A mesura que s’acosten les eleccions als Estats Units són molts els mitjans que s’han fet ressò d’un fenomen particular que contradiu la dinàmica històrica de la geopolítica internacional: una estranya relació d’admiració entre el candidat republicà Donald Trump i el president rus Vladimir Putin. Com demostra aquest vídeo de la NBC News, fa anys que Trump deixa anar declaracions contradictòries sobre l’existència d’una possible amistat amb l’inquilí del Kremlin: Les floretes Tot i que Rússia ha negat la relació en múltiples ocasions, el candidat republicà no s’ha estat d’elogiar Putin i d’insinuar que podrien arribar a ser bons amics. El març del 2014 es preguntava en un piulet: ‘Creieu que Putin anirà a la desfilada de Miss Univers al novembre a Moscou? I, si és així, es convertirà en el meu nou millor amic?’ L’estiu passat va insistir-hi –’crec que ens cauríem molt bé’– tot afirmant que la seva presència a la Casa Blanca era necessària perquè la relació amb Rússia deixés de ser ‘increïblement dolenta’. Una de les històries preferides de Trump és la que explica que la seva amistat amb Putin va forjar-se quan van trobar-se al programa de televisió 60 Minuts, de la NBC: ‘El vaig conèixer molt perquè vam estar junts a 60 Minuts, vam ser companys i vam estar molt bé aquella nit’. L’NBC puntualitza que tots dos personatges van ser entrevistats a països diferents i en moments diferents, però això Trump tendeix a passar-ho per alt. La resposta de Putin a tot plegat no confirma la relació personal amb el líder republicà, però tampoc no en rebutja l’acostament: ‘És un home brillant i talentós; un líder absolut’, va declarar al desembre. Rússia i Trump: força i diners Segons el periodista Franklin Foer, Trump és ‘un titella de Putin‘, el candidat que el Kremlin hauria dissenyat si n’hagués tingut l’ocasió. Trump és un home ‘vulnerable a l’adulació’, un personatge amb ‘una autoestima que ultrapassa les seves capacitats intel·lectuals’, assegura. Tant Putin com Trump adoren els líders forts, fins i tot autoritaris, i això veuen l’un de l’altre. Trump considera Obama ‘un organitzador de la comunitat’ que no té res a fer amb un ‘ex-KGB’ com Vladimir Putin que, diu, el converteix en carn picada: ‘és més fort que el nostre líder’. Això ho aprofita per presentar Clinton com la continuadora d’una tendència que col·loca els Estats Units al costat dèbil de la relació: ‘No crec que ell  tingui cap respecte per Clinton. Crec que em respecta a mi’. No solament comparteixen una popularitat ben alta entre els seus seguidors o la facilitat per etzibar declaracions polèmiques. Tots dos menyspreen el paper de l’OTAN, neguen la importància del canvi climàtic i defensen l’ús de la violència per a resoldre els conflictes internacionals. Ara, segons Foer la relació de Trump amb Rússia va més enllà del món polític. Ell és un home de negocis i durant la seva vida sovint a trobat en Rússia un país aliat. El 2004, per exemple, Trump es trobava en bancarrota, era el ‘Rei del Deute’ i necessitava uns crèdits que els bancs nord-americans no estaven disposats a concedir-li. Aleshores va recórrer a companys de viatge tant estrafolaris com l’ex-cap d’estat libi Moammar al-Gaddafi però, finalment, els diners li van acabar arribant de Rússia. La relliscada de Trump La relació no ha estat exempta d’entrebancs. Fa mesos un vídeo de campanya de l’equip de Trump no va agradar gens a Putin. En aquest vídeo, els republicans repassaven els ‘adversaris més durs’ dels Estats Units als quals, segons ells, els demòcrates eren incapaços de fer front. Curiosament, en aquesta llista i just abans de la imatge amenaçadora d’un terrorista del Daesh, hi figurava Vladimir Putin, concretament l’escena del líder rus en ple combat de judo: Segons que va informar el Washington Post aleshores, el portaveu del govern rus Dimitri Peskov va assegurar que avaluarien aquesta ‘negativitat’. Peskov, que va explicar que no estava segur que Putin hagués vist el vídeo, va afirmar que no era cap secret la demonització de Rússia i que, desafortunadament, era un element fonamental de la campanya electoral americana. Una ajuda durant la campanya? Més enllà de les declaracions creuades, allò que el New York Times va anomenar la ‘Societat d’Admiració Putin-Trump‘ va entrar en un terreny més seriós amb l’arribada de la Convenció Demòcrata que havia de coronar Hillary Clinton. Aleshores una filtració de WikiLeaks va causar la dimissió de la presidenta del Consell Nacional Demòcrata, Debbie Wasserman Schultz. A hores d’ara encara no han pogut comprovar qui va robar la informació, però unes quantes agències d’intel·ligència nord-americanes estan ‘força segures’ que va ser Rússia. Han estudiat les metadades dels atacs informàtics i sospiten de dues agències russes que durant l’any passat ja van actuar en operacions contra la Casa Blanca, el Departament d’Estat i l’Estat Major dels Estats Units. Segons el New York Times, però, la reflexió dels americans ha d’anar més enllà de la possibilitat que el Kremlin hagi utilitzat la guerra bruta per afavorir el seu candidat a la presidència durant la campanya americana i cal qüestionar-se l’opinió que tenen ‘d’un candidat que ha demostrat tanta admiració per un oponent tan perillós’.

Summary: L’amistat perillosa entre Donald Trump i Vladimir Putin


Estimadíssima Meritxell: Encara recordo, com si fos avui, aquell vespre fredíssim a la plaça de Pardines. Faltaven pocs minuts per a les vuit del vespre, però era negra nit. La sala on s’anunciava aquell acte de campanya estava embotida de gent. Una desena de companys esperàvem fora que arribés la consellera d’Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació del govern que va fer possible aquell ingent, històric i heroic 1 d’octubre. Els ripollesos que t’esperàvem a fora recordàvem amb orgull que aquella gesta, la nostra gesta, i la violència policial davant uns ciutadans que no varen respondre a les provocacions, marcaria, per sempre, el destí del nostre poble. El campanar del poble no havia tocat les vuit quan vares baixar del cotxe oficial. Et recordo somrient, Meritxell. De fet, sempre somrius. Un a un ens vas abraçar i saludar a tots i, amb puntualitat anglesa, vàrem començar un dels molts actes que el partit feia i fa pel territori. Va ser un vespre que tinc tatuat a la memòria, entre altres coses perquè, a banda de compartir cartell amb tu i amb l’alcaldessa pardinesa, va ser un acte ple de coratge, valentia i política en majúscules protagonitzada per tres dones. D’ençà d’aquell divendres han passat moltes coses, massa coses. Tenim companys i amics entre reixes, i a tu, al cor d’Europa. Tenim altres dirigents polítics també a Bèlgica, a Escòcia, a Berlín i a Suïssa, tenim el país segrestat i el frau, el suborn, la malversació, l’estafa, la prevaricació i els delictes contra la hisenda pública arrasen el PP i l’statu quo, però t’asseguro, i sé que ho saps, que tenim també un poble que ni oblida ni perdona, una majoria social que empeny no solament per tornar-vos a casa, sinó també per continuar treballant cívicament i pacíficament per alliberar el país i per fer i aconseguir la República. No hauria pensat mai que arribaria el dia que t’hauria de substituir a la conselleria, potser aquella trobada en un poblet rural de la Vall de Ribes va ser premonitori. Confesso que l’honor que representa l’encàrrec és de primer ordre, les circumstàncies en què això ha succeït són tremendes, però ens en sortirem perquè ho farem plegades. La teva feina, al costat dels companys i les companyes, com a titular del sector primari del país ha estat espectacular. Has estat la primera consellera dona de la història d’aquest departament i avui tothom t’admira i et reconeix la feina. Consellera, tinc moltes ganes de fer-ho tan bé com tu, tinc moltes ganes de venir a Brussel·les tant punt sigui consellera i abraçar-te. Enyoro –bé, de fet, enyorem– i molt el teu bon fer, el teu somriure i la teva mirada tant valenta com sincera. El repte és gran, tant al sector com al país, però les ganes, la il·lusió, la tenacitat i les polítiques hi són. Ho farem i, a més, ho farem bé. M’honora treballar amb tu i fer-ho en un sector que somiem fort, competitiu i sostenible. Fins molt aviat, Teresa Jordà #Seguim

Summary: ‘No hauria pensat mai que arribaria el dia que t’hauria de substituir a la conselleria’, carta de Teresa Jordà a Meritxell Serret


Un concert de Cesk Freixas diumenge al Casinet d’Hostafrancs retrà homenatge a l’escriptor Manuel de Pedrolo. Enguany, es commemoren els cent anys del seu naixement i el festival Barnasants va proposar a Freixas de fer un espectacle de tribut a l’escriptor de la Segarra. ‘És un espectacle diferent que girarà entorn de la figura de Pedrolo. Connectarem algunes de les seves idees amb cançons’, ha explicat Freixas a VilaWeb. Serà un acte de format únic. Començarà a les set del vespre i hi intervindran el guitarrista Víctor Nin i la il·lustradora Marta Bellvehí. A més, hi haurà col·laboradors que posaran veu a textos de Pedrolo: Gabriel Rufián, Bel Olid i Adelais de Pedrolo, filla de l’escriptor. La majoria de cançons són de Freixas, però també s’inclouran adaptacions de temes d’altres músics. ‘Agafarem molts fragments i idees de Pedrolo en clau política, però també en clau personal’, ha avançat el cantautor. ‘Més enllà de Mecanoscrit del segon origen hi havia un Pedrolo poc conegut per la nostra generació. Volem acostar el Pedrolo més irreverent i inconformista amb el poder, rescatar-lo de l’oblit i mostrar el referent que és per a les esquerres anticapitalistes actuals’, ha afegit Freixas. La relació entre el cantautor i Pedrolo va començar quan Freixas va publicar el quart disc el 2012, Tocats pel foc, que porta el mateix títol que un llibre de l’escriptor. ‘Vaig decidir que aquell àlbum giraria al voltant de la idea pedroliana del món que li havia tocat viure’, ha dit. A més, Freixas va escriure el pròleg de la reedició del llibre Acte de violència, que el cantautor també va triar com a títol d’una de les seves cançons.

Summary: Cesk Freixas homenatja Pedrolo en un concert del Barnasants


El ministre d’Afers Exteriors espanyol en funcions, Josep Borrell, ha demanat una victòria del PSOE per poder ‘tancar l’enfrontament ètnic’ a Catalunya. En un acte de campanya del PSC a Cerdanyola del Vallès, Borrell ha demanat convertir en vots “‘a força de la paraula i la raó’ per ‘tancar les ferides que s’han obert’ en la convivència. Sobre les polèmiques declaracions sobre un ‘enfrontament ètnic’, ha matisat que ho entèn com a ‘identitats contraposades’. Borrell ha dit que l’independentisme té una ‘actitud totalitària’ i ha criticat el president de la Generalitat, Quim Torra, i el del parlament, Roger Torrent, ‘parlar en nom de tots els catalans’. ‘Són catalans només els que pensen com vostès? És una actitud totalitària perquè prenen la part pel tot’, ha reblat. Els resultats de les eleccions espanyoles del 10-N, municipi a municipi A més, ha recriminat els independentistes que diguin que Espanya és una ‘dictadura’: ‘Si ho fos, a bones hores hi hauria acampats a plaça Universitat’, ha etzibat. També ha criticat que ‘només els totalitaris tanquen universitats’ i ha denunciat, citant Unamuno, que el que haurien de ser ‘temples de la intel·ligència’ s’han convertit en ‘temples de la intolerància, el radicalisme i la falta de llibertat’. Borrell ha afirmat que a Barcelona s’ha viscut una ‘violència extrema, exagerada’ i ha fet un agraïment a la ‘feina’ dels cossos policíacs. Una protesta d’una trentena de persones s’ha concentrat fora de la Carpa del Parc Tecnològic del Vallès per protestar contra Borrell, amb xiulets i cassoles, que s’han sentit de fons durant l’acte. Els manifestants duien cartells en què es podia llegir ‘Borrell, you are a liar’ o ‘Borrell racista terrorista’, a més d’una pancarta que demana la llibertat dels presos polítics i el retorn dels exiliats.

Summary: Borrell demana una victòria del PSOE per poder ‘tancar l’enfrontament ètnic’ a Catalunya


L’ex-president de la Generalitat Artur Mas i els ex-consellers Francesc Homs, Joana Ortega i Irene Rigau han pagat avui 144.588 euros més de la fiança pel 9-N al Tribunal de Comptes espanyol, que els va exigir una fiança de 5,2 milions abans del judici. En total, els quatre encausats ja han pagat 2.944.588 milions. El termini per a dipositar el total de la fiança va acabar divendres, però les seves defenses van presentar un informe on es mostrava la voluntat de pagar tota la fiança i s’oferia ‘com a últim recurs’ els immobles particulars de Mas, Homs, Ortega i Rigau com a aval. Ara, el tribunal estudia si accepta o no l’aval, i els ho comunicarà a principis de la setmana vinent. Si no l’accepten, el Tribunal de Comptes podria decidir d’embargar els béns de Mas i els seus ex-consellers fins que es faci el judici.

Summary: Mas, Ortega, Rigau i Homs paguen 145.000 euros més al Tribunal de Comptes pel 9-N


El col·lectiu d’advocats Alerta Solidària ha anunciat que l’Audiència espanyola ha fixat per a dijous la vista dels recursos d’apel·lació de quatre dels nou independentistes detinguts el 23-S i empresonats de manera preventiva mentre se’ls investiga per terrorisme. En concret, la vista estudiarà els recursos de Xavier Buigas, Guillem Xavier Duch, Eduard Garzón i Alexis Codina. ⚠ L'Audiència Nacional fixa per aquest dijous 19/12 la vista on el jutge decidirà sobre els recursos contra els empresonaments de l'Alexis, en Xavi, en Txevi i l'Edu de les.@Detingudes23S. Volem a les 9 encausades lliures i sense càrrecs! #UsVolemACasa pic.twitter.com/EAxKFJAzi0 — Alerta Solidària (@AlertaSolidaria) December 17, 2019 A mitjan novembre l’Audiència espanyola va repetir la vista de mesures cautelars per als quatre després que s’anul·lés l’ordre de presó que pesava contra ells. En aquella vista repetida, però, els magistrats van reiterar l’empresonament. La decisió es va recórrer, i el recurs serà el que es veurà dijous. Des d’aleshores ha canviat el criteri de la fiscalia per a tres dels quatre detinguts, concretament per a Buigas, Duch i Garzón. Si bé fins ara demanava presó provisional sense fiança, ara informa a favor que puguin sortir en llibertat sota fiança de 9.000 euros.

Summary: L’Audiència espanyola estudiarà dijous els recursos d’apel·lació de quatre detinguts del 23-S


El director de Televisió de Catalunya (TVC), Vicent Sanchis, ha defensat avui el reportatge ‘Llenguaferits’ de TV3 sobre la situació de l’ús del català davant les crítiques de Cs i el PP, i ha assegurat que es va emetre seguint criteris periodístics i d’interès general davant la preocupació de diversos col·lectius per la salut de la llengua. En la comissió de control de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA), Sanchis ha subratllat que ‘la supervivència i vitalitat’ de la llengua catalana mereix un programa informatiu, i ha considerat interessant veure l’ús que se’n fa en entorns com les xarxes socials. El diputat de Cs Nacho Martín ha qualificat el reportatge – emès el 30 de juny en el programa ’30 minuts’ – com ‘un dels exemples pornogràfics d’ús pervers’ de la cadena, i el diputat del PP Daniel Serrano, ha considerat vergonyosa l’emissió i sense interès periodístic. Els dos diputats han retret que formés part del reportatge la llengua que es parla als patis escolars: ‘Deixin en pau els nens’, ha dit Serrano, a qui Sanchis ha respost que se segueix uns criteris rigorosos amb la informació que afecta els menors. En aquest sentit, la també diputada de Cs Sonia Sierra ha retret ‘l’obsessió’ per les llengües que es parla als patis de les escoles, i ha demanat si tenien permís per fer-ho, a la qual cosa Sanchis ha subratllat que tenien 196 permisos de pares – que van ser presents en l’enregistrament -, tutors i els col·legis. Sierra ha considerat una campanya orquestrada que en poc temps s’hagi emès aquest reportatge i es publiqués un estudi de Plataforma per la Llengua que assenyalava que el 24,3% de les converses a l’hora del pati són en català, i ha sol·licitat que la defensa del català ‘no quedi reduïda a actes de “friquisme” com la torradora’, una al·lusió que el director de TVC ha trobat grotesca. Vicent Sanchis, a preguntes de Cs, ha afirmat que ningú no s’ha de sentir ofès pel reportatge perquè explica hàbits socials als diferents territoris dels Països Catalans que, per a uns poden semblar normals com que el català no estigui tan present a les noves tecnologies però no tant per a sociolingüistes. Preguntada per ERC sobre com fer atractius els continguts audiovisuals en català per als joves, la presidenta en funcions de la CCMA, Núria Llorach, ha dit que la qüestió de la llengua ‘ocupa i preocupa’, i ha subratllat que treballa per tenir una programació atractiva per a la franja entre 16 i 24 anys, que ara continua en un 5% i que el català sigui vehicular en l’entreteniment.

Summary: TV3 defensa el reportatge sobre l’ús social del català davant les crítiques de Cs i el PP


Just l’endemà d’admetre un ‘error de comunicació’ sobre l’ús del gas pebre, el conseller de l’Interior Miquel Buch ha acomiadat la seva cap de comunicació, Joana Vallès, tal com ha avançat Rac1 i VilaWeb ha pogut confirmar. Des del departament no volen donar més informació i diuen que ampliaran els detalls en els pròxims dies. Buch va rebre moltes crítiques després de la polèmica generada pel fet que els mossos exhibissin gas pebre com un dels seus instruments, just quan falten pocs dies perquè es conegui la sentència del judici i es puguin produir mobilitzacions. Buch va reconèixer que hi ha hagut un ‘error comunicatiu’ perquè l’objectiu era explicar les ‘eines’ del cos dels Mossos d’Esquadra per a poder ‘separar manifestants de signe contrari’ i, sobretot, per ‘aïllar’ grups violents. ‘L’objectiu prioritari és evitar l’ús de la força, com a últim recurs, sempre amb mediació prèvia, congruència i oportunitat’, va dir el conseller. Buch va recordar que l’ús del gas pebre es va aprovar fa sis anys al parlament, que va regular a més la seva utilització per a casos excepcionals, de manera que no s’ha utilitzat mai.

Summary: El conseller Buch acomiada la seva cap de premsa després de la polèmica del gas pebre


Explica l’ecòleg Robert May (2010) a les pàgines de la revista Science que si una nau extraterrestre visités el planeta Terra, el que més sorprendria els seus ocupants és la seva extraordinària biodiversitat. «Quantes formes de vida hi ha al planeta?», seria una de les primeres coses que ens preguntarien. Avergonyits, hauríem de respondre que no ho sabem del cert, que el nombre d’espècies descrites supera el milió i mig, però que la xifra real podria estar per damunt dels 8,7 milions. Seguidament, hauríem d’explicar als nouvinguts que molta d’aquesta biodiversitat està desapareixent ràpidament, sovint abans que ni tan sols la puguem documentar. «Ha caigut recentment algun meteorit sobre el planeta? Ha canviat la seva òrbita al voltant del Sol?», ens preguntarien. Avergonyits, una altra vegada hauríem de respondre que la pèrdua actual de biodiversitat no té a veure amb cap d’aquests fenòmens naturals; que la causa la trobem en les nostres activitats, que destrueixen els hàbitats, alteren el clima, faciliten l’expansió d’espècies invasores i sobreexploten els recursos. Els nostres amics extraterrestres es quedarien perplexos: «No esteu preocupats per aquesta pèrdua de biodiversitat? Hi ha cap manera d’aturar-la?» Per a molta gent, la pèrdua de biodiversitat no és quelcom que els preocupi excessivament. Més enllà de la tristesa que pugui representar l’extinció d’una espècie emblemàtica, no veuen com la pèrdua de microorganismes, plantes i animals pot afectar les seves vides. La realitat és ben diferent. Des de fa temps sabem que la biodiversitat és essencial per al nostre benestar, i que si continua desapareixent pot arribar a posar en perill el nostre futur. L’empremta de la biodiversitat és apreciable en la gran varietat de medicaments, aliments, materials i altres béns que obtenim de la natura. Encara més important, tot i que menys evident, és el fet que la biodiversitat ens ofereix serveis ecosistèmics sense els quals la nostra vida al planeta seria impossible. Aquests serveis inclouen, entre moltes coses més, la purificació de l’aigua i l’aire, la retenció i fertilització del sòl, el manteniment de condicions climàtiques adequades, la pol·linització dels conreus, la dispersió de llavors de plantes, el control de plagues i malalties, i la millora de la nostra salut. Si volem continuar gaudint d’aquests serveis en el futur, cal trobar fórmules per evitar que la biodiversitat continuï disminuint. Com veurem en aquest article, la forma com fer-ho no és gens trivial. Tot el que importa és la riquesa d’espècies? Un marc teòric per pensar com preservar la biodiversitat és la teoria de la biogeografia d’illes. Proposada per Robert MacArthur i Edward Wilson a finals dels anys seixanta per explicar la diversitat d’espècies en illes, la teoria essencialment ens diu que si assumim que les espècies es comporten de manera semblant (el que es coneix com «equivalència ecològica»), els dos factors clau per a entendre la diversitat en una regió són la seva àrea i el grau d’aïllament en relació amb altres regions. Les implicacions per a la conservació són obvies: si reduïm i fragmentem els hàbitats, només per atzar la diversitat d’espècies hauria de disminuir. I, de fet, això és el que s’observa. Si fragmentem un hàbitat, com s’ha fet en nombrosos experiments (Ferraz et al., 2003), les parcel·les més petites tendeixen a contenir menys espècies. La teoria de la biogeografia d’illes ha influït molt en la percepció general segons la qual el que cal conservar és la riquesa d’espècies. Si les espècies són ecològicament equivalents, els esforços de conservació s’haurien de centrar a preservar el màxim nombre d’espècies. Com que la riquesa d’espècies està desigualment distribuïda al llarg del planeta, les alteracions ambientals provocades pels humans no tenen el mateix efecte a totes les regions. El seu efecte hauria de ser més gran en regions que contenen més espècies endèmiques, espècies que no es troben en cap altre indret del planeta. Des d’aquest punt de vista, l’impacte de les activitats humanes sobre la diversitat global dependrà en gran part de com afectin les regions tropicals i subtropicals (incloses les regions mediterrànies), les anomenades «regions calentes» del planeta on es concentra la major diversitat d’endemismes. Una mirada al passat evolutiu Recentment, els ecòlegs han començat a plantejar-se si centrar-se en la riquesa d’espècies és suficient per preservar la biodiversitat. Un dels debats més controvertits ha girat al voltant de la importància de la història evolutiva. Sabem que, al llarg de la seva història, alguns llinatges s’han diversificat més que altres, ja sigui perquè han acumulat espècies més ràpidament, perquè han patit menys extincions o per una combinació d’ambdós processos. El resultat és que, mentre que algunes espècies estan emparentades amb moltes més, hi ha espècies que són les úniques representants vives de llinatges sencers. El resultat és que l’extinció d’una espècie no sempre té el mateix impacte sobre la pèrdua d’història evolutiva. En els darrers anys s’han acumulat evidències que indiquen que la destrucció dels hàbitats naturals no només redueix la diversitat d’espècies, també redueix la diversitat d’espècies evolutivament distintives. La diversitat filogenètica es pot mesurar sumant el temps en què les espècies de l’ecosistema es van separar entre elles durant la seva història evolutiva. Si les espècies es van separar fa molt temps, la diversitat filogenètica serà més gran que si es van separar fa poc. Comparant la diversitat filogenètica entre àrees urbanitzades i àrees adjacents no urbanitzades, és possible obtenir estimacions crues de la pèrdua d’història evolutiva associada a la urbanització. En ocells, aquestes estimacions indiquen que els entorns altament urbanitzats suporten una mitjana de 450 milions d’anys menys d’història evolutiva que els entorns naturals circumdants (Sol, Bartomeus, González-Lagos i Pavoine, 2017). Encara no està molt clar per què les espècies evolutivament més distintives són les primeres que desapareixen quan s’altera el seu hàbitat, però el fet que no hagin tingut massa èxit evolutiu potser indica que no estan prou preparades per a afrontar els canvis ambientals. Llig l’article complet en la web de Mètode. Daniel Sol. Investigador científic del Consell Superior d’Investigacions Científiques (CSIC) al Centre de Recerca Ecològica i Aplicacions Forestals (CREAF) de Bellaterra (Espanya). La seva recerca busca entendre com els animals responen als canvis ambientals i les conseqüències que això té per a la pèrdua de biodiversitat. Els seus treballs més recents se centren en la relació entre comportament i estratègies vitals com a mecanisme general de resposta als canvis. Què és Mètode?

Summary: El futur de la biodiversitat a la Terra


Pilar Rahola ha dit ‘prou’. És el títol del seu nou llibre, que no tracta del procés d’independència sinó de l’islamisme feixista. ‘Prou‘ (RBA, 2015) és la raó per la qual hem parlat amb ella i hem volgut que ens expliqués aquest crit d’alerta davant l’avenç d’allò que alguns pensadors i analistes internacionals anomenen ‘islamofeixisme’. Com és lògic, hem aprofitat l’avinentesa per saber què pensa d’aquesta setmana històrica que viu Catalunya en el camí cap a la independència. Com que la conversa s’ha allargat força, oferirem l’entrevista en dues parts. La primera, que podem llegir avui, tractarà de la negociació entre Junts pel Sí i la CUP, la candidatura de Mas a la presidència, la declaració de ruptura i la reacció de l’estat espanyol. D’ací a uns quants dies, publicarem la segona part. Com és habitual, Rahola parla sense pèls a la llengua. —Per què després de grans victòries –com el 27-S o el 9-N– l’independentisme sempre s’encalla? —Tenim la síndrome dels països colonitzats. No sabem administrar les victòries ni sabem administrar l’èpica dels moments històrics. En el fons, ens espanten aquests moments. Aleshores és quan ens fragmentem, ens barallem… No és estrany. Al capdavall, Catalunya és un país que fa tres-cents anys que no té poder polític propi. El poder que té Catalunya és aliè. I ha desenvolupat una obsessió malaltissa per la baralla interna. És el ‘divide et impera’ romà. Als països colonitzats, cal sembrar-hi la divisió perquè s’imposi l’interès de l’imperi. Això és molt antic. Ve de més de tres-cents anys de no tenir poder. —Cal anar tan lluny? —Tota la història del segle XX és una història de divisions. Vull recordar una cosa poc coneguda. Després del primer gran intent de catalanisme polític, que va ser Solidaritat Catalana a principi del segle XX, en les eleccions següents va guanyar en Lerroux a Catalunya. Potser no ho recordem prou això. Per què va passar? Per les baralles internes. I què va passar el 1934? Les baralles entre ERC i la resta per si es feia la revolució o la república. I què va passar el 36? Que teníem el feixisme a la trinxera i aquí s’anava matant gent perquè tocava fer la revolució. Tot això és molt català, desgraciadament, però també és molt miserable. Acabem barallant-nos per la fullaraca en lloc d’allò que és substancial. —Decidir qui ha de ser el president no és pas fullaraca. —No. Però els motius pels quals es discuteix si Mas ha de ser president o no sí que són fullaraca. Si observem aquest conflicte amb lupa petita, podem justificar-ho tot. Que si Junts pel Sí… que si la CUP… que si en Mas… que si en Baños o la Gabriel… Tot això és comprensible amb la lupa petita. Però quan amplies el focus i veus això que passa a Catalunya, no s’entén res. En el moment que hi ha amenaces de suspensió de l’autonomia, amenaces de presó, d’aplicar el delicte de sedició, de controlar els mossos d’esquadra, d’ofegar-te econòmicament… quan un estat poderós t’amenaça amb tota la impunitat, des de fora ningú no entén que ens discutim per qui ha de ser president. I no s’entén que es qüestioni el líder natural de la part majoritària del procés. Això és impensable. I és fullaraca. —És una situació que cal superar amb negociació. —És un problema tan important que ho pot enviar tot a la merda. En realitat ens barallem per una cosa patètica. Als llibres d’història serà molt difícil d’explicar això. Especialment si al final se’n va en orris. Però els catalans som així. Cada vegada que ho hem tingut a les mans, hem decidit que com que era molt difícil ho faríem encara més difícil. Forma part del nostre tarannà i d’aquest caràcter llibertari històric de l’ànima catalana. Desgraciadament és un desastre. I aquest és el moment que vivim. Tots els enemics s’han activat, però nosaltres continuem aquí, entretinguts discutint qui ha de ser el president de la Generalitat. —Però la CUP considera que amb Mas l’independentisme no creixerà més i que cal un perfil més sensible per l’esquerra… —De moment, qui ha fet créixer més l’independentisme fins a cotes impensables ha estat justament Mas. És a dir, no veig que l’extrema esquerra hagi fet créixer l’independentisme. Qui ha convertit una massa social que votava partits moderats, de peix al cove, de puta i Ramoneta, autonomistes i de centre, aquest món de corbata i que obre cada dia la botiga i poques vegades es queixa, ha estat Mas i tot el que representa. Aquest límit l’ha eixamplat Mas, el món convergent i Esquerra Republicana. Mas ha liquidat el seu propi partit per poder fer això. —Ha estat una evolució política natural? —És el canvi de paradigma més important de la història de Catalunya. Que vingui la CUP que tan sols té 10 diputats i tres-cents mil vots –molts dels quals són de gent que els va votar perquè collessin una mica, però que no els ho compraran tot– i digui a qui ha aconseguit moure un milió sis-centes mil persones que no sap eixamplar els límits, em sembla incomprensible. En qualsevol cas, allò que és substancial no és la figura de Mas. Com va dir Carme Forcadell, ningú no és imprescindible però tothom és necessari. Però Mas en aquest moment és el referent internacional de l’independentisme i és l’esca de tots els mals d’Espanya. Per això focalitzen en ell tota la guerra. —No pot avançar el procés sense Mas? —La qüestió no és si es pot tirar endavant el procés sense Mas. Segur que sí que es pot tirar endavant sense Mas, Forcadell, Junqueras, Romeva, David Fernàndez… Des del meu punt de vista tots són necessaris. El problema és que no es pot dur endavant el procés si es fa xantatge. Aquesta qüestió és fonamental. No es pot fer el procés acceptant llistes negres, ni acceptant que un partit dicti quina és la doctrina, quines persones poden ser-hi… Si entrem en aquest funcionament, això no té aturador. —No és coherència de la CUP? —És una actitud que no passa per la coherència sinó per la intolerància. Per tant, em sembla que som en un atzucac que no té fàcil solució. De cap de les maneres, aquest milió sis-cents mil ciutadans no pot permetre que es posi en qüestió que el guanyador sigui el president de la Generalitat. Si no es resol això, tindrem noves eleccions. Desgraciadament. Però és així. —Cap partit no vol eleccions… —No es pot començar aquest procés acceptant que el grup minoritari digui al majoritari qui pot governar i qui no. Si comencem a fer llistes de polítics, continuarem amb llistes de la societat civil, d’intel·lectuals, de periodistes, d’artistes? Haurem d’acceptar un manual d’ús redactat per la CUP? Quan un fa un pacte no és per a imposar el seu programa als altres. Perquè els altres tenen un programa propi. Ens equivoquem molt. Molt. La política no és això. —La CUP va dir que els seus vots no servirien per a fer president Artur Mas. Les promeses electorals no s’han de complir? —De la mateixa manera que moltíssima gent va votar Junts pel Sí convençuda que el procés el lideraria Artur Mas. Si ens ho mirem així, estem en un carreró sense sortida. És un xoc de promeses electorals. Aleshores, quines són més importants, les promeses de tres-cents mil o les d’un milió sis-cents mil? I en qualsevol cas, accepto el criteri de coherència. Però de la mateixa manera que Junts pel Sí no podrà complir inevitablement tot el seu programa perquè haurà de pactar amb la CUP, aquesta tampoc no podrà complir tot el seu programa perquè ha de pactar amb els primers. D’això se’n diu fer política. Se’n diu capacitat de negociar. Volent ser coherent, la CUP pretén obligar a Junts pel Sí a no ser-ho. La promesa dels minoritaris ha d’obligar a incomplir la promesa dels majoritaris? Aquesta inflexibilitat no té sentit. És confondre la coherència amb la intolerància. És un error gravíssim. Si passa, l’assumirem. Però no es pot admetre. —Preferiu que Mas cedeixi o unes eleccions avançades? —Mas no cedirà. La pitjor opció és que la CUP no accepti un pacte lògic en què ningú no es faci més ferides de les normals. Una cosa és que tothom hagi de llepar-se les ferides perquè els pactes són complicats i demanen sacrificis. Una altra cosa és obligar a tallar-se un braç. Això és el que demanen. Poden posar en qüestió moltes coses i exigir modificacions de programa, però no poden imposar el seu programa i el candidat. Això no seria un pacte, sinó una imposició. —Però si la CUP no vol, quina situació preferiu, noves eleccions o un pas enrere de Mas? —S’hauran de fer eleccions. No tinc cap dubte que passarà això. Em sorprèn que la CUP digui que no votarà en Mas i que no hi haurà eleccions. Aquesta no és la informació que tinc. El missatge que la CUP imposa el president i les seves condicions per damunt de la majoria no seria comprensible per a la gent que ha passat en massa de l’autonomisme a l’independentisme. És impossible de comprar. Això no passarà. —Aleshores, si el 27-S va ser un plebiscit sobre la independència, les noves eleccions es convertirien en un plebiscit sobre Mas? —Sobre el president, però també sobre la CUP i la seva actuació. Si fem noves eleccions, tothom pagarà la seva part de responsabilitat. Em sembla que és evident que unes noves eleccions serien un desastre per a tothom. No tinc cap dubte que serà un desastre. L’independentisme hi perdrà segur. Però és més desastrós acceptar xantatges que fer noves eleccions. Si això passa, haurem perdut una oportunitat històrica. Potser haurem de passar a una nova pantalla. Però el nus que tenim ara és pitjor. Tothom pagarà la seva part de responsabilitat en unes noves eleccions. Perquè no es poden acceptar aquests maximalismes. No es pot pactar amb un vet a la persona que lidera el projecte. No és una qüestió de personalisme ni d’excés de lideratge. És que costa molt crear referents internacionals. I quan es creen, no es poden enviar a la plaça pública. —Mas a la plaça pública? —El més terrorífic de tot això és que la CUP porta Mas a linxar a la plaça pública. I amb ell, allò que representa. Es fereix molta gent. Hi ha molta gent que hi ha confiat. Alguns estan més preocupats per la sensibilitat de la CUP que pel milió sis-cents mil ciutadans que van confiar en Mas com a president. Potser que ens preocupem per aquesta majoria. Pel que jo sé, si dijous no hi ha investidura, tindrem eleccions. Si m’equivoco, assumiré l’error. Però crec que va per aquí. —La declaració que es va aprovar dilluns va més enllà d’una declaració nominal d’intencions. Quines conseqüències tindrà? —D’entrada, crec que aquesta declaració ha estat una concessió a la CUP per intentar resoldre la investidura. En la voluntat de negociar, ho puc entendre perfectament. Ara, jo crec que és un error estratègic –potser per una necessitat inevitable– d’aprovar una declaració de ruptura abans de tenir un govern per entomar-la. Hem declarat una situació de conflicte brutal sense tenir govern. Això em sembla un desastre. És on som i cal assumir-ho. Avancem. Però són concessions a la CUP que es poden entendre perquè mereix poder marcar ritme. Hauria estat més raonable fer aquesta declaració després de tenir un govern fort. En qualsevol cas, hem de caminar amb allò que tenim. La declaració ha estat molt important i ha tingut una repercussió internacional molt forta. I ha animat molta gent que passa nervis perquè vol que això torni a caminar. —Les amenaces de l’estat espanyol són cada dia més fortes. Com creieu que reaccionarà ara? —Al Consell Assessor per a la Transició Nacional sempre vam tenir molt clar que l’estat reaccionaria amb tota la capacitat repressiva. La gran qüestió era si tindríem la capacitat d’aguantar la repressió que vindrà de l’estat. L’estat espanyol es defensa i es defensarà amb tota la força. La pregunta és si serem capaços de resistir. L’estat farà repressió fins que ja no pugui fer-ho. Ells també perden un llençol a cada bugada. Perden credibilitat internacional, per exemple. —I com caldrà respondre-hi? —L’ofensiva de l’estat serà molt forta i caldrà una gran capacitat de resistència política i de mobilització ciutadana. Caldrà una estratègia internacional i interna de resistència. Ho podem aconseguir si no ens dediquem a barallar-nos. Si el temps i l’energia dels líders són per a discutir si Mas ha de ser president, no tindrem la capacitat d’aguantar l’embat de l’estat.

Summary: Pilar Rahola: ‘Pel que jo sé, si demà no hi ha investidura, tindrem eleccions’


La proliferació de festivals de novel·la negra a casa nostra –si no ens hem descomptat n’hi ha setze als Països Catalans, la immensa majoria amb menys de quatre edicions- els obliga a tots a buscar singularitzacions que els facin atractius per al públic. En el cas de Cubelles Noir, que se celebrarà del 17 al 20 d’agost, es va optar entre altres coses per atorgar dos guardons, el premi a la millor novel·la negra escrita per una dona en català i el mateix en castellà. D’aquesta manera es volia reconèixer la tasca de les creadores en el gènere negre, molt sovint invisibilitzades en un món molt masculí, començant pels editors i crítics literaris i acabant pels directors de festival, quasi majoritàriament homes. Així les coses, aquest agost es premiaran les millors novel·les del 2016 y l’any passat es va atorgar el guardó a La puta d’oros de l’Helena Torres, publicada per Gregal el 2015. Independentment de si es comparteixen o no els objectius del premi instituït pel festival, el cert és que el 2016 les dones que escriuen novel·la negra en català varen proporcionar als lectors una collita excel·lent de la qual les cinc finalistes són només una mostra de la potència de les narradores catalanes de gènere. Abans d’analitzar aquestes cinc obres finalistes i les seves autores convé fer una petita anàlisi general que pot explicar aquesta eclosió. Si a finals dels 80 i principis dels 90 hi havia algunes dones que escrivien en català i publicaven a la Negra de la Magrana –Assumpta Margenat, Margarida Aritzeta, Maria Antònia Oliver, per exemple- i que prenien el relleu a una pionera com Maria Aurèlia Capmany, és cert que des de llavors ençà eren molt poques les autores que feien noir en català. El fet de publicar de forma discontinuada en catàlegs generalistes, tampoc no ajudava a fer-les veure i qui havia aconseguit un major èxit era la Teresa Solana. L’aparició de l’antologia Elles també maten, publicada per Llibres del Delicte el 2013 i preparada per l’escriptora i professora Anna Maria Villalonga va servir per posar sobre la taula tot un seguit de dones que amb major o menor mesura havien escrit negre en els darrers anys i va ser el primer gran mostrador. A partir d’aquí, algunes van reprendre aquest camí i d’altres van començar a fer novel·la d’aquesta mena i van trobar una gran receptivitat en l’editorial que dirigeix Marc Moreno. Altres editorials també varen reforçar el seu catàleg amb dones, com és el cas de Pagès Editors, que va trobar un bon filó en el cas de Montse Sanjuan. I des de llavors fins ara, les dones han anat tenint cada cop més presència als catàlegs, als festivals i a les trobades de novel·la negra, fins al punt que fins i tot hi ha un grup de recerca a la Universitat de Barcelona sobre dona i novel·la negra. Les finalistes Però, quines són les millors novel·les negres del 2016 per als organitzadors del festival Cubelles Noir? Doncs aquestes: El fil de l’aranya. Margarida Aritzeta. Llibres del Delicte; L’illa sense temps. Esperança Camps. Meteora; Tota la veritat. Núria Cadenes. RBA; Sense cadàver. Fàtima Llambrich. Ara; i Cendra. Sílvia Mayans. Pagès. Margarida Aritzeta El fil de l’aranya, de la Margarida Aritzeta (Valls, 1953), és la segona aventura de la Mina Fuster, mossa d’esquadra destinada en terres tarragonines, amb una peculiar relació conflictiva amb la seva mare i amb un equip d’allò més singular. Ens trobem al davant d’un cas de novel·la de procediment policíac –aquelles en què el lector segueix la investigació d’un membre de les forces de l’ordre per resoldre un cas-, però amb dosis afegides de complexitat narrativa com correspon a una escriptora molt ambiciosa. Aritzeta és una de les poques supervivents (l’única dona) d’aquella fornada de narradores dels anys 80 i 90 que ha tornat al gènere negre i a més a més amb la creació d’una nova sèrie. El seu personatge, és un homenatge explícit a Jaume Fuster, un dels pares de la novel·la negra en català, bon amic de l’Aritzeta i al qual l’autora ha dedicat nombrosos estudis. Aritzeta ha tornat al gènere negre després de participar en l’antologia d’Anna Maria Villalonga. El jurat ha decidit incloure-la entre les millors novel·les de l’any per l’excel·lent construcció de la trama, per la versemblança dels personatges i perquè suposa una aposta ferma per una proposta serial. Esperança Camps L’illa sense temps, d’Esperança Camps (Ciutadella, 1964) és la segona obra realment negra de l’autora, que tot i això ja havia emprat elements i recursos del gènere en la majoria de les seves obres anteriors. La ciutadellenca, que viu a València des de fa més de vint anys, on treballa com a periodista, és avui per avui una de les narradores més sòlides de la literatura catalana, segons la crítica. Amb La cara B (Llibres del Delicte, 2015) ja va ser una de les finalistes de l’any passat, però la seva proposta terriblement agosarada des del punt de vista narratiu no va ser la proposta més valorada pel jurat. I és que les obres de Camps –que ha incidit en el gènere i acaba de publicar La Draga– són de les que reclamen un lector atent, participatiu, disposat a entrar en les propostes i en el joc totalment ambiciós de la seva narrativa. Reclama el que Umberto Eco diria un “lector in fábula”. En aquesta ocasió, una periodista torna a una illa (innominada) per investigar la mort d’una anciana nonagenària amb unes tisores al cap. El jurat ha decidit nominar-la per la seva reconstrucció perfecta d’un món insular, per la profunditat del personatge principal i pels dominis de les tècniques narratives. Camps també prové de la collita d’Elles també maten. Núria Cadenes La periodista, llibretera, activista i escriptora Núria Cadenes (Barcelona, 1970), va guanyar el premi Crims de Tinta del 2016 amb Tota la veritat (RBA). Cadenes, que no havia escrit novel·la negra fins al moment, tot i que en el seu llibre anterior havia retratat sense nomenar-lo el banquer Joan March, un dels personatges més sinistres de la història contemporània, va guanyar el premi amb una obra molt dura, ambientada en el món rural on un peix gros ha mort. El protagonista real de la novel·la és d’una banda el poble i de l’altra la voluntat d’estil de la Núria Cadenes, que ha fet una indagació en el mal molt semblant a la que planteja en algunes novel·les un dels grans clàssics americans, Jim Thompson. Cadenes va ser l’autora del millor relat de l’antologia de Villalonga, conte que és en la gènesi d’aquesta novel·la, que compta com un dels grans avaladors amb Carlos Zanón, l’actual comissari de BCNegra. El jurat l’ha seleccionada per l’homenatge inherent a la novel·lística de Jim Thompson en particular i del gènere negre clàssic americà en general; i pel joc de múltiples veus narratives que la converteixen en una novel·la negra fora del comú, amb una marcada voluntat d’estil. Fàtima Llambrich Diuen que quan no hi ha cadàver no hi pot haver condemna. Fins ara. Fàtima Llambrich (L’Ametlla de Mar, 1980) és periodista de TV3 especialitzada en crònica negra i autora de Sense cadàver, basada en el doble homicidi pel qual està complint pena de presó Ramón Laso, amb qui la Fàtima s’ha entrevistat a la presó desenes de vegades per escriure un thriller policial, periodístic i judicial on s’ajunta per trencar el mite de que sense cadàver no hi ha crim. Llambrich ha trenat un gran retrat del seu personatge, condemnat a 30 anys de presó. Es pot discutir molt sobre fins a quin punt aquest llibre és o no una novel·la, però oi que els americans varen resoldre l’etiqueta de A sang freda de Truman Capote encunyant el terme de ‘novel·la de no ficció’? El jurat l’ha escollit per l’ús perfecte de la documentació i de la precisió dels termes judicials i policíacs i per la construcció d’un thriller honest i poc vist en la nostra literatura. Sílvia Mayans Pel que fa a la Sílvia Mayans (1969), prové de l’escuderia de Pagès Editors, on ja va publicar el 2012, Cap llàgrima sobre la tomba, obra finalista del premi Ferran Canyameres. En les seves dues novel·les Mayans ha centrat l’acció en les Terres de l’Ebre i en el principi de la Transició. L’autora fa bastants anys que viu a Arnes (La Terra Alta) i ha convertit el seu escenari vital en escenari novel·lesc a partir de la figura d’un investigador casual, Elíades Bel, que es va veient implicant en diferents casos i que té com a ajudants la seva mig promesa, una perruquera amb bastant més seny que ell i un seu cosí, Lo Margallo, que és qui li proporciona la majoria de la informació sobre els personatges locals. Els motius per incloure la novel·la entre les finalistes són l’acurat ús de la llengua i la incardinació de les parles ebrenques amb total fluïdesa en el llibre, la recreació del període històric i un molt valorat ús del sentit de l’humor. Aquestes són, doncs les millors novel·les negres escrites en català per dones durant el 2016. Totes d’editorials diferents, totes d’escriptores perifèriques o que han anat a viure a la perifèria barcelonina i cap igual que l’altra: tenim una novel·la de procediment; una novel·la amb periodista com a protagonista, una novel·la rural i coral, un thriller judicial i una novel·la amb investigador casual. I les cinc publicades per editorials diferents. Tot això demostra que les dones maten molt bé, amb múltiple varietat i que de cada vegada més editorials aposten per elles. El dissabte 19 d’agost, a Cubelles, sabrem la guanyadora.

Summary: Es busca la millor assassina de 2016


El secretari d’Estat estatunidenc, Mike Pompeo, ha anunciat que els Estats Units d’Amèrica han notificat a l’ONU la seva intenció de retirar-se de l’Acord de París, primer pas formal d’un procés d’un any per a la sortida d’aquest pacte mundial per lluitar contra el canvi climàtic. ‘El nostre és un model realista i pragmàtic’, ha afirmat el màxim responsable de la Diplomàcia estatunidenca. L’article 28 de l’Acord de París estipula que un estat membre pot retirar-se a partir del 4 de novembre de 2020, sempre que el seu govern enviï una notificació formal a l’ONU un any abans d’aquesta data. L’any 2017, l’administració de Donald Trump va anunciar que tenia la intenció de retirar els Estats Units de l’Acord de París tan aviat com fos legalment possible per considerar que imposava una càrrega econòmica insuportable per al seu país. L’històric acord climàtic, signat a París el 2015, té com a objectiu evitar que la temperatura global pugi més de dos graus i per això estableix un esquema de compromisos nacionals de reducció de les emissions de gasos d’efecte hivernacle.

Summary: Els EUA notifiquen a l’ONU la seva retirada de l’Acord de París


El Govern de Kim Jong Un hauria llançat un nou projectil en les darreres hores, segons han informat aquest divendres fonts dels governs de Corea del Sud i el Japó, citades pels mitjans públics de tots dos països. D’acord amb la televisió japonesa NHK, es tractaria d’un míssil balístic que ha caigut en aigües de la Zona Econòmica Exclusiva (ZEE) del Japó. A més, el primer ministre japonès, Shinzo Abe, ha convocat una reunió d’emergència amb la seva cúpula de seguretat per abordar la situació. El règim nord-coreà ha fet ja diverses proves amb míssils balístics que han impactat en aigües territorials del Japó. Pyongyang ha dut a terme diverses proves nuclears en els darrers anys, malgrat que les resolucions del Consell de Seguretat de Nacions Unides l’hi prohibeixen expressament. La comunitat internacional ha respost l’escalada militar de Corea del Nord amb noves sancions i el president nord-americà, Donald Trump, ha amenaçat fins i tot amb una intervenció.

Summary: Corea del Nord llança un altre projectil, segons fonts oficials de Corea del Sud i el Japó


Cinquanta-dues torres i talaies s’han encès avui a diversos punts interiors i costaners de Mallorca. Campanars i castells de diversos municipis s’han sumat a la reivindicació ‘en defensa del patrimoni històric i el caràcter universal i inalienable dels drets humans i amb la denúncia del drama que pateixen els refugiats al Mediterrani’, segons que ha explicat el Consell de Mallorca en un comunicat. El fum ha recorregut tot el perímetre de l’illa en vint-i-vuit minuts. A cada encesa, que ha començat a la Torre de na Pòpia, a Sa Dragonera, s’ha fet la lectura d’un manifest que ha reivindicat la restauració del patrimoni arquitectònic i ha denunciat les ‘condicions d’esclavatge’ a les quals són sotmesos els refugiats, així com els incompliments dels estats europeus en l’acollida d’aquests. La iniciativa ‘Talaies de Mallorca. Torres de defensa dels drets humans’ es basa en el sistema de comunicació costaner ideat per l’historiador i matemàtic Joan Binimelis. El Consell de Mallorca s’hi ha afegit a través del Departament de Cultura, Patrimoni i Esports, juntament amb els impulsors del projecte: el professorat de l’IES Marratzí i la Societat Balear de Matemàtiques. La iniciativa també compta amb el suport d’Amnistia Internacional i del Fons Mallorquí de Solidaritat del consell, així com la col·laboració dels bombers i del servei d’emergències. El fum de les talaies ha recorregut aquest migdia Mallorca en 28 minuts. Cinquanta-dos punts d’encesa s’han sumat a la iniciativa en defensa del #Patrimoni i en denúncia del drama dels refugiats. #TorresDretsHumanshttps://t.co/bbJ6y61PBX pic.twitter.com/ay3mWN7L7U — Consell de Mallorca (@ConsellMca) January 13, 2018 La lectura del manifest per part de la Cap de Torre, Magdalena Rosselló, ha iniciat el ritual d’encesa al Castell de Bellver #TorresDretsHumans #Patrimoni pic.twitter.com/IZWxzzxmVN — CulturaMallorca (@culturamallorca) January 13, 2018 🔥Llum i foc solidari i reivindicatiu des de les Talaia de Defensa del Castell de Bellver.#FinaSantiago i @lcarrio amb les persones refugiades i per la defensa del nostre patrimoni històric #ComproMESos amb la gent amb els #DretsHumans i amb el nostre patrimoni pic.twitter.com/DWgNfyUHhH — MÉS per Mallorca (@MESperMallorca) January 13, 2018

Summary: Una cinquantena de torres i talaies s’encenen a Mallorca pels drets humans i els refugiats


PNB i EH Bildu han acordat una proposta de preàmbul per a un nou Estatut basc en la qual reivindiquen el dret de decidir dels ciutadans de Biscaia, Àlava i Guipúscoa per a configurar, d’acord amb el ‘principi de legalitat’, un nou model de relació ‘d’igual a igual’ amb l’estat espanyol, basat en la bilateralitat i la naturalesa ‘confederal’. El text, acordat entre ambdues formacions a la Ponència d’Autogovern del parlament basc que analitza la possible reforma de l’estatus polític d’Euskadi, s’ha aprovat amb la majoria que sumen PNB i EH Bildu, malgrat que no han comptat amb el suport d’ Elkarrekin Podem, el PSE-EE ni el PP. La proposta per al preàmbul del nou estatut d’Euskadi (el text del qual encara s’ha de tramitar) estableix que l”actualització de l’autogovern basc haurà d’atendre al principi de legalitat.’

Summary: PNB i Bildu aproven d’incloure el dret de decidir en el nou Estatut basc


Aquest vespre la Fundació Casa Museu Llorenç Vilallonga a Binissalem, a Mallorca, acull un recital de poemes de Llorenç Moyà a càrrec de Biel Mesquida, Elisenda Farré i Nicolau Dols. A més a més, també hi haurà un tast de vins amb denominació d’origen de Binissalem. Aquest recital es fa en el marc de l’any Llorenç Moyà, en què se celebra el centenari del naixement de l’escriptor. Moyà va néixer a Binissalem el 1916 i fou poeta, dramaturg i narrador. Els seus primers poemes seguien els cànons de l’Escola Mallorquina. Cap als anys cinquanta va acostar-se breument al postsimbolisme i després va tendir cap a una estètica més barroca. Als seixanta va començar a utilitzar mites clàssics per introduir-hi denúncia contra el règim franquista, com també va fer amb alguna de les obres de teatre que va escriure.

Summary: Biel Mesquida recita versos de Llorenç Moyà a Binissalem


La secretària general adjunta d’ERC, Marta Vilalta, ha reivindicat avui haver actuat de forma ‘contundent’ davant de les denúncies per assetjament sexual de l’ex-cap de gabinet de la conselleria d’Exteriors. En una conferència de premsa, Vilalta ha dit que va ser destituït fa un mes i mig i que el partit el va suspendre de militància. La portaveu republicana ha argumentat que davant la situació de ‘gravetat’ es va decidir apartar el cap de gabinet del conseller Alfred Bosch i obrir-ne un expedient intern a ERC. Vilalta ha assegurat que la decisió de destituir l’ex-cap de gabinet de Bosch s’ha consensuat entre el partit i el conseller. Vilalta ha admès que hi ha aspectes interns que cal millorar, així com el protocol, i ha afegit que es farà autocrítica en el si del partit. Bosch demana disculpes Bosch ha demanat disculpes en nom seu i de la tot el departament pel ‘dolor que hagi pogut causar’ el cas denunciat d’assetjament sexual del seu ex-cap de gabinet, Carles Garcías. En un comunicat, Exteriors també ha confirmat que obre un procés conjuntament amb la Direcció General de Funció Pública per esclarir els fets i les conseqüències que se’n puguin derivar. A més, el departament farà actuacions de tipus psicosocial per analitzar el ‘clima’ a la conselleria. Bosch també ha indicat una ronda de trobades amb les unitats del departament per escoltar les opinions dels treballadors i posar en comú la situació. ‘Des del departament i el govern es treballa constantment per evitar qualsevol mena d’actitud masclista o sexista en el lloc de treball, i des que van arribar les primeres informacions s’ha gestionat el cas amb el principal objectiu de no revictimitzar cap persona que pogués estar-hi afectada’, diu el text.

Summary: ERC reivindica haver estat ‘contundent’ amb la destitució de l’ex-cap de gabinet de Bosch


El Parlament de Catalunya ha aprovat vint-i-tres lleis des del començament de l’actual legislatura, marcada pel no de la CUP a la investidura d’Artur Mas com a president de la Generalitat i el relleu per Carles Puigdemont, el procés d’independència i la tensió entre els grups independentistes i l’oposició. Entre aquestes vint-i-tres lleis, destaquen la llei de pressupost de la Generalitat del 2017 i la del codi tributari de Catalunya, que estableix les bases d’una futura hisenda catalana que recapti tots els impostos. És una de les lleis de desconnexió, juntament amb la llei de transitorietat i la llei de la seguretat social, a més de la llei del referèndum. El parlament també ha aprovat la llei de comunitat catalana a l’exterior, que crea un registre de catalans a l’exterior; la de reparació jurídica de les víctimes del franquisme, que anul·la tots els judicis de la dictadura; la llei del canvi climàtic i la creació d’una renda garantida de ciutadania de 664 euros mensuals per a lluitar contra l’exclusió social, entre altres normes. A més, des del començament de la legislatura, el parlament ha aprovat onze decrets llei del govern, com ara el que crea el registre dels grups d’interès i el de l’impost sobre les begudes ensucrades. També ha fet diverses proposicions de llei al congrés espanyol, com la que reclama la despenalització de l’eutanàsia en casos concrets. Diverses iniciatives en tràmit Actualment, hi ha sis projectes de llei en tràmit, entre els quals destaquen la llei del vot electrònic per als catalans que viuen a l’estranger i el d’igualtat de tracte i no discriminació, que vol imposar sancions a discriminacions per raó de religió, discapacitat, edat, raça, ètnia, sexe o orientació sexual. A més, el parlament tramita una quarantena de proposicions de llei presentades pels grups i diverses Iniciatives Legislatives Populars (ILP), una de les quals per a prohibir els correbous a Catalunya. L’ombra del Tribunal Constitucional La legislatura també ha estat marcada per les suspensions del Tribunal Constitucional després dels recursos d’inconstitucionalitat presentats pel govern espanyol. Només començar, el 9 de novembre de 2015, es va aprovar una declaració política d’inici del procés de desconnexió, que va ser anul·lada. Un altre procés judicial va ser el que es va derivar del debat en el ple del parlament de diverses iniciatives sobiranistes, com ara el referèndum. El Tribunal Constitucional va dir a la mesa del parlament no ho permetés, però la cambra va continuar endavant. Posteriorment, el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya va començar la investigació a la presidenta de la cambra, Carme Forcadell, i als membres de la mesa Lluís Corominas, Anna Simó, Joan Josep Nuet i Ramona Barrufet. L’últim cas ha estat el de la reforma del reglament del parlament que han impulsat Junts pel Sí i la CUP, aprovada la setmana passada, i que ha de servir per a aprovar les lleis de desconnexió pel mecanisme de lectura única. El Tribunal Constitucional ja l’ha suspesa de manera cautelar. És probable que la pròxima norma recorreguda i suspesa pel tribunal sigui la llei del referèndum.

Summary: El parlament ha aprovat vint-i-tres lleis en els vint-i-un mesos de legislatura


La portaveu de Catalunya en Comú Podem al parlament, Jéssica Albiach, considera que ‘no tindria sentit’ que Més País, el partit d’Íñigo Errejón, es presentés el 10 de novembre a Catalunya, on ja hi ha un ‘espai de referència de l’esquerra verda’ que són els comuns. ‘Si Catalunya li queda molt lluny, la cosa normal és que no es presenti’, ha dit en una entrevista a Catalunya Ràdio, en una al·lusió irònica a les declaracions que va fer Errejón quan, preguntat per la suspensió dels presos polítics electes, va dir que era una qüestió que li quedava ‘molt lluny’ perquè estava centrat a les eleccions madrilenyes. Podeu escoltar ací l’entrevista: La diputada ha assegurat que Errejón no ha contactat amb ningú de la confluència, que ja ha dit que mantindrà la seva aliança amb Unides Podem. ‘No sabem quins són els seus plans per a Catalunya’, ha subratllat. Així i tot, ha confiat en el fet que Errejón respectarà el projecte de ‘confluència i unitat’ dels comuns, ‘que s’ha tirat endavant amb molta generositat’, i del qual forma part Equo, que ha arribat a un preacord amb Més País per concórrer junts al 10-N en diverses províncies. Equo es queda amb els comuns Per la seva part, Equo Catalunya ha refusat de formar part de Més País, a Catalunya seguirà amb el seu acord amb els comuns. En una circular a la qual ha tingut accés Europa Press, Equo recorda que han treballat braç a braç amb els comuns des de l’inici de la creació de l’espai, un espai que defineixen com a verd transversal i de suma, i afirmen: ‘Equo Catalunya defensa les confluències àmplies i el diàleg amb tots els actors de l’esquerra’. Equo diu que qualsevol persona en democràcia ‘està en el seu dret de presentar-se a les eleccions i explicar les seves propostes electorals’, però exposa que són els comuns els que representen ‘les forces del canvi a Catalunya’ i subratlla que Equo continuarà la seva tasca dins d’aquest espai. Alhora, considera un error històric ‘que el partit d’Íñigo Errejón no respecti la diversitat dels diferents territoris i en aquest cas la singularitat del territori català i la de l’espai dels comuns’. ‘Si volem començar una nova experiència en clau federal que sumi, seria un greu error impulsar un partit des de Madrid. L’espai dels comuns representa un espai unitari, plural i català, que és la referència de l’esquerra verda’, adverteixen.

Summary: Albiach: ‘Si a Errejón Catalunya li queda molt lluny, la cosa normal és que no es presenti’


La Inspecció de Treball ha determinat que les vint-i-vuit beques dels departaments de comunicació de Presidència de la Generalitat són un frau i, per tant, els becaris anteriors assumeixen les funcions de treballadors en l’administració pública. La Inspecció, doncs, ha donat d’alta aquestes persones a la Seguretat Social per a garantir que la seva cotització sigui equivalent a la de qualsevol treballador en les seves funcions. Comissions Obreres (CCOO-PV) ha informat sobre la resolució de la Inspecció de Treball. La responsable de Formació i Ocupació en el sindicat, Ana García, ha explicat que fins ara la Inspecció de Treball ha resolt que trenta-set becaris de diversos departaments de la Generalitat exercien les funcions d’un treballador més i, per tant, havien estat contractats amb beques falses. Segons CCOO, la situació dels becaris de Presidència és equiparable a les dels treballadors de l’Arxiu del Regne de València i els de la Diputació de València. Aquestes vint-i-vuit persones treballen en quatre departaments: publicitat i imatge institucional; planificació i anàlisi informativa; xarxes socials; i al departament audiovisual. En alguns casos, com al departament de publicitat, els falsos becaris dupliquen el nombre de treballadors. Al departament de publicitat ni tan sols hi ha una persona que supervisi les funcions dels becaris. A més, molts treballen caps de setmana, vesprades i festius.

Summary: La Inspecció de Treball veu frau en 28 beques a Presidència


La premsa internacional ha informat sobre les mobilitzacions de Catalunya contra el consell de ministres espanyol que es fa avui a Barcelona. Consulteu els principals diaris i agències de tot el món que ho han destacat: Bloomberg: Les cicatrius catalanes es fan visibles quan Sánchez ha d’afrontar les protestes de Barcelona Associated Press: Esclaten els enfrontaments amb el gabinet espanyol reunit a Catalunya Al Jazeera: Els manifestants catalans tallen les carreteres per la reunió del gabinet espanyol BBC: Protestes catalanes arran de la reunió del gabinet espanyol a Barcelona Euronews: Els manifestants de Catalunya tallen les carreteres per a la visita del president Anadolu Agency: Els catalans protesten per la reunió del gabinet espanyol a Barcelona Euractiv: El gabinet espanyol es reuneix a Catalunya enmig de protestes independentistes Irish Examiner: Els manifestants catalans tallen les carreteres per la reunió del gabinet espanyol Agence France-Presse: Escenes de tensió a Barcelona durant una reunió excepcional del govern espanyol The Guardian: Protestes a Barcelona durant la reunió del gabinet espanyol

Summary: Els mitjans internacionals es fan ressò de les mobilitzacions de Catalunya


El vice-president d’Òmnium Cultural, Marcel Mauri, ha apel·lat aquest dissabte a ‘visibilitzar la unitat’ de les forces sobiranistes davant de la inhabilitació del president de la Generalitat, Quim Torra, per part de la Junta Electoral espanyola (JEC), amb l’aval del Tribunal Suprem espanyol. Mauri ha visitat l’exposició ‘Drets contra la Repressió’, que l’entitat ha muntat a la plaça de la Universitat de Barcelona fins al dia 9 de febrer, i ha aprofitat per carregar contra la ‘persecució’ que continua contra l’independentisme. En declaracions a la premsa, ha recordat que els diputats com Torra ho són per elecció popular i, per tant, ha considerat que ‘no pot ser que un òrgan administratiu i que una justícia que és venjativa puguin actuar d’aquesta manera’. “És el Parlament de Catalunya l’únic que pot decidir sobre la condició de diputat del president Torra o qualsevol altre diputat’, ha insistit. Mauri també ha lamentat que, davant de la situació oberta per la inhabilitació de Torra per part de la JEC, ‘el govern espanyol continua sense actuar i mirant cap a una altra banda’. Ha assegurat que Òmnium continuarà defensant la ‘necessària condició de diputat del president’ i ha denunciat els atacs i repressió de l’estat espanyol envers l’independentisme, que ha demanat combatre amb ‘unitat, fermesa i de manera transversal’.

Summary: Òmnium demana ‘visibilitzar la unitat’ del sobiranisme contra la inhabilitació de Torra


El Parlament Europeu encara no ha pres cap decisió. De moment, estudia durant aquesta tarda la interlocutòria del Tribunal Suprem espanyol que el contradiu sobre la immunitat d’Oriol Junqueras. Segons que han informat fonts de l’eurocambra, els ‘departaments pertinents’ han rebut el document a les 14.15h i ‘tan bon punt’ disposin de nova informació al respecte, la comunicaran. La sala penal del tribunal ha optat aquest matí per no reconèixer la immunitat de Junqueras, tot ignorant la sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) que sí que la hi concedia. La decisió impedeix que el líder d’ERC assisteixi al ple de la setmana vinent al Parlament Europeu, com sí que faran Carles Puigdemont i Toni Comín. El Suprem justifica la seva decisió —unànime— perquè Junqueras ja no és un pres preventiu, sinó un condemnat per delictes de sedició i malversació.

Summary: El Parlament Europeu estudia la decisió del Suprem sobre Junqueras


Valtònyc hi torna. Una vegada més, reivindica la música com a arma política i demostra que no té pèls a la llengua. Diu que està molt agraït per la solidaritat rebuda, però recorda que ell no es casa amb ningú. I ho demostra amb ‘Salones’, la seva nova cançó. Com totes les seves creacions, n’analitzaran la lletra fil per randa. I aquesta vegada ja s’avança i explica que sí: que fa crítica de l’exili i del seu entorn polític. Reconeix que la cançó va sorgir després d’una reunió amb el president del Parlament de Catalunya, Roger Torrent, i el president Carles Puigdemont. ‘L’entorn de Torrent havia insistit molt a reunir-nos per mostrar-me la seva solidaritat. Després vam estar hores i hores parlant de política. Per demanar-me, al final, una foto conjunta’, explica. No la va voler, la fotografia. ‘Som uns hipòcrites. La solidaritat és molt més que preguntar com estàs.’ Quan va tornar a casa li va sortir aquesta cançó que ara veu la llum. La cançó va més enllà del fet i critica el sistema polític. ‘Governar no serveix de res. En realitat, els partits polítics no manen ni una merda. El poder el tenen les forces financeres.’ Alhora, fa autocrítica. ‘Ara mateix Valtònyc s’ha convertit en un personatge’, afirma. Està convençut que hi ha molta gent que el cerca per a la picabaralla política o per morbositat, i no tant per la seva música. ‘Ja m’agrada que la gent es pregunti si m’he venut. M’agrada jugar.’ I això, jugar, ho fa en aquest videoclip, que es presenta avui, com a avançament del seu nou disc: Piet Hein. L’àlbum es publicarà el 10 de maig i es presentarà a Brussel·les el 23 de maig, el dia que farà un any del seu exili. Al disc Valtònyc demostra que la repressió no ha pogut privar-lo de la llibertat creativa. La seva ploma roman intacta, lliure, provocativa i metafòrica. Això sí, més madura. I fa un pas més: hi juga a barrejar rap amb jazz, trencant les formes i els codis més habituals. Una proposta molt pensada. Fins i tot en el nom de l’àlbum: Piet Hein, un pirata molt conegut entre els infants belgues. La llegenda explica que aquest pirata neerlandès, després d’estar tancat durant molt de temps pels espanyols, es venja i torna com a heroi al seu país.

Summary: La reunió amb Puigdemont i Torrent que inspira Valtònyc


Ingredients: Pel massapà: 175 grams d’ametlla mòlta 75 grams de sucre 4 cullerades d’aigua Una clara d’ou. Pel dolç de rovell pastissera: 3 rovells d’ou 75 de sucre 4 cullerades d’aigua Elaboració: Posar a escalfar l’aigua amb el sucre. Deixar bullir dos a tres minuts remenant la barreja. Treure la cassola del foc i abocar l’ametlla mòlta, barrejant amb paciència i afegint, quan estiga tèbia la barreja, la clara de l’ou. Pastem fins que ens quede una massa fina que no s’apegue als dits. Ha de quedar més ferma que la massa de panellets per poder estendre sense que s’enganxe al marbre. Reservem a la nevera durant tres hores. Ossos de Sant. Manera de fer el dolç de rovell: Posem a escalfar l’aigua amb el sucre. Deixar bullir dos a tres minuts remenant la barreja, fins que es faci més densa. A part, batem els rovells en un recipient que puga anar després al bany maria i li anem afegint l’almívar a poc a poc. Al bany maria i a foc lent, anem remenant amb les varetes lentament fins que quede una crema de rovell sòlida. No ha d’arribar a bullir. Tarda més de quinze minuts en fer-se. Com formar els ossos: Sobre el marbre cobert amb “pluja” de sucre glaç, col·loquem la massa de massapà i formem una llarga banda de cinc centímetres d’ample, omplim el centre amb una tira de dolç de rovell i tanquem donant forma de cilindre, que després tallarem a trossos de 4 centímetres. Ho deixem reposar dos o tres dies a la nevera o al rebost perquè els pastissets s’assequen bé. No necessiten forn.

Summary: Recepta: Ossos de Sant


El president de l’ANC, Jordi Sànchez, ha advertit els polítics que les entitats sobiranistes ‘no acceptaran claudicacions’ a partir del 27-S i reclamaran ‘lleialtat’ al mandat que surti de les urnes. Sànchez ha fet servir un to contundent per exigir ‘valentia’ als diputats que ocupin els escons en la propera legislatura. ‘Que no ens fallin. Que sàpiguen que al darrera tenen centenars de milers de persones, avui al carrer i demà a les urnes’, ha destacat. El president de l’Assemblea ha celebrat ‘l’èxit’ de la Via Lliure i l’ha vinculat directament amb les eleccions del proper dia 27: ‘sabíem que havíem de guanyar el carrer perquè, guanyant el carrer, teníem guanyades una part de les urnes el 27-S’. Vídeo del discurs de Quim Torra: Ara fa un any, la que aleshores era la presidenta de l’ANC, Carme Forcadell, reclamava a les institucions catalanes que el 9-N posessin les urnes. ‘Parlament, govern, president, posin les urnes’, exclamava en el discurs final de la ‘V’ que va omplir l’Avinguda Diagonal i la Gran Via. Enguany les urnes estan garantides amb un 27-S que les entitats sobiranistes volen convertir en ‘plebiscitari’ i l’actual president, Jordi Sànchez ha centrat el discurs en la gestió de l’endemà. ‘No acceptarem claudicacions ni falses vies’, ha advertit. L’ANC i Òmnium Cultural han garantit que estaran al costat dels polítics encarregats de pilotar el procés d’independència. ‘Si arriben moments difícils, serem allà amb vosaltres. I quan comencem a redactar entre tots la Constitució de la nostra República, també serem amb vosaltres’, ha assegurat el president d’Òmnium, Quim Torra. ‘Estarem al costat de les institucions si aquestes fan el que pertoquen, complir el mandat de les urnes’, ha matisat Sànchez. Tots dos han coincidit en ressaltar que no seran només els independentistes els que construiran la futura República Catalana -en cas que les opcions sobiranistes aconsegueixin la majoria a les urnes. ‘Volem que quedi clar, que mai més ens ho tornin a dir. Aquest país el construirem amb tota la gent que hi viu. Mai hem preguntat no on hem nascut ni com ens diem’, ha explicat el president de l’Assemblea. ‘No volem seguir formant part del Regne d’Espanya ni un minut més’, ha prosseguit Sànchez. ‘No volem formar part d’un Estat que ja no ens representa. No volem un Estat que ha fet servir les lleis per reduir la nostra capacitat com a societat. No creiem en un Estat que ha fet servir tot el poder per evitar que aquest país generi progrés i igualtat per tota la gent que hi viu’, ha insistit. Segons ell, la independència ‘només depèn dels ciutadans’. ‘Tenim a tocar aquesta victòria. No podem deixar-la escapar’, ha dit. Torra ha remarcat que el poble de Catalunya ‘vol ser normal’ i això significa ‘tenir un estat propi’. ‘El que és estranyíssim és que haguem de malviure dins d’un Estat impropi, un Estat que fa servir tots els seus poders per alimentar el discurs de la por. La nostra resposta contra la por i l’amenaça és més democràcia’, ha recalcat. La lluita contra la corrupció també ha estat molt present en els discursos. ‘Volem un nou estat per fer institucions noves i netes de corrupcions i corrupteles. Que ningú ens enganyi, la gent de la Meridiana no som corruptes ni corruptors’, ha exclamat Sànchez davant l’aplaudiment de milers de persones. La Via Lliure estava plantejada per mesurar la força de l’independentisme a dues setmanes de les eleccions, però també per aportar una fotografia reivindicativa al món. ‘Som el moviment democràtic més grans d’Europa. No hi ha moviment europeu que hagi ocupat pacíficament i democràticament el carrer com nosaltres’, ha reivindicat. ‘Sabem que Europa no ens girarà l’esquena ni mirarà cap a un altre costat quan el mandat de les urnes sigui clar’, ha insistit convençut. La responsable de la sectorial d’internacional de l’ANC, Liz Castro, ha dirigit un missatge en anglès a la resta del planeta: ‘Nosaltres, el poble de Catalunya, per quart any consecutiu fem una mobilització massiva per donar un missatge a tots els països democràtics del món. Volem el nostre propi estat democràtic’. En els discursos s’ha fet servir el català, l’anglès i també el castellà. Gabriel Rufián, membre del secretariat de Súmate s’ha presentat com a independentista, castellanoparlant i fill d’andalusos per sentenciar que ‘aquest procés transcendeix qualsevol bandera, qualsevol origen i qualsevol barri’. Vídeo del discurs de Gabriel Rufián: El final dels parlaments ha donat lloc a la rumba conjunta entre ‘paios i gitanos’, tal com l’han presentat des de l’escenari. L’inici de la versió de Peret ‘Catalunya té molt poder’ que han interpretat cantants de procedències molt diverses ha estat la senyal perquè els centenars de milers de persones que encara es mantenien als seus trams alcessin els punters de color per aconseguir una nova imatge àrea de la Via Lliure. Poc més d’una hora mitja s’ha allargat la mobilització més multitudinària de la Diada del 2015 que ha acabat, com és habitual, amb El Cant dels Segadors.

Summary: ANC i Òmnium adverteixen que ‘no acceptaran claudicacions’


L’eurodiputat Oriol Junqueras no podrà ser al ple del Parlament Europeu a Estrasburg perquè el Tribunal Suprem espanyol va decidir de mantenir-lo empresonat malgrat la sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE), que li reconeix la immunitat. A la cambra europea, tanmateix, hi ha un despatx amb el seu nom, tal com ha mostrat a Twitter l’eurodiputada d’ERC Diana Riba. ‘Dins d’aquest despatx buit hi ha 1.257.484 vots que no estan sent representants degudament. És una vergonya democràtica’, ha escrit. Dins d'aquest despatx buit hi ha 1.257.484 vots que no estan sent representats degudament. És una vergonya democràtica #FreeMEPJunqueras pic.twitter.com/sLU6GDbivi — Diana Riba i Giner (@DianaRibaGiner) January 13, 2020 Junqueras: ‘Qui hauria d’acabar condemnat és el mateix Marchena’

Summary: El despatx al Parlament Europeu que no deixen ocupar a Junqueras


Desenes de persones han tallat l’avinguda Diagonal de Barcelona per protestar contra la visita del rei espanyol Felipe VI. A dos quarts de nou del vespre el CDR ha convocat un repic d’atuells prop de l’hotel Juan Carlos I, fortament blindat per la policia. Totes les protestes contra la visita de Felip VI, minut a minut Si bé l’acte de lliurament dels premis Princesa de Girona es fa demà al Palau de Congressos de Barcelona, pot ser que Felipe VI arribi a Barcelona avui. La casa reial espanyola no ha fet cap comunicació oficial i tot plegat és envoltat d’un gran secretisme. Segons algunes afirmacions arribarà a l’aeroport aquest vespre i anirà a dormir a l’hotel Juan Carlos I. Tanmateix, algunes altres informacions indiquen que s’allotjaria al Palauet Albéniz de Montjuïc. No obstant això, fonts de l’Ajuntament de Barcelona han explicat a VilaWeb que no els consta que Felipe VI hi hagi de passar la nit.

Summary: Primeres protestes per la visita de Felipe VI a Barcelona


Ahir, el Tribunal de Comptes espanyol va condemnar l’ex-president de la Generalitat Artur Mas i els ex-consellers Joana Ortega, Francesc Homs i Irene Rigau a pagar 4,9 milions per haver organitzat el 9-N. La sentència –de 91 pàgines i signada per l’ex-ministra dde José María Aznar Margarita Mariscal de Gante– també condemna sis membres més del govern de Mas: Lluís Bertran, Josefina Valls, Jaume Domingo, Ignasi Genovès, Jordi Vilajoana i Teresa Prohias. Mas, Ortega, Rigau i Homs, en mans d’un tribunal polític corcat pel nepotisme i l’amiguisme La sentència conclou que, en el cas que algun dels multats es declari insolvent, Artur Mas, com a màxim responsable polític del 9-N, assumirà el pagament de la multa. El desembre de l’any passat, el tribunal va embargar preventivament els immobles de Mas, Homs, Ortega i Rigau per completar la fiança dels 5,27 milions que exigia. D’aquella quantitat, 2,9 milions van sortir de la caixa de solidaritat de l’ANC. Fonts de la defensa han explicat a VilaWeb que el Tribunal de Comptes ha canviat de criteri per escriure una sentència condemnatòria. L’organisme considera ara que el 9-N va ser suspès el 29 de setembre com a consulta i no pas en condició de procés participatiu. ‘Hi havia voluntat de condemna, però no esperàvem aquesta sentència’, resumeixen les fonts consultades. A més, denuncien que el tribunal considera que no s’ha acreditat l’ús públic dels ordinadors que va comprar el govern per a recollir les dades dels votants –la despesa principal del 9-N–, tot i que sí que es fan servir en centres públics. El ‘doble càstig’: Mas, Ortega, Homs i Rigau afronten el judici del Tribunal de Comptes per la despesa del 9-N Durant la vista del judici, la defensa va argumentar que la despesa de la Generalitat es va destinar a un procés participatiu, no pas a una consulta encoberta. El 4 de novembre del 2014, el Tribunal Constitucional espanyol (TC) havia suspès la convocatòria, i el govern va reconvertir el 9-N en un procés participatiu mitjançant un dels articles de la llei de consultes aprovada al parlament que no havia estat suspès pel TC. Però les acusacions consideren que en realitat va ser una consulta encoberta i el tribunal els ha donat la raó. A partir d’aquesta sentència, s’obre la via perquè la defensa de Mas i els ex-consellers hi recorrin en contra. Tot seguit, resumim breument quins seran els pròxims passos del procés judicial, els terminis i què poden comportar per a tots els condemnats. 1. Quin recorregut judicial té ara el cas? La defensa de Mas i els ex-consellers presentarà un recurs d’apel·lació al mateix Tribunal de Comptes abans de quinze dies. No hi ha una data fixada perquè es resolgui. La següent instància judicial seria el Tribunal Suprem espanyol, on podrien presentar un recurs de cassació. Aquest tràmit s’allargaria, com a mínim, dos anys. Per tant, el recorregut judicial d’aquest cas encara és llarg. 2. Si triomfa l’apel·lació, les acusacions poden presentar un recurs al Suprem? Sí. Que la sala d’apel·lacions resolgui favorablement el recurs de la defensa i revoqui la sentència del Tribunal de Comptes no implica que s’acabi el procés judicial. Les acusacions –l’advocacia de l’estat, Societat Civil Catalana i Abogados Catalanes por al Constitución– poden recórrer contra la resolució al Suprem. El termini, segons la defensa, és igualment de dos anys. 3. Es pot recórrer contra la sentència al Tribunal d’Estrasburg? Sí. El Tribunal Europeu de Drets Humans (TEDH) pot examinar la causa quan s’hagi resolt el recurs d’apel·lació i el recurs de cassació. La defensa no descarta aquest mecanisme, abans del qual ha d’esgotar la via interna dels tribunals espanyols. Però aquesta última instància prolongaria encara més anys el cas, mentre el TEDH estudia la demanda i la possible vulneració d’algun dels drets humans dels encausats. 4. Hauran de pagar la multa abans de la resolució dels recursos? No. Els 4,9 milions d’euros que el Tribunal de Comptes exigeix a Mas, Homs, Ortega i Rigau i la resta d’encausats només s’hauran d’abonar quan la sentència sigui ferma. Abans, s’han d’haver resolt tots els recursos presentats, tant per la defensa com per les acusacions, si es dóna el cas. 5. Quan podran recuperar els béns embargats preventivament? Quan siguin absolts. Els immobles de Mas, els ex-consellers i Vilajoana continuaran embargats com a garantia que la multa pot pagar-se quan s’hagi d’executar. Mentre no es resolguin tots els recursos que poden presentar tant la defensa com les acusacions, el Tribunal de Comptes mantindrà sota custòdia els immobles de Mas i els ex-consellers. Els 2,9 milions pagats amb la caixa de solidaritat també es retornaran a l’ANC si finalment aconsegueixen l’absolució.

Summary: Cinc preguntes i cinc respostes sobre la sentència del Tribunal de Comptes contra Mas, Ortega, Homs i Rigau


El Bon Cop de Cap d’aquesta setmana fa un repàs a la relació entre el futbol i el món del còmic: des d’Eric Castel a Oliver, passant per la revista Tintín.

Summary: El futbol i el món del còmic


El 2015, un mes abans de les eleccions, El Mundo publicava un article d’anàlisi on explicava que la baixa participació en les eleccions al Parlament de Catalunya beneficiava els partits sobiranistes. Fins i tot, el candidat del PP, Xavier García Albiol, deia: ‘Amb un 72% o un 73% de participació global, als independentistes se’ls hi desmunta el xiringuito i se’ls acaba la broma.’ També recollien un informe de Societat Civil Catalana que mantenia que les possibilitats de majoria absoluta per als independentistes ‘serien mínimes amb un 75% o un 80%’ de la participació. La teoria ja es va veure superada el 2015, quan, amb una participació del 77,55% a Catalunya, es va mantenir la majoria absoluta. Malgrat això, en aquestes eleccions del 21-D l’unionisme ha repetit el mateix missatge, insistint que la mobilització de la ‘majoria silenciosa’, principalment a l’Àrea Metropolitana de Barcelona (AMB), pel simple fet de concentrar-hi una gran part de la població amb orígens a la resta de l’estat, comportaria un vot massiu a les formacions partidàries del 155 i, per tant, la fi del procés independentista. Amb un 82% de participació, però, tampoc no ha estat així. Ni de bon tros. L’abstenció també suma independentistes L’aplicació de l’article 155, amb més de 200 acomiadaments a l’administració catalana, la detenció i persecució del govern català i les decisions partidistes de la Junta Electoral no han servit per a vèncer ni desmobilitzar l’independentisme, sinó que ha fet que s’hagi superat en 100.000 vots el resultat de fa dos anys, i que hagi obtingut més vots, fins i tot, que l’1 d’octubre. Absolutament en totes les comarques de Catalunya han crescut els votants independentistes i, fins i tot, en set comarques l’independentisme ha ampliat l’avantatge i han guanyat més vots que Ciutadans, PP i PSC. El vot unionista ha augmentat, però trobem que els abstencionistes no eren només d’aquest perfil, sinó que un 38% d’aquests nous votants ho han fet per ERC, CUP o JxCat. També trobem que, en set comarques, el creixement del vot independentista ha estat superior al creixement que han tingut Ciutadans, PSC i PP. Per tant, s’ha ampliat la diferència entre els dos blocs. Són l’Alta Ribagorça, el Pallars Sobirà, el Segrià –destaca Lleida ciutat, on s’ha superat per primera vegada el 50% del vot independentista–, l’Urgell, el Moianès i, especialment, les Terres de l’Ebre: al Baix Ebre, el 80% de nous votants són independentistes, un 74% al Montsià i un 66% a la Ribera d’Ebre. La capacitat –no tan sols de retenir els votants de la gran mobilització del 2015, sinó d’incrementar-los arreu– explica per què s’ha mantingut la majoria. Les enquestes apuntaven que JxCat, ERC i CUP podien perdre fins a tres escons a Barcelona i un o dos escons tant a Lleida com a Tarragona i a Girona. Finalment, només ha baixat un escó a Barcelona i Tarragona, i s’ha mantingut a Girona i Lleida, demarcació on les forces de la República han augmentat el percentatge de vot. També hi ha hagut creixement allà on hi ha més població. Justament a l’AMB, que havia de servir d’ariet contra l’independentisme, és on s’ha aconseguit la majoria de nous votants independentistes, aquells que han permès de mantenir la majoria absoluta. L’independentisme metropolità En les nou comarques on ha estat primera força Ciutadans, s’han guanyat 66.612 votants independentistes més que el 2015, més de la meitat dels nous vots aconseguits en total per les forces independentistes. Concretament al Barcelonès, al Baix Llobregat i al Vallès hi ha 52.613 nous vots. Augment del percentatge independentista en alguns municipis de l’AMB Els analistes i les enquestes preveien que un creixement del vot en aquests municipis beneficiava els contraris a la independència, però en realitat no ha estat així. Tot i la mobilització de nous votants unionistes, trobem que en molts municipis el percentatge independentista ha augmentat, encara que sigui poc, arran de l’alta participació dels dos blocs, i amb això, la mobilització ha beneficiat els republicans. Per tant, que hagi guanyat Ciutadans en aquestes zones, més enllà d’un augment també de les forces unionistes, és principalment per la concentració de vot unionista en Ciutadans –per la paràlisi del PSC i l’enfonsament del PP– i perquè aquesta vegada Junts pel Sí es presentava per separat. Destaca, entre més, el creixementdel vot a l’independentisme a Badalona (+4.228), l’Hospitalet de Llobregat (+3.885), Terrassa (+3.746), Sabadell (+2.399), Mataró (+2.253), Santa Coloma (+2.068), Sant Boi (+1.932) i Cornellà (+1.577). També en el districte barceloní de Nou Barris (+2.395). És molt significatiu que els tres municipis que van tenir menys suport independentista el 2015, n’han incrementat el suport: Badia del Vallès, del 14,60% al 18,34% (415 votants més); Santa Coloma de Gramenet, del 19,2% al 21,28% (+2.068); la Llagosta, del 19,08% al 21,5% (+298). Òbviament, els partits i entitats han de fer molta feina per a fer arribar el seu discurs a molts barris i ciutats, però aquesta gran mobilització invalida una de les excuses que impedia d’entrar amb més força, barri a barri, veí a veí i associació a associació, per explicar per què el projecte independentista beneficia tothom. I és que s’excusava en el fet que la presència de certs partits podria ser vist com ‘una provocació’ i mobilitzar els abstencionistes habituals. Les llistes separades, clau? Un dels grans debats de la precampanya ha estat si era positiu presentar-se amb llistes separades o era millor la llista única. Fent els càlculs i sumant els vots d’ERC i JxCat en una única candidatura, no canviaria el repartiment d’escons, encara que sí que hauria quedat primera força, per davant de Ciutadans. Sí que hauria canviat en la hipòtesi que les tres candidatures independentistes haguessin anat unides. En aquest cas, la llista de país hauria obtingut tres escons més que la suma de JxCat, ERC i CUP, amb 73 escons, mentre que Ciutadans hauria perdut tres seients.Cal aclarir que aquests serien els efectes mecànics, els quals no poden tenir en compte quanta gent hauria deixat de votar independentista si hagués hagut de votar una sola candidatura. De fet, no és tan clar que una sola candidatura hagués estat capaç d’aglutinar tot aquest vot. Trobem indicis que ens mostren la contrària. Si bé Junts per Catalunya ha estat la força més votada a prop de 700 municipis, als llocs on el suport independentista és més baix sembla haver resultat beneficiosa l’existència de tres llistes. A les Terres de l’Ebre, on ha guanyat ERC, les forces republicanes han guanyat més vot fins i tot que les forces unionistes, i a més, a diferència de la resta del país, el PSC ha perdut centenars de vots al Baix Ebre, el Montsià i la Ribera d’Ebre. També ho veiem en la rodalia de Barcelona. Per exemple, a Santa Coloma de Gramenet, la candidatura d’ERC (8.068 vots) ha obtingut més vots que els 7.815 que va aconseguir Junts pel Sí el 2015. Cal afegir a aquestes dades un suport també important a JxCat (3.359 vots), cosa que ha fet que, tot i la pèrdua de vots de la CUP, les forces independentistes augmentessin el resultat en més de 2.000 vots. Per tant, podem intuir que una llista independentista i transversal no hauria tingut tanta capacitat d’atraure vot com poden fer els matisos. Aquesta disputa d’un vot catalanista i esquerrà es mostra en una enquesta electoral en què un 8,8% dels indecisos dubtaven entre votar els comuns o votar ERC i un 4,4% dubtava entre ERC i el PSC. La cosa més beneficiosa dels resultats és que, tot i les prediccions d’alguns analistes, l’independentisme no ha tocat sostre i millora resultat elecció rere elecció, fins i tot allà on té menys suport.

Summary: Un altre mite destrossat: el vot independentista creix sobretot al Barcelonès, el Baix Llobregat i el Vallès