Ferran Sáez escriu llibres plens de coneixement, història, filosofia i cultura, com ara Estranya forma de vida. Un breviari (Acontravent, 2016). També omple els seus articles al diari Ara de petites lliçons que ens ajuden a observar l’actualitat amb més elements d’anàlisi. És doctor en Filosofia per la Universitat de Barcelona i professor titular a la Facultat de Comunicació i Relacions Internacionals de la Universitat Ramon Llull. Recentment ha escrit sobre la catalanofòbia que ha motivat moltes de les accions i declaracions d’aquests últims mesos. Volem parlar amb ell per copsar la seva mirada crítica sobre la situació actual, després de la proclamació de la República, l’aplicació del 155 i la convocatòria d’eleccions. Ens respon amb idees plenes de referències històriques i filosòfiques. —Després del 27-S tot ha estat molt dur. Com veieu l’estat d’ànim de la gent? —M’agradaria dir una altra cosa, però veig un cert desànim. I en alguns casos, un desànim profund. Si això significa que s’ha desinflat el procés o deixat de desinflar el procés, o que ha agafat una nova embranzida, ja no ho sé. Però sí que sé que hi ha un abans i un després del 27 d’octubre. És un llindar molt més marcat que el del dia 1 d’octubre. Teòricament, la festa grossa és el dia 1. Però el que va marcar el canvi d’estat d’ànim va ser el 27. —Sou crític amb la idea d’un full de ruta. Potser allò que ha causat desànim ha estat el fet que no s’hagi complert el full de ruta com s’havia explicat… —M’he fet un tip d’avisar de l’error que implicava pretendre definir un full de ruta detallat i amb calendari. Crec que una de les disfuncions que després s’han traduït –la paraula és lletja, però la direm– en un cert fracàs ha estat la mania de mirar el full de ruta en comptes de mirar la ruta. I la ruta són les coses que han anat passant, algunes de les quals eren previsibles i algunes altres no. I això ho ha condicionat tot. Posaré algun exemple del motiu pel qual mirar els fulls de ruta en comptes de mirar la ruta pot tenir conseqüències negatives. Era previsible que hi hagués una resposta vehement del govern espanyol? Jo crec que sí. Era previsible que Europa digués d’una manera tan taxativa i tan clara que no es posaria al costat dels catalans? A partir d’aquestes preguntes s’havien de prendre decisions que potser eren incòmodes però calia prendre d’acord amb la realitat i no amb allò que s’havia escrit en un full. Un exemple clar dels beneficis de no tenir full de ruta és Rajoy mateix. ‘És que aquest senyor sempre improvisa i no fa res’, diuen. Sí, però miri si no li ha anat bé. Fotografia d’Albert Salamé. —Diuen que la gestió del temps és l’eina més poderosa de la política. No sé si ho penseu, també. —És una gran veritat. Rajoy va actuar de manera que molta gent va entendre que no sabia cap on anava. Però jo pensava: i nosaltres, sabem cap a on anem? A l’hora de la veritat, va esperar fins a l’últim moment per prendre la decisió. I la decisió era clara, en cas que es fes el referèndum amb tots els ets i uts. Des del punt de vista català, que t’apallissin quan vas a votar no fa cap gràcia. Però, des del punt de vista del govern espanyol, ha funcionat la mar de bé. —Diuen que el consum cultural ha disminuït, amb tota aquesta situació. Us lliga? Ho trobeu lògic? —Tota aquesta mena de càlculs sobre consum fets amb una lògica de curt termini s’han d’agafar amb agulles. Jo crec que en algunes coses concretes no és possible de fer un càlcul, encara que sigui estimatiu. I després hi ha la tendència humana de plorar una mica. Però bé, en cas que sigui així, que hi hagi hagut un descens del consum cultural, penso que l’ambient –l’air du temps, que diuen els francesos– no és precisament per a anar a fer una mariscada. La primera cosa que se’n ressent, quan veus a venir que les coses poden acabar malament, és aquell llibre que et volies comprar o aquella obra de teatre que et feia il·lusió de veure abans que no pas el paquet d’arròs. Si el descens fos cert, tindria una explicació. —Si bé era lògic esperar la resposta repressiva de l’estat espanyol, pensàveu que tindria aquesta força? Que posessin Cuixart, Sànchez i la meitat del govern a la presó era previsible? —Crec que és una qüestió quantitativa. La idea de pensar que no passaria res… Home! Seria la primera vegada de la història. I aquí hi havia una certa ingenuïtat, perquè era previsible que algun moment hi hagués una intervenció vehement. En un moment determinat hi va haver un canvi de llenguatge i de registre, que va anar pujant de to. I també hi va haver un increment del nombre d’actuacions contra l’independentisme. L’empresonament de Cuixart i Sànchez va ser allò que ens va alertar del canvi. A mi em va deixar completament garratibat. I l’escalada de la repressió ja no ha parat. Ara continua amb un ús desproporcionat i esbiaixat de la justícia. L’últim recurs d’aquesta estratègia repressiva és l’acusació del discurs de l’odi. Aquest és l’episodi dos punt tretze de la repressió. Quan aquest recurs ja no es pugui esprémer més, n’inventaran un altre. Aquesta idea d’anar penalment contra algú per una síl·laba de més, això era difícil d’esperar. Es tracta d’un canvi quantitatiu. És molt més que no s’esperava. Fotografia d’Albert Salamé. —Han donat carta blanca a la catalanofòbia? O tot això que passa té l’arrel en la catalanofòbia? —La catalanofòbia existeix. I existeix la hispanofòbia. També existeix. És a dir, hi ha comportaments i judicis de valor que són obertament hostils cap a Catalunya, la llengua catalana, els catalans i, concretament, els catalans independentistes. I també es diuen coses contra Espanya i els espanyols. Tot això existeix. Però fixem-nos que hi ha una diferència abismal entre la resposta que dóna la justícia i l’estat espanyol davant els casos de catalanofòbia i els casos d’hispanofòbia. La resposta és completament asimètrica. En un cas, tenen tot l’aparell judicial i l’estat al costat, i en l’altre, t’has d’aguantar com puguis. I hi ha certes coses que a Espanya s’interpreten com a hispanofòbia i que aquí no ho són o no ho semblen. I també passa a la inversa. Això sempre ha passat. Hi ha un joc de malentesos que té a veure amb la proximitat. —Ens ho expliqueu? —Per exemple, jo no he conegut mai ningú d’aquí que odiï els nepalesos. Ni els laosians. No em consta. No tinc cap amic que digui que aquesta gent de Cambotja sigui no sé què. Per què? Perquè estan molt lluny i no els coneixem. Però la proximitat fa que les comunitats siguin més reals. I trobo que tot plegat és molt normal. No és normal, en canvi, que la resposta institucional en un cas o en un altre sigui grotescament asimètrica. En uns casos, no els passa res, als qui es concentren cridant ‘A por ellos’. I en uns altres, n’hi ha que poden acabar a la presó per haver dit una síl·laba de més. —Com a persona que ha estudiat aquests fenòmens, considereu que es pot parlar d’estat feixistitzant, autoritari o totalitari? —Són coses que he estudiat acadèmicament. Per tant, sóc curós amb l’ús d’aquests conceptes. Per exemple, la paraula totalitarisme ve d’un discurs de Mussolini que deia ‘tutto nello Stato, niente al di fuori dello Stato, nulla contro lo Stato’… ‘Totalitari’ ve d’aquest tutto. La idea de totalitarisme pretén que l’estat controli totes i cadascuna de les activitats i àmbits de la vida pública i privada. I el feixisme també té a veure amb Mussolini. Volen dir coses que no s’ajusten a les coses que passen actualment. Puc entendre que s’utilitzi la paraula totalitari i la paraula feixista en termes ofensius. Però si es tracta de fer anàlisi política, jo crec que no són els termes adequats. Estic convençut que hi ha una deriva autoritària. Es veu en l’aplicació de l’article 155 i en moltes actituds de l’estat espanyol. És autoritat en el pitjor sentit de la paraula. Autoritat també pot voler dir una altra cosa. En definitiva, jo evitaria paraules com feixisme o totalitarisme per fer referència a la situació actual. Es corre el perill de banalitzar el veritable feixisme i totalitarisme. Perquè les conseqüències que van tenir van ser prou greus. —Però hi ha un ofec sistemàtic i institucionalitzat de la vida de la gent. Es persegueix l’escola, els mitjans de comunicació, la mobilització de la gent, els comentaris a les xarxes socials… És força irrespirable. —Si aquesta actitud de persecució s’hagués estès a tots els àmbits de la vida i en totes direccions, podríem parlar d’estat totalitari. El cas és que hi ha una persecució dirigida tan sols a una part de la població per raons ideològiques i polítiques. Les amenaces, els insults i els boicots contra els catalans no estan pas perseguits. Funcionen amb absoluta impunitat. La cosa més greu d’aquesta situació és que aquesta espècie de vigilància escrupolosa pel respecte de les altres persones sigui completament ad libitum. Si es perseguís a parts iguals tothom qui fa amenaces o insulta, encara seria acceptable, malgrat que jo preferiria un marc en què la llibertat d’expressió prevalgués sobre qualsevol cosa. Insisteixo, la qüestió greu és la criminalització d’una part de la població per raons polítiques. L’estat de dret, la separació de poders i els principis democràtics bàsics han quedat completament qüestionats, a l’estat espanyol. Fotografia d’Albert Salamé. —Diuen que sempre hi ha en joc el relat i que els mitjans de comunicació hi tenen un paper fonamental. Us agrada aquesta paraula, ‘relat‘? —El concepte del relat es comença a utilitzar en aquest sentit a partir de Lyotard, quan l’any 1979 publica La condició postmoderna i diu que s’han acabat els grans relats (‘le grand récit’). Es referia, per exemple, al fet que el relat de la ciència com a posseïdora de la veritat s’havia acabat. En aquest sentit, la paraula relat té una justificació. Però ara s’aplicar en qualsevol moment, a qualsevol història. Tornant al moment actual, jo crec que hi ha més que la lluita pel relat. Amb aquest tema toquem os. Parlem de la qüestió de la sobirania. Si observem els mitjans d’obediència espanyola, queda clar que la sobirania no es pot tocar. És com si ara despertéssim el meu avi i li diguéssim: ‘Padrí (jo no li diria avi), sap que els homes es poden casar entre ells?’ L’home es desmaiaria i tornaria a morir-se. Vull dir que hi ha temes que es poden tocar, però també hi ha temes que són sagrats, per Espanya. I un d’aquests és la sobirania territorial. I els mitjans consideren que està en joc l’última frontera de les coses que encara no es poden discutir. Ni aquí ni als llocs més civilitzats del món. —El debat més important a tot el món polític és el de la sobirania, actualment. —L’única persona que ha fet un discurs d’aquest tipus, que és com una mena de bolet estrany, és un economista japonès, Kenichi Ohmae, que va exposar la idea de dividir políticament el Japó en regions econòmiques. Va dir que tots continuarien parlant japonès i tota la pesca, però que ja no serien el mateix país. Allò va ser una cosa raríssima. Diria que és l’única excepció recent en què s’ha qüestionat un concepte de sobirania molt estès. Hi ha molts temes que abans eren tabú i que ara ja no ho són. Han canviat moltíssimes coses. Però la qüestió de la sobirania, no. —Tenim el cas del Regne Unit i Escòcia. Aquí es va respectar la sobirania escocesa. —Sí. És un cas incomparable amb l’actitud d’Espanya. Però no va deixar de ser un episodi tens i traumàtic per totes dues parts. De fet, jo crec que va guanyar el no perquè s’havia permès que guanyés el sí. Pot semblar paradoxal, però no ho és. La reflexió va ser: jo em vull quedar en un lloc d’on me’n puc anar si vull. Jo ho vaig interpretar així. —Aquí podria passar, això? —Ui! No, jo crec que no. Estic vagament convençut que, si l’any 1978 s’hagués fet un canvi de bandera i d’himne, si s’hagués fet un concurs per a inventar-ne uns de nous, si hi hagués hagut un canvi de símbols per a acomodar diferents identitats en un mateix projecte, les coses haurien anat d’una altra manera. El tema dels símbols és molt seriós. A Catalunya i a qualsevol lloc del món, eh? Abans de començar parlàvem d’aquella entrevista del Pla amb en Soler Serrano. Pla hi diu que ‘el més profund és la superfície’. En aquest cas, són els símbols. No tenen res de banal, encara que ho pugui semblar. Tenen unes implicacions molt fortes. Fotografia d’Albert Salamé. —Us ha sorprès la bel·ligerància d’un diari com El País, el diari dels ‘progres’? —No. No em sorprèn gens. L’ànima mater d’El País, en Cebrián, és un senyor que fa un diari compromès amb la democràcia espanyola, amb una determinada ideologia, amb un partit, el PSOE, etc. Però també fa un diari per a emmascarar el seu passat. Un passat de fill d’alt càrrec del franquisme, director d’un diari del règim (Arriba, veu oficial de Falange Española). Ell mateix havia estat subdirector, als disset anys, de Pueblo, diari del Movimiento. I amb Franco encara viu va ser director de Ràdio Televisió Espanyola. Aleshores, aquesta persona va fer un diari per reivindicar-se. Ell mateix i la seva classe social i generacional. Aquí Barcelona, per cert, també està molt present la reivindicació d’aquesta classe. Són els qui van guanyar la guerra del 1936-1939 i que després van dir que no estava ben fet. No m’estranya gens la deriva d’El País. Ara no es tracta de fer llistes, però si mirem els col·laboradors de pes del diari, tots s’ajusten a un mateix patró de gent que va guanyar la guerra i després van voler fer un gest de contrició política. Però les guerres es guanyen o es perden. No s’empaten ni es juguen a penals. I aquesta gent pertany al costat dels qui van guanyar, ja sigui biològicament o per uns altres vincles de trajectòria. La llista que en sortiria és llarguíssima. —Albiol ha dit recentment que calia tancar TV3 i obrir-la de nou amb ‘gent normal’. Això sembla que no té límit. —Tornant a allò que dèiem abans, si la fiscalia actués d’ofici… Però aquest home sap què diu? Sap què ha dit, exactament? Les coses que insinua amb unes declaracions així són d’una gravetat extraordinària. Si el cridessin a declarar al jutjat, faríem llargues cues. Però el problema és que a Albiol no li passarà res, per haver dit això, i a unes altres perosnes, per molt menys, els cau el pèl. Imagineu-vos que ho diguéssim un de nosaltres dos. Ens la farien pagar ben cara. —En què s’ha equivocat l’independentisme en aquest últim tram de procés? —Un dels errors, que no és de l’últim tram, és això d’haver de tenir un full de ruta mil·limetrat. És un error greu. Haver volgut mantenir un discurs i evitar qualsevol matís per por de ser denunciats a Twitter com a traïdors a la pàtria o revisionistes. Aquest és un altre factor d’error. John Stuart Mill deia: ‘La cosa que més em preocupa de la meva societat és que cada vegada hi ha menys excèntrics.’ I a mi els excèntrics m’agraden. Una persona que digui que és un madrileny pels quatre costats i del Barça i que se sent brasiler… això m’encanta. I aquí, per alguna raó –que puc entendre–, aquesta mena de persones heterodoxes no són benvistes. Sempre se sospita dels excèntrics. Aquest és un altre error. El full de ruta, el purisme, i encara n’hi ha un altre. Hi ha una cosa que va començar molt bé i que després va anar degenerant. S’ha anat perdent la capacitat d’encarar la situació amb sentit de l’humor. S’ha substituït el sentit de l’humor per una certa agror, que també puc entendre a partir del dia 2 d’octubre. Però l’humor no s’hauria de perdre. Perquè és una distintiu d’aquest procés. Això no sol passar. Normalment la gent s’apedrega. I nosaltres fèiem broma. L’estat d’ànim s’ha capgirat i anem pel món amb les mans al cap. L’humor és una gran arma i és molt saludable. —Quins camins s’obren? Per on pot transitar l’avenç cap a la consolidació de la República? —Crec que hi ha dues possibilitats. No et sabria dir què acabarà passant. Però les possibilitats són dues. Es pot imposar el tacticisme gallinaci de partit. La disputa dels càrrecs i les miserables quotes de poder. Si passa això, simplement no passarà res. La cosa continuarà com fins ara. I en el cas que hi hagi una visió d’aquelles que tenien els estadistes d’abans, amb rigor i seriositat, pot canviar absolutament tot. Amb les eleccions, és més probable que sentim la primera possibilitat: els retrets, el tacticisme… Si algú tingués una visió a llarg termini, ho podria canviar tot. Si l’independentisme sap prioritzar una visió d’estadistes, pot canviar completament tot. —Què vol dir, tot? —Vull dir generar una direcció que ja no sigui reversible. D’alguna manera, això ja ha passat. Però em temo que la situació encara és reversible. Si s’aconsegueix generar una mena d’inèrcia en què tots anem en la mateixa direcció, i som molta gent, la cosa pot ser molt gran. Però això encara no ha passat. Per la lògica dels partits. El joc serà entre el tacticisme gallinaci i els estadistes de la vella escola. Fotografia d’Albert Salamé. —Abans d’unes eleccions, hi ha l’equilibri entre el compromís amb els electors, la transparència, i aquesta necessitat de no ensenyar les cartes i tenir les mans lliures per actuar segons convingui cada moment. Com es desfà l’equilibri? —Venim de la inèrcia d’exigir que tot estigués al programa electoral ben detalladet. És cert. I és lògic. No és cap bogeria. Quan algú exigeix les coses per escrit, ja sabem de què parlem. Tots som prou grandets per a saber com s’han fet les coses. Però podem arribar a aprendre lliçons importants observant les coses que acaben de passar. Una d’aquestes lliçons importants és que hi ha poques coses més ximples que emmanillar-se un mateix. Que t’emmanillin, no s’hi pot fer res. Però si tu mateix t’emmanilles… Si generes una mena de constricció sobre la teva capacitat d’acció, et pot obligar, però et pot deixar sense capacitat de reacció intel·ligent. La possibilitat del tret al peu sempre existeix, en política. I el full de ruta mil·limetrat va ser un tret al peu que, repeteixo, entenc perfectament. Però ara, venint d’on venim, penso que cal donar-nos més aire. Diria que el votant independentista ho entendrà. —En aquella entrevista, Pla recordava que Montaigne deia que ‘l’home és ondulant’… —I divers. —Ondulant i divers. Ens serveix aquesta observació per a l’anàlisi del camí cap a la independència? —Sí. Montaigne diu això en el context de la guerra de religió a França del 1560-1570. És el pitjor moment d’aquestes guerres religioses. Montaigne va viure moments d’una violència extrema entre catòlics i hugonots (o protestants). En tot moment, fa reflexions sobre la contingència de la política. El fet que una cosa que en un moment determinat tothom dóna per suposada i segura, una petita bufada ho pot fer caure tot. Aquesta visió pot semblar molt pessimista. Però aquest pessimisme és el que permet que no passin coses greus. —Cal preveure que hi pot haver imprevists? —Karl Popper, que era un teòric liberal, entre més, deia que no hem de procurar el govern dels millors, perquè això no ho aconseguirem mai, sinó els mecanismes per a treure els pitjors. S’ho plantejava al revés. Si en un edifici posem extintors i plaques ignífugues, és pensant en el pitjor. Pensar en el pitjor no és un acte de pessimisme sinó una determinada manera d’encarar les qüestions. En el procés cap a la independència, l’atzar i la contingència són coses que és important tenir en compte. Hi ha coses previsibles i que es poden estudiar: el codi penal, les lleis, les normes internacionals, etc. Però n’hi ha unes quantes que són imprevisibles i que poden arribar a passar. Dit d’una altra manera: el 13 d’abril de 1931, Espanya era una monarquia normal i corrent. I el dia 14 es van guanyar unes eleccions municipals i, al cap de quaranta-vuit hores, el rei Alfons XIII era a Roma. Hi ha esdeveniments que poden fer canviar les coses radicalment. Fins i tot, un lapsus d’algú o una frase de més en un discurs. Fotografia d’Albert Salamé. —Un ministre de la RDA va parlar massa en una conferència de premsa i va precipitar la caiguda del mur de Berlín… —Aquella mateixa nit van començar a passar coses. Emmanuel Todd, un sociòleg molt important, va escriure un llibre el 1976 (La chute finale: Essai sur la décomposition de la sphère soviétique) que va anticipar fil per randa la caiguda de l’imperi soviètic. La persona que ho va preveure tenia uns fonaments racionals per pensar que passaria. Però no va caure per allò que ell pensava. Ara que s’ha tornat a estudiar l’esclat de la Primera Guerra Mundial, molts historiadors han arribat a la conclusió que no se sap ben bé per què va començar. Van matar un príncep i no sé què, però el fet que l’exèrcit francès anés a les trinxeres a l’agost no té gaire lògica. Fins al punt que desfilen cap al front amb els uniformes d’hivern, aquelles casaques blaves, perquè no en tenien per a l’estiu. Tot va improvisar-se. Vull dir que, en el procés català i moltes altres coses, si fas veure que tot depèn de decisions, lleis i pautes racionals, i no hi poses pel mig la contingència i l’atzar, pots arribar a tenir visions molt pessimistes o molt optimistes, però també molt desenfocades.

Summary: Ferran Sáez: ‘El full de ruta mil·limetrat va ser un tret al peu’


El conseller de l’Interior, Miquel Buch, ha dit que la polèmica per la participació del govern en la campanya de suport a l’esport femení n’ha volgut tapar l’objectiu. En una entrevista a ‘El món a RAC 1’ ha dit que la imatge dels consellers tapant-se amb la mà una part de la cara ‘potser no era la imatge més adequada’, però que ‘no podia fer cap altra cosa que no fos donar-hi suport’. ‘Sí que vaig veure que podria tenir alguna coincidència amb altres campanyes que s’han fet’, ha dit, en referència a la campanya que es va fer anys enrere per a denunciar l’ús de pilotes de goma per part dels Mossos. ‘No puc fer cap altra cosa que donar suport a una campanya que han impulsat dones esportistes’, ha insistit. ‘El gest que potser avui pot servir per a una cosa demà pot servir per a una altra, però crec que també va ser desencertat i fora de lloc minimitzar la campanya i silenciar les dones esportistes’. En ser preguntat sobre si tornaria a participar en la campanya, ha dit que, si les esportistes catalanes els ho demanessin, ‘no els diria quina campanya haurien de fer o deixar de fer’. ‘A mi no em pertoca’, ha conclòs. I quan dic que no es poden abstreure del context hi incloc que no poden copiar altres campanyes que ja van existir amb una finalitat vinculada a aquest drama. Drama vigent, actual. Mala praxi policial que provoca mutilació. Com és possible fer aquesta barrabassda @govern? pic.twitter.com/XWxUsiFHAw — Dolors Sabater Puig (@mariadolorsa) February 16, 2020 La campanya #ThoEstàsPerdent cerca impulsar l’esport femení. És una iniciativa creada pel Consell Audiovisual de Catalunya i que ha comptat amb la col·laboració de diverses esportistes d’elit. ‘Si no veus esport femení, t’estàs perdent la meitat de l’espectacle’, afirmen en l’espot i ho simbolitzen tapant-se un ull. Tanmateix, el gest va agafar una altra connotació quan el govern en ple va decidir de participar en la campanya. El compte a Twitter de l’executiu va penjar una fotografia del president i tots els consellers tapant-se un ull. Víctimes de la repressió, com ara Roger Español, que va perdre un ull durant l’1-O, van expressar la seva indignació. Emmmm…. a veure,#mheperdutalgunacosa? https://t.co/PC4dSqzrnE — Roger Español (@FrontRoger) February 16, 2020

Summary: Buch diu que la campanya de suport a l’esport femení ‘potser’ no tenia ‘la imatge més adequada’, però que havia de participar-hi


No calen massa presentacions per a introduir un dels cineastes més importants del país. Ventura Pons (Barcelona, 1945) acaba d’estrenar Universal i faraona, un documentari que, a través de les figures de l’artista Ocaña, el músic Gato Pérez i l’humorista Pepe Rubianes, pretén recuperar la memòria de la Barcelona dels setanta. Imatges i converses inèdites serveixen per a recordar aquella ciutat transgressora i underground que fa sospirar de nostàlgia els qui van tenir la sort de viure-la. Més actiu que mai, es mostra molt satisfet amb l’acollida del film i té moltes ganes de parlar de les llibertats i les lluites col·lectives, tant les de llavors com les actuals. —Què tenien en comú Ocaña, el Gato Pérez i Rubianes? —Són tres icones de la Barcelona dels anys setanta, quan es va morir el dictador i la ciutat va experimentar un esclat d’alegria i de llibertat. Un pintava, l’altre feia música i l’altre feia els millors espectacles que es puguin imaginar. Els tres van venir de fora, però no eren estranys que ‘de fora vingueren i de casa ens tragueren’, sinó que eren catalans nascuts fora de Catalunya que van convertir Barcelona en ‘universal i faraona’. —Per què aquestes dues paraules per a definir la ciutat? —Apareixen en una de les lletres del Gato. Va morir l’any 1990, però cançons com Quise ser tu amigo, Ebrios de soledad o Se fuerza la máquina segueixen sent extraordinàries; han passat la prova del temps. De la mateixa manera, també ha passat la prova del temps la pintura d’Ocaña i l’humor del gran Pepe Rubianes. És per això que vaig voler fer un documentari per a conservar la seva memòria. És un film sobre la memòria, però és divertit perquè parla, essencialment, sobre l’alegria de viure. —No es coneix prou la Barcelona dels setanta? —Molts la recordem, però la gent jove no la coneix o la coneix parcialment i hem de tornar a reivindicar-la. —Si una persona jove viatgés en el temps fins a aquella Barcelona, se sorprendria molt? —Es trobaria llibertat, ganes de viure i un gran esclat d’alegria. De fet, jo crec que el moment que viu Catalunya guarda un gran paral·lelisme amb la Barcelona dels setanta. Som en un moment històric: el poble s’ha aixecat i, quan el poble es mou, no hi ha ningú que l’aturi. A més, tenim un gran president, un home de paraula molt astut. —Però tot és molt diferent? —Abans sortíem del Franquisme i ara sortim d’aquesta suposada democràcia que va venir després de l’engany de la constitució espanyola de 1978. Jo he anat a totes les manifestacions independentistes i hi ha una quantitat de gent jove i gent gran espectacular. És un moviment molt plural, molt similar al d’aquella Barcelona, especialment pel que fa als anhels de llibertat. —El jovent és igual de reivindicatiu que llavors? —I tant! Jo que ja tinc setanta-dos anys me n’alegro molt de veure gent jove i canalla a les manifestacions. La societat catalana està fent història. Això no ho hem vist mai abans en cap procés d’aquesta Europa, que és l’Europa dels estats i dels banquers, i no l’Europa dels pobles que vam fundar. —Malgrat els paral·lelismes amb l’actualitat, a la Barcelona dels setanta va aparèixer un moviment de contracultura que no s’ha repetit. En què consistia? —Hi havia indrets molt importants com el Paral·lel, el Raval, la plaça Reial, la discoteca ‘Boccaccio’ –on es va organitzar la tancada a Montserrat– o el carrer d’Argenteria, on s’hi congregaven els músics. La gran diferència és que, en aquella època, tots anàvem a tot arreu. Els del ‘Bocaccio’ baixaven a la Rambla, molts anàvem a la bodega ‘Bohèmia’… estàvem molt barrejats. —Ja no existeix aquesta fusió? —La gent , ata, es queda massa a casa a les nits o es divideix en compartiments estancs: els de la música només consumeixen música, els del teatre només van al teatre… etc. Abans eren compartiments compartits. També ha canviat molt la ciutat. Ara La Rambla ja no conserva aquella essència perquè és plena de turistes. La Rambla que jo vaig conèixer ja no existeix, i la música tampoc no és al carrer d’Argenteria. Han canviat moltes coses, però l’esperit que tenim segueix sent el mateix. —Dieu que s’ha recuperat l’esclat d’alegria i els anhels de llibertat. Què va passar als vuitanta? —Els vuitanta van ser tràgics, es va perdre molta gent. Els setanta eren fantàstics, però després va venir la maleïda droga i tot va canviar molt. Els vuitanta no els recordo amb tanta alegria, però els setanta van ser meravellosos! —El moviment LGTBI també va tenir molta importància llavors. Quin paper hi va tenir Ocaña? —Sortia sempre al carrer. Era un pintor que sortia a reivindicar la seva pintura i a fer teatre. No era un transvestit, era un ‘teatrero’ pur. Anava a totes les manifestacions, com ara hi anem nosaltres. —Tenint en compte l’època, la gent no s’escandalitzava en veure’l caminar per La Rambla transvestit? —No, perquè una cosa és el poder i l’altra la gent. Per a una minoria, això era escandalós, però per a la majoria no ho era, perquè la societat estava molt farta de la dictadura franquista. Encara teníem la llei de perillositat social: molts anaven a la presó per la seva condició sexual. Contra això es va lluitar molt i la gent sembla que ja no recordi que hi va haver censura. —El sexe ha deixat de ser revolucionari, com ho era llavors? —Sí, afortunadament! Això vol dir que ja no hi ha censura, com abans. Sense anar més lluny, Ocaña es va veure obligat a estar en la clandestinitat fins al 1977. —Al film, la seva figura apareix a través d’una conversa entre el seu germà i Ignasi Millet. Per què aquest museòleg? —És un gran restaurador, una autoritat mundial que fa una anàlisi brutal de la pintura d’Ocaña. No es coneixia amb el germà d’Ocaña i ara s’han fet molt amics. Tracten totes les seves facetes: la de pintor, la de pensador –feia unes reflexions sobre la societat que encara ens fem ara– i la d’activista homosexual. —El documentari inclou imatges inèdites de Pepe Rubianes, cedides per la seva germana. Què s’hi pot veure? —Hi ha vint minuts d’ell a l’Àfrica. Tenim moltes imatges de Rubianes, però poques dels seus viatges. Al documentari sí que n’apareixen. Érem molt amics i va ser una autèntica llàstima que marxés, com també ho van fer Ocaña o Carles Flavià. —Precisament és Carles Flavià qui parla del Gato Pérez —Sí, en una conversa amb Jaume Sisa gravada al Raval l’any 1992. Parlen de la vida i les relacions afectives del Gato i la conversa acaba amb Flavià apostant cinquanta euros que Sisa moriria abans. Al final ha estat al revés… —Com ha anat l’estrena del film? —Ha estat brutal! La gent ha rigut molt. És un documentari emocionat però que alhora fa riure. És una pel·lícula petita que s’està fent molt grossa. Al cap i a la fi, ‘Universal i faraona’ és la història de les nostres vides.

Summary: Ventura Pons: ‘Hi ha un paral·lelisme entre el moment que viu ara Catalunya i la Barcelona dels setanta’


Xavier Sala i Martín va ser un dels protagonistes del programa ‘FAQS’ de TV3. Va defensar que la independència de Catalunya resoldria part dels problemes econòmics i d’infrastructures perquè ‘les decisions es prendrien aquí’. Sala i Martín també va voler recordar que a Madrid els catalans sempre seran minoria perquè són el 16% de la població de l’estat espanyol. A banda, va assenyalar: ‘Diguin què diguin els savis de Madrid, el dèficit fiscal continua essent de 16.000 milions d’euros.’ 👉 Una Catalunya independent portaria una crisi econòmica? "Vam arribar a una conclusió contrària" @XSalaimartin #FAQSupperTV3 ▶ https://t.co/B6YdtdtO5w pic.twitter.com/CYzlDfONdk — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) May 11, 2019 Un altre dels temes d’actualitat és el triomf de la candidatura independentista ‘Eines de País‘ a les eleccions a la Cambra de Comerç de Barcelona. Sala i Martín en va destacar el paper a l’hora de pressionar la classe política. "La Cambra de Comerç ha de fer "lobby", pressionar els polítics perquè prenguin decisions que afavoreixin la gent que tu donis suport" @XSalaimartin #FAQSupperTV3 ▶ https://t.co/B6YdtdtO5w pic.twitter.com/Vy4gY0B9e9 — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) May 11, 2019 Va respondre als sectors que han criticat la politització de la Cambra de Comerç de Barcelona després dels resultats de les eleccions recordant que el president de la Cambra de Comerç d’Espanya, Josep Lluís Bonet, de Freixenet, també en fa, de política. "El president de la Cambra de Comerç d'Espanya, Josep Lluís Bonet de Freixenet, fa política d'una forma descaradíssima" @XSalaimartin #FAQSupperTV3 ▶ https://t.co/B6YdtdtO5w pic.twitter.com/LsTpFQUdmD — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) May 11, 2019 També va insistir que calia respectar el resultat electoral a la Cambra de Comerç perquè és una qüestió democràtica i va destacar el sentit del vot dels empresaris. "A "aquests bojos" de la Cambra de Comerç els han votat els empresaris, doncs aquests són els que els interessa als empresaris" @XSalaimartin #FAQSupperTV3 ▶ https://t.co/B6YdtdtO5w pic.twitter.com/RQzSAGAhMB — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) May 11, 2019 Finalment, com a ex-directiu del Barça amb Joan Laporta, també va opinar sobre el cas Sandro Rosell i va criticar amb molta duresa la presó provisional que li van imposar. El professor @XSalaimartin sobre el cas Sandro Rosell: "És una farsa esperpèntica. Si s'utilitza la presó provisional, el jutge té l'obligació moral d'anar ràpid" #FAQSupperTV3 ▶ https://t.co/B6YdtdtO5w pic.twitter.com/9P4bu2FtRb — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) May 11, 2019

Summary: Sala i Martín defensa la independència i recorda que el dèficit fiscal es manté en 16.000 milions


La policia espanyola ha detingut avui un jove de 20 anys de Premià de Dalt acusat d’haver amenaçat el diputat de Ciutadans Carlos Carrizosa per Twitter. Segons la denúncia, el jove va escriure que ‘acabava de sentenciar la seva vida’ quan va retirar el llaç groc d’un escó del Parlament malgrat les indicacions del president de la cambra, Roger Torrent, que no ho fes. Ciutadans va presentar divendres mateix la denúncia, i avui al matí el diari El Español ha publicat unes declaracions de Carrizosa en què destaca que va rebre aquest piulet a Twitter. Poc després, la policia espanyola ja havia detingut el jove, que ha estat traslladat a la comissaria de policia de la Verneda, a Barcelona. Un cop hagi declarat, es preveu que quedi en llibertat acusat d’un presumpte delicte d’odi i amenaces i el cas vagi a parar al jutjat i a la fiscalia d’odi.

Summary: Detingut un jove de Premià de Dalt acusat d’haver amenaçat Carrizosa per Twitter


Brett A. Chapman viu a Oklahoma i treballa com a advocat penalista. Per les seves venes corre sang de dues tribus de nadius americans, els Ponca i els Pawnee. Els seus familiars van patir múltiples penalitats en mans del govern nord-americà i van ser desplaçats de manera forçosa de les seves terres. Chapman va ser un dels primers nadius americans a respondre als comentaris racistes de Josep Borrell. “The USA is a country more politically integrated because they have no history. All they did was to kill four Indians” Spain Foreign Minister Josep Borrell said this shocking idiocy yesterday. What's the matter with this man? pic.twitter.com/dcOvNjkGGJ — Brett A. Chapman (@brettachapman) November 28, 2018 ‘El ministre d’Afers Estrangers d’Espanya ha dit aquesta idiotesa impactant. Quin problema té aquest home?’, va escriure a Twitter. En una conversa amb VilaWeb, Chapman diu que els comentaris de Borrell són fruit de la ignorància, però afegeix que li van doldre ‘tenint en compte el bagatge històric d’Espanya a Amèrica’. Per això, demana al ministre espanyol que es deixi estar d’evasives a Twitter i que ‘es disculpi de debò’ amb els nadius americans. —‘L’única cosa que van fer va ser matar quatre indis’, quina frase… —És pura ignorància. —Però la diu un ministre d’Afers Estrangers. —Suposo que actualment, que tenim Trump de president, no és estrany que hi hagi dirigents tan ignorants com Borrell. Per desgràcia, no sorprèn sentir aquestes estupideses, però és especialment dolorós que els comentaris els faci un dirigent de la seva rellevància, tenint en compte que és ministre d’Afers Estrangers d’Espanya… I tots sabem què va fer Espanya a Amèrica. —Espanya no ha demanat mai perdó pel genocidi a Amèrica. —Certament. En les seves suposades disculpes, Borrell fa una mena de dissertació i culpa els colons nord-americans del genocidi… No, no, Espanya també té la seva part de culpa. Borrell hauria de saber que Espanya va matar molta més gent que quatre indis. Es van cometre moltíssimes atrocitats. —Com ara? —El segle XVIII, tribus com els Apatxes segrestaven els fills dels Pawnee i després els portaven fins a Nou Mèxic, que en aquell moment era part de la Nova Espanya, on els venien com a esclaus. Una vegada, els Apatxes portaven un grup de vint nens, però els espanyols no els volien comprar. I després d’insistir i no trobar comprador… —Què? —Els van tallar el cap a tots. —Heu esmentat abans les disculpes de Borrell. Què us han semblat? —No són unes disculpes. A Twitter va fer una mena de dissertació amb dades històriques per acabar donant les culpes a un altre. En cap moment no demana perdó. És un fil de Twitter ple d’evasives. Si es volia disculpar, només havia de dir ‘perdó’ o ‘ho sento’, però no sé si ho volia fer realment. Els seus comentaris són una idiotesa total i ens va menystenir d’una manera indignant. Crec que té una manera molt condescendent d’entendre el món. —Parleu-me una mica dels vostres avantpassats. —Els Ponca són originaris del riu Missouri a Nebraska. A final del segle XIX, l’estat els va robar la terra de manera il·legal trencant els acords de pau. Llavors van obligar la meva gent a caminar de Nebraska fins a Oklahoma. Durant la marxa –de més de 800 quilòmetres– van morir més de dues-centes persones. El cap de la tribu, anomenat White Eagle (Àguila Blanca), era el rebesavi del meu rebesavi. —He llegit que també teniu parentiu amb Standing Bear (Ós Dret). Ens podeu explicar qui era? —Era el segon cap de la tribu. Quan van arribar a Oklahoma, el seu fill es va morir i va desafiar l’estat. Ell sol va emprendre el camí de tornada cap a Nebraska per enterrar-lo, tot i que les autoritats l’havien obligat a romandre a Oklahoma. El van detenir, però va portar el cas als jutjats i va aconseguir ser el primer nadiu americà a qui es reconeixien els drets civils. Tot això va passar anys més tard que la constitució fos esmenada perquè es reconegués com a nord-americans tots els nascuts als Estats Units. Acumulem moltes injustícies. —Quina és la situació actualment dels nadius americans? —El problema principal que hem d’afrontar avui és la invisibilitat. Les polítiques americanes anaven destinades a l’assimilació cultural. La manera que van trobar de desfer-se de nosaltres va ser convertir-nos en algú com ells. D’aquesta manera, avui gairebé ningú no ens veu com a nadius americans. Però som aquí i hi hem estat sempre. —Les coses milloren? —A poc a poc, sí. Recentment, dues dones nadiues han estat escollides com a congressistes, però encara hi ha molt per fer, sobretot en l’àmbit de l’educació. —Consultant el vostre Twitter m’ha sorprès llegir que considereu Richard Nixon el millor president dels EUA pel que fa al tracte amb els nadius americans. —Correcte. La política nord-americana ha estat sempre discriminatòria amb els nadius. Primer, Andrew Jackson va instigar al desplaçament forçat de les comunitats i després es va instaurar la política d’assimilació, que ha durat dècades. Això ha causat un dany irreparable. Van destruir els governs tribals i ens van reduir a simples individus sense lligams. I fins que no va arribar l’administració Nixon, sorprenentment, no es van aturar aquestes polítiques i es va provar de revertir algunes coses perquè recuperéssim part de la nostra sobirania. No deixa de ser irònic, que fos Nixon… Possiblement un dels presidents més foscos de la història dels Estats Units. —Heu notat l’arribada de Trump a la presidència? —Té polítiques molt arbitràries. L’administració Obama va treballar molt amb les tribus i va retornar-los moltes terres. Trump, en canvi, no sembla que tingui aquesta voluntat. Durant Acció Gràcies hem sabut que el govern vol expulsar els Wampanoag de les seves terres. No pinta bé.

Summary: ‘Borrell hauria de saber que Espanya va matar molta més gent que quatre indis’


Els ex-consellers Jordi Jané, Neus Munté i Meritxell Ruiz han explicat al Tribunal Suprem espanyol que van sortir del govern al juliol per ‘raons personals’ i aprofitant que quinze dies abans ja havia plegat Jordi Baiget. Segons fonts properes als ex-consellers, Munté ha adduït que estava ‘exhausta’ –ja que era la portaveu del govern–, Ruiz que tenia dos nens petits i sabia que es podia enfrontar a conseqüències penals i Jané ha argumentat que no va tenir cap relació amb els preparatius de l’1-O. Les declaracions de tots tres ex-consellers han estat ràpides i a les 13.10 ja havien finalitzat. El jutge Llarena els havia citat en qualitat de testimonis per conèixer, de primera mà, quines raons els havien portat a abandonar el govern el passat mes de juliol i per conèixer detalls sobre quins preparatius s’havien fet fins al moment per al referèndum. Demà és prevista la declaració de l’ex-conseller d’Empresa i Ocupació, Jordi Baiget i de l’ex-director dels Mossos d’Esquadra, Albert Batlle, que també va dimitir al juliol. La ronda de declaracions previstes fins ara la tancarà el coronel de la Guàrdia Civil Diego Pérez de los Cobos, responsable únic del dispositiu policíac per a l’1-O

Summary: Jané, Munté i Ruiz declaren com a testimonis al Tribunal Suprem espanyol


La diputada de JxCat Laura Borràs ha fet una última intervenció al parlament abans de marxar cap al congrés espanyol, on ha estat escollida diputada en les eleccions del 28-A. ‘Ara s’obre el camí del deure personal de continuar treballant amb lleialtat i fidelitat per fer de Catalunya un país normal’, ha dit explicant el seu pas al congrés espanyol. Borràs, que va deixar de ser consellera de Cultura per ser candidata de JxCat a les eleccions del 28 d’abril, s’ha acomiadat també en nom de Jordi Sànchez, Josep Rull i Jordi Turull, també escollit al congrés espanyol. I ha acabat el seu discurs fent una crida a posar Catalunya ‘per davant de tot’ per tal que el parlament tingui ‘l’honor més gran de la vida’ proclamant ‘democràticament i pacíficament’ la llibertat. ▶Intervenció de comiat al Ple del @parlamentcat de la diputada @LauraBorras, en nom també @jordialapreso, @joseprull i @jorditurull, elegits diputats a les eleccions generals del 28-A pic.twitter.com/taCRMMYSNS — Parlament de Catalunya (@parlamentcat) May 9, 2019 Borràs ha definit les llums i les ombres que s’han viscut en els darrers mesos al parlament i ha citat explícitament els ‘intents fallits d’investidura i els empresonaments’. ‘No ens podem permetre oblidar que quan la repressió pren forma de causa general contra les idees, les víctimes de l’onada repressiva no són només les persones afectades, la víctima principal és la societat en el seu conjunt’, ha alertat. En aquest sentit, ha demanat que tot i que es treguin els llaços dels escons dels diputats empresonats que ara seran diputats al congrés espanyol, ‘no s’oblidin mai’. ‘La clau és compartir projectes i valors, si ho aconseguim i es posa Catalunya per davant de tot, el nostre parlament tindrà l’honor més gran de la vida, proclamar al món democràticament i pacíficament la nostra llibertat. Espero tornar per viure ho i fer-ho amb tots vosaltres’, ha conclòs.

Summary: Borràs s’acomiada del parlament en nom també de Sànchez, Rull i Turull


El Tribunal Constitucional torna a intervenir la sobirania parlamentària i avui el ple del Tribunal Constitucional ha decidit per unanimitat admetre a tràmit la impugnació del govern espanyol contra la reprovació de Felipe VI aprovada pel Parlament de Catalunya. L’admissió a tràmit no implica la suspensió cautelar de la resolució perquè l’executiu no va invocar l’article 161.2 de la constitució. El Consell d’Estat espanyol va desaconsellar presentar un recurs contra la reprovació perquè no hi ha base jurídica per impugnar-la. El consell, en el seu dictamen, criticava la decisió del parlament, però considerava que només era una declaració ‘política.’ El recurs del govern espanyol sosté que la reprovació de Felip VI és ‘un greu atemptat al principi de lleialtat constitucional’ i una ‘manca de respecte’ al monarca que ‘suposa un nou intent, com altres anteriors, del Parlament d’iniciar un procés unilateral que desemboqui en la proclamació d’una hipotètica república’, fet que ‘vulnera clarament la Constitució’. Junts per Catalunya, ERC i Catalunya en Comú, qui va proposar el text, van aprovar conjuntament el text, mentre que la CUP es va abstenir i la resta de grups hi han votat en contra. El text rebutjava i condemnava el posicionament del Rei Felip VI i la seva intervenció en el conflicte català i apostava per ‘l’abolició d’una institució caduca i antidemocratica com la monarquia’. També es refermava el compromís amb els valors republicans. El parlament català va esdevenir així la primera cambra en tot l’estat que reprovava el monarca espanyol. Avui el Parlament de Catalunya esdevé la primera cambra de l'Estat que demana l'abolició de la monarquia. pic.twitter.com/XtfJ2N1ayP — Elisenda Alamany (@Elisendalamany) October 11, 2018

Summary: El TC admet la impugnació del govern de Sánchez contra la reprovació de Felipe VI del parlament


Una reunió de quatre directius de TV3, dimarts a la tarda, va prendre la decisió de censurar el vídeo en què Empar Moliner cremava la constitució espanyola. Hores després d’emetre’s la intervenció de Moliner, concretament a les 15.30, Daniel Sirera, ex-president del PP de Catalunya i actual membre del Consell Audiovisual de Catalunya (CAC), va demanar en un piulet que l’ens analitzés si Moliner havia vulnerat la llei. He pedido al @Consell_Audio q analice si @emparmoliner vulneró la ley al quemar una Constitución Española en @tv3cat https://t.co/HheHNTkuMB — Daniel Sirera (@danielsirera) 12 d’abril de 2016 El Consell de l’Audiovisual de Catalunya va respondre també públicament tres hores després, a les 18.25, anunciant que estudiaria el cas ‘d’ofici’. .@Consell_Audio analitza d’ofici el programa de @tv3cat on @emparmoliner cremava un exemplar de la Constitució Espanyola — CAC (@Consell_Audio) 12 d’abril de 2016 En veient quin caire anava prenent la polèmica, es va fer una reunió de quatre persones, dues de la direcció de TV3 i dues de serveis informatius i del programa. En aquesta reunió és on es va prendre la decisió de demanar disculpes i retirar el vídeo. No únicament del servidor de la CCMA, sinó també de més servidors de vídeo, particularment de YouTube, per a la qual cosa es van invocar els drets audiovisuals sobre el programa, cosa que TV3 no fa normalment. Televisió de Catalunya lamenta el contingut d’ahir de la secció “El comentari d’Empar Moliner” https://t.co/Txk6kAC3ha — CCMA (@CCMA_cat) 12 d’abril de 2016 També es va parlar de la possibilitat de suspendre l’espai d’Empar Moliner, però es va desestimar de seguida. En canvi d’això, es va decidir que Televisió de Catalunya faria un comunicat lamentant els fets, que fou redactat immediatament. Els serveis jurídics de la corporació van ser decisius en aquest punt, perquè consideraven que facilitaria una possible defensa legal de l’emissora, si fos necessària. Sorpresa al govern Quan el govern va ser conscient de la decisió que havia pres TV3 va reaccionar amb molta sorpresa. Segons que han explicat a VilaWeb fonts del govern, ‘era una decisió innecessària i, a més, molt poc útil tal com funciona internet’. La incomoditat de l’executiu es va posar en relleu amb un piulet de la vice-presidenta Neus Munté que evitava l’enfrontament amb la CCMA, però que se’n desmarcava molt clarament, car expressava la seva solidaritat amb la periodista i deia que l’ofensa, si de cas, era ‘que un govern entengui que impedir talls energètics a persones vulnerables és inconstitucional’. Res més ofensiu que un govern entengui que impedir talls energètics a persones vulnerables és inconstitucional. Bon dia @emparmoliner — Neus Munté (@neusmunte) 13 d’abril de 2016

Summary: Com i per què TV3 va censurar el vídeo d’Empar Moliner


El Fons Monetari Internacional assegura que la crisi a Grècia ‘per ara no ha provocat un contagi significatiu’ a la resta de l’eurozona, però avisa que encara hi ha el risc que ‘ressorgeixin les tensions financeres’. En el seu informe sobre l’estat de l’economia mundial, l’FMI diu que el ‘corralito’ grec i el referèndum, ‘juntament amb l’augment de la incertesa sobre la possibilitat i el tipus d’ajut futur de la comunitat internacional’ han provocat un ‘augment pronunciat dels diferencials dels bons sobirans grecs’. Arran de la crisi grega, l’organisme dirigit per Christine Lagarde recomana a l’Eurozona implementar mesures quan sigui ‘oportú’ per ‘gestionar els riscos, si es materialitzen’. ‘Els desenvolupaments a Grècia per ara no han provocat un contagi significatiu. La presa d’accions polítiques en el moment oportú podria ajudar a gestionar aquests riscos si es materialitzen’, assegura l’FMI en el seu ‘World Economic Outlook’, un informe que analitza l’estat de l’economia mundial. L’organisme internacional adverteix, també, que l’augment de la prima de risc en alguns països de l’Eurozona ‘redueix’ l’efecte positiu de la recuperació econòmica i crea també ‘alguns riscos que ressorgeixin les tensions financeres’. Per tot plegat, l’FMI recomana que es mantingui una política monetària ‘acomodativa’ per ‘continuar donant suport a l’activitat econòmica i augmentar la inflació cap als nivells buscats’. Lagarde insta els països amb marge fiscal a fer una major inversió en infraestructures i ‘relaxar’ els impostos. Pel que fa les economies ‘altament endeutades’, l’FMI avisa que ‘el camí de la consolidació fiscal ha de trobar l’equilibri apropiat entre la reducció del deute i la imposició d’un llast en l’activitat econòmica’. Finalment, l’organisme internacional també demana que s’implementin les reformes estructurals, que continuen sent ‘urgents a les economies avançades, ja sigui per fer front al llegat de la crisi o per augmentat el potencial productiu’. Previsions econòmiques sense grans canvis A l’informe, l’FMI també publica les seves previsions econòmiques per les principals economies mundials, i manté intactes les projeccions per Espanya. Així, el Fons prediu un creixement del 3,1% del PIB espanyol pel 2015 i del 2,5% pel 2016. A nivell de l’Eurozona, la previsió és de l’1,5% i l’1,7%. A Alemanya els pronòstics també es mantenen a l’1,6% i l’1,7% pels propers anys, a França en l’1,2% i l’1,7%, i a Itàlia el PIB pujarà un 0,7% aquest any i un 1,2% el vinent. L’informe no inclou dades macroeconòmiques de Grècia. Pel que fa a l’economia mundial, l’FMI admet una petita disminució del 0,2% en el ritme de creixement, que passaria a ser del 3,3% aquest any i del 3,8% el vinent. La davallada provindrà, principalment, dels Estats Units, on l’FMI projecta una rebaixa del 0,6% i del 0,1% en les previsions pels propers dos anys, que quedarien en un creixement del 2,5% per enguany i un 3% el 2016.

Summary: L’FMI assegura que de moment la crisi de Grècia no ha causat cap contagi significatiu a l’eurozona


La sentència del cas Nóos es farà pública demà i, per tant, es coneixerà el dictamen del tribunal sobre Cristina de Borbó, germana del rei espanyol, per qui Manos Limpias demana vuit anys de presó, i sobre el seu marit, Iñaki Urdangarin, la fiscalia manté 19 anys y mig de presó. És la resolució judicial més esperada de l’any, d’ençà que el 22 de juny el judici va quedar vist per a sentència. La magistrada encarregada de redactar la resolució, Samantha Romero, ja ha finalitzat aquesta tasca després de sol·licitar un període especial per assumir en exclusiva aquest treball, que va sol·licitar al novembre i que va ser prorrogat fins a març. La fiscalia manté els 19 anys i mig de presó per a Urdangarin, per no mostrar penediment. D’altra banda, per a l’ex-soci d’Urdangarin i professor d’ESADE, Diego Torres, la Fiscalia demana 16 anys i mig, per presumptament liderar una trama empresarial amb la qual es van apoderar de 6,2 milions d’euros de forma il·legal. Després del judici, el fiscal anticorrupció Pedro Horrach no va modificar la seva petició de presó després que aquests dos acusats no mostressin penediment ni retornessin la quantitat suposadament defraudada.

Summary: La sentència de Nóos es coneixerà demà


Un míssil nord-coreà ha sobrevolat aquesta matinada l’illa de Hokkaido, al nord del Japó, un fet sense precedents. El règim de Kim Jong-un ha fet un pas més en les amenaces bèl·liques i ha obligat el govern de Shinzo Abe a prendre decisions d’emergència. S’han aturat els trens, la televisió pública ha interromput la programació i s’ha demanat a la població que cerqués refugi. Tanmateix, s’ha descartat de fer servir les defenses antimíssils per abatre’l. El projectil ha caigut al Pacífic sense causar danys, després de volar 2.700 quilòmetres. Abe ha dit que aquest llançament havia estat ‘un atac sense precedents’. El Consell de Seguretat de l’ONU ha convocat una reunió d’urgència aquesta tarda per parlar-ne. Fa poques setmanes que Kim Jong-un ja va amenaçar d’atacar l’illa de Guam, on els Estats Units tenen una base naval important. El president nord-americà, Donald Trump, va respondre que el règim nord-coreà s’arriscava a una represàlia de ‘foc i fúria com no s’ha vist mai’.

Summary: Corea del Nord dispara un míssil que sobrevola el Japó


La majoria parlamentària de Junts pel Sí i la CUP ahir, en el ple del parlament, van desobeir el TC i van aprovar les conclusions de la comissió del procés constituent. Diversos partits, entre els quals el PP i Ciutadans, van exigir a la presidenta del parlament, Carme Forcadell, que impedís la votació. Aquest matí, Forcadell s’ha pronunciat: ‘L’únic que vaig fer va ser complir el reglament del parlament. Vaig fer el que tocava fer’. En una entrevista a ‘El matí de Catalunya Ràdio’, la presidenta ha assegurat que no espera que hi hagi represàlies per la votació d’ahir. ‘No preveig que hi hagi inhabilitacions per complir el reglament del parlament’, ha dit. Després de la votació, la vice-presidenta del govern espanyol, Soraya Sáenz de Santamaría, va posar Forcadell en el punt de mira i la va acusar d’haver permès l’aprovació de les conclusions. La presidenta ha respost de la següent manera: ‘L’únic risc que assumeixo és complir el mandat democràtic del 27 de setembre, representar la voluntat del poble de Catalunya.’

Summary: Forcadell: ‘L’únic que vaig fer va ser complir el reglament del parlament’


La Carta dels Drets Socials d’Euskal Herria, formada per diversos sindicats i associacions, ha anunciat que 145.000 persones han participat en les manifestacions del migdia la vaga general al País Basc per reclamar unes pensions dignes i defensar els drets socials. Segons les seves xifres, a Bilbao s’hi han manifestat 50.000 persones; a Sant Sebastià, 35.000; a Vitòria, 25.000; i a Pamplona, 35.000. Hores després, la protesta ha continuat de manera massiva en més d’un centenar de mobilitzacions a la tarda. El 30-G basc: un mirall per al nostre futur | Article de Marc Sallas La vaga general ha tingut especial seguiment al sector de la indústria i els serveis, però a les manifestacions el protagonisme l’han tingut les dones, els joves i els pensionistes. Des de la mitjanit s’han format piquets i protestes arreu del país, que han continuat de manera festiva: Bilboko sarrera moztua, San Mames inguruan #U30GrebaOrokorra pic.twitter.com/LDVwGI1Sol — LAB SINDIKATUA (@LABsindikatua) January 30, 2020 Oztopo guztien gainetik Euskal Herriko langileria kalera irten da aldarrikapen argi batekin: Lan, pentsio eta bizitza duinak!!! Irudietan Iruñea, Gasteiz, Bilbo eta Donostiako manifestazio jendetsuak. Gaur Euskal Herria borroka guztien epizentrua da!!#U30GrebaOrokorra ✊🏻 pic.twitter.com/77obRhwD4F — Malcolm iXa 🔻 (@ideiazabaldu) January 30, 2020

Summary: Seguiment massiu a la vaga general basca per a reclamar pensions dignes i drets socials


L’actor i radiofonista Eduard Biosca ha anunciat que havia rebut una citació judicial com a investigat per un gag del seu personatge al programa ‘Versió RAC-1’, el senyor Bohigues. ‘En aquest país als actors ens imputen per les opinions dels personatges que interpretem!’, ha exclamat. El gag denunciat feia broma sobre els agents de la policia espanyola instal·lats en els vaixells al port de Barcelona durant setmanes que van ser responsables dels actes violents del primer d’octubre. Escolteu-lo ací: L’actor ha agraït les mostres de suport rebudes: Moltes gracies a tots pel vostre recolzament. Estic tranquil. M'han dit que aquesta citació no té massa recorregut. Però vaja, en el país que estem… pic.twitter.com/sSvUrZyBMN — Eduard Biosca (@EduardBiosca) November 16, 2017 Recentment, el director de la revista El Jueves també va ser citat a declarar per una acusació d’injúries per part de la policia espanyola.

Summary: L’actor Eduard Biosca, investigat per una broma sobre la policia espanyola del senyor Bohigues a RAC-1


Continua el repartiment de les targetes i els vals en alimentació per a les famílies que reben ajuts de menjador en plena epidèmia per la Covid-19. Són una mesura per a pal·liar la càrrega econòmica addicional que implica per a famílies vulnerables haver de pagar durant el confinament el dinar dels fills que habitualment rebien a l’escola amb beca. No obstant això, el repartiment s’ha anat complicant i l’agilitat o la demora en la distribució depèn de l’organització territorial de les beques menjador. Malgrat les queixes inicials d’alguns ajuntaments de Catalunya perquè les targetes moneder no arribaven, a hores d’ara ja són en mans dels ajuntaments i dels consells comarcals que gestionen les beques menjador, segons fonts del Departament d’Educació. De fet, en molts municipis ja les han anat repartint aquesta setmana, en alguns casos amb crítiques perquè han obligat les famílies a anar-les a recollir malgrat que es demana a la població que es confini. Tenen una càrrega inicial de 40 euros per a la primera quinzena de l’estat d’alarma, i la Generalitat preveu que els que encara no hagin acabat el repartiment ho facin les pròximes hores. A les Illes també repartiran les mateixes targetes dilluns, tot i que amb una càrrega de 60 euros, per mitjà dels centres educatius, i el País Valencià ha d’enviar a les famílies un val pel mateix valor amb un SMS per a gastar en aliments als supermercats de la cadena Consum. També per Setmana Santa El funcionament del repartiment de les targetes a Catalunya ha estat majoritàriament a partir d’un contacte inicial amb les famílies, a les quals es demana si la volen tenir quan s’acabi el confinament o tan aviat com sigui possible. Atès que la majoria de famílies necessiten els recursos, el més habitual ha estat la concertació d’una cita prèvia en un lloc concret perquè les puguin recollir de manera esglaonada, mantenint les distàncies de seguretat, garantint la desinfecció de l’espai i evitant el contacte físic amb el personal que les reparteix. Però el Departament d’Educació no ha establert directrius generals per al repartiment, sinó que cada ajuntament i consell comarcal ho ha fet o ho acabarà de fer com cregui convenient. I no tothom ha fet un repartiment físic. Per exemple, l’Ajuntament de Reus ha optat per lliurar-les a les famílies directament a casa, amb un servei de missatgeria. El de Girona ha estat diferent en funció dels barris. Hi ha hagut un dispositiu de repartiment a domicili en la majoria, però als barris de Girona Est s’ha unificat el lliurament en un pavelló. Els ritmes del repartiment també han estat diferents en funció del lloc. Per exemple, l’Ajuntament de Tarragona les començarà a distribuir avui als centres escolars. Les famílies poden utilitzar-les a qualsevol centre d’alimentació que disposi de lector de targetes i seran vàlides durant un any. El Departament ha decidit que la pròxima recàrrega, que es farà de manera automàtica, inclourà els dies laborables de Setmana Santa, encara que no siguin dies lectius. En una entrevista a Catalunya Ràdio, el conseller d’Educació, Josep Bargalló, va assegurar ahir que l’emissora de les targetes (la Caixa) no cobraria comissió a les famílies. Mentrestant, el govern hi negocia haver de pagar només pels costos de l’expedició de les targetes. A les Illes, es repartiran dilluns Ahir, el govern de les Illes va distribuir les targetes moneder a les escoles, amb la previsió que comencin a repartir-les dilluns a les famílies. El repartiment també es farà amb cita prèvia i seguint les orientacions sanitàries per a evitar contagis. L’executiu va considerar d’enviar les targetes per correu, però atesa la falta d’actualització de les adreces i el fet que el domicili aportat amb les dades de l’alumne no sigui el real, ho van descartar. Seran els centres mateixos els que en faran el repartiment, comptant que les famílies viuen a prop de les escoles i que es reduiran els desplaçaments. Les targetes estan pre-carregades amb 60 euros per a la primera quinzena de l’estat d’alarma, comptant la quantitat corresponent als dies lectius, i ampliaran el crèdit per a la segona quinzena, que ja va ser formalment aprovada dimecres al congrés espanyol. Es distribuiran 6.152 targetes: 5.453 a Mallorca, 434 a Menorca, 251 a Eivissa i 14 de Formentera. La Conselleria d’Afers Socials i Esports ha invertit 375.000 euros per a aquesta primera quinzena, i va optar per tancar un acord amb la Caixa per a aplicar el sistema de les targetes moneder després d’avaluar altres vies, com la distribució directa de menjar a través de les empreses que cuinen els àpats a les escoles (que no estaven preparades per a fer el servei a domicili) o d’ONG que gestionen serveis similars però que tampoc no tenien capacitat per a assumir-ho. El govern balear també va descartar de fer transferències bancàries perquè molts centres no disposen d’aquestes dades i en molts casos les famílies més vulnerables no tenen compte o el tenen embargat. Els SMS del País Valencià Al País Valencià han optat per un sistema diferent: un val per a gastar al supermercat Consum. Les famílies han de rebre per SMS l’accés per a descarregar el val, que només es pot gastar a la cadena de supermercats Consum i té un valor de 60 euros per a aquesta primera quinzena. La conselleria d’Educació enviarà el missatge telefònic a famílies d’uns 60.000 alumnes. L’SMS enllaça amb un espai on s’ha d’identificar el pare, la mare o el tutor o tutora de l’infant i el número de telèfon. Aquest primer val equival al servei de menjador entre el 16 de març i el 3 d’abril. Els vals només es poden utilitzar una vegada, de manera que s’han d’adquirir els aliments en una sola compra. Crítiques per la desprotecció dels treballadors Mentre continuava el repartiment de les targetes moneder a Catalunya, la Federació d’Associacions de Mares i Pares de Catalunya (FAPAC) ha denunciat que algunes empreses que presten els serveis de menjador estan aplicant als seus treballadors, majoritàriament dones, expedients de regulació temporals (ERTO), i critica el govern per haver-los desprotegit. Inicialment, l’executiu havia garantit per decret el pagament dels salaris de les empreses que gestionaven els menjadors amb contractes fets pels ajuntaments, els consells comarcals o les direccions dels centres, cosa que prohibia que s’acollissin als expedients de regulació temporals. Però el govern va modificar després el decret, i en va excloure les empreses de menjador escolar, fent viable que s’hi apliquessin els ERTO, tot i que podran optar a ser indemnitzades per les pèrdues provocades per la suspensió del contracte, malgrat que no s’hi estableixen les condicions. La directora de la FAPAC, Lidón Gasull, expressava a VilaWeb la seva preocupació perquè és un sector molt precaritzat que, a més, afronta amb dubtes si es podrà tornar a reincorporar a la feina quan acabi el confinament. ‘Se’ls presenten molts mesos per davant sense possibilitat de trobar una altra feina’, alerta. A hores d’ara, tant aquestes empreses com les que feien el servei de menjador contractats per les associacions de mares i pares, i les AMPA que autogestionaven els menjadors, poden patir ERTO. Fonts del Departament d’Educació diuen que el canvi de criteri amb les empreses contractades per administracions públiques es deu a l’obligació de complir amb un reial decret estatal que els va obligar a canviar els paràmetres.

Summary: Així es reparteixen els vals i targetes de les beques menjador durant l’epidèmia


Durant els trenta-dos dies que la consellera Meritxell Borràs va estar empresonada va decidir d’escriure un diari. En cap cas no ho va fer pensant que alguna vegada podia sortir a la llum, que es podia publicar. Borràs explica que va prendre aquesta decisió per ordenar les idees que tenia a la presó d’Alcalà-Meco i pensant en el futur. Pensant en ella, els fills o els futurs néts. Volia que tots ells poguessin saber com havia viscut aquesta etapa tan dura. Però parlant sobre el tema li va arribar la proposta de publicar-lo. S’ho va rumiar molt. Tenia por que fos massa personal, fins i tot un pèl carrincló. Però finalment va resoldre de tirar-ho endavant. Defensa que potser és hora d’humanitzar els polítics, de mostrar-ne els sentiments i vivències. A més, explica en primera persona una cosa que gran part de la població desconeix, la presó. El llibre, titulat 34 dies de tardor i un de primavera, no se centra exclusivament en els trenta-dos dies de reclusió, sinó que la consellera també parla dels dos previs a Brussel·les, quan va haver de decidir si tornava i anava a declarar a l’Audiència espanyola o si s’exiliava. Uns dies complicats, plens de dubtes. I dels quals, sense voler donar grans titulars, explica detalls desconeguts fins ara. El diari no es podrà comprar a les llibreries fins aquest 17 de setembre. Però des d’aquest divendres serà disponible a la parada de Símbol Editors, que l’han editat, a la Fira del Llibre. I tots els qui ho vulgueu ja en podeu llegir una mostra. Aquest 11 de setembre a les 11.45 en faran la presentació a l’escenari 1 de Setmana del Llibre en Català, a l’avinguda de la Catedral, a Barcelona. Malgrat tot, la presentació oficial serà el 18 de setembre a la Casa del Llibre amb la presència de Meritxell Borràs i Antoni Bassas, qui s’ha encarregat d’escriure’n el pròleg. A més, divendres VilaWeb ha publicat una entrevista a la consellera per parlar de l’obra i les vivències a la presó d’Alcalà-Meco.

Summary: Avançament editorial: ’34 dies de tardor i un de primavera. Diari de Presó’ de Meritxell Borràs


Tuberculosi sona a antic. Amb les mesures d’higiene prevalents en la cultura occidental i les teràpies disponibles actualment, podem considerar que es tracta d’una malaltia residual que ja no representa un perill seriós per a les nostres vides (Pérez Cruz, García Silveira, Pérez Cruz i Samper Noa, 2009). Però això no ha estat sempre així. La infecció causada per aquests micobacteris ha acompanyat la humanitat durant milers d’anys i fins fa poques dècades, amb un gran impacte sobre els individus i les comunitats (Daniel, 2006). La percepció de la malaltia, tant per part de les societats com en els seus reflexos literaris, ha anat variant al llarg del temps i a través de les cultures, en funció dels coneixements que es tenien de les seves causes i de les teràpies aplicades. «Durant el segle XIX, la novel·lística consagra la tuberculosi com a malaltia literària per excel·lència» Durant el segle XIX, la novel·lística consagra la tuberculosi com a malaltia literària per excel·lència. Pensem, per exemple, en La dama de les camèlies, d’Alexandre Dumas fill (1848), transformada per Verdi en l’òpera La traviata (1853). A partir del descobriment del bacil de Koch (1882) com a causa de l’afecció i del desenvolupament de les doctrines higienistes per a combatre-la, comença un període de confinament de la tuberculosi i dels malalts que la pateixen (Báguena Cervellera, 1992; Ledermann, 2003). El sanatori dedicat a la curació de la tuberculosi té un paper rellevant en diverses obres clau de la novel·lística europea de la primera meitat del segle XX, com ara La muntanya màgica de Thomas Mann (1924) i Pabellón de reposo de Camilo José Cela (1943). La muntanya màgica situa l’acció en un sanatori per a tuberculosos a Suïssa, on el protagonista principal passa set anys. La monotonia imposada per la rutina de les activitats curatives trasllada l’interès de l’obra a les vivències interiors, intel·lectuals i emotives causades, d’una banda, pel dolor i la inseguretat sobre el futur i, de l’altra, pel tancament i l’aïllament de l’espai en què es troben. Per la novel·la desfila un ventall de personatges que l’autor alemany ens presenta per abordar diferents aspectes de l’actualitat europea. Thomas Mann en una imatge de 1933 a Sanary-sur-Mer (França). / Wikimedia En la novel·la de Cela, Pabellón de reposo, ambientada en la postguerra espanyola, l’espai central també és un sanatori per al tractament de la tuberculosi, una tria que cal relacionar amb l’experiència personal de l’autor per dues estades en institucions d’aquest tipus. Malgrat que els pacients quasi no es comuniquen entre ells, podem veure la vida al sanatori des de les seves perspectives, ja que expressen les seves pors, esperances i altres reflexions mitjançant l’escriptura de cartes, diaris i memòries. Llig l’article sencer al web de Mètode Adéla Koťátková, Graduada en Estudis Hispànics per la Universitat Carolina de Praga (República Txeca) i Màster en Assessorament Lingüístic i Cultura Literària per la Universitat de València. Investigadora predoctoral al Departament de Filologia i Cultures Europees de la Universitat Jaume I (Castelló, Espanya) dins del projecte EXPLORA Llenguatge i cultura de la salut (CSO2014-61928-EXP). Què és Mètode?

Summary: El sanatori en la novel·lística contemporània


Els CDR han fet una crida a teixir una estratègia ‘basada en la dissidència i la desobediència civil’ i han criticat ERC per haver pactat amb el PSOE malgrat que els socialistes van donar suport a l’aplicació del 155 a Catalunya. En un comunicat, afirmen que els partits independentistes pretenen ‘dominar el carrer i desmobilitzar l’independentisme de base’ i consideren que actuen moguts únicament per interessos partidistes. ‘Assistim a un altre atac de l’autarquia judicial espanyola’, han dit sobre les decisions de la Junta Electoral espanyola(JEC) respecte al president de la Generalitat, Quim Torra, i al president d’ERC, Oriol Junqueras. El text afirma que els CDR no esperen ‘res dels partits anomenats independentistes’, de la negociació entre governs ni de les institucions d’Espanya. També demanen autocrítica: ‘No podem quedar-nos en el buit dels actes simbòlics ni podem fer iniciatives sense cap seguretat’. Per últim, demanen coordinació, estratègia i entusiasme. 📄 COMUNICAT #CDRenXarxa 🔴 Davant la probable investidura del President del govern espanyol, l'atac de la JEC a les institucions catalanes i la contínua repressió: 👉 Cridem a enfortir l'autoorganització popular i seguir lluitant per la independència.#RevoltaPopular 🔥 pic.twitter.com/1oLSK2o10Y — CDR Catalunya #RevoltaPopular 🔥 (@CDRCatOficial) January 7, 2020

Summary: Els CDR fan una crida a ‘la dissidència i la desobediència civil’ i critiquen el pacte d’ERC amb el PSOE


L’Organització Mundial del Comerç (OMC) ha autoritzat els Estats Units a imposar aranzels per valor d’uns 7.500 milions de dòlars (uns 6.800 milions d’euros) com a resposta a les subvencions il·legals que la UE ha atorgat al fabricant d’avions Airbus. La decisió de l’OMC permet a Washington compensar aquestes ajudes amb aranzels als béns importats de la UE, però no als serveis financers. L’administració de Donald Trump imposarà tarifes del 25% als productes agraris i del 10% als avions. Brussel·les ha avisat als EUA que si els aplica, serà contraproduent. A més, ha recordat que el bloc també pot aplicar contramesures aranzelàries per les pràctiques comercials del president estatunidenc Donald Trump en els darrers anys, el qual va donar presumptes ajudes il·legals a la companyia aeroespacial a Boeing. ‘La mútua imposició de contramesures no només provocaria danys a les empreses i ciutadans a banda i banda de l’Atlàntic, sinó que també perjudicaria el comerç mundial i la indústria de l’aviació en un moment sensible’, ha alertat la Comissió Europea. El lobby dels ramaders i cooperatives agràries, per la seva part, ha fet una crida per evitar qualsevol escalada en el conflicte comercial que els pugui afectar. En aquest sentit, han lamentat que el sector agrari pagui el preu per una ‘decisió política sobre comerç que no té res a veure amb l’agricultura’.

Summary: L’OMC autoritza els EUA a imposar aranzels per valor d’uns 7.500 milions de dòlars a les importacions de la UE


El parlament d’Israel va aprovar ahir a la nit la seva dissolució perquè el primer ministre i guanyador de les eleccions, Benjamin Netanyahu, no ha pogut arribar a un acord sobre la formació de govern, de manera que el país celebrarà noves eleccions el 17 de setembre. La votació a la Knesset s’ha saldat amb 74 vots a favor i 45 en contra, de manera que s’inicia el procés per a la convocatòria d’unes eleccions, segons ha informat el diari israelià ‘The Jerusalem Post’. Netanyahu ha informat abans de la votació a la bancada del seu partit, el Likud, que no havia aconseguit un acord amb el líder de Yisrael Beitenu, Avigdor Lieberman, sobre un projecte de llei que obligaria els ultraortodoxos a complir amb el servei militar de dos anys de l’exèrcit israelià. Netanyahu necessitava els cinc escons de Yisrael Beitenu per formar un govern amb els ultraortodoxos, que s’oposen al projecte que dóna suport Lieberman sobre el reclutament. El projecte, redactat quan Lieberman estava al capdavant de la cartera de Defensa, estableix quotes anuals per al reclutament d’ultraortodoxos. En cas de no complir-les, s’aplicarien sancions a les ‘yeshives’ o escoles talmúdiques en què estudiïn. ‘L’estat d’Israel va a noves eleccions per la negativa del Likud d’acceptar la nostra proposta’, ha dit Lieberman després d’arribar al ple del parlament. ‘És una rendició total del Likud als ultraortodoxos. No serem socis en un Govern de la llei jueva’, ha conclòs. Per la seva banda, Netanyahu ha carregat durament contra Lieberman i ha dit que ha blocat la formació de govern ‘perquè vol uns pocs vots més, que no aconseguirà’. ‘És increïble’, ha manifestat, abans d’assenyalar que el líder de Yisrael Beitenu és ‘un esquerrà’ que ‘fa caure governs de dretes’, segons el diari israelià ‘Haaretz’.

Summary: Israel repetirà les eleccions al setembre per la manca d’acord per a formar govern


Germà Bel és una d’aquestes veus lliures que han de tenir els parlaments per motius de salut democràtica. Parla amb claredat quan hom li demana qualsevol cosa. No calla davant de cap pregunta. Acaba de publicar el llibre Cabòries des d’una galàxia ben llunyana (Pòrtic, 2017), que recull articles i reflexions sobre la crisi econòmica, la construcció europea, el populisme, les lliçons de la història econòmica, la qüestió social i, evidentment, la incapacitat de l’estat espanyol de ser l’estat de Catalunya. En aquesta entrevista, comencem parlant d’aquesta última qüestió. Després de la presentació del llibre amb l’ex-ministre Margallo, Germà Bel explica ací amb pèls i senyals com veu el tram final del procés cap a la independència i parla també dels debats més importants del moment actual. —Per explicar cap on va Catalunya, parleu de l’agonia del federalisme… —Un quart de la societat catalana s’ha fet independentista arran de l’agonia del federalisme. Què explica que una part de la societat catalana que no havia pensat mai en la possibilitat independentista passés a donar-hi suport? És la desconfiança de poder reformar Espanya d’una manera que Catalunya pogués assumir. Hi ha un procés en què s’esdevé l’agonia d’aquesta expectativa i miro d’explicar-lo al llibre. De fet, considero que l’agonia del federalisme comença el 1993. Amb la campanya de l’ABC per tot Espanya amb un autobús que explicava que a Catalunya es perseguia el castellà. Jo vivia a Madrid en aquell moment. I em va xocar molt. —Anys després hi va ajudar el fracàs de l’estatut? —La idea de Pasqual Maragall l’any 1999 de reformar l’estatut per reformar Espanya es converteix entre el 2003 i el 2005 en un blindatge de Catalunya. I l’estatut del 2005 aprovat el 2006 intenta blindar Catalunya contra la centralització. I en aquest procés, el federalisme va agonitzant lentament fins que el Tribunal Constitucional ho accelera tot. El gran punt de la sentència del 2010 contra l’estatut és que liquida de l’ordenament jurídic espanyol la noció de competència exclusiva. Si no hi ha competència exclusiva, no hi pot haver federalisme. L’ordenament federal es basa en el fet que un nivell de govern no és superior a l’altre en allò que depèn de cadascú. Es va imposar la idea francesa que diu que sempre hi ha d’haver algú que pugui manar de tot, a tot arreu i en tot moment. —Ara caldrà veure les majories a Catalunya votant. Fa un any éreu molt crític amb el referèndum… —Sí. I d’una manera força clara i contundent. Vaig ser molt clar en una entrevista en aquest mateix mitjà. Però no era crític amb la idea de votar, sinó amb la de convocar un referèndum. —Com us hi poseu ara? —Miro de ser pràctic. El govern va decidir al setembre portar al parlament la proposta de modificar el full de ruta incorporant-hi el referèndum. La majoria parlamentària hi va donar suport. Com m’hi poso? Em poso al costat de la majoria parlamentària. Ningú no té la raó sobre els instruments. La manera de votar és un instrument. Estic convençut que el govern i la majoria parlamentària som tots conscients de les dificultats i avantatges que té cada via. Entenc que la decisió de canviar el full de ruta amb el referèndum es va prendre a consciència i amb coneixement de les conseqüències de cada opció. Quan es pren una decisió així, se’n prepara l’execució. Jo tinc l’encàrrec de fer realitat allò que va dir la gent a les urnes. —… —Alguns em pregunten si ara estic d’acord amb el referèndum. I la política no és això. Com a diputat independent tinc la meva opinió pròpia de les coses que no tenim al programa. Perquè algunes vegades votem allò que ens sembla. En allò que no tenim al programa, tenim llibertat de vot. Si la idea del nostre programa electoral era un compromís de preparar la independència, si ho fem amb un referèndum o amb unes eleccions, és instrumental. Perquè l’objectiu no és el referèndum. Jo vaig trobar manca de debat sobre aquesta qüestió. Però un cop presa la decisió, s’ha d’actuar de manera unida. —Tothom veu les coses clares? No hi ha dubtes ni pors? —No sé què vol dir la paraula ‘dubtes’. Dubtes sobre què s’ha de fer? No he estat capaç d’apreciar-ne ni al grup parlamentari ni al govern. Quan fas una proposta de govern com el referèndum i el parlament te l’aprova, estàs obligat a complir. Ningú no ha obligat el govern a prendre aquestes decisions. Per tant, no hi pot haver dubtes. Els compromisos s’han de complir. —I el dubte de si es podrà arribar al final? —Aquí introduïu un factor nou. És que cal tenir en compte que hi ha més actors que també juguen aquesta partida. Les institucions, els governs i els grups parlamentaris són responsables directes d’allò que hi ha dins les seves possibilitats. Però les accions que facin els altres les dominen els altres. No són responsabilitat nostra. Si el dubte és què farà el govern espanyol, jo no ho sé. Jo tinc dubtes de què farà el govern espanyol. —Que el govern espanyol intentarà impedir el referèndum ja es pot preveure, no? —Jo tenia una hipòtesi que s’ha revelat equivocada. De fet, les hipòtesis hi són per a ser falsades. Jo pensava que el govern espanyol deixaria fer intentant convertir el referèndum en un 9-N bis. M’ha sorprès el camí sense marxa enrere en què s’ha ficat. Un dels problemes que veia a la proposta de referèndum és que pensava que el govern espanyol menystindria el referèndum perquè esdevingués la repetició del 9-N. I ha tingut una resposta molt més abrandada. Més del segle XIX. Més activa. Té una actuació que el compromet molt més com a estat. La reacció de l’estat espanyol dóna més importància i virtualitat al referèndum. —Això és bo. —És clar. Perquè el referèndum és important en la mesura que ho sigui per a tu i per als altres. Aquesta és la noció d’un joc amb diferents actors. Si només fos important per a nosaltres, podia esdevenir insignificant. Per això m’ha sorprès l’actuació del govern espanyol. —Perquè legitima el referèndum? —Sí. Accepto el sentit de legitimitat de la pregunta. Li dóna vigor. Ja veurem quines accions concretes faran per intentar impedir-lo, però amb aquesta actitud eleven la dimensió i el rang del referèndum. Perquè n’han fet una qüestió d’estat. —L’estat té capacitat d’impedir el referèndum? —Això depèn de nosaltres. —Aleshores, ja ho tenim. —Un aparell estatal es pot imposar fàcilment a mil persones. Es pot imposar d’una manera relativament fàcil a deu mil persones. Però és molt més difícil d’imposar-se a cinquanta mil o cent mil persones. També es pot imposar fàcilment a un grup de consellers i diputats. Però si el govern de Catalunya posa les urnes, no les podran pas retirar. Depèn de tothom que ho puguin fer. L’obligació executiva del govern de Catalunya i la responsabilitat política dels partits que formem la majoria independentista és arribar al final perquè es faci el referèndum. —I amb això ja n’hi haurà prou? —Aquesta no ha de ser l’única força. Se’n necessita més. Una de les coses que més m’ha agradat aquests últims mesos és la determinació de la gent. He fet molts actes darrerament amb l’ANC i Òmnium. I veig determinació i consciència del moment. La gent veu clar que la cosa va més enllà del govern i dels diputats. Si la pregunta que em feu és si l’estat espanyol ho pot aturar, la resposta és que depèn de nosaltres. I aquest nosaltres és tot l’espai sobiranista. També els sobiranistes no independentistes. Depèn de si aquest espai consent que l’estat espanyol faci d’estat. —I aquests sobiranistes no independentistes estan disposats a tenir la determinació necessària? —Dins la societat en sentit bàsic, una gran part dels qui van a favor del dret de decidir però no necessàriament a favor de la independència tindran la determinació necessària. Ho faran per sentit democràtic. Entre els quadres polítics del sobiranisme no independentista, la meva experiència al parlament és que cerquen moltes excuses i tenen moltes ambigüitats. Hi ha molta ambigüitat calculada. És evident que van a favor d’un referèndum acordat. Ep! Jo també el prefereixo així. Però no hi serà mai, un referèndum acordat. Perquè el problema d’Espanya no és la independència sinó la sobirania. Allò que trenca la columna vertebral d’Espanya no és que Catalunya se segregui; és que Catalunya sigui una nació. —Demanar l’aval de la Comissió de Venècia és ambigüitat calculada i excuses? —Hi ha dues teories. La ignorància o la tinta de calamar. No crec que sigui un tema d’ignorància. Ja ho saben, que la Generalitat no pot demanar l’actuació de la Comissió de Venècia. Per tant, busquen la confusió. Escampen tinta de calamar. Amb tot, aquests processos són molt dinàmics i canviants. I hi ha molts actors diferents. Fixem-nos en l’actitud del senyor Nuet. És una actitud exemplar. Des d’una perspectiva institucional, com a membre de la mesa del parlament, té una actitud exemplar. —I què passarà amb els funcionaris, els lletrats del parlament i els cossos de l’administració que puguin quedar exposats? —Quina és la pregunta? —Poden ser una font de problemes? —El què? —Que hi pugui haver entrebancs per manca de col·laboració o per instruccions contràries de la justícia… —No sóc jurista. Parlaré dels funcionaris en general. Els funcionaris no tenen l’obligació ni la competència d’interpretar la llei. Tenen l’obligació de complir les instruccions d’aquella persona que, d’acord amb la llei, està capacitada per a donar-les. Crec que això s’ha negligit completament en aquest debat. Com a funcionari de la universitat, jo no tinc la competència d’interpretar les regles i normatives de les universitats. La capacitat d’interpretar la llei d’universitats la té el rector. Si el rector de la meva universitat em dóna una instrucció, jo no puc dir si és il·legal. L’he de complir i punt. No sé si m’explico. Aquest és el tema. —A en Lluís Llach li van muntar un festival fa poc perquè va dir això. —Això que diem és l’actual sistema legal. No conec cap funció pública al món on els treballadors públics interpretin la legalitat de les instruccions que reben. Només hi ha un cas d’acord amb el dret internacional en què es pot produir aquesta situació. Quan les instruccions afecten els drets humans. Si les instruccions rebudes atempten contra els drets humans, el funcionari pot negar-se a complir-les. Però jo diria que posar una urna no és un atemptat contra els drets humans. Encara que alguns vulguin fer-ho creure. No hi ha cap llei que autoritzi als funcionaris a interpretar la llei. Recordem que quan escoltaves el vídeo de Lluís Llach –que és el diputat que més admiro–, no es corresponia amb allò que li feien dir en aquell diari. És que és això. Passa que jo tinc més experiència en això de la política i ho expresso de manera més asèptica. Però dic exactament el mateix que deia Llach. —Aleshores, no us preocupa què puguin fer els mossos en el moment de la veritat? —Estic segur que en termes generals la gent seguirà les instruccions que li doni aquell que tingui la competència reglamentària de donar-les-hi. El marc normatiu que tenim ja ara és aquest. Això no necessita nova regulació. —I si ara els mossos reben l’ordre de detenció del president Puigdemont, l’han de detenir? —Els mossos han de complir les ordres dels jutges en la seva funció de policia judicial. És la lògica que intentava explicar ara mateix. Una altra cosa són les conseqüències i les implicacions que tindria una ordre d’aquesta mena. Però això ja no depèn dels mossos. No és el joc que depèn d’un de sol, sinó el resultat del que volen uns, les decisions dels altres i de la resposta de la gent. I qui busqui certeses, s’ha equivocat de segle. O s’ha equivocat d’estat. —L’estat no pot actuar contra molta gent, però tampoc no pot actuar de manera indefinida. No pot reprimir pels segles del segles… —Hi ha una confusió. La llei no es pot imposar a molta gent. Quan molta gent està disposada a resistir la llei, falla l’estat. O canvia la llei o falla l’estat. Hi ha una confusió entre estat de llei i estat de dret. Nosaltres vivim en un estat de llei. No vull entrar en cap comparació. Vull que això quedi molt clar. No faig ara cap comparació. Però la llei és la llei és la cantarella del sistema judicial de l’Alemanya nazi quan justificava l’aplicació de les lleis d’exclusió racial. Els jutges no nazis deien que ho havien de fer perquè la llei era la llei. La llei és la llei ve d’aquí. No és el positivisme. És el positivisme formalista. Fer una cosa perquè la llei és la llei. La frase romana de ‘la llei és dura, però és la llei’ és ben diferent d’aquesta. Nosaltres volem viure en un estat de dret, no en un estat de llei. L’estat nazi era un estat de llei, però no era un estat de dret. —El títol del llibre és una manera de picar l’ullet a l’ex-ministre Margallo… —Margallo era el ministre que entenia més la qüestió catalana i el que la vivia amb més passió. Una passió castellana, encara que sigui valencià. Ho viu de manera tràgica. Aquest home presentava informes que deien que Catalunya perdia el 23% del PIB amb la independència. Tenint en compte que en la guerra del 36 al 39 vam perdre el 20%… Margallo va fer la reflexió que Espanya és un estat gran i que, si una part petita se segregava, navegaria per l’espai estel·lar eternament. Més o menys va ser així… Quan vaig sentir les declaracions aquelles, vaig pensar que l’havia encertat completament, però no en el sentit que ell pensava. —En quin sentit? —Aquí passen dues coses. En primer lloc, una gran part dels catalans –entre els quals em compto– ja fa temps que naveguem per l’espai a títol individual. En segon lloc, el projecte d’un estat per a Catalunya és un projecte de navegació per l’espai estel·lar. Volem un estat per navegar per l’espai interstel·lar. Efectivament, un estat gran com Espanya, o com alguns han volgut per a França, pot aspirar a replegar-se endins davant de la globalització. Però un estat petit, per raó de la seva dimensió, no ho pot fer encara que vulgui. Com que no ho pot fer encara que ho vulgui, ha d’adaptar-se al món, canviar i ser molt flexible. La manera que jo tinc d’entendre la independència de Catalunya és així. Un estat petit que, com els danesos, els austríacs o els suecs, ha de canviar i ser molt adaptatiu. Això vol dir navegar per l’espai. Vaig trobar que Margallo l’encertava sense saber-ho. —Ell ho deia per espantar… —Ho deia des de la mentalitat d’un francès que pensa que França sempre serà gran i es podrà defensar i atrinxerar internament gràcies a la seva dimensió. Aquesta mentalitat de nacionalista espanyol. És una mentalitat antiga d’estat-nació clàssic que cerca sempre els remeis dels seus problemes en el mercat intern. És la mentalitat més extrema de Le Pen i Mélenchon a França. Aquí ho ha fet el PP reverticalitzant totes les institucions. Des d’una perspectiva d’estat gran, no poden entendre que preferim tenir un estat petit. Ho veuen com una debilitat. Però la condició és el món obert. I en aquest món obert, la perspectiva dels estats petits és molt més bona. —El debat entre oberts i tancats és el tema de fons del llibre. —Aquest és el debat que es fa al món. A tot arreu discutim com les societats encaren els canvis dràstics que ja s’han manifestat gairebé plenament després de tres dècades d’acceleració de la globalització. Aquest és un debat al món, a Europa, a Espanya, a Catalunya i a Barcelona. Per això el llibre comença en el debat de la globalització vist fa setze anys. Als Estats Units van escollir Trump en una discussió que consistia molt en això. Ell oferia un ‘primer Amèrica’. Anunciava sancions a qui produís a fora si podia produir a dins. En termes europeus, és el debat de fa anys entre alemanys –oberts– amb tots els estats que naveguen estel·larment –Països Baixos, Àustria, Dinamarca…– i els estats-nació clàssics com França o Espanya –més tancats– menys partidaris de cedir sobirania. I aquesta mentalitat és un dels motius que fan que molta gent a Catalunya pensi que aquest no és el seu espai. La mentalitat majoritària a Catalunya és molt més oberta. Oberts o tancats és el debat que ha fet la humanitat cada vegada que hi ha hagut canvis importants. —I qui la guanya aquesta pugna? —Als Estats Units va guanyar el tancament. No són batalles definitives. A França l’ha guanyada l’obertura. A la Gran Bretanya el cas és més estrany. Perquè una gran part del Brexit s’explica perquè tenien la sensació d’anar-se tancant dins d’Europa. Per ells, Europa era com un espai més tancat que ells mateixos. El cas britànic és molt complex. Consideren que sortint de la UE s’han obert. L’únic país que no viu aquest dilema de manera dramàtica perquè té un gran consens és Alemanya. L’obertura és un consens que tan sols qüestiona aquest partit nou d’extrema dreta, Alternativa per Alemanya. —Hi ha records massa vius encara de certs tancaments… —Hi ha un record molt viu de les conseqüències del seu darrer tancament, que el va fer Hitler. És molt interessant. I ajuda a entendre la posició d’Alemanya i els països que li donen suport. El fet més característic de la política econòmica de Hitler no va ser la hiperinflació que va passar deu anys abans de la guerra. Va ser que es va endeutar molt per poder fabricar i comprar armament. No volien fabricar diners perquè recordaven la hiperinflació i s’endeutaven. I tenien un dèficit brutal. Quan fas aquesta política, has de tancar l’espai econòmic perquè el teu deute no se’n vagi a fora. Quan ets un país potent i tanques l’espai, l’única manera de créixer i aturar les conseqüències negatives del tancament econòmic és ampliant el territori. La paraula clau del règim nazi va ser lebensraum, ‘espai vital’. L’única manera que tenien d’expandir-se no era conquerir mercats sinó conquerir territoris i posar-los dins l’autarquia. El record és molt viu per als alemanys i per als seus veïns. —Al llibre parleu també de la crisi econòmica recent. L’hem superada? N’hem tret les lliçons pertinents? —En tinc dubtes. Perquè no sé si hi ha un diagnòstic compartit i acceptat dels problemes que van fer que la intensitat de la crisi a Espanya fos superior. No va ser l’únic país on va ser gran, però és dels més grans. Alguns altres països van tenir un any dolent el 2009 i es van recuperar. La mirada s’ha de posar als anys pre-crisi quan tot anava bé però tot ja passava. La bombolla immobiliària, el deute de les famílies, que ja es veia el 2002-2003. Els factors que tenen especial incidència en la intensitat de la crisi a Espanya i en més països són dos. Són països que van deixar de fer les reformes quan es va crear l’euro. La integració monetària exigia més reformes de flexibilitat en les regles. I són països amb un gran endeutament exterior. No sé si tenim consciència que van ser els nostres desequilibris interiors els causants de la doble intensitat de la crisi. Rigidesa i endeutament exterior van ser els dos grans factors que van fer que la crisi fos més profunda a Espanya que en uns altres estats. —Però en sortim enfortits, de la crisi? —Diria que no fem una sortida robusta de la crisi. Estic convençut que en el capítol de reformes no s’ha fet pràcticament res. Són reformes que la majoria dels països europeus van fer a principi de segle. Alemanya les va fer perquè necessitava una bona integració dels estats de l’est. I els països escandinaus les van fer per mentalitat d’obertura. Són països petits i dels més flexibles del món. Són països amb una maquinària econòmica i social molt flexible i, per tant, molt productius. I a la vegada tenen un gran consens social per a aplicar polítiques de cohesió i redistribució. En conclusió, hi ha un tall evident entre els països que van fer reformes estructurals i els que no n’han fet. Els països petits que volen sobreviure no tenen cap més remei que fer-ne.

Summary: Germà Bel: ‘Amb la idea de l’espai interstel·lar, Margallo l’encertava sense saber-ho’