‘La veritable utopia no és la caiguda del mur, sinó el que s’ha fet a Riace’, va proclamar el cineasta alemany Wim Wenders l’any 2009 al Festival de Cinema de Berlín davant de premis Nobel. Ho va dir quan presentava el seu curtmetratge Il Volo, sobre el model reeixit d’acollida d’immigrants i refugiats de Riace, capitanejat pel seu batlle, Domenico Lucano. ‘He vist un país capaç de resoldre, amb l’acollida, no tant el problema dels refugiats, sinó el seu propi problema: el de continuar existint, de no morir per culpa del despoblament i l’emigració’, va declarar. La història de Riace està perfectament explicada al llibre de la periodista italiana Tiziana Barillà Utopia de la normalidad. Riace, el modelo de acogida de Domenico Lucano, que acaba de publicar Icaria Editorial, amb pròleg de la batllessa de Barcelona, Ada Colau, i el batlle de Nàpols, Luigi de Magistris. El títol original del llibre en italià és ‘Mimmì Capatosta’ (‘Mimmo Caparrut’), un dels apel·latius populars de Lucano, que també s’ha guanyat els de ‘Mimmo u curdu’ i ‘Lucano il afghano’. Just després de la presentació del primer volum a la cambra de diputats de Roma, l’any 2017, van irrompre a Riace cinquanta agents de la guàrdia de finances per notificar a Lucano la seva imputació. Des d’octubre del 2017, és investigat per ‘prevaricació, suborn i frau amb agreujants’. I tot això passa a Calàbria, monopoli de la ‘Ndrangheta, el crim organitzat, capital del narcotràfic mundial, terra de sang i cocaïna, com ha dit Roberto Saviano. On les fronteres entre la legalitat i la il·legalitat a les altes esferes del poder no han estat mai prou clares. Val a dir que el poder central i local, l’extrema dreta i la màfia estan en contra de Lucano. De moment, el batlle es troba en detenció domiciliària pel presumpte delicte d’haver afavorit la immigració il·legal, per mala gestió del fons de l’ajuda oficial i per irregularitats en la concessió del sistema de recollida d’escombraries. A més, tal com denuncia la periodista Tiziana Barillà, un diputat del partit de Berlusconi, el ‘rei dels encausats’ i també de les polítiques repressives a migrants i refugiats, ha aconseguit de blocar l’emissió per la RAI d’una sèrie sobre Riace que ja està filmada i muntada. L’estat, la repressió i la censura actuen indiscriminadament contra Lucano i Riace. Val a dir que les últimes eleccions italianes del 2018 han posat el país en mans de la dreta i l’extrema dreta antiimmigració i antieuro, i els populistes del Moviment 5 Estrelles, abans anticapitalistes i antisistema, suposadament, i ara convertits a la xenofòbia i aliats de la Lliga Nord de Matteo Salvini. El projecte de Riace, després de vint anys, és assetjat per terra, mar i aire. Ja fa dos anys que no els concedeixen subvencions. Pateixen dures restriccions jurídiques i econòmiques i el clima polític és molt hostil al seu projecte d’orígens ideològics arrelats en l’extrema esquerra internacionalista, cosa que tampoc no agrada als poders fàctics. L’èxit de Riace que molesta l’extrema dreta i la màfia En vint anys, Riace i alguns pobles veïns que han seguit el seu model, han posat en pràctica un sistema d’acollida amb molt d’èxit, ajuden a la integració de migrants i refugiats, i repoblen i revifen els municipis, que estaven mig abandonats per la crisi econòmica i l’emigració. En vint anys, per Riace han passat sis mil migrants de vint-i-sis països diferents. Riace havia arribat a tenir quatre mil habitants. Ara en resten mil vuit-cents, un terç dels quals són migrants que s’han instal·lat a les cases cedides per les famílies d’emigrants que el poble té repartides arreu del món. Fotografia: piervincenzocanale A la recuperació i reforma de les cases, s’hi ha sumat la salvació de l’escola, la reactivació de les terres de conreu, els tallers d’artesania i d’oficis tradicionals de la regió, un hostal per als nouvinguts, una taverna popular, un sistema selectiu de recollida i reciclatge d’escombraries, la descoberta de reserves d’aigua potable al subsòl que aprovisionen gratuïtament la població, i altres iniciatives útils i beneficioses per a la vida de tota la gent i el revifament del poble. Això sí, sempre mitjançant l’acció directa, sense intermediació d’ONG ni organismes locals que xuclen bona part del pressupost oficial destinat als projectes d’acollida. L’èxit real i el ressò internacional de l’experiment de Domenico Lucano és tal que la revista Fortune el va situar en la quarantena posició de les cinquanta persones més influents del món. Al costat del papa Bergoglio, Angela Merkel, Auung San Suu Kyi i Bono. El batlle d’un poblet del sud de Calàbria, el sud sud, una de les àrees més pobres del Mediterrani, era l’únic italià de la famosa llista. Aquest estiu, a Nàpols, Calàbria i el sud d’Itàlia, la polèmica es respirava en l’ambient. La política xenòfoba del ministre de l’Interior, Matteo Salvini, era discutida per la gent i posada en evidència, amb fets, per Domenico Lucano i, amb paraules, per molts dels seus camarades i seguidors de l’esquerra política i cultural més compromesa. Per sort, a Itàlia encara hi ha i fructifica l’herència radical, insubornable, de l’esquerra dels anys de plom, de l’època de les Brigades Roges, dels setanta i vuitanta, i tota la galàxia de grupuscles d’extrema esquerra obrera i universitària, de llibertaris a comunistes no ortodoxos. Polèmica entre l’escriptor Roberto Saviano i el ministre Matteo Salvini L’escriptor Roberto Saviano, autor de Gomorra, amenaçat de mort per la Camorra, que viu clandestí amb protecció policial, ha donat a Lucano i Riace un suport solidari i militant en tot moment. Domenico està amenaçat de mort, també, per la ‘Ndrangheta, la màfia calabresa, i ja ha patit algun atemptat. Aquest estiu, Saviano, heroi nacional segons Umberto Eco, publicava aquest vídeo: Arran de la detenció domiciliària de Lucano, Salvini es va felicitar en un piulet: ‘Qui sap què diran ara Saviano i tots els “bonistes” que volien Itàlia plena de migrants!’ La resposta de l’escriptor va ser immediata i contundent, i va provocar la ira de Salvini: deia que l’únic delicte del batlle havia estat desobeir civilment per salvar vides, i que la seva detenció era un pas cap al règim autoritari dissenyat pel xenòfob ministre de l’Interior. Pocs dies després de la detenció de Lucano, casualment, Matteo Salvini i Marine Le Pen es van reunir a Roma per presentar una aliança electoral d’extrema dreta, la Freedom Front, ‘la revolució de la llibertat contra Brussel·les i la immigració’. Reclamen una revolució sobiranista perquè Europa, diuen, extirpa ‘la sobirania de les nacions’, les fronteres, i desprotegeix el treballador autòcton davant la immigració. Paraules que sembla que sonen i ressonen per tot Europa en boca d’altres formacions i sota diferents banderes. És alarmant, denunciava fa poc Sami Naïr, com ‘la ideologia nacionalista de dreta i extrema dreta s’apodera, lenta però segura, del pensament d’esquerres i sobretot d’extrema esquerra’. Ha passat amb el Moviment 5 Estrelles, i sembla que podria passar amb la França Insubmisa de Jean-Luc Melenchon, que allotja alguns corrents xenòfobs d’estil lepenista. Els orígens ideològics de Domenico Lucano i el seu projecte Jo diria que la cosa que fa més por a l’establishment de l’èxit del model Riace és que saben que s’edifica sobre unes bases ideològiques sòlides. No és un conte de fades ‘podemita’, ni un destí de vacances solidàries per a voluntaris. Riace és ben lluny de les ‘papanatades’ contemporànies més o menys benintencionades, però ineficaces a llarg termini, que practiquen ‘l’oenageïsme’ i la caritat cristiana, l’efímer activisme indignat de tatuatges i pírcings, o l’esquerranisme fantasmal de saló, tertúlia de ràdio, he he, ha ha, i plató de televisió. ‘Bàsicament, estic vinculat a un ideal d’esquerra llibertària i del moviment anarquista’, es defineix Domenico Lucano, de seixanta anys. ‘Sóc de la Democrazia Proletaria de Peppino Impastato’, periodista que denunciava la màfia i va ser assassinat a Palerm el 1978, a l’edat de 30 anys, per ordre del capo Gaetano Badalamenti. La lluita i la denúncia de la màfia siciliana, napolitana i calabresa, són en l’origen militant dels joves del sud d’Itàlia dels anys setanta i vuitanta, com Mimmo Lucano. Democrazia Proletaria era un partit més de la galàxia d’extrema esquerra extraparlamentària, com Avanguardia Operaia o Lotta Continua, entre més desenes de grups vitals efervescents i molt combatius. Una escola ideològica i de la vida, filla del maig del 68 i l’antiautoritarisme, de les avantguardes proletàries i universitàries, molt connectada amb els moviments revolucionaris llatinoamericans. Domenico, Mimmo, era del Circolo d’Unità Proletaria de Riace, que va batejar Pier Paolo Pasolini. Els qui han sobreviscut, sense banderes, ni líders, ni partits, són forts i tenen tots els anticossos per a resistir la pressió de la màfia i de l’estat. Mimmo i els seus quatre o cinc col·legues de l’època són, lògicament, internacionalistes, i també han establert lligams amb moviments altermundistes com el Fòrum de Porto Alegre, el moviment NoGlobal de Gènova o els primers municipis que acollien refugiats de la guerra dels Balcans, i el Re.Co.Sol o la Xarxa de Municipis Solidaris, que aplega uns tres-cents municipis italians i defensa la ‘cooperació directa’ entre municipis, sense intermediaris, ni oficines estatals. Tot un nou món, amb una sòlida base ideològica internacionalista per a regenerar les estructures socials i afrontar els reptes del futur. El model Riace d’acollida: la utopia de la normalitat Tot va començar el 1998, quan un vaixell amb dos-cents refugiats kurds va arribar a la costa de Riace i la gent del poble els va socórrer. De tots ells, només un, Bahram Acar, del Partit dels Treballdors del Kurdistan (PKK), continua vivint i treballant al poble. ‘Jo vaig decidir quedar-me’, diu a Tiziana Barillà, ‘per mi, Mimmo és com un germà que es preocupa per la causa dels kurds’. Fa vint anys, van fundar la cooperativa Città Futura i van recuperar els oficis tradicionals que s’extingien per la crisi i l’emigració: molins d’oli, teixits tradicionals, forns tradicionals, confitures i hortalisses, vi, ceràmica. I amb la candidatura Un’altra Riace è possibile, va arribar a la batllia el 2004, i va ser reelegit el 2009 i el 2014. Trobar aigua i convertir-la en un bé públic gratuït, com l’aire, reobrir l’escola i reformar tot el poble, donant feina i sostre a milers de migrants que han passat pel poble o s’hi han quedat, és el seu triomf. Fotografia: piervincenzocanaleFotografia: piervincenzocanale Per a Mimmo Lucano no hi ha impossibles. L’acció i la imaginació van davant. Ha arribat a fer vagues de fam. Van tenir problema greu quan l’estat es va endarrerir mesos i mesos en el pagament de la subvenció de 35 euros per migrant. Lucano va decidir d’imprimir una sèrie de vals de diferents valors d’un euro, de cinc, de deu, etc., amb les cares del Che Guevara, Mahatma Gandhi i alguns dels assassinats per la ‘Ndrangheta. Els vals serveixen per a pagar als comerços i bars del poble i els comerciants saben que més endavant l’estat, mitjançant la municipalitat, els reintegrarà el valor en diners amb les subvencions, que sempre arriben tard, però arriben. Fins avui, que Salvini els ha tallat l’aixeta. Hi ha veus oficials que critiquen i impugnen el sistema de moneda local creat a Riace, però, no és, això, igual que els vals de restaurant que reparteixen moltes empreses als directius, executius i oficinistes? Tot és polèmic quan es tracta d’inventar solucions per a ajudar la immigració i els refugiats, una qüestió que la gran majoria de governants voldria consolidar com un problema permanent per a manipular-ho electoralment en el seu profit. No obstant això, Riace demostra que els migrants no són cap problema. I si no ho són per a un poblet petit i pobre del Sud de Calàbria, com pot ser que diguin que ho són per a tot el continent europeu? A més, Europa, com Riace, té un problema greu: l’afebliment del creixement demogràfic que, en algunes regions, ja comença a ser negatiu, i la tendència és d’empitjorar. Els migrants i refugiats no són el problema, són la solució. Si no, com es mantindrà en el futur la balança del sistema laboral i les pensions, argumenten alguns economistes? Per contra, il·legalitzar-los, forçar-los a viure clandestins, és la clau per a esclavitzar-los. Com diu Mimmo Lucano: ‘El sensepapers són la força de treball perfecta per al ‘mercat negre de l’explotació’. I si algú vol saber-ne més, li recomano que vagi a veure què cobren els migrants sense papers que fan de jornalers als hivernacles d’Almeria, per exemple. En tots aquests anys, Riace ha posat en pràctica la ‘Utopia de la normalitat’, és a l’avantguarda d’Itàlia i d’Europa, i els poders fàctics no ho poden tolerar. Riace és una metàfora d’Europa i del món. Un batlle contra la ‘Ndrangheta Domenico Lucano no ha tingut mai por del crim organitzat, molt present i molt poderós a Calàbria, amb la ‘Ndrangheta, que des que Mimmo té ús de raó ha ordenat molts crims i protagonitzat vendettes i guerres civils entre clans. De fet, als anys setanta i vuitanta, Riace era sota el domini d’un petit clan de la ‘Ndrangheta. Malgrat això, Lucano ha batejat alguns dels seus carrers amb noms de les víctimes de la màfia, com ho ha fet també amb alguns dels vals que circulen com a moneda popular. Entre els molts murals i pintades dels carrers, hi ha un missatge ben clar: ‘Contra la ‘Ndrangheta ens tenyim les mans’. El batlle de Riace està amenaçat per la ‘Ndrangheta, com Roberto Saviano està amenaçat per la Camorra. De fet, a Mimmo ja el van intimidar amb dos trets dirigits al restaurant que gestiona la cooperativa, i van enverinar els dos gossos del seu fill. Era poc abans de la segona reelecció. Després, va haver-hi més trets. I ell, ni un pas enrere, ni per a agafar impuls. Ara ja critica l’especulació immobiliària de la costa de Calàbria, bàsicament en mans de l’organització criminal. Un restaurant requisat judicialment a un mafiós de Riace ara és de la municipalitat. Volen fer-ne un alberg juvenil i d’immigrants, que durà el nom de Peppino Impastato, camarada de Mimmo Lucano a Democrazia Proletaria, assassinat per la màfia el 1978.

Summary: Detingut el batlle que ha demostrat que la immigració no és cap problema


La Comissió Europea ha anunciat que ha imposat una multa de 1.490 milions d’euros a Google per ‘violar les normes antimonopoli de la Unió Europea’ amb la plataforma de publicitat ‘AdSense for Search‘. Segons que diu, Google ha abusat el seu domini al mercat per a ‘imposar un nombre de clàusules restrictives en els contractes amb altres pàgines web que evitaven que els rivals de Google puguin posar els seus anuncis de cerca en aquests llocs webs’. És habitual que algunes pàgines web com les de diaris digitals o blocs tinguin un cercador per a trobar publicacions antigues. Quan un usuari utilitza el cercador el web li mostra aquelles publicacions que busca acompanyades de publicitat. Google oferia el servei ‘AdSense for Search’ per a fer aquesta funció actuant com a intermediari entre les empreses anunciant i els propietaris de les pàgines web des d’una posició d’absolutament dominant. ‘Google era de lluny l’actor més fort dels intermediaris de publicitat en recerca en línia de tota l’Àrea econòmica europea, amb el control de més del 70% del mercat entre 2006 i 2016. El 2016 Google va tenir quotes del mercat superiors al 90% als mercats nacionals per a la cerca general, i superiors al 75% a la majoria de mercats nacionals d’anuncis de cerca’, diu la Comissió. A partir del juliol d’aquell any, quan la Comissió va començar a investigar el cas, Google va canviar les condicions contractuals i va eliminar les que incomplien la política antimonopolista de la Unió Europea. Margrethe Vestager, comissària en polítiques de competitivitat, ha denunciat que Google ‘ha consolidat el seu domini en la publicitat de cerca en línia i s’ha blindat davant de la pressió de la competència amb restriccions anti-competitivitat a les clàusules contractuals amb altres pàgines web’, el que és il·legal a la Unió Europea. ‘Aquesta conducta negativa va durar deu anys i va impedir a altres empreses la possibilitat de competir i innovar, i als consumidors els avantatges de la competència’, ha dit. Tercera multa multimilionària en tres anys Aquesta és la tercera multa de la Unió Europea a Google pel seu monopoli. El 2017 la Comissió va multar l’empresa amb 2.420 milions d’euros per engegar una estratègia il·legal per a promocionar ‘Google Shopping‘, un servei comparador de preus, per sobre dels seus competidors. L’any passat, va ser sancionat amb 4.340 milions d’euros per abusos monopolístics amb el sistema operatiu Android, que és el que fa servir vora el 80% dels telèfons mòbils i tauletes de la Unió Europea.

Summary: La UE multa Google amb 1.490 milions per controlar la publicitat en línia


El Consell d’Informatius de Televisió Espanyola (TVE), que representa els seus professionals, ha publicat un breu comunicat en què defensa l’entrevista que la cadena pública va fer ahir al vespre al dirigent d’EH Bildu, Arnaldo Otegi, i en què critica la ingerència dels partits polítics. Tant el PP com Ciutadans i Vox, així com alguns mitjans de comunicació espanyols, han criticat TVE amb duresa per haver entrevistat el dirigent de l’esquerra abertzale, a qui han desacreditat i insultat. L’organisme recorda que són els professionals qui decideixen a qui s’entrevista i a qui no seguint criteris periodístics i d’actualitat. També defensen l’exercici periodístic d’oferir totes les cares de la informació des del pluralisme, que és un dels objectius de TVE i de tots els mitjans de comunicació. La dreta espanyola i els seus mitjans afins van pressionar perquè TVE censurés l’entrevista amb Otegi, però finalment aquesta es va emetre ahir. Comunicado del Consejo de Informativos de TVE acerca de la entrevista de Arnaldo Otegi en @Lanoche_24h pic.twitter.com/EamNvpwcPs — C.Informativos TVE (@CdItve) June 27, 2019

Summary: El Consell d’Informatius de TVE defensa l’entrevista a Otegi i denuncia la ingerència de la dreta espanyola


L’astronauta nord-americà, Jeff Williams, és a l’Estació Espacial Internacional en una missió encomanada per la Nasa. Fa dues setmanes va participar en la instal·lació de l’acoblador que permetrà, en un futur, el desembarcament de naus privades a l’estació. Facilitant, així, el progrés del turisme espacial. En un piulet publicat al seu compte de Twitter, Williams escriu: ‘Una gran manera de començar el diumenge… la lluna se’n va, una aurora avança i comença l’alba’. El text va acompanyat d’un vídeo, en el qual es veu com l’aurora, una franja verda ondulant, es mou per sobre de la curvatura del planeta. Great way to start your Sunday… setting moon, rolling aurora, and the break of dawn. pic.twitter.com/vDbzruldiE — Jeff Williams (@Astro_Jeff) 4 de setembre de 2016

Summary: Vídeo: Com es veu una aurora boreal des de l’Estació Espacial Internacional?


Hervé Pi és un llibreter i activista nord-català que coordina el Comitè de Solidaritat de la Catalunya Nord i que ha estat un dels impulsors de l’exposició ’55 urnes per la llibertat’. A més, és un dels membres fundadors i secretari de l’entitat cultural Aire Nou de Bao i vice-president de la Federació per a la Defensa de la Llengua i de la Cultura Catalanes. Hi parlem l’endemà de la diada solidària que es va fer a Perpinyà, mobilització que valora molt positivament pel que fa a la participació. —Vau escollir el 30 d’octubre per a celebrar la diada solidària amb el Principat perquè feia un any de l’aplicació de l’article 155. Com heu viscut els fets d’aquest darrer any? —Com a catalans, al comitè això ens ha afectat a tots, perquè ens hem sentit partícips d’aquest procés i tenim moltes esperances en allò que malanomenem Catalunya Sud. Ens hi sentim molt identificats. Hem participat en totes les mobilitzacions des de fa anys, fins i tot abans del 2012, i ens coneixem tots. També coneixem bona part d’aquells qui són a presó. Són companys de lluita. Som molts que baixem a les manifestacions cada 11 de setembre i ens trobem regularment a les mobilitzacions. Evidentment, suposo que si la gent es manifesta és perquè se sent afectada, com a catalana i com a demòcrata. —Catalunya Nord ha estat clau en moments com l’1-O o en la marxa cap a l’exili. Ho pot continuar essent ara, d’alguna manera? —Som clau perquè som fora de la jurisdicció espanyola i, per tant, aquí les persones i entitats catalanes poden trobar refugi; no exili, però sí refugi. Aquí han passat moltes coses, no les sabem pas totes, segurament. Sembla que casa nostra ha tingut un paper important i esperem que, si és necessari, pugui tornar-l’hi a tenir en un futur. També esperem, però, que no ho sigui. Recentment hem sabut el paper que va tenir Catalunya Nord pel que fa a l’exili, cosa que no sabíem. De la mateixa manera que vam saber, el 4 o 5 d’octubre, que les urnes havien passat per aquí. Hi ha molta gent que treballa en l’anonimat i ho fa molt bé i ha de continuar fent-ho així. —L’AMI ha dit que estudia de traslladar-se a Catalunya Nord si li tallen el finançament. Què en penseu? —El president de l’AMI ha dit aquest matí que no se sap pas mai, que si en un futur fos necessari, per què no? Però que, de moment, això són fake news. Si és necessari, evidentment, se cercaran solucions, però per ara no ho és. —Aquest darrer any, heu detectat gests polítics per a denunciar la repressió? —A Catalunya Nord sí, a l’estat francès no. Tenim dos-cents municipis i un centenar de batlles que s’han adherit al manifest a favor de la democràcia, la llibertat dels presos i el retorn dels exiliats. És la meitat, més o menys. A l’estat francès no hem vist pas aquest moviment de cap de les maneres. Els eurodiputats José Bové i Marie-Pierre Vieu sí que es mouen. Tret d’aquests dos, però, hi ha molt pocs moviments. Manuel Valls, que podria ser un d’aquests representants polítics que ens defensa, va per un altre camí, pel qual van la major part de polítics de l’estat francès. Catalunya Nord és molt diferent de la resta. —Entenc que parleu de la posició que, individualment, han decidit de prendre aquests polítics, i no de la posició de partits com el Partit Comunista francès. —Aquí tenim Nicolas Garcia, que és comunista i vice-president del Consell Departamental i que fa molta feina amb Marie-Pierre Vieu. Ara, la veu del partit no és tan clara. Hi ha la voluntat de posar a les llistes europees un pres polític català, però, ara per ara, és la voluntat d’uns quants. No estic segur que sigui la voluntat de tot el partit. Només és una idea, un projecte del qual es parla. Nosaltres coneixem comunistes que no han signat el manifest per l’alliberament dels presos. Es diuen demòcrates i troben malament que siguin a la presó, però no aniran pas tan lluny de manifestar-se. —Parlàveu de Manuel Valls. Com valoreu el seu salt a la política catalana? —A Catalunya Nord, al principi, era estimat, una persona que tenia bona imatge perquè és català. Però quan va venir, però, va preguntar si podia parlar català perquè no sabia si un primer ministre de l’estat francès tenia dret de parlar-lo. Abans parlava català amb tranquil·litat, però aquell dia ja dubtava, ja havia perdut una mica el seu esperit. Ho recordem i a partir de llavors no té tants seguidors. Jo crec que la major part de la població de Catalunya Nord és favorable a la democràcia i rebutja que hi hagi presos polítics i exiliats i fa pas costat a l’espanyolisme. Per tant, no estan amb Manuel Valls. Valls ha perdut tota la credibilitat a Catalunya Nord. És vist com un oportunista. Passar de ser republicà i d’esquerres a monàrquic de dretes i fins i tot arribar a pactar amb l’extrema dreta és una cosa que aquí no li perdonaran pas. —Aquests últims dies s’ha parlat de fer una marxa per Europa per a reivindicar la llibertat dels presos polítics i el retorn dels exiliats. Creieu que pot fer reaccionar polítics com Macron? —No sabem com reaccionaria França, però ens sembla que la proposta és molt interessant. És molt important traslladar el debat a l’estat francès. Els polítics i els mitjans de comunicació agafen directament la versió de Madrid i, per tant, una versió que no és contrastada. Fer-nos presents a l’estat francès és, evidentment, necessari perquè és el segon estat d’Europa. A Alemanya ja s’ha guanyat una victòria i a l’estat francès se n’ha de guanyar una altra. Penso que anar un dia a l’estat francès és una necessitat. Nosaltres hi serem i farem el que sigui possible i necessari. No sé si hi ha un projecte ben definit, però hi serem. Els polítics com Macron o Valls tenen una idea. Macron parla de fer una llista unitària a les europees amb Ciutadans. És una manera que tenen de pensar molt estranya. No estem convençuts, però, que la gent s’adhereixi a tot el que diuen. En aquest moment està perdent pes i força. Per tant, un debat sobre què passa a Catalunya em sembla inevitable i necessari. A Catalunya Nord, la població entén molt bé què passa. Nosaltres tenim la possibilitat d’entendre el català i seguir la informació de TV3 i VilaWeb. A França, malauradament, no és així, i traslladar el debat allà podria ser una manera de despertar-hi consciències. —Si més no, podria servir per a interpel·lar una part dels ciutadans francesos? —S’hauria de fer, però no se solucionarà en un dia perquè els francesos són molt jacobins i no entenen pas tot el que passa a Catalunya. És una feina que s’ha de fer amb temps, debat i discussions. A Catalunya Nord això es fa i pensem que, majoritàriament, la gent es posa més del costat català que no de l’espanyol. A l’estat francès passa al contrari, per un desconeixement total. Aquest desconeixement no canvia d’avui per demà, amb una manifestació. Una marxa des de Perpinyà a París, per exemple, duraria temps. Serien uns vint, vint-i-cinc dies que permetrien de parlar, en què s’obririen debats. Es posaria la realitat a la plaça pública de l’estat francès i es faria pressió democràtica. —Tot això que ha passat al Principat aquests últims temps ha servit perquè a Catalunya Nord hi hagi més consciència nacional? —Ens mirem què passa al sud. Hi ha gent que hi col·labora, gent que s’ho mira, poca gent que hi és contrària… Tot allò que passi al sud serà molt important. Esperem que la república que es faci a Catalunya no sigui calcada a la francesa. Esperem que les paraules ‘llibertat, igualtat i fraternitat’ tinguin un sentit real i no pas el sentit que hi dóna la república francesa, perquè llavors no val la pena. No cal fer una república francesa en petit. Cal fer una república com cal, que escolti els pobles. És evident que la república francesa esclafa els pobles i els ho nega tot, pitjor que a l’estat espanyol. La República Catalana, per tant, ha de ser diferent. Si ho és, per nosaltres i per la catalanitat serà una ajuda molt important. El Comitè de Solidaritat surt de la territorial de l’ANC, que arreplegava gent per l’11-S. Tenim uns cinquanta socis. S’han multiplicat per quatre amb el Comitè de Solidaritat i, per tant, la gent està més disposada. La gent està més mobilitzada que un any o dos enrere, quan es limitaven a manifestar-se només al setembre. —Però, més enllà del que pugui passar al sud, el procés ha servit perquè més gent a Catalunya Nord s’animi a reivindicar els seus drets davant l’estat francès? —Això ho veurem el 10 de novembre, que commemorem el Tractat dels Pirineus. Veurem si som capaços que s’impliqui més gent en la manifestació per a reivindicar allò que és nostre. —I creieu que al sud hem pres més consciència dels problemes dels nord-catalans o sovint us sentiu oblidats? —Les coses han canviat, tot i que potser no han canviat al 100%. Molta gent del sud, quan venia a Perpinyà venia a França. Quan es va explicar que les urnes havien estat a Elna, molta gent del sud va veure que hi havia una altra cosa i que a Catalunya Nord potser hi havia una possibilitat d’ajuda. Això que s’explica ajuda els catalans del sud a veure els catalans del nord d’una altra manera. Potser quan arriben aquí veuen que la llengua no té el nivell que s’esperen, però sí que veuen que el sentiment de catalanitat, de país, ha crescut. Una visita d’un parell d’hores a Perpinyà no permet de descobrir el país, sinó que s’hi veuen les coses de manera superficial. Però d’ençà del primer d’octubre, la gent del sud veu Catalunya Nord amb uns altres ulls, n’estic convençut. —Quins objectius té la Catalunya Nord avui dia? —Tenim moltes reivindicacions. Evidentment, hi ha la llengua. De totes les llengües de l’estat francès és la més maltractada. N’hi ha que ho tenen més malparat, però. A Catalunya Nord la salut de la llengua no és bona, però hi ha molta gent amb qui es pot parlar català quan hi ha voluntat i temps. No és igual que a Occitània, per exemple. Aquestes altres llengües tenen una oficina per la llengua, però la de la Catalunya Nord és blocada pel Ministeri d’Interior, potser perquè això que passa al sud els inquieta una mica. Fa dos anys o tres que l’oficina per la llengua, que existeix a Occitània, Bretanya i el País Basc, és blocada. Però la llengua no s’ha perdut pas. Està en un estat molt preocupant però encara hi ha un 30% de persones que saben català, que no és pas 0 ni 5, com algunes llengües de l’estat francès. Potser per això tenen més facilitats que nosaltres. La nostra salut, tot i ser preocupant, és massa forta per a un estat francès jacobí que no suporta cap altra llengua que la francesa. Hi ha un 60% de la gent que diu entendre el català. Per tant, la llengua no és morta del tot. Pel que fa a l’escola, hi ha moltes iniciatives, però no hi ha una demanda unitària per a millorar i intentar arreplegar tothom. Avui l’ensenyament immersiu i bilingüe representa només un 7%. Si hi afegim l’opcional, arriba al 25%, però aquest va de mitja hora a la setmana a dues hores. Això, per a un lloc on la llengua és esborrada de l’espai públic, és molt complicat. —Més reivindicacions? —Sabem que la intenció de l’estat francès és suprimir els departaments. Teníem la sort, fins ara, de tenir un departament que coincidia, més o menys, amb la realitat històrica de Catalunya Nord, el departament francès dels Pirineus Orientals, englobat dins la regió d’Occitània, un qualificatiu que, evidentment, no ens correspon. Aquí, de dos-cents vint municipis, dos-cents són catalans, el 90%. Per tant, aquí hi ha reivindicacions a fer i ens hem de manifestar per tot això. —Malgrat que, en molts moments la llengua ha estat en un estat encara més crític, la identitat catalana no s’ha perdut mai. —No, malgrat que la identitat és barrejada per molta gent. Molta gent també se sent francesa. A Catalunya Nord som 450.000 habitants i cada any en tenim 5.000 que vénen de l’estat francès. Ens trobem, per tant, amb una població originària de Catalunya inferior a la meitat. L’altra meitat prové de l’estat francès. Molta d’aquesta gent, però, es considera catalana i estima aquest país i no té por de reivindicar una identitat catalana, i això és important. Si un 60% de la gent entén el català però no hi ha un 60% de persones originàries de Catalunya Nord, vol dir que hi ha una part important d’aquesta gent que ha après i parla la llengua. —Sou un dels impulsors de l’exposició ’55 urnes per la llibertat’. Com va néixer la idea i quina valoració en feu, després d’haver passat per Brussel·les, Perpinyà i Barcelona? —Va néixer per atzar. Un artista que tenim al comitè va pensar que podríem fer alguna cosa i va tenir la idea de donar urnes a una vintena d’artistes. Al principi, la cosa es limitava només als artistes de Catalunya Nord. Però quan vam anar madurant la idea vam obrir-la als artistes del sud, on s’ha concretat més el projecte. Ha esdevingut una cosa important que al desembre anirà a Tortosa i al gener a Girona. Encara no hem tancat tots els llocs. —El dia de la inauguració d’aquesta exposició a Catalunya Nord, el batlle de Perpinyà es va posar el llaç groc. Com el valoreu, aquest gest? —Ens va alegrar i ens va sorprendre molt. Per Sant Jordi, al Consell Departamental es va penjar la pancarta de ‘Llibertat presos polítics’ i nosaltres vam enllaçar Perpinyà. A les sis del matí, però, van treure tots els llaços grocs que havíem posat. Per tant, el fet que quatre mesos més tard es posés un llaç groc el veiem positiu i esperem que duri. —Què ha passat en aquests quatre mesos perquè hagi fet aquest canvi? —No ho sabem. És un polític, i rebre el president de la Generalitat no és pas rebre qualsevol persona. És important. A més, a l’ajuntament hi ha regidors i tinents de batlle que tenen una certa simpatia pel fet català i ajuden sense matisos. Segurament la seva posició ha anat evolucionant per les converses amb ells. A Catalunya Nord molta gent té simpatia pels presos i els exiliats i no accepta que l’estat espanyol faci això que fa. Per tant, algú que es vol presentar a unes eleccions també ha de valorar tot això. —Ha rebut cap crítica per aquest gest, a l’estat francès? —A França no sabem ben bé què ha passat i a ell tant li fa perquè té uns setanta anys i no té pas la intenció de presentar-se a cap elecció a França. Tant li fa, què diuen a França. A vegades plantar cara i no fer cas del que diuen els francesos és bo per a les eleccions municipals.

Summary: Hervé Pi: ‘A Catalunya Nord, Manuel Valls és vist com un oportunista’


Vueling ha començat la jornada d’aquest dimecres amb retards o incidències en el 15% dels vols programats fins a les 9 del matí. De totes maneres, no hi ha prevista cap cancel·lació durant el dia. La companyia té programats uns 700 vols i ressaltat que el 85% estan operant amb puntualitat o retards inferiors als 15 minuts. El president de Vueling, Javier Sánchez-Prieto, ha atribuït els retards i cancel·lacions d’aquests dies a una falta de planificació ‘pel que fa al nombre d’incidències i com donar resposta’, referint-se a factors externs com la vaga de controladors aeris a França i altres incidències a Europa. ‘Una companyia com Vueling té un nivell de sobrevol de l’espai francès del 80%’, ha dit Sánchez-Prieto en una entrevista a TV3, i ha admès que l’empresa ha de fer examen de consciència, dimensionar els seus recursos i pensar que els factors externs poden ser habituals. ‘La veritat és que és evident que hi ha una part de la planificació en la qual és possible que ens hàgim quedat curts. Ens hem quedat curts’, ha assumit Sánchez-Prieto, que ha explicat que sempre es considera un nivell d’incidències o imprevistos, tot i que en les últimes setmanes les incidències europees han afectat al seu operatiu. ‘No és una excusa. Som responsables d’assumir aquesta situació i, quan es produeix una incidència, donar una resposta als nostres passatgers’, ha dit el president, i ha dit que aquests factors externs estan afectant a la majoria de companyies europees. Després de demanar disculpes als usuaris i qualificar de dura la situació d’aquests, ha assegurat que la companyia està fent ‘màxims esforços’ per normalitzar la situació, i ha admès que és molt difícil compensar als passatgers que han perdut un vol o han patit una cancel·lació. Tot i això, ha assegurat que Vueling està intentant millorar l’atenció al client amb increment de personal perquè tots els qui tinguin dret a una compensació la rebin. Pla de contingències Vueling ha presentat el seu pla de contingència, que preveu tant un augment d’avions com la cancel·lació anticipada de vols, unes mesures que l’Agència Estatal de Seguretat Aèria (Aesa) i la Direcció General d’Aviació Civil (DGAC), organismes dependents del Ministeri de Foment, han considerat ‘raonables’ després d’analitzar-les. Tant l’Aesa com Aviació Civil han realitzat algunes observacions al pla de contingència presentat per l’aerolínia catalana en els dos sentits, tant pel que fa a l’augment d’avions com les cancel·lacions de vols anticipades, segons han explicat fonts de Foment. Segons les mateixes fonts, representants de Vueling, de l’Aesa i d’Aviació Civil tornaran a reunir-se aquest dijous al matí al Ministeri de Foment per avaluar les mesures i la planificació per tot el cap de setmana del pla presentat per l’aerolínia. Vueling està recobrant de mica en mica la normalitat operativa a l’Aeroport de Barcelona-El Prat. L’aerolínia ha llogat sis avions, ha contractat 34 pilots, ha augmentat un 40% el personal de l’oficina de vendes i també el temps d’escala, que ha passat de 35 a 45 minuts, per guanyar més marge. Els usuaris poden consultar la llista completa de vols cancel·lats en la pàgina web, a més de totes les opcions que es posen a disposició dels passatgers afectats. Retirada de llicència La ministra espanyola de Foment, Ana Pastor, va advertir ahir Vueling que la llei de la Seguretat Aèria preveu sancions per a les companyies que vulneren els drets dels usuaris: ‘Des de multes econòmiques fins a la suspensió definitiva de la llicència i la substitució per una temporal’. A més, va explicar que l’encarregat de proposar les sancions serà l’instructor de l’expedient obert a l’aerolínia.

Summary: Vueling admet falta de planificació davant d’incidències externes


El Partit per la Independència d’Islàndia s’ha proclamat vencedor de les eleccions generals i ha declarat la intenció de formar govern. ‘Tenim l’índex de suport més gran; per tant, ho intentarem’, ha declarat a Reuters el líder del partit, Bjarni Benediktsson. Ha manifestat la preferència de formar govern amb una coalició tripartida, tot i que no ha volgut fer elucubracions sobre possibles socis de govern. La formació de centre-dreta que lidera Benediktsson ha aconseguit un 29% dels vots i 21 diputats. El Partit per la Independència vol mantenir la pertinença a l’OTAN, però s’oposa fermament a l’ingrés a la Unió Europea. El moviment Esquerra Verda, en segon lloc, ha obtingut un 15,9% dels vots, amb 10 diputats, 3 més que no pas en les últimes eleccions. El Partit Pirata, finalment, no ha pogut complir les millors previsions i ha aconseguit un 14,5% dels vots i 10 diputats, 7 mes que no pas en els comicis passats. El Partit Progressista ha tingut una caiguda d’11 diputats. Es queda amb 8 i només un 11,5% dels vots. El partit Regeneració en tindrà 7 (un 10,5% dels vots) i Futur Brillant, 4 (7,2%).

Summary: El Partit per la Independència d’Islàndia es proclama vencedor de les eleccions generals


Òmnium Cultural ha anunciat que a partir de la pròxima edició, obrirà la possibilitat de publicar el premi Sant Jordi a totes les editorials. El premi Sant Jordi de novel·la inèdita és un dels més ben dotats de les lletres catalanes, amb 60.000 euros, i el més popular. Les noves bases del premi es donaran a conèixer a l’abril. En un comunicat emès per l’entitat s’explica que es convocarà un concurs per triar nova editorial per un periode determinat. Des del 2011 ha estat l’editorial Proa, segell del Grup 62, qui ha editat el premi Sant Jordi, que en la darrera edició va guanyar Joan-Lluís Lluís amb Jo sóc aquell que va matar Franco. Entre el sector editorial ha sorprès la proposta, perquè les editorials l’han conegut a través de la premsa, però l’han rebut positivament. Un dels dubtes importants és si les editorials hauran d’assumir el cost de la dotació del premi, fet que invalidaria la participació de la majoria de segells. Fonts d’Òmnium han explicat a VilaWeb que “la redacció de les bases encara no és tancada, però que en cap cas els 60.000 euros del premi seran cap ‘handicap’ perquè cap editorial no s’hi pugui presentar. Aquesta renovació del premi Sant Jordi té la voluntat d’implicar el major nombre d’actors i editorials possibles, perquè volem que sigui un revulsiu per al sector”. Montse Ayats, presidenta de l’Associació d’Editors en Llengua Catalana, creu que la dotació de 60.000 euros s’ha de mantenir, “perquè cal que tinguem un premi literari en llengua catalana ben dotat, per poder competir amb els premis en llengua castellana. I esperem que aquesta renovació mantingui la voluntat de difusió i de possibilitats comercials que ha tingut el premi fins ara.” I ha afegit: “Està molt bé que Òmnium reforci aquesta via cívica, cultural i social i aposti per recolzar el món de la literatura.” Però no tots els editors comparteixen el mateix criteri de manteniment de la dotació del premi. Josep Cots, d’Edicions de 1984 i Premi Nacional de Cultura 2017, considera que 60.000 euros és una xifra inflada: “Jo sóc partidari de treure la tendència que hi ha a valorar el diners per sobre del valor literari que han de tenir les obres. I em sembla que els premis que s’haurien d’augmentar són els premis a obra publicada, que el que fan és consolidar els autors i estimular-los perquè continuint escrivint.” Però Cots vol deixar ben clar: “Ara, cal remarcar que Òmnium, que és a punt d’arribar als cent mil socis i, per tant, té la capacitat d’ajudar a dinamitzar el sector i augmentar els lectors, inicii aquest canvi en el panorama dels premis literaris. S’ha d’aplaudir la iniciativa, perquè pot suposar un canvi molt seriós. Això s’ha de dir ben clar.” Aquest mes de febrer, l’entitat ha dut a terme dues accions en l’àmbit dels premis literaris en llengua catalana, que poden provocar un canvi en la concepció dels premis literaris i també pot ajudar a prestigiar-los i fer-los de més abast. La setmana passada l’entitat va atorgar per primera vegada el premi a la millor novel·la catalana de l’any, que va obtenir l’escriptor Raül Garrigasait per l’obra Els estranys (Edicions de 1984), i ara ha anunciat la renovació del Sant Jordi, trencant el monopoli que el grup Planeta ha tingut fins ara en l’àmbit dels grans premis literaris en català. Segons el comunicat publicat: “Òmnium fa un pas més en la projecció del guardó, obrint-lo a tot el sector editorial, d’acord amb les demandes dels actors implicats.” I també: “Òmnium entén que els premis literaris han de ser un revulsiu per a la creació literària, l’edició i el consum en llengua catalana i ha traçat una estratègia per fer-ho realitat. Aquestes dues iniciatives, el Premi Òmnium a la Millor Novel·la i la renovació del Premi Sant Jordi, són els pilars d’una estratègia a mig termini, amb la qual Òmnium busca enfortir el sector, incrementar els lectors i obrir portes a editorials i autors.”

Summary: Òmnium obre la possibilitat de publicar el premi Sant Jordi a totes les editorials


Elena Martínez viu al barri de la Prosperitat de Madrid. De fa una setmana, treballa des de casa, confinada. Sense símptomes. Aquesta administrativa del congrés espanyol de quaranta anys és una de les veus crítiques de la ciutat. Militant d’Esquerra Castellana, de la Coordinadora 25-S, va ser coorganitzadora de la gran manifestació a Madrid ‘L’autodeterminació no és cap delicte’, muntada per l’ANC però també per madrilenys com ella. I ara que entrevistem Martínez telefònicament perquè ens parli de com veu la pandèmia de la Covid-19 des de la capital d’Espanya, ho deixa clar. Tancar Madrid i prou, sense mesures per a ajudar la població a fer el confinament, convertiria la ciutat en una ratera. En aquest sentit, ha trobat a faltar solidaritat. Considera que les mesures del govern del PSOE i UP són vergonyoses, i creu que s’han de tancar els sectors no estratègics de l’economia. —On feu el confinament? —A casa meva, al barri de la Prosperitat, al nord de Madrid. Fa tres anys que hi visc. Entomo el confinament com puc. Ho faig per responsabilitat i perquè ho puc fer. Treballo des de casa. —Com veieu la ciutat? —Hi ha molta gent que ha d’anar a treballar en un metro ple de gent, i no es faciliten les mesures mínimes, com les màscares. Veig amb preocupació i amb esperança tot el que passa. I miro de convertir-ho tot en una oportunitat. Les finestres són més finestres que mai, amb els aplaudiments i els repics de cassoles. Però la primera mesura que es va prendre va ser eliminar el dret de manifestació. I serà el darrer que aixecaran. Jo entenc que, efectivament, ara no és el moment de sortir al carrer en massa. Però el dret de generar beneficis, aquest no es toca? I fa sortir la gent de casa igual. Ja es veu que les mesures no són únicament sanitàries. —Casos a destacar del vostre voltant? —Molts han d’anar a treballar d’una manera forçosa en vagons plens. I alguns van a centres de treball que no són pas estratègics. Conec gent de Correus sense màscara ni guants, gent a hospitals que t’expliquen que viuen la guerra, perquè el context és de privatització de la sanitat. O les residències de gent gran que han tancat, sí, però sense metges ni màscares dins. Autèntiques rateres. Penso en les companyes que pateixen violència de gènere, que en ple confinament és un infern. La crisi de la Covid-19 comportarà la precarietat econòmica. —Hi ha molts morts a Madrid. Realment espanta. —Avui se superaven els 600 morts. Se n’han de veure les causes: no moren per la Covid-19. Moren per les retallades i la privatització de la sanitat. Madrid és gairebé l’última comunitat autònoma en inversió sanitària en PIB. La setzena de disset. Tenim trenta-tres hospitals públics i més de cinquanta privats. Els nostres morts són els seus milions. Hem de revertir les retallades. No podem tenir metges sense màscares ni guants. Recordem que la llei 15/97, que empara la privatització dels hospitals, es va fer amb el PP i el PSOE. Tots dos. —S’ha de tancar Madrid? En aquest debat, on us situeu? —Demanar el tancament de Madrid sense altres mesures seria convertir Madrid en una ratera. Que es tanqui i aquí ens quedem. Si mirem Wuhan, hi havia grans mesures de protecció i detecció. Exigir el tancament de Madrid sense mesures que acompanyin la població que es queda pot salvar la resta, però convertirà Madrid en un infern. S’ha d’acompanyar la gent amb recursos econòmics perquè puguin deixar d’anar a treballar. I que es quedin a casa. S’entén que s’ha de tancar Madrid, però que no es limiti a això. Ara és l’aniversari de la manifestació del 26 de març a Madrid, que deia que l’autodeterminació no és delicte. Entenem la solidaritat entre pobles. És evident. Doncs ara es trobaria a faltar certa solidaritat: tanca Madrid, però no en facis una ratera. No defensarem tancar Madrid i prou. Tancar Madrid vol dir tancar la porta i llançar la clau? Home, tanca Madrid, però amb mesures. I no els serà fàcil. —Desenvolupeu-ho, si us plau. —A Madrid ve a treballar gent d’Albacete cada dia! Van fer l’AVE amb l’eslògan ‘Segovia, a vint minuts de Madrid. El teu nou barri’. Cues i més cues, trens i més trens portant gent. Parlen de l’Espanya buidada. També hi ha l’Espanya emplenada. Madrid es construeix sobre això. Ara vés i tanca-la. —Quina seria la solució? —Volem aprendre de Wuhan? Doncs que vinguin els metges i ens il·lustrin. A Itàlia ho fan. Cal el tancament de sectors no estratègics de l’economia. I adoptar mesures perquè la gent es pugui permetre no anar a treballar i quedar-se a casa. No pots exigir a la gent que es quedi a casa i a la vegada obligar-los directament o indirecta a anar a la feina. La banca ens continua devent diners i la monarquia en té tants que en regala als amants. Hi ha diners. Hi són. —La presidenta de la Comunitat, Isabel Díaz Ayuso, des de lluny, sembla viure en un altre planeta. —O en aquest. No veuen què fan o ho veuen tot? Ells es fan les proves i envien l’exèrcit a la perifèria de Madrid, als barris obrers. A Alcorcón, Móstoles, Leganés. Allà, hi envien militars. Per a uns enviem proves, i per als altres, militars? He llegit que hi ha hagut 11.000 sancionats per haver-se saltat el confinament. No seré jo qui digui que no ens quedem a casa. Però quants empresaris sense màscares ni guants per als treballadors han multat? Correu, sense guants, porteu paquets de porta en porta. Porteu el virus. A Madrid estem entre la por i la mala llet. Es fan les coses malament. Abans era una denúncia ideològica: però ara és literal que les retallades maten. —Imatge impactant és la de militars a conferències de premsa sobre sanitat. —Què hi ha en joc, aquí? En un estat d’alarma, els drets de reunió haurien de mantenir-se dempeus. I no ho estan. Viurem coses greus. El repic de cassoles contra la monarquia va ser molt terapèutic i anirem trobant altres formes. Però que surtin militars, Guàrdia Civil i policia… Potser sí que netegen, però et fa pensar si prioritzen altres mesures. Tanta presència militar és per a gestionar el malestar que pot causar la mala gestió. Ja hi ha hospitals que han de seleccionar malalts. Això ja passa. —Com veieu les mesures del govern del PSOE i Podem? —Mesures de vergonya. 200.000 milions per a les empreses i 17.000 ni tan sols per a resoldre la situació de misèria, sinó per a ajornar-la. No em paguis ara la llum i el mes que ve em pagues el que em deus. Però si el mes que ve la gent estarà pitjor! Madrid és una olla de pressió i ho continuarà essent. El confinament durarà tot l’abril.

Summary: Elena Martínez: ‘Tanca Madrid, però no en facis una ratera’


Qui no ha anat restret en alguna ocasió i ha buscat la solució en un iogurt o galetes amb fibra? Anem al supermercat. El café porta magnesi, la llet omega 3 i el cereals extra vitamines per afavorir el creixement dels nens. I tots aquests, encara que a vegades no ens ho plantegem, són aliments funcionals. Aliments on se’ls hi ha afegit una propietat externa que ha de complir una funció – d’aquí el nom – beneficiosa per la salut. Claudi Mans, catedràtic d’Enginyeria Química, explica en més profunditat el concepte d’aliment funcional: S’ha creat una moda de buscar la màxima salut a través de l’alimentació. Si posem l’exemple de la llet enriquida amb calci, la nutricionista Meritxell Bansell afirma que ‘potser hi ha un grup de població concret que pot tenir problemes als ossos o articulacions i necessita aquest plus de calci, però no tothom té aquesta necessitat’. A més, s’ha de tenir present que no sempre amb l’ingesta de quants més elements funcionals, més salut tindrem. Per seguir amb l’exemple del calci, aquest mineral necessita vitamina D perquè el nostre cos l’assimili. I llavors, pot ser que un excès de calci se’t acabi acumulant en forma de dispòsit en el ronyó. Bansell afirma que ‘si el teu cos no té aquesta necessitat d’aprofitar aquest extra, també et pot portar altres problemes’. Clar que no sempre és així, ‘hi ha altres vitamines, que si una persona en fa un abús s’eliminen per orina com potser la vitamina C’. El màrqueting també té un paper molt important. A causa de la publicitat i l’interès que hi han mostrat les empreses, els aliments funcionals formen part del nostre dia a dia: ‘des del 2007 al 2012 només els aliments funcionals han crescut un 12%, i ara són el 25% dels aliments’, afirma la nutricionista Neus Arimany. Tot i així, el concepte encara no és conegut: Els aliments funcionals aconstumen a mostrar un preu més elevat a causa de la publicitat que hi va adherida. L’obsessió per prevenir possibles problemes com el colesterol fa que molta gent opti per prendre productes que asseguren millorar certs aspectes de la salut. ‘Cada cop el missatge del personal sanitari perd més pes envers la publicitat’, lamenta Arimany. Aquest situació ha portat a que la frontera entre aliments funcionals i medicaments estigui cada vegada més difosa. Un aliment funcional ha d’estar destinat a tota la població i per tant el pot consumir tothom, malgrat que no li sigui necessari. Però per exemple, el Danacol no es recomana per a persones sense el colesterol alt, o si més no, no s’ha de superar unes dosis determinades. A més, Neus Arimany explica que ‘si prens un Danacol i alhora pastilles reguladores del colesterol, moltes vegades interaccionen i perds l’efecte d’un i l’altre’. Aliments FuncionalsInfographic Avui dia, declarar que un aliment té propietats saludables dins de la Unió Europea, requereix una autorització de l’Autoritat Europea de Seguretat Alimentària (o l’EFSA). Aquesta evaluarà a través de documentació d’estudis científics si realment és així. Així doncs, com explica Claudi Mans, els aliments funcionals ‘no només són màrqueting, l’afirmació de les seves propietats és correcte’ . En aquest sentit, un dels casos més coneguts que va resoldre l’EFSA és el de l’Actimel. L’empresa afirmava que era beneficiós pel sistema inmunitari, però l’agència va considerar que no hi aportava res. A partir d’aquí hi van afegir una vitamina i diverses sals minerals, fent que ara sí que puguin dir que és bo per les defenses. Tota aquesta voluntat de trobar la salut a través de l’alimentació es va traduir, als anys 80, en l’aparició d’aquest concepte d’aliment funcional. Les autoritats sanitàries de Japó es van adonar de que la població vivia cada cop més anys, i volien que ho fés de manera saludable. Com apunta Neus Arimany, ‘volien aliments que protegissin la salut i reduissin el risc d’una malaltia’. A partir d’aquí aquest concepte es va estenent per tot el món. Tot i així, cal insistir en que realment, per a la majoria de la població, els aliments funcionals són innecessaris. I com apunta Neus Arimany: ‘vivint a Catalunya, podríem afirmar que la dieta mediterrània ja és ‘funcional’.

Summary: Els aliments funcionals… Funcionen?


Després de tres dies d’intenses negociacions, els sindicats USO, CCOO i UGT han arribat a un acord amb la patronal de handling Aseata per desconvocar la vaga del personal de terra dels aeroports espanyols prevista per al proper 31 de juliol. Segons han concretat els sindicats a través d’un comunicat conjunt, la patronal ha accedit a incloure les variables econòmiques plantejades, com per exemple plusos als treballadors subrogats. ‘La patronal Aseata ha entès que els treballadors del sector no podien continuar penalitzats pel fet de patir un procés de subrogació’, assenyalen en el text. Entre d’altres, els representants dels treballadors reclamaven plusos com el de fix a temps parcial, el de torns, el de distribució irregular de la jornada o el de transport. A Iberia la vaga continua el 27 i 28 de juliol i el 3 i 4 d’agost La segona reunió de mediació al departament de Treball entre treballadors de terra d’Iberia i l’empresa per intentar desconvocar la vaga prevista per als dies 27 i 28 de juliol i 3 i 4 d’agost ha acabat sense acord. Tant els sindicats com els mediadors han reconegut que l’acord ha estat ‘a tocar’, però la companyia ha decidit ‘no acceptar-lo’ després que els seus representants rebessin una trucada a última hora, segons ha confirmat el secretari general de Treball, Afers Socials i Família, Josep Ginesta. Els treballadors han recriminat a l’empresa que ‘supediti’ problemes concrets de l’aeroport del Prat a un acord estatal, un fet que entenen que ‘deixa sense capacitat de negociar als treballadors de Barcelona’. Amb tot, Ginesta s’ha mostrat confiat que s’arribi a un acord ‘en les pròximes hores’.

Summary: Desconvocada la vaga del personal de terra dels aeroports per al 31 de juliol


La Universitat Pompeu Fabra (UPF) ha obert un expedient a Andrés Betancor, catedràtic de dret administratiu en aquest centre, per l’escàndol revelat pel Diario.es sobre la seva relació laboral amb Ciutadans mentre exercia com a vocal de la Junta Electoral espanyola (JEC) i prenia decisions contra l’independentisme. El rector de la UPF, Jaume Casals, ha decidit d’obrir l’expedient, que pot acabar en una sanció, i ha expressat una ‘profunda preocupació’ per aquesta actuació ‘èticament tan reprovable’. El rector Jaume Casals ha expressat la seva profunda preocupació personal davant la possibilitat que un professor de la comunitat pugui tenir una actuació èticament tan reprobable. — UPF Barcelona (@UPFBarcelona) February 27, 2020

Summary: La UPF obre un expedient a Betancor per l’escàndol de Ciutadans i la JEC


L’aeroport de Barcelona s’ha vist afectat pel col·lapse, les cues i els retards pels quals prop de mil passatgers han perdut vols. La situació ha coincidit amb la idea de convertir l’aeroport en un hub intercontinental que competeixi directament amb l’aeroport de Madrid i ha causat la disputa pel lideratge entre els dos aeroports. El col·lapse de la frontera ha estat una estratègia política habitualment utilitzada contra Gibraltar o Andorra. La incògnita és si, a dos mesos del referèndum de l’1-O, la situació és una conseqüència de la incompetència o un avís polític. Unes cues que es remunten a l’abril El dia 7 d’abril va entrar en vigor la reforma del Codi de Fronteres de Schengen, pel qual es fa un control sistemàtic, en les bases de dades, dels ciutadans europeus que entren i surten d’aquest espai. El canvi es va emmarcar en la lluita contra el gihadisme, en la voluntat de detectar si una part de persones sospitoses tenien passaport d’un estat de la Unió Europea. La norma, aprovada al març, tenia un marge d’aplicació de sis mesos, però es podia prorrogar fins a divuit mesos més. Tanmateix, l’estat espanyol va decidir de fer-ho des del primer dia, sense cap mena de reforç ni augment de personal i coincidint amb la Setmana Santa. Això va causar un caos. Durant el pont de l’1 de maig el problema es va tornar a repetir: va haver-hi cues de més de tres hores i una manca evident de personal, de manera que bona part de les finestretes dels controls van romandre buides. Això també va causar que es reprogramessin vols i que alguns viatgers perdessin l’avió. Malgrat que semblava que tot havia tornat a la normalitat, la situació es va repetir en dates coincidents amb esdeveniments com el Gran Premi de Fórmula 1 i el Saló de l’Automòbil. El cap de setmana de Sant Joan hi va tornar a haver cues de fins a tres hores. Com va publicar VilaWeb, el govern espanyol hauria pogut preveure els col·lapses i reforçar el personal, ja que rebia amb més de dos dies d’antel·lació la llista de vols de cada dia, amb l’hora i el nombre de passatgers. Però la realitat és que no ho va fer. Un mes després d’haver solucionat els problemes del control de passaports, el dia 24 de juliol, els treballadors de l’empresa encarregada de la gestió dels controls, Eulen, van començar una vaga de zel, que, a partir del dia 4 d’agost, va evolucionar en aturades parcials i la convocatòria d’una vaga indefinida a partir del dia 14. Les companyies aèries van fer un comunicat molt dur, van declarar que prop d’un miler de viatgers havien perdut el vol des del dia 24 de juliol i que Vueling, líder al Prat, s’havia vist obligat a endarrerir un 30% dels vols perquè hi faltaven fins a cinquanta passatgers. Quines en són les explicacions? La mateixa policia espanyola es va concentrar el dia 19 de maig davant de la comissaria de la Verneda per a denunciar la manca de personal de l’aeroport. Va ser un conflicte històric. Es calcula que falten prop d’un miler d’efectius dels 3.800 que hauria d’haver-hi. Segons els policies espanyols, Catalunya no és un destí atractiu a causa de la situació política, l’elevat cost de vida i el complement territorial, que és de 648 euros al País Basc, de 180 a Madrid i de només 54 a Catalunya. Quan es va reforçar el personal va haver-hi un altre problema. La manca d’infrastructures, responsabilitat d’Aena. Com explica l’eurodiputat Ramon Tremosa, als principals aeroports europeus hi funcionen els lectors de codis de barres de bitllets d’avió, passaports i documents d’identitat. Havent-hi hagut un any per a preparar els controls de fronteres, la reforma s’ha fet a Madrid, però no a Barcelona. Amb només vuit casetes, el personal no donava l’abast. La delegació del govern espanyol a Catalunya, amb Enric Millo al capdavant, va atribuir les primeres cues a incidències tècniques. Posteriorment, va demanar paciència i es va comprometre a fer-hi arribar vint agents nous. En pocs dies va haver-hi 144 agents suplementaris i 80 de verificadors. Sembla clar que, com a mínim, s’havia fet una mala gestió, tenint en compte que no s’havia aplicat cap mesura en el moment del canvi de normativa. La solució ha estat un pegat: una gran part dels reforços provenen de comissaries catalanes (Cornellà, Mataró, Terrassa, Sabadell i Sant Adrià del Besòs), que ja es troben saturades en aquestes dates per les renovacions de DNI i passaport, i ha causat que el sindicat Unió Federal de Policia (UFP) hagi denunciat incompliment dels drets laborals, per no respectar les vacances. El dia 15 de maig el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, va qualificar la situació de lamentable i va demanar el traspàs de la gestió del servei. La Generalitat va acusar el govern espanyol d’haver fet un sabotatge i un boicot premeditat, i un mes després es va reprovar al parlament la manca de previsió, maquinària i recursos humans per part de la delegació del govern espanyol. La vaga dels treballadors d’Eulen i el hub internacional En el conflicte actual de l’empresa Eulen, els empleats demanen una taula de negociació on hi hagi Aena, l’empresa estatal pública que licita el servei, i es neguen a negociar si no es compleix aquesta condició. De moment, Aena només ha accedit a fer reunions per a escoltar les propostes, però sembla que si no accepta les demandes del comitè de vaga les protestes aniran a més i se cercaran mesures perquè l’empresa s’avingui a negociar. El col·lapse operatiu del Prat ha coincidit amb la inauguració dels vols intercontinentals de les onze noves rutes a Àsia i Amèrica. Norwegian ha optat per oferir vols directes als Estats Units (Nova York, Los Angeles, San Francisco i Miami), però també s’ha fet una expansió cap al continent asiàtic (Xangai, Beijing, Hong Kong, Teheran, Islamabad o Lahore) i a l’Amèrica Llatina (a l’Havana, Lima i Santiago de Xile), un mercat gairebé exclusiu de Barajas fins a l’actualitat. L’interès de l’estat espanyol ha estat sempre que l’aeroport madrileny fos l’únic hub intercontinental. El 2009 es va denunciar que des del 1954 s’havien imposat convenis, renovats pels successius governs, que posaven traves als vols a la capital catalana. A vint-i-tres estats s’impedien els vols a Barcelona. Vint d’aquests incloïen Madrid entre els aeroports de destinació i tretze tenien la capital de l’estat espanyol com a única destinació possible. El darrer cas conegut ha estat l’acord bilateral entre l’estat espanyol i Rússia, signat el 2016, que obliga al fet que tots els avions que sobrevolin l’espai aeri rus tinguin Madrid com a destinació. Més enllà de les limitacions en els vols a l’espai aeri rus, això és un obstacle, per exemple, per als vols al Japó, ja que Madrid és l’única ruta de l’estat espanyol viable amb el país nipó actualment. Trencar el setge Korean Air, tot i que té el vet de l’espai rus, ha obert enguany la ruta Barcelona-Seül. No és un cas excepcional, més de la meitat de japonesos i prop del 70% dels indis que arriben a l’estat espanyol tenen com a destinació Barcelona, encara que no poden fer-hi vols directes. Es calcula que la demanda insatisfeta de vols intercontinentals des del Prat va ser de 3,2 milions de passatgers l’any 2014. Les noves rutes a Barcelona, principalment de Norwegian, han causat la reacció de l’aerolínia IAG, Iberia, la companyia aèria espanyola per excel·lència, amb la creació de Level, una aerolínia de baix cost que fa la competència directa a Norwegian oferint vols a Los Angeles i a San Francisco. Fins l’any passat, Iberia només oferia vols des de Madrid (amb 28 rutes a Amèrica, Àsia i Àfrica) i tenia arraconat El Prat, on només hi havia la filial baix cost Vueling, que no feia cap vol intercontinental. Va succeir el mateix amb Vueling, ja que la seva aparició va fer que Iberia creés ClickAir al Prat per a rebentar els preus de les rutes que feia la nova companyia, fins que aquesta es va haver d’integrar com a filial d’Iberia i ClickAir va desaparèixer. També va succeir amb Spanair, més enllà de la gestió econòmica, ja que Iberia va decidir de volar a les mateixes destinacions que aquesta companyia. Les clares diferències entre Barcelona i Madrid L’aeroport Madrid va acabar el 2006 les obres de la quarta terminal, que van suposar una inversió de més de 6.000 milions d’euros (el 50% del deute d’Aena) i van aconseguir que l’aeroport tingués una capacitat per a setanta milions de passatgers anuals. Les connexions són immillorables: les quatre terminals estan connectades per ferrocarril, metro i autobús, i hi ha un tren llançadora directe. Recentment s’ha denunciat que es pagava l’arribada de l’AVE a Barajas amb diners del fons del corredor mediterrani. En contrast amb això, l’aeroport de Barcelona encara no té la connexió ferroviària amb la T1, i tant per a la inauguració de l’L9 Sud com per a la construcció del tren llançadora (prevista per al 2018) ha estat necessària l’entrada de capital privat a causa de l’escassa aportació estatal espanyola. Actualment, l’aeroport del Prat només està preparat per a rebre 55 milions de viatgers cada any, de manera que, si continués tres anys a aquest ritme, es podria col·lapsar. La inauguració, l’any 2009, després d’endarreriments, ja va mostrar que la nova infrastructura s’havia quedat petita. El govern espanyol va prometre que es començaria el projecte d’ampliació, amb una terminal satèl·lit que havia de permetre de rebre fins a setanta milions de passatgers i que havia d’entrar en funcionament el 2012. Aquest projecte ha quedat aturat per la crisi. A més, fa més de dos anys que l’aeroport de Barcelona hauria d’haver adaptat part de les instal·lacions per a acollir naus intercontinentals, que necessiten més espai entre elles per la seva grandària, i això no es va començar a fer fins a final d’any. Cal afegir que, en cap cas, les diferències són una qüestió puntual, sinó una política que, al llarg del temps, ha esdevingut centralitzada i centralitzadora. Anant més enrere, entre el 1992 i el 2004 Barajas va rebre el 58% de la inversió aeroportuària, tot i que només representava el 22% de passatgers, mentre que Catalunya en va rebre el 14,6%, un 14,78% dels passatgers. Això vol dir que, per cada euro invertit en un aeroport català, se’n van gastar 2,63 a Madrid. Al País Valencià i Illes Balears les xifres encara eren pitjors: per cada euro se’n gastaven 7,5 a Madrid. No obstant això, la liberalització del transport aeri, amb l’entrada de noves companyies, ha anat igualant el nombre de passatgers entre l’aeroport de Barajas i l’aeroport del Prat. Si l’any 2009 la diferència entre els dos aeroports era de 20,5 milions de passatgers, el 2014 va ser només de 4,2, superant fins i tot Madrid en els mesos d’agost del 2013 i el 2014. La pèrdua de pes es comprova en l’àmbit internacional. Si Iberia, des de Madrid, representava el 21,4% dels passatges de tot Europa a l’Amèrica Llatina, el 2017 era gairebé la meitat, l’11,7%. Com que Barcelona és una de les principals destinacions turístiques, amb un pes superior a Madrid, és previsible que, en poc temps, la capital catalana superi la capital de l’estat espanyol, tenint en compte que les xifres podrien ser molt diferents amb un tracte similar entre tots dos.

Summary: El col·lapse de l’aeroport de Barcelona: incompetència o boicot?


El president del Banc Sabadell, Josep Oliu, ha comparegut avui a la comissió d’investigació del parlament sobre l’aplicació de l’article 155. I ha esquivat una de les qüestions més obscures que van afectar l’entitat la tardor del 2017: la retirada massiva i organitzada de dipòsits per part d’entitats públiques que depenien de l’estat espanyol. Una informació publicada pel diari Ara i avalada per un informe del Col·legi d’Economistes de Barcelona que quantifica en més de 30.000 milions els diners retirats just després de l’1-O. Oliu s’ha parapetat en la confidencialitat de quines són les empreses públiques que van retirar diners, i ha afegit que al final de la setmana posterior al referèndum ‘el saldo de l’entrada i sortida de dipòsits públics va ser zero’. En canvi, ha dit que el gruix dels dipòsits que es van retirar eren d’origen privat i que eren d’uns 4.600 milions; que van preparar un pla de contingència un temps abans preveient una possible sortida de fons privats, i que van decidir el trasllat de la seu social a Alacant quan les xifres que seguien ‘van passar del color groc al vermell, des del dia 2 mateix’. Oliu nega que rebés pressions ni del govern espanyol ni de la monarquia, i diu que el dia 4 va avisar Puigdemont i Junqueras que prendria la decisió de traslladar la seu del Sabadell. Un avís que també va fer a la presidenta del parlament, Carme Forcadell, al ministre d’Economia espanyol, Luis de Guindos, i als responsables del BCE. Sobre la reunió del dia 4 d’octubre amb Puigdemont i Junqueras, VilaWeb va informar que tant Oliu com el president de CaixaBank, Jordi Gual, s’havien referit sempre a retirades de dipòsits de particulars, s’havien mostrat preocupats per la caiguda de les accions i, en el cas de CaixaBank, pel ràting de solvència, però en cap moment no van explicar als màxims responsables de la Generalitat que el govern de l’estat espanyol havia començat una operació de xantatge, de la qual, segons que revela el diari Ara, llavors ja eren perfectament conscients. Una operació sobre la qual Oliu avui no s’ha referit en cap moment, posant l’accent només en els dipòsits de particulars i corporatius privats que van sortir. VÍDEO EN DIRECTE de la compareixença d’Oliu, Fainé i Gual al parlament

Summary: Josep Oliu amaga informació sobre la retirada de fons ordenada per l’estat espanyol el 2 d’octubre


Científics de l’Institut de Recerca Biomèdica de Barcelona, el Centre de Regulació Genòmica (CRG) i la Universitat de Radboud a Holanda han desenvolupat un algorisme que pot predir quins pacients de càncer tenen més probabilitats de beneficar-se de la immunoteràpia. . Mitjançant l’ús de ‘machine learning’, els investigadors han creat una eina que detecta les mutacions genètiques que activen el sistema immunitari, la qual cosa contribueix a identificar quins pacients amb càncer tenen més probabilitats de beneficar-se de la immunoteràpia. L’algorisme també revela quines persones amb determinades malalties hereditàries poden beneficiar-se d’un tipus de medicaments ja existents. L’algorisme s’anomena NMDetective i descriu totes les possibles mutacions sense sentit que poden donar-se en el genoma humà. Els investigadors, que han publicat la recerca a Nature Genetics, van utilitzar l’eina per analitzar milers de variants genètiques que donen lloc a malalties hereditàries en humans.

Summary: Desenvolupen un algorisme per a predir quins pacients de càncer poden beneficar-se de la immunoteràpia


La circulació ferroviària ha estat detinguda temporalment per Serveis Ferroviaris de Mallorca (SFM), que ha tancat l’Estació Intermodal de Palma després registrar-se una incidència a la catenària sobre un vagó buit, i un petit incendi que s’han extingit els operaris. La incidència ha passat al voltant de les 12.12 i el personal mèdic de quatre ambulàncies han atès a dues persones, una per una caiguda i l’altra per una crisi d’ansietat, segons ha indicat el Servei d’Emergències 112. Un curtcircuit en el pantògraf (el mecanisme que transmet energia elèctrica del vagó al sostre), ocorregut en un vagó sense passatgers, és el que ha provocat la incidència ha informat la Conselleria de Territori, Energia i Mobilitat a Efe. De la catenària del vagó s’han desprès espurnes que han generat gran quantitat de fum, que s’ha ventilat en uns 40 minuts, segons ha precisat la Policia Local. La circulació ferroviària roman temporalment detinguda, excepte en la línia del metro, la M1, que connecta l’Estació Intermodal amb la Universitat de les Illes Balears (UIB), que funciona en tots dos sentits, segons SFM.

Summary: Interrompen la circulació de trens per una fallada elèctrica a l’Estació Intermodal de Palma


El ministre de Sanitat espanyol, Salvador Illa, ha fet marxa enrere. Després de declarar en una visita a Pineda de Mar que el govern espanyol respectaria el que decidís el Parlament de Catalunya sobre la inhabilitació com a diputat del president de la Generalitat, Quim Torra, Illa ha rectificat una estona després en declaracions a la premsa a Barcelona mostrant-se convençut que el parlament ‘respectarà les resolucions judicials’. Al matí, Illa havia evitat de respondre que considera que s’hauria de fer respecte de la inhabilitació de Torra com a diputat, ordenada per la Junta Electoral espanyola (JEC) i avalada pel Tribunal Suprem espanyol. ‘És una decisió del parlament’, havia dit, tot afegint que ‘correspon a altres òrgans, en aquest cas el parlament, i evidentment respectarem el que decideixin’. A més, ha reiterat la voluntat del govern espanyol d’apostar pel diàleg: ‘Ho mantindrem’. El president Torra ha respost que el que està en joc és la sobirania del Parlament de Catalunya, i ha recordat que una majoria de diputats van ratificar la seva condició de diputat el 4 de gener. El Parlament va votar el dia 4 de gener. 67 diputats van ratificar la meva condició de diputat, és a dir, van defensar la sobirania del Parlament. Aquesta és la qüestió en joc -pels que creiem en la voluntat popular i que la sobirania dels catalans rau en el Parlament, esclar. https://t.co/9zS5q90aGT — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) January 25, 2020 Dilluns la mesa del parlament s’ha de reunir per prendre una decisió sobre si retira o no l’escó a Torra després que el Suprem no hagi suspès l’acord de la JEC contra el president de la Generalitat. A la tarda hi ha convocat un ple i s’ha de votar el pressupost de la cambra. El president Torra i JxCat insisteixen que els seus drets es mantenen intactes perquè continua essent diputat, atès que encara no hi ha cap sentència judicial ferma que l’inhabiliti. Tant el PSC com Catalunya en Comú-Podem han fet costat a les tesis de la defensa de Torra, que sostenen que només es pot inhabilitar un diputat per sentència judicial ferma, tal com preveuen l’estatut i el reglament del parlament. Els socialistes i els comuns van fer pinya amb l’independentisme contra la decisió de la JEC.

Summary: Illa fa marxa enrere i diu ara que el parlament ha de respectar les resolucions judicials


La Fiscalia Superior de Catalunya, a instàncies de la Fiscalia General de l’Estat, ha presentat formalment aquest dimecres la querella contra la presidenta del Parlament, Carme Forcadell a la Sala Civil i Penal del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC), i ha formalitzat així l’acusació cap a la presidenta del parlament pels delictes de prevaricació i desobediència, en haver permès que el ple votés les conclusions de la comissió del procés constituent. Forcadell s’ha refermat en la seva decisió: ‘Vaig fer el que havia de fer en defensa de la sobirania del parlament’. Forcadell s’ha mostrat sorpresa per l’acusació i ha manifestat que ‘dinamitar l’estat és la corrupció, és suspendre les lleis contra els desnonaments, contra la igualtat efectiva entre homes i dones. El que dinamita l’estat és la manca de llibertat d’expressió’. El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, també ha recordat a l’estat espanyol que no els aturaran a base de querelles. Davant una possible inhabilitació de Forcadell, qui ja ha donat la seva opinió és el diputat d’ERC al congrés espanyol Joan Tardà. ‘Si fruit d’aquesta querella el TSJC inhabilita la presidenta del parlament, el parlament la rehabilitarà en el carrec’. Així mateix, ha constatat que aquesta decisió de la fiscalia mostra un cop més que ‘la via repressora i autoritària per evitar la voluntat democràtica del poble de Catalunya és estúpidament estèril’. Els arguments de la fiscalia L’òrgan judicial creu que Forcadell va voler ‘dinamitar el model d’ordenació territorial de l’estat’ i afegeix que el seu acte de desobediència al Tribunal Constitucional va ser ‘intencionat i conscient’. Al text, el fiscal superior de Catalunya, José María Romero de Tejada, apunta que Forcadell va decidir sotmetre a votació la inclusió a l’ordre deldia de les conclusions de la comissió del procés constituent i la seva posterior votació a l’hemicicle essent plenament conscient que impulsava un tràmit ‘constitucionalment il·legitim, viciat d’arrel per la ,anca de competència i extravagant de les genuïnes funcions parlamentàries de les quals eren investits ’. La fiscalia acusa també Forcadell d’arbitrarietat a partir d’un exercici ‘desviat de les funcions públiques que ostenta’. Diu que la presidenta, quan va permetre la votació de les conclusions de la comissió, va entrar en ‘contradicció flagrant amb la constitució espanyola’. Les decisions de Forcadell, consideren els querellants, ‘no poden quedar fora de l’àmbit del delicte de prevaricació’ i afirmen que el principal objectiu de la presidenta era ‘la derogació de la constitució’, una acció que pot suposar ‘un greu trencament de l’ordenament constitucional’. A continuació podeu consultar el document de la Fiscalia Superior de Catalunya. El document vegeu el PDF ‘Conductora suïcida’ Xavier Garcia Albiol (PP) ha titllat Forcadell de ‘conductora suïcida’ per posar en perill els catalans amb una actitud ‘temerària i irresponsable’. Des dels passadissos del parlament, Albiol ha afirmat que la presidenta de la cambra hauria de sospesar dimitir del càrrec en cas que acabi anant a judici pels delictes de què l’acusa la Fiscalia. ‘El més raonable’, ha apuntat Albiol, ‘es que Forcadell faci un pensament, però no tinc massa esperances que hi hagi mostres de sentit comú i lògica’.

Summary: Forcadell respon a la Fiscalia: ‘el que dinamita l’estat és la manca de llibertat d’expressió’


‘No m’agrada veure la llotja del Bernabéu i les personalitats que hi ha. I com s’hi mouen els fils d’aquest país…’ Són les declaracions que va fer ahir el jugador del Barça Gerard Piqué després del partit que va jugar amb la selecció espanyola de futbol. Piqué va esclatar i va assenyalar expressament una de les persones que freqüenten un dels més de tres-cents seients privilegiats que hi ha al voltant del president del Real Madrid –i de la constructora ACS–, Florentino Pérez. Piqué va citar, sense dir-ne el nom, Marta Silva, advocada de l’estat: ‘És la persona, per exemple, que ha encausat Messi, que ha encausat Neymar i casualment té un tracte ben diferent amb Cristiano. Aquesta persona era allà, al costat de Florentino, i no passa res.  Però això és així en aquest país i ha estat així sempre. No explico pas res de nou’, deia Piqué. Efectivament, és habitual que Marta Silva vagi a la llotja del Bernabéu. De fet, va formar part de la directiva del Reial Madrid durant la primera etapa de Florentino Pérez, entre el 2000 i el 2006. I no solament això: Silva de Lapuerta és una de les persones que representa millor les influències entre el poder polític i el poder econòmic espanyol, i la continuïtat entre el poder del règim franquista i el de la transició, fins avui. Ella també és membre del grup anomenat ‘La Gloriosa’, perquè la majoria dels integrants ocupen alts càrrecs a l’administració pública o en grans empreses privades espanyoles. Vegeu-ne més informació ací. Hi ha una doble vara de mesurar en el cas de Messi i en el de Cristiano Ronaldo, es queixava Piqué. De fet, l’actitud de Silva envers el jugador del Madrid, acusat d’haver evadit 150 milions, és si més no curiosa: segons que ha revelat avui el director del diari As, Alfredo Relaño, a la cadena Ser, Silva va baixar al vestidor del Reial Madrid després d’un partit de la Lliga de Campions, ara fa un any, i va demanar a Ronaldo que li signés una pilota per al seu fill. Marta Silva és una de les persones vinculades al poder polític i empresarial espanyol que es troben periòdicament a la llotja del Bernabéu. No és cap secret que s’hi aplega, com diu Piqué, qui ‘mou els fils’, i que s’hi prenen decisions i s’hi fan negocis, alguns dels quals prou tèrbols. Fins i tot l’ex-tresorer del PP Luis Bárcenas va fer-hi referència el mes de gener passat en la declaració en el judici pel cas Gürtel. Va dir que als empresaris i a la cúpula del PP no els calia pas la mediació del cap de la trama corruptiva, Francisco Correa, perquè ja tenien la llotja del Bernabéu. Correa havia dit que havia lliurat diners a l’ex-tresorer del PP en canvi de mediacions amb els ministeris de Foment i de Medi Ambient perquè fessin un tracte de favor a gran constructores com ACS (de Florentino Pérez) i OHL (de Juan Miguel Villar Mir, un altre dels assidus a la llotja del Bernabéu). I Bárcenas va replicar això al jutge: ‘Pensar que el senyor Florentino Pérez o el senyor Villar Mir poden anar al gerent del partit i al senyor que fa els viatges al partit perquè els atorguin adjudicacions és una estupidesa, havent-hi una cosa anomenada llotja del Bernabéu.’ I a la llotja hi desfilen molts dels presidents de les principals constructores i de les empreses de l’Íbex 35. És el cas, per exemple, de Borja Prado, president de l’elèctrica Endesa, fill de Manuel Prado y Colón de Carvajal, que va ser mà dreta de Juan Carlos de Borbó. És home de confiança i amic de Florentino Pérez des de fa anys. També en són assidus el president de Sacyr, Manuel Manrique, i, tal com recordava Bárcenas, el d’OHL, Juan Miguel Villar Mir. L’ex-president de Sacyr Luis del Rivero també s’hi feia veure molt sovint, a la llotja madridista. Fou directiu del Reial Madrid. Del Rivero és acusat d’haver pagat diners per a la campanya del PP de Castella – la Manxa per mitjà de Bárcenas, quan María Dolores de Cospedal era candidata. El president de Telefònica també ha estat vist a la llotja del Bernabéu. José María Álvarez Pallete hi tornarà demà, per a signar l’acord de patrocini de la companyia amb el Reial Madrid, que rebrà quinze milions d’euros. I entre els grans personatges del món empresarial i financer espanyol també s’hi va veure durant molt temps l’empresari Arturo Fernández, ex-conseller de Caja Madrid i de Bankia i acusat d’haver fet ús de les targetes ‘black’ Aznar, els Borbons… i Ana Botella Entre els personatges del poder polític i econòmic espanyol que habitualment hi ha a la llotja del Bernabéu, s’hi destaca José María Aznar. L’ex-president del govern espanyol i president de la fundació FAES hi acudeix habitualment, assegut al costat de Florentino Pérez, si no és que hi ha Juan Carlos de Borbó, que també s’hi ha vist sovint. A l’ex-marit d’Elena de Borbó, Jaime de Marichalar, també li agrada d’anar a l’estadi, acompanyat del seu fill Froilán, nebot de Felipe VI. I així mateix periodistes com Luis María Ansón, José Antonio Vera, Eduardo Inda, Casimiro García Abadillo, Bieito Rubido… Hi ha algú que s’hi troba a faltar, a la llotja (almenys amb la freqüència amb què hi anava): l’ex-batllessa de Madrid Ana Botella. Durant el seu mandat, els responsables de les grans constructores que hem esmentat més amunt van signar contractes suculents de diversos serveis municipals amb l’Ajuntament de Madrid, els anomenats contractes integrals, molts dels quals es devien acabar d’enllestir a la llotja del Bernabéu: el contracte del servei de neteja per a Sacyr; el dels aparcaments per a l’ACS de Florentino, Ferrovial i Sacyr; els de mobilitat també per a ACS…

Summary: Una llista dels assidus a la llotja del Bernabéu que mouen els fils del poder


Els subscriptors de VilaWeb han estat convocats a un nou acte públic. Serà demà, amb la presència de l’advocada Isabel Elbal i del diputat per Euskal Herria Bildu Jon Inarritu. Tots dos analitzaran la situació a l’estat espanyol després de la sentència del Suprem i poc abans de començar la campanya electoral, l’endemà que l’Audiència espanyola hagi volgut criminalitzar l’advocat Gonzalo Boye pocs dies abans de la vista de l’euroordre contra Carles Puigdemont a Bèlgica. L’acte, que es farà a les set del vespre al vestíbul del Centre de Cultura Contemporània de Barcelona, serà conduït pel periodista de VilaWeb Andreu Barnils i s’emetrà en vídeo. Per assistir-hi, cal ser subscriptor de VilaWeb i enviar un correu a l’adreça inscripcions@vilaweb.cat amb el nom del subscriptor que vol reservar la plaça, que pot venir amb un acompanyant (en aquest cas caldrà esmentar-ho explícitament al correu). Confirmarem les places per ordre de recepció dels correus fins a omplir l’aforament màxim de la sala. Actes amb subscriptors de VilaWeb Una de les propostes exclusives a què tenen accés els subscriptors de VilaWeb són aquests actes, que es fan regularment, tant amb convidats com en el format de redacció oberta, en què hi ha un col·loqui obert i informal amb els subscriptors. Ací teniu vídeos d’alguns d’aquests actes:

Summary: Jon Inarritu i Isabel Elbal faran un debat demà, en un nou acte públic amb els subscriptors de VilaWeb


El president de la Generalitat, Quim Torra, i el vice-president, Pere Aragonès, han comparegut acompanyats del govern en ple al Pati dels Tarongers del Palau de la Generalitat per a llegir el Compromís del Primer d’Octubre, avui que fa dos anys del referèndum de l’1-O. Amb aquest document, el govern commemora el dia del referèndum, que qualifica de ‘jornada fundacional del republicanisme d’avui a Catalunya’, i assumeix el ‘compromís d’avançar sense excuses cap a la República Catalana, perquè sigui una realitat’. Així mateix, destaca que aquest camí es farà democràticament i pacíficament. El Compromís del Primer d’Octubre estableix que el govern ‘es compromet a persistir fins a assolir la llibertat dels presos polítics i el retorn dels exiliats’. I rebla: ‘És un compromís amb la ciutadania de Catalunya, pensi com pensi, per fer d’aquest país un país millor per a viure i fer realitat els nostres projectes col·lectius i personals.’

Summary: El govern commemora el Primer d’Octubre comprometent-se a ‘avançar sense excuses’ cap a la República