Va haver-hi un temps en què es confiava en la veracitat de les notícies. Costava imaginar que la desinformació deliberada s’estenguera més enllà de la propaganda o el sensacionalisme. Ara ens hem acostumat als conceptes nous de notícies falses i postveritat. En essència, motivacions tèrboles que afecten el rigor del missatge. Trobem aquest fenomen interferent a la literatura científica? Observem l’esclat del brot de coronavirus a la Xina. La divulgació d’informació precisa i ben interpretada és clau en els primers moments d’intervenció en un brot emergent. Pel que fa a dades importants, la seqüència del genoma del coronavirus es va fer pública el 10 de gener de 2020, deu dies després de la declaració del brot. Tota una demostració d’eficàcia i transparència aplaudida per la comunitat científica, que va poder analitzar les dades en temps real. La disponibilitat de la seqüència del genoma a internet va permetre, el disseny dels reactius específics per a la detecció del coronavirus de Wuhan. També, la comparació amb altres genomes de coronavirus per esbrinar l’origen probable del brot emergent. Encertadament, els experts van determinar ràpidament que els parents més pròxims al coronavirus emergent són coronavirus associats a ratpenats. Per tant, l’origen del brot zoonòtic emergent podria ser directe des d’aquest hoste, o bé a través d’un altre animal hoste intermediari entre el ratpenat i l’humà. Cap a la meitat de gener, però, a diversos mitjans de comunicació apareix que, per tal de contenir el brot de coronavirus, les autoritats de la ciutat de Wuhan han prohibit la comercialització d’espècies salvatges vives als mercats, sobretot serps. A periòdics, ràdios i televisions arreu del món apareix l’expressió «grip de la serp» (snake flu) per a referir-se al brot. Que no és grip està clar (només es tracta d’una llicència). Però com ha arribat la serp fins ací? Sembla que la necessitat, la pressió o la notorietat per publicar està afectant el rigor de la investigació. La premsa es va documentar correctament. El suggeriment que les serps podrien estar implicades a l’origen del brot es va publicar al Journal of Medical Virology, basant-se en una anàlisi comparativa de l’ús de codons (triplets de nucleòtids que determinen els aminoàcids de les proteïnes) per part del coronavirus de Wuhan i de potencials hostes vertebrats. En altres circumstàncies no crec que aquest article s’haguera publicat per pura inconsistència de la metodologia que porta a la conclusió final i a les serps. Però els editors, després de forçar una revisió exprés en 24 hores i davant la gravetat de la situació de salut pública, valoraren que no publicar-lo, mentre moria gent, podria considerar-se un acte criminal. La batalla contra aquest article ha estat ben lliurada a la revista Nature, a premsa especialitzada en línia, i molt apassionadament i assenyada al fòrum de discussió Virological.org amb anàlisis de dades, arguments i tocs d’indignació per part d’investigadors i investigadores punters en evolució i epidemiologia molecular de virus. Afortunadament, aquesta pista improbable de les serps sembla que s’ha diluït. L’editor en cap convida els dissidents a contestar a l’article des de la mateixa revista, convençut que està obrint un diàleg científic, però sense cap intenció de perdre protagonisme. Crec que, en aquest cas, un equip improvisat d’extinció de ciència mediocre ha estat ràpid i alerta. I tenen feina, perquè altres articles científics poc rigorosos de contingut sensacionalista continuen apareixent. Corregir i desmentir consumeix recursos que es poden invertir en ciència responsable. No podem perdre-hi la confiança dipositada. Llig l’article complet en la web de Mètode M. Alma Bracho. Investigadora FISABIO, Àrea de Genòmica i Salut (València). Què és Mètode?

Summary: A l’hivern, les serps dormen


En castellà hi ha un plat que s’anomena salpicón. Es defineix com una barreja de peixos adobats amb oli i vinagre que es menja fred. Suposo que el bategen amb aquest nom tenint en compte que ‘salpicar’, que en català solem dir ‘esquitxar’, també vol dir barrejar o fer-ne peces més menudes. No té traducció fàcil i em sembla que dir-ne ‘còctel mariner’ és el més ajustat a allò que representa el plat. Els ingredients d’aquest còctel són diversos animals marins: les gambes, el pop i els musclos. El pop i els musclos són dos mol·luscs, uns animals que tenen un cos tou sense segments, molt sovint protegit per una closca. El musclo és un mol·lusc bivalve, amb dues closques, com la cloïssa o l’escopinya. El pop és un mol·lusc cefalòpode (nom que significa ‘cap i potes’, que es dóna als animals amb tentacles, com també la sípia i el calamar). Les gambes són dins el grup dels crustacis, animals que tenen el cos cobert per una closca. Tots aquests animals marins tenen en comú que aporten molt poques quilocalories a la dieta: són composts majoritàriament de proteïna i no contenen hidrats de carboni (per això són poc energètics). El contingut en greix d’aquests animals és molt baix, però alguns, com el calamar, la sípia o la gamba, aporten colesterol. Surimi A la recepta d’aquest còctel hi ha un altre producte fet a base de peix, el que abans anomenàvem bastonets de cranc, que es diu surimi. És una paraula japonesa que significa ‘carn de peix trossejada’. S’elabora a partir d’allò que resta després de filetejar alguns peixos i de les espècies que no tenen tanta requesta. Hi trobem carn de lluç, bacallà, plana, corball i verat. Els peixos es netegen i es renten per eliminar impureses, s’escorren per extreure’n l’aigua i se n’obté una pasta que es barreja amb sal, sucre i algun midó que li donarà consistència. Tot i que acostumen a afegir-hi midons sense gluten, la gent que hi sigui intolerant haurà de llegir-ne bé l’etiqueta. És un producte que conté, sobretot, proteïna procedent de la carn del peix, però, a diferència del peix fresc, també conté una mica d’hidrats de carboni del midó que cal afegir-hi. Així i tot, té una aportació calòrica molt baixa. Com congelar i descongelar un aliment Per consumir el pop, que té una carn dura, cal millorar-ne la textura. Fins no fa gaire, a Galícia, abans de cuinar-lo l’apallissaven perquè així trencaven les fibres de la carn i s’estovava. Actualment es recomana de congelar-lo durant dos o tres dies i descongelar-lo. Aquest procés de congelació i descongelació té efectes sobre les membranes de les cèl·lules i en canvia la textura. En el cas del pop, s’aprofita el trencament de les membranes i les fibres per aconseguir-ne una textura no tan dura i corretjosa. Aprofito l’avinentesa per dir que els cefalòpodes com el pop, la sípia o el calamar també poden tenir anisakis, un paràsit que es destrueix amb la cocció o si es congela el peix, perquè la congelació trenca els ous i les larves. Cal saber com manipular els aliments a l’hora de congelar-los i, sobretot, a l’hora de descongelar-los. Primer de tot, cal tenir un congelador amb els calaixos nets i que no acumuli glaç a les parets ni a la porta. Si hi ha glaç acumulat, s’ha de buidar el congelador i desconnectar-lo per tal que es descongeli i es desfaci tot el gel. La congelació és un mètode eficaç de conservació si es fa correctament. És molt important que tingueu en compte quin és l’efecte que produeix el fred als aliments. Per conservar-los, cal mantenir els aliments a la nevera: Temperatura de refrigeració de 0º C a 4º C: la carn, el peix, els lactis, el formatge i els embotits als calaixos i prestatges que ja va destinats a cada producte. Temperatura fresca de 8º C a 12º C: la fruita, la verdura, les conserves i els ous als calaixos de verdures i a la porta. Temperatura de congelació: per sota de -18º C. La temperatura compresa entre 0º C i 8º C alenteix el creixement dels microorganismes que malmeten els aliments. Els productes amb més risc de deteriorament per acció dels microorganismes són els carnis i el peix. La congelació no mata els microorganismes: els paralitza. Quan congelem un aliment evitem que puguin actuar. Per això és molt important de congelar un aliment en el moment màxim de frescor. Seguiu sempre aquestes recomanacions abans de congelar un aliment: Cal congelar sempre els productes quan són molt frescos: en conservarem la frescor i suportaran sense problemes el procés de congelació i descongelació. No s’ha de congelar mai un aliment que és a punt de caducar o que ja fa dies que és a la nevera: el procés de congelació i descongelació perjudicarà l’aliment que no estava en un estat òptim i es farà malbé quan el descongelem. Cal conservar els aliments en bosses o carmanyoles especials per a la congelació: no serveix qualsevol recipient. Quan comença el procés de descongelació, tots els microorganismes paralitzats es reactiven ferotgement i es multipliquen a gran velocitat. Per això és indispensable de descongelar tots els aliments dins de la nevera. Encara més, la descongelació lenta afavoreix que no hi hagi canvis de textura. A l’hora de descongelar, recordeu aquests consells: Cal treure l’aliment del congelador el dia abans i posar-lo a la nevera. Cal posar l’aliment congelat dins una carmanyola amb reixeta per evitar que l’aigua de descongelació estovi i malmeti el producte. L’aigua de descongelació és el lloc on els microorganismes es multipliquen més fàcilment. No deixeu mai que els aliments es descongelin damunt el taulell a temperatura ambient: a 20º C la proliferació de microorganismes és exponencial i encara més si el líquid està en contacte amb l’aliment en un plat sense reixeta. Si us heu descuidat de descongelar el que volíeu menjar, o bé canvieu de plat i mengeu una altra cosa o bé feu una descongelació ràpida al microones amb el programa especial per a descongelar: aquest programa no cuina els aliments, els descongela i prou. El pop, per estalviar-nos d’apallissar-lo, el podeu comprar cuit i congelat o bé fresc, a la peixateria, demanant que ens en treguin les vísceres i el bec. Després, una vegada a casa, caldrà seguir tots els consells per a conservar-lo congelat i per a descongelar-lo correctament. La verdura congelada no ha de menester descongelació: es tira directament a l’olla quan l’aigua bull, tant si es fa bullida com al vapor. Heu de tenir ben clar que el fred conserva els microorganismes, però no els elimina. L’única tècnica que garanteix que un aliment és segur és la cocció: per damunt de 65º C tots els microorganismes es moren. Recepta Aquesta recepta porta molt poca feina, és divertida i ideal per a menjar quan fa calor. Ingredients (per a 2 persones): 8 gambes mitjanes (comprades fresques o pelades en conserva) 1 llauna de musclos en escabetx pop: fresc o cuit (envasat al buit o congelat) 2 barretes de surimi ½ pebrot vermell ½ pebrot verd 1 ceba petita oli d’oliva vinagre blanc Preparació Renteu els pebrots i eixugueu-los. Talleu els pebrots a daus. Peleu la ceba i trinxeu-la. Obriu la llauna de musclos en escabetx, traieu-los de la salsa i poseu-los en una safata fonda tot cobrint-los d’oli. Afegiu-hi els pebrots i la ceba tallats que també quedin coberts d’oli i tireu-hi un raig de vinagre de vi blanc (o de poma, que no és tan àcid). Talleu les barretes de surimi en talls que facin un dit d’ample i poseu-les a la safata amb la resta. Si heu comprat les gambes pelades en conserva, feu igual: escorreu-les i afegiu-les a la barreja amb l’oli i la verdura. Si heu comprat gambes fresques, passeu-les per la planxa i peleu-les. Si heu comprat el pop cuit en una bossa al buit, heu d’obrir la bossa i, si la pota és sencera, talleu-la a rodanxes. Si l’heu comprat congelat, recordeu de deixar-lo un dia abans a la nevera perquè es descongeli. Si heu de coure el pop, seguiu les instruccions. Coure el pop Si heu comprat un pop fresc, demaneu a la peixateria que us en tregui les vísceres i el bec. Renteu-lo bé i congeleu-lo durant dos dies. Traieu-lo del congelador la nit abans de coure’l i deixeu-lo en un recipient amb reixeta a la nevera. Poseu una olla al foc amb l’aigua necessària per cobrir el pop. No hi afegiu sal. Quan l’aigua bulli heu ‘d’espantar’ el pop submergint-lo dins l’aigua calenta 2 segons i retirant-lo. Aquesta operació és repetirà tres vegades. Quan ja hàgiu espantat el pop, deixeu-lo dins l’aigua bullent, que quedi cobert. Es calcula que ha de bullir 20 minuts per cada kg de pes. Això mateix es pot fer amb una olla de pressió. Després de tancar-la, es calculen 10 minuts per kg de pes. Un cop cuit, s’escorre, es talla a rodanxes i s’afegeix al còctel de verdures tallades i altres aliments marins. Suggeriments És un segon plat, ja que és ric en proteïnes Pot combinar molt bé amb un primer plat amb més glúcids, com ara una amanida de pasta o d’arròs. També es pot servir com una tapa per picar. És un plat típic, d’estiu però a l’hivern es pot servir un plat calent amb el pop i patata bullida amb pell tallada a rodanxes, tot amanit amb oli verge extra i pebre vermell. Comentaris És un plat que conté força sodi provinent dels musclos en conserva, el surimi i els productes de mar. Cal que els hipertensos ho tinguin en compte. No cal afegir-hi sal quan s’amaneix amb l’oli i el vinagre. No conté gluten. Només en poden contenir les barretes de surimi: consulteu-ne les etiquetes. Valoració nutricional Aquesta recepta té una aportació calòrica baixa perquè els ingredients no contenen ni hidrats de carboni ni greixos. Per a assegurar-se que és un plat poc calòric, és important que escorreu els talls que piqueu i no suqueu l’oli. Amb el que quedi enganxat al producte ja n’hi ha prou. Fixeu-vos que tampoc no aporta fibra, llevat de la que hi haurà en l’acompanyament dels vegetals. Valors nutricionals del còctel mariner per a una persona

Summary: Receptes d’estiu: Còctel mariner


Després de la manifestació contra el desallotjament del Banc Expropiat, a Gràcia, alguns manifestants han ocasionat incidents a diversos punts del barri. Han cremat contenidors, han trencat vidres d’establiments i han calat foc a caixers automàtics, a prop de la plaça de la Revolució. Després els manifestants i també els grups que han originat aldarulls han estat totalment dissolts. Als carrers, que fan pudor de cremat, s’hi poden veure Mossos d’Esquadra i restes de les destrosses. Vegeu-ne aquest recull de fotografies d’Oriol Bäbler: Fotografia: Oriol BäblerFotografia: Oriol BäblerFotografia: Oriol BäblerFotografia: Oriol BäblerFotografia: Oriol BäblerFotografia: Oriol BäblerFotografia: Oriol BäblerFotografia: Oriol Bäbler.Fotografia: Oriol Bäbler També podeu veure aquest vídeo de la concentració de manifestants baixant a la plaça de la Revolució: Després hi ha tornat a haver incidents, amb llançament d’objectes a la policia i escomeses dels agents a la plaça de la Revolució: NO SON POLICIAS SON ASESINOS #RodegemElBanc pic.twitter.com/F6TSzvFHvs — arturo velasco (@jajate112) May 25, 2016 El periodista de La Directa Albert Martínez va denunciar que un agent de la Brigada Mòbil el va colpejar amb la porra després d’haver-se identificat. Antiavalot de la BRIMO després d'identificar-me com a periodista m'ha donat dos contundents cops de porra. També han pegat senyora 65 anys. — Albert Martínez (@albertmartnez) May 25, 2016 Agressió ha estat deliberada. Aquesta és la llibertat de premsa que tenim. Ara estic a l'hospital. M'estan fent radiografia. @La_Directa — Albert Martínez (@albertmartnez) May 25, 2016 Tots els periodistes que estaveu a plaça Revolució quan senyora amb vestit blanc l'han empès, necessito fotos de mosso que m'ha agredit. — Albert Martínez (@albertmartnez) May 25, 2016 Estic amb l'@albertmartnez, està bé. Dit trencat i contusió a la cama. Demà nova revisió per veure si l'han d'operar pic.twitter.com/8uT88efaVx — ferran domènech (@ferranmanlleu) May 25, 2016

Summary: Vídeos i fotografies de la tercera nit d’incidents a Gràcia pel desallotjament del Banc Expropiat


Un grup de persones han penjat un llaç groc gegant als peus de la catedral de Mallorca en solidaritat amb els presos polítics, poques hores abans que comencés el seu trasllat a Madrid. D’aquesta manera han volgut simbolitzar l’escalf dels mallorquins amb els líders independentistes empresonats en un lloc emblemàtic de ciutat.

Summary: Pengen un llaç groc gegant a la Seu de Palma


La diputada de la CUP Maria Sirvent ha criticat durament el conseller d’Interior, Miquel Buch, a qui ha acusat de ser responsable de procediments que ‘persegueixen’ i ‘intenten criminalitzar’ l’esquerra independentista i els moviments que opten per la ‘dissidència política’. En un acte polític a Tarragona dins la campanya ‘Ni una més’, Sirvent també li ha retret que mostri ‘una gran passivitat respecte de la repressió i la impunitat de l’extrema dreta’, però que alhora ‘compari l’activitat dels CDR amb els atacs feixistes’. La CUP també ha censurat que dijous el conseller hagués comparegut amb el ministre de l’Interior espanyol ‘sota el pretext de l’ordre públic i d’una falsa neutralitat, a defensar les forces d’ocupació’. ‘Nosaltres ni oblidem ni perdonem. Els drets no es negocien, els drets s’exerceixen’, ha asseverat Sirvent. Durant l’acte, que ha aplegat més de 200 persones, la CUP i l’Alerta Solidària han cridat a ‘autoorganitzar-se’ per vèncer la repressió que afecta, no exclusivament als dirigents polítics, sinó a molts més ciutadans, de tota mena. Sirvent ha instat la ciutadania a autoorganitzar-se i a mobilitzar-se ‘fins a les últimes conseqüències’ amb vista a ‘al pròxim gran embat del govern espanyol’ contra la sobirania popular i la defensa de l’autodeterminació. La diputada ha opinat que les estratègies jurídiques basades en l’obediència ‘no poden formar part d’una estratègia col·lectiva ni poden condicionar l’acció dels moviments populars’ perquè això, ha dit, ‘donaria ales a la repressió i retrocediríem en la consecució dels objectius polítics’. Durant l’acte de ‘Ni una més’ a Tarragona, l’ex-diputada de la CUP Mireia Boya ha insistit que ‘la gran lliçó a retenir’ de la passada tardor és que ‘un poble mobilitzat i organitzat és imparable’. L’estat espanyol, ha dit, ‘ho sap i per això selecciona quirúrgicament a qui represaliar’. De cara al judici per l’1-O, Boya ha advertit que no aniran a defensar-se, sinó ‘a acusar a un sistema podrit, corrupte, mafiós, autoritari, franquista, violent, injust i parcial’. ‘No ens amagarem. Si ens jutgen tribunals polítics, la defensa no serà jurídica, serà col·lectiva’, ha reblat. Així mateix, Boya ha demanat que la reacció no arribi després que es coneguin unes sentències ‘que ja estan escrites, sinó que la mobilització es faci des de l’inici del judici. ‘Cuidem-nos, acusem-los, organitzem-nos i alcem-nos’, ha demanat. La portaveu del Secretariat Nacional de la CUP, Laia Estrada, ha advertit que l’aparell de l’estat espanyol té el doble objectiu d’aconseguir ‘la desmobilització i la desmemòria’ dels catalans, perquè ‘vam tenir la capacitat de generar el sisme més gran en la democràcia recent de l’estat espanyol i ho vam fer desobeint, de forma massiva, valenta, solidària i no violenta’. Segons Estrada, L’estat espanyol ‘demofòbic’ aplica als catalans ‘una doctrina de xoc de manual’ i, a parer seu, ‘desafortunadament sembla que està proporcionant els efectes desitjats en alguns sectors d’algunes formacions polítiques de casa nostra’. La portaveu del Secretariat Nacional ha cridat també a combatre la repressió i ‘qualsevol fórmula de processisme que ens segresti amb pràctiques autonomistes’. Al seu torn, la portaveu d’Alerta Solidària, Maria Josep Martínez, ha avisat que la repressió té com a objectiu ‘la por’ i també ha acusat el conseller Buch de ser ‘responsable de l’enfortiment de la maquinària repressiva de l’estat’. Martínez ha demanat combatre-ho amb l’assemblearisme i l’autoorganització, sense perdre de vista ‘objectius polítics’ com és la consecució de la República. L’acte organitzat per la CUP i Alerta solidària –organització de l’Esquerra Independentista– al Palau de Congressos de Tarragona també ha comptat amb les intervencions enregistrades d’Anna Gabriel, Tamara Carrasco i Adrià Carrasco. També hi ha participat Víctor M. Cabral, del CDR d’Agramunt i la Ribera; Glòria Balada, del CDR Tarragona; Josep Lluís Alcázar, del grup de suport a les 9 del Palau, i l’alcalde de Verges, Ignasi Sabater, qui ha opinat que l’estratègia de la repressió ‘només aconsegueix arrelar l’anhel de llibertat’. El d’aquest divendres ha estat un dels actes centrals de la campanya engegada el passat mes de febrer per fer front ‘a la vulneració dels drets civils i polítics derivada de la persecució i criminalització del moviment independentista des del passat 9 de novembre de 2014’. L’acte ha estat una mostra de solidaritat amb ‘totes les persones que han patit repressió política arran de l’1 d’octubre i les mobilitzacions posteriors’ i ha volgut donar visibilitat, explícitament, a testimonis de la ‘repressió més arraconada i invisibilitzada’.

Summary: La CUP retreu a Buch que defensi la presència de forces d’ocupació i que persegueixi l’esquerra independentista


Amb el lema ‘Li diuen democràcia i no ho és’, diversos col·lectius de l’esquerra independentista del País Valencià han convocat una manifestació a València contra la repressió de l’estat espanyol. La convocatòria és aquest divendres, 8 de novembre, a les 19.00, davant la delegació del govern espanyol, al carrer de Colom de València. Els organitzadors fan una crida a sortir al carrer per l’autodeterminació, però també pel dret de tenir una vida digna i el dret de protesta. Reclamen que s’aturi la repressió que l’estat espanyol exerceix ara mateix a Catalunya. El manifest recorda que aquesta repressió s’ha viscut al País Valencià diverses vegades, com ara durant la Primavera Valenciana del 2012 i en la batalla de València, quan els feixistes van actuar amb tota impunitat. 📅Divendres 8 de Novembre🕖a les 19.00 davant l’antiga Delegació del Govern (C/Colón, València)#PelDretA protesta, una vida digna, l’autodeterminació, el propi cos… Manifestació #LiDiuenDemocràciaINoHoÉs La repressió no ens atura!#OmplimCarrersValència8N pic.twitter.com/JDMAbXBole — Omplim els Carrers de València (@OmplimPv) November 5, 2019 ‘Des de la mort del dictador fins a hores d’ara, l’estat espanyol ha fet servir la violència quan l’ha considerat necessària per mantenir els privilegis de les elits econòmiques i les oligarquies i no ha dubtat a fer servir les clavegueres de l’estat i la seva guerra bruta’, diu el manifest. Tsunami Democràtic: totes les convocatòries del 9 de novembre I afegeix que el règim espanyol actual és hereu del franquisme i que la transició va ser una farsa que només va servir per a maquillar un règim no democràtic. Per això diuen que no els sorprèn res de tot allò que ha passat a Catalunya d’ençà del Primer d’Octubre de 2017. Demanen a la gent surti que al carrer divendres per construir una veritable democràcia que defensi la vida de les persones. A la convocatòria, s’hi han afegit una setantena de col·lectius, entre els quals Endavant, Arran, Esquerra del País Valencià, l’Aplec de la Ribera, Escamot Col·lectiu, SEPC, el Casal Popular de Vila-real i el de Borriana. També divendres hi ha convocada una manifestació a Lleida amb el mateix lema. Serà a les 20.00 a la plaça de Ricard Viñes. La lluita per l’autodeterminació i per una vida digna als Països Catalans ha actuat decisivament per a fer caure la màscara pseudodemocràtica de l’Estat. Divendes #8N #LiDiuenDemocràciaINoHoÉs @omplimpv https://t.co/fmTLHs710c pic.twitter.com/4lj7KbVu3B — Endavant OSAN (@Endavant_OSAN) November 6, 2019

Summary: Convoquen una manifestació a València contra la repressió de l’estat espanyol: ‘Li diuen democràcia i no ho és’


Josep Fontana (1931) és un dels historiadors catalans més prolífics i llegits. Més de quinze llibres escrits, doctor en lletres per la Universitat de Barcelona i deixeble de tres grans historiadors: Pierre Vilar, Ferran Soldevila i Jaume Vicens i Vives, de qui fou ajudant. La seva història de Catalunya, ‘La formació d’una identitat‘ (Eumo Editorial) ha estat un dels llibres de l’any. Políticament molt implicat, i referent de molta gent d’esquerres, Fontana va anar a les llistes d’Ada Colau a les darreres eleccions municipals. En aquest entrevista ens diu que el 27-S no té intenció de presentar-se per cap llista ni fer campanya per cap partit. Fontana és dels qui creu que cap partit espanyol no s’avindrà mai a negociar una independència, però tampoc no veu gens clar el full de ruta unilateral proposat fins ara. I se li nota que està més aviat molest per tot plegat. —Com veieu la llista de Junts pel Sí? —El problema de la llista del sí és que no se sap de què va la història. Hi ha dues realitats. Una és la continuïtat del postpujolisme, amb el senyor Mas al davant una altra vegada. Ha estat una jugada molt hàbil, perquè si hagués anat amb Convergència és evident que s’enfonsava. Per tant, aquí, si totes les històries de la desconnexió amb l’estat fallen, continuarà havent-hi un govern del senyor Artur Mas. I la segona és què passa amb tot aquest entusiasme que s’ha sabut crear. I que té per mi uns elements que el fan pràcticament incomprensible. Realment hi ha algú que creu que per aquest camí es pot aconseguir una separació? En vuit mesos? Que no saben què hi ha a l’altra banda? No saben amb qui s’han de jugar els calers? La feina d’anar aconseguint coses i nivells d’autogovern ja és prou difícil. De la concessió d’un estatut que havia de ser l’inici d’una nova etapa, en realitat s’ha fet marxa enrere amb el procés de recentralització. Essent així, algú creu que ho hem de fer així? I sents coses que et produeixen estupefacció: si fem una votació que tingui uns grans resultats, aleshores Europa… Europa està disposada que li creïn un problema? Però si la UEFA amenaça el camp del Barça per les banderes! —D’aquesta llista, com interpreteu el moviment de Raül Romeva. Us sembla bé, malament? —No ho sé. No ho veig de cap manera. Crec que ni ell mateix no ho sap. Acaba de dir que en Mas no ha de ser… Per què es pensava que el cridaven? —Parlem de la segona llista: Catalunya Sí que es Pot. —No se sap què serà, això. En principi no es veu que hi hagi gran cosa al darrere, ara per ara. Una cosa era una mobilització de caràcter urbà, com a les municipals. Sí que crec que les municipals era el terreny més fàcil per a poder assaltar el sistema, perquè és un lloc que els que creen opinió tenen menys importància, i el contacte directe amb els veïns és més fàcil. A escala del país és molt més difícil que es doni. I sembla que aquí només es pensa en el vot de la ciutat de Barcelona. —Vau anar a llistes amb Ada Colau. —Un dels últims, sí. I no em va fer res. Creia que pitjor que Trias i companyia no ho podrien fer. —I ara, anireu a la llista de Catalunya Sí que es Pot? —No m’ho han demanat. I no. No aniria a cap altra llista. I no per desaprovació. Però ara hi ha un garbuix considerable. Queden setmanes, només, però poden passar coses, que vés a saber com canvia tot l’escenari. —Com creu que els anirà? —No ho sé. A mi la transposició del panorama municipal al general em sembla una cosa molt difícil d’aconseguir. Depèn de quines cordes siguin capaços de tocar. Però no sé què faran. Ni el suport que tindran. —I ICV com els veieu? Han fet com CiU, desaparèixer rere unes altres sigles. —Aquest era un protagonista important quan va arribar la transició. Aquí l’important era el PSUC, que era una altra cosa. Això va desaparèixer, ho van sacrificar. Han intentat treure el cap com han pogut. L’opció que han fet de sumar-se a forces socials emergents no crec que sigui una mala opció. Respecte del que haurien aconseguit anant sols, no és mala opció. No hi tenien res a fer, a la llista del si. Era el seu suïcidi final. La llista del sí, que vol dir la política de Boi Ruiz? No fotem conya. —Rabell, bon candidat? —La idea d’entrar en contacte amb les associacions de veïns no és una mala idea. No sembla que la llista sigui acabada. —Procés Constituent. Cap comentari? —No. Crec que és una situació d’una confusió extrema. Hi ha desestructuració dels partits que controlaven la situació. —Pablo Iglesias us dóna confiança? —A mi no em dóna confiança ningú. Aquesta és la primera. I d’Iglesias s’oblida que el seu origen no és tant el 15M, sinó els pactes a la política gallega. On va tenir relació amb aquests nuclis de moviments socials. Quan els polítics d’esquerres s’han desacreditat d’una manera miserable, Iglesias ha vist què venia a sobre i vol aprofitar aquest filó. —Queda la CUP. —La CUP té un avantatge de cara a tothom: són gent que se sap que són honestos i coherents. Això també té problemes, com és lògic. Avui he vist David Fernández a la televisió i deia clarament que el que els ha separat de la llista del sí és que ells tenen clar la independència i la lluita de classes. I que no volen creure que primer una cosa i després l’altra. No volen creure primer independència i després en parlarem. Hi ha coses de la CUP que aprecio prou: són joves i tenen credibilitat. Per una altra banda, tenen un programa del tot o res que els farà anar guanyant vots. I continuaran essent un element pertorbador si conserven aquesta consciència, que l’element social també hi és. —Com ho faríeu, personalment? —No em toca fer-ho. No tinc receptes. No sé què passarà el 27-S. Inclosa l’abstenció. Si maregem massa segons quin personal… Jo penso en aquesta cosa elemental que és la gent. Que quan es posen d’acord, surten al carrer. Jo no sé què faran amb aquest garbuix que se’ls presenta ara. Em fa por que els resultats siguin tan desgavellats, que no se sàpiga ben bé que es podrà fer. —Que no es pugui formar govern? —Govern sí que en podran formar. Veurem com s’entenen dins. Però la capacitat que tindran de presentar-se i dir que tenen el poble al darrere amb el 99% de la població… Es farà bastant difícil. —Mentre hi hagi més del 50% del vot. —Si hi hagués alguna cosa que tingués la unanimitat que tenia l’SNP potser sí. Però no veig que el senyor Mas sigui això. Si hi hagués hagut realment alguna cosa que hagués permès de pensar en un procés… —No hi veieu solucions. —En primer lloc, esperar que els altres et deixaran marxar és inconcebible. Estan disposats a tornar-se a armar per liquidar això quan calgui. Com vols que deixin escapar la millor vaca del ramat? Així com així? No els ho perdonaria ningú. I si s’acaba aquesta vaca, després ve el País Basc. Precisament com que saben que això no passarà de retòrica, doncs en realitat s’ho prenen amb aquesta tranquil·litat. —Què creieu que passarà el 27-S? —La cosa més probable és que guanyi la llista del sí. I després què? No hi ha resposta. Després no és gens clar. Només hi ha dos camins: la força i la negociació. De força, no en tenim. I de negociació jo penso, per experiència històrica i coneixement de l’estat espanyol, que cap partit no arribarà a Madrid i formarà un govern que negociï una secessió. Per què ho hauria de fer? —Doncs hi ha gent que creu que Pablo Iglesisas ho permetrà. —Pablo Iglesias diu que ell respecta el dret de decidir, i després parlem-ne. I parlem-ne…. I els qui parlen de federalisme, quina credibilitat tenen? No fotem conya. Ja ens van enganyar prou amb un estatut tarat. L’únic principi polític que jo tinc és que resignar-se no és acceptable. Hi ha una situació que no és tolerable. I per tant, s’ha de tirar endavant i fer el que s’hagi de fer. S’ha de lluitar, s’ha de desobeir. Però proposar-se objectius racionals: no anar que et fotin una hòstia. Aquí m’agradaria saber si els que han muntat la idea de vuit mesos i independència se la creuen o no se la creuen. No ho sé. Però jo no me la puc creure. Fa cinc-cents anys que estem amb aquestes conyes. I sembla que quan guanyem una mica, ens foten una garrotada. Hi ha coses que són clares: la revolta de Sanjurjo del 1932 es fa, i això ho ha explicat gent que hi eren dins, fonamentalment contra l’Estatut de Catalunya. La guerra civil en una gran mesura es fa, entre més coses, contra la continuïtat de res que s’assembli a l’autogovern a Catalunya. I així anem. I pensar que si nosaltres som bons i sortim al carrer i ens diran ‘té, dóna’ls-ho, que són bons nois’ no és creïble. —Escoltant-vos penso: no hi ha solució. No podrem marxar mai d’Espanya. —Ara per ara, no. L’any que ve, no. Això és clar. Hi ha d’haver una correlació de forces que ens ajudi. Ara per ara no tenim els avions nord-americans que vindran a bombardar les tropes espanyoles si ens envaeixen. No els tenim. Per exemple. A curt termini, no ens en podrem sortir mai. El que sembla il·lícit és que algú et digui que ja ens ho podem jugar tot perquè en vuit mesos ho tenim guanyat. I no cal que us preocupeu, perquè amb això tot es resoldrà: l’ensenyament, la sanitat. Entesos, entesos. Què vol dir una independència? És previst com es posaran les duanes a les fronteres? Això s’ha de començar a negociar. Hi ha cap pacte de negociació fet per parlar d’un règim transitori de circulació de mercaderies? Aquí, mentre no hàgim convençut perquè ens donin suport la Caixa, Banc de Sabadell, la SEAT, ho tenim una mica difícil. —Ja ens aniran a favor, si guanyem. No patiu. —Ah, doncs molt bé. —Ha ha! —Mira. No sé què passarà. Però veig que hi haurà força fragmentació. La CUP tindrà uns guanys que s’ha guanyat per haver estat conseqüent. Per exemple, no comprar la carta a qualsevol preu. I han dit no a la llista. Això els donarà guanys. També crec que efectivament la llista del Junts pel Sí pot guanyar. I un cop hagi guanyat no té gran cosa més a fer que organitzar desfilades. —Perdoneu que hi insisteixi: quan tingueu el vot decidit, ara a l’agost no me’l direu? —No. Però jo no faré cap campanya per ningú. —A Barcelona va fer-ho. —Però era una cosa totalment diferent. Un dels arguments que utilitzava en el cas de Barcelona era que l’equip anava purament i simplement a guanyar l’ajuntament. No com els altres partits organitzats que hi anaven pensant a guanyar l’ajuntament com un element per finançar les seves organitzacions. Com feia Trias amb Convergència. I per tant era una cosa diferent. I vaig pensar que eren els més preparats per ocupar-se dels problemes dels ciutadans. I fan bé, si no es barregen amb cap altra cosa. I a mi, que treguin el bust del Joan Carles em sembla perfectament bé. Em resulta profundament simpàtic. —De fet, Joan Carles tampoc no era el cap d’estat. —De fet, què hi pinta, el cap d’estat aquest?

Summary: Josep Fontana: ‘Els qui parlen de federalisme, quina credibilitat tenen?’


El nou sondatge del CEO, ‘Cosmopolitisme i localisme a Catalunya‘, presentat avui, referma la posició de VilaWeb com el diari digital més llegit, només per darrere de La Vanguardia i frec a frec amb El Periódico. D’aquesta manera, VilaWeb es manté entre les capçaleres més llegides i, d’ençà de fa dos anys, es troba entre les tres més llegides del país. Les dades corresponents a la pregunta sobre quines webs ‘consulteu més freqüentment per informar-vos dels temes polítics?’, donen aquest resultat: Comparació de la segona onada del CEO amb Cosmopolitisme i localisme a Catalunya. 2019. Ciutadans amb ciutadania espanyola. VilaWeb ha passat d’un 9% al 12%, augmentant tres punts en comparació amb el baròmetre publicat al juliol. Si s’hi afegeixen els ciutadans sense nacionalitat espanyola (que no són inclosos en els baròmetres), el percentatge baixa lleugerament, però es manté per sobre del 10% dels vots. Les dades d’aquest sondatge del CEO van ser obtingudes mitjançant una mostra de 1.500 enquestes, fetes entre el 16 de setembre i el 9 d’octubre, és a dir, abans no es fes pública la sentència del judici contra el procés. VilaWeb és un diari que tothom pot llegir de la mateixa manera sense pagar, però que demana el compromís d’aquells qui poden i volen pagar per sostenir-lo i fer-lo possible. Més de quinze mil lectors ja en són subscriptors. Llegiu ací què significa ser-ne subscriptor i com ens ajuda.

Summary: VilaWeb amplia l’avantatge respecte dels altres diaris digitals com a referent d’informació política


‘Val més tard que mai.’ El dirigent de Vox, Santiago Abascal, ha felicitat el president del govern espanyol, el socialista Pedro Sánchez, i el seu executiu per haver ‘adoptat algunes de les mesures que reclamem d’ençà de dimarts: unitat nacional, estat d’alarma i centralització de tots els recursos’. El paquet de mesures anunciades permet de prendre tot el poder sobre els Mossos d’Esquadra i la Sanitat catalana i de la resta de l’estat espanyol. Celebro que Pedro Sánchez haya excluido aparentemente a separatistas y comunistas de la gestión de esta emergencia. Han demostrado que trataban de utilizar esta tragedia para sus criminales objetivos políticos .Lamento que todavía haya que esperar a las medidas de choque para… — Santiago Abascal (@Santi_ABASCAL) March 14, 2020 A més, a Abascal li ha complagut que Sánchez hagi fet cas omís de la demanda del president del Principat, Quim Torra, i la presidenta de les Illes Balears, Francina Armengol, respecte de tancar tots dos territoris per evitar el col·lapse del sistema sanitari, que segons que indiquen els experts, és a prop si no es prenen precaucions. Ahir Abascal va dir que Torra era un ‘brètol traïdor’ per la seva petició, tot i que no va dir res d’Armengol. El canalla traidor de Torra utiliza esta emergencia trágica para tomar decisiones ilegales, cerrando Cataluña como si fuera suya. El gobierno debería detener de inmediato a cualquier cargo público que dificulte la lucha contra la pandemia obstaculizando las decisiones nacionales — Santiago Abascal (@Santi_ABASCAL) March 13, 2020 Abascal també ha tingut mots per a Podem, malgrat que no l’ha esmentat directament. Ha agraït a Sánchez que hagi frenat ‘els comunistes’ després de set hores de govern en què els ministres socialistes més centristes haurien frenat les propostes de Pablo Iglesias.

Summary: Vox aplaudeix Sánchez i el felicita per haver frenat ‘comunistes i separatistes’


Amb el recompte de les eleccions finalitzat, el Partit Pirata no ha aconseguit guanyar-les i ha quedat tercer amb el 14,5% dels vots. Ni tan sols ha estat el partit més votat de l’esquerra: Moviment Roig-Verd han quedat per davant. La darrera setmana hi havia una gran expectació perquè les enquestes assenyalaven que els pirates podien guanyar unes eleccions per primer vegada en la història però l’expectació ha estat defrauda. La primera força al nou parlament continua sent el dretà Partit de la Independència, amb 21 escons, dos més dels que tenia. El seu soci de govern actual, el Partit Progressista, ha perdut en canvi onze escons i es queda amb només vuit. Al parlament d’Islàndia la majoria està en 32 diputats i per tant els dos partits hauran de pactar amb altres forces la seva coalició si volen seguir governant. A l’esquerra el Moviment Roig-Verd és el principal partit, amb deu diputats però empatat a escons amb els Pirates, que també tenen deu però amb menys vots. Aquests dos partits havien anunciant ja la voluntat de formar una coalició comptant també amb Futur Brillant i l’Aliança Socialdemòcrata, que han aconseguit quatre i tres escons cadascú. En total, doncs, tampoc no tindrien els vots suficients per a formar govern. Tot queda, doncs, en les mans de l’únic partit que no s’han pronunciat ni per una coalició ni per l’altra i que porta per nom Regeneració. El partit, que ha aconseguit set escons, és una escissió liberal del Partit de la Independència i no tenia escons fins ara al parlament.

Summary: Els Pirates no aconsegueixen ser la sorpresa de les eleccions islandeses


Glop d’aigua, un rere un altre. El coronel Diego Pérez de los Cobos esgota una ampolla rere una altra durant la seva declaració, mentre escup retrets contra Josep Lluís Trapero. Amb els braços plegats algunes estones i gesticulant amb les mans en unes altres, el coronel ha vingut a l’Audiència espanyola a exercir el seu paper, el de principal testimoni de càrrec contra el major dels Mossos. Fa dos anys i quatre mesos que no es veuen les cares, i avui és un dels dies clau del judici contra Trapero, Laplana, Puig i Soler. La sessió comença amb el retard habitual. Pérez de los Cobos arriba somrient, amb el seu maletí –que no utilitzarà– i saludant els agents de la policia espanyola. Una fotografia de Felipe VI i l’escut d’Espanya presideixen una sala de vistes moderna, en què crida l’atenció que el testimoni declari a metre i mig d’una pantalla en què es pot veure en tot moment. Pérez de los Cobos entra a la sala, però evita de mirar Trapero. El major, assegut al costat de l’advocada Olga Tubau, manté la mirada fixada en el coronel, que pren el seu seient sense immutar-se. De seguida que comença a declarar, Trapero i Tubau comencen a prendre notes. L’advocada té un feix de documents i els consulta de tant en tant. El major mira sovint qui fou el coordinador del dispositiu policíac de l’1-O, i arrufa les celles quan fa afirmacions que el sorprenen. El tribunal assisteix avui a un interrogatori plàcid del fiscal Miguel Ángel Carballo, després de quatre dies d’agressivitat en les declaracions dels quatre acusats. Els despropòsits més vergonyosos dels fiscals al judici contra Trapero Si Manuel Marchena no permetia cap endarreriment al Suprem, la magistrada Concepción Espejel no té mai pressa per començar. A diferència de Marchena, però, sí que demana al coronel si ha estat mai processat. Mentre declara Pérez de los Cobos, a Espejel se li escapa un badall que no dissimula. El tribunal pren notes, mira el coronel i gairebé no interromp el fiscal. Pérez de los Cobos comença a respondre a les preguntes del fiscal Carballo, que avui sí que segueix un ordre força cronològic dels fets, no interromp les respostes ni repeteix preguntes per marejar-lo. Una actitud que contrasta palmàriament amb els interrogatoris agressius als acusats, especialment al major Trapero. Sobta des de la primera setmana del judici que la magistrada doni llargues mànigues a la fiscalia. Al Suprem, Marchena frenava sovint els excessos dels fiscals, també perquè tenia més pressió dels advocats de la defensa. En aquest judici, de moment, la defensa és força espectadora. El ‘pla pervers’ de ‘José Luis’ Trapero Durant quatre hores, Pérez de los Cobos s’ha dedicat a desacreditar el dispositiu dels Mossos l’1-O, el qual ha titllat de ‘pla pervers’. S’ha esforçat a relacionar Trapero amb el president Carles Puigdemont i el conseller Joaquim Forn, perquè creu que és la millor manera d’incriminar-lo. És la seva obsessió, demostrar la presumpta connivència de Trapero i els Mossos amb el referèndum i el govern. Ha invocat tres vegades la sentència del Suprem per reafirmar-se que hi ha ‘fets provats’ de la inacció dels Mossos l’1-O, tot esperant que això sigui útil perquè l’Audiència espanyola engarjoli el major Trapero. ‘L’actitud de Trapero era que no necessitava res.’ ‘No vaig veure afany de col·laboració.’ ‘Trapero estava completament alineat amb els convocants del referèndum.’ ‘El dispositiu preparat pels Mossos va ser un despropòsit i anava orientat a facilitar el referèndum.’ ‘Trapero va mostrar la seva satisfacció als Mossos per la manera com havien actuat l’1-O.’ Són algunes de les frases amb què Pérez de los Cobos ha volgut incriminar el major, relacionant-lo amb un ‘pla sediciós’ del govern de la Generalitat per a assolir la independència, per mirar d’aconseguir que el tanquin a la presó. El coronel no va pair la resistència de Trapero a supeditar els Mossos als designis del govern espanyol i la Guàrdia Civil, i per això avui l’ha volgut humiliar assegurant que si ell hagués tingut capacitat de prendre decisions, hauria apartat Trapero del dispositiu de l’1-O. Ha estat un dels moments estrella de la declaració. Pérez de los Cobos ha tingut paraules amables per al comissari Ferran López, mà dreta de Trapero, amb el qual va reunir-se unes quantes vegades abans de l’1-O per coordinar el dispositiu. Tant és el menyspreu del coordinador pel cap dels Mossos, que fins i tot s’hi ha referit com a ‘José Luis‘ quan ha explicat la primera reunió que van tenir-hi el 21 de setembre de 2017. Preguntes sense resposta Pérez de los Cobos s’ha contradit quan ha reiterat que van decidir d’activar el pla B el primer d’octubre a les vuit del matí, després d’haver comprovat la ‘passivitat dels Mossos’. Poc després, ha justificat el cessament de les càrregues a la tarda pel cansament dels agents i ha negat que l’ordenés cap autoritat. És aleshores quan ha dit que els agents s’havien llevat a les quatre de la matinada per prendre les posicions previstes –en el pla B. És a dir, que la decisió ja estava presa. Però el fiscal Carballo no ha considerat convenient de repreguntar-li. Tampoc no li ha demanat per què la policia espanyola i la Guàrdia Civil no van actuar contra l’ocupació dels col·legis electorals les hores prèvies a l’1-O si tenien, tal com ha explicat el coronel, una instrucció de l’ex-fiscal superior de Catalunya José María Romero de Tejada que els permetia d’actuar ‘per iniciativa pròpia’. Probablement sense adonar-se’n, Pérez de los Cobos ha posat en relleu que la policia espanyola i la Guàrdia Civil tenien preparat el pla B amb l’aval de Romero de Tejada, que va morir-se el novembre del 2017, poc després de la mort del fiscal general de l’estat José Manuel Maza. A diferència dels Mossos, els cossos policíacs espanyols no van compartir el seu pla amb la policia catalana. El coronel també ha evitat de respondre al fiscal quan li ha demanat si ell, com a coordinador, havia validat el dispositiu que van preparar els comandaments dels Mossos, el famós binomi d’agents, i ha retret a la policia catalana que no modifiqués ‘ni una coma’ del pla inicial quan els ho va demanar la fiscalia. El rostre autoritari Pérez de los Cobos també ha mostrat el seu rostre més autoritari menyspreant la instrucció de la magistrada Mercedes de Armas perquè la policia impedís l’1-O sense alterar la normal convivència ciutadana. El coronel va aplicar la màxima de Maquiavel. Al Suprem, l’advocat Andreu Van den Eynde ja va fer-lo entrar en contradicció per allò que declarava com a testimoni respecte del que havia declarat en fase d’instrucció. Per Pérez de los Cobos, primer calia aturar el referèndum com fos i després, si de cas, preocupar-se dels conflictes d’ordre públic que podien causar les actuacions violentes de la policia espanyola i la Guàrdia Civil, perquè el fet de votar era, segons ell, ‘una situació molt greu’ que ho permetia tot per tal de frenar-ho. De tant en tant, empès per l’emoció i animat pel fiscal, Pérez de los Cobos ha aixecat el to de veu. No ha arribat a cridar, però el seu to pausat del començament de la declaració ha deixat pas al tartamudeig en algunes respostes, la indignació continguda i l’agressivitat en les acusacions contra els Mossos. El coronel ha comparat el president Puigdemont amb un piròman per no haver aturat l’1-O, i el fiscal Carballo ha assentit. Després, també s’ha permès de comparar els consellers del govern amb traficants de droga:  van acompanyar els consellers a una activitat il·legal. És com si els acompanyen a comprar droga’. Les muralles humanes han tornat a aparèixer a l’Audiència espanyola, i a la recta final Pérez de los Cobos ha començat a relacionar els votants de l’1-O i la seva resistència amb la violència. El moment que Trapero va restar atònit amb els votants de l’1-O Just abans d’acabar, el fiscal Carballo ha demanat pel pla dels Mossos per a detenir el govern de la Generalitat en cas de rebre una ordre judicial. Pérez de los Cobos no en sabia res, i en un judici normal no se li hauria permès de respondre. Però, igual com en altres passatges, el tribunal li ha permès que donés la seva opinió i especulés, i ha dit que la justícia espanyola no hauria fet cap encàrrec als Mossos per la desconfiança creixent envers la policia catalana. El coronel ha acabat de declarar a dos quarts de tres, però demà haurà d’enfrontar-se probablement a un llarg interrogatori de l’advocada Tubau. Demà a les deu del matí és el torn de les defenses i el coronel Pérez de los Cobos sí que haurà de mirar el major Trapero als ulls, respondre a totes les preguntes sense escapolir-se’n i enfrontar-se a les seves contradiccions. A partir de dimecres, a més, la declaració del comissari Ferran López tornarà a desmentir bona part de la versió de Pérez de los Cobos, tal com va passar al Suprem. Heus ací la declaració completa de Pérez de los Cobos.

Summary: Pérez de los Cobos invoca Marchena i Trapero arrufa les celles


Els membres de +VilaWeb tenen tot un seguit de nous serveis a l’abast. VilaWeb considera la subscripció al diari sobretot com una mostra de compromís dels lectors, que l’ajuda a existir i el fa més fort i independent. VilaWeb creu que la informació que produeix, per responsabilitat social, ha de ser igual per a tothom, però que aquells lectors que expressen un compromís amb el diari poden ser recompensats amb funcionalitats que millorin la seva experiència i la relació amb la redacció. Si voleu fer-vos subscriptors aneu a aquesta pàgina i ompliu les dades Com podem fer servir els serveis per a subscriptors de VilaWeb? Per a fer servir aquestes noves funcions cal estar identificats. En el vídeo que trobareu més avall d’aquesta mateixa pàgina podeu veure com es fa. Cal anar a dalt de la portada, on diu ‘Inici sessió’. Punxant sobre aquesta frase s’obre un formulari que us demana el correu electrònic i la contrasenya. El correu electrònic és el que feu servir a VilaWeb, on us arriba el correu del vespre i la contrasenya la que vàreu definir. Si no recordeu la contrasenya només cal punxar sobre la frase ‘No recordo la contrasenya’. Rebreu al vostre correu una adreça per a poder-ne crear una de nova, la que vulgueu. Si marqueu ‘Recorda-la’ quedarà guardada i no caldrà que la poseu cada cop que hi accediu. Recordeu sempre que podem ajudar-vos si ens envieu un correu a suport@mesvilaweb.cat Quins són els nous serveis? Els nous serveis de +VilaWeb són els següents: –Tots els membres de +VilaWeb poden llegir cada dia, a partir de les deu del vespre, el contingut del diari que els qui no són subscriptors no llegiran fins l’endemà. –Disposen d’una eina de favorits (‘bookmarks’), que els permet de desar els articles que trobin interessants en un espai personal a la web, per a poder-los recuperar sempre d’una manera senzilla. –Poden afegir comentaris propis a totes les notícies i articles. Tanmateix, només els podran llegir els subscriptors i no pas el públic general. Després de l’experiència d’aquests mesos en què s’han publicat els comentaris dels membres de +VilaWeb a l’editorial, hem considerat que eren vàlids per a reforçar la comunitat de subscriptors. Per això creiem que el servei es pot ampliar, sense contradir la política tradicional del diari de no permetre, indiscriminadament, els comentaris de tots els lectors a les notícies. –Els membres de la categoria ‘col·laborador’ o ‘protector’, a més de tots els serveis anteriors, també poden llegir el diari amb un disseny completament net, sense publicitat ni res que no sigui la informació estricta. De moment, aquesta funcionalitat la tindran a l’ordinador i durant els mesos vinents s’ampliarà també als mòbils i tauletes. Vídeo explicatiu En aquest vídeo el director del diari fa un repàs dels nous serveis i ensenya com fer-los servir. Més serveis Aquests serveis s’afegeixen als que ja funcionen des de fa temps: –Rebre per correu, la tarda abans, la informació sobre els continguts de l’endemà i l’editorial del diari, sobre el qual ja es podien fer comentaris. –Participar en actes exclusius per als subscriptors del diari, tant a la redacció com en espais públics. –Obrir un bloc personal dins el diari. –Obtenir descomptes a la botiga de VilaWeb. –Participar en l’Assemblea anual de lectors de VilaWeb. El pagament es pot fer per trimestres Una altra novetat del nou servei és que el pagament es pot fer amb domiciliació bancària, targeta de crèdit o Paypal i que hi ha l’opció de fer-lo cada tres mesos en comptes de cada any. -Els adherits a VilaWeb tenen una quota de 60 euros anuals o de 18 euros per trimestre. -Els col·laboradors de VilaWeb tenen una quota anual de 120 euros o trimestral de 35. -A més, hi ha a categoria de protector, a partir de 500 euros anuals. Els protectors, en raó del seu compromís especial, tenen una relació directa amb el director i amb la redacció. Podeu fer-vos subscriptors, si no ho sou encara, des d’aquesta pàgina.

Summary: Si us feu subscriptors podreu llegir ara el diari de demà. Us expliquem com fer-ho.


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha estat entrevistat per la BBC per via telemàtica des del seu confinament a la Casa dels Canonges. El president ha denunciat la negativa del govern espanyol a confinar el Principat. ‘Els experts i científics que ens aconsellen diuen que la millor manera de frenar el coronavirus és amb confinament domiciliari’, ha recordat, tot afegint que el govern espanyol ‘diu que no cal’ i criticant que continuïn oberts els ports i aeroports. ‘Aquesta no és la millor solució. Només estant confinats a casa podrem guanyar aquesta lluita contra el coronavirus’, ha remarcat. ‘Ara mateix la nostra màxima preocupació és el sistema sanitari: el cap de setmana i la setmana entrant es viuran moments crítics. Per això resultem metges, treballem amb el sistema privat… el que sigui per mitigar els efectes’, ha explicat.

Summary: El president Torra denuncia a la BBC la negativa del govern espanyol a confinar Catalunya


‘No pots dir: no moriràs, no patiràs o no estaràs trist. Això no ho soluciones, ho aculls, intentes que el pacient ho assimili de manera assertiva.’ Parla Sílvia Fernández Cadevall, que treballa amb malalts hospitalitzats sense guariment possible, que són en l’etapa final de la vida. Graduada en educació social, especialitzada en counseling i artteràpia, Fernández Cadevall ha impulsat el projecte Arte Paliativo per a atendre ‘la dimensió emocional i espiritual’ d’aquest col·lectiu. ‘Les activitats artístiques serveixen per a fer aflorar certs sentiments i, quan passa, jo ho condueixo o ho acompanyo mitjançant el counseling‘, explica. La seva teràpia neix de la idea que el pacient té capacitat de resoldre els seus problemes emocionals. El paper del terapeuta és, per mitjà de la comunicació, ‘acollir-lo, fer-lo reflexionar i donar-li guies perquè ell mateix ressorgeixi’. Ampliar el concepte de benestar Fernández Cadevall va decidir d’especialitzar-se en aquest sector quan encara estudiava a la universitat. Va observar que no hi havia educadors socials que treballessin la cura pal·liativa amb malalts crònics. ‘Em cridava l’atenció que no hi hagués un suport emocional, que no es considerés un col·lectiu vulnerable i de risc’, explica. Explica que les persones hospitalitzades durant un temps indeterminat són un col·lectiu vulnerable i en risc d’exclusió social. ‘Els pacients –diu– perden la capacitat de prendre cap decisió, de ser autònoms, i també el seu paper com a treballador o familiar.’ Després, Fernández Cadevall va estudiar els beneficis terapèutics de l’art a Anglaterra, on aquestes disciplines fa dècades que s’han incorporat als hospitals públics i centres de dia. ‘Consideren que les persones tenim diverses dimensions, som holístiques, i que s’han d’atendre totes aquestes dimensions, no únicament la física’, explica. Fernández Cadevall defensa una visió multidimensional del benestar, en què les dimensions física, emocional i espiritual van unides. ‘Sovint, els problemes físics són somatitzacions de problemes psicològics o mancances emocionals’, exemplifica. A casa nostra, la situació és ben diferent. Les unitats de cures pal·liatives dels centres públics catalans tracten principalment de dolors físics. Amb algunes excepcions, als hospitals públics aquestes cures les assumeixen institucions o associacions de voluntaris que se n’encarreguen esporàdicament. Fernández Cadevall retreu la manca de seguiment, de professionals en plantilla que atenguin ‘la necessitat d’una atenció emocional contínua’ d’aquests pacients. La implantació del projecte i els primers resultats L’any 2015, va aplicar la seva teràpia per primera vegada a l’Hospital de Terrassa. Gràcies a beques de capital privat, va signar un conveni amb l’hospital per fer-hi la prova pilot. La fundació que finançava la beca va dotar el projecte de suport econòmic i legal. ‘Ja havia establert contacte amb el centre, però sense una fundació darrere que et cobreixi legalment i econòmicament és impossible’, explica. Trenta pacients van participar en el programa de dues sessions individuals de cinquanta minuts per setmana. ‘Hi havia perfils diversos, des de malalties neurodegeneratives fins a traumatismes en persones grans o malalties cròniques molt avançades’, explica. En tots els casos, eren interns que havien de morir a causa d’una malaltia sense guariment possible. ‘Abans de fer la primera sessió, passo per l’habitació i els explico què farem, procuro saber si els agrada la música o la pintura, per exemple.’ La primera sessió és dirigida per la terapeuta: ‘No m’agrada, però és necessari, perquè els pacients se senten una mica insegurs.’ Es fan activitats de coneixença per a establir un primer vincle entre pacient i terapeuta. Un cop tombada aquesta primera barrera, s’espera que el pacient es decanti per una determinada especialitat artística. ‘Ell diu què vol fer i jo proposo activitats d’aquesta branca’, explica. ‘Escolta cançons de la infantesa i deixo que m’expliqui què li recorden, tant si les emocions són positives com si són negatives, s’acull tant l’una cosa com l’altra.’ Durant la sessió, es procura que el pacient prengui decisions i actuï amb autonomia. La prova pilot va acabar fa pocs mesos i tant els pacients com els familiars van percebre una millora en el benestar dels interns. Per a Fernández Cadevall, la sessió és satisfactòria quan s’aconsegueix de crear un espai on el pacient se senti el protagonista i pugui expressar què l’inquieta. ‘Si no, no hi ha un moment en què puguin parlar sobre què els preocupa, admetre que estan malament, dir “tinc por, em preocupa morir”. Hi ha coses que, si no es pregunten o no saps amb qui expressar-les, no es tracten i s’enquisten’, afirma. Com encarem la mort? ‘Quan la mort és un fet, la cosa més important és treballar perquè el pacient pugui gaudir o viure amb la màxima tranquil·litat el temps que li queda.’ Fernández Cadevall explica que, sovint, als malalts no els angoixa la mort en si sinó no haver fet alguna cosa abans. ‘Potser a tu et fa més por no haver-li dit a un familiar que l’estimes, per exemple. Cal identificar què significa per a tu aquesta por’, explica. Per a aquest sentiment no hi ha cap solució, però es pot treballar per alleugerir el patiment. Per a Fernández Cadevall, la mort encara és un tabú social i aquest fet dificulta que els pacients en parlin. ‘Verbalitzar-ho ja és terapèutic, però ningú no ens ha ensenyat a gestionar situacions així.’ Per a ella, la dificultat de parlar sobre la mort és l’última conseqüència de la manca d’ensenyament emocional que rebem durant la vida. ‘Reprimim molt certes emocions perquè socialment entenem que són un signe de fragilitat’, explica. També lamenta que, com a societat, parlem poc de com ens sentim, cosa que s’evidencia més encara en els moments finals de la vida: ‘No expressem el nostre patiment a l’altre per no fer-lo patir i, al final, tots dos ho vivim sols, pitjor que si ho compartíssim.’

Summary: L’art com a eina per a continuar vivint quan s’acosta la mort


La Intersindical Valenciana ha criticat que l’avantprojecte de llei de la funció pública aprovat pel Consell ‘no garantix en absolut l’exigència de la competència lingüística als llocs de treball de les administracions valencianes, atès que s’ajorna, pràcticament sine die, l’aprovació d’aquesta exigència’. El sindicat recorda que el desembre de 2016 les principals forces sindicals, entre elles Intersindical Valenciana, van signar un acord en què demanaven de ‘garantir la competència lingüística de totes les persones que treballen en l’administració’. Per això, ‘no s’entén que més de tres anys després, el resultat siga novament diferir l’aprovació d’aquesta exigència, almenys, un any, sempre que hi haja acord entre els diferents partits integrants del Botànic’, retreuen. Tal com ho veu la Intersindical, ‘totes les explicacions que s’han oferit fins a aquest moment no han aportat cap argument juridicopolític i només s’ha oferit excuses que demostren la falta de voluntat d’aquest Consell, o almenys de part d’ell, per a fer efectiva l’exigència de la competència lingüística en l’accés a la funció pública’. ‘El maig de l’any passat, des d’Intersindical Valenciana vam mostrar la nostra satisfacció perquè el dictamen del Consell Jurídic Consultiu (CJC) avalava amb claredat l’exigència de la competència lingüística en l’accés a la funció pública i on el CJC afirmava que no hi havia cap objecció jurídica per a posar en marxa aquesta normativa. El fet que no s’haja fet encara, només ens fa pensar que els únics impediments són merament de càlcul polític’, afegeixen. ‘Només si el personal de les administracions públiques és competent en les dues llengües oficials —adverteix el sindicat— es podran garantir els drets dels ciutadans i ciutadanes a ser atesos, oralment i per escrit valencià’. Finalment, el sindicat subratlla que ‘no deixarà de lluitar i reclamar en aquest govern que, trenta-set anys després de l’oficialització del valencià a l’estatut d’autonomia, es garantisquen tots els drets dels valencians i les valencianes a usar i ser atesos en la llengua pròpia’. ‘I per a això és necessari, sense cap mena de dubte, l’exigència de la competència lingüística en l’accés a la funció pública’, sentencien.

Summary: La Intersindical critica l’avantprojecte de la llei de funció pública: ‘No garantix l’exigència de competència lingüística’


El Sinn Féin i el Partit Unionista Democràtic (DUP) han donat suport al principi d’acord presentat pel govern britànic i irlandès per a restaurar les institucions, després de tres en els quals Irlanda del Nord no ha tingut govern. El govern format per aquestes dues formacions, principals representants del republicanisme i l’unionisme, es va ensorrar el gener de 2017 arran un cas de corrupció del DUP, però les divergències en una àmplia gamma de qüestions, com la legalització del matrimoni homosexual o el reforçament legal de l’ús de l’irlandès, havien blocat la formació d’un nou executiu. L’esborrany de l’acord, al qual s’ha arribat després de nou mesos de converses, crea la figura de dos nous comissaris sobre qüestions lingüístiques, així com també limita els vetos que poden aplicar els ministres en contra de les iniciatives dels partits. El govern britànic havia pressionat les formacions nord-irlandeses en convocar eleccions la setmana vinent si no s’arribava a una solució.

Summary: Irlanda del Nord tornarà a tenir govern després de tres anys de blocatge


Joan Manuel Tresserras i Enric Marín. Són parella de ball de fa dècades. Tots dos professors de periodisme i comunicació a la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB), s’han convertit en uns dels assessors principals d’Esquerra Republicana de Catalunya. De fet, Tresserras és president de la Fundació Josep Irla i Marín va ser secretari de Comunicació del govern durant el tripartit. Ara han escrit Obertura republicana. Catalunya després del nacionalisme (Pòrtic). En aquest llibre teoritzen en gairebé quatre-centes planes sobre la manera com hem arribat fins ací i quines són les possibilitats d’una Catalunya independent en forma de república. I en aquesta entrevista teoritzen, i molt, sobre la manera com s’ha d’eixamplar la base. —Parlo amb els principals teòrics de l”eixamplar la base’? —Joan Manuel Tresserras   No sé exactament qui ho va dir, això, però és una cosa elemental. Hem vist que no podrem guanyar una sola vegada. Haurem de mostrar que hi ha continuïtat i consistència amb una majoria que va creixent. És evident que no som prou i necessitem més gent. Si poguéssim, ja hauríem tirat endavant. Però no hem tingut la capacitat de generar aquesta majoria. —Enric Marín  Un dels errors que hem comès del 2015 al 2017 és menystenir la força comunicativa d’introduir por a la gent d’aquest país. Hem menystingut la resistència interna que hem trobat. L’estat, com que no té projecte per a Catalunya, l’única cosa que pot fer és impedir que nosaltres en tinguem, de projecte. Per això agiten la por identitària. I ho han fet molt bé. —Si els unionistes estan atrapats per la identitat, de què serveix oferir polítiques socials? Germà Bel diu que hem de fer polítiques socials perquè s’ha d’ajudar els pobres i prou, no perquè votin independència. Que votin què vulguin. En canvi, també segons Bel, els unionistes identitaris sí que poden sentir-se atrets per una República que controli el poder. On les institucions siguin més democràtiques. On la corrupció sigui menor. —J. M. T.: Més democràcia, més polítiques socials, més autogovern. La idea que proposem és que el republicanisme català, el procés independentista, planteja aquests tres eixos d’avenç. Sabem que vivim en un món d’interdependència, però volem tenir tant control com la resta. L’estat natural de la gent al món és ser independentista. No hi ha manifestacions per a voler dependre d’un altre. I et diré més: la majoria d’independentistes no són nacionalistes. Els nacionalistes són els dependentistes. Perquè tu renunciïs a la teva independència per dependre d’un altre, és que has de ser molt nacionalista dels altres. —Si l’espectre esquerre és majoritàriament independentista (ERC i CUP tenen més vots i diputats que no pas el PSC i ICV i comuns) no s’hauria d’eixamplar la base cap a la dreta, que és on anem més coixos? —E. M.: El llibre demostra que la nostra proposta s’assembla a la de Podem al començament. Vull dir, és una proposta pensada des de l’esquerra, però per a tot el país. Tu deies, ‘per què no convencem als de dretes?’ Doncs nosaltres fem una proposta d’esquerres però pensant en tot el país. El model econòmic, polític, no l’ha pensat l’extrema esquerra. Una cosa és fer propostes des de l’esquerra, i l’altra només per a l’esquerra. —Al llibre afirmeu que les classes mitjanes són les que haurien de dirigir el nou projecte. —J. M. T.: Les classes populars i les classes mitjanes, sí. Que l’haurien de dirigir, i el dirigeixen. —Per exemple, Carles Puigdemont, fill de pastisser. —J. M. T.: I quin problema hi ha? —I si ERC lluita contra una convergència que ja no existeix? —E. M.: La menestralia està arrenglerada amb els postconvergents o amb ERC? Mira, el procés té com a clau la democràcia. Nosaltres interpretem en el llibre que l’origen del procés és als anys seixanta, en l’apoderament ciutadà de les classes populars: Edicions 62, Òmnium Cultural, la Nova Cançó, en ple franquisme més fosc. I ara passa igual: les classes populars tornen a ser protagonistes. Hi ha un moment en què es visualitza perfectament, quan Mas fa el tomb, va al Trofeu del Comte de Godó i el xiulen. L’Upper Diagonal el xiula. ‘Nosaltres havíem confiat en tu i t’has passat als altres.’ Una força simbòlica brutal. —J. M. T.: Nosaltres veiem que l’independentisme es fa hegemònic dins el catalanisme quan la burgesia perd la direcció política del país. —Per què l’independentisme és fluix en la cúpula dels sindicats? —E. M.: Hi ha una part de l’esquerra a la direcció dels comuns o dels sindicats que continua amb una concepció segons la qual estar a favor de l’autodeterminació no és d’esquerres. No veuen que l’autodeterminació va amb el canvi d’època. No veuen que no és igual ser independentista que ser nacionalista. —J. M. T.: Hi ha una part de l’independentisme, que és la part que expulsa, que es veu que tenen el secret de què és Catalunya i què és ser català. Volen que els altres vinguin i s’hi converteixin. Són els nacionalistes, els qui tenen una idea acabada. Nosaltres plantegem que és altrament. El projecte és d’apoderament de la gent, d’assumpció de la responsabilitat, de controlar els recursos, com la resta dels pobles. Això vol dir que el projecte es va fent permanentment. Al llibre suggerim que l’opció republicana és una opció guanyadora. És condemnada a ser guanyadora perquè connecta amb les línies de canvi que imposen la globalització, que obliga a redefinir el paper dels estats, la UE, la nació, les identitats. Apunta més al futur que no pas al passat. —Noam Chomsky, a El País, fa poc no renunciava a la paraula ‘nacionalista’. Deia que, de nacionalismes, n’hi ha de dues menes. El nacionalisme que vol preservar una cultura, i que a ell li agradava; i el nacionalisme agressiu, que rebutjava. I si a nosaltres ens fa més vergonya la paraula nacionalista que a l’anarquista Noam Chomsky? —E. M.: Les precaucions respecte de la paraula nacionalista ja les feia Rovira i Virgili els anys vint. Anem amb compte, fer-ne un ús excessiu se’ns podria girar en contra. Mira, els nacionalistes volen fer un estat-nació. Nosaltres volem fer una nació-estat. Pensa en els Països Catalans. Durant molt de temps els hem pensats com un estat-nació. Això no funcionarà mai. Els Països Catalans tenen una gran possibilitat d’existir si els concebem com una nació d’estats. Això vol dir que els valencians han de poder fer el seu procés. I, si s’hi volen unir, cap dins. I, si se’n volen anar, poden anar-se’n. I els mallorquins també. El seu dret de decidir és tan important com el nostre. Ramon Barnils ens va donar la idea. Com explicava Pompeu Fabra, deia ell, els valencians, com més radicalitzin la seva valencianitat, més catalans seran. I els mallorquins també. Hem de fer nació-estat, i no estat-nació. —J. M. T.: El republicanisme s’oposa a qualsevol mena de dominació. És l’estat fet des de baix, des de la nació. L’estat concebut com el blindatge dels drets de la nació per no tornar a ser dominats mai més. Per tant, la construcció de l’estat no és la construcció d’un aparell de domini. Ni una minoria que dominarà per controlar la multitud. Ben altrament: si els principis inspiradors inclouen un compromís radical amb l’equitat, l’acumulació de poder es pot limitar molt. —I si la República millorarà perquè serà un estat petit i no perquè serà progressista? Podrem controlar més bé el poder perquè el tindrem més a prop. I si no té res a veure amb ser d’esquerres o de dretes? —E. M.: Hi ha un llibre que per a nosaltres marca molt. El de Guinjoan i Puig. Hi expliquen que els països del món més pròspers i menys corruptes són països europeus i petits, amb una cultura política diferent. Quan mana la dreta allà fan polítiques més socials que quan mana l’esquerra aquí. Nosaltres confiem molt en el fet que la mida ajuda a la qualitat de la democràcia. —Carme Junyent sempre diu que el multilingüisme va a favor del català, però que el bilingüisme el mata. —E. M.: Hi estem d’acord. El llibre és molt deutor de la Carme. Jo hi vaig treballar amb el Fòrum de les Cultures amb una exposició que es deia ‘Veus’, un any seguit. Allà, per exemple, és on la Carme em va dir que la qüestió no és l’oficialitat, sinó un altre. És més important si tens competències sobre l’espai radioelèctric. Aquest és el tema clau. Ara a les plataformes digitals tens una oferta minoritzada del català perquè la regula l’estat. A mi què m’importa més, que el català sigui oficial o la regulació de Netflix? El tema és de poder, no d’oficialitat. Has de ser estat per a negociar amb els grans. Mira, fins fa quinze anys jo encara defensava que es podien fer polítiques de normalització dins el poder autonòmic. Ara ja no ho dic. És impossible. Hem anat enrere, i de quina manera. Necessitem l’estat. —Rebutgeu la unilateralitat? —J. M. T.: No. No la rebutjo. El Primer d’Octubre és unilateral. Però tinguem clar que són els altres que no volien pactar el referèndum. Nosaltres encantats ara, i abans i sempre, de pactar. Són els altres qui trenquen i ens aboquen a la unilateralitat. La unilateralitat no és volguda. La gent que encara no tenim ha de saber que allò que es vol fer no posarà en risc els seus llocs de treball ni el seu estil de vida o pensions. I que fem una revolució democràtica. Que hi haurà desobediència i s’haurà d’actuar unilateralment, però imposats de fora. No podem perdre aquesta bandera. —La vostra proposta sempre exigeix un referèndum acordat? —J. M. T.: La nostra proposta és fer la República tan aviat com puguem, pel procediment que puguem. Però atenent al context pensem que la forma ha de ser la que garanteix un suport més ampli. I que el suport a la República serà més alt en la mesura que les condicions trasbalsin poc la gent. —No sé si m’heu respost. Això requereix un referèndum acordat? —E. M.: Per demanar-lo sistemàticament no serà. La Gran Bretanya va reconèixer un problema, va acordar un referèndum, i el va guanyar. Al Canadà van reconèixer el problema, van acordar el referèndum, i el va guanyar l’estat. I aquí l’estat mai no guanyarà el referèndum. Mai. —M’acabeu de dir, potser, que no hi haurà referèndum acordat? —E. M.: Diem que si n’hi ha, perquè no tenen més remei, el guanyarem nosaltres. —J. M. T.: Tenen por de perdre’l. Perquè, si no, potser ja s’hauria fet. —I si no es fa amb un referèndum acordat, com ho farem? —E. M.: Ja ho veurem! —J. M. T.: Cada elecció que hi hagi d’ara endavant té una possible lectura plebiscitària. —E. M.: Guanyarem quan tinguem el 60% del vot al parlament. Quan tinguem el 60%, qui ho podrà aturar? Algú ho podrà aturar? —J. M. T.: La majoria que tinguem, però consistentment, diverses vegades. —Encara que tinguem el 60% del vot, haurem d’enviar gent a la frontera, oi? —J. M. T.: Allò que no pots fer és plantar-te i perdre. Quan et plantis has de tenir la convicció que guanyaràs. —I com ho veieu? Quin any serem independent? —E. M.: Quan arribem al 60%. Sóc independentista de fa quaranta anys. Jo no tinc pressa. Si és l’any que ve, fantàstic. No vaig votar la constitució del 1978 perquè ja no hi creia. Tu creus que m’importa gaire si és d’aquí a cinc o d’aquí a deu? Ara, jo crec que és més aviat d’aquí a cinc anys, que no pas d’aquí deu. —J. M. T.: Hi estic força d’acord. Dependrà de la ressaca de la repressió. Ha deixat ferides entre els nuclis creadors d’opinió. Però el conjunt de la gent, que vol que les coses vagin bé sense mirar el detall, costarà de tornar-lo a engrescar. —No us fa por que en la situació actual els partits independentistes creïn abstenció? —E. M.: L’altre bloc en crea més. Ells van aconseguir de mobilitzar d’una manera extraordinària i potser no hi tornen. Ara, de mobilització mitjançant la por, no n’hi haurà. Podeu comprar ‘Obertura republicana’ a la Botiga de VilaWeb

Summary: ‘Guanyarem quan tinguem el 60% dels vots del parlament’


El president de la Generalitat, Ximo Puig, ha tret pes a les tensions entre els tres socis del Botànic pel pressupost dient que en la confecció dels comptes sempre n’hi ha, ‘fins i tot en els governs d’un únic partit perquè hi ha una espècie de govern de coalició entre la Conselleria d’Hisenda i els altres’. Ha defensat que de cara al 2020 ‘cal ser rigorosos i responsables’, ‘tenint en compte les nostres pròpies limitacions’. Puig ha defensat que el projecte de llei de pressupost aprovat dijous és bo pel País Valencià ‘més enllà dels processos de discussió que es puguen produir’. Ha destacat que les conselleries ‘volen fer més coses’ i que tenen ‘molts projectes’ i ‘moltes ganes’. No obstant això, ha afegit que és ‘elemental’ que ‘cal ser rigorosos i responsables’, actuar tenint en compte les nostres pròpies limitacions‘. A més, Puig ha dit que per cinquè any consecutiu el Consell ‘ha complert dins del termini i en la forma escaient’, ‘al marge dels escenaris diversos que existeixen, les incerteses que existeixen’, com el fet que el govern espanyol estigui en funcions. Ha assegurat que els comptes pretenen ‘donar estabilitat en temps d’incertesa’ i ‘aposten per aprofundir en l’estat social valencià amb més drets i més oportunitats per als valencians’. A més, ha posat l’accent que do ‘una mostra de la defensa de l’autogovern’.

Summary: Puig, sobre el pressupost: ‘Cal ser responsables amb les nostres limitacions’


Més de dues-centes cinquanta persones han mort i almenys dues-centes més han resultat ferides per les inundacions i les esllavissades causades per les fortes pluges concentrades a la ciutat de Mocoa, la capital de la província colombiana de Putumayo, al sud-oest de Colòmbia, segons l’últim balanç oficial. A Mocoa s’hi han desbordat tres rius i una esllavissada de llot i pedra ocorreguda la nit de divendres ha causat els danys més greus: ‘És una tragèdia que lamentem moltíssim. I reclamem un SOS’, ha afirmat el batlle de la localitat, José Antonio Sánchez, en declaracions a Caracol Radio. Les inundacions han arribat a disset barris de la ciutat, d’entre els quals San Miguel i Laureles Independencia s’han vist especialment afectats, i cinc-centes famílies han hagut de ser evacuades immediatament, segons han explicat fonts d’Emergències a la cadena de ràdio La FM. El president del país, Juan Manuel Santos, ha declarat ja l’estat d’emergència i ha ordenat l’alerta immediata de l’exèrcit i de la Unitat Nacional de Gestió del Risc. Santos, a més, ha anunciat que es traslladarà a la ciutat per analitzar de primera mà la situació. Ante la gravedad de situación en Mocoa, Putumayo, declaré 'Calamidad pública' para agilizar operaciones de rescate y ayuda #TodosconMocoa pic.twitter.com/VKlqAsUQrf — Juan Manuel Santos (@JuanManSantos) April 1, 2017 Toda la capacidad del Estado está desplegada para apoyar labor humanitaria y de búsqueda y rescate #TodosConMocoa — Juan Manuel Santos (@JuanManSantos) April 1, 2017

Summary: Més de dos-cents cinquants morts per les inundacions i esllavissades a la ciutat colombiana de Mocoa