El diputat d’ERC al congrés espanyol Gabriel Rufián és una de les veus que aquests dies han insistit més en un possible pla B per a la investidura, que implicaria fer president Oriol Junqueras. Amb tot, ahir va transcendir un acord entre Junts per Catalunya i ERC –o Carles Puigdemont i Marta Rovira– en què es desencallaria la formació de la mesa del parlament i la investidura del president legítim. Volem parlar amb ell d’aquest acord, però també dels camins que ha de recórrer d’ara endavant el moviment republicà per assegurar aquesta República que ‘es va decidir l’1 d’octubre, es va proclamar el 27 d’octubre i es va defensar el 21 de desembre’, en paraules de Rufián. Com es podrà articular la legislatura que ara comença i amb quins objectius concrets? Què passa dins d’ERC amb els casos de Mundó i Forcadell? I què hi fan, encara, a Madrid uns diputats catalans si ja som República? Quines conseqüències ha tingut per a la seva seguretat haver plantat cara als personatges que van desfilar per la comissió d’investigació de l’operació Catalunya? De quina manera l’han volgut atemorir? Li demanem tot això i més coses, que Rufián respon sense secrets ni timidesa. —Hi ha acord entre ERC i Junts per Catalunya per formar govern. Què en sabeu? —He pogut parlar amb gent que va anar a la reunió de Brussel·les i que fa dies que prepara l’acord amb Junts per Catalunya i la CUP. En definitiva, s’ha acordat de desblocar una situació que era molt complicada pel poc temps de què disposem. Sobretot, l’acord pretén desencallar la constitució de la mesa del parlament. No tinc cap dubte que les tres forces polítiques independentistes trobaran les solucions i els acords que calguin per avançar des d’espais ideològics diferents. Això ja ha passat. La història recent ens diu que s’han posat d’acord sempre que ha calgut. I en situacions pitjors que l’actual, encara que sembli mentida, quan semblava més impossible. —Per tant, Puigdemont serà investit president després de tants dubtes… —Sé que hi ha hagut una certa polèmica sobre això. Però totes tres candidatures hem tingut clar sempre que l’objectiu era restituir el govern legítim i la situació prèvia al 155. Sí que és cert que alguns hem dit, per pur sentit comú, que si el president no podia ser president per la repressió de l’estat, el vice-president hauria de ser el president. Insisteixo, però, que el president ha de ser Carles Puigdemont. Sobre això, no hi ha cap mena de problema. De fet, hi ha una frase de Joan Tardà de fa uns dies que resumeix molt bé la nostra actitud: ‘Per Esquerra Republicana no serà.’ Que ningú no pateixi, perquè ERC no serà el problema de res. No ho ha estat mai. Tan sols volem trobar la solució adient. —La repressió que podria impedir la presidència de Puigdemont és tant o més efectiva en el cas de Junqueras, que és a la presó. —Vaig dir fa uns dies –i ho vaig dir amb tot el respecte del món– que no es pot tenir un president per Skype. Però alhora deia que sí que es pot tenir un president legítim amb el ressò internacional que té Puigdemont a Brussel·les, combinat amb una altra realitat més tècnica i pràctica d’un govern que governi a Catalunya i que pugui anar al parlament. Ara, hi insisteixo: per ERC no quedarà. I el fet important és que el president i els consellers puguin tornar i governar. —Us preocupa com es governarà més enllà de la investidura? És més aviat aquesta la dificultat? —Exacte. Nosaltres hem d’estar a l’altura de la gent que va votar. Hem de recordar què va passar l’1 d’octubre i com va resistir la gent als col·legis. Hem d’estar a l’altura de tota aquesta gent. I això significa pensar com ho farem el dia de la investidura, però, sobretot, què passarà després i com ho volem fer. Tenim davant una maquinària política, judicial i mediàtica brutal que no pararà mai. És així com guanyen les eleccions espanyoles. És dramàtic, però és així. I hem de pensar com ho farem. —ERC confiava guanyar les eleccions. Els sondatges ho deien. Què va passar? —Recordo la primera campanya de les eleccions espanyoles en què vaig participar que ja em demanaven què passaria quan ERC guanyés unes eleccions a Catalunya. Les enquestes també apuntaven aleshores aquesta possibilitat. I la resposta sempre va ser la mateixa. No comentem les enquestes. El fet important és que la majoria independentista del parlament s’hagi mantingut. Era decisiu que fos així. Som 70 diputats davant de 57. Per molt que diguin a Madrid i a moltes tertúlies que Ciutadans ha guanyat les eleccions, la majoria independentista continua ferma i inalterable al parlament. El poble de Catalunya, en el pitjor escenari possible, continua volent que Catalunya esdevingui una república independent. Què ha passat? Doncs que les forces polítiques independentistes van guanyar i Esquerra Republicana està molt satisfeta dels resultats del 21-D. No he estat a cap reunió del partit on s’hagi expressat insatisfacció pel resultat electoral. Estem molt contents perquè el poble de Catalunya ha estat molt i molt valent. —Així no hi va haver cap error en la campanya que espatllés les previsions que havia fet el partit? Junts per Catalunya tenia unes perspectives molt magres i va acabar superant ERC. —Nosaltres no competim amb forces independentistes. Nosaltres volem derrotar la maquinària repressiva de l’estat. Seria una falta de respecte als partits i a ERC que jo digués que el resultat del 21-D no va ser ideal. No parlo per parlar. A mi, l’únic resultat que em sap greu és el de la CUP. Jo crec que necessitem un grup parlamentari fort de la CUP. De fet, vaig proposar fa uns dies que ERC cedís un diputat o dos perquè la CUP tingués grup parlamentari. —Però el combat electoral ha deixat ferides després d’haver passat dos anys plegats? —El fet cert és que des del grup parlamentari de Madrid ho veiem amb més naturalitat. Potser perquè hem fet dues campanyes electorals molt seguides anant separats. I hi ha una unitat d’acció molt clara al congrés, fins i tot amb ocasions que tenim vot diferenciat perquè l’espai ideològic i polític és diferent. A Madrid, allò que fa por és veure tres forces independentistes d’espais ideològics molt diferents defensant plegades la independència de Catalunya. Per mi, el com és anecdòtic. La cosa és important és que Puigdemont i Junqueras siguin rehabilitats. I això es podia fer de manera conjunta o separada. Tothom sap que jo he estat sempre contrari a la llista única. Abans i ara. Que tres partits tan diferents es posin d’acord i actuïn conjuntament per un objectiu comú és extraordinari. —S’hi pot comptar de cap manera, amb els vuit diputats de Catalunya en Comú? —És un grup que tampoc no és homogeni. Hi ha persones com en Nuet, que ha demostrat un compromís democràtic molt fort, i persones contràries al procés polític que fa Catalunya. Però ens hem de fixar cada vegada menys en allò que pensin, diguin o facin Colau, Domènech, Rabell o Coscubiela, per fixar-nos més en allò que pensa el seu votant. I els hem d’interpel·lar. El resultat d’Esquerra Republicana parla del futur d’aquest espai polític. El fet que ERC hagi suplantat els comuns a moltes ciutats que semblaven inassequibles fa un any o dos, és una de les millors notícies que tenim. Que ERC sigui segona força o tercera a Santa Coloma, a l’Hospitalet, a Sabadell… em sembla extraordinari. Que a Badia del Vallès Esquerra sigui una força política potent és extraordinari. I això s’ha fet interpel·lant el votant dels comuns, que és republicà i d’esquerres, i no fixant-se constantment en allò que pugui dir algú que té un projecte personal de ser ministre en un govern del PSOE. Que en definitiva vol això… segons qui de la cúpula dels comuns. —No voleu dir el nom de qui vol ser ministre… —Colau, Domènech… és el seu projecte. Que és espanyol, i no hi tinc cap problema. Però ells consideren que es pot canviar Espanya amb el PSOE i nosaltres considerem que és molt complicat. El canvi polític a Catalunya i la República Catalana són l’única amenaça real i factible al règim del 78. No pas pactar amb el PSOE. —La repressió, el combat electoral, la presó, l’exili… Tot plegat ha alterat la vida interna d’Esquerra? Assistim aquests dies a la renúncia de Mundó, als dubtes de Forcadell… Què passa? Hi ha problemes a Esquerra? —Seria injust focalitzar aquesta reflexió en un sol partit. Perquè la repressió es reparteix principalment entre Junts per Catalunya i Esquerra Republicana. Fa una estona em demanaven en una ràdio espanyola per què ho havia deixat Carles Mundó. I jo els deia que per motius personals. Ell mateix ho ha dit. Em replicaven: ‘Això què vol dir? Que la seva filla s’ha canviat d’universitat i de ciutat?’ I jo he hagut de recordar que parlem d’algú que ha passat trenta dies i escaig a Estremera. Que no ha pogut veure la seva família. I que el dia de l’aniversari de la seva filla no va poder estar amb ella. Si expliquéssim a un extraterrestre que aquesta persona ho deixa per motius personals, ho entendria perfectament. Però hi ha gent que ha fet coses extraordinàries, com Mundó, Forcadell i els consellers del PDECat que són a Brussel·les, per exemple, que tenen l’espasa de Dàmocles damunt el cap. —Us referiu a l’amenaça judicial? —Tenen amenaça de penes absolutament indecents, tenien un fiscal reprovat pel congrés que els acusava i tenien una jutgessa amiga personal de ministres que decidia el seu futur immediat… Jo crec que és molt humà i molt lògic que aquesta gent prengui les decisions personals que vulgui prendre. Jo no vull entrar a valorar aquestes decisions. Per respecte a aquestes persones. Puc reconèixer la feina extraordinària que han fet. I també puc desitjar molta sort a la gent nova que entra. És un motiu d’orgull pensar que, quan algú se’n va, n’hi ha tres-cents o cinc-cents que volen ser-hi i que també ho poden fer molt bé. —La República està proclamada? —I tant! La República es va decidir l’1 d’octubre, es va proclamar el 27 d’octubre i es va defensar el 21 de desembre. —Però no som independents… —Aquesta mena d’autoflagel·lació que portem a l’ADN els catalans és una mica injusta amb nosaltres mateixos. Tenim la maquinària política, mediàtica i judicial més gran i més bruta de la història al davant. És normal que no aconseguim fer amb facilitat allò que ens proposem. Però em sembla que era Vicent Partal qui recordava que no hi ha cap país dels que s’han independitzat aquests últims anys que ho hagi fet de manera immediata. Sempre hi ha un procés de transició d’uns quants mesos. Sí que és cert que poques vegades s’ha vist un procés de repressió com el que hem viscut nosaltres. Però quan la Marta Rovira diu en la campanya electoral que l’objectiu és fer República vol dir que volem aplicar les quaranta-quatre lleis impugnades pel Tribunal Constitucional. Això és fer independència i fer República. I això és el que em consta que farà el govern de Catalunya. —I la repressió no s’aturarà… —També em consta que no s’aturarà. Alguns de nosaltres farem la visita corresponent al Tribunal Suprem. Joan Tardà i jo som en la causa de Trapero, Cuixart i Sànchez i, com molta altra gent, farem un viatge a Madrid… espero que d’anada i tornada. —Es va menystenir, aquesta maquinària brutal que esmentàveu? —Calia proclamar la independència al parlament perquè calia estar a l’altura de la gent que havia defensat les urnes contra l’amenaça de la violència de l’estat l’1 d’octubre. El parlament ho havia de respectar i actuar en conseqüència. Jo tinc la sort o la desgràcia de treballar a Madrid, al congrés, i puc veure amb els meus ulls què és l’estat i com funciona. Vaig ser a la comissió d’investigació de l’operació Catalunya. I allà vaig poder veure i viure la impunitat més absoluta. Hi havia reunions de la comissió que es feien a porta tancada per un acord de PP, PSOE i Ciutadans. Quan acabàvem la reunió, pensava sempre que els periodistes em preguntarien sobre el contingut de la reunió. I ningú no em preguntava res. O em preguntaven pel color d’una corbata o per l’anècdota del dia. Cal recordar ‘la màquina del fang’, que explicava Umberto Eco. És la que és. Rajoy, Sánchez i Rivera no podrien fer el que fan si no tinguessin la màquina mediàtica al seu servei. —Aleshores, es va actuar amb ingenuïtat? —Hi ha hagut un grau d’innocència massa gran. Això sí. Potser vam menystenir la brutalitat de l’estat perquè pensàvem que teníem gent civilitzada al davant. —Què passarà en la nova legislatura? Quin camí caldrà seguir ara? —Evidentment, no es pot anar a gestionar una autonomia intervinguda. No s’ha de pidolar absolutament res. Cal respectar la gent valenta del carrer. Albano-Dante Fachin ho va explicar millor que jo: l’1 d’octubre va canviar l’eix de la política catalana; ja no parlem de ser independentista o no, sinó de ser demòcrata o no. I això ha aglutinat més gent, com s’ha pogut comprovar el 21 de desembre. Cal continuar per aquest camí i fer un procés constituent amb totes les sensibilitats polítiques d’aquest país. I cuidar-nos i estimar-nos una mica més. Més encara. Això que tenim davant és molt bèstia. —Parleu d’innocència… —Pensàvem que amb les urnes i les victòries democràtiques es podria avançar. I que l’estat espanyol acabaria seient a la taula amb nosaltres. I l’estat espanyol va atonyinar la gent que votava. Aleshores vam pensar que Europa respondria. I tampoc no va respondre. Una opció ara és no fer res. Claudicar. O demanar perdó. O fer això que volen davant un Torquemada en un judici inquisitorial i dir que ja no pensem allò que pensem i que renunciem a aconseguir-ho. I això seria una falta de respecte als dos milions de persones que van votar l’1 d’octubre. Cal continuar i cal tenir en compte els sacrificis personals que es faran. Molts de nosaltres som molt conscients que encara no som a la presó perquè no hem signat res. Però som conscients que aquella frase famosa de ‘això no ho poden fer’ ha desaparegut. L’estat espanyol ho pot fer tot i ho farà si li convé. I, a la vegada, cal recordar que el poble de Catalunya ja és un poble amb un estat independent. I es va demostrar enviant el partit majoritari de l’estat espanyol al grup mixt. —Com heu dit, les urnes no els aturen i no formen part del seu llenguatge de poder. Tampoc ara la victòria electoral no aturarà la seva repressió si es fa cap pas del procés constituent. Quin és el desllorigador? —El president Puigdemont proposava fa pocs dies de formar una taula de negociació amb l’estat espanyol amb el suport d’entitats supranacionals. Em sembla que és difícil que l’estat espanyol s’hi avingui. No dic que sigui impossible. Però estic convençut que el govern i el parlament seran més forts que mai. I aquell qui pensi que això s’aturarà amb sentències, amenaces o querelles a l’Audiència espanyola s’equivoca de mig a mig. Una de les millors notícies d’aquest procés és la capacitat dels canvis de lideratges. A cada canvi que s’ha fet, la determinació ha estat més forta. Tenir un president de la Generalitat absolutament determinat a guanyar la independència, un vice-president a la presó sense claudicar i una majoria parlamentària decidida, tot això ens porta a continuar avançant sigui com sigui. —Si ja tenim República i estat independent, què hi fan els diputats catalans al congrés espanyol? —És una pregunta que m’havien fet molt i que ara feia temps que ningú no em feia… Jo estic molt i molt orgullós de la feina feta a Madrid pel grup d’Esquerra Republicana i també del PDECat. Hi ha hagut grans intervencions de Carles Campuzano, de Míriam Nogueras… Crec que principalment allò que fem a Madrid és no regalar el relat de què passa a Catalunya a segons qui perquè s’ha demostrat que fer-ho seria dramàtic. Però també ocupem un espai mediàtic que és molt important. Ens agradi més o menys. La política no es fa tan sols als parlaments o a les comissions, sinó que es fa també als platós de televisió, a les tertúlies radiofòniques o amb entrevistes als mitjans de comunicació. I ja sé que aniré a segons quins llocs i intentaran trinxar-me. Però s’ha de fer. Si no hi anem nosaltres, hi posaran sempre l’Albiol, el Rivera o qui sigui amb intencions molt poc honestes. I aquest espai s’ha d’ocupar a Madrid, a Brussel·les o allà on es pugui. —Heu visitat Junqueras a la presó? —Hi he anat, però no m’han deixat passar encara. S’ha de demanar un permís. Sóc la persona a qui fan esperar més per donar el permís de visita. La presó no me’l dóna. —No us volen veure. —Potser algú m’hi vol veure, però a dins. L’actitud d’algunes autoritats penitenciàries no sembla tan neutral com caldria esperar. —Quin missatge fa arribar Junqueras a la gent més propera? —Determinació, coratge, vista llarga i molta molta generositat. Una de les coses que més impacten de l’Oriol i de la gent que ja n’ha sortit és la determinació i l’absència de rancúnia. Tenim més ràbia nosaltres, els qui som a fora, que els qui són o han estat tancats a la presó. És dramàtic veure com són a la presó mentre els seus fills obren els regals de la nit de Reis. Això que ens han fet no ho hem d’oblidar mai. Ni el silenci d’alguns. —Abans heu esmentat la comissió d’investigació de l’operació Catalunya. Us sentiu segur després d’haver-vos encarat als comissaris i alts responsables d’Interior? —Seria irresponsable per part meva dir que em sento perseguit. O dir allò de ‘ja sabem què passa a Madrid’, com fan alguns partits i polítics amb Catalunya. No ho faré mai. No és important com em pugui sentir jo a Madrid. Puc dir que la immensa majoria de dies estic encantat a Madrid. La majoria de dies no tinc cap queixa. —Han tingut conseqüències aquelles intervencions? —Tenen conseqüències. Això es nota. Han anat al poble del meu pare a preguntar per mi a gent que no conec de res. Han anat a antigues feines meves a fer preguntes. Han mirat a veure si trobaven res per empastifar-me. Però quan entres a la caverna aquella, ja saps que, si dius ‘gàngster’ a un gàngster en una comissió d’investigació, tindrà conseqüències. I l’endemà voldran tenir alguna informació per a publicar que em pugui espantar. Notes gent que et segueix. O que et fa fotografies estranyes. O gent amb qui topo tres vegades o quatre el mateix dia. O algú que prova de fotografiar el meu fill. Passen moltes coses. Però en sóc conscient. Ningú no pot pretendre plantar cara a un status quo poderós sense que tingui conseqüències. —Heu de vigilar i prendre mesures de seguretat? —No especialment. —No us veig passejant sol per Madrid. —Doncs ho faig sovint. Si la pregunta és si tinc seguretat, he de dir que no en tinc. Fins fa poc anava amb transport públic. I si ara no hi puc anar, és per raons de temps, per poder arribar a tot arreu. Insisteixo que seria irresponsable dir que em sento insegur pels carrers de Madrid. Quan sento Arrimadas o Rivera dient allò que diuen… —No parlem d’això. No és la gent del carrer el risc. És un aparell d’estat i unes clavegueres amb qui us vau encarar públicament. —En aquest sentit, jo segur que tinc el telèfon punxat, em fan seguiments, i tinc una lupa al damunt. A les xarxes socials tinc amenaces de mort cada dia. De tant en tant ho publico. No per res, sinó per veure si tanquen el compte que m’amenaça. Però ja sé que no passarà res i que s’arxivaran totes les denúncies que presenti. És molt difícil guanyar amb una mà lligada a l’esquena. Aquesta situació em porta a vigilar més què dic i com ho dic. Cal ser cada vegada més precís. He d’avaluar les conseqüències de tot allò que faig. Ja sé que si porto unes manilles al congrés, la premsa d’allà no explicarà que les porto perquè han emmanillat els meus companys polítics. Dirà que les he comprades en un sex-shop, que sóc boig… —Que teniu una amant… —És clar. S’inventaran allò que calgui per no haver de parlar de la realitat que denunciem.

Summary: Gabriel Rufián: ‘Han anat al poble del meu pare a preguntar per mi a gent que no conec de res’


D’ençà que la fiscalia va presentar la denúncia contra els dirigents independentistes, un seguit de constitucionalistes, penalistes i ex-magistrats catalans i espanyols han aparegut reiteradament als mitjans per mirar d’aclarir la qüestió judicial, tan enrevessada. Cadascun amb la seva ideologia i la seva visió particular d’un procés que té molts vèrtexs. Un d’aquests experts és el polític i catedràtic de dret constitucional Diego López Garrido. Ara és president executiu del think tank Fundació Alternativas. Es va jubilar de professor l’any passat, tot i que ha recuperat la plaça de lletrat del senat espanyol que havia abandonat fa dues dècades, abans de dedicar-se a la política. Va passar per Esquerra Unida i va apuntar-se més tard al PSOE, on durant anys ha estat diputat al congrés espanyol i portaveu del grup parlamentari en l’època de Zapatero. Si els mitjans han recorregut a la seva opinió és perquè va ser un dels principals autors de la definició del delicte de rebel·lió, quan es va redactar el 1995. El mateix dia que José Manuel Maza va presentar la denúncia, ell ja va dir que no veia aquest delicte enlloc. I ho continua sostenint. Parlem amb ell a les portes del senat, després d’haver-se acabat la tercera setmana del judici. També té dubtes sobre el delicte de sedició. Sigui com sigui, assegura que els dirigents independentistes tindran un judici just i que la sentència es fonamentarà en fets provats. —Com i quan participeu en la redacció del delicte de rebel·lió? —S’havia de fer un nou codi penal i jo era el ponent d’Esquerra Unida. En la redacció del nou codi hi vaig participar molt activament fins al punt que s’hi va posar el sobrenom de Belloch – López Garrido. Gairebé el vàrem fer entre tots dos, braç a braç. Això era el 1995 i el govern socialista volia fer un nou codi penal perquè el que hi havia era antiquíssim, igual que el del franquisme. Havia de ser el codi penal de la democràcia. El govern va enviar-ne el projecte de llei al parlament, i el vam discutir. Quan va arribar-hi la rebel·lió, crec recordar que el text del govern deia alguna cosa així com: ‘Són reus del delicte de rebel·lió aquells que, mitjançant un alçament públic, cometin alguns dels següents actes…’ Un d’aquests actes era impedir que les corts es reunissin, fer fora el rei… És a dir, barbaritats. I un altre, declarar la independència d’una part del territori nacional. —I com hi introduïu l’element de la violència i per què? —En aquell moment hi ha una certa discrepància sobre el text. A Emilio Olabarria, el diputat que representava el PNB, un legislador veterà, el text li semblava insuficient. Em va dir que la redacció no li agradava perquè, d’acord amb allò que hi havia escrit i tenint en compte que hi havia partits nacionalistes que pretenien lícitament la independència d’una part del territori d’Espanya, podria deixar entendre que aquestes formacions eren fora de la llei. Per tant, entenem que una declaració d’independència d’una part del territori espanyol no pot ser un delicte. Pot ser inconstitucional, però no pot ser dins el codi penal. I va ser sobre la marxa, en les esmenes transaccionals, que són in voce, que vaig presentar una esmena a la mesa perquè s’hi inclogués l’adjectiu ‘violenta’. —Què van dir els altres partits? —La transaccional va ser molt ben acceptada pels grups. Curiosament, inclòs el PP. El que s’ho havia de pensar era el PSOE, perquè era al govern. A tothom li semblava lògic. Per què? Doncs perquè quan dius ‘alçament’, sembla que ja hi vagi implícit el factor violent, però s’havia de deixar clar. De manera que si jo declaro independent, per exemple, el barri de Chamberí, això no pugui ser un delicte pel qual et puguin imposar vint-i-cinc anys a la presó. Hi ha d’haver un element que faci possible o creïble, de veritat, la independència, i això tan sols es pot fer amb violència. Quan el PSOE s’ho va haver pensat, el text va passar pel senat i va tornar al congrés. Allà el PP va canviar d’opinió perquè Trillo volia que una declaració d’independència fos delicte encara que no hi hagués violència. Però en la votació conjunta del text tots els partits hi van votar a favor tret del PP, que es va abstenir. Tampoc no hi va voler votar en contra. —Pregunta obligada. Sosteniu que no hi ha hagut rebel·lió? —Jo crec que a Catalunya no hi ha hagut rebel·lió. Anem a pams. El delicte de rebel·lió requereix dues coses: una, que declaris la independència; i dos, que ho facis de manera violenta. I llegeixes els articles que vénen després i es parla d’una violència insurreccional, multitudinària, perillosa i que posa en perill de debò la integritat territorial. No és cap broma, per això són vint-i-cinc anys. Llavors, declaració d’independència? No sé si n’hi va haver. És una cosa molt confosa i només cal veure què diuen els protagonistes. I en segon lloc: és evident que no hi va haver violència a Catalunya. No vàrem veure una insurrecció, ni l’ocupació de ports, aeroports, infrastructures, oficines governamentals… Una rebel·lió és el que va fer Tejero, amb una coordinació, una estratègia, uns plans. A Catalunya no ho hem pas vist, això. —Testimonis com el de Soraya Sáenz de Santamaría, que parla de ‘muralles humanes’ o ‘naturalesa violenta’, tenien pes a l’hora d’acreditar la rebel·lió? —Però és que s’ha de demostrar. Com passa en tots els judicis penals, la cosa comença de zero. Els set jutges que formen el tribunal han de veure les proves. Has de demostrar-ho davant el tribunal. Hi ha d’haver proves que es van reunir, que van conspirar, que hi havia un pla, què va fer cada un d’ells… Hi ha d’haver proves, fets, facts, com diuen els britànics. Jo de moment hi veig molta política, però poc drets, pocs fets. —Que el govern espanyol, com ha declarat l’ex-vice-presidenta, descartés l’estat d’excepció, quin valor té? —Reforça absolutament que no hi va haver rebel·lió. És que l’estat de setge i d’excepció són pensats per a una rebel·lió violenta que et fa perillar l’estructura territorial de l’estat i no és cap broma de tres boigs. I l’estat de setge vol dir que surten les forces armades a actuar perquè si et volen prendre una part del territori, tu has d’evitar-ho amb forces armades. Lògicament, i amb la policia. A ningú no se li va ocórrer, és clar. Per què no es va aplicar? Doncs perquè no hi havia risc de desintegració territorial. Per això era innecessari d’aplicar l’estat de setge. —Amb les declaracions vistes fins ara creieu que es demostra el delicte de rebel·lió? —No, jo crec que no. De fet, aquests dies he vist un esvaïment d’aquesta possibilitat. Ara com ara. Hi ha un debilitament de la posició de la fiscalia. I tot això que han dit Rajoy, Sáenz de Santamaría i Zoido és totalment inútil per a demostrar el delicte de rebel·lió. Molt interessant per als periodistes i per als historiadors, per quan estudiïn decisions polítiques i intencions, però del punt de vist de la rebel·lió, res. És que no hi va ser, aquest delicte. Es jutgen delictes de persones individuals que són al codi penal, no es jutja una estratègia política. Això es jutja en un parlament, però al Suprem, fets i només fets que es puguin encabir en un article del codi penal. Per a mi, l’única cosa interessant del judici i que sí que té a veure amb la prova o no del delicte de rebel·lió és allò que deia abans, que no es va pensar mai en un estat d’excepció o de setge. —Sáenz de Santamaría diu que es va descartar per no limitar les llibertats individuals. —Això és una fal·làcia. És que és pensat precisament per a això, per a limitar les llibertats individuals. Si no voleu que se’n vagi una part del territori, heu de limitar les llibertats individuals. És que és evident. —En un article a El Periódico dèieu que el 20 de setembre de 2017, davant el Departament d’Economia, hi va haver un tumult… —Sí. —Llavors, creieu que els dirigents independentistes van cometre un delicte de sedició? —Podria ser sedició. Podria ser-ho… Jo no hi entro i no ho confirmo perquè crec que és una de les coses que s’han de provar davant el tribunal. Jo he vist amb tota claredat que no hi ha rebel·lió, ho veu qualsevol. Però sedició, és dubtós. S’ha de provar que les persones que hi havia allà, els dos Jordis, van impedir la feina de les autoritats de manera tumultuària; que eren els dirigents, que ho incitaven. Però ells diuen que van evitar que hi hagués violència i van instar a una actuació pacífica. Si ells van fer això, evidentment que no van cometre sedició. I pel que he vist que han declarat, no hi ha sedició. La fiscalia ha de demostrar tot el contrari i que van voler impedir que la Guàrdia Civil pogués escorcollar la conselleria. Jo de moment veig que no hi ha proves consistents. Tampoc fins ara. —Cuixart va apel·lar a la desobediència civil per a la consulta del Primer d’Octubre. De fet, hi ha una sentència del Tribunal Suprem de l’any 2009 que diu que la desobediència civil pot ser concebuda com un mètode legítim de dissidència davant l’estat. Aquest precedent no pot desacreditar qualsevol acusació de rebel·lió i sedició? —Jo crec que la desobediència civil és un concepte poc jurídic, és una presa de posició política. Desobediència sobre què? Les normes? Et poden posar una multa o et poden sancionar. Si tu en aquesta desobediència comets el delicte de sedició, et poden acusar de sedició. Per molta desobediència que hi hagi, no implica que siguis exempt del fet que t’apliquin la llei. Però jo crec que el món del codi penal no és el món de la desobediència civil. És un altre món, en el qual són tan greus les conductes que entra el codi penal. I que únicament concep i sanciona les conductes més intolerables. N’hi ha unes altres, que poden ser contràries a l’ordenament jurídic, però que no poden jutjar-se pel codi penal. Si jo declaro en un parlament la transitorietat –que, diguem-ho tot, és una llei totalment absurda–, doncs és frontalment inconstitucional. Però en cap cas no és delictiu! És una norma inconstitucional que al cap de cinc minuts és fora de l’ordenament jurídic. Una cosa és la inconstitucionalitat i una altra la infracció del codi penal. I això no és cap delicte perquè, a més, la convocatòria d’un referèndum es va despenalitzar. És inconstitucional, nul i no té cap sentit, com també ho és a Itàlia i Alemanya. D’acord, però no és delicte. Aquesta és la confusió que es comet constantment en aquest judici. —Les defenses critiquen la gestió de Marchena pel poc temps d’antelació en l’anunci dels testimonis, dificultats tècniques per a accedir al sumari, observadors internacionals que han d’entrar-hi com públic, refús de proves pericials… Com la valoreu, la seva actuació? Garanteix un judici just? —Jo la veig bé. Jo crec que serà un judici just, propi d’un estat dret. És que Espanya és un estat de dret, on hi ha jutges independents. Potser no ens agrada què diuen. Jo no estic d’acord en res del que diu Llarena. Però és un jutge independent al qual ningú no pot fer fora, cap govern no el pot moure, té un estatut d’independència. —El cas Cosidó o els informes Greco posen de manifest una certa politització de l’àmbit judicial. —Però això és una frase de Cosidó… I l’informe Greco fa unes recomanacions que també fa a Itàlia, Alemanya i més països d’Europa. L’informe Greco també diu que Espanya és un estat de dret. També ho diu. Evidentment, hi ha insuficiències, errors, coses que es poden corregir… Però Espanya és considerat dels països més democràtics del planeta. Jo crec que es pot dir que a Espanya hi ha un estat de dret de veritat. Si no, no podria ser a la UE. —I personalment us agrada que el CGPJ sigui seleccionat políticament? —És triat per dos terços del parlament. Hi ha d’haver un consens molt ampli per a escollir-lo. —Però evidencia una línia directa entre política i justícia. —No és línia directa… Vejam, a Alemanya, els tribunals dels lands els nomenen els governs dels lands. I qui en diu res, d’això? Als Estats Units, el màxim tribunal, el Tribunal Suprem, el nomena a dit el president del país. Llavors, digueu-me una alternativa per a nomenar els jutges. Jo prefereixo que els nomeni el parlament. Si els jutges espanyols es nomenessin ells, com s’ha dit alguna vegada, tots serien de dretes. Tots els jutges serien de dretes. Si és que la majoria dels jutges espanyols, per raons típiques de la carrera, la manera de ser, l’ordre, acostumen a ser conservadors. Si els jutges escollissin els membres del CGPJ, serien conservadors gairebé tots. D’aquesta manera, almenys, hi ha un pluralisme. —Considereu que Vox és un partit d’extrema dreta? —Sí. I les coses que diuen són de molt extrema dreta. —I com enteneu que s’hagin personat en el judici fent les mateixes acusacions que el ministeri fiscal? —Bé, jo crec que la fiscalia no té res a veure amb Vox. Una altra cosa és que demanin coses semblants. La fiscalia demana una cosa molt dura, que és rebel·lió. És clar, és molt difícil de superar això. I Vox hi és perquè a Espanya hi ha una cosa que molt pocs països del món tenen, que és l’acusació popular. I qualsevol persona pot personar-s’hi i acusar, encara que no tingui res a veure amb el cas. Sí que és cert que en els darrers temps s’ha abusat d’aquesta figura, com és el cas de Manos Limpias. Jo ho crec, i que l’acusació per excel·lència hauria de ser la fiscalia, que és qui representa la legalitat. —Quina sentència creieu que hi haurà? —Serà una sentència sostinguda amb fets, amb un judici just. Ja sé que molts creuen que tant hi fa, perquè després es pot anar a Europa. Gran error, perquè el TEDH no entra en el fons de la qüestió. Només hi entra si no hi ha hagut garanties, però jo crec que sí que n’hi ha hagut. I en la instrucció també. —També amb la presó preventiva? —La presó preventiva va lligada a la rebel·lió. Com que la rebel·lió, que a parer meu no n’hi ha, ha estat la premissa de l’instructor, s’ha caigut en un error de fons i per això hi ha la presó preventiva. Quan tu acuses d’un delicte tan greu i tens una persona com Puigdemont a fora, li dónes un argument al jutge per demanar la presó preventiva. Però crec que el delicte de rebel·lió no existeix i crec que per a ficar algú que és presumpte innocent en presó provisional has de tenir moltes raons. I crec que no n’hi ha. —Tot això en el transcurs d’una instrucció en la qual Alemanya refusa d’extradir per rebel·lió, llavors Llarena retira l’euroordre perquè això no contamini la causa d’aquí i, com a resultat, deixa de perseguir algú que creu que ha comès un delicte, fet que també implica una deixadesa de funcions. Llavors, a partir de la premissa que es va cometre rebel·lió, Llarena sí que sembla cometre un seguit d’errors en cadena que posen en qüestió la instrucció. —Jo crec que la instrucció no ha comès il·legalitats des del punt de vista de garanties processals. Jo no veig que hi hagi hagut vulneració de les garanties processals. I això sí que ho jutja el tribunal d’Estrasburg, les garanties processals. El fons no. Això no ho canvia ningú, ni el TC ni Europa. Sí que pot dir, assenyalar, que no van tenir temps en la defensa, garanties i coses de fons. En aquest cas, si es demostressin, el TC podria decidir d’anul·lar la sentència. I no oblidem que si davant el TEDH també es demostren vulneracions, les seves sentències poden ser aplicades a Espanya, perquè és l’únic país d’Europa que té pensat un procediment específic per a poder aplicar-les, perquè té un recurs de revisió específic. Però ja us dic que de moment, no veig incompliments processals perquè aquesta causa pugui reeixir a Estrasburg. Almenys de moment. —Per acabar. Judici a banda, considereu que el PSOE ha fracassat en l’intent d’establir un diàleg? —Crec que sí, que hi ha hagut un fracàs. Un fracàs perquè durant un temps es va intentar, però al final el diàleg era sotmès al fet que es parlés inevitablement del dret de l’autodeterminació, que és inacceptable constitucionalment. Al final el PSOE ha fracassat perquè no era possible de continuar un diàleg amb l’exigència d’introduir-hi el dret d’autodeterminació. És que no té cabuda constitucional. —Sí que en va tenir a Escòcia, encara que allà no hi havia una constitució pel mig. —Sí, però és un sistema diferent que no té res a veure. És l’únic país del món, juntament amb el Canadà, que ho admet. Un estat que t’admet que una part del territori se’n pugui anar, no existeix al món. I el referèndum que es va fer a Escòcia es va fer perquè són països que tenen un sistema constitucional diferent. —Però si es vol, es pot. No? —Es podria incloure en una futura reforma constitucional. Però seria un disbarat que no admetria ningú. No hi ha una majoria espanyola que accepti això. No hi ha una majoria espanyola que ho vulgui. No imagino que això es pugui fer en els tres-cents anys vinents. No hi ha ningú al món que ho accepti perquè seria la desaparició de l’estat. —I quina solució proposeu, que pugui ser raonable per a les dues parts? —Jo crec que el mètode continua sent el diàleg. Noves fórmules? Home, doncs jo crec que seria interessant d’explorar un estat federal. És una via. Ara, no em sembla que la solució sigui partir Catalunya en dues meitats. Això no és cap sortida política.

Summary: Diego López Garrido: ‘No crec que la causa dels dirigents independentistes pugui reeixir a Estrasburg’


El president del grup parlamentari d’ERC, Sergi Sabrià, ha qüestionat l’actuació del president de la Generalitat, Quim Torra, amb la pancarta sobre els presos polítics i exiliats que li ha costat una pena d’inhabilitació per desobediència a la JEC. ‘Posar una pancarta durant cinc dies per acabar-la traient, no sé si té sentit. Crec que no hem de fer les coses que no ens apropin a la independència. Hem de desobeir quan ens apropi a guanyar. La desobediència ha de portar victòries, no derrotes. I en algun cas ens ha portat més derrotes que victòries’, ha argumentat en una entrevista a Ràdio 4. Gemma Nierga entrevista Sergi Sabrià, president del grup ERC al Parlament. https://t.co/yuTKp3qSVC — radio4_rne (@radio4_rne) February 12, 2020 Pel que fa a la data de les eleccions, Sabrià ha assegurat que ERC ‘no té pressa’ per a uns comicis que ‘el país no els necessita’. A més, ha insistit que ‘seria bo’ que Torra compartís la data de la convocatòria, tot i que considera que les prioritats haurien de ser executar el pressupost i començar el diàleg amb l’estat. D’altra banda, ha dit que té la sensació que les eleccions es podrien ‘dilatar’ després que la portaveu del govern, Meritxell Budó, negués que Torra es referís a convocar-les immediatament després de l’aprovació del pressupost. Sabrià també ha afegit que li agradaria arribar a les eleccions ‘més cohesionats i units’ i ha preguntat de què li serveixen al país els retrets de JxCat cap a ERC. ‘Potser ens esgarraparan quatre vots però jo prefereixo quedar-me amb els vots dels socialistes desencantats, penso que li sumen més al país’, ha argumentat. Sobre la taula de diàleg, Sabrià ha demanat a JxCat que no utilitzi la figura del mediador com a ‘excusa’ per no dialogar amb el govern espanyol i ha afegit que alguna vegada li ha semblat que s’utilitzava com a excusa. Tot i això, ha valorat positivament que JxCat i el president de la Generalitat, Quim Torra, s’hagin fet seva la taula de governs i s’ha mostrat convençut que ERC també aconseguirà que el mediador ‘no sigui un impediment’. Preguntat pel rol que han de tenir presos i exiliats a la taula del diàleg, Sabrià ha respost que han de tenir un ‘paper estratègic’ però no ha concretat amb quin format s’ha de traslladar això a la taula.

Summary: Sabrià critica l’actuació del president Torra amb la pancarta


Facebook ha presentat DeepText, la intel·ligència artificial d’aquesta plataforma. És capaç de comprendre tot allò que els usuaris de la xarxa social comparteixen amb una precisió gairebé humana i entén vint idiomes. DeepText se centra en la comprensió de textos i pot descodificar el contingut de milers d’entrades per segon, segons que ha explicat la companyia. La finalitat, diuen, és millorar l’experiència de l’usuari amb els productes que es poden trobar a la xarxa. Els responsables han treballat per a acostar la comprensió d’aquesta intel·ligència artificial a la humana i li han ‘ensenyat’ a comprendre els continguts dels texts, classificar-los i identificar-ne les entitats relacionades. Així mateix, l’han preparat per executar aquesta comprensió lectora en vint idiomes. Les capacitats del DeepText ja es van aplicant al Messenger. Per exemple, quan algú escriu: ‘Voldria comprar una bici vella per 200 dòlars. Hi ha ningú interessat?’, el DeepText entén que es tracta de la venda d’alguna cosa, n’extreu la informació important i respon a l’usuari amb les eines que li poden resultar útils. Ara com ara, DeepText s’ha centrat en la comprensió de text, però Facebook vol que arribi a comprendre continguts visuals.

Summary: DeepText: la intel·ligència de Facebook per comprendre textos


El PSOE i Unides Podem presentaran avui a les cinc de la tarda al congrés el programa del govern de coalició, segons que confirmen fonts de la formació lila i dels socialistes. Els líders de les dues formacions, Pedro Sánchez i Pablo Iglesias, faran la presentació de l’acord programàtic a l’espera que es confirmi l’acord per a l’abstenció d’ERC després que l’advocacia de l’estat ja hagi presentat el seu informe sobre la immunitat d’Oriol Junqueras. El PNB, per la seva banda, ja ha signat l’acord amb el PSOE i els seus sis diputats votaran a favor de Sánchez, encara que el candidat socialista necessitarà el suport o l’abstenció dels tretze diputats d’ERC per a ser investit. Per la seva banda la direcció d’EH Bildu ha avançat que sotmetrà a les bases la seva abstenció, encara que els seus vots no decanten cap resultat. ERC reunirà avui també a les 17 hores l’executiva nacional per abordar l’estat de les negociacions amb el PSOE.

Summary: PSOE i Podem presentaran avui a les cinc de la tarda el programa del govern de coalició


La Guàrdia Civil espanyola ha denunciat aquest matí el president de Junts per Catalunya a Manresa Josep Maria Fius per ‘desacatament o desobediència’. Només per haver parlat en català. Ho ha explicat ell mateix a VilaWeb. ‘Visc a quinze metres de la brossa i he sortit un moment per llençar-la.’ Quan se’n tornava cap a casa, diu, s’ha trobat una dona gran i ha canviat de vorera per precaució. Ha estat aleshores que s’ha encreuat amb dos agents de la Guàrdia Civil espanyola que li han demanat què feia al carrer. ‘Jo els he dit que havia anat a llençar la brossa i que ja me’n tornava cap a casa amb la meva dona i el meu fill, i quan ja me n’anava he sospirat, perquè amb l’estrès del confinament, l’última cosa que em faltava era que m’aturés la Guàrdia Civil.’ Aleshores, explica Fius, tot ha fet un tomb. Li han demanat què havia dit i ell ha respost que només sospirava. ‘Habla en castellano que no te entendemos’, li han dit. Han aturat el cotxe, han sortit del vehicle. ‘Un dels dos ha sortit molt irritat i cridant “habla en castellano, cojones, que estamos en España.”’ El que ha alçat la veu duia una bandera d’Espanya al canell; ‘l’altre, més cordial, m’ha demanat per què no podia respondre en castellà, i jo he dit que no volia perquè eren ells que tenien el deure d’entendre’m.’ Aleshores, en veient l’enrenou, tot de veïns han començat a sortir al balcó, disposats a enregistrar el que passava, ‘i els agents els han començat a amenaçar perquè no ho fessin’. Li han demanat el document d’identitat, se l’han endut per apuntar-se’l, han telefonat a un superior i li han demanat que s’esperés. Llavors s’hi han afegit dos agents de la policia local de Manresa: ‘Un d’ells també m’ha indignat molt, perquè m’ha demanat que em “deixés estar de ximpleries”, que som en estat d’alarma. Era una situació surrealista.’ Amb la col·laboració de la policia de la ciutat, segons que explica Fius, han fet baixar uns veïns que enregistraven, els han pres els documents d’identitat i els han amenaçat que si publicaven cap vídeo, els denunciarien, perquè en tenien els documents d’identitat. Ara mateix, uns piolins, han parat aquest senyor que tornava de comprar de la farmàcia. Desde un cotxe camuflat. S'han ficat tontos per que els parlava en català. #Manresa #COVID19 pic.twitter.com/mpwD3WqOb0 — 😷 ||*||(Baphomed75)😈CDR 😷 (@baphomed75) March 19, 2020 ‘Ens hi hem estat entre mitja hora i tres quarts i no m’han deixat parlar amb la meva dona fins que no m’ha trucat ella.’ El superior, explica, ha arribat al cap de molta estona, i li ha dit que era d’un lloc on ‘parlen una cosa molt semblant al català’. Fius li ha demanat si era del País Valencià, i l’agent li ha dit que no, que ell venia de la ‘Comunitat Valenciana’. En acabat l’han informat que el denunciaven ‘per desobediència o desacatament’, i que la multa li arribaria directament a casa ‘perquè som en un estat d’alarma’. Fius ha rebut de seguida suport del seu partit, amb piulets de David Bonvehí i Laura Borràs, per exemple, i li han assegurat que farien una pregunta al congrés espanyol tot demanant pel cas. Gràcies @jfius per la trucada i les explicacions. És inacceptable el tracte que t’han dispensat i la denúncia per desobediència sense donar-te cap resguard. Creuen que l’‘Estado de alarma’ vol dir ‘barra lliure’ i NO. Les disquisicions filològiques de la G. Civil us les estalvio. https://t.co/o3rZZOTVy9 — Laura Borràs 🎗 (@LauraBorras) March 19, 2020

Summary: ‘Ha estat surrealista’: un manresà, denunciat per ‘desobediència’ per haver parlat en català a la Guàrdia Civil


L’ex-president francès Nicolás Sarkozy ha intervingut a Madrid en una conferència amb l’ex-president espanyol José María Aznar i ha situat l’independentisme com un ‘problema’ d’abast europeu. Sarkozy ha afirmat que la unitat d’Espanya és fonamental per a l’estabilitat d’Europa. Ha reconegut que la independència de Catalunya ‘no és un problema exclusivament’ d’Espanya’, sinó ‘per a tota Europa’. També ha comparat l’independentisme amb el Brexit, amb un verí i amb una fuga creixent d’aigua, i s’ha mostrat alarmat per la possibilitat que la independència de Catalunya afecti Escòcia i les regions del nord d’Itàlia. Aznar ha expressat la seva angoixa per una situació que considera de ‘risc màxim’ per a la unitat d’Espanya si finalment es conforma un govern entre el PSOE i els ‘comunistes chavistes’ d’Unides Podem, una coalició ‘radical’ d’esquerres ‘consentida pel secessionisme i l’independentisme. Per Aznar, el fet que els ‘comunistes’ entrin al govern ‘per primera vegada des de la guerra civil’ trenca la transició espanyola. L’ex-president espanyol ha reivindicat que la seva responsabilitat és ‘alçar la veu’ i ha advertit que no acceptarà, veurà ni viurà cap possibilitat que impliqui el trencament de la unitat d’Espanya. Veuen un problema en la immigració Tant Aznar com Sarkozy han assegurat que hi ha un problema de seguretat a Europa. Segons Aznar, les fronteres estan ‘enormement pressionades’ i ha afegit que la conseqüència és el multiculturalisme que existeix a les societats occidentals per l’arribada d’immigrants. Això, diu Aznar, ha originat ‘el populisme de dretes i el d’esquerres’. ‘Les societats multiculturals trenquen l’escala de valors que tenim als països occidentals perquè generen més radicalismes i confrontació’, ha etzibat. Al seu torn, Sarkozy ha defensat la ‘diferència’ davant la ‘igualtat’ i ha considerat que la igualtat ‘no existeix i no és desitjable’. L’ex-president francès ha dit que cal ‘creure i estimar la diferència’ i ‘deixar de prometre la igualtat’ perquè ‘allò que és igualitari no és just’.

Summary: Sarkozy diu davant Aznar que l’independentisme és un ‘problema’ d’abast europeu


La tensió entre el PSPV i Compromís a la batllia de Castelló podria acabar trencant el pacte de Fadrell quan compleix sis mesos. La batllessa, Amparo Marco, ha fet un balanç positiu d’aquests mesos i confia que hi haurà acord en la reunió negociadora que s’ha de reunir demà a instàncies del PSPV. Marco té confiança ‘total i absoluta’ que la comissió dels tres grups que l’integren (PSPV, Compromís i Podem-EUPV) treballarà per arribar a una entesa tan aviat com sigui possible. Els membres de la comissió del PSPV han convocat els seus socis de govern, Compromís i Unides Podem-Esquerra Unida, per trobar una solució i mantenir viu el govern de coalició. La comissió de seguiment de l’acord de Fadrell havia de reunir-se dimarts, però unes declaracions del portaveu de Compromís, Ignasi Garcia, en què va acusar el PSPV d’haver paralitzat el pressupost del municipi, ha fet avançar el calendari. La renovació de la Junta de Festes al desembre va fer esclatar el desacord, una crisi de govern que coincideix amb l’organització de les pròximes festes de la Magdalena, que enguany celebren el 75è aniversari.

Summary: L’enfrontament entre el PSPV i Compromís fa perillar la batllia de Castelló


La ministra de Comerç del Canadà, Chrystia Freeland, va anunciar ahir ‘el final i el fracàs’ de les negociacions amb el parlament de Valònia, la regió francòfona de Bèlgica. Les converses intentaven desbloquejar la firma de l’acord de lliure comerç amb el Canadà (CETA), segons va informar ahir a la tarda la televisió belga RTBF. A la sortida de la reunió, la ministra va declarar senitr-se ‘molt decebuda’ per l’oportunitat perduda. ‘Hem decidit tornar a casa, estic realment molt trista’, va lamentar Freeland. Aquest acord, forgat durant set anys, vol eliminar els aranzels sobre la majoria de mercaderies de la Unió Europea i el Canadà. Quan tot semblava indicar que l’acord tiraria endavant, el parlament de Valònia va exercir el seu dret a vet i ha bloquejat la signatura del tractat. Paul Magnette, el president de Valònia, va explicar que el parlament segueix oposant-se al CETA, especialment per les qüestions relacionades amb el mecanisme d’arbitratge entre estats i multinacionals. Malgrat aquesta situació crítica, la comissària de Comerç de la UE, Cecilia Malmström, va insistir que el tractat segueix viu en un piulet al seu Twitter. L’editorial de Vicent Partal: Bèlgica fa tornar boig un Margallo incoherent i desconcertat

Summary: El parlament de Valònia manté el seu vet a l’acord de lliure comerç entre la UE i el Canadà


Protecció Civil de la Generalitat ha activat en alerta el pla Procicat per l’onada de fred que segons el Servei Meteorològic de Catalunya afectarà gran part de Catalunya durant el cap de setmana. Els únics punts on no es registraran temperatures mínimes són l’extrem sud, el litoral de Tarragona i l’extrem nord. Dissabte, la sensació tèrmica de fred augmentarà a causa del fort vent que bufarà sobretot a cotes altes i mitjanes. Paral·lelament, també s’ha emès una prealerta del pla d’emergències per ventades, el Ventcat, perquè s’esperen fortes ventades al Pirineu i Prepirineu, a l’extrem nord de Catalunya i a les cotes mitjanes i altes de les Terres de l’Ebre. Protecció Civil ha demanat molta precaució en les activitats de muntanya perquè el perill d’allaus és alt a tot el Pirineu, especialment al vessant nord del Cadí-Moixeró. Els municipis de Barcelona, Tarragona i Sant Cugat han activat els seus procediments per la protecció de persones més vulnerables durant aquest episodi de fred. I Protecció Civil està en especial contacte amb Creu Roja i les empreses de teleassistència per reforçar la prevenció i el seguiment de les possibles incidències en els col·lectius més vulnerables com són la gent gran. Davant d’aquesta situació, es demana ‘especial precaució a les activitats a l’aire lliure i també a les festes de Carnestoltes que es realitzin a l’exterior, sobretot les que tenen vehicles de tracció que es desplacen per carrers amb possibilitat de glaçades’. Risc d’allaus També cal anar amb molta cura en les activitats de muntanya davant el perill d’allaus, ja que es manté la prealerta del pla Allaucat. Segons l’Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya ICGC, aquest divendres i demà dissabte es manté la situació de perill d’allaus fort, 4 de 5, al Vessant nord del Cadí-Moixeró. A la resta de sectors del Pirineu i Prepirineu el perill és marcat, 3 de 5. La neu també afectarà l’illa de Mallorca, però es preveu que només ho faci dissabte. També hi ha alerta activada per fortes ventades durant el dissabte i el diumenge. Al País Valencià, el fred intens anirà disminuint progressivament per a deixar pas a les pluges a la part central del territori, que afectaran especialment dilluns. Les comarques del nord, en canvi, es veuran més afectades per l’alerta de ventades.

Summary: Alerta per l’onada de fred que afectarà el Principat durant el cap de setmana


El grup dels Verds-ALE al parlament europeu ha fet públic un estudi que detalla com la multinacional BASF ha utilitzat estratgemes fiscals per a evitar de pagar gairebé mil milions d’euros en imposts durant cinc anys, entre el 2010 i el 2014, ambdós inclosos. Diu el document que BASF ha fet servir ‘estratègies fiscals agressives’ que s’aprofiten dels desajusts en els sistemes fiscals estatals per mirar d’explotar llacunes o bé aprofitar incentius disponibles en alguns estats com ara Bèlgica, Malta, els Països Baixos i Suïssa. Segons l’informe, BASF ha evitat de pagar 923 milions d’euros. El text, al qual ha tingut accés VilaWeb i que ha difós en català alhora que ho han fet Público a Espanya, Le Monde a França, The Guardian al Regne Unit i Süddeustche Zeitung a Alemanya, ha estat elaborat per Marc Auerbach, professor de la Ohio State University, i recull unes quantes d’aquestes ‘estratègies agressives’ que va utilitzar la multinacional. Per exemple, segons el document, BASF va utilitzar una xarxa de societats de cartera neerlandeses per evitar l’impost alemany de la renda sobre els dividends. I així va evitar de pagar 73,3 milions d’euros. O va explotar l’exempció ‘excessivament generosa’ en les participacions dels Països Baixos per evitar de pagar 177,9 milions en imposts sobre els ingressos generats pels ‘préstecs híbrids’ entre empreses del mateix grup. Mitjançant el ‘holding’ BASF NederlandBV, sembla que el grup es va beneficiar d’unes taxes fiscals extremadament baixes i així va evitar de pagar, només a través dels beneficis que va trobar en la fiscalitat dels Països Baixos, més de tres-cents milions d’euros. Un altre exemple: beneficiant-se de l’anomenada ‘Innovation Box’ neerlandesa, BASF va tributar al 5% la propietat intel·lectual, i no al 25% normatiu dels Països Baixos. BASF també recorre a les escletxes en la fiscalitat de Malta, on el grup té una filial que fa préstecs per valor de cinc mil milions d’euros en actius a unes altres filials repartides per diversos llocs del planeta. A Malta, aquesta filial es beneficia d’un règim fiscal preferent pel qual acaba pagant entre una sisena part i una setena part del que hauria de pagar en taxes. També va utilitzar, sempre entre el període 2010-2014, uns acords fiscals a Bèlgica que li van permetre d’evitar imposts sobre els beneficis derivats de les operacions de les filials arreu del món. L’informe acusa BASF d’haver fet pressió per combatre els esforços de la Comissió Europea i de l’OCDE per combatre justament les maniobres per eludir el pagament d’imposts per part de grans companyies. I posa l’exemple de l’oposició de la multinacional a una mesura que va impulsar el parlament alemany per a forçar les empreses a revelar els seus comptes en cada estat justament per evitar l’elusió fiscal. Amb dades del 2015, BASF és implantada en més de vuitanta països, i compta amb 112.000 treballadors. La seva activitat abraça molts sectors de la indústria química i dels plàstics: la nutrició, la farmàcia, els cosmètics, els pesticides, els materials de construcció… Per una base imposable comuna D’aquest informe, n’han parlat els eurodiputats Ernest Maragall i Ernest Urtasun, tots dos membres de la comissió d’investigació del parlament europeu sobre els papers de Panamà. ‘Aquest informe revela l’extraordinària magnitud de l’elusió i evasió fiscals de les grans corporacions: gairebé mil milions només de l’alemanya BASF. Les grans empreses esquiven el pagament dels impostos que tots necessitem per finançar els serveis i la infrastructura necessària i no ens podem quedar plegats de braços’, ha dit Urtasun. Maragall ha afegit: ‘Insistim que el rellançament de la proposta per a una base imposable comuna consolidada de l’impost sobre societats per part de la Comissió és un pas molt important, perquè amb aquest element sí que es podria posar fi al gran engany legal, que és considerar que les filials de la mateixa multinacional són entitats completament independents.’ Consulteu ací el document íntegre: El document vegeu el PDF

Summary: Els estratagemes fiscals de la multinacional BASF per a evitar el pagament de mil milions en imposts


El senador d’EH Bildu Jon Iñarritu ha publicat la resposta del govern espanyol a una pregunta seva sobre les declaracions de l’ex-tinent de la Guàrdia Civil Manuel Pastrana al programa ‘Preguntes freqüents’ de TV3. L’agent, que ha publicat un llibre, assegura que les tortures eren habituals al País Basc i que havia participat en el terrorisme d’estat i en l’organització del cop d’estat de Tejero del 23-F, que havia estat ‘comandat’ des de la Zarzuela. Iñarritu preguntava al govern espanyol si investigaria aquests fets, si sabia que el 23-F s’havia gestat al palau de Juan Carlos, si contempla investigar els tortures i si estima esclarir els fets del terrorisme d’estat que continuen sense explicacions. En la seva resposta, la Moncloa diu que no vol valorar les declaracions de Pastrana i les titlla de ‘campanya de màrqueting i publicitat’ pel seu llibre. A més, afirma que no obrirà cap investigació si no hi ha una denúncia dels fets a la fiscalia o als jutjats. Sobre el 23-F, el govern espanyol diu que coneix el que va passar el 23-F gràcies a les resolucions judicials sobre el cas. 📕Un exagente d la Guardia Civil h publicado un libro admitidiendo su participación en: 1⃣Torturas2⃣Terrorismo d Estado3⃣23-F “dirigido x la Zarzuela 👑” 🔵Al Gobierno “no le consta”, lo considera una campaña d marketing y no investigará d oficio, sólo si hay denuncia… pic.twitter.com/3jsswcBXzr — Jon Inarritu (@JonInarritu) October 5, 2018 Podeu veure ací l’entrevista de Pastrana a TV3.

Summary: El govern espanyol es nega a investigar un ex-guàrdia civil que va admetre tortures i la participació del rei el 23-F


L’Audiència espanyola ha acordat la llibertat de Ferran Jolis i Alexis Codina amb una fiança de 5.000 euros i 10.000 euros, respectivament. Ambdós van ser detinguts el 23 de setembre passat en l’anomenada operació Judes, que volia vincular diversos membres dels CDR amb una suposada xarxa per a preparar explosius i accions de sabotatge. Jolis i Codina ha passat aquesta nit a Soto del Real per problemes amb el pagament de les fiances. 🔒L'Alexis i el Ferran dormiran avui encara a la presó 🔒 Malgrat que hem intentat agilitzar la gestió de les fiances tot va massa lent avui, aquí i a Madrid 😤 Demà al matí podrem retrobar els nostres companys i esperem que ben aviat la resta de presos i exiliats!#TotesACasa pic.twitter.com/8C4iHBIiNZ — Alerta Solidària (@AlertaSolidaria) December 26, 2019 El jutge instructor Manuel García-Castellón va acusar els set presos polítics del 23-S d’un delicte de terrorisme. Ara, la sala penal de l’audiència ha dictat la llibertat de Jolis perquè considera que no va tenir cap mena de contacte amb substàncies explosives. En el cas de Codina, els magistrats argumenten que la pericial feta per la Guàrdia Civil no fa cap referència ‘a l’existència d’explosius’ entre les substàncies trobades al seu domicili de Codina, sinó ‘precursors’. Ambdós continuen encausats i el tribunal els manté diverses mesures cautelars: compareixença setmanal davant el jutge, retirada del passaport i prohibició de sortir de l’estat espanyol. Amb la llibertat de Jolis i Codina ja són cinc els presos polítics del 23-S alliberats: Xavier Duch, Eduard Garzón i Txevi Buïgas. Tanmateix, el tribunal encara manté empresonats Germinal Tomàs i Jordi Ros. D’altra banda, la fiscalia exigirà a la sala penal de l’audiència que esmeni la interlocutòria de llibertat de Codina, perquè el magistrat que la signa, José Ricardo de Prada, assegura que el ministeri públic estava a favor de la llibertat amb fiança del membre dels CDR, cosa que no és certa. Aportacions econòmiques D’una altra banda, Alerta Solidària ha fet una crida perquè la ciutadania ajudi a pagar les fiances de tots els represaliats per l’operació Judes. Per això ha facilitat el número de compte de l’Associació Racer, gràcies a la qual es vehiculen aquestes aportacions econòmiques. ⚠ Aportacions econòmiques ⚠ 📝 Preneu nota, feu-ne difusió i aporteu-hi el que pugueu ✊🏽 Per transferència internacional al compte ràpid i segur de l'Associació Recer (Perpinyà): pic.twitter.com/ehNCQBpBsM — Alerta Solidària (@AlertaSolidaria) December 26, 2019

Summary: Ferran Jolis i Alexis Codina passen una nit més a Soto del Real a l’espera de les fiances


El conseller d’Acció Exterior, Relacions Institucionals i Transparència, Alfred Bosch, ha pronunciat una conferència a Reykjavík davant la comissió d’Afers Exteriors del Parlament d’Islàndia, a la qual ha explicat la situació política de Catalunya amb relació al judici contra el procés. Ha estat a la Casa de la Cultura de la capital islandesa i ha gaudit de la presència del president del parlament islandès, Steingrímur J Sigfússon. Bosch ha fet una crida a la comunitat internacional perquè s’involucri en la defensa de la democràcia en el procés català. 📣 Conseller @AlfredBosch des de Reykjavík: "Demanem a la comunitat internacional que faci prevaldre la defensa de la democràcia"https://t.co/U5Td7Rh3Nw pic.twitter.com/TYlvsHk3N1 — Exteriors Catalunya (@exteriorscat) March 16, 2019 En la conferència, titulada ‘Catalonia. What is happening?’, el conseller ha considerat que cal assolir la República Catalana d’una manera pacífica i civilitzada. També ha reconegut que Catalunya té ‘molts elements fonamentals en comú amb Islàndia’ i ha assegurat que els catalans han d’aprendre molt del procés que han seguit per a ser independents.

Summary: Alfred Bosch demana a la comunitat internacional que faci prevaldre la democràcia en una conferència a Islàndia


El 1637 és un any que no apareixerà en gaires llibres d’història. Se situa en un segle de predomini de la teoria econòmica del mercantilisme, que més tard donaria lloc al capitalisme. La gran potència del moment era el que avui és Holanda, font de comerç i bressol d’artistes com Rembrandt. Tot i la distància, aquell any hi va tenir lloc un fet que no és gens llunyà. Va ser l’esclat de la primera bombolla especulativa de la història, que va afectar ni més ni menys que el mercat de les tulipes. Aquestes flors van assolir uns preus astronòmics en un episodi que historiadors coneixen com la tulipamania. Gairebé quatre segles més tard, la història es continua repetint. Si llavors van ser les tulipes, el 2008 van ser els habitatges. La crisi financera mundial va arribar a l’Estat espanyol en forma de crisi immobiliària. Davant d’aquesta situació, moltes mirades van dirigir-se cap al sector bancari, que havia obert l’aixeta de molts crèdits que després no es podien retornar. Van ser sobretot les caixes les que es van enganxar els dits. Ara bé, per concedir préstecs algú els ha de demanar i assumir-ne la responsabilitat. Hi va haver un excés de confiança per part dels ciutadans? Ens van preocupar pels riscos que hi havia? Vam ser conscients dels nostres límits? A continuació fem una radiografia del sistema bancari perquè serveixi de guia pràctica per conèixer com funciona la seva activitat. Perquè si els bancs gestionen els nostres diners, no hauríem de mirar-los amb lupa? Les caixes, cosa del passat El model de caixes d’estalvi ha tingut una llarga tradició a Catalunya. Les primeres entitats van aparèixer a la primera meitat del segle XVIII per tal d’oferir un servei a la classe treballadora cada vegada més nombrosa. La funció social era la seva raó de ser i no tenien ànim de lucre. Als inicis donaven préstecs als més necessitats a canvi de penyores, que es tramitaven a través dels Monts de Pietat -encara avui Caixabank conserva una figura d’aquest tipus que empenyora joies-. Aquest és l’origen de l’element més distintiu de les caixes: l’obra social. De mica en mica, aquesta vocació social va deixar de tenir un paper central, i van créixer els lligams amb la política. En alguns moments, com la dictadura franquista, fins i tot podem parlar de nacionalització de les caixes. Tot va canviar el 1977, quan un decret del govern espanyol va equiparar els tipus d’operacions de les d’aquestes entitats amb els dels bancs. Segons l’economista Arcadi Oliveres, aquest va ser el principi de la caiguda de les caixes. Això va permetre a aquestes entitats financeres ampliar el seu negoci i començar a fer ombra als bancs. Les caixes no havien de donar beneficis a accionistes perquè no en tenien, i per tant podien acumular més capital, cosa que els bancs van veure com una competència deslleial. Oliveres assenyala que una part d’aquests beneficis es repartia entre els directius, mentre que la resta es destinava a obra social a través de les fundacions. Ara bé, ningú es preguntava per l’origen d’aquests beneficis. Un altre gran canvi va afectar la governança. Es van establir uns nous criteris de representació, que a la pràctica van comportar l’entrada de l’administració pública en la direcció. Els controls sobre la qualificació dels directius es van estovar, i van prevaldre els interessos polítics. Evidentment, no totes les entitats eren iguals, i les menys polititzades, com la Caixa, van tenir una gestió més empresarial. El vent bufava a favor i les caixes van aprofitar per enlairar-se. Van iniciar un procés de fusions i es van expandir fins al punt que abans el 2008 controlaven un 54% de les oficines del territori. Al mateix temps, van créixer en tots els números: estalvis recollits, crèdits i obra social. Ara bé, darrere aquest creixement s’amagaven forts desequilibris. No hi havia prou dipòsits per cobrir tots els crèdits, i la major part d’aquests eren en el sector immobiliari. Seguint la política original de servir a les famílies, les caixes donaven més crèdits hipotecaris que els bancs. Quan va esclatar la bombolla, en van pagar les conseqüències. Sota el paraigua de la reestructuració, el 2010 les caixes van començar a mutar fins a convertir-se en bancs. Els processos de transformació van ser diversos: fusions -com Bankia-, absorcions -com BBVA a Catalunya Caixa- o conversions directes -com La Caixa d’Estalvis-. Però amb això no n’hi havia prou, i les arques públiques van haver de sortir al rescat de moltes entitats amb una aportació total de més 60.000 milions d’euros. El resultat d’això és un panorama devastat: de les 45 entitats que hi havia el 2010 només han quedat intactes les petites caixes d’Ontinyent i Pollença. L’obra social ha passat a ser una activitat més dintre l’estructura dels bancs, i des del 2008 s’ha reduït a la meitat. Després de tota aquesta sacsejada, qui n’ha sortit més perjudicat? Els principals afectats han estat l’erari públic i les mateixes caixes, que s’han extingit com a model. Per la seva banda, els clients han salvat els seus dipòsits, especialment els superiors a 100.000 €, que no estaven assegurats per un fons de garantia. Però per sobre de tot hi ha hagut una gran damnificada: la confiança de la societat en el sistema bancari. La banca sempre guanya Un dels grans beneficiats de l’ensorrament de les caixes ha estat el sector bancari. Com menys comensals hi ha a taula, en menys trossos s’ha de partir el pastís. A més, la desaparició o absorció de pràcticament totes les caixes ha deixat el mercat de les finances sense aquestes entitats i la seva funció social. De fet, segons un directiu d’un banc estatal, ‘es parla de crisi bancària quan és una crisi de les caixes d’estalvi’. Aquesta circumstància ens ha portat a un escenari on el lucre és la principal finalitat perseguida. ‘La banca, com a empresa privada, no ha de fer cap benefici social’, admet ell mateix. Oferir un servei social passa a ser una qüestió voluntària de cada empresa. Aquest sector no sempre s’ha sostingut de la mateixa manera. Abans de la crisi, el gran negoci dels bancs era el del cobrament dels interessos pels préstecs i crèdits concedits. Els tipus d’interès s’havien disparat i això va animar a la banca a obrir l’aixeta sense mirar gaire on queia el doll de diners ni estudiar a consciència si existien garanties de cobrament. Malauradament, el final d’aquesta història és sabut per tothom i avui en dia encara es pateixen les conseqüències d’aquell descontrol. Amb l’aixeta tancada una altra vegada, el negoci dels bancs ha passat a ser el de les comissions. En línia amb la funció social, els bancs poden aplicar voluntàriament codis de bones pràctiques a l’hora d’oferir crèdits, que sovint serveixen com una eina de màrqueting. Ras i curt, la seva política d’inversions es podria resumir de la següent manera: finança tot allò on hi hagi possibilitats de treure rèdit econòmic. Aquesta màxima ha portat a aquestes entitats a realitzar algunes inversions de dubtós caràcter ètic. En aquest sentit, són una excepció aquells bancs que no participen del negoci armamentístic mitjançant concessions de préstecs i crèdits, o a través de fons d’inversions en empreses productores d’armes. El Centre Delàs d’Estudis per la Pau, una entitat dedicada a donar a conèixer els efectes perversos de les armes i el militarisme, investiga les activitats financeres que es donen entre els bancs i les empreses armamentístiques. Jordi Calvo, investigador del centre, explica que algunes d’aquestes empreses, com Indra, Oesia o Maxam, són finançades per algunes de les entitats de crèdit espanyoles més destacades. D’entre el que és públic i no està sotmès al secret bancari, sabem que el BBVA és el banc espanyol que major volum de diners dedica al negoci de les armes amb una xifra de 2.746 milions d’euros. A continuació trobem al Banc Santander, amb un total estimat de 1.518 milions, seguit d’altres grans del sector com Bankia, La Caixa o el Banc Popular. ‘Tenint en compte aquella informació a la qual tenim accés, pensem que pels bancs la inversió en armes és una part petita del seu negoci‘, explica Jordi Calvo. ‘És només una qüestió de negoci i un problema de base del sistema: si no hi vaig jo, hi arribarà abans un altre’. Des del centre Delàs entenen que aquestes inversions bancàries són prescindibles i animen als bancs a retirar-se d’aquest negoci com un argument comercial. Ara bé, segons Calvo, ‘és possible que la relació econòmica entre bancs i empreses armamentístiques no sigui molt lucrativa, però sí molt rellevant políticament’. Més enllà dels bancs La dita diu que quan es tanca una porta se n’obre una altra, i això és el que ha passat en el context bancari arran de la crisi. Els bancs convencionals han perdut crèdit social i ha sorgit una nova manera de fer finances amb uns principis diferents. És el que s’anomena la banca ètica o responsable, que pretén que el seu nom deixi de semblar una contradicció. Però què s’amaga darrere la paraula ètica? People, Planet, Profit. Aquesta és la màxima de la banca ètica, és a dir, el servei a les persones i al medi ambient abans que el guany econòmic. Com apunta Joan Melé, subdirector de Triodos Bank a Espanya fins al 2015, ‘el benefici no és l’objectiu, és un resultat a final d’any’. Triodos Bank va néixer a Holanda el 1980 com un projecte alternatiu a la banca tradicional, i avui s’ha convertit en una referència del sector a tota Europa. Va aterrar a l’Estat espanyol el 2004 i ara ja compta amb més de 200.000 clients. El que dóna sentit als principis de la banca ètica és la seva política d’inversions. A diferència de les caixes i la banca convencional, la banca ètica delimita clarament els sectors en què aporta finançament. Per exemple, Triodos finança projectes socials, com l’ONG Oxfam Intermón, culturals, com els cinemes Verdi, o d’hosteleria i medi ambient, com l’Hostal d’Empúries de la Costa Brava. Per contra, té marcades línies vermelles en àmbits com l’energia nuclear o l’agricultura intensiva. Totes les iniciatives finançades es publiquen a la seva web en un exercici de transparència. Però ser coherent de cap a peus mai és fàcil, i Triodos no n’és una excepció. Com altres bancs, també gestiona els diners d’inversors privats en diferents fons. Entre aquests, hi ha quatre dels anomenats fons d’inversió socialment responsables (SRI), que es destinen a empreses amb uns mínims de sostenibilitat i serveixen per incentivar les seves bones pràctiques. Res sembla contradictori fins que mirem el llistat d’empreses presents: BBVA, Coca-cola, BMW, Renault o Inditex en són alguns exemples. Què porta a Triodos a posar diners en aquestes empreses? ‘Hi vam entrar per convicció, no per negoci’, explica Melé, que ho considera necessari per provocar canvis a escala mundial. ‘Mentre seguim posant benzina, hem de veure com canviem les grans multinacionals’, diu. Aquests fons no es comercialitzen a Espanya, però l’exdirectiu admet que no hi posaria mai els seus diners. Amb tot, des de l’esclat de la crisi, aquest model bancari no ha parat de créixer. Segons el Baròmetre de les finances ètiques i solidàries del 2015, els estalvis recollits per la banca ètica a Espanya s’ha multiplicat per tretze des del 2007. El volum dels bancs clàssics encara queda molt lluny, però des del sector reconeixen que aquesta no és ara per ara la seva lluita. Accionistes o socis Pel que fa a la forma jurídica no totes les entitats són iguals. Triodos és una societat anònima, i per tant ha de repartir uns beneficis entre els seus accionistes. No és el cas de Fiare, l’altra banca ètica que ofereix els seus serveis a l’Estat. Aquesta entitat d’origen italià s’organitza com una cooperativa de socis, així que no té cap ànim lucratiu. Els mateixos clients en són els propietaris i poden influir en les decisions que es prenen. Avui hi participen unes 5.500 persones a tot l’Estat. Tot i aquesta diferència, els dos bancs ètics coincideixen en una cosa: més diners no et donen més poder de decisió. Una altra alternativa l’ofereixen les cooperatives de crèdit. Aquí la diferència respecte a la banca clàssica es troba en el model d’empresa, que no es basa en fer negoci. Tots els beneficis es reinverteixen en l’activitat o es retornen als seus socis. A més, poden realitzar les mateixes operacions que els bancs, però amb una atenció preferent a les necessitats dels seus socis. Aquestes entitats s’inspiren en les seccions de crèdit de les cooperatives, que funcionen com un servei de la mateixa empresa pels seus socis. Les cooperatives de crèdit, però, actuen com empreses independents amb la missió d’oferir exclusivament serveis financers. És el cas de la Caixa d’Enginyers, que el 2015 va augmentar un 8,6% el nombre de socis, i avui ja supera els 140.000. Un grup específic dintre les cooperatives de crèdit són les caixes rurals, que actuen en l’àmbit local i estan lligades a propietats agràries. Aquestes entitats també han viscut processos de fusió, i avui la majoria estan unides en el grup Cajamar. Davant del mirall Ara per ara, doncs, els bancs són els amos del mercat financer. En un context amb dificultats per fer negoci i uns controls cada vegada més estrictes, els bancs s’uneixen en grans estructures per reduir despeses i mantenir-se vius. Mentre avança aquesta dinàmica de concentració, queden enrere les caixes, i les seves connotacions ètiques originals són adoptades per la banca ètica. Tot i aquests canvis, però, continua sent necessari que algú s’encarregui de guardar i deixar diners. El sistema financer, tal com està muntat, no pot sobreviure sense generar un deute futur. Per tant, l’existència de la banca, en qualsevol de les seves formes, és imprescindible. Ara bé, tal com el tiet de Peter Parker li va dir al seu nebot, ‘un gran poder comporta una gran responsabilitat’. I efectivament, la societat té la capacitat de decidir quin camí vol recórrer. El poder d’escollir una opció bancària o una altra, i el deure de considerar què és acceptable i què no volem de cap manera. El 2008, la teranyina, no la de l’home aranya sinó la de l’especulació, va tornar a atrapar-nos. Aquesta vegada qui va adoptar el paper del Follet Verd, com el color dels diners, va ser la banca, però també podrien haver estat uns mercaders de tulipes. Per no tornar a ensopegar amb la mateixa pedra, primer de tot caldrà que ens mirem al mirall i assumim què fem amb les nostres butxaques.

Summary: En mans de qui estan els nostres diners?


Rosa de Foc Asimaki Fotila, 18 Mapa a Google De l’antiga Grècia es va escampar el terme democràcia (‘govern del poble’). Però també anarquia (‘manca de dirigent o de govern’), una ideologia que va tenir una implantació importantíssima al nostre país entre mitjan segle XIX fins a la dictadura franquista i que, a Grècia mateix, té un referent ben actual: el cèntric barri d’Exàrkhia a Atenes. Nascut fa dos-cents anys entre dos turons al cor de la capital grega, deu el nom a un comerciant (Exarkhos) que hi va obrir uns grans magatzems a la darreria del segle XIX. D’ençà de la dècada del 1960, gràcies a la instal·lació al barri de molts estudiants, intel·lectuals i artistes, va esdevenir un focus polític i cultural alternatiu ben rellevant, un caràcter que ha mantingut amb alts i baixos fins al dia d’avui i que va tenir un moment culminant el 1973, arran de la revolta de la Universitat Politècnica d’Atenes i la matança –el 17 de novembre– d’una trentena d’universitaris a mans de la Junta dels Coronels. Ja aquest mil·lenni, a causa de la greu crisi del deute a Grècia i la posterior arribada de desenes de milers de migrants fugint de la misèria i les guerres, Exàrkhia ha experimentat una florida d’ocupacions de cases i la creació de nombrosos centres d’acolliment i de solidaritat amb la població local més tocada i els refugiats en trànsit provinents de Turquia. En una àrea relativament petita, al barri hi ha concentrades vint-i-tres cases ocupades (el doble si es té en compte tot el districte), a més d’espais autogestionats com els centres socials Nosotros (referent del moviment antiautoritari atenenc) i K*Vox, i una de les seus de la xarxa de drets polítics i socials Diktyo. Fins fa ben poc, Exàrkhia també acollia el famós City Plaza, un hotel tancat per la crisi i ocupat el 2016 per activistes amb l’objectiu d’instal·lar-hi refugiats sense cap mena d’ajuda de les administracions. L’amenaça d’un desallotjament violent per part del nou govern conservador grec, amb tot, va obligar els impulsors a buidar-lo a començament del juliol. No anaven gens desencaminats, perquè el 26 d’agost passat centenars de policies es van desplegar pel barri amb l’ordre de tancar quatre cases ocupades, en les quals van localitzar 143 refugiats afganesos, eritreus, iranians i iraquians: 57 homes, 51 dones i 35 infants. Entre les cases desallotjades n’hi havia una de ressonàncies molt nostrades: Rosa de Foc. Situada al carrer Fotila, 18, funcionava com a centre social i també habitatge, i els seus ocupants li havien posat el sobrenom que va rebre la ciutat de Barcelona arran de la vaga general contra la lleva de reservistes per a anar a la guerra del Rif, el 1909. Malgrat que el moviment obrer va ésser durament reprimit després de l’anomenada Setmana Tràgica, el sindicalisme anarquista de la CNT es va reforçar enormement arran dels fets, com també el nom de Rosa de Foc aplicat a la capital catalana. El barri d’Exàrkhia, situat estratègicament al centre d’Atenes, ha aguantat fins ara la pressió immobiliària, tot i que no han faltat mai plans per a gentrificar-lo i convertir-lo en el Montmartre atenenc. De fet, les formacions conservadores gregues han martellejat insistentment aquests últims anys amb el missatge que el govern de Syriza havia perdut el control del barri, i fins i tot el 2017 el cap de Nova Democràcia, Kiriakos Mitsotakis, va declarar que si arribava al poder ‘netejaria Exàrkhia’. Doncs arran de les eleccions de la primavera passada, Mitsotakis és el primer ministre de Grècia. I el seu nebot, el també conservador Kostas Bakoyannis –fill d’un polític assassinat pel ja desarticulat grup d’extrema esquerra 17 de Novembre–, va jurar el càrrec de batlle d’Atenes el diumenge 25 d’agost, un dia abans de l’onada de desallotjaments. Per a protestar contra el tancament de Rosa de Foc, Spirou Trikoupi 17, Transito i Gare, aquest dissabte hi ha convocada una manifestació al centre d’Atenes amb el lema ‘No pasarán’. I una mica més: A poca distància del barri d’Exàrkhia hi ha l’Acròpoli, el castell de Santa Maria de Cetines durant l’etapa de la Companyia Catalana d’Orient. Precisament, en un dels accessos hi ha una placa que immortalitza l’elogi que li va dedicar el rei Pere el Cerimoniós, l’11 de setembre de 1380: ‘Lo castell de Cetines és la pus richa joya qui al mont sia.’ La placa, traduïda també a l’anglès, el castellà i el grec, va ser una iniciativa de l’historiador Eusebi Ayensa, aleshores director de l’Institut Cervantes d’Atenes, autor també de l’interessant llibre Els catalans a Grècia. Foto de Josep Bracons —Què és Com a casa? —Tots els articles —Suggeriments per a la secció: marti.crespo@partal.cat

Summary: La Rosa de Foc al cor d’Atenes


Maria Cabrera (Girona, 1983) és una poetessa jove, d’aquelles que quan parla es fa escoltar. Escriu poemes magnètics (que diu Julià Guillamon) i, escoltats en la seva veu, greu i profunda, com un forat negre estel·lar, l’efecte es multiplica, com ciclons que ho arrosseguen tot allà per on passen. És poesia dita, amplificada. Ha guanyat el premi Carles Riba per La ciutat cansada (Proa, 2017). Acostumats a veure guanyadors amb la trajectòria feta, Maria Cabrera és frescor, que rejoveneix el premi i mostra un dels camins que els joves poetes escruten. Aquest és el tercer llibre de poemes que publica. Els altres: Jonàs (premi Amadeu Oller, Galerada, 2004) i La matinada clara (Accent Editorial, 2010). —El poeta alemany Lutz Seiler diu que, en cas de dubte, el text no ha de perdre la sonoritat. L’orella mana. Trobo que aquesta premissa lliga molt amb tot allò que escriviu. Perquè la vostra poesia sembla marcada per la paraula dita. Quin paper hi ocupa, la musicalitat, en la poesia que feu? Com condiciona el poema? —Quan escric, la cadència rítmica del text és un dels aspectes fonamentals. A La ciutat cansada hi ha moltes proses, i de menes diverses: unes que comencen amb ritme i rima que després es perd o canvia; d’altres que se serveixen dels recursos de la narrativa per construir unes altres coses… Però en qualsevol cas, sempre hi ha present la qüestió de la sonoritat. Em preocupa molt, des del primer moment d’escriure. Escric en veu alta baixa. Necessito sentir com sona allò que escric per saber si funciona. És una cosa molt orgànica, viscuda, la sonoritat. És com una melodia que es va taral·lejant o com un riu que va prenent cabal. I quan escric em preocupo molt també del soroll que fan les paraules quan les dius. —Com ho dieu això? —La paraula com un receptacle de so. Despullant-la de qualsevol connotació sobre el significat que pugui tenir. El so d’una paraula és un garranyic-garranyec que es belluga dins la boca. Saps que quan repeteixes moltes vegades una paraula, al final sembla que tinguis una patata a la boca? Doncs escriure poesia té alguna cosa que té a veure amb això. L’altre dia en parlava amb un amic i em va donar una imatge molt bonica, que és treta de Riba: no hi ha poesia si no agafes les paraules per la cua. I això per a mi és mirar-me el so que fan, el soroll. —Quan parlem de musicalitat també parlem de ritme. Més enllà del poema, dieu que sovint no escriviu perquè no teniu res a dir. I que els poemes es van fent a poc a poc. Temps. —En el procés d’escriptura sóc molt i molt lenta. Escriure és com un procés de destil·lació. Hi ha moltes temporades que no escric perquè no vull que se’m vessin les paraules, no vull dir coses que no senti que les he de dir, perquè si no em sento molt molesta amb mi mateixa. Però, a més a més, crec que durant aquests períodes en què no escric començo a fer un pòsit, lent (pot trigar anys). És com si s’anés fent un paisatge a dintre, a poc a poquet, i quan troba el ritme és quan pot sortir. La poetessa Maria Cabrera, que ha publicat ‘La ciutat cansada’ (premi Carles Riba, Proa). Fotografia: Albert Salamé. —Els tres llibres que heu escrit i publicat fins ara tenen un fil conductor entre ells o són tres moments de la vida, amb necessitats, motivacions i conflictes diferents? —Totes dues coses. Hi ha alguns motius recurrents, que tenen a veure amb una mena de preocupació lingüística. La sensació d’intempèrie en què et trobes quan les paraules que havies fet servir per designar coses, cosetes, emocions, paisatges, circumstàncies, relacions, s’han com trencat i no funcionen. Aquest nou lloc on et col·loquen, que és una intempèrie lingüística, em capfica molt i diria que és el motor que em fa escriure. Aquesta sensació de desemparança pel fet de no tenir les paraules. És com la pruïja d’haver-les de buscar, d’anar fins al fons d’aquest canvi. —La vostra llengua és molt bonica, rica, afinada, i alhora natural. Sorprèn (tristament) que algú tan jove empri una llengua tan rica. Com l’heu construïda, aquesta llengua? —L’interès per les paraules m’ha acompanyat des de sempre. De petita ja em cridaven l’atenció. Vaig estudiar filologia catalana i això em va donar un seguit d’eines per a entendre aquesta curiositat que sentia i poder-la canalitzar, organitzar, o definir millor. Jo faig una tesi (una tesi començada que no puc acabar mai) que és de fonètica i fonologia de l’alguerès. I crec que aquesta qüestió de dedicar-me a la fonologia també enriqueix la meva relació amb les paraules. Acabada la carrera, vaig pensar si estudiava literatura (en aquell moment tenia una dèria molt grossa per Ferrater) o bé si feia lingüística. Al final em vaig decantar per la lingüística, entre altres raons, perquè m’agradava aquesta manera científica, freda, de mirar les paraules, des de tot un altre vessant, que és justament el vessant del so. És una perspectiva més matemàtica. Perquè la lingüística i les matemàtiques van de bracet. Aquesta fal·lera que em va agafar trobo que m’ha eixamplat aquesta sensibilitat per les paraules, pels sons de les paraules i la seva musicalitat. —I la família, quina contribució hi ha fet, en la llengua que parleu? —La llengua també la dec als pares, és clar, l’he apresa d’ells. La meva família prové d’Arbúcies. Ma mare és una persona amb sensibilitat lingüística, tot i que no ha estudiat ni llengua ni literatura. És infermera, però li agrada llegir i, més enllà de la lectura, té sensibilitat per la llengua. Ara que sóc professora de literatura, li noto, a ma mare, aquesta sensibilitat amb la llengua. No vinc d’una família que hagi cultivat especialment la literatura, però ma mare sí que va veure que a mi m’agradava llegir i ho va potenciar. —Reprenent el tema de la sonoritat i musicalitat de les paraules, quina importància doneu a la música en la vostra vida? Toqueu cap instrument? —Jo sóc nefasta amb la música. És una lluita contra natura. Vaig tocar tres anys el violoncel, ja de gran. Però escolto força música i tinc la sort d’estar envoltada de gent que en sap molt i que en toca. —De fet, formeu part d’un grup. —Sí, recito amb el Pèsol Feréstec, un grup que sempre ha fet música i poesia a la vegada. Van publicar un disc fa un parell d’anys, que es deia Cor de Carn. Hi havia una noia que recitava però se’n va anar a viure a fora i llavors la vaig substituir. Recitem Riba, Ferrater… Ara hem enregistrat un altre disc, Treure’n robins, on recito alguns textos de La ciutat cansada. És una música fina, que acompanya, no és gruixuda, música pop. —També col·laboreu amb les Sueques. —Sí, però amb elles no hi sóc al grup, sinó que col·laborem per fer un fanzine que es diu Cor Pelut. Una rucada, una cosa que fem pel broc gros. Diem que és un fanzine de figueres retòriques i de publicació menstrual. Teníem la sensació que al nostre entorn hi havia gent fent moltes coses, que ens interessaven, però que estem tots molt atomitzats. És el cada dia d’aquesta època i el cada dia a Barcelona. I el Cor Pelut era una manera simpàtica de fer una festa i relligar fotocòpies amb un cordill de botifarra, que és el que fem. I mira. N’hem fet tres, un cada any. És bonic, perquè de vegades et diu que sí gent que et fa gràcia… —Per exemple? —La Marta Rojals ens va fer un textet, per exemple. I tota la gent del circuit poètic, que de seguida et diu que sí. També hi ha il·lustracions. Pretén ser un fet i deixat estar. I jo que tinc tirada a ser molt meticulosa, l’esclavitud del perfeccionisme, doncs això és el contrari, tot i que ens demana moltes hores de feina. Maria Cabrera. Fotografia: Albert Salamé. —Pel que dieu, teniu un vesant molt analític. En els poemes s’hi nota molta depuració, però no pas excés analític. —La feina que faig, sóc correctora i professora, et fa treballar els textos d’una manera determinada. Sóc lenta i tendeixo a ser bastant curosa. I en els poemes, hi ha això en el procés de revisió, on puc arribar a ser una mica obsessiva. Quan he acabat d’escriure un poema, hi passo unes setmanes obsessionada. Me l’imprimeixo i el porto a les butxaques o a les bosses de mà. Me’l miro pel carrer i me’l repeteixo una vegada i una altra. Però en el moment d’escriure el poema no tinc la sensació que hi hagi aquest vigilar. Va per tots uns altres camins. —Ara que parlàveu del Cor Pelut pensava que Barcelona té una riquesa de creadors subterrània, que sovint costa que surti a la superfície. —És una de les raons per les quals també vam decidir de fer Cor Pelut. Al meu entorn tinc la sort de tenir gent molt brillant. És com si les plataformes que potencien la creació vagin per uns altres canals, que a aquestes persones que considero brillants fins a cert punt no els interessen gaire. —Sí però aquest talent hauria d’emergir. —Té a veure amb tots aquests canvis de la ciutat, que sembla que donin la raó al títol del llibre, que donin la raó a Calders. Estem tots una mica estancats en el terreny cultural, però també en més àmbits: urbanístic, etc. —I, així i tot, hi ha una revolució en marxa. Mirant poetesses com Núria Martínez-Vernis, Blanca Llum Vidal, Laia Martínez López, Maria Sevilla, vós mateixa, relateu el món d’una manera diferent, on el fet de ser dona ja no té res de subsidiari. —Trobo que es treballa en una manera de ser dona artista o ser dona creadora. Tradicionalment, aquestes dones artistes han anat a repèl en l’àmbit personal i familiar. Aquesta imatge que tenim de l’home creador, que té un espai per a poder crear… Penso que les cambres pròpies encara no són prou reeixides. Això que dieu és una cosa que sorprèn ara i, en la mesura que molesta segons quins sectors, fa feina: hi ha tot de gent, com ara Blanca Llum Vidal, que s’ha forjat un camí i ha enfilat amunt decidida a anar allà on vol anar i convençuda de la seva potència. I això sí que em sembla una cosa tota nova. Aquest convenciment en la creació, de la Víctor Català o la Rodoreda, sempre ha implicat unes giragonses en l’àmbit personal bastant singulars. La Rodoreda, a l’exili tractada –segons com– com la puta de l’Obiols i, a més, amb tota la renúncia familiar que havia fet… D’alguna manera això es mou perquè es normalitzi, perquè una dona pugui ser artista (aquesta paraula m’impressiona), pugui ser creadora, i tingui un espai en la família, un espai social, que no sigui una extravagància. —Aquest debat és ben coent, perquè també hi ha les dones que trien la no-maternitat i tenen la sensació que també hi han de batallar perquè els retreuen de no voler-la. —És un dels pols que fem amb els costums familiars de l’època que venim educats. Els canvis sempre desorienten quan hi ets pel mig. —Això que dieu de la dona artista és interessant, perquè sempre és des d’una avantguarda que arrenquen els canvis, les transformacions. I són els artistes que sovint veuen aquests camins abans que els altres. Us hi sentiu, en aquesta avantguarda? —Passa que jo escric tan poc, que d’aquests moments de porositat –perquè jo crec que això de crear és cosa de porositat amb el món–, n’hi ha hagut pocs. Tinc trenta-tres anys i tres llibres publicats. Un amic em diu que em surt un llibre per dècada. És clar, escric tan poc, que aquests moments… Sí que sento, per a mi, que faig una cosa profundament important, que em lliga amb tot de cosetes del dintre meu, que m’assenta en algun lloc, que per a mi és important. Però això em passa tan poc, que sempre se’m fa estrany. Hi ha gent que funciona d’una altra manera i que em fa sentir una certa enveja, perquè són molt més porosos, poden escriure gairebé diàriament i després fan una tria, selecció, endreça. Aquesta capacitat de passar experiències pel sedàs de la poesia d’una manera quotidiana, jo no la tinc. A mi les experiències em fan pòsit i sóc lenta com un elefant. —Aquestes èpoques de sediment, sense escriure, si s’allarguen gaire, us neguitegen, us fan por? —Ara ja no. Em va passar que amb el primer llibre que vaig publicar, quan era una poeta petita, em sembla que tenia dinou anys… —Un altre Pedrals… —No, de Pedrals només en tenim un i és el Mozart de les lletres catalanes. —Perdoneu, continueu. Em dèieu que amb el primer llibre… —Jonàs, era un llibre molt petit, amb alguns versos que havia escrit als disset anys. Ara me’n ric una mica, però el poemari s’acaba dient: ‘No hi ha res més.’ I pensava, quina pena, potser no m’agafa més la cosa d’escriure. Em sabia greu, però inquietar-me, tampoc. Però passava el temps i no m’agafava la fal·lera. En algun moment em vaig forçar a escriure i aleshores em sortien bunyols i agafava una emprenyada amb mi mateixa que Déu n’hi do. Però al cap d’uns anys va tornar a sortir la necessitat d’escriure i vaig acabar publicant La matinada clara. —Amb Jonàs vau guanyar el premi Amadeu Oller, que és un premi reconegut en l’àmbit dels joves poetes. —Quan acabo un llibre sé que l’he acabat. Em costa passar-ho per l’intel·lecte, però ho sé d’una manera molt clara. Doncs, en aquell moment, vaig saber que havia acabat un llibre que es deia Jonàs. Era la primera vegada que ho sentia. Però em feia molta vergonya ensenyar-lo als amics. De petita era molt vergonyosa. Ara, amb els anys, me’n vaig desempallegant. Vaig decidir de presentar-lo a un premi, a fi que un jurat des de fora l’avalués. Un parell d’anys abans havia guanyat el premi Amadeu Oller la Laia Noguera, que anava amb mi a la facultat, i per això sabia que era un premi per a poetes joves. I mireu si era una cosa personal, que en el sobre no hi vaig posar ni l’adreça ni un telèfon de contacte. Es van tornar bojos buscant-me. Va anar així. Maria Cabrera. Fotografia: Albert Salamé —Diria que sou una poetessa que poua en la tradició, que l’heu païda i en féu un diàleg. Fins i tot sembla que tingueu una reserva de poemes i poetes que us ajuden a explicar-vos i que citeu. —Tot això de la intertextualitat funciona d’una manera no conscient. El diàleg hi és, però és com si ho haguessis digerit, deglutit i s’ha fet paisatge. Hi ha alguns moments que m’he adonat que passava. A La ciutat cansada em va passar que enmig d’un poema va sortir el ‘camí de l’aigua’ de ‘La vaca cega’. Però me’n vaig adonar després. Sí que se m’amaren les coses, les maneres de mirar d’altres autors, sobretot de la Rodoreda. Crec que no hauria escrit La ciutat cansada com ho he fet sense la Rodoreda, que se m’ha ficat sempre molt endintre, ni sense les proses de Foix ni Le spleen de Paris. I això és una cosa més fonda, de pòsit, uns rius de canals d’aigua que van per sota terra. A la superfície no els veus però hidraten. —Creieu que la poesia ha de ser combativa, ha de tenir un vessant ètic? En una època en què els valors són tan prims, fan més falta que mai els poetes. —Crec que la poesia que jo faig no és una poesia social ni fa reivindicacions d’aquesta mena. De fet, penso que és una poesia on el jo líric és profundament egocèntric. Però sí que la poesia que jo faig mostra una certa discrepància amb un mateix i, per tant, té una part de recerca interna, un joc que és dissident d’ell mateix. I això lliga molt o és un reflex d’una sèrie de malestars del nostre dia a dia. Dic poesia des d’un lloc que és incòmode per al cos. Té aquesta part connectada amb l’ètica. —Acabem l’entrevista amb un dels poemes més punyents de La ciutat cansada, ‘Taronja borda’? —És un dels poemes que m’estimo especialment. En aquest poema, sobre aquest rierol que dèiem abans que va sota terra, hi ha una sensació molt rodorediana, de tenir un narrador que és conscient que no entén coses. Explica una situació d’una certa frustració de dedicar-se amb tot el cor a arreglar una cosa que ha nascut torta i sentir que et diuen: ‘No és torta, no és torta.’ I tu intentes arreglar-la perquè no es vegi torta, però allò continua essent tort i, a més, t’imposen un silenci. ‘No és torta i calla.’ I aquesta frustració de sentir-se injustament castigat, és el que pretenia explicar. —I això portat a una relació… —Sí, és una de les raons per les quals no és prosa sinó poesia, perquè no explico una història sinó que construeixo un símbol. Agafo aquesta anècdota, aquesta situació quotidiana d’una aixeta que degota i una persona que confon un no amb el soroll de l’aigua que degota. De manera que una persona va dient no, però tu vas sentint un altre sorollet. I aquí comença la confusió. Ella –perquè és una dona– intenta dedicar amb moltíssima cura a reparar aquella aixeta que degota. I quan l’ha reparada es pensa que tot anirà molt bé. Però l’altra persona, la imatge és que li posa un tub de silenci a l’orella i l’obliga a no sentir el sorollet. Però dins el cap diu: ‘Això no va bé, això no va bé.’ És aquest tub de silenci imposat, com una violència que et practiquen. I hi ha un moment d’embogir com un conill, com embogeixen els personatges de la Rodoreda, de tenir moltes trifulgues al cap i de sentir aquesta fressa i que l’altra et digui que no, que no, i li notis un puntet de ràbia en aquest no. I la persona acaba convençuda que és ella que fa el sorollet, que és una mala dona, mentidera. —Exemplifica la condició de la dona durant dos mil·lennis. —En aquest poema, la protagonista havia de ser una dona, perquè dir-se una mateixa mala dona no és igual que dir-se mal home. Té unes connotacions que van més enllà de la moral, afecten els rols que tens. I volia ficar el dit a la nafra en aquest punt.

Summary: Maria Cabrera: ‘Dic poesia des d’un lloc que és incòmode per al cos’