El confinament i la quarantena per la Covid-19 es fan més durs com més dies passen. Ningú no estava preparat per a afrontar una situació que capgira les rutines sobtadament i sense avisar. Però afrontar una crisi sanitària com la que vivim amb la perspectiva d’una llarga incertesa ho fa encara més difícil, perquè acumulem el cansament dels dies que ja hem passat tancats o amb els moviments molt restringits, i s’hi afegeix el desgast dels conflictes de convivència que hagin pogut sorgir, moments d’angoixa i la soledat o el dolor per la pèrdua de persones estimades. Com podem combatre la por, l’ansietat i la solitud de les quarantenes o els confinaments? En parlem amb Teresa Moratalla, psicòloga clínica, membre de la junta directiva del Col·legi Oficial de Psicòlegs de Catalunya i terapeuta familiar. 1. Deixar-se portar i donar sentit als dies ‘No serà fàcil per a ningú’, diu Moratalla. ‘Quan ens trobem amb alguna cosa que no podem controlar, que no tenim la possibilitat de fer-hi res perquè no tenim cap capacitat de control, una de les posicions útils és, d’alguna manera, deixar-se portar.’ Això vol dir assumir que, com que no podem canviar la situació, hem de mirar de fer coses que ens ajudin a entomar-la. La primera, la més bàsica i repetida durant aquests dies, és construir una nova rutina. És un dels consells que el col·legi de psicòlegs ja recomanava a la guia que van publicar amb recomanacions de gestió psicològica durant quarantenes per a malalties infeccioses. ‘Es tracta de mirar d’estructurar algunes rutines que ens ajudin a reequilibrar, a donar un sentit a tot aquest confinament’, diu Moratalla. Els qui poden treballar des de casa ja tenen una part de la jornada estructurada. Per a la resta, és important ‘no quedar-se apàtics sense fer res, sinó introduir-hi petites rutines’ que incloguin coses que ens agrada fer. Aquestes rutines amb valor afegit poden ser activitats com ara l’esport, reservar estones per a llegir, jugar amb els nens, dedicar temps a cuinar o consumir l’oferta cultural en xarxa que ofereixen museus i teatres. L’horari que s’ha fet una família durant el confinament. Fotografia: ACN 2. No planificar a mitjà termini El govern espanyol preveu que l’estat d’alarma s’allargui fins a l’11 d’abril, però ignorem quants dies durarà el confinament en total, quan podrem tornar a la normalitat i quins efectes tindran en la nostra vida els canvis socials i econòmics que originarà la crisi del coronavirus. Per això Moratalla recomana de no fer plans a mitjà termini i pensar jornada a jornada. ‘Estem en una realitat molt canviant i no sabem cap on anirem. Hem de mirar què es presenta avui. No sabem si això durarà un mes o dos. Hem d’anar vivint el dia a dia. No podem fer projeccions perquè no tenim aquesta certesa’, aconsella. 3. Mantenir la comunicació ‘Encaixar-ho tot millor també té a veure amb la comunicació. Per sort, tenim mitjans que ens permeten d’estar força connectats amb l’actualitat, amb els amics, familiars, companys… És bo de mantenir aquesta comunicació’, segons Moratalla. Parlar per telèfon, fer videoconferències amb qualsevol aplicació o plataforma ajuda a passar més bé el temps, a compartir els neguits i a afrontar més bé les situacions adverses. No s’han d’amagar els dubtes ni les inquietuds per no voler preocupar l’altre. ‘Això fa que t’aïllis i que ho passis pitjor, quan l’altre pensa igual que tu.’ 4. Evitar la sobreinformació i les notícies falses Moratalla creu que és molt important de mantenir-se informat. ‘No estem en una situació estàtica, sinó de moviment’, diu, i hem de saber què podem fer i què no com a ciutadans, saber cada dia què passa i en quin moment de la crisi sanitària som. ‘No és bo parlar tota l’estona del coronavirus i de què passarà. La sobreinformació no fa res més que generar angoixa’, adverteix. Per això recomana de posar-hi fre: ‘Hem de limitar la informació: tenir-la però limitar-la.’ I si és perjudicial parlar tota l’estona del coronavirus perquè ens neguiteja i no ens ajuda a estar millor, encara és més important d’evitar d’angoixar-se per informacions falses. Per tant, cal saber distanciar-se de les fake news quan ens arriben i no compartir-les per a trencar les cadenes de transmissió. Missatge en un carrer del Raval de Barcelona. Fotografia: ACN 5. Persones malaltes i soles: confiar en el sistema sanitari El confinament és molt més dur per als que estan malalts, molts dels quals se senten sols o desemparats. L’aïllament dels malalts de coronavirus pot ser carregat d’incertesa i de por, diu. En aquests casos, sobretot si el malalt –hospitalitzat– no pot veure la família i la família conviu alhora amb la inquietud pel desenvolupament de la malaltia, Moratalla diu que s’ha de confiar molt en el sistema mèdic, en els metges i el personal d’infermeria que són al peu del canó, i demanar-los informació i explicacions quan calgui. En els casos de quarantena domiciliària, de persones que viuen en aïllament i soles, és essencial d’estar-hi en contacte telefònic. Les trucades poden ajudar molt, per exemple, la gent gran. 6. Compartir el dol i ajornar els comiats Quan perdem una persona estimada, ‘necessitem acomiadar-nos’: els rituals de comiat com el funeral formen part del procés de dol. Però com hem d’afrontar la mort d’una persona propera si no l’hem poguda veure ni acomiadar? ‘És molt dolorós, sens dubte. S’ha de pensar a poder-ho ajornar, pensar que ja es podran acomiadar en un altre moment i, sobretot, cercar el suport dels familiars i de la gent que viu la mateixa situació per la pèrdua que han tingut’, aconsella Moratalla. L’única manera de suportar una pèrdua en aquests moments, diu, és no restar aïllat, evitar de sentir-se sol. ‘Compartir la pena, compartir la tristesa sempre ajuda en aquests casos, tot i que la situació és molt dura perquè no tenim gaires maneres de poder-la pal·liar. L’acció més recomanable és parlar-ne, no quedar-se a dins, treure aquesta pena i pensar que d’aquí a un temps podran acomiadar el seu familiar com es mereix’, afegeix. 7. Protegir-se dins de casa i cercar ajuda fora Si el confinament ja és prou complicat, encara ho és més en situacions de maltractament. ‘De vegades el confinament pot agreujar-les i de vegades no, depèn, perquè som en una situació tan diferent que no sabem com hi pot influir’, diu Moratalla. Diu, això sí, que cal protegir-se tant com sigui possible i que en situació de perill es pot fer ús dels mitjans habituals, com la policia i els serveis especialitzats. Tenint en compte que una convivència permanent i forçosa i la reducció de la mobilitat poden afavorir les situacions de violència i dificultar que la víctima trobi espais per a trucar als serveis o demanar el suport de familiars, amics i més professionals, l’Institut Català de les Dones de la Generalitat de Catalunya ha començat una campanya perquè els comerços ajudin les dones que ho necessitin a trucar al 900 900 120 (un telèfon amb atenció les 24 hores) i al 112. Aquests comerços tindran un cartell en un lloc visible: ‘Establiment segur contra la violència masclista.’ El telèfon gratuït d’atenció de la Generalitat Valenciana és el 900 580 888 i el govern de les Illes Balears recomana de trucar al 971 17 89 89 o al servei d’urgències 112 o 016. Establiment segur contra la #ViolènciaMasclistaÉs la nova campanya de l'@icdonesperquè les #dones comptin al llarg del confinament amb el suport dels comerços per trucar al 900 900 120#NoestàsSola#JoActuo pic.twitter.com/V8i7nur9eA — Dones (@icdones) March 23, 2020 8. Mantenir la relació amb psicòlegs i psiquiatres Moratalla treballa aquests dies telemàticament i subratlla que és essencial que els qui tinguin problemes de salut mental mantinguin la relació amb el seu psicòleg o psiquiatre. ‘Hem de trobar la manera, sobretot amb els casos greus, difícils o que passin moments de gran angoixa. Hem de procurar que estiguin en contacte amb els especialistes que els tracten’, insisteix. Tanmateix, tothom pot tenir moments concrets d’angoixa, encara que mantinguin rutines o mantinguin el contacte amb el seu entorn com es recomana. En aquests casos, Moratalla recomana de fer petits exercicis de respiració o relaxació, la meditació o mindfulness, i no es deixin de practicar exercicis físics, com la gimnàstica i el ioga, perquè moure el cos és un ajut. 9. Suport als qui en necessitin En qualsevol cas, tothom qui ho necessiti pot demanar ajuda psicològica. El Col·legi Oficial de Psicologia de Catalunya ha habilitat un telèfon d’atenció a la ciutadania de 9.00 a 20.00 que inclou els caps de setmana: el 659 584 988. Els metges, el personal sanitari i treballadors socials també tenen serveis especialitzats de suport psicològic per a ajudar-los a afrontar una situació tan dura com aquesta, i el Col·legi també ha obert un telèfon gratuït per als professionals de la salut que es trobin en una situació de patiment emocional (el 935 678 856). Però què passa amb els treballadors que fan que els serveis bàsics funcionin, com ara els treballadors de la neteja i el personal del sector de l’alimentació, que també poden arribar a situacions d’angoixa i necessitar suport? Moratalla recorda que poden trucar al telèfon que han posat a disposició dels ciutadans per a demanar allò que necessitin i seran derivats a serveis o podran ser atesos gratuïtament si és necessari. 10. Girar el mitjó És senzill de dir però no sempre de fer. Mantenir l’optimisme, malgrat tot, ajuda a travessar millor un confinament llarg i incert. Moratalla recomana: ‘Hem de tenir una actitud positiva, el pensament que és una pandèmia molt difícil però que moltes persones se’n surten, que la immensa majoria se’n surt.’ També això passarà, i se’n poden aprendre lliçons i viure situacions agradables. Els pares que no tenen mai temps per als seus fills, els dedicaran ara. Sempre es pot recuperar aquell llibre que volíem llegir de fa temps, o trobar temps per als deures pendents, com l’endreça d’armaris. Fins i tot es poden recuperar relacions perdudes. Per què no? ‘He rebut moltes informacions de famílies en què els germans o els cosins no parlaven de feia temps i ara han organitzat xats familiars. També passen coses d’aquestes. En alguns aspectes, pot tenir coses positives. Tindrem un temps per a reflexionar, per a pensar, per a parlar i compartir. Moltes vegades ens fa molta falta’, diu Moratalla.

Summary: Com afrontar l’angoixa i la por d’un confinament incert?


Una de les principals estratègies polítiques dels poders de l’estat espanyol i de l’unionisme contra l’independentisme ha estat fomentar-ne la divisió i l’enfrontament. I, en aquest terreny, l’objectiu més clar des del primer moment ha estat de contraposar la situació dels presos polítics amb la dels exiliats. Hi ha hagut consonància política, mediàtica i judicial durant aquest darrer any a l’hora d’alimentar aquest discurs; des del jutge Llarena a Josep Borrell, passant per l’ABC, El País i El Mundo. Ara que és a punt de començar el judici, aquest discurs s’ha reactivat, magnificant en aquest cas les diferències polítiques entre Carles Puigdemont i Oriol Junqueras fins a l’extrem de presentar la situació com un enfrontament obert entre tots dos. El diari Le Figaro va publicar dimarts una entrevista amb el president d’ERC, en què hi havia aquestes declaracions: ‘Jo em vaig quedar a Catalunya per sentit de responsabilitat davant els meus ciutadans. Sòcrates, Sèneca o Ciceró van tenir la possibilitat de fugir, però no ho van fer. Aquesta responsabilitat cívica i ètica m’impressiona molt.’ Aquell mateix dia al vespre, els periodistes que van anar a cobrir els actes de Puigdemont a Dublín van demanar-li per les paraules de Junqueras. I ell va respondre: ‘Desitjo que la conferència vagi molt bé, i lamento molt que no la pugui fer ell en persona i que per culpa de la repressió de l’estat espanyol que ha violat tots els principis polítics, democràtics i ètics Oriol Junqueras no pugui fer la conferència que té el dret de fer en persona. Dit això, tots sabem on érem i què vam fer. Jo sempre he dit que tindré paciència fins a la sentència; després cadascú explicarà el que hagi d’explicar però en qualsevol cas per a mi l’adversari és clar: l’autoritarisme de l’estat espanyol.’ Aquell mateix vespre, ERC feia un acte multitudinari al Sant Jordi Club, una conferència de Junqueras, en què es va llegir un extens discurs seu. No hi va haver pas cap referència ni a Puigdemont ni als exiliats en forma de retret, ans al contrari, hi va haver paraules de record i de solidaritat envers tots i la resta de presos polítics. Però l’endemà, alguns diaris –tant dels editats a Madrid com dels de Barcelona– van posar l’accent en una suposada topada entre Junqueras i Puigdemont. Aquest era de fet el titular en la portada de La Vanguardia: ‘Topada Puigdemont-Junqueras’. Una topada que, en tot cas, hauria de ser diferida, perquè ja fa més d’un any que no es poden veure ni compartir impressions personalment per la seva situació d’exili i de presó. Ara, tant Junqueras com Puigdemont van expressar unes opinions que ja havien manifestat anteriorment. El president a l’exili ja havia dit que no explicaria detalls sobre les decisions que es van prendre durant l’octubre del 2017 fins que no hagués passat el judici; s’han publicat diverses versions i explicacions de què va passar entre el primer d’octubre i l’exili i l’empresonament d’una part del govern, però Puigdemont ha defugit de fer-ho. I és això que va reiterar davant els mitjans a Dublín. Per una altra banda, Junqueras ja havia parlat anteriorment sobre la seva decisió de no anar-se’n a l’exili. I ja havia emprat l’argument de la responsabilitat. Per exemple, en una entrevista a La Vanguardia el 24 de setembre de l’any passat. Li demanaven: ‘Us penediu de no haver marxat, com Puigdemont?’ I ell responia: ‘En absolut. I si demà pogués sortir de la presó, sens dubte em quedaria a Catalunya, al costat de la gent.’ En una altra entrevista, d’aquell mateix mes, al Crític, Junqueras deia, sobre l’exili de Puigdemont: ‘Respecto les decisions de tothom. Era un moment molt difícil. I tot és comprensible.’ Tanmateix, alguns mitjans ho han vist com una oportunitat per a fer sang. Per exemple, El Mundo, que titulava: ‘Lliçó d’ètica de Junqueras a Puigdemont: “Sòcrates, Séneca i Ciceró van poder fugir i no ho van fer”‘. I també, com hem vist, ho va fer La Vanguardia, que en l’article en pàgines interiors explicava que ‘la crisi’ per les declaracions a Le Figaro ‘ha trencat els avenços que, mitjançant diversos intermediaris, s’havien aconseguit aquestes últimes setmanes per a temperar la relació ’. Unes notícies que parlen d’aquesta ‘topada’ justament pocs dies després de la decisió del Tribunal Suprem espanyol de desestimar l’alliberament condicional dels presos polítics durant el judici al·legant que el risc de fugida ha augmentat per culpa de Puigdemont. El tribunal ho deia així: ‘És un fet notori l’existència fora del territori espanyol d’estructures de poder organitzades, posades al servei d’aquells processats que han pres la determinació de sostreure’s de la crida d’aquesta sala. De fet, algunes autoritats i membres actuals del govern i el Parlament de Catalunya –com han publicitat àmpliament els mitjans de comunicació– s’han desplaçat per mantenir reunions amb les persones integrants d’aquestes estructures, algunes de les quals també processades en aquesta causa i declarades en rebel·lia. Aquesta realitat intensifica clarament el risc de fugida, perquè posa de manifest l’existència d’una certa infrastructura a l’estranger que podria facilitar la fugida dels processats.’ Durant la fase d’instrucció, el jutge Pablo Llarena ja va utilitzar més d’una vegada aquest argument per a negar la sortida en llibertat provisional dels presos. Per exemple, quan va denegar una de les peticions de Joaquim Forn, el maig de l’any passat: ‘L’alineació amb els encausats que han dificultat l’exercici de la jurisdicció espanyola cercant refugi en tercers països, i que ho han fet amb ple suport econòmic i organitzatiu, així com amb sorprenent èxit fins ara, reforça encara més el risc de fugida.’ Llarena parlava del ‘sorprenent èxit’ dels exiliats. I qui reblava aquest argument uns mesos més tard era el representant d’un altre dels poders de l’estat, el ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell. ‘Potser qui més va contribuir a la presó preventiva fou Puigdemont, que va dir “tothom al seu despatx” i l’endemà fugia sense avisar els seus companys.’

Summary: Reactiven l’estratègia de la confrontació Puigdemont-Junqueras just abans del judici


L’independentisme va acceptar de presentar-se a les eleccions imposades del 21 de desembre. A la vegada, considera que el govern legítim és el que presideix Carles Puigdemont amb els consellers empresonats i els consellers exiliats a Brussel·les. Tanmateix, alguns membres del govern han acceptat en la seva defensa judicial que legalment ja no són consellers. I mentrestant, la Generalitat viu intervinguda i teledirigida pel govern espanyol des de Madrid. Tot plegat, prou complicat per a poder anticipar què pot passar l’endemà de les eleccions si l’independentisme revalida la majoria absoluta. La situació legal dels membres del govern presidit per Puigdemont suscita una incertesa lògica sobre les possibilitats que tindran de prendre possessió i, sobretot, de poder exercir la seva funció. Aquestes primeres setmanes d’imposició del 155 s’ha especulat sobre les fórmules que es poden activar per establir un nou govern que preservi la legitimitat d’allò que l’estat espanyol ha pretès suspendre. Carles Puigdemont, en una entrevista al Punt Avui, va anunciar que tenia la voluntat d’assistir a la sessió d’investidura i que trobaria que no poder-ho fer seria una anomalia gravíssima i un plantejament absurd. Per una altra banda, la secretària general d’ERC, Marta Rovira, va dir que Puigdemont era el president legítim. I que caldria trobar una manera de combinar el govern legítim amb un govern executiu mentre la situació de Puigdemont i la resta de consellers no fos de plena llibertat. Finalment, la coordinadora del PDECat, Marta Pascal, defensa que guanyi la candidatura que guanyi, el president sigui Carles Puigdemont, perquè qualsevol altra opció seria acceptar la imposició del 155 pel govern espanyol. Però, com es pot encaixar tot plegat? Quines fórmules poden ser útils per a resoldre aquest trencaclosques polític, institucional i legal? Vegem-ne algunes opcions: Govern polític i govern tècnic. Una opció, en la línia d’allò que apunta Marta Rovira, és reconèixer que les decisions polítiques del nou govern que surti de la majoria configurada el 21-D es prenguin des de Brussel·les o des d’on es trobin en cada moment els tretze membres del govern de Puigdemont. Aleshores, el parlament hauria d’escollir un president com si es tractés d’un cap de govern o d’un primer ministre de perfil tècnic (a proposta del president legítim?) i aquest nomenaria un equip de govern a instàncies dels consellers responsables de cada departament. El problema d’aquesta operació, més enllà d’haver esquivat les dificultats legals, serien els aspectes logístics i econòmics. D’on sortiria el sou dels membres del govern legítim? Podrien ser nomenats formalment membres d’un consell assessor del govern tècnic amb sou assignat? En cas d’optar per aquesta fórmula, seria necessari que el cap de govern escollit fos una persona de màxima confiança de Puigdemont, perquè tindria la potestat exclusiva de dissoldre el parlament i convocar eleccions, de nomenar i destituir consellers, etc. Govern polític executiu i president de República. Més enllà del nom escollit per al càrrec del president, aquesta opció implicaria que del govern anterior tan sols es preservaria la figura de Puigdemont amb el títol ara de cap d’estat. La nova majoria parlamentària escolliria un president de la Generalitat o cap de govern d’acord amb la nova correlació de forces. Aquí guanyaria força la hipòtesi de Marta Rovira fent el paper de cap de govern, si ERC s’imposa electoralment, i un govern de coalició amb Junts per Catalunya –i qui sap si la CUP. Caldria resoldre què passa amb els consellers que el govern espanyol ha volgut destituir amb el 155. Segons la seva situació judicial, alguns podrien tornar a ser consellers. Seria una opció més complicada per als que hi ha actualment a Brussel·les. Hom tem que si els consellers acusats penalment tornen a prendre possessió com a membres del govern, l’estat espanyol s’afanyi a inhabilitar-los per via judicial. En aquest cas, la solució econòmica per a Puigdemont podria ser l’oficina d’ex-president instal·lada temporalment a Brussel·les i el sou i l’equip corresponent. Un sol govern, el legítim. Una altra opció és de forçar la configuració del mateix govern que hi havia el 27 d’octubre, quan es va proclamar la República i, paral·lelament, es va decretar el 155, la dissolució del parlament i la convocatòria del 21-D. Es tractaria d’un gest polític arriscat, però que pretendria proclamar que les urnes han donat validesa i vigència a Puigdemont, Junqueras i els altres onze membres del govern. L’operació implicaria portar Puigdemont a Barcelona si la justícia belga no ha pres la decisió d’extradir-lo abans. La sessió d’investidura s’ha de fer en un termini màxim de deu dies hàbils des de la constitució del parlament, que es pot fer dins els vint dies posteriors a les eleccions. Això situa la sessió d’investidura el 24 de gener a tot estirar. Quina serà la situació judicial de Puigdemont, els consellers exiliats i els empresonats és una incògnita ara mateix. Aquesta fórmula de tornar a elegir el mateix govern per la via reglamentària i completament legal pot portar a un blocatge forçat per l’estat espanyol (cosa que, vistes les declaracions dels governants espanyols, podria passar en qualsevol cas si guanyen els independentistes). Encara quedaria l’opció de fer taula rasa i elegir un nou govern sense pretendre la continuïtat de l’anterior. O bé que el reconeixement de la legitimitat de Puigdemont i els dotze consellers fos purament declaratiu, sense pretensió de donar-hi continuïtat. No sembla que sigui l’opció apuntada ara mateix per cap de les tres forces independentistes que es presenten a les eleccions. Amb tot, hi ha tants elements que poden influir en les possibilitats d’una fórmula o d’una altra que es pot acabar cercant encara una altra opció que ara mateix no és damunt la taula sobiranista. El factor determinant per a la fórmula que s’acabi triant és el programa polític o full de ruta que es decideixi d’aplicar. I ara mateix això és una altra incògnita. Si s’optés pel desplegament de la República proclamada amb l’activació de la llei de transitorietat, les opcions de fer valer el govern actual són més grans. Si hom cerca un desenvolupament del full de ruta de ritme lent i amb objectius poc ambiciosos, segurament s’optarà per acomodar-se formalment al marc reglamentari i a la fórmula de govern habitual fins ara. Sigui com vulgui, damunt la taula dels partits ja hi ha aquestes fórmules i totes les variants possibles. Però també hi ha una idea transversal que és prèvia a tot això: la victòria incontestable de l’independentisme en la suma de les tres opcions: Junts per Catalunya, ERC i CUP.

Summary: Quines fórmules poden resoldre el trencaclosques del govern legítim i el nou parlament després del 21-D?


Renfe ha començat aquest dimarts les tasques per retirar els combois de la línia R4 accidentats fa mesos a Vacarisses i a Castellgalí. Les restes havien quedat estacionades provisionalment a l’estació de Sant Vicenç de Castellet. Segons que explica l’Ajuntament de Sant Vicenç, l’actuació requereix la utilització d’una grua de grans dimensions, pel que es preveu que duri unes setmanes. En els accidents a la R-4, a Vacarisses el 20 de novembre de l’any passat i a Castellgalí el 9 de febrer, hi van haver dues víctimes mortals i 134 ferits.

Summary: Comencen a retirar els trens accidentats fa mesos a Vacarisses i Castellgalí


José Castellón, conegut per ‘Joselín’, és un home d’esquerres, republicà i independentista. A més, és l’únic candidat gitano a la batllia de Figueres. S’hi presenta com a cap de llista de Guanyem Figueres, una coalició de la CUP, Compromís d’Esquerres per Figueres, Som Alternativa, Moviment d’Esquerres i la Forja. Després d’anys d’activisme veïnal al barri de Sant Pau, on forma part del consell de savis gitano, ha acceptat la proposta de Guanyem Figueres de ser candidat. Diu que el sol fet que s’hagin atrevit a posar de cap de llista un gitano ja els fa guanyadors. En aquesta entrevista, Castellón explica per què és poc habitual que els gitanos participin en política i fa un retrat cru del seu barri. Té l’objectiu de substituir a la batllia Jordi Masquef (Junts per Figueres), que es presenta després d’haver ocupat el càrrec durant cinc mesos per la renúncia de Marta Felip, al novembre. Castellón el veu igual que els seus antecessors i no estalvia en crítiques a la gestió convergent de la ciutat durant l’última dècada. —Com us definiu? —Sóc en José Castellón, conegut popularment per ‘Joselín’, nascut a Figueres fa quaranta-vuit anys. Sóc activista al barri de Sant Joan i sempre he lluitat per la convivència i la cohesió social. Treballo de mediador comunitari a l’Ajuntament de Figueres. —Heu viscut sempre a Figueres? —He nascut a Figueres i sóc figuerenc de tota la vida. —Hi ha pocs gitanos que participin en la política. Per què feu el pas? —També sóc un dels pocs gitanos activistes que hi ha. Treballem perquè les administracions i la política arribin als barris. Sóc dels pocs gitanos que participen en política i, de fet, que són caps de llista a la batllia. I encara menys en un partit republicà i independentista com la CUP. La meva candidatura ha estat un boom, no tan sols a Figueres, també a Girona i Barcelona. Sóc el primer gitano independentista candidat a una batllia. He fet el pas perquè els ideals pels quals sempre he treballat són els mateixos que té Guanyem Figueres. —Per què és poc habitual que els gitanos participin en política? —Perquè els donen poques oportunitats com la que m’ha ofert Guanyem Figueres, que és la unió de gent dels barris que lluita per tenir veu. Que hagin comptat amb mi per a ser cap de llista ha estat primordial. —Percebeu racisme al vostre voltant? —Sí, a Figueres hi ha molt racisme i exclusió. No tan sols contra el poble gitano, sinó també amb la varietat de nacionalitats que hi viuen. El fet de sentir-te exclòs i sense els mateixos drets que la resta et frustra. Jo sóc d’ètnia gitana, no migrant. Som d’aquesta terra, però ens posen en el sac dels que són de fora. Així i tot, tampoc no és correcte tractar diferent els qui vénen de fora perquè són d’una altra nacionalitat. —Com és Sant Joan, el vostre barri? —És un barri com qualsevol altre de Figueres, però el cas és que quan hi passa alguna cosa, que de vegades passa, es fa més visible per aconseguir vots o publicitat. La problemàtica que té Sant Joan no és diferent de la que pot tenir un altre barri. —Quina mena de coses hi passen? —Hi ha delinqüència i incivisme, com n’hi pot haver a qualsevol lloc. També hi ha escassetat. Si entres a Google, tot allò que et surt del barri de Sant Joan és dolent. Hi ha hagut casos que no tenen res a veure amb el barri de Sant Joan i es relacionen igualment amb el barri. Va passar que una notícia sobre un fet de Barcelona tenia la foto de Sant Joan. Fa anys que lluitem per netejar la imatge que en donen els mitjans de comunicació, de la qual molts governs s’han aprofitat perquè som una minoria. —Quins problemes de Sant Joan cal solucionar? —El problema principal és la manca d’inversió, no s’hi ha invertit gens aquests últims vint-i-cinc anys. Al govern tenen una diagnosi del barri feta des de l’oficina, no coneixen la realitat de Figueres. La gent que hi viu es troba amb dificultats com voreres fetes malbé o carrers per on no poden passar els vehicles. Cal que la policia actuï com actua als altres barris. Si hi ha un cotxe mal aparcat, que se l’emporti. O que les marquesines dels autobusos siguin adaptades, que la gent gran no hagi d’esperar dempeus pel fet de ser del barri exclòs. Necessitem una bona inversió, fa massa anys que estem abandonats. —Fa anys que al barri us trobeu amb talls de llum, que Endesa diu que són perquè hi ha qui punxa la línia. Com la resoldríeu, aquesta emergència social? —Endesa ha de revisar el cablatge elèctric, cosa que no fa des dels anys setanta. Hi ha cables que passen entre els arbres de les places que, amb el vent, es freguen, es trenquen i hi salten espurnes. A més, els serveis socials han d’ajudar les famílies que tenen aquesta necessitat. Que els ajudin a posar-se al dia en els pagaments, a comprar un comptador si els cal o a arribar a final de mes. L’últim recurs és que vingui la policia com ha fet de vegades, que vénen amb furgons i helicòpters i clavant cops a les portes de famílies que no tenen diners ni per a menjar. Els serveis socials triguen setmanes o mesos a donar-los cita. No es pot culpar tot un barri o tota una ètnia del fet que hi hagi delinqüents, que n’hi ha a tot arreu. —Sou membre del consell de savis de Sant Joan. Què és? —Modernitza allò que era el patriarca de l’ètnia gitana. Abans, quan hi havia només una família, l’home més gran feia de patriarca i tothom el respectava. En un barri hi ha moltíssimes famílies i hi pot haver moltíssims patriarques. Per això vam fer el consell de savis, que representa totes les famílies del barri. Castellón en un acte de Guanyem Figueres —Més enllà de Sant Joan, quins són els grans problemes de Figueres, per ordre de prioritat? —Tenim un ajuntament que no és pobre, tampoc no és ric, amb un pressupost per persona com Vic, Igualada o Girona. Tot i aquest pressupost, a Figueres hi ha molta pobresa per una mala gestió. No és normal que, tenint els mateixos diners que Girona, hi hagi tanta diferència. Un altre problema, que considerem prioritari, és l’exclusió social. Es fan diferències entre ciutadans de primera, de segona i de tercera. Això es veu a les escoles, n’hi ha que es van tornant guetos. Cal que s’inverteixi de manera que es cobreixin les necessitats bàsiques: en educació, cultura i serveis socials. —Considereu que la seguretat és un problema? —Es barreja la vigilància amb la seguretat, i són coses diferents. No podem admetre que ens vigilin en tot moment amb càmeres, violant la nostra intimitat. Necessitem carrers ben il·luminats perquè ningú no tingui por d’anar-hi, perquè les dones no tinguin por de ser-hi violades ni agredides. No crec que la seguretat s’arregli amb gossos policia i furgons, com fan ara. Demanem una seguretat que ens permeti de viure tranquils. Això s’aconsegueix amb una feina estable, un habitatge, llum, aigua, menjar i amb els nens en una escola sense diferències socials. —Com a dirigent veïnal heu criticat sovint la manera com els batlles Marta Felip i Jordi Masquef es relacionen amb els barris. Què no us n’agrada? —Governen només per a un grup, no per a tota la ciutat. Això es veu moltíssim perquè ja fa dotze anys que hi són. L’associació de veïns ha presentat diversos projectes a l’ajuntament que s’han aprovat en ple i després han quedat als calaixos. Només defensen allò en què creuen ells, però no han pensat mai en els barris, que és on realment es coneix la realitat. —Quin record en teniu del seu antecessor, Santi Vila? —Semblant. Va fer una ciutat aparador, per al turista que hi està quatre hores i desapareix. Nosaltres aprovem que hi hagi turisme, però principalment mirem per la gent que viu a la ciutat. Creiem que hi ha d’haver un bon comerç perquè la ciutat prosperi. —El vostre eslògan és ‘Hem decidit guanyar’. Us hi veieu, fent de batlle? —Nosaltres som un equip. Ser el primer de la llista em fa la cara visible, però governarem entre tots. Som un equip assembleari i tothom hi té veu, siguis el primer, el segon o el quinzè. De totes maneres, ja hem guanyat per l’aposta atrevida de Guanyem Figueres de tenir un cap de llista gitano. —Què diferencia Guanyem Figueres de les altres forces d’esquerres? —Nosaltres som una coalició. En canvi alguns altres, com Esquerra Republicana, són un partit ja fet. —Esteu disposats a pactar amb el PSC per a arribar al govern? —Hi ha coses que no puc respondre. Som un equip assembleari. Encara no n’hem parlat, ha vingut tot molt de pressa i com que som a la campanya no hem tingut temps. Abans d’acabar, us proposem que respongueu aquest qüestionari: —Quin és el vostre defecte principal? —No aguanto les mentides. —Quins dons naturals us agradaria de tenir? —Voldria haver entrat abans en política per a demostrar a unes quantes persones que sempre defenso allò que és legal, transparent i positiu. —Quantes hores dormiu cada dia? —Depèn de com estigui la meva dona, que té fibromiàlgia. Si està molt activa dormo poc. —Quin nom (de noi i de noia) preferiu? —De noi Abraham i de noia Sara. —Quin és el vostre artista preferit? —En Peret. —Quin és el vostre heroi de ficció preferit? —Superman. —Quin personatge històric valoreu més? —El Che Guevara. —Quin és el darrer llibre que heu llegit? —A part del programa electoral, tinc un llibre que m’agrada molt: Despensa de pensamientos, d’Angeloso de Astúrias. —Quin és el vostre lema? —Viu i deixa viure. —Quines feines heu fet abans de la política? —He treballat en el món de la construcció, de la venda ambulant i de mediador social. —L’escola on porteu els fills és pública o privada? —Pública. —En quina llengua parleu als pares? I als fills? —En català, a tots. —L’última vegada que heu fumat marihuana? —No he fumat mai marihuana. Hi haurà gent que no ho cregui, però és així. —Quina és la mentida més grossa que han publicat mai sobre vós en un mitjà de comunicació? —Que no vaig voler donar la mà a Miquel Iceta pel fet de ser homosexual. —El millor batlle de la ciutat fins avui? —Si em presento en política és perquè m’he sentit molt decebut pels anteriors batlles. —La cosa que ha fet més bé l’actual batlle? —De positives n’hi ha molt poques. —La que ha fet més malament? —Masquef va poder governar perquè li van deixar el lloc a mig mandat, però no crec que tingui gaire futur en política. —Quant cobrareu si sou batlle? —Allò que és establert pel partit: 1.500 euros, aproximadament. —I si sou regidor? —Depenent de les assistències, entre 500 euros i 700 el mes, però una part se la queda el partit. —A quina altra ciutat us agradaria de viure? —Jo a Figueres. No he viscut mai enlloc més. —Qui us ha fet políticament? —M’inspira la diputada de la CUP Natàlia Sànchez. No tan sols com a política, també com a persona. —Qui creieu que faria millor la vostra feina entre la resta de candidats? —Potser Agnès Lladó, d’ERC. —Qui creieu que la faria pitjor? —Jordi Masquef.

Summary: José Castellón: ‘Sóc el primer gitano independentista candidat a una batllia’


El número 2 de Junts per Catalunya a les eleccions europees, Toni Comín, ha assegurat que tornarà l’acta de diputat del parlament si ERC li ho demana: ‘Faré el que ells vulguin’, ha subratllat en declaracions a Catalunya Ràdio. I ha insistit que si el partit que presideix Oriol Junqueras considera que ha de tornar l’acta ho farà ‘d’aquesta manera’. A més, Comín ha insistit en la importància de formar una llista unitària de cara a les europees que encapçali Junqueras per davant de Carles Puigdemont. Comín ha destacat la importància que part del ‘govern a l’exili’ pugui entrar a l’Eurocambra. Comín també ha explicat que ERC no li va oferir pas anar a les llistes de les europees, perquè els serveis jurídics del partit consideraven que no podria agafar l’acta d’eurodiputat ni tampoc formar part de la candidatura. Finalment, Comín s’ha decidit per concórrer amb Junts per Catalunya perquè veu ‘opcions reals’: ‘No ens podem permetre el luxe de renunciar-hi, no estem tan bé com per no fer-ho’, ha reflexionat. Així mateix, Comín considera que ser eurodiputat és un ‘instrument potent’ pel ‘combat’ contra l’estat espanyol. El número 2 de JxCat el 26-M també ha dit que voldria anar tant amb la llista de Puigdemont com amb ERC: ‘Sóc compatible amb els dos, i competiran electoralment però jo no ho voldria’. Així, Comín ha reiterat que el seu ideal seria que es pogués fer una sola llista independentista per a les europees. De fet, ha fet notar que encara hi ha marge per intentar aquesta candidatura unitària. Sobre si tornarà a Catalunya si té l’acta d’eurodiputat i immunitat com a tal, Comín ha subratllat que cal veure si aquesta estratègia genera avantatges polítics pel ‘combat contra l’estat espanyol, més enllà del risc.

Summary: Comín tornarà l’acta de diputat si ERC li ho demana


El fins ara senador d’EH Bildu Jon Inarritu ha aconseguit l’acta de diputat al congrés espanyol. Inarritu era el número dos de la llista que l’esquerra abertzale presentava per Guipúscoa i serà un dels quatre diputats de la formació. En els últims anys Inarritu ha destacat al senat espanyol per les seves intervencions en defensa del sobiranisme català i la denúncia de la repressió espanyola. Qui ha guanyat les eleccions al País Basc ha estat el PNB, amb 6 diputats, un més que no el 2016, però EH Bildu, encapçalat per Oskar Matute, ha obtingut un resultat històric. D’aquesta manera el sobiranisme basc aconsegueix 10 diputats dels 18 possibles i esdevé majoritari. El PNB ha destronat la coalició formada per Podem-IU-EQUO, que baixa de 6 diputats a 4. El PSE passa de 3 escons a 4 i relega Podem al quart lloc, davant EH Bildu. A Navarra, Bel Pozueta, mare d’un dels joves d’Altsasu, durant una estona ha semblat que sortiria elegida diputada de l’independentisme basc. Tanmateix, aquest escó finalment l’hi ha pres el PSOE, que ha acabat amb 2 diputats. També ha acabat amb 2 escons el partit que ha guanyat les eleccions a Navarra, la coalició formada per Ciutadans i PP, NA+.

Summary: Jon Inarritu serà diputat al congrés espanyol


Tres mesos després de la torrentada, l’Ajuntament de Sant Llorenç del Cardassar diu a VilaWeb que els ajuts econòmics promesos per l’estat espanyol encara no han arribat. El batlle, Mateu Puigròs, recorda que l’executiu de Pedro Sánchez es va comprometre a assumir el 50% de l’obra pública després de la declaració de zona catastròfica (ara anomenada zona afectada per emergència de Protecció Civil) per part del consell de ministres el 19 d’octubre. Segons Puigròs, hi ha previstos 12 milions d’euros per a la recuperació d’infrastructura municipal. Fa poc més d’una setmana, es va inaugurar la primera gran obra, el camp de futbol del municipi, valorat en 900.000 euros, però els diners de Madrid encara no hi són. La declaració de zona catastròfica havia de servir per a implementar els ajuts del govern espanyol de seguida. Ho va reconèixer la portaveu de l’executiu espanyol, Isabel Celaá, qui, ara fa tres mesos, va assumir públicament el 50% dels ajuts pels danys personals i materials causats pels aiguats. Uns ajuts destinats tant a l’administració pública com als afectats físics i jurídics. Fonts de la delegació del govern espanyol a les Illes diuen que l’executiu de Pedro Sánchez encara té pendent d’aprovar un reial decret que permeti d’implementar els ajuts econòmics, però que ho farà de manera imminent. I afegeixen que ja s’ha abonat una part dels ajuts. Concretament, 7,6 milions d’euros, dels 14 milions destinats als danys assegurats pel Consorci de Compensació d’Assegurances, un organisme que depèn del Ministeri d’Economia espanyol per als afectats particulars. Mentre l’Ajuntament de Sant Llorenç encara espera les transferències procedents de Madrid, Puigròs explica que ja hi ha una trentena d’expedients resolts pel Govern. L’executiu que presideix Francina Armengol ha concertat una línia de crèdit de 45 milions d’euros. El 18 d’octubre, ja va aprovar el decret llei que establia vuit línies d’ajut per al Llevant de Mallorca i, dos dies abans, el 16 d’octubre, havia concedit les primeres prestacions econòmiques d’urgència social. Durant el novembre, el Govern va convocar ajuts excepcionals per a empreses, professionals i treballadors i va enllestir crèdits suplementaris. El 7 de desembre, va concedir 3,2 milions d’euros als ajuntaments de la zona. També al desembre, el Consell de Mallorca va obrir un termini per a sol·licitar ajuts econòmics a les persones en situació d’emergència social. Sant Llorenç va ser el municipi més afectat per les inundacions de l’octubre passat, que van causar tretze morts al Llevant de Mallorca. Uns aiguats que també van afectar Artà, Capdepera, Son Servera i Manacor.

Summary: Sant Llorenç del Cardassar encara espera els diners del govern espanyol, tres mesos després


María José Lecha, cap de llista de la CUP a les últimes eleccions municipals a Barcelona, ha renunciat a l’acta de regidora a l’ajuntament per començar el procés de jubilació. Lecha ha estat un dels tres regidors de la CUP durant el govern d’Ada Colau, un mandat que considera decebedor i poc compromès amb les classes treballadores. Parlem amb ella de la seva experiència com a regidora i del projecte de la CUP per a les eleccions municipals, marcades per la proposta de llista unitària independentista. —Per què us n’aneu ara, un any abans de les eleccions municipals? —Realment no en tenia la intenció. Jo treballava d’administrativa a l’Hospital de Sant Pau, en un model de jubilació parcial que vol fomentar la inclusió de gent sense feina: deixes de treballar unes quantes hores perquè les faci algú altre. Tenia l’excedència forçosa per a càrrecs públics, però ara m’han comunicat que aquesta etapa de complementació l’he de fer a l’hospital. Hi havia la possibilitat de mantenir-me de regidora sense cobrar de l’ajuntament i treballar a l’hospital, però, tal com ens organitzem a la CUP (ser regidora implica unes deu hores de dedicació diàries), aquesta opció no l’he presa en consideració. De totes maneres, nosaltres als relleus de les persones no hi donem la categoria que hi donen alguns altres partits. Aquests darrers mesos s’hi incorporarà la persona de les llistes que li toqui i que li vagi bé. —Com heu viscut aquests tres anys com a regidora? —Amb moltíssima intensitat. Hem fet molt bona feina pel que fa al turisme, per exemple. Hem estat l’únic grup que ha aconseguit ampliar la zona de restricció turística a Sant Antoni, Hostafrancs i el Poblenou i donar-los la mateixa categoria que Ciutat Vella. A més, hem forçat una auditoria de les Glòries, hem fet moltíssimes aportacions en l’ordenança de vehicles de mobilitat personal, hem fomentat un feminisme molt transversal, arran de la nostra proposició d’urbanisme feminista s’ha impulsat una mesura de govern, hem lluitat pel sindicat de manters i contra les polítiques del pla d’habitatge, hem revertit externalitzacions… Hem fet moltes coses positives, però la nostra feina ha estat sovint molt amagada pels mitjans, cosa força frustrant. A més, algunes altres forces polítiques han fet seves les nostres aportacions. Per exemple, pel que fa al Pla Especial Urbanístic d’Allotjaments Turístics, semblava que la pugna era entre ERC i Barcelona En Comú i, realment, els qui vam ampliar la zona de restricció turística vam ser nosaltres. —Què us ha quedat per fer? —Moltes coses!  Per exemple, canviar l’ordenança de terrasses. Actualment és molt més laxa amb els lobbies hotelers i de l’hostaleria que en l’època Trias. El govern s’ha agenollat davant els lobbies. També s’ha de revertir el model d’esdeveniments de Barcelona o la qüestió de l’habitatge. El govern s’excusa dient que no ho poden controlar ells, perquè no legislen en aquest àmbit, però el cas és que, quant a assetjament immobiliari, l’ajuntament pot fer molt més que no fa. Sempre comença a bellugar-se quan la gent dels barris fa temps que es mobilitza, com ha passat a Ciutat Vella amb els narcopisos, per exemple. —Com hauria d’actuar el govern de Colau en aquest àmbit? —És evident que els consellers de districte són a peu de barri i, per tant, saben quina és la problemàtica, però no s’hi han dedicat a fons fins ara. Totes les mesures que prenen a llarg termini s’han de prendre abans i anar a l’arrel del problema. Pel que fa als narcopisos, anar a l’arrel vol dir prevenció: tenir barris on no hi hagi pobresa i el dret d’habitatge sigui garantit. Les necessitats que hi ha són molt identificades… —Com heu viscut el canvi de Colau activista a Colau batllessa? —Amb molta decepció. El govern de Barcelona En Comú ha estat una decepció per a la gent que tenia esperances de capgirar la situació i que les classes populars sortissin d’aquesta taxa del 20% de pobresa, que persisteix. La decepció va venir abans de la seva investidura, quan es va reunir amb tots els grups polítics tret de la CUP. Els treballadors de Movistar estaven tancats a la seu de la plaça de Catalunya i la batllessa hi va anar a donar-los moltes expectatives. Dies més tard, va dir que el model actual del Mobile World Congress restava garantit fins el 2026. Molts polítics, quan arriben a una batllia diuen això de ‘jo seré la batllessa de tots’. Això crea dubtes perquè s’ha de ser la batllessa de les classes populars que t’han posat a la batllia precisament perquè reverteixis la pobresa, no perquè facis una política continuista. Colau ha fet moltes polítiques continuistes. N’és un bon exemple l’ordenança de terrasses. Va anunciar un gran consens amb el gremi de l’hostaleria abans que es fes la Comissió d’Urbanisme i Mobilitat on s’havia d’aprovar l’ordenança. Va riure’s de la democràcia municipalista perquè ja s’havia arribat a un acord amb el gremi, i això s’ha fet unes quantes vegades. És mercantilitzar l’espai públic d’una manera molt bèstia… —Us ha decebut també la seva posició pel que fa a la denuncia de la repressió de l’estat espanyol? —Sí. Ella s’ha mantingut en una actitud paternalista de ‘hem de dialogar’, però ha passat de llarg de la qüestió frontal, que és una repressió de continuisme franquista i, cosa pitjor, carta blanca a la ultradreta a Barcelona. L’exemple paradigmàtic va ser l’altre dia a la porta de l’ajuntament. Van agredir un agent de la Guàrdia Urbana i van forçar a despenjar la pancarta de l’ajuntament, per molt que després donessin excuses que fan riure, com ara que feia molt vent. Aquesta equidistància i paternalisme són estúpids tenint en compte que el govern espanyol continua tenint lligada la Generalitat. No tenim un govern autònom en el sentit sobiranista i, per tant, l’actitud de Colau hauria de ser de més responsabilitat. Ara els ajuntaments han de fer sentir la seva veu, com ha passat amb les respostes d’alguns batlles a la carta d’Enric Milllo. Li van deixar clar que al municipalisme no hi podia entrar. Els ajuntaments són un puntal de la defensa de Catalunya com a nació. —Tenint en compte aquesta importància dels ajuntaments, per què la CUP s’ha desmarcat de la llista unitària independentista que proposa Jordi Graupera per a les properes eleccions municipals? —Una cosa és que els ajuntaments hagin de conservar les seves sobiranies i una altra cosa també molt important és el model de ciutat, que afecta el dia a dia dels veïns. El model de ciutat que Graupera va exposar en la seva conferència, aquest model de Barcelona com a nucli econòmic i no com a ciutat per a viure, contradiu el que nosaltres diem. Barcelona ha de ser formada per barris per a viure, per als veïns, per a la sociabilització, per al gaudi de l’espai públic… A més, les propostes de llista unitària no concreten quin model de ciutat volen. Les poques concrecions que va fer Graupera parlaven d’un model antagònic al que proposem. —Així doncs, quin projecte té la CUP per a les eleccions de l’any vinent? —Aviat tenim una assemblea general on començarem a afinar el programa, que serà molt més complet que el del 2015 perquè n’hem après molt durant aquests anys. La resta de grups polítics ja han començat a parlar de lideratges i de cares, però nosaltres això ho deixem sempre per al final. La línia política, evidentment, no variarà. Nosaltres volem una ciutat per a viure, respecte al territori, un programa feminista en què la pobresa no tingui cara de dona, una mobilitat que no representi guanyar espais per al vehicle privat i uns serveis públics municipalitzats. —Continueu utilitzant el plural per parlar del futur. Quina vinculació tindreu amb el partit, d’ara endavant? —Hi continuaré com a militant. Vaig entrar-hi com a independent però ja fa temps que en sóc militant i hi tindré la meva participació, com qualsevol altre. —Sense sortir de la política municipal, com valoreu la moció de censura contra Dolors Sabater a Badalona? —Com un drama. És un bon exemple de la misèria d’alguns polítics perquè l’equip de la Dolors, amb persones com José Téllez i Joan Belda, fa molt bona feina a Badalona. Ho han donat tot i estan molt arrelats a la ciutat. El PSC ha mostrat, com en molts altres aspectes, la cara més mísera. Parlo del PSC perquè dels altres partits no cal comentar res… De tota manera, encoratjo molt la Dolors perquè, malgrat que la moció prosperarà, l’any vinent ella i tot el seu equip obtindran uns grans resultats a les eleccions.

Summary: María José Lecha: ‘El govern de Colau s’ha agenollat davant els “lobbies”‘


L’escriptora i traductora Bel Olid (1977) acaba de publicar el llibre Follem? (Bridge). Aquesta mena de manual didàctic és pensat per a ‘portar-nos a sexualitats més humanes, a relacions més plaents’. Olid explica sense jutjar, amb coneixement i des d’un punt de vista no heterosexual les sexualitats possibles, i posa molt més èmfasi en els plaers que proporciona el sexe que no pas en els perills. No amaga, tampoc, un capítol dur i contundent sobre violacions i no consentiments. Però l’obra és sobretot un cant a la vida i l’autoconeixença. Olid va rebre ahir VilaWeb en una llibreria del centre de Barcelona. —Teniu fills de setze i divuit anys. Fins a quin punt heu fet el llibre pensant en aquesta generació? —Absolutament, penso en aquesta generació. El vaig començar a escriure fa tres anys. I veia quines idees rebien ells sobre la sexualitat. Quan jo tenia la seva edat m’explicaven com protegir-se de les transmissions sexuals i ningú no em va explicar com protegir-me si tenia relacions amb persones que tenien vulva igual que jo. No practicava com se suposa que havia de practicar. Per tant, primer, la informació que donem ha de ser més curosa. Ha d’incloure més persones i més possibilitats. I hem de començar a educar en l’alegria de follar. No en la por. No et quedis prenyada, no et posis malalta. Molt bé. Però diguem també que el sexe pot ser un moment de molta connexió, divertit i de plaer. —Dieu que el llibre és pensat per a desaprendre. Per què? —Desaprendre perquè ens han educat en la sexualitat des de tot arreu menys des d’aquest: tinc un desig i busco plaer. Per una altra banda, ens han ensenyat a través de la cultura, que oculta o reforça. Les pel·lícules t’ensenyen majoritàriament relacions sexuals on el coit és penis-vagina i giren entorn d’això. I on és superimportant que el noi cis tingui ejaculació. I ja està. Aquest és l’objectiu final. —Parlem de conceptes que expliqueu al llibre. Per exemple. Qui són els intersex? —Gent que no els podem classificar en home biològic o dona biològica. Cromosomes, hormones o genitals no van d’acord amb els dos grups que sempre hem fet: homes i dones. Els nens tenen penis i les nenes tenen vulva i ja està. Doncs no. Hi ha un percentatge important, un 1,7%, que no cau aquí. Alguns tenen genitalitat ambigua. A Barcelona els intersex serien 15.000 persones. I la intersexualitat no inclou només genitalitat ambigua, també persones amb combinacions cromosòmiques que no són XX o XY i persones que tenen nivells hormonals diferents dels que tenen la majoria de gent amb la seva genitalitat o combinació cromosòmica. —Genitalitat ambigua? Gent que tenen penis i vulva a la vegada? —No tant això, que són realment molt pocs. Genitals ambigus vol dir que no és clar si és un clítoris molt gran, o un penis molt petit. Doncs hi ha metges que diuen: retallem, i que sigui un clítoris més petit. Ho arreglem, i que sigui una nena. Això pot fer que de gran aquesta persona no gaudeixi del plaer sexual. A vegades fins i tot els esterilitzen. Per això ara hi ha tot un moviment intersex que diu: ‘No som aberracions de la natura, no som ningú que calgui conformar a cap norma. Heu d’ampliar les normes.’ No hi ha dos grups i prou. Nens i nenes. N’hi ha més. I deixeu d’operar nadons que no millora la salut. —Què és el gènere fluid? —Se sap que l’orientació sexual no és estable. Et pots sentir atret per homes o dones en períodes diferents de la teva vida. Doncs amb la identitat de gènere també passa. Hi ha persones que alguns dies es lleven sentint-se més home, i dies que es lleven sentint-se més dona. I dies que no se senten res. —Expliqueu que a quinze anys la Bel Olid deia: ‘Dec ser l’única a l’univers que no sóc ni heterosexual ni homosexual.’ —És el que dèiem dels models. No te’ls explica ningú, i a la vegada tothom te’ls diu. Tothom espera que siguis heterosexual. I si tens molt clar que no ho ets, pots buscar uns altres models. A la meva època, homosexualitat masculina, sobretot. Femenina, era molt difícil. Però de models que no fossin monosexuals costava molt de trobar-ne. Crec que això ha canviat. Per exemple, la majoria dels amics dels meus fills no són monosexuals. Tenen orientacions més àmplies i còmodes. —En el vostre cas sou pansexual? Bisexual? Com s’ha de dir? —Hi ha moltes maneres de dir-ho. Jo dic ‘no heterosexual’. I ja està. M’és més fàcil. Perquè no ho sé! Tinc una orientació una mica fluida, diguem. —Doneu dades en què es veu que la majoria de la gent respon que no són cent per cent heterosexuals o homosexuals. Tots tenim èpoques que experimentem. No som compartiments estancs. —L’experiència que t’agradin persones de diferents gèneres és bastant universal. Però com que ens castiguen pel fet de no ser heterosexuals, tots intentem de semblar-ho. Per això ser heterosexuals és una manera de viure. Mira, el mateix fet que hi hagi homes que diguin: ‘Sóc heterosexual i de tant en tant amb l’amic follem, però, ei, mariconades no.’ O noies que diuen que són heterosexuals, i que quan van amb una amiga bé, però amb les amigues no compta. Aquesta és la idea: l’heterosexualitat és una manera de viure no tan relacionada amb les pràctiques. Quan no hi hagi discriminacions pel fet de no ser heterosexual, tot això es relaxarà. I quan ja no ens castiguin, jo ja no em plantejare si sóc pan, o això, o allò. Seré. I ja està. —Orgasmes. Les dades diuen que les dones heterosexuals tenen orgasmes en el 61% de les ocasions. Dones lesbianes, 74%. Homes gais, 84%. Homes heterosexuals, 85%. Però els bisexuals els que en tenen menys: 58% en el cas de les dones, i 77% en el dels homes. Curiós, això dels bisexuals. —Sí, pobres. No se sap per què. La idea és que el pitjor que pots fer, si vols tenir orgasmes, és anar amb un home cis. És la pitjor opció. Per mi es veu molt clar quines pràctiques són valorades. I si la més valorada és la penetració del penis vaginal (o anal), qui té més orgasmes? Doncs la persona que penetra. Si com a societat no pensem en sexualitats que no girin entorn del coit, és normal que les dones cis tinguin menys orgasmes. En canvi, quan les dones tenen relació amb dones, el penis ja no hi és, per tant un problema menys. I ja t’espaviles per fer altres coses que t’agradin. Seria molt bonic que totes les persones, independentment de l’orientació, decidís si vol complir el mandat imposat penis-vagina. Que potser t’encanta. I cap problema. El problema és no pensar-hi. I no anar més enllà. —Dieu que l’orgasme és un dret, no una obligació. —Recordo d’adolescent fullejar els Cosmopolitans que tenia ma mare. Hi havia reportatges de com tenir 50 orgasmes en cinc minuts. Doncs deixa’m tranquil·la, tu i els orgasmes. Els orgasmes són un dret, i he de tenir l’espai per a trobar-lo, sola o acompanyada. I ha de poder existir. Però no ha de ser una obligació. Hi ha dies que dius avui no m’escorreré ni de conya. Per tant, ja està. I no passa res. Demà ja hi tornarem. —Erika Lust. Directora de cinema pornogràfic. Li heu vist res? Fa un porno pensat per a dones. Fa una cosa més suau. —Què vol dir més suau? En les experiències més agressives sexualment que he tingut no hi havia cap fal·lus pel mig. Hi havia puny. I és molt heavy. Aquesta idea que el sexe lèsbic és més tranquil… Doncs depèn amb qui. —Puny? —Fisting. Ficar-hi el puny. Vaginalment és la bomba. Després d’això m’arriba un penis i dius ha ha ha! —Ha! —Tornant a la pornografia: per mi seria molt bonic que el porno mainstream desaparegués, o es fes molt petit. Perquè una de les coses que m’incomoden i em fan deixar de mirar-lo és que sé que hi ha explotació. Per mi la pornografia feminista no és tant si la llum és suau, sinó assegurar-se que la gent que hi participa pot dir que no en qualsevol moment. I que l’òptica no és fal·locentrista. O heterosexista. La cosa no és pornografia per a homes, o pornografia per a dones. És pornografia que explota o pornografia que no. Hi ha una gent australiana que es diu Girls Out West que tenen força varietat, sobretot lèsbica, però també heterosexual. I si mires el moviment postporno, força revolucionari, com Maria Llopis, també és molt interessant. —Hi ha un aspecte delicat, que en parleu a bastament. Les violacions no són de desconeguts. En gran part són dins la família o cercle íntim: pares, amics, germans, cosins, oncles. I us recordo un fil a Twitter impressionant, on explicàveu que, a sobre, les famílies fan pinya amb el violador. I no es creuen la canalla. —És un mecanisme de protecció de l’estructura. Si creiem aquesta persona que diu que un adult l’ha violada, doncs hem de desmuntar la família. Per això és més fàcil d’apartar aquest que no pas el violador. No hi ha abusos sexuals en una família sense una certa complicitat de la resta. No voler veure determinats senyals, o desatendre emocionalment la persona petita. És una mica com a l’església. Prenen mesures només quan els mitjans s’hi han abocat, i l’estructura pateix. Abans, simplement, el canviaven de poble, el pederasta. Es calcula que un pederasta viola una mitjana de setanta nens. Que són molts. Les famílies fan igual que l’església. És una institució superimportant i no la volem desmuntar de cap manera. La meva mare continua vivint amb el paio que ha abusat sexualment de mi. Hi viu. Trenta anys més tard, encara hi viu. Ho trobo molt bèstia. I aquesta estructura ja no se sosté perquè jo ho he denunciat públicament. Jo i ella no tenim relació, no. Trobo una falta de respecte tan gran que continuï vivint amb aquesta persona, que no vull aquesta influència sobre els meus fills. —Parleu d’amor no, afecte sí. —Amor també, però desaprès. Aquest amor Disney, en majúscula, ens perjudica en les relacions perquè ens imposa unes expectatives que són difícils de complir i que segurament no són sanes per a ningú. Si l’experiència de la humanitat ens diu que l’amor Disney ens porta frustració, doncs potser és més fàcil, en comptes de col·locar en la persona que ens agrada totes aquestes expectatives, esperar a veure què hi ha de veritat. I veure en cada cas quina mena de relació hi vull tenir. Perquè potser sí que volem una relació monògama més convencional. El problema no és aquest. El problema és no decidir-ho. Quan et decep l’altre, normalment és perquè t’has imaginat coses que no hi eren. —Hi ha gent que només se sent atreta pels intel·ligents. —Sapiosexuals. Tots ho som una mica. L’atracció no sabem d’on surt. I no sabem per què uns sí i uns altres no. No sé si et passa: veus una persona i pots veure que és oficialment bella segons els canons de bellesa. Però no m’excita. I al revés. No sabem per què ens atrauen. I segur que un dels factors és com és l’altra persona. —Body neutrals. Què diuen? —Que la idea de bellesa no pot ser el centre de la teva felicitat. Una cosa és voler tenir bon aspecte físic, i l’altre és que tenir-lo o no sigui motiu de malestar. O que la teva vida giri entorn d’assemblar-se a uns cànons de bellesa que, de fet, no existeixen. Les models que veiem són de fet imatges retocades. Body neutral et diu que no torturis el cos. Estigues contenta amb el cos no perquè és bell, o no és bell, que tant hi fa, sinó perquè et permet d’estar viu. —Impressionant la història dels vibradors que expliqueu. Comercialitzats en revistes per a mestresses de casa sense acabar-ho de dir. Fent veure que són per a fer massatges al cos. —L’altre dia una amiga em va dir que quan va veure la fotografia del succionador de clítoris va dir: Ei, tinc una cosa per a la cara, que és igual. Doncs prova-ho en altres llocs! Ha! Però sí, sí. Encara es venen vibradors massatges. Passa que cada vegada tenim menys vergonya de comprar-ho pel seu nom. L’altre dia una amiga em deia que a l’oficina ha estat una revolució. I cada vegada que arriba un aniversari li regalem això. —I per què recomaneu més el succionador que no pas el vibrador? —No és que el recomani més, però sí que és diferent. Fins fa poc la majoria d’objectes sexuals pensats per a dones amb vulva es feien en forma fàl·lica, pensant que voldries penetració. I com més coses se saben de com funcionen els cossos amb vulva, les joguines van deixant de tenir aquesta forma, i van més orientades a estimular la totalitat del clítoris, i no tan sols el gland, que és el trosset que veiem del clítoris; en la totalitat, inclosos els llavis interns, al voltant de la vagina. Per això tenen una forma més ovalada, destinada a estimular tot el clítoris. La diferència és brutal. Podeu comprar Follem? a la Botiga de VilaWeb

Summary: Bel Olid: ‘Hem de començar a educar en l’alegria de follar’


El president de l’Assemblea francesa, Richard Ferrand, ha estat imputat per un jutjat de Lille sota l’acusació d’apropiació indeguda. Dimecres va ser interrogat durant prop de tretze hores per les sospites que va beneficiar la seva parella en una operació immobiliària quan era al capdavant de les Mútues de la Bretanya. En un comunicat poc després que la fiscalia de Lille hagués anunciat la imputació, Ferrand ha dit que està ‘determinat a continuar la seva missió’ al capdavant de l’assemblea, donant a entendre que no dimitirà. Segons France Info, té el suport del president de França, Emmanuel Macron, i de diverses personalitats del partit La República en Marxa. La portaveu del govern Sibeth Ndiaye ha dit en una entrevista a Europe 1 que Macron conserva ‘tota la seva confiança’ en Richard Ferrand. Segons que ha dit, és ‘un home lleial, recte, que té una trajectòria política exemplar’ i ha afegit cal respectar la presumpció d’innocència. Els fets pels quals s’investiga Ferrand es remunten a 2011, quan era director general de les Mútues de la Bretanya. Llavors, l’organisme va optar per una societat propietat de la seva parella, Sandrine Doucen, per a llogar un local comercial a Brest, tot i tenir dues altres opcions. De fet, segons que va publicar posteriorment la premsa francesa, la compra del local per 370.000 euros i les reformes, xifrades en 184.000, es van finançar amb els lloguers pagats a Doucen per les Mútues de Bretanya. De fet, va ser la promesa d’aquest lloguer el que li va permetre aconseguir un préstec bancari necessari per a l’operació.

Summary: Imputat per corrupció el president de l’Assemblea francesa


A Pedro Sánchez se li acaba el temps i no li surten els comptes. D’ací a una setmana ha de presentar al congrés espanyol una proposta de govern de coalició per ser investit president, però no té prou suport per a atènyer o bé la majoria absoluta o bé una majoria de vots favorables a la segona tanda de votació. L’equip negociador de Sánchez ha començat aquesta última setmana parlant alhora amb representants de Podem (amb un tractament diferenciat de Compromís-Podem) i de Ciutadans la manera de bastir una coalició prou àmplia. Això, malgrat les afirmacions taxatives dels uns dient que no entrarien en cap pacte que inclogués els altres. Però Sánchez no té pràcticament alternatives, i sembla que les poques que té són gairebé impossibles. L’opció de la gran coalició: PP-PSOE-Ciutadans. Mariano Rajoy no se’n va sortir, de convèncer els socialistes que participessin en una coalició àmplia amb PP i Ciutadans, una coalició que Albert Rivera signaria amb els ulls clucs i que tindria una amplíssima majoria al congrés, molt per sobre dels 176 diputats mínims de la majoria absoluta. Però al president espanyol en funcions pràcticament no li queda crèdit després d’aquestes setmanes plenes d’escàndols de corrupció que empastifen el seu partit, i Sánchez no vol ni sentir-ne parlar, de pactar amb el PP. El pacte de l’Íbex: PSOE-Ciutadans, amb l’abstenció del PP. El poder econòmic espanyol no acaba de veure amb bons ulls que continuïn governant un PP i un Rajoy desacreditats, no tan solament per la gestió d’aquests últims quatre anys i els mals resultats electorals, sinó també per la incapacitat de contenir els casos de corrupció en les capes més altes del partit. L’establishment espanyol, segons que apuntava fa ben poc la premsa de Madrid, vol que el PP tingui prou sentit d’estat per a abstenir-se i facilitar un govern entre PSOE i Ciutadans. Entre aquests dos partits hi ha química, però Rajoy insisteix a dir que és ell, que va guanyar les eleccions, qui hauria de governar i que no pensa facilitar aquest pacte amb l’abstenció: ‘Seria una autoesmena a tota la legislatura.’ El pacte PSOE-Podem amb l’abstenció dels independentistes. Pedro Sánchez podria ser investit a la segona tanda de la votació de la investidura si aconseguís el suport de Podem, d’Esquerra Unida, del PNB, afegint-hi també el de Coalició Canària, si hi hagués una abstenció de Democràcia i Llibertat i d’ERC, perquè els 168 diputats superarien els 159 contraris de PP i Ciutadans. Però aquesta fórmula també és impossible perquè les dues formacions independentistes catalanes ja han deixat clar que votarien no a la investidura de Sánchez, oimés tenint en compte l’hostilitat del dirigent socialista envers el referèndum català i el menyspreu amb què es referia tant a DiL com a ERC: els barons socialistes no li perdonarien que governés gràcies als independentistes, ni que fos per una abstenció. El pacte PSOE-Ciutadans-PNB-Compromís-Esquerra Unida-Coalició Canària-Nova Canàries. Aquesta sopa de lletres és la penúltima ocurrència d’una determinada premsa espanyola (i catalana) que pressiona perquè es desbloqui la situació. La suma de tots aquests partits seria de 143 vots, que superarien per un sol vot els 142 que sumarien el PP, Democràcia i Llibertat, ERC i Bildu. Això sempre que Podem s’abstingués. La clau argumental d’aquesta fórmula és que si Podem diu que no pot pactar amb Ciutadans i el PSOE diu que no pot assumir la línia vermella del referèndum, si més no que la formació de Pablo Iglesias s’abstingui, en canvi (se suposa) d’algunes contrapartides. I en aquest supòsit també es considera cosa feta que els quatre diputats de Compromís que hi ha al grup mixt acceptarien de votar a favor de la investidura amb alguna compensació respecte del deute valencià. Però Joan Baldoví va deixar ben clar divendres que ‘de cap manera’ Compromís no donaria suport a un govern que inclogués Ciutadans. És a dir, que aquesta opció, si no hi ha cap sorpresa d’última hora, també és pràcticament impossible. Si Pedro Sánchez no pot quadrar aquests comptes, hi haurà noves eleccions espanyoles el mes de juny.

Summary: Pedro Sánchez fa comptes a la desesperada, i no li surten


El president del parlament, Roger Torrent, ha anunciat la convocatòria d’un ple extraordinari del Parlament de Catalunya demà a les 17.00 per a donar resposta a l’ordre de la Junta Electoral espanyola (JEC) d’inhabilitar com a diputat el president de la Generalitat, Quim Torra. Torra ha anunciat en una compareixença que havia reclamat a Torrent la convocatòria del parlament per a donar resposta al ‘cop d’estat’ de la JEC contra les institucions catalanes. Torrent ha dit que ha parlat també amb els presidents dels grups parlamentaris per a convocar el ple de demà, en què Torra farà una compareixença a la cambra. En principi serà una compareixença de Torra i no hi haurà votació. El ple del parlament coincidirà amb el ple d’investidura de Pedro Sánchez al congrés espanyol. Tot i que no és prevista cap votació, totes les mirades estaran posades en l’actitud del PSC. Acabo de parlar amb tots els presidents dels Grups Parlamentaris del @parlamentcat. Els he comunicat que convocaré un Ple Extraordinari de compareixença del MHP @QuimTorraiPla per demà, dissabte dia 4, a les 17.00h. — Roger Torrent 🎗 (@rogertorrent) January 3, 2020

Summary: Ple extraordinari al Parlament de Catalunya per a refermar la presidència de Torra


A pesar d’haver conegut el professor Pierre Legendre en un ambient distès uns dies abans de la nostra entrevista, no podia evitar sentir-me nerviós mentre tocava a la porta de la seua oficina en la Universitat de Mont-real (Canadà). Es tracta d’un dels científics més influents en ecologia quantitativa, conegut sobretot a partir d’un llibre seminal que establia les bases per a l’aplicació de l’estadística a la investigació en ecologia de comunitats, Écologie numérique (Masson/Presses de l’Université du Quebec, 1979), publicat junt amb el seu germà Louis Legendre. Pierre Legendre és un dels científics més citats (amb més de 75.000 citacions, segons Google Scholar) en temes de medi ambient i ecologia, i ha guanyat diversos premis, incloent-hi l’Excellence in Teaching Award i el Career Achievement Award. En el llibre titulat Cartes a un jove científic (Rosa dels Vents, 2014), Edward O. Wilson anima els joves biòlegs a interessar-se pels mètodes matemàtics, encara que no els atraguen. Està d’acord amb ell? Sí, per descomptat. La meua primera observació és que, per desgràcia, a molts joves els fan por les matemàtiques. Això probablement és perquè mai els les han ensenyades correctament. S’han ensenyat com un conjunt de regles que un ha de memoritzar i aplicar sense entendre-les, i això és lamentable perquè són justament el contrari. Crec que les matemàtiques són una llengua comuna a totes les ciències perquè descriuen el funcionament del nostre cervell. Hi ha una relació entre la nostra percepció de la naturalesa a través del nostre cervell, els processos lògics que realitzem utilitzant-lo, i la naturalesa, d’un altre costat. Per això, per descomptat, la gent jove que vulga estudiar ciències, i ciències naturals en particular, hauria d’estar molt interessada en les matemàtiques. «Els estudiants d’ecologia haurien d’entendre els processos ecològics, i ser capaços de moure’s per la naturalesa i veure coses que els turistes no veuen» Quina va ser la seua experiència ensenyant matemàtiques? Quan vaig començar a ensenyar matemàtiques en l’institut, va ser tot un repte aconseguir que s’hi interessaren els estudiants. Va ser llavors quan vaig començar a elaborar l’art de «vendre» coses que són difícils, com les matemàtiques, a audiències que tenen un interès menor. Els romans en deien captatio benevolentiae. Més tard, quan vaig arribar a la Universitat de Mont-real, la primera assignatura que vaig haver de donar als estudiants de biologia va ser un curs d’introducció a la bioestadística. Generalment, els estudiants que entren en biologia esperen no haver d’enfrontar-se a un número mai de la vida. Són bastant al·lèrgics a les matemàtiques. Així doncs, ensenyar-los bioestadística es considerava un repte, i jo vaig decidir assumir-lo. Si es dóna un discurs ex cathedra en què es diu a l’alumnat «això és així i simplement heu d’aprendre-ho i aplicar-ho», no els sembla interessant. Per tant, vaig triar l’enfocament oposat i vaig explicar-los el tipus de problemes biològics per als quals el mètode estadístic que estudiaríem en cada classe era útil. I llavors, mentre estava presentant els passos d’aquest raonament, intentava ensenyar-los com aquests ens ajudaven a solucionar qüestions ecològiques o biològiques. Es tracta d’un mètode d’ensenyança orientat a solucionar problemes que s’acompanyava, per descomptat, de treball pràctic amb un ordinador. Això era difícil de fer en 1980 perquè feia classe a un grup gran, de fins i tot 240 estudiants. Fins que arribaven a aquella assignatura, els estudiants mai havien utilitzat ni s’havien acostat a un ordinador. Usar-ne un els permetia entendre com es podien fer càlculs per a bases de dades de grans proporcions, més grans que els petits problemes que havien de resoldre en el treball que feien a casa. Això representava un progrés en comparació amb les formes anteriors d’ensenyar aquesta assignatura. Ara, els investigadors poden extraure patrons de grans conjunts de dades de comunitats biològiques utilitzant mètodes d’anàlisi molt potents. Però potser no s’adonen del significat ecològic i evolutiu que hi ha darrere d’aquells patrons. Pensa vostè que «la història natural està morint», com afirma Jennifer Frazer en el seu blog de Scientific American? Per desgràcia, tens raó. Les universitats posen especial èmfasi en les tècniques de laboratori. Hem de promoure la idea que els estudiants d’ecologia haurien d’entendre els processos ecològics, i ser capaços de moure’s per la naturalesa i veure coses que els turistes no veuen, com ara les propietats emergents de les poblacions o les comunitats naturals. Han après sobre els processos que tenen lloc en la naturalesa en cursos d’ecologia, i haurien de poder relacionar-los amb el que veuen quan observen la naturalesa i la seua flora i fauna. Ensenyar-los a reconèixer espècies i el comportament dels animals o les formes de vida vegetal, i a veure el paper que aquestes representen en els ecosistemes, no és un esforç va. És molt important que ho fem. Però si els estudiants no han experimentat mai aquestes coses en la naturalesa, per a ells hi ha una gran bretxa entre la naturalesa, que amb prou feines comprenen, i la teoria que puguen haver après de les classes i els llibres. Mai no seran bons ecòlegs si no tenen experiència de camp personal. Llig l’entrevista completa al web de Mètode Entrevista realitzada per Francesc Mesquita-Joanes, investigador de l’Institut Cavanilles de Biodiversitat i Biologia Evolutiva de la Universitat de València. Què és Mètode?

Summary: Entrevista a Pierre Legendre, ecòleg i professor de la Universitat de Mont-real


La premsa internacional s’ha fet ressò de les multitudinàries Marxes per la Llibertat. L’arribada de milers de manifestants a Barcelona en les sis columnes s’ha guanyat un espai destacat en diverses capçaleres, mentre que la premsa espanyola minimitza la vaga general o, directament, amaga les impressionants imatges de les Marxes per la Llibertat. Le Monde: ‘Les “Marxes per la Llibertat” bloquen els principals accessos a Barcelona per la vaga general’. Le Soir: ‘Vaga general a Catalunya: vols anul·lats i vies blocades’. France Info: ‘Cinc preguntes sobre les manifestacions gegants de Catalunya’. The Guardian: ‘La vaga general de Catalunya tanca Barcelona’. Reuters: ‘Milers de persones arriben a Barcelona en el cinquè dia consecutiu de protestes’. La Repubblica: ‘Catalunya, enfrontaments i disturbis: s’ajorna el Barça-Madrid, es tanca la Sagrada Família’. AFP: ‘Vaga general a Catalunya i “Marxes per la Llibertat” arriben a Barcelona’. Euronews: ‘Com apareixen les protestes a Barcelona amb les de Hong Kong?’. BBC: ‘Les protestes a Barcelona tanquen el temple de la Sagrada Família’. Daily Mail: ‘Milers de manifestants marxen per Catalunya’. The Independent: ‘Milers de catalans marxen després de l’empresonament dels líders independentistes’. L’OBS ha fet un vídeo d’una de les marxes. En canvi, bona part de la premsa espanyola amaga les marxes. Mentre que El País, Público i ElDiario.es ho destaquen, El Mundo, La Razón, l’ABC i El Español minimitzen la vaga general.

Summary: La premsa internacional destaca les Marxes per la Llibertat mentre els diaris espanyols les amaguen


Joan Llinares (Alzira, 1953) va ser el responsable de prendre el timó del Palau de la Música en el moment més convuls, el 2009, després de destapar-se l’espoliació de Fèlix Millet i la seva mà dreta, Jordi Montull. Llinares va ser l’encarregat de fer una auditoria per a calcular el forat milionari de l’entitat. Aquestes dades han estat indispensables en la fase d’instrucció i, després, en el judici oral, del qual ahir es va saber la sentència. Hem parlat telefònicament amb Llinares perquè ens expliqués quin balanç en fa, de la sentència. Es mostra satisfet, però ‘moderadament’. No pot evitar de recordar que en la fase d’instrucció es van aparcar massa coses. La responsabilitat de Mas i Pujol en el finançament il·legal de CDC, els nou milions que encara no se sap on són o sapiguer l’autoria del pagament de comissions per part de Ferrovial, són algunes d’elles. —N’esteu satisfet, de la sentència? —Les condemnes reflecteixen allò que el tribunal ha vist i hi ha donat la consideració de fets provats, en bona part pel treball que vàrem fer al Palau de la Música amb les auditories. Això no significa que tinga una satisfacció completa. Sent una satisfacció moderada, perquè s’han reconegut els fets principals. Hi ha una condemna a Fèlix Millet, una altra a Jordi Montull, una altra a la Gemma Montull –que semblava que se n’havia d’escapar– i també una sobre el finançament il·legal de CDC, que ha estat acreditat. Que la sentència no arriba tan enllà com m’hauria agradat? També és cert. Però això ja no és una qüestió del tribunal. Amb el material que li arriba de la instrucció, la sentència és impecable. —Què no es va tractar en la fase d’instrucció que no ha arribat a judici final? —Per exemple, els nou milions d’euros que no se sap on són. Si Millet no ho explica algun dia, no ho sabrem. I nou milions d’euros és una quantitat molt gran. Pràcticament una tercera part del total del frau. —I per què no es va tractar? —En principi, perquè quan nosaltres vàrem arribar al Palau, hi havia tot de xecs cobrats en les entitats bancàries que s’havia d’identificar qui els havia retirats. Però els bancs no van facilitar aquesta informació. Nosaltres vàrem sol·licitar al jutjat que ho reclamara de forma imperativa, perquè tothom està obligat a col·laborar amb la justícia, però això no va tenir cap resultat. No els ho van demanar i no hi ha hagut cap procediment sancionador a les entitats. —Déu n’hi do… —Per una altra banda, no és un cas propi del cas Palau, sinó que passa en termes generals en més processos relacionats amb la corrupció. Quan es toca la corrupció política, hi ha una figura que concentra totes les responsabilitats, que és el tresorer. Qualsevol persona que conega el funcionament de les organitzacions, no sols polítiques, sinó de tota mena, sap que la persona que porta les finances no és qui pren les decisions importants. És qui gestiona allò que decideixen òrgans superiors. —Osàcar seria una mena de cap de turc? —No és un cap de turc perquè sabia què feia i ho assumia. A més, quan li van demanar de qui rebia ordres, ell va callar i no ho va voler dir. Per tant, la condemna que té se l’ha guanyada. Però sí que és cert que en l’àmbit empresarial els responsables sobre els quals s’ha centrat la instrucció és sobre un cap de relacions institucionals i de màrqueting. I tots sabem que un cap de relacions institucionals o de màrqueting no decideix si sis milions d’euros es lliuraran a un partit polític. Per tant, se n’han deslliurat els que sempre se’n deslliuren, perquè els màxims directius d’un àmbit i d’un altre, la instrucció no els va voler fer entrar. I mira que l’acusació popular, exercida per la Federació d’Associacions de Veïns, ho va demanar reiteradament. Però aquest és el corrent criminològic que se segueix i confie que un dia es canvie. Igual que passa a França, on en el finançament il·legal de la campanya electoral de Sarkozy no s’ha processat el tresorer, sinó Sarkozy mateix. Hem de normalitzar els procediments criminològics en l’àmbit de la instrucció i perseguir els responsables veritables. —Els noms per sobre d’Osàcar de què parleu són Artur Mas i Jordi Pujol? —Si ho volem resumir, sí. En definitiva, són els responsables de la política d’un partit. Si aquest partit s’ha enriquit d’una manera il·lícita, algú hauria d’assumir aquestes responsabilitats. Mas ja va tenir la sort que no va ser citat a declarar en la fase d’instrucció, tal com s’havia demanat. El Palau ja havia renunciat a fer d’acusador, però sí que ho va intentar la Federació de Veïns de Barcelona. Però el jutge instructor no ho va acceptar. —Artur Mas va dir ahir que no s’esperava una sentència tan dura. —No perquè ell es va concentrar molt a invalidar la documentació resultant de les meues auditories al Palau de la Música. Perquè, en definitiva, en el judici, es tractava de crear el dubte sobre si el procés d’auditoria i d’aclariment de comptes desenvolupat al Palau de la Música sota la meua direcció era creïble o no. Tan aviat com es va constituir govern el 2011, ordenaren a l’advocacia de la Generalitat que retirara l’acusació contra Convergència, Osàcar i Ferrovial. Perquè fins eixe moment, l’advocacia de la Generalitat, que ens prestava l’assistència jurídica al Palau de la Música, per la part del Consorci, havia mantingut l’acusació. Però quan van arribar al govern van retirar l’advocacia de l’acusació perquè continuara el judici sense que hi hagués una consideració que és molt important en la instrucció de qualsevol peça d’un procés, que és que la víctima acusa. De manera que el Palau, des d’aquell moment, va deixar de ser víctima per a convertir-se en encobridor. —I quins efectes ha tingut en la sentència final? —Doncs s’han perdut diners. S’havia d’haver estat congruent i demostrar que el Palau s’havia utilitzat com a tapadora, que havia estat instrumentat, que havia generat molts perjudicis. Perquè per culpa de l’escàndol es va perdre molt mecenatge i aquests diners s’havien de reclamar. Al·legant que el Palau era víctima, no hi hauria hagut un benefici per a l’estat, que és el que en definitiva significa el decomís. I l’estat s’emportarà aquests sis milions d’euros que hauran de pagar Millet i Montull. S’havien de reclamar per al Palau. Però això no ho van voler. I vàrem insistir-hi molt. —El parlament va aprovar una moció, però ja no s’hi va ser a temps. —Exacte. Per mitjà d’una moció, una gran majoria del parlament va exigir al govern que l’advocacia tornés a acusar. Però quan es va demanar ja havien caducat els terminis. —Enteneu que els directius de Ferrovial, Pedro Buenaventura i Juan Elizaga, quedin alliberats sense delictes? —Per la prescripció. —Tot i que la sentència considera que havien pactat comissions amb Osácar. —És clar, en la consideració d’intermediaris dels directius de Ferrovial, des del punt de vista del delicte que els era imputat, com que tenien una condemna menor, el termini de prescripció es redueix. La prescripció es redueix segons el delicte. —És curiós que matem el missatger però no el corruptor. —Sí, exacte. Qui, en definitiva suborna, s’ha quedat sense càstig. Els veritables directius que prenen la decisió no han estat mai incorporats a la instrucció. Aquells que han fet de mur de contenció s’han beneficiat de la prescripció. Els fets han estat provats, però com que tenim uns terminis tan curts per a prescriure en determinades conductes, doncs aquests senyors ja són lliures. —Dèieu en entrevistes prèvies al judici que una de les coses més importants és el rescabalament. Amb la sentència, el Palau veu compensat el dany que li ha estat causat? —Hi ha una primera quantitat que sí que es va rescabalar quan hi era jo. Eren uns 6,6 milions d’euros. Els vàrem recuperar pràcticament quan eren a punt de ser cobrats, com és el cas dels locals de davant el Palau, que eren més de tres milions. Això per a mi ja va ser un rescabalament important. Ara, amb les condemnes i mirant les xifres, com que entre tots dos han de pagar una indemnització de 23,7 milions al Palau, sumats als 6,6 milions d’euros del decomís de CDC, això sumaria trenta milions d’euros, que és el total de les responsabilitats patrimonials. —Però si el rescabalament ha estat total, ho veurem d’aquí a un temps, oi? —Sí. Ara cal observar com s’executa la sentència, quins diners es posen per a indemnitzar el Palau. Hi ha immobles hipotecats, tant per part de Millet com de Montull i de Gemma Montull, o CDC, que té quinze seus embargades preventivament. L’execució de la sentència és molt complicada i no deixarà de tenir molts qüestionaments. —La sentència ha arribat nou anys després. És normal que hagi tardat tant? —Bé, els casos de corrupció tarden bastant. Aquesta és la realitat que tenim. El cas de Carlos Fabra, que va ser molt famós, trigaren deu anys a dictar sentència. En aquest cas han estat nou anys i Gürtel ja n’acumula molts. En l’àmbit de la corrupció hi ha molts interessos i la lentitud és induïda per aquests interessos. —Entre la població, ja s’havia instal·lat una sensació que els culpables no pagarien mai pels seus fets. —Sí. Aquest és un dels factors positius de la sentència. Ara, amb l’execució de la sentència veurem com queda tot el que s’ha fet i quan siga definitiva, qui entra a la presó i qui no. De totes maneres pense que les coses van canviant, potser més lentament que no voldríem, però van canviant. Aquí al País Valencià tenim un conseller condemnat a sis anys i mig de presó que els compleix. I també van ser uns quants anys d’instrucció. Hi ha gent a la presó que compleix condemnes. Sí que és molt lent, se n’escapen molts, les responsabilitats no s’amplien a tots aquells que prenen decisions importants, però jo crec que anem avançant. Lentament, però anem avançant. I crec que a Catalunya hi ha claríssimament una consciència què això no pot ser. Que no es poden suportar aquestes conductes, ni que fos el senyor que tingués més medalles de tota la ciutat de Barcelona. —Avui ha començat el judici de la trama valenciana de Gürtel. —Els patrons que hem vist en el cas Gürtel i en el cas Palau són idèntics. Utilitzen les factures falses per a serveis que no es presten, utilitzen empreses pantalla que no tenen cap més funció que encobrir les conductes corruptes… Hi ha moltíssimes similituds. —Camps declararà com a testimoni, i no com acusat. —Camps se n’ha escapat. —Trames com la Gürtel són les que van fer néixer l’Agència Valenciana Antifrau? —Sí. L’agència neix evidentment per l’escàndol permanent que implicava la corrupció, no solament al País Valencià sinó arreu. Però també naix perquè hi ha un mandat d’abast internacional. El Parlament de Catalunya ho va fer el 2008, quan aprovà la llei de creació de l’Oficina Antifrau, ho han fet les Corts el 2016 i ho ha fet el parlament de les Illes, on avui pren possessió el primer director de l’Agència de Prevenció i Lluita contra el Frau i la Corrupció. En definitiva, la corrupció s’ha mogut en un desenvolupament de tècniques sempre per davant de l’administració. Ells són al segle XXI quant a estratègies i formes d’apropiar-se recursos públics i els sistemes de control nostres encara eren a principis del segle XX. Aquesta diferència és la que ha permès que s’arribara als graus i nivells de corrupció que tenim. Es tracta d’anar posant el fre i anar reduint la corrupció als nivells més simbòlics, com els països als quals ens volem parèixer. No és que en aquests països la gent siga més corrupta, sinó que les oficines antifrau que hi ha des de fa desenes d’anys tenen controls i institucions similars. La UE mateix va crear el 1999 la seua oficina antifrau, l’OLAF. —Però no es tracta únicament de tenir oficines antifrau, sinó que l’administració assimili els mecanismes per a prevenir les actituds corruptes. —Sí. Sempre em demanen per què hi ha hagut tanta corrupció en els sistemes que teníem i què ha fallat. Però no s’hi vol entrar. Un debat seriós i reposat sobre per què hi ha hagut tanta corrupció no l’hem tingut. Únicament el Parlament de Catalunya va crear la comissió d’investigació sobre el cas Pujol i el frau fiscal, presidida per David Fernàndez, que va obtenir unes conclusions brutals des del punt de vista dels models que les administracions públiques haurien de seguir. Una veritable catarsi, però que s’ha quedat reduïda a l’àmbit del parlament. No ha tingut més conseqüències. S’hauria de crear un mapa de riscs en l’àmbit dels procediments de les administracions públiques que manegen recursos. I, a partir d’ací, determinar els punts febles i els que necessiten reforç de control i més atenció perquè el risc de la corrupció no és res més que una persona que té poder i senzillament, per les raons que siguen, se n’aprofita. I no som lliures que això no passe en qualsevol moment. Sobretot si hi ha institucions que no ho controlen.

Summary: Joan Llinares: ‘De les condemnes del cas Palau, se n’han deslliurat els qui sempre se’n deslliuren’


L’Assemblea Nacional Catalana, Junts per Catalunya, Òmnium Cultural i les ADIC han preparat per aquesta tarda una concentració a la plaça de Sant Jaume de Barcelona per ‘acompanyar’ Joaquim Forn al ple de constitucó de l’Ajuntament de Barcelona. La concentració també compta amb el suport d’organitzacions com ara Bombers per la República o l’Associació Catalana pels Drets Civils (ACDC). ‘Reivindicarem la seva llibertat i tornarem a deixar clar que aquest judici ha estat una farsa’, expliquen a la convocatòria. La concentració serà a les 16.00, una hora abans que comenci el ple constitutiu on, a més, s’escollirà el batlle de Barcelona. ⚠ DISSABTE #15juny | Totes donant suport a @quimforn 📌 Pl. Sant Jaume🕓 16.00 h Durant la de presa de possessió serem al carrer ✊🏼@adicsenxarxa@ANC_Bombers@MossosXdemos@ANC_Mossos@Guilleriesmoss1@SanitarisxRep@Seg_Cat@guardiesurbans@ACDretsCivils#AcompanyemForn pic.twitter.com/wGARgrML2r — ADIC INTERIOR (@adic_int) June 14, 2019 ⬛⬜📢 Dissabte, @quimforn serà a l'Ajuntament de Barcelona per prendre possessió del càrrec de regidor. Nosaltres hi serem per acompanyar-lo! Per la llibertat i els drets polítics! 👉 Omplim Sant Jaume!📌 Dissabte 15-J | 16 h#AutodeterminacióÉsUnDret! pic.twitter.com/1Tqjqy5am7 — Assemblea Nacional 🧭 (@assemblea) June 13, 2019 Els Mossos d’Esquadra custodiaran el conseller Joaquim Forn dins de l’Ajuntament de Barcelona. Ho van fer també ahir, on va fer els primers tràmits per a ser regidor, com ara formalitzar la declaració de béns i activitats, i ho faran avui, quan es farà el ple de constitució. Fonts d’Interior han avisat que el no compliment de les ordres podria ser perjudicial per al pres polític. La interlocutòria del Suprem remarca que l’autorització se circumscriu ‘de forma exclusiva’ a la presentació dels documents davant del registre i a l’assistència al ple. Joaquim Forn va arribar dijous a la presó de Brians 2, a Sant Esteve Sesrovires (Baix Llobregat). La Guàrdia Civil el va traslladar des de la presó de Soto del Real (Madrid) en un cotxe del cos, escortat per un segon vehicle de la Guàrdia Civil. Fonts del Ministeri de l’Interior espanyol van detallar a l’ACN que el trajecte va començar a primera hora del matí i el viatge va ser amb una ‘conducció especial i directa’ fins a Brians 2, centre de trànsit entre els Serveis Penitenciaris de la Generalitat i Institucions Penitenciàries del govern espanyol. Segons el permís del Suprem, Forn haurà de tornar a Soto del Real diumenge, acabat el ple municipal. Els Serveis Penitenciaris de la Generalitat, al·legant que el judici contra el procés és vist per a sentència, van demanar al tribunal si el cap de llista de JxCat es podia quedar als Lledoners, però el Suprem ho va refusar. En declaracions a ‘El matí de Catalunya Ràdio’, la consellera de Justícia, Ester Capella, va assegurar que és desitjable que tots els presos polítics siguin absolts i alliberats. Tanmateix, ‘si no és així –ha dit–, on han d’estar és a prop de casa’.

Summary: Una concentració de suport ‘acompanyarà’ Forn al ple de constitució de l’Ajuntament de Barcelona


La presidenta del Parlament, Carme Forcadell, ha considerat que cal ‘plantar-se com a país’ davant l’acció judicial i política de l’estat espanyol per ‘censurar’ el debat al parlament. Després que el Tribunal Constitucional espanyol advertís Forcadell d’eventuals conseqüències si desobeïa la prohibició de debatre al Parlament les conclusions de la comissió del procés constituent, la presidenta ha fet una defensa aferrissada del ‘dret’ dels diputats i de la cambra a parlar i debatre de tot. ‘Volen coartar la llibertat d’expressió dels diputats’, ha deplorat durant la conferència ‘El Parlament com a focus mediàtic’ que ha pronunciat en el marc del Fòrum de la Comunicació del Consell de l’Audiovisual de Catalunya. ‘Cal garantir la llibertat d’expressió dia rere dia, sense censures ni autocensures al parlament, als mitjans i arreu’, ha defensat Forcadell. La presidenta ha afirmat que la cambra s’ha convertit en el ‘centre mediàtic de la política catalana’ i ha destacat la tasca ‘imprescindible’ que porten a terme els mitjans de comunicació. En aquest sentit, ha destacat que ‘la democràcia necessita una informació plural i lliure’. ‘Si en una societat democràtica no podem permetre la censura a la premsa, tampoc podem permetre que la pateixin els representants polítics de la ciutadania’, ha assenyalat la presidenta, que ha lamentat que des de ‘certes institucions de l’estat’ es vulgui ‘coartar’ la llibertat d’expressió i el dret d’iniciativa dels diputats i que, a més, ha dit, es pretengui que ‘la mesa faci una tutela prèvia en funció del contingut de les iniciatives, quan aquesta no és la seva funció’. ‘Què pretenen? Portar-nos a l’autocensura? Volen que els representants polítics de la ciutadania tinguem por a parlar de segons quins temes?‘, s’ha preguntat Forcadell. ‘Això és el que alguns voldrien que succeís al Parlament, que es deixés de debatre sobre allò que els molesta’, ha assegurat. ‘I aquí, com a país, ens hem de plantar’, ha reiterat Forcadell, que ha afegit que ‘no es pot coartar la llibertat de debat al parlament, com no es pot coartar la dels mitjans’. La tasca comunicativa del parlament Durant la seva intervenció, Forcadell ha destacat la tasca que fa el parlament per a transmetre la seva activitat a la ciutadania i als mitjans de comunicació. Una de les eines de transmissió d’aquesta informació és el Canal Parlament, pioner a l’estat espanyol, que el darrer any ha registrat més de 3,7 milions de visualitzacions. La presència a les xarxes socials també s’ha consolidat amb grans xifres, com el compte de Twitter de la institució, que amb més de 135.000 seguidors és el més seguit entre les cambres legislatives de l’estat espanyol i entre els de les europees subestatals.

Summary: Forcadell crida a ‘plantar-se’ davant la ‘censura’ de l’estat espanyol al parlament