Podem tancarà diumenge la segona assemblea ciutadana estatal. Serà a Vistalegre (Madrid), l’indret on va néixer el partit ara fa tres anys. A banda d’escollir el nou secretari general, que serà gairebé segur Pablo Iglesias, la pugna entre ‘errejonistes’ i ‘pablistes’ se centra en l’elecció del consell ciutadà, allò que en els altres partits s’anomena executiva, és a dir, el màxim òrgan de decisió. Iglesias, Errejón i anticapitalistes, els tres corrents del partit, han presentat sengles llistes, amb la intenció d’encabir el màxim nombre de membres en aquest òrgan. Aquestes últimes setmanes les pugnes internes s’han exterioritzat de manera vehement, amb sortides de to incloses. En aquesta partida també hi juguen les formacions de Podem a Catalunya, les Illes i el País Valencià. Tot seguit, expliquem la posició de tots tres equips directius. Fachin, més acostat a Iglesias Fins ara Podem Catalunya s’havia mantingut al marge de les disputes estatals, i tenia membres adscrits en candidatures diferents. Però a mesura que s’ha anat acostant la cita de Vistalegre, els moviments dins del consell de coordinació permeten d’intuir un decantament cap a Iglesias. El secretari general de Podem a Catalunya, Albano-Dante Fachin, ja li va fer costat quan es va haver d’escollir el sistema de votació que ha de regir la votació de l’assemblea. Aquest fou el primer assalt de la batalla pre-congressual entre ‘errejonistes’ i ‘pablistes’. Però aquesta última setmana, l’apropament de la direcció de Podem Catalunya a Iglesias s’ha palesat encara més. El cap de setmana passat Fachin hi va compartir escenari en un acte a Sant Feliu de Llobregat i l’endemà el partit va fer oficials els canvis en el consell de coordinació executiu, l’òrgan executiu de la formació. Malgrat que Fachin diu que no és cap ‘purga’, aquest moviment ha afectat membres afins a Íñigo Errejón i del sector anticapitalista, però no els partidaris d’Iglesias. Ja era previst que plegués de la coordinació executiva Jéssica Albiach , membre de la llista d’Errejón, perquè el programa de la candidatura inclou un compromís de no acumular càrrecs. Tanmateix, sí que és significatiu que hagin estat rellevats Marc Bertomeu, secretari general de Podem Barcelona i acostat a Errejón –va signar el seu manifest–, i Jesús Sánchez i Alba García, tots dos membres del corrent anticapitalista. Pablo Iglesias i Albano-Dante Fachin, a l’acte de divendres passat a Sant Feliu de Llobregat. País Valencià, feu ‘errejonista‘ La posició més clara és la del País Valencià, on Errejón té un dels feus principals. Dels onze membres que hi conformen el consell de coordinació, set van signar el manifest que feia costat al número dos del partit. Són Àngela Ballester, Sergio González, Fabiola Meco, Violeta Lamanuzzi, Emília Noguera, Juan Carlos Pérez i, al capdavant, el secretari general de Podem al País Valencià, Antonio Montiel. Aquest gest es pot interpretar com una contrapartida del de les primàries a la direcció valenciana del 2015. Llavors Errejón ja era secretari de Comunicació i Estratègia Política i va trencar la neutralitat que li exigia el càrrec per assistir al tancament de campanya de Montiel. Fou una decisió molt criticada pels altres candidats. També han signat el manifest membres destacats del partit, com ara els diputats a les corts Marc Pallarès i David Torres i la diputada al congrés espanyol Rosana Pastor. Les Illes, de mal classificar La cúpula de les Illes Balears no duu cap etiqueta penjada i els moviments que han fet els principals membres del partit reparteixen joc a totes bandes. El secretari general de Podem a les Illes, Alberto Jarabo, ha descartat que hi hagi friccions en el partit abans del congrés i alhora s’ha identificat amb el projecte de Pablo Iglesias. En canvi, la portaveu del partit, Laura Camargo, i el diputat Carlos Saura donen suport al sector anticapitalista. I el diputat al congrés espanyol Juan Pedro Yllanes s’aproxima a Recuperar la il·lusió, la llista d’Íñigo Errejón. A les illes aquesta batalla entre ‘errejonistes’ i ‘pablistes’ s’escau enmig de l’estira-i-arronsa amb els socis de govern sobre qui ha d’ocupar la presidència del parlament. La setmana passada Xelo Huertas en fou destituïda i expulsada de Podem. Ara el partit ha anunciat que el seu candidat a president és Baltasar Picornell i que si els socis de govern, PSIB i Més, no ho accepten hi trencarà la relació. El dirigent de la formació, Alberto Jarabo, assegura que els socis no volen Picornell per la seva biografia, en concret perquè és fuster. PSIB i Més s’estimen més que la presidència recaigui en algun dels dos portaveus al parlament, Alberto Jarabo o Laura Camargo. Tanmateix, han dit que no veten pas ningú, simplement demanen garanties perquè no es repeteixi el cas de Huertas. PSIB i Més han assegurat que el pacte no perilla.

Summary: La lluita entre ‘pablistes’ i ‘errejonistes’ als Països Catalans


La falla de l’Antiga de Campanar ha guanyat el primer premi de la secció especial de les Falles 2019 amb el monument Juga, Juga…i voràs, en què les joguines s’entremesclen amb la societat i la política. El segon premi ha estat per a la falla del Pilar i el tercer per a la de Convent Jerusalem. La falla de l’Antiga de Campanar, que enguany fa trenta anys i és allunyada del centre, és un monument fet per l’artista Carlos Dasí i dissenyat per Alejandro Santa Eulalia. El segon premi, la Falla del Pilar, és de l’artista Paco Torres. Al monument Qui mou els fils? hi ha un gran titellaire que representa ‘com els diners i la política mouen els més pobres’. Hi apareixen, entre més, el regidor de Cultura Festiva, Pere Fuset, intentant moure els fils d’una fallera major mentre, al seu torn, l’estira un representant del col·lectiu faller. Convent Jerusalem ha aconseguit el tercer premi amb l’obra El musical elaborada per Pere Baenas, que, segons el president de la comissió, Paco Segura, és un recorregut pels grans musicals de la història, on hi ha representats des dels primers cabarets a obres tan reconegudes com El Rei Lleó, El fantasma de l’òpera i Grease. El punt crític i satíric de la falla són els protagonistes dels musicals, representats per polítics espanyols. Per exemple, el dirigent de Podem, Pablo Iglesias, és l’estrella de Jesucrist Superstar, i Inés Arrimadas i Oriol Junqueras fan el paper de La Bella i la Bèstia. El president de la Generalitat, Ximo Puig, i la vice-presidenta, Mónica Oltra, representen el número de ‘Money, money’.

Summary: L’Antiga de Campanar, la falla guanyadora del 2019


Pedro Vicente Rodríguez, conegut com a Pere Vicent i president d’España 2000 a Xirivella, també serà jutjat per la intimidació ultra al domicili de la vice-presidenta Mónica Oltra. En un principi, la jutgessa tan sols va citar tres de les nou persones, entre elles el líder d’España 2000 José Luís Roberto, que es van presentar de nit amb màscares del film Scream i una bandera espanyola davant la casa d’Oltra. Posteriorment, però, l’advocacia de la Generalitat va notificar el jutjat que el diari Público havia identificat Pedro Vicente Rodríguez com un altre dels autors i ara ha estat inclòs en la investigació. Segons el TSJ valencià, la jutgessa considera que aquests fets poden ser constitutius d’un delicte llei d’amenaces, castigats amb penes de multa segons l’article 171.7 del codi penal, que preveu d’un mes a tres de sanció per amenaces lleus. Els concentrats van fer sonar l’himne espanyol i pasdobles mentre enregistraven l’interior del domicili i retransmetien l’acció per internet. La Fiscalia de València va investigar els fets després d’una denúncia interposada per l’advocacia de la Generalitat Valenciana en la qual s’adjuntava el vídeo difós i s’assenyalava el desconcert i la intimidació causada en l’entorn familiar d’Oltra per aquesta concentració.

Summary: Un quart ultra serà jutjat per la intimidació a Mónica Oltra


El codirector del documentari Dos Cataluñas, Álvaro Longoria, ha tornat el premi Cinema for Peace, que va rebre ahir de mans del president Carles Puigdemont en la Berlinale. En declaracions a Europa Press, Longoria ha dit que l’organització del premi els va prometre que encara que Puigdemont assistiria a la gala de lliurament, ‘no es lligaria la seva presència amb un hipotètic premi i en el cas en què guanyessin, els mantindrien separats’. Tanmateix, el corresponsal de TV3 a Alemanya, Oriol Serra, aporta una mica de llum a una situació realment estranya. Segons que explica, Longoria i l’altre codirector, Gerardo Olivares, van recollir el premi de mans de Puigdemont ‘amb normalitat aparent’. Tot plegat després de l’emissió d’un bon tros del documentari que no feia precisament apologia de l’independentisme. Els dos representants del documental presents a l’acte, Álvaro Longoria i Gerardo Olivares, van recollir el premi que els va entregar el president exiliat, Carles Puigdemont, amb normalitat aparent. — Oriol Serra (@oriolserra) 12 de febrer de 2019 Ho van fer després que l’organització projectés un fragment força generós -en comparació amb la resta de nominats- del documental. El fragment seleccionat no mostrava precisament un posicionament favorable a l’independentisme. — Oriol Serra (@oriolserra) 12 de febrer de 2019 Serra explica que una hora després del lliurament del premi, Longoria i Olivares es van queixar a un responsable de comunicació del festival que ningú els hagués avisat que Puigdemont els donaria el guardó. A més, van demanar que s’eliminessin totes les fotografies amb el president. Una hora llarga després de l’entrega, un servidor era assegut a terra -no hi havia taules de treball previstes- fora de la sala escrivint una crònica. Casualment, el director i el productor del documental de Netflix es van situar al meu costat. — Oriol Serra (@oriolserra) 12 de febrer de 2019 Van iniciar una conversa amb una responsable de comunicació del certamen. Exigien que les fotografies que els havien fet al costat de Puigdemont en una sessió posterior a l’entrega fossin eliminades. Lamentaven que ningú els hagués avisat que Puigdemont els entregaria el premi. — Oriol Serra (@oriolserra) 12 de febrer de 2019 Vaig optar per identificar-me i dir-los que havia pogut escoltar la conversa. Em van demanar si coneixia el fotògraf d’Associated Press que els havia fotografiat per a demanar-li que no publiqués les imatges. — Oriol Serra (@oriolserra) 12 de febrer de 2019 En una conversa de Serra amb Longoria i Olivares, li van dir que farien un comunicat per a ‘distanciar-se de Puigdemont’ i exigint que el festival també fes una nota pública. Serra els va demanar si tornarien el premi i ambdós van respondre que no. Em van dir que farien un comunicat distanciant-se de la figura de Puigdemont i que demanarien a “Cinema for Peace” que fes una nota pública. Però quan vaig preguntar al productor si això comportaria retornar el premi i si pensaven fer-ho em va respondre rotundament que no. — Oriol Serra (@oriolserra) 12 de febrer de 2019 Serra expressa la seva sorpresa perquè l’endemà del lliurament del premi, Longoria i Olivares han decidit de tornar-lo. Per això ha tornat a parlar amb Longoria. El codirector li ha dit que ‘no tenen res contra Carles Puigdemont, però que se senten enganyats per l’organització de Cinema for Peace’. Sorprenentment avui han anunciat la decisió de rebutjar-lo. Una decisió absolutament legítima, només faltaria. Consideren que acceptar el premi d’un representant polític parcial en el contingut d’un documental que, segons ells, vol ser neutral no els favoreix. — Oriol Serra (@oriolserra) 12 de febrer de 2019 He pogut parlar amb Álvaro Longoria aquesta tarda. M’ha deixat clar que no tenen res contra Carles Puigdemont, però que se senten enganyats per l’organització de “Cinema for Peace”. — Oriol Serra (@oriolserra) 12 de febrer de 2019 Al marge d’això, ha reconegut que el títol del documental els va provocar certs dubtes perquè no és cert que “només” hi hagi dues Catalunyes perquè políticament el país polièdric, com ho són la major part de països democràtics. — Oriol Serra (@oriolserra) 12 de febrer de 2019 Serra explica que el president Puigdemont ‘també va ser víctima de la mateixa manca d’informació’ i que va pujar a l’escenari quan la cantant Anna Maria Kaufmann el va cridar pel nom. El president, afegeix el corresponsal de TV3, ‘va aguantar estoicament al seu costat mentre ella cantava una delirant versió “Don’t cry for me, Argentina” anomenada “Don’t cry for me, Catalonia”‘. Pel que fa a la gala de “Cinema for Peace” val dir que el mateix Puigdemont també va ser víctima de la mateixa manca d’informació i es va haver d’adaptar amb esportivitat a una situació incòmoda quan la cantant alemanya, Anna Maria Kaufmann, el va fer pujar a l’escenari. — Oriol Serra (@oriolserra) 12 de febrer de 2019 Puigdemont va aguantar estoicament al seu costat mentre ella cantava una delirant versió de “No llores por mi, Argentina”, anomenada “Don’t cry for me, Catalonia”. — Oriol Serra (@oriolserra) 12 de febrer de 2019 Serra, tanmateix, recorda que un premi refusat no pot fer eclipsar la importància del certamen al qual van assistir membres del govern alemany, un ex-president, actors i actrius de renom i un premi Nobel de la pau. Hi havia prop de 400 persones mirant-los a tots dos, entre les quals membres del govern alemany, un excanceller federal, actors i actrius consagrats, un Nobel de la pau, etc. En resum, que el premi rebutjat no pot eclipsar la importància de l’esdeveniment. — Oriol Serra (@oriolserra) 12 de febrer de 2019

Summary: L’estrany episodi que ha fet que l’equip de ‘Dos Cataluñas’ hagi tornat el premi ‘Cinema for Peace’


Els eurodiputats de JxCat i ERC –Carles Puigdemont, Toni Comín, Clara Ponsatí i Diana Riba– han demanat al president del Parlament Europeu, David Sassoli, que destini part del pressupost de la cambra a comprar material sanitari i finançar la investigació de la Covid-19. En una carta, han raonat que, tenint en compte que la cambra reduirà la seva activitat durant els pròxims mesos per l’emergència sanitària, una part dels recursos per a mantenir les oficines dels eurodiputats i la seva acció política s’haurien de destinar a la lluita contra el coronavirus. En concret, demanen que es faciliti que s’avanci el pagament dels tres pròxims mesos de la partida dels 4.563 euros mensuals que els eurodiputats reben per a pagar el lloguer de les oficines dels assistents locals, transport, material tècnic i d’oficina, equip tecnològic, entre d’altres, i que es faciliti perquè destinin els diners a la compra de material sanitari. També demanen que tots els grups polítics destinin la part proporcional dels pròxims mesos per a organitzar conferències a la lluita contra el coronavirus, ja que tampoc no es podran fer aquest tipus d’esdeveniments. A més, com que no hi ha prevista activitat parlamentària durant els mesos d’abril, maig i junt, demanen una auditoria que detalli quins recursos s’estalviaran a causa del tancament de la cambra i es destinin a la investigació científica i material sanitari. A banda, Puigdemont, Comín, Ponsatí i Riba demanen que les institucions europees activin els fons europeus i apliquin les polítiques públiques necessàries per tal de superar la crisi pel coronavirus.

Summary: JxCat i ERC demanen que l’Eurocambra destini els diners que estalviarà pel tancament a la lluita contra el coronaviurs


La portaveu de JxCat al congrés espanyol, Laura Borràs, s’ha referit avui a l’acord entre ERC i el PSOE per a la investidura de Pedro Sánchez. Borràs ha dit que s’està venent com a extraordinària una cosa ordinària. ‘Si hi ha tant d’escepticisme a l’hora de fer una negociació per assolir aquest acord, el que s’hauria d’haver parlat és de tenir garanties. En el document de Pedralbes ja hi havia la figura d’una persona que complís els acords’, ha afirmat Borràs en una entrevista a Catalunya Ràdio. Ha recordat que aleshores hi havia la figura del relator i que ara ja no hi és, per la qual cosa no veu que hi hagi mesures per evitar que l’estat espanyol incompleixi el que ha promès. ‘És estrany que, en el moment que (ERC) està en disposició de negociar amb més força perquè Sánchez necessita els seus vots per a la investidura, l’única cosa que s’acorda és un document que permet que 15 dies després s’asseguin els governs a parlar i, quan es parli, es digui que això no es pot fer’, ha criticat. També ha defensat que les taules de negociació s’acorden entre governs i entre els socis de govern: ‘La part majoritària d’aquest govern i qui té la presidència n’ha estat al marge, no hi ha estat convidat’. Borràs ha dit que serà Torra qui trucarà Sánchez per felicitar-lo i immediatament posar-se a treballar. ‘Si hi ha la voluntat d’asseure’s, parlar i resoldre les qüestions que s’han de resoldre és evident que el president de la Generalitat i JxCat han mostrat en tot moment predisposició a fer-ho’, ha dit. Finalment, ha advertit que parlar de llibertat de continguts no assegura res perquè hi ha qüestions que ja s’han parlat i han rebut un ‘no’: ‘Diran que no i després haurem investit el president a canvi de què? A canvi d’una taula buida de contingut?’.

Summary: Borràs sobre l’acord ERC-PSOE: ‘Estem venent com a extraordinària una cosa ordinària’


És la Festa Estellés de primavera que ha organitzat la Facultat de Filologia, Traducció i Comunicació de la Universitat de València: entre el 26 i el 28 de març, al mateix campus universitari però també pels diversos carrers i racons de la ciutat, s’hi celebren les Jornades ‘Estellés, 25 anys després’. ‘La voluntat de la Facultat és celebrar, des de les diverses disciplines artístiques, la potència del seu mestratge’, expliquen els organitzadors, Begonya Pozo i Ferran Carbó, i amb aquesta idea s’han ideat activitats multidisciplinàries: des de la taula rodona per parlar de les traduccions, qua ha comptat amb la participació dels poetes Marc Granell i Jaume Pérez Montaner, fins al recital organitzat pels mateixos estudiants i coordinat per la revista Gargots, una jove reivindicació generacional sota el títol ‘El nostre Estellés’. El 27 i el 28 de març hi haurà taules rodones per parlar de ‘La recuperació d’Estellés i els nous formats editorials’, amb Maria Josep Escrivà (Edicions 96), Vicent Berenguer (Edicions de la Guerra) i Llúcia Casanova (Andana); de la poètica estellesiana (amb la seva filla, Carmina Andrés, i els filòlegs Ferran Carbó, Jordi Oviedo i Vicent Salvador; de l’expansió dels versos amb la música (amb Xavi Sarrià, Pau Alabajos i Òscar Briz); o del seu pas pel periodisme. Per trepitjar també els carrers que va escriure i descriure el poeta, hi ha les rutes literàries, la que ha dut a terme l’actriu Pepa Alòs, ‘L’obra’, i la que condueix la seva néta, Isabel Anyó, ‘La vida’, des de l’Ajuntament a les torres dels Serrans. I la paraula dita, i la música: amb la lectura dramatitzada de l’impressionant poema dedicat a la memòria del rector de la universitat assassinat pel feixisme (‘Joan B. Peset, afusellat’, a càrrec d’Assaig, el grup de teatre de la Universitat de València), o amb el concert-espectacle ‘Estellés de mà en mà’, de Borja Penalba i Francesc Anyó, que clourà els actes. (En teniu el programa sencer aquí)

Summary: Vint-i-cinc anys després, a València


VALÈNCIA, 14 (EUROPA PRESS) El Consell de Govern de la Universitat de València ha aprovat este dimecres per unanimitat reclamar la “desocupació pacífica” del col·legi major del Lluís Vives, i espera “l’eixida voluntària” dels ocupes “en les pròximes 24 hores” ja que, en cas contrari, instarà l’autoritat judicial “a iniciar els tràmits per a restituir en la Universitat l’ús de les instal·lacions”. L’ocupació del col·legi major –tancat des de 2012 i per al qual s’estudien possibilitats de rehabilitació– es va produir l’1 de maig, quan un grup, després de forçar l’entrada que dóna al carrer i la de l’edifici, va entrar i va penjar una pancarta en la façana amb el lema ‘La Ingovernable. Espai alliberat’. Segons ha informat la institució acadèmica en un comunicat, diferents membres del Consell de Govern han ressaltat els “esforços” de la Universitat per a arribar a una solució “negociada”, així com el temps transcorregut des de l’ocupació de l’immoble, l’1 de maig passat. No obstant açò, la mediació amb dos grups per a aconseguir el desallotjament “a hores d’ara es troba estancada”, segons ha informat el gerent, Joan Oltra, qui ha informat que ha sigut “impossible” una reunió “directa” entre representants de la institució acadèmica i dels ocupantes, amb presència de mediadors. REFORMA INTEGRAL Per la seua banda, el vicerector d’Economia, Infraestructures i Tecnologies de la Informació, Juan Luis Gandia, ha informat dels plans de la Universitat per a l’edifici, que passen per una reforma “integral” del mateix, amb la finalitat de destinar-lo “a situar servicis per als estudiants i a realitzar activitats de participació i culturals”. Així, el Consell de Govern de la UV s’ha reafirmat en l’acord adoptat en la reunió del 22 de maig, en què expressava el “rebuig institucional” a l’ocupació de l’edifici del col·legi major Lluís Vives i ha instat les persones que l’ocupen sense autorització l’edifici a abandonar “immediatament les instal·lacions d’este Bé de Rellevància Local per a poder engegar les tasques d’intervenció planificades i assegurar la conservació de l’edifici i la seguretat de les persones ocupants”. “En cas de no produir-se este immediat atur en 24 hores màxim, instar l’autoritat judicial a iniciar els procediments jurídics oportuns i les actuacions que d’aquest es deriven per a restituir en l’Universitat de València la capacitat de fer un lliure ús d’este edifici en el marc de la seua autonomia universitària”, assenyala el text aprovat. OFERTA PÚBLICA OCUPACIÓ PDI D’altra banda, el Consell de Govern ha aprovat l’Oferta Pública d’Ocupació del PDI (Personal Docent i Investigador) per a l’any 2017. També s’han aprovat els criteris per al desenvolupament de la carrera docent del PDI, i els de distribució de l’oferta pública per a l’any 2018. Estos punts han sigut presentats per la vicerectora d’Ordenació Acadèmica, Professorat i Sostenibilitat, Maria Vicenta Mestre, qui s’ha felicitat per l’acord, que permetrà reduir “al mínim” la precarietat del professorat i facilitarà la promoció. “Després dels anys de fortes restriccions a la reposició de les places vacants per jubilacions i altres causes, comença si pot ser que els contractats opten en places de titulars, i que els professors titulars puguen promocionar a catedràtics”, ha destaacdo la UV.

Summary: La UV reclama la ‘desocupació pacífica’ del Lluís Vives


Agents dels Mossos d’Esquadra han carregat contra veïns del barri de Sants de Barcelona que havien aconseguit aturar un desnonament a una dona i els seus dos fills. Després d’un matí de mobilitzacions, la propietat del domicili ha pactat amb la família la pròrroga d’un mes, pel que el desnonament no s’ha efectuat. Tot i això, els agents han carregat contra els veïns, que es disposaven a celebrar-ho. Ara mateix els sicaris dels @mossos carregant quan ja s'ha aturat el desnonament de carrer olzinelles pic.twitter.com/FQqfBxBvc9 — Arran Sants (@ArranSants) September 19, 2019 Però els @mossos no es podien quedar amb les ganes de carregar i han hagut de fer el que saben fer i els agrada. Frustrats per no haver pogut fer fora la Saioa han carregat gratuïtament contra les veïnes.#ràbia pic.twitter.com/0u3YO6lPph — Grup d'Habitatge de Sants (@HabitatgeSants) September 19, 2019 La Llum, activista del Grup d’Habitatge de Sants, ha explicat a VilaWeb que l’incident ha començat quan el serraller que havia d’obrir la porta del domicili i expulsar la família ha estat increpat quan marxava. Davant d’això, el treballador ha sortit de la seva furgoneta i ha anat a avisar els mossos que l’havien insultat. Els agents s’han dirigit cap a la persona que l’havia increpat per a identificar-lo, fet que ha posat en alerta la resta de veïns, que han criticat l’actuació. Segons l’activista, de sobte els Mossos han començat a carregar i han encastat contra la paret una noia a qui han agafat del coll. ‘Ha estat un desnonament molt difícil i s’havien quedat amb les ganes’, diu. A més, a causa de la situació de tensió, una dona que sortia de casa i no tenia res a veure amb el desnonament ha hagut de ser atesa pels serveis mèdics per un atac d’epilèpsia. Consultats per VilaWeb, els Mossos d’Esquadra han ofert un relat diferent. Segons que han dit, un cop aturat el desnonament els concentrats han envoltat el furgó dels agents antiavalots que s’havien desplaçat al lloc, però que durant l’intent de desnonament no han arribat a actuar. Fonts de Mossos diuen que han intentat fer una mediació amb els manifestants, però que hi ha qui l’ha volgut agredir. Les mateixes fonts no han concretat si hi havia cap persona denunciada per aquestes agressions. Iridia demana investigar l’actuació policíaca El centre Iridia per la defensa drets humans ha criticat l’actuació dels mossos i ha demanat que s’investigui. De cara a fer-ho, han demanat que els agredits es posin en contacte amb ells trucant al 693 287 323. Els @mossos han realitzat càrregues contra un grup de veïnes de Sants que han aconseguit frenar un desallotjament després d'arribar a un acord amb la propietat. S’ha d'investigar. Les persones agredides poden posar-se en contacte amb nosaltres 693287323pic.twitter.com/0bXaphls5u — IRIDIA (@centre_IRIDIA) September 19, 2019 El Grup d’Habitatge li cercarà un allotjament Finalment, el pacte amb la propietat ha estat una pròrroga d’un mes, durant el qual el Grup d’Habitatge de Sants li buscarà un domicili. Segons que explica la Clàudia, també activista pel dret a l’habitatge, la dona i la seva família està en llista d’espera a la Mesa d’Emergència d’habitatge des de l’abril de 2018, però encara no se li ha assignat un domicili digne. Des de llavors, se l’ha intentat desnonar en tres ocasions.

Summary: Mossos carreguen contra veïns de Sants que havien aconseguit aturar un desnonament


Ciutadans ha presentat avui un manifest a favor del que anomenen ‘feminisme liberal’. Un text amb què intenten justificar la seva absència a la vaga del vuit de març, Dia Internacional de les Dones. Inés Arrimadas, ha defensat aquesta concepció basada en un document que conté un curiós ‘decàleg de principis’ creat pel partit de Rivera a cinc dies de la vaga feminista. Ciutadans, que fa dies que prepara el terreny per seguir pactant amb l’extrema dreta com ja ha fet a Andalusia, diu que no es pot acceptar el rebuig a l’exclusió de l’home de la lluita feminista. No s’ha de ‘deixar ningú a fora’, diuen. Albert Rivera ha volgut defensar que el feminisme és ‘més ampli’. I tot per criticar els partits d’esquerra abans de les eleccions. El text recull que el feminisme ha de ser ‘causa de tothom’ i que ha de treballar per la ‘igualtat entre homes i dones’, com si no fos precisament això el que es reivindicarà el pròxim 8 de març. Rivera i Arrimadas encara hi van més enllà i diuen que ‘sense llibertat no hi haurà igualtat’. Una frase que complementen donant permís i dient que ‘tota dona té la mateixa llibertat individual que l’home’. El text, això sí, també recull que encara hi ha ‘molt de camí vers la igualtat’. El ‘decàleg’ del ‘feminisme liberal’ apunta que inclou els homes per no ‘ignorar a la meitat de la societat’ i demana ‘reforçar l’educació i una oposició frontal contra la violència masclista’. Finalment assenyala que la ‘guerra de sexes’ forma part del passat. Per acabar-ho d’adobar diuen que ningú no pot parlar en nom del conjunt de les dones.

Summary: El manifest del ‘feminisme liberal’ que delata Ciutadans


Una persona s’ha mort i tres més han resultat ferides en un atac amb una arma de foc contra una sinagoga de Poway, al comtat de San Diego, a Califòrnia, segons que han informat les autoritats i recull el diari Los Angeles Times. El sospitós –que va fugir amb cotxe i més tard es va lliurar a la policia– ha estat identificat com a John Earnest, un jove de 19 anys de San Diego i el presumpte autor d’un manifest en el qual afirma haver incendiat una mesquita el mes passat i en què explica que s’ha inspirat en la massacre a la localitat de Christchurch, a Nova Zelanda, d’aquest març. El xèrif del comtat de San Diego, Bill Gore, ha assenyalat que John Earnest no té antecedents penals. No obstant això, estudiaran la seva possible participació en un incendi provocat en una mesquita pròxima fa vora d’un mes. A Internet els investigadors han trobat un text violent i antisemita escrit per un individu que es feia dir per aquest nom. Els agents van ser alertats de l’incident poc abans de les 11.30 d’ahir després de la denúncia que hi havia un ‘tirador actiu’, ha explicat el sergent Aaron Meleen, del departament del xèrif del comtat. ‘Com us podeu imaginar, hi havia un panorama de caos amb gent corrent per tot arreu’, ha afegit. ‘Vam trobar diverses víctimes i ferits de diversa consideració’, ha apuntat. Després de l’atac, un important grup de fidels s’ha congregat a la part posterior del lloc de culte. El batlle de Poway, Steve Vaus, ha qualificat el tiroteig d’aquest dissabte de ‘crim d’odi’. Per la seva banda, el president dels Estats Units, Donald Trump ha lamentat aquest atac. ‘El meu condol més profund per als afectats. Sembla un crim d’odi i arribarem al fons de l’afer’, ha dit. Quatre persones van resultar ferides pels trets i van ser traslladades immediatament a un centre mèdic, en el qual una s’ha mort. Les altres tres es troben estables.

Summary: Un mort i tres ferits en un atac a una sinagoga a Califòrnia


Iván Carbonell Iglesias, amb l’obra ‘La cançó del mag Merlí’, és el guanyador del premi Ciutat de València en la seva XXXVII edició en la modalitat de narrativa en català. Els guardons, que atorga l’Ajuntament de València, porten el nom de la ciutat i homenatgen alguns dels seus autors més insignes, destaca el consistori en un comunicat. El premi d’Assaig en català ha estat per a ‘L’home impacient. (Diaris 1996-1998)’, d’Antonio Martí Monterde. El guardó de de Teatre en català, el jurat ha considerat mereixedor de rebre-ho a l’autor Queralt Riera per l’obra ‘De dol’. Finalment, el jurat ha premiat l’obra ‘Versos oceànics’, de Francesc Mompó i Valls, com a guanyadora en la modalitat de Poesia en català. En les categories en castellà, els guanyadors han estat Marcos Eymar Benedicto (narrativa), Fernando Marín Gallardo (assaig), Miguel Ángel González (teatre) i Nieves Chillón Gázquez (poesia). ‘Un any més, des de la Regidoria de Recursos Culturals, donem a conéixer els guanyadors dels premis literaris Ciutat de València, que recuperem i incrementem en la seua dotació econòmica fa ja quatre anys, a més d’ampliar a quatre modalitats en valencià i castellà’, ha assenyalat la regidora de cultura Glòria Tello. Augment de participants L’edil ha expressat la seva satisfacció perquè s’ha experimentat un augment de més de cent participants respecte a l’anterior edició. Els premis Ciutat de València tenen també ‘una clara voluntat de visibilització de la tasca literària i de pensament de les dones, en portar els noms d’Isabel de Villena, María Beneyto i Celia Amorós, amb la incorporació d’un escriptor exiliat – com en el cas de Max Aub -, o recuperant la nostra memòria històrica –amb el conegut sociòleg i sexòleg Josep Vicent Marqués’, ha afegit Tello. Com en anteriors edicions, l’Ajuntament de València tornarà a propiciar la difusió de les obres guanyadores gràcies als acords amb les editorials Bromera i Edicions del Bullent, per als llibres en català, i amb Pre-Textos i Ñaque, per a les obres en castellà.

Summary: Iván Carbonell guanya el premi Ciutat de València de narrativa en català


Després d’anys amagada rere els micròfons de la ràdio, Laura Rosel (Sabadell, 1980) ha fet un salt professional i ha decidit de donar la cara davant de les càmeres. La seva carrera televisiva és curta però meteòrica. La presentadora actual de ‘FAQS’ és la dominadora absoluta dels dissabtes de la nit. Estil desimbolt, caçadora de pell i quatre hores de directe sobre actualitat política. Rosel ens rep a TV3, en plena preparació del penúltim programa. És un dia xafogós, però prefereix fer l’entrevista a l’exterior, a la rampa d’accés als estudis. Passa una mica d’airina i també Toni Soler. A l’ombra d’una magnòlia, i amb el Walden 7 a l’horitzó, parlem sobre la professió, els reptes i el funcionament de ‘FAQS’, les polèmiques, les crítiques i una mica de política. Voleu saber si el programa renova l’any que ve? Llegiu fins al final. —Una pregunta fàcil per a començar. Qui és Laura Rosel? — Ui. Sóc una persona normal i corrent. Sense grans pretensions, sense grans ambicions. I amb una passió que és el periodisme. —I què fèieu abans de dedicar-vos al periodisme? —No ho sé. —No ho sabeu? —No ho sé. No feia res. En tot cas, em preparava per a ser periodista. El primer contacte que tinc, oficial i formal amb la professió és quan entro a la facultat. Ara bé, el primer contacte personal i emocional, si li vols dir així, és durant l’EGB, que és una cosa que s’estudiava abans . En un treball en concret ens demanaven de fer un informatiu i és quan vaig dir: ‘Ostres, això m’agrada.’ Després també m’ha estivat la literatura i escriure, que m’agrada molt, perquè tenen molt a veure amb el periodisme. —Però crec que en aquest treball iniciàtic també vàreu tenir un petit trauma. —Sí, sí . Havíem de fer un informatiu i enregistrar-nos amb una càmera a casa. Aquelles càmeres dels pares que eren unes andròmines enormes. I la vergonya em superava. La vergonya d’enregistrar-me a casa amb els meus pares però sabent que després em veurien els companys de classe. I és aquell punt que encara no he perdut. L’he camuflat, però encara el tinc. —Ara ja fa uns mesos que treballeu a la televisió i heu passat de presentar ‘8 al dia’ a ‘FAQS’. Qui ha estat més difícil de substituir, Josep Cuní o Ricard Ustrell? —Buf. Cap dels dos i tampoc no els vull comparar perquè tenen trajectòries molt diferents. Sempre, quan agafes el relleu d’algú de qui has après o admires, el repte és molt gran. Salvant les distàncies entre un i l’altre, perquè reitero que no es poden comparar, jo he après de tots dos i els admiro. Cap de les dues situacions era fàcil. Però no m’agrada parlar de substitucions perquè jo no havia vingut a ocupar el lloc de ningú. —I quins referents teniu en el món del periodisme i de la televisió? —De jove, durant la carrera, escoltava molt Iñaki Gabilondo. I gràcies a ‘FAQS’ el vaig poder conèixer ara fa uns mesos. Però per a mi el meu pare periodístic és Jordi Basté. És qui m’ha ensenyat a perfeccionar aquesta bogeria que és la ràdio i el periodisme. —No en teniu de femenins? —És clar. També escoltava i veia molt l’Àngels Barceló. I després hi ha el mite de la Mònica Terribas i ‘La nit al dia’. Allò era… Algun cop m’han dit que ‘FAQS’ recorda a ‘La nit al dia’. Tant de bo sigui així perquè ploraré d’emoció. Ara mateix, si hi ha algú dalt de tot del cim del periodisme, són la Terribas i en Basté. Amb la diferència que amb ell he conviscut professionalment i per això et dic que és el meu pare. —Us falten dos programes. Com avalueu aquests mesos al capdavant del ‘FAQS’? —Em vaig estrenar un 20 de gener i, encara que no em creguis, aquests mesos m’han passat volant. Com si fossin un dia i mig. Però, l’esgotament, el començo a notar. El balanç? Molt positiu. És la millor cosa professional que he fet fins ara. —Sí, millor que la ràdio? —No vull dir que no torni a la ràdio. Però mai havia fet una cosa tan bèstia i tan intensa, a tots els nivells, com el ‘FAQS’. És un projecte que comporta molta responsabilitat, repercusió i dedicació. No faig res més que no sigui ‘FAQS’: pensar ‘FAQS’, preparar ‘FAQS’, fer ‘FAQS’… recollir  les conseqüències de ‘FAQS’. Professionalment és allò que més m’ha omplert, fins ara. —El programa són unes quatre hores de directe. Fins a quin punt hi ha guió i improvisació? —No hi ha pràcticament guió. N’hi ha de les entrevistes i poc més. Hi ha molta improvisació i tenim molt clar què volem fer. Entrem així, preguntarem allò, ara donem pas a tal convidat… Hi ha l’escaleta, però poden passar, i passen, mil i una coses. I crec que és la gràcia de ‘FAQS’. Que jo em pugui aixecar i dirigir-me a un periodista o fer un comentari al públic. Que entri la Pilar Rahola i t’ho desmunti tot o que s’enganxin dos periodistes. O que un convidat s’aixequi i se’n vagi . Per a mi és la gràcia del format. Un cop som en antena mana el directe. —I no us han censurat mai res per l’auricular? —No. L’única cosa que em censuren és el temps. Jo m’allargo, m’allargo, m’allargo i llavors patim. En realitat, la nostra escaleta és de tres hores o de tres hores i mitja, però ens acabem allargant sempre fins a les quatre hores. —Al cap i a la fi, no ve ningú rere de ‘FAQS’. —Sí, però al final, un cop som al plató, suposo que ja no ens ve d’aquí allargar-ho mitja hora. Una pregunta per aquí i una broma per allà i acabes fent les quatre hores. L’única censura és la del temps. ‘Laura, prou, hem d’anar de publicitat’, i coses així . —Heu dit unes quantes vegades que a ‘FAQS ‘voleu escoltar a tothom. Aquesta voluntat de pluralitat ho ha d’emparar tot? Penso, per exemple, en el portaveu de la Fundación Francisco Franco. —Li hem donat moltes voltes a això. Crec que hi ha dos terrenys diferents. Un, la pluralitat política, és a dir, les forces representades dins del parlament o el congrés. Com a televisió pública i com a periodistes és el nostre deure plasmar aquesta pluralitat. Ara bé, arribem fins on arribem i, si alguns polítics no volen venir, tampoc no els podem anar a cercar a casa. I l’altra part és la pluralitat de punts de mira. El fet que nosaltres entrevistem i donem veu a la Fundación Francisco Franco o a VOX no vol dir que n’avalem el discurs. És una manera d’ensenyar que això, aquesta apologia de la dictadura, per exemple, existeix. I no anem a cercar aquests perquè ens vingui de gust. No. Ho fem perquè han estat d’actualitat durant aquella setmana o dies. I crec que si un dels problemes que arrosseguem és no haver paït bé el passat més immediat d’Espanya i de Catalunya és, precisament, per no haver volgut afrontar certes coses. Aquests senyors existeixen. Aquests senyors funcionen i són legals. Aquest és el seu discurs i arriba a molta gent. Per tant, no els amaguem, però tampoc no els aplaudim. Hem de ser conscients de què tenim. —En la reunió de dimarts passat, quan es va proposar l’entrevista a la Fundación Francisco Franco, quin debat va tenir l’equip? —Va generar debat. Passa que tots vàrem estar molt d’acord que els havíem d’entrevistar. De fet, els volíem portar al plató. Però no va ser possible per temes d’agenda. I per això vàrem anar a Madrid. I és una opció que sempre ens plantegem com a programa. Si ens interessa molt alguna veu o algun convidat, hi anem nosaltres. Per sort tenim aquesta facilitat. —Argumentàveu abans la idoneïtat d’aquestes entrevistes en el component d’actualitat. La ‘Manada’, per exemple, també ho ha estat. Us atreviríeu a entrevistar-los? —Crec que aquest cop no. És molt diferent. Són criminals jutjats i sentenciats. —Dins del plató, quina ha estat la pitjor situació que heu viscut? —La d’en Joan Planas. Em vaig aixecar i el vaig convidar a fúmer el camp del plató. Aquella situació va ser molt incòmoda i molt desagradable a nivell personal. Va ser també una decepció perquè amb el pas dels dies m’he adonat que, el numeret, el tenia preparat. Ell venia disposat a fer un xou i a treure’n rèdit personal perquè té un canal a Youtube. Venia amb aquest objectiu. I això, no ho havíem pactat pas. Em va saber molt greu i personalment em vaig sentir molt decebuda. Si som capaços de conversar entre amics i familiars d’ideologies diferents, també hauríem de ser capaços de fer-ho davant d’una càmera. Per tant, fem-ho. Més enllà dels polítics, perquè ens distorsionen aquest diàleg, i aquesta era la nostra intenció, però va saltar per l’aire. —Quan passen coses com aquesta repasseu el programa per entendre què ha passat? —El repassem sempre. El dimarts, una de les coses que fem és autocrítica. —També en feu visionat? —No, això no. Però fem molta autocrítica. Mirem per on ens allarguem, si les entrevistes són feixugues, etc. L’única vegada que ens hem escrutat amb ull clínic, com si fos una biòpsia, va ser el programa sobre el final d’ETA. Perquè vàrem rebre moltes crítiques, i jo especialment, arran de l’entrevista a l’etarra. Nosaltres teníem molt clar tot el raonament d’aquell programa, per a mi i per a tot l’equip és un programa rodó, i el tornaríem a fer igual. Ara bé, després de rebre tantes crítiques, el vàrem repassar al detall. A mi, m’acusaven d’haver somrigut les gràcies a l’entrevistat i que hi havia cercat complicitats. Aquella entrevista, me l’he vista del dret i del revés. —Deixem els programes passats i mirem endavant. Quina entrevista us agradaria fer? —En general m’agradaria entrevistar tots els polítics perquè tots ens representen. I voldria que el seu missatge arribés a la gent. Saber com veuen la realitat i com podem sortir de la situació actual. Per exemple, m’agradaria molt poder entrevistar Mariano Rajoy, ara que és registrador de la propietat. Vull saber com torna a la normalitat una persona que ha presidit un moment tan convuls com aquest. M’agradaria entrevistar els lehendakaris Urkullu i Ibarretxe. També Zapatero, però sobretot Jordi Pujol. Tant de bo s’atrevís a sortir del seu silenci. Malgrat tot, crec que és una veu que es troba a faltar. El seu punt de mira, la seva capacitat analítica, crec que té moltes coses a dir encara. —Fa poc va fer un acte que sembla un retorn a la vida política. —No sé si cal que torni en aquest sentit . —A l’entorn com a veu influent, vull dir. —Després de tot això que ha passat i com estem com a país, crec que a mi, i a molta més gent, m’interessa molt què pensa. —Com s’explica que Mariano Rajoy, quan era president del govern espanyol, no es deixés entrevistar per TV3? —Ni Rajoy, ni Soraya, ni ningú… No ho sé, ho hauran d’explicar ells i ho hauran de fer millor de com ho han fet fins ara. Això també implica Pedro Sánchez i tants dirigents espanyols més, però també catalans. Per què no es deixen entrevistar per una televisió pública? Crec que va ser Felipe González que ho va respondre a Salvados dient que ‘jo no vull ser excusa per a ningú’. Ostres, crec que això falta el respecte a molta gent que consumeix TV3 i que la paga. Si vols servir d’excusa per a alguna cosa, és perquè tu ho decideixes. Però parlem d’espectadors que s’informen mitjançant aquesta tele, i només per això tots els polítics ja haurien d’estar desfilant per aquí. —Un quart d’hora abans d’aquesta entrevista han saltat les alarmes dels mitjans. El president del parlament, Roger Torrent, ha decidit de suspendre l’últim ple abans de les vacances. Com veieu el moment polític? —La classe política necessita vacances i els periodistes també. Aquest curs va començar de manera molt intensa el 17 d’agost passat. I han passat coses molt gruixudes en aquest país. I dubto molt que les haguem paït totes. Crec que unes setmanes de calma ens aniran bé a tots. —Arran de la polèmica de la samarreta de Puigdemont sents que ets observada amb lupa? —Sí, tot allò que faig és pensat al mil·límetre. La cançó, la samarreta, els blocs temàtics, els convidats, etc. Això no treu que sempre surti gent amb una interpretació que no havies previst. Quant a la samarreta de Puigdemont, crec que era el meu tercer programa, no vàrem calcular bé l’impacte que tindria. —Però heu sortit també una samarreta de Felipe VI… —Sí, la setmana següent, i no va passar res. Però crec que el càlcul de danys no el teníem prou afinat encara. —La crítica pot ser totalment legítima, però de vegades també és interessada. Patiu per entrar en antena i autocensurar-vos? —És un dubte que hem tingut molts cops a l’hora de plantejar algun tema. Tampoc no cal posar la bena abans de la ferida. ‘Perquè no ens diguin tal, nosaltres fem això.’ No, no, no. Nosaltres intentem aïllar-nos d’aquest soroll i, de fet, fa mesos que no escolto programes de crítica de televisió. No en llegeixo. Tampoc no repasso Twitter. —Molta bilis? —A Twitter insultar i faltar al respecte és gratuït. No em ve de gust consumir-ho. Si m’ha d’arribar algun missatge o crítica important ja m’arriba pels canals que ho ha de fer. Intento aïllar-me molt del soroll. I al final, fem com fem, de crítiques, en tindrem sempre. —Sense Twitter, com us informeu? —Bàsicament ràdio i digitals. —Fins fa gairebé un any éreu una de les veus més conegudes de RAC-1, però ara la gent sap quina cara fa Laura Rosel. Com us ha canviat la vida la televisió? —M’ha canviat la vida, sí. L’exposició mediàtica és molt més gran. Ara vaig a comprar pernil dolç i la dona del costat em coneix. A més, la meva feina, com que té molta més repercussió, doncs he d’anar amb molta més cura amb tot allò que faig. La responsabilitat que m’autoimposo és molt més gran. —Fora de càmeres, al carrer? —Dins i fora. —Però sona com un pes. —De moment va bé . D’aquí a un any en tornem a parlar, si vols . —I la temporada que ve tornarà ‘FAQS’? —Tot a punta que sí. Però has vingut massa d’hora per a fer-me aquesta pregunta .

Summary: Laura Rosel: ‘No anem a cercar VOX o la Fundación Franco perquè ens vingui de gust’


Tres-quarts abans de l’hora prevista, una filera llarguíssima de persones que volien escoltar la proposta de Jordi Graupera encarava l’accés al Teatre Victòria, al Paral·lel. Quan entràvem, el teatre ja era ple de gom a gom i costava de pensar on podria encabir-se tota aquella gent del carrer. L’expectació era màxima. Realment, és força inèdit que una persona sola, sense cap organització coneguda al darrere, susciti tanta atenció per a fer una proposta política per a la ciutat de Barcelona. Falta gairebé un any per les eleccions municipals i l’independentisme mira de trobar la manera més eficaç de posar la ciutat al servei de la República. Ja fa uns quants dies que es va saber que Graupera, un filòsof amb molta requesta als mitjans de comunicació, proposaria de fer unes primàries per a tot l’independentisme per a confegir una candidatura que pogués plantar cara i disputar la batllia a Ada Colau. A més, amb la idea de disputar-les ell mateix i els candidats que sortissin dels partits que acceptin l’envit. Això sí, unes primàries obertes i no tutelades per cap direcció ni cap aparell de partit. Avui, entre els assistents, a primera fila, hi han acudit uns quants polítics i cares conegudes de l’independentisme. Hi hem vist l’economista Elisenda Paluzie, que dissabte pot esdevenir presidenta de l’ANC, el professor Carles Boix, el filòsof Bernat Dedéu, el diputat Quim Torra, l’activista Anna Arqué i els diputats Assumpció Laïlla i Antoni Castellà, Jaume Clotet (Junts per Catalunya) i Eduard López (Esquerra), entre més. El poder a les societats lliures Graupera ha sortit a l’escenari quan faltaven encara tres minuts per a les set del vespre. Camisa blanca sota una americana negra. Texans i sabates fosques. Un faristol i la pantalla amb projecció de la web de la seva proposta al darrere. ‘Cadascú de vosaltres té una raó pròpia personal per ser avui aquí’, ha començat. I ha compartit unes quantes suposicions sobre les raons dels assistents per haver-lo anat a escoltar. Que si hi ha decepció amb els partits, que si creuen que no es fa allò que caldria des de les institucions… Sense moure’s pràcticament del faristol, amb les mans enganxades al paper la major part del discurs, Graupera ha anat desgranant les seves idees per a Barcelona. Prèviament, ha parlat de l’actitud de les persones en les societats lliures: ‘A les societats lliures, el poder s’assoleix amb una afirmació d’un mateix. No renunciant a allò que hom és.’ De catalanistes a catalans I ha fet un qüestionament del catalanisme. O, més ben dit, una nova descripció: ‘El catalanisme és la cultura política que mira d’adaptar les aspiracions dels catalans als límits que ha marcat l’estat en el curs dels segles. És una forma de pensament contra la imaginació. Se’ns demana preservar la pau social. Qualsevol disrupció de les aigües estancades es percep com una amenaça que cal evitar. Qui té el poder per delegació a les nostres institucions, el té en la mesura que no és cap amenaça per a l’estat. El catalanisme ha arribat al seu final.’ Segons Graupera, fou el primer d’octubre quan la gent va deixar de ser catalanista per ser simplement catalana. L’aplaudiment dels assistents ha interromput el discurs. ‘A partir d’aquell moment, va caure el castell de cartes. Gent dels partits han acabat cremats perquè van portar la situació fins aquí. I és per això que tenim gent a la presó i a l’exili, per haver posat en dubte les limitacions imposades per l’estat.’ Després d’aquestes consideracions més generals, el filòsof que aspira a ser batlle de Barcelona ha reivindicat el paper de la ciutat: ‘La ciutat de Barcelona es troba en un encreuament de camins únic. Les ciutats han recobrat el protagonisme. O bé volem més democràcia i més ciutat, o tindrem més autoritarisme i més estat. Barcelona ha de contribuir a fer créixer l’esperit democràtic els pròxims anys. Barcelona ha d’endreçar el nostre racó de Mediterrani. Les pròximes eleccions no van només de la recollida d’escombraries, el preu del lloguer… Està en joc si volem continuar vivint d’allò que és obvi i si volem competir al món amb salaris de cambrer o si volem repensar el nostre futur amb talent.’ ‘Si anem junts, el sobiranisme governarà’ Graupera ha demanat d’entendre Barcelona com un lloc sense límits. Ha demanat també de decidir entre una ciutat forta i lúcida o una ciutat callada i dòcil. I ha afegit que és per això que ‘les eleccions municipals del 2019 són fonamentals’. A continuació ha recordat que els votants del 9-N i de l’1-O situen en mig milió els ciutadans que opten per l’opció sobiranista. I ha sentenciat: ‘Si el sobiranisme es presenta unit a les eleccions, guanyarà. Si no anem junts, Colau podria revalidar el mandat per un vot de diferència. De fet, podria governar qualsevol. Fins i tot, Ciutadans per un sol vot. Si anem junts, el sobiranisme governarà.’ ‘La relació entre les direccions dels dos grans blocs del sobiranisme no és bona’, ha reconegut. En canvi, considera que ‘la relació entre els votants és més bona que mai’. I ha demanat de fer ‘unes primàries obertes on es pugui presentar i pugui votar qualsevol’. Ho ha dit així: ‘Fem unes primàries obertes i que guanyi el millor. Hem de treure tot el suc del nostre talent. Competir i col·laborar no són antònims.’ En aquest moment, la pantalla ha passat a mostrar el formulari per recollir signatures a la web de la seva proposta. ‘L’alcalde, el triem nosaltres’ Graupera ha dit que ‘els regidors deuran la seva força a la capacitat de mobilització’. I s’ha mostrat obert a millorar la proposta i a fer-hi aportacions: ‘Obrir tota la llista a les primàries? Endavant. La cosa més important és que les primàries incentiven la participació de la gent amb esperit innovador a la política. El veritable llegat del primer d’octubre és l’enfortiment democràtic. Les primàries no són únicament un mètode. Són un símbol de l’esperit de llibertat i de justícia.’ I s’ha manifestat molt segur de la victòria sobiranista a partir de la seva proposta: ‘Les primàries envien un missatge poderosíssim. Ens podem discutir entre nosaltres, però no cedirem l’ajuntament a qui accepta la vulneració dels nostres drets polítics. L’alcalde, el triem nosaltres perquè qui guanyi aquestes primàries guanyarà les eleccions.’ El filòsof i investigador universitari ha explicat que ja havia parlat amb Xavier Trias, Alfred Bosch i Antoni Castellà per exposar-los les seves propostes. ‘Ara no forma part de les seves prioritats, però estan disposats a pensar-hi’, ha dit, acompanyat de les rialles dels assistents. I ha afegit: ‘He obert una web per recollir signatures i fer-los saber que molta gent també ho vol. Si n’apleguem moltes, em reuniré amb les direccions dels partits per tornar-los-ho a explicar amb la força de les signatures. El poble va organitzar un referèndum; el poble pot organitzar unes primàries.’ ‘Les vull guanyar’ ‘Quin candidat no vol tenir tota la força del sobiranisme al darrere?’, s’ha demanat Graupera. I ha anunciat allò que no dubtava ningú: ‘Jo em vull presentar a aquestes primàries. I les vull guanyar. Si sóc aquí avui, és perquè crec que me’n sortiria. Però si no les guanyés, perfecte. Aquestes primàries em farien millor. Hem de deixar de ser les víctimes que es refugien en la unitat per no perdre.’ Aquestes últimes paraules són les que han arrencat els aplaudiments més forts d’un públic molt disposat a aplaudir. Graupera ha parlat de les propostes que té per a Barcelona. I de la Barcelona que li agrada. Ha dit que el batlle de la ciutat no ha de ser ningú que tingui idees brillants. S’hi ha estat una bona estona i ha anunciat que penjaria el text a la web perquè tothom qui volgués se’l llegís amb deteniment. I ha acabat la intervenció traient un casquet de bala de goma de la butxaca. La bala de goma ‘És un casquet de pilota de goma recollit a l’Institut Ramon Llull l’1 d’octubre. Des d’aleshores, l’he portat a la butxaca. Cada matí, quan sortia de casa, agafava el mòbil, la cartera i el casquet i me’ls ficava a la butxaca. Així cada dia. I anava observant la política catalana i m’entristia. Els meus amics també s’entristien. Una companya de feina, que avui ens acompanya, em va dir que no portés més aquell casquet a la butxaca perquè cada dia, tocant-lo, em recordava que era una víctima. L’endemà el vaig deixar a casa i vaig anotar a una llibreta: “Canvi de mentalitat: primàries.” Si m’ajudeu, jo crec que ho podem fer. Moltes gràcies.’ Després d’un aplaudiment a peu dret, Graupera ha demanat als assistents dues coses: que signessin la crida a unes primàries i que se n’anessin de pressa perquè pogués entrar la gent que feia cua a fora i poder repetir la conferència. Caldrà veure ara quina resposta rep dels partits. L’estratègia del filòsof és clara: cercar la força de la gent per forçar els partits a acceptar la proposta. Graupera fou un dels impulsors del debat per fer un referèndum quan no era al full de ruta del 27-S. És allò mateix, però ara al servei d’un govern sobiranista per a la capital del país. La idea ja corre. Qui s’hi atrevirà?

Summary: Graupera obre joc, enterra el casquet de bala i el catalanisme: qui s’hi atreveix?


El candidat de Barcelona és Capital-Primàries, Jordi Graupera, ha acusat l’actual batllessa, Ada Colau, d’haver-la venuda a l’estat espanyol i ha criticat que el candidat d’ERC, Ernest Maragall, no és l’alternativa. En l’acte central de campanya a la plaça de Sants davant unes sis-centes persones, ha lamentat que Colau no obrís els col·legis l’1-O: ‘Hem viscut en la ignomínia d’un govern municipal que l’1-O es va negar a obrir els col·legis i després va baixar a fer-se la foto’, ha dit. D’una altra banda, ha apuntat que el model de ciutat actual ‘el va idear un senyor que es diu Ernest Maragall, que, en lloc d’habitatge de lloguer, el va fer de venda i es va vendre el sòl públic per eixugar les arques municipals del dèficit dels grans esdeveniments’. Graupera ha assegurat que, si és elegit batlle, canviarà la cultura política del país. ‘Com vam fer l’1-O, com vam fer les primàries amb més participació de la història de la ciutat. Serà una bola de neu que no podran aturar. Primer prendrem Barcelona i després prendrem el país’, ha dit. Graupera s’ha demanat per les alternatives a Colau, criticant que el model de ciutat actual que enduren els barcelonins el va idear Maragall. ‘En compte d’alliberar-nos contra les elits espanyoles, hi van pactar. Això s’ha d’acabar’, ha declarat. Ha afegit que Barcelona és en una cruïlla històrica en què la ciutat ‘pot ser de segona amb salaris baixos, plena de cotxes, contaminada…’o bé una ‘que confia en valors humans, creativitat, ciència, coneixement, honestedat’. En l’acte hi ha participat l’advocat de Clara Ponsatí, Aamer Anwar, que ha assegurat que el dictador Francisco Franco ‘estaria molt orgullós de l’Espanya moderna, una Espanya que a l’exterior és vista com un lloc on no es respecten els drets humans, ni judicials, ni la llei internacional’. Ha insistit que ‘no és vista com una democràcia’ i ha afirmat que per això ‘és hora de votar independència i Barcelona És Capital-Primàries’.

Summary: Graupera critica durament Colau i Maragall en l’acte central de campanya de Barcelona és Capital


L’ex-president del govern balear José Ramon Bauzá es permet de donar consells a Pedro Sánchez per a afrontar el ‘xantatge’ d’una vaga de fam com la dels presos polítics catalans. Bauzá, ara senador del PP, recorda la vaga de Jaume Sastre en suport de les mobilitzacions contra el TIL, que marginava el català en l’ensenyament públic. En un article publicat a El Mundo, deixa ben clar que no considera que la vaga de fam sigui una manera de protestar. ‘Una vaga de fam com la que fan en contra seu o com la que varen fer en contra meu no és més que una altra arma de distracció perquè oblidem que l’única manera que tenen de refutar la nostra raó és mitjançant la coacció’, diu. I refusa qualsevol negociació, perquè seria una ‘deslleialtat a Espanya’. Compara la vaga de fam de Jaume Sastre amb la dels presos independentistes, les qualifica de ‘xantatge’ i afegeix: ‘Els presumptes delinqüents volen, igual que els docents pancatalanistes en el meu cas, coaccionar-lo mitjançant la manipulació de l’opinió pública. Bauzá va perdre la presidència del govern balear contra la majoria d’esquerres que governa actualment i que ha retirat el TIL.

Summary: Bauzá dóna consells a Sánchez per a lluitar contra una vaga de fam


La consellera de Justícia, Ester Capella, insisteix que cal ‘trencar amb el silenci’ imposat per la dictadura franquista i evitar que s’institucionalitzi la desmemòria en l’acte anual a les Camposines, a la Terra Alta, que homenatja les víctimes de la guerra del 1936-1939. Les últimes investigacions han permès incloure els noms de 79 persones al memorial, entre ells el batlle italià antifeixista Amadeo Nerozzi, que va morir pocs dies després de la Batalla de l’Ebre. Capella ha tornat al memorial de les Camposines, pocs dies després d’acompanyar el retorn de 4.200 ossos analitzats per a intentar identificar les víctimes. Avui era el torn de l’homenatge anual que acull l’ossera i on es convida les famílies de les persones mortes i desaparegudes durant la Guerra Civil que s’inscriuen a les plaques de l’ossera. Amb les 79 que s’han afegit, Camposines ja recorda 1.623 persones però només durant la Batalla de l’Ebre en van morir i desaparèixer més de 30.000. ‘Ho he dit moltes vegades que arribem tard, perquè moltes de les persones que ens podrien ajudar, ja no hi són’, ha recordat Capella. La consellera ha tornat a mostrar el compromís del govern per dur a terme ‘la feina ingent’ que està pendent per localitzar les víctimes, extreure mostres genètiques i encreuar-les amb les de les famílies. ‘Posar noms i cognoms a restes que trobem és important sobretot per lliurar els cossos a les famílies i que puguin tancar dols i començar a recordar les persones’, ha apuntat Capella. El memorial de les Camposines ajuda a passar aquest dol a centenars de familiars que s’hi apleguen en aquests homenatges o s’hi aproximen durant tot l’any. Corones de flors, cartes, fotografies i molts records es van acumulant a les parets de l’ossera, acompanyant les 41 plaques daurades on s’inscriuen els noms de les víctimes. ‘El memorial ve a intentar pal·liar una part d’aquest dol i és un lloc on familiars i persones amb vinculació amb les més de 1.600 persones que es recorden puguin anar a lliurar una flor o tenir un moment pel record’, ha assenyalat la consellera de Justícia. Un nom italià Entre aquests 1.623 noms, des d’aquesta setmana hi ha el d’Amadeo Nerozzi, batlle de Marzabotto, poble de la resistència italiana antifeixista i membre de la Brigada Garibaldi que va morir a la Batalla de l’Ebre. Encapçalats per l’actual batllessa del municipi, Valentina Cuppi, una delegació italiana de familiars, representants de les entitats de partisans i de la memòria històrica a Italià han assistit a l’acte, amb moltes mostres d’agraïment. Cuppi ha demanat perdó, un perdó, ha dit, pels crims i les massacres que el feixisme va fer i va ajudar a fer al franquisme. ‘Marzabotto és un poble que va patir l’horror del nazisme i el feixisme i ens pertany la història de la resistència però hem de lidiar amb l’altra part de la història d’Itàlia que és el feixisme. Hem d’assumir aquesta història i allò que va fer el feixisme aquí, amb l’ajuda de Mussolini a Franco. Hem de demanar perdó pel que van fer els feixistes aquí’, ha dit Cuppi. Amadeo Nerozzi va ser batlle del seu poble, situat al sud de Bolonya, des del setembre de 1920 fins al novembre de 1921, quan Benito Mussolini va prendre el poder a Itàlia. Va haver de marxar del país perquè va patir atacs feixistes i amenaces de mort i es va sumar a les brigades internacionals que donaven suport al govern de la República, amb els partisans de la Brigada Garibaldi. Durant un bombardeig del bàndol nacional, prop de la tenda hospital on treballava com a portalliteres, pocs dies després que es donés per acabada la Batalla de l’Ebre, va morir. La Direcció General de Memòria Democràtica creu que podria estar enterrat en una de les fosses documentades de Móra d’Ebre. ‘No van aconseguir matar-lo a casa, a Itàlia, però van aconseguir matar-lo aquí i va acabar sent una víctima del feixisme tot i que havia aconseguit sortir del país. Va arribar fins aquí però el feixisme el va poder matar aquí també’, ha lamentat la batllessa. ‘Estem molt agraïts –per l’homenatge- i és un acte per a nosaltres molt important. Arribar aquí, després de tants anys i veure aquesta placa és una victòria’, ha sentenciat Cuppi. Marzabotto és un poble italià especialment sensible amb el treball i les polítiques en favor de la memòria i la pau. La vila va patir l’any 1944 l’anomenada ‘Massacre de Marzabotto’, en què les tropes nazis van anar durant tres dies casa per casa per matar a sang freda totes les persones que hi trobaven i després van cremar les cases. 770 persones van morir, la majoria dones i gent gran. 216 eren nens. ‘Va ser una guerra contra els civils’, ha recordat Cuppi. ‘La nostra història i la vostra és dual’, ha dit en el seu discurs durant l’homenatge. ‘Aquí veiem que el feixisme va fer el mateix fora del nostre país i estem orgullosos dels italians van venir a ajudar a la resistència’, ha defensat.

Summary: Capella insisteix que el govern assumirà ‘la feina ingent’ de posar nom a totes les víctimes de la guerra del 1936-1939


El fiscal d’Anticorrupció Jesús Carrasco ha dit que respectava ‘en els termes més escrupolosos’ els pactes que va aconseguir els dies previs a començar la vista amb els principals acusats del cas de les presumptes irregularitats en subvencions a ONG i el fallit hospital d’Haití. Entre aquests acusats, hi ha l’ex-conseller de Solidaritat del PP, Rafael Blasco. Les conformitats, que el fiscal ha exposat en l’elevació de les conclusions provisionals a definitives, preveuen penes de tres anys i mig de presó per a Rafael Blasco i l’empresari Augusto César Tauroni. Aquest és el segon judici del cas Cooperació, en què se’n jutgen dues peces. El 2017, el jutjat d’instrucció 21 de València va donar per conclosa la investigació pels delictes de prevaricació, suborn, associació il·lícita, malversació, encobriment, frau de subvencions, emblanquiment i falsedat documental. Per aquestes peces, Anticorrupció demanava 16 anys de presó per a Blasco i, com a responsabilitat civil, la quantitat de 4.639.840 euros a favor de la Generalitat. La pena més elevada que reclamava el fiscal era per a Augusto César Tauroni, 21 anys i mig de presó. No obstant això, els acords als quals han arribat els acusats preveuen penes inferiors –de tres anys i mig per als principals processaments. Les altres dues acusacions –l’advocacia de la Generalitat i la Coordinadora Valenciana d’ONGD– han criticat els pactes amb la fiscalia. ‘Ens oposem radicalment a les conformitats’, ha dit la lletrada de la Generalitat.

Summary: Anticorrupció manté el pacte amb Blasco per a rebaixar-li la condemna


La mobilització a les eleccions europees continua essent històrica a tot el país. Segons les dades provisionals de les 18.00, al País Valencià (51,05%) i al Principat (50,57%) la participació supera la meitat del cens, un augment que voreja els dotze i els catorze punts percentuals respecte del 2014. A les Illes Balears, tot i que les europees coincideixen amb eleccions al parlament i als consells insulars, la mobilització és menor. Tanmateix, més del 42% de votants ja han anat a les urnes, un augment considerable amb relació als comicis del 2014 (27,68%). D’una altra banda, a Catalunya Nord, on els col·legis electorals han tancat ara mateix, la participació superava en més de quatre punts els comicis del 2014. Segons dades de les 17.00, havien votat el 42,32% dels electors.

Summary: Participació històrica a tot el país en les eleccions europees


El conseller d’Interior, Miquel Buch, ha defensat l’actuació dels Mossos les últimes setmanes en una compareixença a la comissió d’Interior del parlament. Les càrregues de la policia catalana contra manifestants independentistes el 29 de setembre i el primer d’octubre van provocar que l’oposició demanés explicacions pel dispositiu policíac i que la CUP li exigís la dimissió. ‘En general van assolir els objectius pretesos’, ha dit Buch, que ha afegit que es va fer un ús ‘contingut i limitat de la força que legítimament pot emprar la policia’. Tanmateix, ha reconegut que el Departament d’Interior ha observat ‘situacions individualitzades on el comportament del policia actuant genera dubtes i controvèrsia’. Per a aquest motiu, ha dit que ha ordenat de posar en marxa una ‘anàlisi exhaustiva’ dels fets.

Summary: Buch defensa l’actuació dels Mossos de les últimes setmanes


El ministre de Salut andorrà, Joan Martínez Benazet, ha explicat que un motiu pel qual la xifra de casos positius pel coronavirus 2019 ha crescut –avui s’han registrat 40 casos nous, ahir 35– és per l’increment de proves diagnòstiques, que en pocs dies ha passat de 50 prova PCR al dia a 100. Segons que ha dit, fins avui s’han fet 596 proves PCR, una xifra que representa 7.036 proves per cada milió d’habitants. En comparació, per exemple, a Alemanya s’han fet 5.845 proves per milió d’habitants i a Corea del Sud, 6.846 tests per milió d’habitants.  Seguiu l’última hora sobre la pandèmia del coronavirus En total, a Andorra hi ha 261 casos positius del coronavirus 2019, dels quals 47 estan hospitalitzats i 214 romanen aïllats amb seguiment mèdic. Martínez Benazet ha dit que aquest vespre ja estarà activa la nova plataforma web dirigida a tota la població per a mantenir un control de la Covid-19 a Andorra. Entre més, la plataforma permetrà de fer una autoavaluació de símptomes i rebre les indicacions sanitàries escaients. A més de la web, aquest servei també es convertirà en aplicació per a telèfon mòbil els dies vinents. En paral·lel, el telèfon 188 d’informació sobre el coronavirus continua actiu les 24 hores del dia. El govern d’Andorra té Oriol Mitjà, l’epidemiòleg de l’Institut de Recerca Germans Trias i Pujol, entre el grup d’experts que assessora les seves polítiques per a contenir el coronavirus. Mitjà ha destacat com una veu crítica amb les mesures que pren el govern espanyol, que des del seu punt de vista haurien de ser més intenses per a frenar la taxa de reproducció del virus, fins al punt que va arribar a demanar la dimissió del comitè d’emergències que assessora el govern de Pedro Sánchez.

Summary: Andorra supera Alemanya i Corea del Sud en la ràtio de proves del coronavirus per milió d’habitants


ERC no descartarà cap via democràtica i pacífica per a assolir la independència, tampoc la unilateral, en el congrés nacional que es tancarà avui i que ja ha començat. En el procés de negociació d’esmenes a la ponència política amb les bases, la direcció ha introduït canvis en el redactat per deixar oberta la via unilateral en l’estratègia d’acumulació de forces, encara que no l’esmenti explícitament. S’ha introduït un paràgraf que deixa obert ‘qualsevol camí democràtic i pacífic’ per a transitar cap a la independència. L’únic sector crític organitzat en el partit, el Col·lectiu Primer d’Octubre, va intentar que hi aparegués la paraula ‘unilateral’, però no ha aconseguit prou suports territorials perquè l’esmena arribés viva al congrés, i tampoc que es reconegui el mandat del Primer d’Octubre. Tanmateix, en el procés de negociació amb els militants, la direcció sí que ha perfilat el redactat per a deixar oberta aquesta via, malgrat que el text inicial ja preveia un possible referèndum sense acord amb l’estat espanyol. El màxim òrgan de decisió del partit es reunirà demà marcat pel reconeixement del Tribunal de Justícia de la Unió Europea que Oriol Junqueras va adquirir la immunitat quan va ser elegit eurodiputat, i per les negociacions amb el PSOE per a la investidura de Pedro Sánchez, unes negociacions que ha aturat fins que el govern espanyol no es pronunciï sobre la resposta de Luxemburg. Encara que no es voti cap document sobre aquesta qüestió, les converses amb els socialistes espanyols planaran sobre l’Auditori del Fòrum de Barcelona. De fet, el sector crític també va reclamar ahir que es congelessin les negociacions amb el PSOE mentre Junqueras no fos alliberat. Malgrat que la via unilateral no queda descartada després de les transaccions amb la militància, el Col·lectiu Primer d’Octubre manté viva una esmena en què advoca igualment per explorar ‘totes les vies democràticament possibles’. Segons fonts del sector crític, la manca de resposta de l’estat espanyol a la demanda d’un referèndum no pot portar a la immobilitat. Aquesta és una de les esmenes a la ponència que arriben vives al congrés, tot i que fonts d’ERC diuen que la direcció intentarà arribar a acords fins demà mateix. Una altra de les tres esmenes vives també inclou aquesta expressió i advoca perquè la via pactada tingui una limitació temporal. Hi ha una tercera que parla de l’espoli fiscal que pateixen Catalunya, el País Valencià, les Illes i la Catalunya Nord, i una quarta que defensa que ERC faci costat a iniciatives que avancin en la creació de diverses repúbliques a la península ibèrica, com ho podria ser un referèndum que permeti dissoldre la monarquia. L’esforç negociador de la direcció ha estat gran: es van presentar 475 esmenes a la ponència estratègica i només se’n mantenen quatre de vives. Aquesta vegada, les bases no l’han agafada amb el pas canviat, a diferència del que va passar amb la conferència nacional del juliol de l’any passat. La direcció es va veure aleshores forçada a incorporar la via unilateral a la ponència, però aquesta vegada el document estratègic ja la introduïa, encara que subratllés que la prioritat era la via acordada. D’aquesta manera, la cúpula arriba amb tranquil·litat al congrés, on també es renovaran els estatuts del partit, sense que s’hi esperin turbulències. De fet, la cita de demà és la segona part del congrés. La primera va ser al setembre, amb l’elecció de l’executiva, que va consolidar Oriol Junqueras com a president i Marta Rovira com a secretària general i que reforçava, com a alter ego respectius, Pere Aragonès, ja elegit coordinador general, i Marta Vilalta, secretària general adjunta i portaveu. El partit ha tancat files amb els represaliats mantenint-los en la primera línia, però al mateix temps ha donat pas a una nova generació de dirigents que pretenen de culminar el projecte de Junqueras i Rovira perquè ERC esdevingui la força hegemònica de l’independentisme. L’aprovació de la ponència i de la reforma dels estatuts tancarà el congrés, un dels més plàcids en la història del partit, tradicionalment marcada per les disputes entre sectors. ‘Ampliar la base’ ERC entra en una etapa d’acumulació de forces amb l’objectiu de preparar-se millor per a un nou embat amb l’estat espanyol i de culminar el procés d’independència adreçant-se als no convençuts. La ponència, tot esperant que s’aprovi amb les modificacions introduïdes, defensa la necessitat de ‘ampliar la base’, una opció que ha estat incompresa per alguns sectors de l’independentisme que, segons ERC, no han estat capaços d’interpretar de manera ‘correcta’ la complexitat i l’heterogeneïtat sociològica de la societat catalana, que ha viscut al mateix temps una ‘tensió emocional’. Per al partit, un enfortiment quantitatiu i qualitatiu hauria de servir per a guanyar legitimitat interna i externa. En aquest context, creuen necessari que l’independentisme superi el 50% dels vots en unes eleccions, tot i que no és suficient. Defensen que ‘caldrà treballar per superar aquest percentatge de manera reiterada’ en eleccions successives. ERC abandera el diàleg entre les forces catalanes i, al mateix temps, una relació bilateral entre Catalunya i Espanya, mentre s’emprenen noves vies de resistència no violenta, com ara protestes simbòliques, vagues generals, la no-cooperació econòmica i política i la desobediència civil. Sense descartar cap ‘via democràtica’ A més, la unilateralitat ha quedat blindada verbalment per Vilalta després de les declaracions de José Luís Ábalos, secretari d’organització del PSOE i ministre en funcions, en què donava per fet que ERC hi havia renunciat. Vilalta va sentenciar dimecres des del parlament que ERC no renunciaria ‘mai a cap via democràtica i política per a aconseguir la república catalana’. El document inicial, fet públic poc després de les eleccions del 10 de novembre, també és dur amb el PSOE, a qui atribueix decisions político-judicials ‘més contundents’ que no les que va prendre el PP, amb el paper de les fiscalies i de l’advocacia de l’estat en les causes obertes contra el procés. El nucli del document estratègic redobla l’aposta pel referèndum, i dibuixa tres opcions possibles per a convocar-lo. La primera és la via pactada i negociada amb l’estat, una situació que admeten que ‘ara per ara és impossible, ateses les reiterades negatives de l’estat espanyol’. No obstant això, i mentre ERC reclama al PSOE una taula específica de negociació entre governs, manté la necessitat del diàleg per a arribar a una resolució democràtica del conflicte. La segona via és forçar la convocatòria del referèndum: ‘Combinar la força i l’acció’ perquè l’estat espanyol ‘no tingui cap més alternativa que avenir-se a pactar una solució democràtica basada en l’autodeterminació’. Aquesta via inclou accions de desobediència civil i de lluita no violenta, mentre generen grans consensos, s’enforteixen les institucions catalanes, guanyen suport a les urnes i es busquen complicitats i avals internacionals. La tercera via, sense batejar-la així, és la del referèndum unilateral: ‘No podem descartar mai la via de tornar-lo a fer, si pot ser acompanyats de complicitats internacionals, però independentment de l’existència de l’acord amb l’estat.’ Si s’aconsegueixen prou suports i majories, veuen viable tenir la força interna i externa que permeti de convocar un altre referèndum. D’aquesta manera, l’opció queda oberta. La ponència també sentencia que la reconstrucció de la unitat estratègica és ‘imprescindible’, i la diferencia de la unitat electoral. ERC lamenta la reiterada confusió que hi ha hagut entre l’una i l’altra, i atribueix a aquest fet, i a les successives eleccions, les dificultats per a traçar un full de ruta unitari que ara miren de deixar enrere. ‘Som en una fase de reconstrucció de confiances entre els diferents actors’, constata. Hi preveu, a més, la possibilitat que aquesta unitat arribi a partir de diversos acords estratègics parcials que, a la llarga, basteixin un gran acord. El paper a les institucions catalanes i a Madrid ERC també defineix quin paper ha de tenir a les institucions. Al congrés i al senat espanyols, advoca per insistir en la necessitat d’un diàleg entre Catalunya i Espanya per a resoldre el conflicte i, alhora, denunciar la repressió i la violència de l’estat espanyol. Pel que fa a la Generalitat, defineix el govern com un ‘instrument essencial’ per a la consecució de la República perquè el sol fet d’estar governat per l’independentisme ja el converteix en un element de legitimitat. A més, considera que l’obra de govern s’ha d’orientar a l’ampliació de la base social independentista, igual que l’acció des dels ajuntaments. El partit també constata que l’estratègia independentista a la resta de territoris dels Països Catalans s’ha d’adaptar a l’especificitat de cada lloc (a les tradicions institucionals, al mapa polític i als graus diferents de consciència nacional). En qualsevol cas, preveu que si es constitueix la República catalana només podrà ampliar-se amb la voluntat democràtica dels ciutadans de cada territori ‘a partir de la lliure adhesió, sigui de tall confederal o federalitzant’. ‘El camí a la independència del Principat pot obrir les portes al País Valencià, les Illes Balears i Catalunya Nord per a avançar en els seus objectius i beneficiar-se, fins i tot, com a connacionals, de determinats drets i serveis prestats per la República de Catalunya’, sosté el text.

Summary: ERC no descarta la via unilateral en l’estratègia d’acumulació de forces


El president del Consell Europeu, Donald Tusk, ha anunciat que els 28 han assolit un acord per unanimitat sobre un nou encaix del Regne Unit a la Unió Europea. L’acord, segons el primer ministre britànic, David Cameron, dóna al Regne Unit un estatus especial a la UE. Cameron recomanarà avui als seus ministres que li donin suport, i podria convocar seguidament el referèndum pel 23 de juny. El president de la Comissió, Jean-Claude Juncker, també ha piulat que està content per l’acord, que ha descrit com a just pel Regne Unit i just pels altres 27 estats de la UE. ‘Els mesos de feina dura amb el president del Consell i la cooperació amb el Parlament han valgut la pena’, ha assegurat el luxemburguès. L’acord dels líders de la UE per evitar una sortida del Regne Unit, l’anomenat Brexit, l‘ha anunciat Tusk amb aquest piulet: Deal. Unanimous support for new settlement for #UKinEU — Donald Tusk (@eucopresident) February 19, 2016 ‘He negociat un acord per donar al Regne Unit un acord especial a la Unió Europea. El recomanaré al gabinet de ministres demà’, ha piulat David Cameron després de dues llargues jornades de negociacions a Brussel·les. La reunió és avui a les 10 del matí, a Londres, i dilluns Cameron intervindrà a la Cambra dels Comuns per tirar endavant el referèndum. En una roda de premsa per anunciar l’acord, Cameron ha celebrat que el pacte és suficient per recomanar que el Regne Unit segueixi dins de la Unió Europea en el referèndum. ‘Serem a les parts d’Europa que funcionen per nosaltres’, ha dit Cameron, remarcant que, a més, estaran fora de les que no funcionen, com les fronteres obertes, els rescats i l’euro. L’acord preveu que el Regne Unit pugui aplicar un ‘fre d’emergència’ als ajuts socials pels treballadors comunitaris durant un període de set anys. La restricció afectarà al treballador durant quatre anys, i serà gradual: al primer any no rebrà cap mena de pagament, fins que, passats els quatre, ja el rebi sencer. ‘Hauran d’esperar quatre anys per tenir accés total als nostres ajuts’, ha dit Cameron des de Brussel·les. El pacte també permet als britànics impedir que els nous immigrants de la resta de la UE que hi arribin, o els nens que hi neixin, no estiguin autoritzats a rebre l’ajut per fill, l’anomenat ‘child benefit’ tan bon punt la nova legislació entri en vigor. Pels que actualment reben l’ajut, s’adaptarà a la baixa a partir del 2020. Els països de l’Est de la UE volien evitar que els ciutadans comunitaris que ja cobren aquest ajut no el perdessin, però finalment s’ha imposat la proposta britànica en una negociació molt intensa, segons ha admès el propi Cameron. El govern de David Cameron també ha aconseguit que la resta de socis facin una referència explícita a excloure el Regne Unit de la frase dels tractats que parla d’una Europa cada vegada més unida. A nivell financer, Cameron ha pogut incloure a l’acord una clàusula que dóna a un país el dret a imposar un fre a la regulació financera controvertida durant les reunions dels líders del Consell Europeu. De facto, un poder de ‘veto’ sobre regulació financera que descartava el president francès, François Hollande. Aquestes dues mesures s’hauran d’aplicar a través d’una modificació dels tractats europeus. Cameron ha explicat, a més, que els canvis acordats seran ‘legalment vinculants’ per la llei internacional i els estats no es podran fer enrere sense unanimitat. ‘Faré campanya amb el cor i l’ànima per seduir la gent de que segueixi en aquesta UE reformada que hem aconseguit avui’, ha dit David Cameron. El primer ministre britànic ha explicat que el referèndum serà un ‘moment històric’ pel Regne Unit. ‘Donar l’esquena a la UE no és una solució’, ha advertit, remarcant que encara que ha tingut i té encara ‘dubtes sobre la UE com a organització’ creu que és millor quedar-s’hi. ‘Perquè una organització sigui frustrant no vol dir que n’hagis de marxar’, ha dit Cameron, defensant que el Regne Unit és ‘més fort i més segur’ dins de la UE. La valoració del Tusk i Juncker El president del Consell, Donald Tusk, ha assegurat en roda de premsa que l’acord és legalment vinculant i irreversible i reforça l’estatus especial del Regne Unit a la UE. El polonès ha destacat que el Regne Unit necessita la UE, i la UE necessita el Regne Unit i que per això els líders europeus han fet tot el que han pogut perquè els britànics estiguin convençuts amb el nou acord. ‘Estimo el Regne Unit i estimo Brussel·les’, ha dit el president del Consell, responent a Cameron, que a la seva compareixença ha dit que no estima Brussel·les, sinó el seu país. El president de la Comissió, Jean-Claude Juncker, ha bromejat que ell estima més Brussel·les que alguns llocs d’Europa. ‘L’acord respon a totes les preocupacions del Regne Unit i respecta alhora els principis bàsics de la nostra unió’, ha dit el luxemburguès, que ha destacat la bona voluntat de tots els estats membres per assolir el pacte.

Summary: Els 28 estats de la Unió accepten un ‘estatut especial’ per al Regne Unit


L’empresari Agustí Benedito és la segona vegada que es presenta a les eleccions del Futbol Club Barcelona. El 2010 aconseguí de ser el segon candidat més votat, darrere de Sandro Rosell. Proposa un model de club catalanista, allunyat de Catar i més proper al soci. Quant a les eleccions de dissabte, es nega a creure que siguin una lluita entre Laporta i Bartomeu. Confia en la seva candidatura i assegura que pot guanyar. —Digueu-me els tres motius principals per què el Barça necessita un canvi a la presidència. —Aquí hi ha en discussió el model de club. Primer perquè hem de tenir el Barça ben lluny de Catar. Segon: tenim una tolerància al risc diferent de la de l’actual directiva i hem d’assegurar molt la solvència del club abans de posar-lo en risc amb aquesta inversió multimilionària de l’Espai Barça. Si surt malament podríem córrer riscs indesitjats. I tercer motiu: perquè la política social de l’anterior directiva no ens agrada pel fet que limita l’accés de nous socis, els nens han de pagar… Nosaltres perseguim un club més popular, transversal. —Quin paper ha de fer el club en el procés que viu el país? —Sóc independentista d’ençà que tinc ús de raó. Però no aspiro a presidir el govern del meu país, ni tan sols el parlament. Aspiro a presidir el FC Barcelona, on hi ha desenes de milers de socis que pensen com jo, però també hi ha desenes de milers que no pensen com jo. I jo vull representar-los tots. El Barça ha de fer una defensa de la catalanitat que ens defineix com a club i l’hem de fer sense límits. Però el Barça no pot convertir-se en un actor polític. El procés polític s’ha de dirimir en les vies polítiques. El Barça, si de cas, ha d’acompanyar el país i sempre, això sí, de manera contundent a favor del dret de decidir. Això és la defensa d’un principi democràtic, no polític. —Però si el país fes un pas endavant, el Barça s’hauria de posar al seu costat? —Segur. Si el poble de Catalunya, en aquest lliure exercici, vol convertir la nació catalana en una nació normalitzada en el concert de nacions lliures del món, el Barça, s’ha d’alinear amb tota comoditat en la nova situació política. Sense cap mena d’inconvenient, ans al contrari. —Què significa portar el nom de Catar a la samarreta? —Ens acabarem avergonyint de portar aquest nom a la samarreta. Governs com el dels EUA o l’alemany, Amnistia Internacional i tantes i tantes organitzacions, diuen, i ningú no ho nega, que el règim de Catar és darrere el finançament del terrorisme islàmic: ISIS, els germans musulmans d’Egipte… I més enllà de la vulneració de drets bàsics, humans i laborals del país. Hi ha moltes alternatives que no entren en conflicte amb la defensa de valors del Barça i més interessants econòmicament. —Heu anunciat que teniu alternatives a Catar. Què en podeu dir? —No puc dir-ne res. Només que són quatre i que poden ser moltes més perquè tenim la samarreta més buscada del món. 'El fet que la presidència del cluc sigui reservada als rics va contra l'essència del Barça.' —Però podeu garantir que serà la samarreta més ben pagada del món? —A veure, nosaltres competim. El nostre horitzó és el Manchester United, que cobra 70 milions anualment. Tot allò que s’hi aproximi o ho superi, serà un bon tracte. —Molts candidats parleu d’impulsar la Masia. Com es pot fer? —La Masia no és únicament un impacte en el nostre model de club sinó que ens impacta en la nostra essència. Va més enllà del futbol. Ens definim per la Masia. Els darrers cinc anys s’ha deteriorat i hem de recuperar el paper preponderant que havia tingut. És evident que hi ha hagut un excés de rotació d’entrenadors, s’ha perdut la metodologia i els principis de tecnificació i hi ha una falta d’harmonització. Hem d’agafar una línia clara i un objectiu compartit i aplicar-hi les decisions, una cosa que s’havia fet bé els anys abans de l’últim mandat. —Creieu que és imprescindible un nou estadi? —L’actuació arquitectònica sobre el Camp Nou és necessària, s’ha de fer i no admet discussió. Aquí es tracta que el club tingui una ràtio de solvència superior a la que té ara per no posar en risc, darrere una obra tan important, el model de club. La inversió és massa forta i vull evitar aquesta pressió. Aquí podem prendre molt de mal i fins que no tinguem la certesa absoluta que no posem el model de club en risc, no ho farem. Nosaltres, en aquest mandat, ens comprometem a construir un nou Ministadi, un nou Palau Blau-grana i a dedicar una inversió de cinquanta milions d’euros a millorar accessos, bars, serveis, banys, escales mecàniques… Tot això s’ha de fer immediatament. I llavors hem de pactar una modificació del Pla General Metropolità amb l’ajuntament. No es pot anar amb aquesta alegria i dir al soci que els projectes es faran de manera immediata. —Per què no hi ha mai dones candidates a la presidència? —Hi ha 37.000 sòcies i, malauradament, la seva aportació és molt menor a la que els correspondria. També vull dir, tot i que és una cosa de què no se n’ha d’estar orgullós del tot, a la junta tenim quatre dones. No són gaires, és veritat, però seria la primera vegada que a la junta del Barça hi hauria quatre dones. Això s’ha de corregir, és evident. No sóc capaç de donar-ne les explicacions, però és una evidència. —Creieu que la presidència del Barça és reservada als rics? —Totalment. Haver d’avalar un 15% del pressupost de despesa anual del club limita. És un club que és propietat de 144.000 persones, però a la pràctica hi ha un grup molt petit de socis que puguin optar a la presidència. Has de ser capaç que un banc t’avali quatre milions d’euros per formar part d’una junta directiva. Tu diràs si queda reduït. Va contra l’essència del Barça i no garanteix que alguns altres talents arribin a la presidència. A més, no és efectiu perquè si mai es crea un conflicte entre preservar els teus avals i els del club, preservaràs els teus. No avala ningú, no avala el president de la Generalitat, no avala el batlle de Barcelona, no avala cap director general de cap companyia. Això de l’aval és absolutament contraproduent, però és un imperatiu legal de la llei de l’esport del 1990. —En els desplaçaments del Barça es continuen veient pancartes dels Boixos Nois. Encara s’ha de fer molta feina per apartar-los de l’afecció? —Tothom sap que els Boixos no han deixat de ser a l’estadi en aquests últims cinc anys. S’ha d’intentar mantenir la línia molt ben encetada, de molta valentia i molta fermesa, del mandat del Joan Laporta, quan van ser apartats de l’estadi. No ens podem relaxar. En les anteriors eleccions Sandro Rosell va mentir i va dir que no havia fet cap acord amb els Boixos, però sí que n’havia fet un. Hem de recuperar la rigidesa que va tenir el mandat de Laporta. —Parlant de Laporta, descarteu d’unir-vos a la seva candidatura? —Segur. En Laporta, amb un exercici de percepció d’haver perdut les eleccions, ja va reconèixer que sense un pacte de tres no es podia fer fora Bartomeu. Però nosaltres som molt conscients del suport que tenim. Anirem fins al final. Tot depèn de la participació que hi hagi. La gent ha de saber que la meitat dels qui em voten a mi no votaran mai Laporta. Molts dels qui em donen suport són ex-votants de Rosell. Per tant, la meitat de vots anirien a Bartomeu. Ara, una retirada de Laporta implicaria un traspàs de vots en massa cap a nosaltres, no cap a Bartomeu, i això ens garantiria la victòria. Així que si Laporta no vol que guanyi Bartomeu, té una alternativa molt clara. —A l’última enquesta, la de La Vanguardia, us atorguen un 6% dels vots. Com encareu els comicis sabent que teniu poques probabilitats d’entrar en la pugna entre Bartomeu i Laporta? —No estic d’acord que hi hagi una dualitat. L’enquesta de La Vanguardia no és vàlida. És de mil trucades, no és feta a socis del Barça i inclou la pregunta ‘Qui creu que guanyarà les eleccions?’ en lloc de ‘Qui votaria?’. No té cap fiabilitat i no és rigorosa. No podem fer cas d’enquestes manipulades en què la mateixa base demoscòpica ja reconeix que no és feta a socis del Barça. Vaig tenir 8.044 vots a les darreres eleccions i he presentat gairebé 4.000 signatures de suport, 800 menys que Laporta. No puc admetre que La Vanguardia m’atorgui per a dissabte 2.000 vots. L’interès que tinguin alguns mitjans de bipolaritzar les eleccions, que és constant, no amaga la realitat. Per què La Vanguardia i alguns mitjans tenen interès a dir que és cosa de dos? De cap manera. Ja ho veurem dissabte. —Us veieu guanyant les eleccions? —Jo em veig guanyant aquestes eleccions. És clar que sí! Seré una sorpresa per a qui es cregui les enquestes intencionades, però per a qui coneix la realitat del Barça no. Ningú no pot passar per alt que vaig presentar gairebé 4.000 signatures. I no eren hologrames!

Summary: Agustí Benedito: ‘El Barça ha de fer una defensa de la catalanitat sense límits’


Els treballadors del metro de Barcelona tornaran a fer vaga avui, la novena consecutiva en dilluns laborable. Les aturades a les hores punta –de les 7.00 a les 9.00 i de les 16.00 a les 18.00– tindran uns serveis mínims del 40% i en les que es fan entre les 20.30 i les 22.30 seran del 20%. Els treballadors del metro van decidir en una assemblea dijous passat de mantenir el calendari d’aturades tots els dilluns laborables de manera indefinida. Hi han afegit l’Onze de Setembre, el dia de la Mercè i els dies que el FC Barcelona jugui al Camp Nou, preferentment partits de la Lliga de Campions. Segons els sindicats, l’assemblea de treballadors va decidir per ‘àmplia majoria’ de reforçar el calendari de vagues fins que les reivindicacions de la plantilla no s’incloguin en la proposta de conveni col·lectiu que faci la mediació del govern o la direcció de metro de TMB. Per una altra banda, TMB ha lamentat que aquesta setmana, per segona vegada durant el juny, els treballadors hagin rebutjat la proposta de conveni sorgida del treball conjunt de les parts amb la mediació de la Generalitat. La direcció ha assegurat que ha tingut un tarannà flexible, dialogant i responsable durant la negociació i que ha fet ‘el màxim esforç’ per a atendre les demandes de la plantilla. Com és habitual, TMB ha recomanat als usuaris que cerquin mitjans alternatius de desplaçament. A més, l’aturada de la tarda pot afectar el telefèric de Montjuïc i el Tramvia Blau, uns serveis que tenen el manteniment assignat al personal de metro.

Summary: Novè dilluns de vaga al metro de Barcelona


El diputat d’EH Bildu, Jon Inarritu, ha anunciat aquest matí que la junta de portaveus del congrés espanyol ha vetat que el govern de Pedro Sánchez hagi de publicar el full de serveis de l’inspector de la Brigada Político-Social Juan Antonio González Pacheco, també conegut pel seu sobrenom de torturador, ‘Billy el nen‘. El vet ha comptat amb els vots previsibles del PP, Vox, Ciutadans i PSOE, però també hi ha donat suport Unides Podem, tot i que la legislatura passada Pablo Iglesias va demanar que se li retiressin les condecoracions i fins i tot va plorar a l’hemicicle mentre li recordava a l’ex-ministre Zoido les tortures de ‘Billy el nen’. 🟣¡Sorpresa! ℹ Unidas Podemos se suma al PP, Vox, C’S y PSOE en la Junta de Portavoces para vetar que el Gobierno tenga que facilitar la hoja de servicios de “Billy El Niño”. 🐸 ¡Otro sapo más! #MemoriaHistórica pic.twitter.com/jdhZB7pSe9 — Jon Inarritu (@JonInarritu) February 4, 2020 Més tard, el portaveu del grup parlamentari de Podem, Pablo Echenique, ha explicat que la formació ha votat en contra de publicar l’expedient perquè ‘teníem dubtes jurídics, però mai de fons’. Segons Echenique, en cas que es torni a fer la sol·licitud a la junta de portaveus, Unides Podem votarà a favor. Més tard s’hi ha sumat el vicepresident segon del govern espanyol, Pablo Iglesias, que ha demanat ‘disculpes avergonyides a les víctimes’ del torturador. Hoy en la Junta de Portavoces hemos votado en contra de divulgar la hoja de servicios de Billy el Niño porque teníamos dudas jurídicas (nunca de fondo). Hemos estudiado el tema en detalle y hemos reparado en el error. Cuando vuelva la solicitud a la Mesa votaremos a favor. — ᴘᴀʙʟᴏ ᴇᴄʜᴇɴɪQᴜᴇ 🇪🇸 (@pnique) February 4, 2020 Hoy nos hemos equivocado en la junta de portavoces y no hay excusa que valga. Las víctimas del torturador Pacheco no merecen vernos fallar. Las buenas intenciones no justifican errores como este. Por suerte podemos rectificar. Mis disculpas avergonzadas a las víctimas https://t.co/FsqmDbXdJ7 — Pablo Iglesias 🔻 (@PabloIglesias) February 4, 2020  El testimoni esfereïdor de Chato Galante sobre les tortures de Billy el Niño

Summary: Podem rectifica i votarà a favor de la publicació de l’expedient de ‘Billy el nen’


Manifestació històrica pel simbolisme i perquè era la primera vegada que, de manera multitudinària, l’independentisme es manifestava a Madrid, al cor de l’estat que jutja els seus dirigents polítics. Hi ha anat acompanyat d’una cinquantena d’organitzacions de l’esquerra espanyola favorables al dret d’autodeterminació del poble català i amb manifestants arribats de tots els racons dels Països Catalans que han omplert el passeig del Prado i que han deixat imatges que ja restaran per sempre ben guardades a la memòria. L’independentisme ha desbordat el centre de Madrid. I l’ha desbordat com sempre, de manera pacífica, democràtica i cívica. ‘No passaran‘, ‘Llibertat presos polítics‘ o ‘1 d’Octubre, ni oblit ni perdó‘, han ressonat durant tota la tarda al centre de la ciutat. La capçalera recordava que l’autodeterminació no és pas cap delicte i que la democràcia significa decidir. Els carrers del centre de la capital espanyola s’han omplert d’estelades i s’han tenyit de groc. S’ha reclamat la llibertat dels presos polítics i s’ha descrit el judici contra el procés com a farsa. A la manifestació unitària hi han acudit tots els partits polítics independentistes i ha esdevingut també una mostra de solidaritat i de germanor envers els ciutadans de la resta de pobles de l’estat espanyol que s’hi han afegit. Contra la repressió de l’estat espanyol, la monarquia, el judici contra el procés i a favor del dret d’autodeterminació, la manifestació de Madrid ha aconseguit d’unir tot el sobiranisme i a més s’hi han afegit col·lectius i entitats de l’esquerra espanyola, basca i gallega, que han fet costat a l’independentisme per plantar cara al règim del 78. A les sis els manifestants han començat a desfilar pel passeig del Prado fins a arribar a la Cibeles on han fet els parlaments, en un escenari disposat especialment i amb el lema de la manifestació escrit en vuit idiomes. La jornada ens ha deixat imatges iròniques –com la dels qui no s’han oblidat a casa l’ampolla de Fairy o els qui s’hi han disfressat–, emotives i històriques. Com el 2017 a Brussel·les, l’independentisme ha tornat a demostrar, aquesta vegada a Madrid, que ja no té por i que sortirà al carrer tantes vegades com calgui per l’autodeterminació i contra la repressió. Vídeo sencer de la manifestació

Summary: RECULL FOTOGRÀFIC: Les imatges més espectaculars de la manifestació massiva a Madrid


El govern municipal d’Ada Colau ha acceptat la petició feta per Ciutadans i pel PP perquè l’ajuntament de Barcelona instal·li pantalles gegants per a veure els partits de la selecció espanyola de futbol del mundial del 2018 que es farà aquest estiu a Rússia. Així ho ha anunciat la comissionada d’Esports, Marta Carranza, responent les peticions que li havien fet les regidores Marilén Barceló i Àngels Esteller, de Ciutadans i el PP, respectivament. Ha explicat Carranza que l’ajuntament col·laborarà en la instal·lació de les pantalles en un espai tancat en el cas que la selecció espanyola arribi a les semifinals i a la final del mundial, i que l’organització ha d’anar a càrrec de la plataforma Barcelona con la Selección, que ha tingut el suport dels partits unionistes en aquesta demanda. Ha dit la comissionada: ‘Som molt conscients i coneixedors de l’afició que té el futbol i la copa del món i la selecció a la nostra ciutat. Som constcients dels seguidros que hi ha i que viuen a la ciutat. Per això sí que veiem factible de poder col·laborar en la recerca d’un espai on podem compartir els partits. Però això sí, un espai que en primer lloc reuneixi garanties de seguretat, que asseguri el respecte i la convivència i que sigui un espai tancat, Creiem necessari que qui ho organitzi pugui ser la plataforma Barcelona con la Selección, cobrint les despeses organitzatives i els tràmits que cal seguir per a l’activitat. I tal com es proposa des de Cs es pugui reforçar la tasca de l’educació en valors de la pràctica esportiva.’ Les regidores de Ciutadans i el PP han aplaudit la decisió, demanant-se per què ara sí que l’ajuntament hi accedeix i en canvi en l’eurocopa de fa dos anys no ho va fer.

Summary: Colau accepta la petició de C’s i PP d’instal·lar pantalles gegants per als partits de la selecció espanyola