràfic ‘Tobacco vs Meat: What’s the Risk?‘ es deixa clar que una cosa és el grau de risc de produir càncer i una altra el nivell de proves científiques que relacionen el consum d’un producte amb el desenvolupament de la malaltia. Així, per l’OMS les evidències científiques que la carn processada pot causar càncer són tan altes com les del tabac, però en canvi el risc que el consum de tabac desemboqui en càncer és molt més alt que no en el cas de les carns. En concret, a la Gran Bretanya el 86% dels càncers de pulmó són causats pel tabac, mentre que el 21% dels càncers colorectals deriven del consum excessiu de carns processades i carn vermella. Una altra dada: el tabac és la causa del 19% de tots els càncers al país, mentre que les carns representen el 3% dels casos. La diferència entre risc i solidesa d’evidències també es plasma a la infografia amb les dades següents: el nombre de càncers anuals a la Gran Bretanya que es podrien prevenir si ningú no fumés seria de 64.500, mentre que si ningú no mengés carn processada o vermella, la xifra seria inferior a 8.800.

Summary: Carn, tabac i càncer: la gran diferència entre el risc i les evidències


Cacau Pastisseria d’Olot amb Lluís Riera al capdavant ha creat una mona de 2,24 metres de xocolata per la ‘trencada’ que cada dilluns de Pasqua organitza a la plaça major per a aquells que ‘no tenen padrins’. En aquesta novena edició, el protagonista és l’ou com a símbol de la primavera i la fertilitat però també amb un missatge reivindicatiu al darrere. Amb el lema, ‘per repartir la mona cal trencar els ous’ hi ha una referència explícita a la coneguda metàfora que va dir el regidor de Vic Joan Coma -‘per fer la truita cal trencar els ous’- durant un ple, un gest que l’ha portat a ser investigat per un delicte de sedició i que va provocar una onada de suports. La picada d’ullet, però, va més enllà perquè el convidat que aquest any trencarà la mona serà el mateix Joan Coma. La figura d’enguany és una escultura feta amb 300 ous de xocolata que pesa 60 quilos. A nivell de demarcació, el Gremi de Pastissers Artesans preveu vendre una xifra similar de mones durant aquesta Setmana Santa i arribar a les 150.000. Han fet falta entre cent hores de treball per construir la mona que es trencarà en pocs segons el pròxim 17 d’abril, dilluns de Pasqua, a la plaça major d’Olot. La ‘trencada de mona’ que des de fa vuit anys organitza Lluís Riera de Cacau Pastisseria està pensada per a aquells ‘que no tenen padrins’ però el seu impulsor recorda que és un acte festiu obert a tothom i que es paga amb les donacions voluntàries de la gent. Enguany la presa de xocolata que poden comprar els que hi vulguin col·laborar és un ou. La mona d’aquesta any és la més alta, arriba als 2,24 metres –pesa 60 quilos- i està feta amb 300 ous de xocolata de diferents mides i sabors –blanca, amb llet i negra- col·locats amb forma de columna escultòrica i una ànima de xocolata al seu interior per estabilitzar-la. El seu creador explica que la tècnica que ha utilitzat és la del buit alhora que l’ha dissenyada perquè tingui un final ‘molt espectacular’. Està pensada perquè la figura es desmunti amb pocs tocs. L’ou com a símbol de primavera i amb el referèndum de fons L’any passat l’escultura que va dissenyar va ser el Gegant d’Olot, un emblema per la ciutat i tot un repte. En aquesta nova edició, Riera ha apostat pel gran protagonista de Pasqua, l’ou, com a símbol de fertilitat i de l’arribada de la primavera. El tema, però, té una doble lectura ja que també fa al·lusió a la ja famosa frase del regidor de la CUP de Vic Joan Coma, ‘per fer la truita cal trencar els ous’ i l’ha reconvertit en ‘Per repartir la mona cal trencar els ous’. Segons explica Riera, ‘aquest és l’any del referèndum, volem data i pregunta i també vivim una situació anòmala de càrrecs electes perseguits i jutjats per defensar unes idees, com és el cas flagrant de Coma a qui demanaven 8 anys de presó per haver pronunciar aquesta metàfora’. És per això que ha convidat públicament a tots els càrrecs electes amb causes a la justícia per defensar el dret a decidir. Riera s’ha volgut sumar així a les mostres de suport que ha rebut el regidor i l’ha convidat a ser l’encarregat de trencar la mona d’enguany, una invitació que Coma ha acceptat. L’any passat calculen que van aplegar un miler d’assistents. A comarques gironines confien arribar a les 150.000 mones El Gremi de Pastissers Artesans de les comarques gironines espera que les vendes de mones d’aquesta Setmana Santa vagin a bon ritme i igualar les xifres de l’any passat. Calculen que el 2016 van vendre prop de 150.000 mones a tota la demarcació, un 5% més que la campanya anterior. El seu president, Josep Costa, explica que alguns ho veuen com a un indici de ‘recuperació’ però recorda que bona part dels establiments continuen fent mones més petites que les que es feien abans de la crisi. I això vol dir que, en realitat, els ingressos són menors. El que no ha canviat en els quatre últims anys, segons Costa, són els preus, que oscil·len entre els 20 i 40 euros en funció de la mida. Com marca la tradició, els ous i els pollets són els protagonistes però també els personatges que surten a la televisió, molt sol·licitats pels fillols. Un any més, Costa ha reivindicat la mona artesanal, feta el mateix dia, com a garantia de qualitat. ‘El pastisser treballa a l’obrador des de les tres de la matinada per fer les mones que li han encarregat d’aquell dia; de nata, de crema o de xocolata; com cada any, vol vendre il·lusió i tenir la botiga plena de gent’, afegeix el president del gremi.

Summary: Joan Coma trencarà una mona de dos metres feta d’ous de xocolata a Olot


Marta Ferrusola ja tenia comptes al Principat d’Andorra abans que els seus fills. Uns comptes provinents d’una deixa del seu pare, José Ferrusola, mort l’any 1980, pocs dies abans de la mort de Florenci Pujol, pare de Jordi Pujol. En aquest llegat de l’esposa de l’ex-president de la Generalitat podria estar l’origen dels diners de la família Pujol a Andorra abans del 1992. Així es desprèn de l’escrit de la fiscalia al qual ha tingut accés TV3 i que va precipitar els escorcolls de dimecres passat als domicilis familiars. Uns escorcolls que tindrien com a objectiu trobar proves de l’existència d’aquesta deixa. El 1990 es van traspassar al Principat d’Andorra els diners que l’avi Florenci hauria deixat a Suïssa. Però abans d’aquesta data Ferrusola ja tenia diners a Andorra procedents d’una altra deixa, del seu pare. Després d’aquesta data, amb els fills majors d’edat, s’haurien obert comptes per a cadascun d’ells a la Banca Reig, segons recull La Vanguardia. L’escorcoll d’aquesta setmana ordenada pel jutge De la Mata respon a la petició dels fiscals de reorientar la investigació posant el focus en els diners de Ferrusola, la qual hauria autoritzat operacions fins l’any 1992, data en què tots els fills ja tenien el seu propi compte obert.

Summary: Marta Ferrusola tenia diners a Andorra procedents d’una deixa abans que els seus fills


L’arquebisbe de Barcelona, Joan Josep Omella, ha demanat avui recuperar el respecte pels éssers humans, que considera que s’ha perdut. Ho ha dit en conferència de premsa després de ser preguntat per les polèmiques declaracions del bisbe de Vic, Romà Casanova, que va comparar l’avortament amb un genocidi. ‘Hem de fer un treball més fort de respecte i d’amor a tota persona humana que surt com a fruit d’un amor, i fins i tot diria, d’una violació’, ha dit Omella. ‘És un ésser humà que té tota una dignitat que hem de respectar’. Lamenta els ‘atacs’ a la ‘família tradicional‘ L’arquebisbe ha lamentat també els ‘atacs’ que rep la ‘família tradicional’ a través dels mitjans de comunicació, que parlen d’altres models de família, i ha posat d’exemple les pel·lícules en què apareixen persones separades enlloc de famílies unides.

Summary: L’arquebisbe de Barcelona critica l’avortament fins i tot si és fruit d’una violació


Nova picabaralla entre els socis del Botànic per la llengua. El requisit lingüístic ha tornat a causar desavinences entre el PSPV i Compromís i bloca la futura llei de la funció pública. Era previst que el ple del Consell aprovés avui l’avantprojecte de llei per a començar a tramitar la norma que va començar a gestar-se el 2016. La nova llei que es redacta exigeix de certificar el coneixement del català, però de manera proporcional al lloc que ocupi cada funcionari nou que accedeixi a l’administració de la Generalitat. L’objectiu és garantir l’atenció en català a la persona que ho demani. En principi, hi havia un acord sobre la taula entre les conselleries d’Educació i Justícia però, finalment, ha saltat per l’aire i això ha obligat a ajornar l’aprovació del projecte. Compromís s’ha desmarcat del text proposat perquè creu que no assegura l’aplicació del requisit lingüístic a tots els llocs de feina. Per la seva banda, el PSPV diu que no acceptarà posicions ‘totalitàries’ i es remet al pacte existent. Amb tot, la vice-presidenta, Mónica Oltra, ha negat discrepàncies entre els socis de govern sobre aquesta qüestió. Per la seva banda, Acció Cultural ha emès un comunicat en què considera urgent i necessària la inclusió de la competència lingüística com a condició per a l’accés a la funció pública valenciana, i que la nova llei consideri un termini no ajornable i concret per a l’aprovació del reglament que la reguli. Sense el reglament, ha advertit l’entitat, la llei naixerà coixa i serà una ‘greu decepció’.

Summary: El requisit lingüístic en la llei de funció pública divideix el Botànic


‘Tot això és molt confús, però com deia una professora, espero d’haver contribuït a augmentar la teva confusió’. Així se’ns acomiada de l’entrevista l’antropòleg Manuel Delgado, que fa uns quants dies va anunciar que aniria en un lloc simbòlic de la llista de la CUP – Crida Constituent. Hi parlem per saber els seus motius, ell que milita en un partit integrat a EUiA, que al seu torn forma part de la candidatura de Catalunya Sí que es Pot. Un cas de promiscuïtat política, diu. ‘Confusió és creativitat!’. Doncs, som-hi: mirem d’endreçar una mica aquesta confusió. Delgado insisteix en l’obligació històrica de l’esquerra de ser protagonista del moment que viu Catalunya i no faltar en aquesta cita, i critica que el procés ha estat ‘segrestat’ per una burgesia de la qual desconfia. Retreu l’ambigüitat de Catalunya Sí que es Pot sobre la qüestió nacional (‘Quedar-se’n al marge és estar-hi en contra’), però carrega contra els qui situen la coalició al bloc del no. —De manera que un promiscu polític… —La CUP es va adreçar als militants de Comunistes de Catalunya, del qual formo part, i ens va convidar a incorporar algú de nosaltres a la llista en un lloc simbòlic. Ho vam discutir, hi vam estar d’acord i vam concloure que jo seria aquesta persona. Sí, un exemple de promiscuïtat política, que és allò que he fet sempre, de fet. M’agrada la gent que lluita i tinc aquesta mena d’infidelitat. Una infidelitat relativa, perquè sempre penso a tornar a casa, que és el partit. —’Em sembla que m’he complicat la vida’, heu dit sobre la vostra incorporació a la llista de la CUP – Crida Constituent. És tan complicat? —Comunistes de Catalunya es considera hereu històric del PSUC, tot i que no serem mai allò que vam ser. Però és clar que si avui algú fa el paper de centralitat política que va tenir el PSUC, és la CUP. Què passa? S’ha engegat un procés d’ampli espectre i d’una força formidable. Fins ara el protagonisme el tenia la gent del carrer, però ara hi ha el perill de restar a les mans d’aquells que el parasitarien en favor dels seus interessos i que, un cop més, seria la burgesia i la dreta, que a Catalunya ha tingut un vessant fortament corrupte. Si avui algú fa el paper de centralitat política que va tenir el PSUC, és la CUP —… —Parlem d’una força històrica tremenda capaç de qualsevol cosa i que, d’alguna manera, ha quedat segrestada pels qui menys s’ho mereixen, que són aquells que tota la vida han estat pusil·lànimes i han demostrat la seva covardia crònica. Ni tan sols tenim la garantia que portin aquest procés fins al final. És allò de l’hegemonia: qui orienta tot allò que passa? La societat civil no existeix, és com l’esperit sant. No hi ha cap entitat abstracta que sigui per damunt de les classes i les opcions polítiques. És cert que hi ha una força social, però darrere de les etapes d’aquest procés hi ha sectors, classes i interessos. La pregunta és: quin paper fan aquí l’esquerra i la classe obrera? Hi ha el paper de la CUP, que encarna la voluntat d’encaminar el procés en un sentit transformador, i el paper dels del sí-no, que és d’absoluta ambigüitat. No hi ha manera de saber quin és el compromís de Catalunya Sí que es Pot per a convertir això en canvi social. Crec que ells tampoc no ho saben. La majoria és bona gent compromesa amb una causa que també és la meva, perquè també són els meus. Però miren de mantenir-se al marge d’aquest procés. I ara mateix quedar-se’n al marge és fer-ho en contra, encara que no ho vulguin. —Catalunya Sí que es Pot és un adversari polític per a l’independentisme? —No, no ho és. Però entre no ser-ho i no semblar-ho hi ha una diferència important. Aquesta és la qüestió. La nit electoral hi haurà qui comptarà els vots de Catalunya Sí que es Pot al bloc del no. És veritat que no és independentista, però tampoc no és antiindependentista; és més, és una opció obertament sobiranista, que defensa les urnes i el dret de decidir. El problema és que el PP, Convergència i la premsa s’entesten a dir que votar Sí que es Pot és votar no. No és honest de comptar al bloc del no els vots de Catalunya Sí que es Pot —Potser perquè juguen amb l’ambigüitat i perquè Podem ha deixat força clara la seva posició, que és que s’ha de fer en el marc d’un procés espanyol. —Podem fa el paper que feia el PSC-PSOE, però dins de Podem hi ha independentistes. Es fan un fart de repetir-ho. Com creus, si no, que ha estat possible l’entesa entre CUP i Podem a Badalona, on ara preparen plegats l’Onze de Setembre? La situació és confosa però aquesta confusió podria ser una font d’energia. Des que l’esquerra és confosa i fragmentada, anem guanyant. Val la pena de no espantar-nos pel vertigen que origina aquesta turbulència en què vivim. Catalunya Sí que es Pot vol fugir d’estudi. El meu candidat a president de la Generalitat és Antonio Baños, però estic segur que Lluís Rabell també seria un bon president. Ell va votar sí-sí. Ara, no oblidem que no sabem què passarà el 27-S. Si Junts pel Sí no treu majoria absoluta, ja en parlarem. Perquè caldrà pensar què passa amb un parlament on potser l’esquerra té un pes determinant. I parlo de tota l’esquerra. —Si Junts pel Sí necessita els vots de la CUP, què farà la vostra candidatura? —La qüestió és què passaria si la CUP necessités uns determinats vots de Junts pel Sí (del sector que encarna ERC i independents com Romeva o Llach) i fins a quin punt podria necessitar els vots de Sí que es Pot. Ep, que potser guanya el no, eh? Aleshores serà divertit de veure com es compten els vots de Catalunya Sí que es Pot. Per cert, que seria desitjable que el primer acte formal que fes Rabell just després de les eleccions, al marge el resultat, fos de desautoritzar els qui comptin els seus vots al bloc del no, perquè això no és honest. Hem de rescatar el procés dels qui l'han usurpat —Creieu que es pot comptar amb els vots de Catalunya Sí que es Pot per a declarar la independència? —Tinc claríssim que donaria llibertat de vot, no en tinc cap dubte. En el supòsit de votar sobre la independència, una part s’abstindria i una altra votaria que sí. Ara, no repetiria mai de la vida aquell brindis de Pere Navarro amb el PP i Ciutadans. —Joan Josep Nuet ha dit que era ‘absolutament impossible’ que Catalunya Sí que es Pot votés a favor d’una DUI. —Jo crec que ni en Nuet, el secretari general del meu partit, ni ningú no pot preveure què farà o deixarà de fer. Vés a saber. Cal recordar que a l’actual grup parlamentari d’EUiA hi ha independentistes. Entre els diputats que surtin elegits per Catalunya Sí que es Pot també n’hi haurà. En una situació extrema del tot possible, la coalició preferirà de donar llibertat de vot abans de trencar-se. O s’abstindran. És a dir, és possible que no votin a favor d’una DUI, però de cap manera no hi votaran en contra, al costat del PP i Ciutadans. No podem faltar a aquesta cita: si deixem de banda la història, la història ens deixarà de banda a nosaltres —Fetes les eleccions, s’haurà d’investir un president. —El més raonable serà que la CUP es negarà a investir Artur Mas president. I en aquest cas segurament caldrà negociar alguna cosa. Podria passar que la suma de l’esquerra de Junts pel Sí, Catalunya Sí que es Pot i CUP pugui ser determinant. —I en aquest cas, què? —Jo, en alta política, no hi entenc, però en la baixa, de veure la cara a la gent, sí. I el problema és que tant en una banda com en una altra hi ha gent amb la qual és molt complicat de parlar. Aquesta és la dificultat principal per a un ‘friqui’ de la unitat popular com jo, que Badalona sigui una mena de paradís i somni daurat de la unitat popular i que en canvi en uns altres llocs no puguin ni parlar-ne. Caldrà que la gent que representa els sectors més intel·ligents i atrevits de totes dues bandes sigui en condicions de mantenir a ratlla els sectors més dogmàtics. Vaja, és el problema històric de l’esquerra. —Com reaccioneu quan alguns d’aquests sectors personifiquen en Artur Mas un procés tan multitudinari com aquest amb la pretensió de desvirtuar-lo? —Potser és que podrien tenir raó. Crec que la conversió de Convergència i sectors que històricament han estat còmplices del centralisme espanyolista pot despertar sospites. Des del punt de vista social, Mas i Rajoy són iguals. Mas és més democràtic, sí, i és clar que no són iguals, però el model de societat que els dos encarnen sí que ho és. Un procés a les mans de Mas seria un procés amb la mateixa praxi política que hem conegut: retallades, insensibilitat social i lladronici generalitzat. Si aquests han d’encapçalar el procés i ens n’hem de refiar, jo no en voldria saber res. És amb això que té raó Catalunya Sí que es Pot. És més, ni tan sols podem refiar-nos que arribat el moment donin la cara. Si les coses es compliquessin i tendissin a una situació indesitjable, ja veuríem qui donaria la cara. Jo posaria la mà al foc que aquests ‘pusil·lànimes’, ‘ambigus’ i ‘antiindependentistes’ de Catalunya Sí que es Pot donaran molt més la cara que segons qui de Junts pel Sí, alguns dels quals acabaran amagant-se sota les pedres, com han fet tota la vida. El model de societat que encarnen Mas i Rajoy és igual —Si mirem tot allò que ha passat aquests darrers anys, no creieu que Mas donaria la cara? —Ara no parlem de Mas com a persona. Potser l’home té prou valentia. Parlem de la burgesia catalana. Hi ha unes classes populars: la qüestió és quin paper fan i quin és el seu interès. Aquest procés no el dirigeix l’esperit sant. —Llavors què en penseu que Raül Romeva, ex-ICV com vós, vagi de cap de llista de Junts pel Sí? —Em fa pensar en una frase del maig del 68: ‘La imaginació al poder’. No hi ha cosa més imaginativa que el poder. Els qui, d’una manera o una altra, controlen ara per ara el procés i miren de reportar-lo als seus interessos saben bé què es fan i com cal fer-ho. No sé com han aconseguit de convèncer Romeva i companyia, i ell i qui sigui sabrà per què hi és i què vol fer. Tot és un enigma ara mateix! Si jo he pres la decisió de posar-me al costat de la CUP és per dues raons. La primera, per una raó sentimental: crec que això que la CUP representa i encarna mereix la presència d’algú que vingui de la tradició del PSUC perquè la CUP també encarna l’herència d’allò que va ser el gran partit de la classe treballadora a Catalunya. I segona, perquè trobo que és important que algú del meu partit entengui que aquesta presència és pertinent. Havíem de ser-hi, com una salutació fraternal dels comunistes a la CUP. —Recapitulant, sou a la llista de la CUP perquè creieu que s’hi ha de ser i garantir que el procés no sigui a les mans de la burgesia. Dieu això? —Parlem de rescatar el procés d’aquells que l’usurpen. No podem quedar-ne al marge. És el ‘Què fer’ de Lenin. Què fem? Ens mantenim al marge dient que el nostre regne no és d’aquest món o entenem que no podem faltar a aquesta cita? Aquesta és la qüestió. No hi podem faltar. Perquè aquesta cita implica l’obertura d’unes oportunitats que exigeixen la nostra audàcia. No podem deixar de banda la història, perquè si ho fem, la història ens deixarà de banda a nosaltres. EUiA ha mantingut amb ICV una relació de servilisme i dependència insultant —Militant en un partit integrat a EUiA, algú us podria retreure que aneu a la llista de la CUP i no a la de Catalunya Sí que es Pot. —No em passa pel cap que això pugui ser cap inconvenient, perquè hi ha militants del meu partit que ara mateix tenen doble militància a Podem. Alguns són al consell ciutadà i uns altres han rebut invitacions per a formar part de les llistes de Podem a les eleccions espanyoles. —Fa temps que sou crític amb la relació d’EUiA i ICV, oi? —EUiA ha mantingut amb ICV una relació de servilisme, d’una dependència gairebé insultant. Nosaltres som pocs, som un partit gairebé testimonial que no pot ni somiar a ocupar el lloc del PSUC. Però això de ser un lacai d’ICV no és acceptable. D’aquí ve la meva posició sobre la presència d’ICV a Barcelona en Comú. Ens han fet còmplices de les polítiques governatives d’Interior de Joan Saura, de la destrucció de Barcelona. Essent quatre gats ens ho hem hagut d’empassar i fer com si el merder fos nostre. He hagut de veure com, durant la protesta del 15M davant del Parlament, el camarada secretari general del partit apareixia darrere de Joan Herrera explicant que la gent que hi havia a fora, que érem nosaltres, érem uns violents. Això costa molt de pair. —Això també passa amb Catalunya Sí que es Pot, que té una presència més que destacada de dirigents d’ICV. —Evidentment. Una de les objeccions que alguns tindríem és que fa l’efecte que ICV vol sobreviure a costa d’allò que sigui. Encara que sigui a costa de vendre, no l’ànima, però sí el seu espai electoral. Ja va passar amb Barcelona en Comú. —Voldríeu que EUiA se separés d’ICV, doncs? —Potser trencar no, però fer-nos valer més sí, fer-nos respectar. Una mica de dignitat, home. No pot ser aquest seguidisme servil en relació amb ICV. Som un partit petit, però és clar que quatre càrrecs polítics aquí o allà no es mereixen aquesta indignitat permanent. Mira com ens han emmerdat. No se m'acut què pot fer el govern espanyol que no impliqui l'ús de la força —Encara no hem parlat del factor estat espanyol en aquesta fase del procés. Quin paper hi faran les institucions espanyoles? —Fer pronòstics és agosarat, tot i que en vaig fer un que de moment es va complint de manera rigorosa. Espero que l’última part del pronòstic no es compleixi, perquè deia que únicament podia intervenir. I això no vol dir d’aplicar l’article 155 de la constitució —que vés a saber com es fa—, sinó d’aplicar el 8 (‘les forces armades garantiran la sobirania d’Espanya’). —En serà capaç? —El 9-N va ser un experiment no solament per a saber quanta gent podíem mobilitzar, sinó també per a veure què feien els altres. I jo, que sóc un fan de les tertúlies fatxes, t’asseguro que em feien pena i tot les expressions d’impotència que compartien. Se senten impotents, no poden fer res. I què passa quan algú no pot fer res? Que fa qualsevol cosa. Si no hi ha res a fer, només poden entrar en espasmes. Tenen dues opcions i prou: o acceptar d’una manera democràtica la decisió eventual d’un poble d’agafar les regnes del seu futur o trencar la baralla i aixecar la mà. El 155 no saben ni com aplicar-lo, entraran en xoc. L’únic que poden fer és molt bèstia. —Massa bèstia. —Amb una DUI, no tenen possibilitat de res. No poden fer un desembarcament de funcionaris. Que algú m’expliqui com es fa això de prendre el control de l’autonomia. No saben com fer-ho. Estan rabiosos i ho estaran encara més. No se m’acut què poden fer que no impliqui l’ús de la força. Un enemic polític impotent fa por.

Summary: Manuel Delgado: ‘Hem de rescatar el procés dels qui l’han usurpat’