Albano-Dante Fachin no es guarda res al pap quan respon. Expressa sense complexos les seves contradiccions i també despulla les dels altres, sobretot la dels ex-companys de parlament i de partit. Proposa que, per sortir d’aquest desconcert en què es troba l’independentisme, convé deixar clar que hi ha qüestions que no se saben com abordar. Creu que la creació d’un nou espai entre independentistes i la gent compromesa amb el dret de decidir que també estigui contra el rei i el règim del 78 seria bàsic per a encarar el futur. L’ex-dirigent de Podem considera que després del primer d’octubre es va crear un nou ‘nosaltres’, els qui creuen fermament amb el dret de decidir. Un ‘nosaltres’ que reivindica com a majoria del país, enfront dels unionistes. —Ara vénen unes quantes dates assenyalades. La primera, l’Onze de Setembre. Serà un dia important? —Sempre ho és, però aquesta vegada ho serà més, perquè serà el tret de sortida d’un munt de coses que passaran. És el preludi d’un parell de mesos que seran trepidants. No tan sols per l’octubre, sinó també pel que pot passar arran del judici. —S’han de fer més accions a les presons? —Em sembla una bona idea per a fer-los companyia, perquè ens sentin. Però, més enllà de la qüestió personal, aquests actes també són una manera de mantenir viva la situació d’excepcionalitat que vivim. Són actes imprescindibles perquè no normalitzem aquesta situació injusta. No ens podem acostumar a passar per davant una presó sabent que allà hi ha tancats l’Oriol Junqueras, la Carme Forcadell, el Jordi Sànchez o el Jordi Turull… —Som Alternativa, la vostra nova formació, s’ha reunit fa poc amb el president Quim Torra, amb ERC, la CUP i el Procés Constituent. Els heu demanat que trobin un espai on generar consens més enllà dels independentistes… —Tot plegat ve d’una reflexió molt senzilla, que no sé per què costa tant d’entendre. La realitat diu que tenim un 48% d’independentistes. Això és així. Però resulta que hi ha una maquinària d’estat i del bloc del 155 que s’activa i comença a crear un relat que diu que aquest 48% és una minoria que es vol imposar a una majoria, que no arriba a la meitat. Això és fals! Primer, el 48% d’independentistes és una xifra enorme i no es pot no escoltar aquesta gent. Però, segon, si a aquest 48% afegim tota la gent que està farta del règim del 78, que no vol un rei, que està disposada a desobeir per exercici el dret d’autodeterminació, som una majoria clara. Recordo que hi va haver 200.000 persones que el primer d’octubre van votar que no. Per tant, som majoria si busquem la manera de treballar conjuntament l’espai independentista amb aquest altre espai, que pel que sigui no és independentista però té clar que Catalunya té dret a l’autodeterminació i està disposat a treballar per poder exercir-lo. Dic ‘som’, comptant els qui són independentistes i el qui no. Hi insisteixo, som majoria i una majoria clara. ‘Som majoria si busquem la manera de treballar conjuntament l’espai independentista amb aquest altre espai, que pel que sigui no és independentista però té clar que Catalunya té dret a l’autodeterminació’ —Però això és possible? —A Som Alternativa fem un matís: hem de tenir en compte d’on venim. Nosaltres érem en un espai com el de Podemos o els ‘comuns’ que estava contra el règim del 78 i contra la monarquia i que defensava el dret d’autodeterminació. El prier d’octubre provoca una fractura dins d’aquest espai, perquè arriba una oportunitat d’exercir allò que es defensava de paraula i no es fa. Hi ha un espai que no se sent interpel·lat, que diu que això no va amb ells. Parlant de Coscubiela i Rabell, però també de Pablo Iglesias. —Què voleu dir concretament? —Que quan nosaltres diem que cal crear un espai més enllà de l’independentisme, les persones que en formin part han d’estar radicalment compromeses amb l’autodeterminació. Això vol dir que davant una situació com la de l’1-O no esperarem el permís de l’estat. Farem allò que diem. I no passarà com va passar amb Coscubiela, que deia que estava a favor del dret d’autodeterminació però després va dir que l’1-O era un cop d’estat. El matís és important. —El Consell de la República podria contribuir a donar forma a aquest espai? —Què jo sàpiga encara no s’ha definit gaire com ha de funcionar el Consell de la República. Si entén i comparteix la necessitat que l’independentisme es coordini més enllà de si mateix, podria ser un bon espai. La República no és la dels independentistes. És la República dels demòcrates. Per tant, si el Consell de la República entén aquest raonament, seria perfecte. Els independentistes viuen moments de desconcert, és obvi que els partits independentistes ara tenen moltes diferències i dificultats per a definir una estratègia. Potser és tan senzill com posar les diferències sobre la taula i arribar a un acord. Estaria bé que hi hagués un espai d’aquesta mena on es pogués fer això. ‘La República no és la dels independentistes. És la República dels demòcrates.’ —Qui hauria de formar part d’aquest espai? —Tota aquella gent que es va sentir interpel·lada pel primer d’octubre i que està compromesa amb tot allò que aquest dia representa. Però no som nosaltres qui ho hem de dissenyar. —Quina ha estat fins ara la resposta dels partits independentistes a la vostra proposta? —Ens han escoltat i sembla que els interessa la idea. Però trobo lògic que pensin que primer ens toca a nosaltres conformar aquest espai de no independentistes compromesos amb el primer d’octubre. —Després de tot el que heu explicat, hi veieu els ‘comuns’, en aquest espai? —És obvi que dins els ‘comuns’ hi ha gent que té aquest compromís amb el primer d’octubre. Per exemple, en Jaume Asens o la gent anticapitalista, però són minoria. Lamentablement, s’han imposat més les tesis de Coscubiela i Rabell, que no les de Jaume Asens, per dir-ho esquemàticament. Per tant, dins aquest espai hi ha aquesta sensibilitat, però no és la que mana. Hi mana el sector que ha deixat de defensar la radicalitat democràtica que es va imposar el primer d’octubre. Avui veiem gent de la direcció de Catalunya en Comú defensant les tesis que diuen que el primer d’octubre va ser un cop d’estat, un atac a la democràcia. Hi pot haver més casos com els aplaudiments del PP, de Ciutadans i dels socialistes a la intervenció d’en Coscubiela perquè s’ha imposat aquesta via. Això ho veiem quan es tanca la porta a persones com Elisenda Alemany, que no és una independentista radical malvada com diu La Razón, sinó que senzillament contacta amb les idees del primer d’octubre. ‘Una altra cosa és que Iniciativa i les seves idees hagin aconseguit d’ocupar i colonitzar la idea inicial dels ‘comuns’ i Podem’ —Hi ha un moment que aquestes actituds us sorprenen? —Jo vaig ser un dels vint-i-cinc signants del manifest fundacional de Podemos, que deia molt clarament que s’havia de trencar amb el règim del 78 i que havíem de donar suport a la consulta del 9-N… Avui, quan sento gent d’Iniciativa recriminar-me, a mi, que m’he passat presumptament a l’independentisme i no sé quantes històries més, només puc dir que llegeixin el manifest fundacional. Allà es deia tot molt clarament. Una altra cosa és que Iniciativa i les seves idees hagin aconseguit d’ocupar i colonitzar la idea inicial dels ‘comuns’ i Podem. Al final s’ha imposat la Iniciativa de tota la vida. Òbviament, jo puc haver canviat, però si algú ha fet un gir total, lamentablement no sóc jo, sinó Podemos. —I per què passa això? —La imposició del relat de Coscubiela té a veure amb la manera com es fa seguidisme de la línia marcada per Podemos des de Madrid. És la línia que diu ‘ara toca estar ferms al costat del PSOE’. Tots ens vam sorprendre quan, després de la votació a Pedro Sánchez, pràcticament tota la bancada de Podemos deia ‘sí se puede’, com si s’hagués aconseguit un gran èxit. Sembla que la idea que predomina ara és vendre això. Volen vendre que amb Pedro Sánchez ha arribat el diàleg. Oh! Quina meravella. Es veu clarament que això és fals. —Podem ha comprat aquest discurs? —Sí, la cosa que estranya és que Podemos hagi comprat tan acríticament aquest discurs. Veiem Ramon Espinar donant suport a la presència del rei a Barcelona el 17 d’agost sense ni tan sols exigir-li que demani perdó per les paraules del 3 d’octubre. Aquest és el partit que havia de lluitar contra el règim del 78? Com pot ser que ara defensin que el rei vingui sense demanar-li cap explicació? O que dirigents de Podem Balears diguin que no és el moment de fer un referèndum sobre la monarquia sinó de crear una comissió parlamentària? No érem el 15-M? No érem la mobilització i la gent del carrer? Ara no seria el moment de fer referèndums a tot Espanya? Ja no per l’independentisme, sinó per la tercera República i per deixar enrere el règim del 78, que és això que hem vingut a combatre. Què ha passat aquí? L’estratègia dels comuns ha quedat sotmesa a l’estratègia de Podemos, al més estil del PSC. ‘Aquest és el partit que havia de lluitar contra el règim del 78? Com pot ser que ara defensin que el rei vingui sense demanar-li cap explicació?’ —Què en queda, del primer d’octubre? —Jo sempre cito Ramon Grosfoguel, que és un sociòleg porto-riqueny, que diu que el primer d’octubre és un esdeveniment que canvia la manera com una societat s’entén a si mateixa. Aquell primer d’octubre van passar coses que no havien passat mai en la política catalana. Gent de la CUP, del PDECat, d’Esquerra, gent de l’esquerra no independentista, anarquistes, tots van actuar units per portar a terme una acció política. Això no havia passat mai. Per tant, quan una societat fa allò que no havia fet mai, no es podrà tornar a entendre a si mateixa amb els ulls d’abans. Grosfoguel diu que quan s’arriba a aquest punt, s’ha de mirar com donar sortida a tot allò que es va aprendre col·lectivament. I ens adverteix que això, moltes vegades, requereix molt de temps. Perquè és tan nou i tan profund allò que ha canviat, que pot trigar a tenir una traducció política. Com a contrapartida, diu, normalment el canvi és tan profund que ja no és reversible. Jo crec que aquesta irreversibilitat ens porta a dir que hi ha un nou ‘nosaltres’. I és aquest nou ‘nosaltres’ ha de marcar la política catalana. Aquest nou ‘nosaltres’ no desapareixerà encara que ens passem vint anys barallant-nos amb Felipe VI. Existeix i no es pot esborrar. És això que importa. Hem de construir sobre això. —Personalment, què us evoca aquesta data? —La nit abans vam ser al Centre Cívic de Breda, on jo vaig votar. Me’n vaig anar a dormir cap a les dues, però a les sis ja tornava a ser allà. Hi era tothom. Vam votar i va ser molt bonic. Després, vaig anar a Barcelona i va ser molt emocionant entrar pel carrer Mallorca i veure aquelles cues. Jo no ho havia vist mai. Després, vaig anar cap al parlament i recordo que hi havia un mosso d’esquadra a la porta que feia guàrdia i em va venir a abraçar gairebé amb llàgrimes als ulls. Fixa’t, jo abraçant-me a un mosso. A partir d’allà, recordo ser a la seu de Podem. Vam estar moltes hores mirant què passava. Jo sóc molt contrari a convertir el primer d’octubre en una efemèride i prou. Crec que tots ens vam llevar aquell matí d’una manera i vam anar a dormir essent uns altres per sempre. Aquella sensació de pensar que tot allò ho feia la gent va ser molt intensa. Jo no ho havia vist mai. Aquell dia, la gent manava. La sensació aquella de ‘manem nosaltres, ho fem nosaltres’ és la més profunda d’aquell dia. ‘Vaig anar cap al parlament i recordo que hi havia un mosso d’esquadra a la porta que feia guàrdia i em va venir a abraçar gairebé amb llàgrimes als ulls. Fixa’t, jo abraçant-me a un mosso’ —Una sensació que també es va repetir el 3 d’octubre. Reivindiqueu molt aquell dia. —El 3 d’octubre a la nit va haver de sortir el rei. Perquè als carrers de Barcelona hi havia la revolta popular més gran que s’ha viscut a Espanya en quaranta anys. Allà hi érem tots. Jo vaig veure a la plaça de la Universitat gent amb banderes espanyoles, no republicanes. Era gent indignada que deia que amb el seu nom, no. Com no reivindicar aquella presa de consciència? Ciutadans, el PP i el PSC volen que ens creiem que tothom que se sent espanyol comparteix les seves mandangues. Hem de saber explicar que això no és cert. Són minoria, perquè el 3 d’octubre també hi havia molta gent que ni tan sols havia anat a votar però que va sortir al carrer per dir ‘per aquí no passo’. —Aquell octubre éreu diputat. Van ser uns mesos realment complicats, com els recordeu? —Va ser tan trepidant! Amb l’Àngels Martínez hem escrit un llibre intentant posar una mica d’ordre a aquesta marató d’esdeveniments. Encara estic impactat pel que ens va tocar viure allà. Era impressionant veure una institució explorant els seus límits. Per algú que ve del 15-M, que deia que l’error era el sistema, veure el parlament explorar els seus límits va ser molt bèstia. No crec que gaires parlaments hagin entomat un repte tan important, amb tots els errors que es van cometre. Em considero un privilegiat. ‘Tothom recorda que en Rabell i en Coscubiela van ensenyar el vot, però la Jesssica Albiach, avui diputada de Catalunya en Comú, i la Marta Ribas, encara diputada del parlament, també van ensenyar el vot’ —Un altre dia decisiu va ser el 27 d’octubre, quan part del vostre grup parlamentari va ensenyar que votava no. —Això va ser el més fàcil d’aquell mes d’octubre. Va haver-hi molts debats i moltes tensions, aquells dies. Era una sensació contradictòria per a tothom, però la decisió del 27-O era molt fàcil. Era tan obvi que no es podia ensenyar aquell vot. Recordo que vaig ensenyar el meu vot al meu grup parlamentari, i hi havia uns fotògrafs i els vaig demanar que baixessin les càmeres perquè no volia que es veiés el meu vot. Va ser molt fàcil, però a la vegada va ser la ruptura total amb un espai que, lamentablement, encara avui dia reivindica com a bo el gest d’haver ensenyat el vot. Tothom recorda que en Rabell i en Coscubiela van ensenyar el vot, però la Jesssica Albiach, avui diputada de Catalunya en Comú, i la Marta Ribas, encara diputada del parlament, també van ensenyar el vot. Quan ens tornem a trobar en una situació així, què farà aquesta gent? Tornaran a deixar de banda les mínimes regles de repressió i de justícia? Encara no tenim resposta. ‘Ara noto que s’ha perdut aquella connexió que hi havia entre la gent mobilitzada i les institucions. Aquella unió es va començar a perdre el mateix 27 d’octubre’ —Quina crítica feu a l’independentisme? —La veritat és que vull mirar al futur i no al passat. Ara noto que s’ha perdut aquella connexió que hi havia entre la gent mobilitzada i les institucions. Aquella unió es va començar a perdre el mateix 27 d’octubre. I no s’ha recuperat. I això em preocupa. Potser també va faltar que es tractés la gent com adulta. Es deia ‘vinga, en divuit mesos farem la República’ o ‘tenim preparades totes les estructures d’estat’. Com si tinguessin por que si no ho deien, la gent no els entendria. Potser la crítica que puc fer és que aquesta connexió entre les institucions i la gent no es pot basar a tractar la gent com si fos menor d’edat. Moltes vegades no van ser prou sincers. Per sort, la gent ha demostrat molta maduresa política. I per tant, això no s’ha de repetir. —Què s’ha de fer que aquest primer d’octubre? —És una data important, però em fa por que es converteixi en una efemèride més. Seria un error. Al meu entendre, el que es faci aquest primer d’octubre hauria de ser bastant fidel a allò que va ser, una cosa feta des de baix, feta poble a poble. Si alguna cosa ens va sorprendre aquell octubre, és que ens podríem trobar per fer coses amb gent amb qui normalment no ens trobàvem. Per tant, seria un bon moment per a retrobar-nos. Hi ha molta gent que es va conèixer aquells dies. Per una altra banda, seria un bon dia per a recordar que més enllà dels presos i els exiliats, molta gent anònima va patir i encara pateix les conseqüències d’haver participat en el referèndum. S’hauria de recordar aquesta gent, des del Roger Espanyol, que va perdre un ull, fins al qui ha rebut multes o ha estat citada a declarar. ‘Depèn de quin sigui el resultat del judici, aquest país no pot romandre com si això fos una decisió tècnica més.’ —Durant el judici què s’ha de fer? —Depèn de quin sigui el resultat del judici, aquest país no pot romandre com si això fos una decisió tècnica més. Haurem de veure com es desenvolupa, però si es compleixen les previsions, crec que aquest país hauria de respondre amb una contundència similar a la de l’1 i el 3 d’octubre. El judici hauria d’activar allò que vam aprendre el primer d’octubre. —Quin ha de ser el paper dels presos polítics? —El millor paper que poden fer és mantenir-se forts i tenir clara la seva condició de presos polítics. Pres polític vol dir que encarnes una part molt important del conflicte. Davant la seva situació, el paper l’hem de tenir nosaltres. Els hem de donar suport, ser al seu costat i entendre que qualsevol de nosaltres podríem ser al seu lloc. Jo no m’atreviria a dir als presos polítics què han de fer en l’àmbit personal. En l’àmbit polític, han de ser conscients de la seva condició. Que no es rendeixin. —I els exiliats? —Que tothom ho faci tan bé com pugui. Intentant ser fidels a la idea del primer d’octubre. Tothom té un paper. —Quin paper vol tenir Som Alternativa a les municipals? —De la mateixa manera que nosaltres vam anar-nos-en de la direcció de Podem, molta gent va fer igual als municipis. Ara mirem de coordinar-nos, també en l’àmbit local, on hi ha assemblees que no han parat de treballar. Les municipals són un repte en molts sentits. Està clar que molta de la nostra gent se sent més còmoda treballant amb la CUP o fins i tot amb Esquerra que no amb el PDECat del seu poble. Això és una realitat, perquè hi ha molta gent a qui l’1-O no li serveix per a esborrar les diferències ideològiques. Però, al mateix temps, també passa que hi ha gent que en aquell moment era de Podem i que l’1-O es va trobar treballant braç a braç amb votants del PDECat sense cap problema. Encara més, junts van provocar un dels sotracs més importants per al règim del 78, que era el motiu pel qual havien entrat a fer política. Per tant, hi ha dues coses que s’han de posar a la balança. I segurament caldrà veure com s’organitzen a cada municipi. ‘Hi ha molta gent que feia anys que treballava amb el projecte de Podem que han marxat del partit, però no preveuen pas quedar-se a casa’ —Però ja heu començat a organitzar-vos? —Sí, hi ha molta gent que feia anys que treballava amb el projecte de Podem que han marxat del partit, però no preveuen pas quedar-se a casa. Parlem sobretot amb la gent de Procés Constituent i la CUP, i gent d’Esquerra de diversos municipis. En aquestes municipals, hem d’aspirar a traduir políticament allò que va passar el primer d’octubre. —Com? —Això és més complicat. Pot ajudar molt si a escala de país es fa aquest debat, que ara mateix als partits independentistes els costa. Ens hem de demanar quina és l’estratègia que s’ha de seguir, partint de la nostra diferència. Si hi ha aquest debat, serà més fàcil d’encaixar el que volen dir les municipals. Hi ha una realitat. Les municipals reparteixen molt poder i els partits depenen molt d’aquestes eleccions. No ho dic com una crítica, sinó com una constatació. —Una estratègia comuna hauria de ser la prioritat de l’independentisme? —No es pot demanar a ningú que tingui una recepta de com s’han de fer les coses. Però com a mínim, com que ens necessitem, hauríem de fer l’esforç de compartir. A vegades, quan sento que la CUP no es reuneix amb Junts per Catalunya o Esquerra, penso que la situació és greu. Ho vam veure fa unes setmanes. És normal i forma part d’un procés. Ara caldria un espai comú, ja sigui el Consell de la República, com hem dit abans, o una altra cosa. L’independentisme s’ha de marcar una fita tremendament complexa, sembla que la lògica partidista porta a dir ‘jo sé què s’ha de fer, fieu-vos de mi’. Però estaria molt bé acceptar i incloure en l’estratègia que hi ha una part que no sabem com s’ha de fer. És allà que alçarem la mà i direm que tampoc no tenim la solució, però que hi ha una cosa que sí que s’ha de fer: ser majoria. Això ens ha de permetre d’enfrontar-nos a un munt de coses. Qui som? Qui inclou aquest ‘nosaltres’? ‘Jo no crec, com diu tothom, que això sigui l’enèsima refundació de Convergència. A Puigdemont no el veig com Pujol, ni tampoc com Mas’ —Qui també proposa de treballar per crear un corrent més ampli és Carles Puigdemont. Què en penseu, de la Crida? —Ara diré dues coses contradictòries. Jo no crec, com diu tothom, que això sigui l’enèsima refundació de Convergència. A Puigdemont no el veig com Pujol, ni tampoc com Mas. Per tant, la lectura que la Crida és una refundació del PDECat i prou em sembla molt curta, molt interessada. És no voler mirar què passa a Catalunya, ni què li passa a la gent. Ara, que al final podria ser una refundació? Sí. El perill que finalment ho sigui hi és, i s’hauria d’esvair amb el temps. Ho sabrem quan debati sobre les polítiques socials. Si la Crida diu ‘nosaltres continuarem privatitzant l’Institut Català de la Salut perquè creiem que això és bo per a la República’, llavors serà una refundació de Convergència. Ara, fins i tot en el cas que acabi esdevenint una refundació de Convergència, s’hauria de veure en quins termes i on es pot actuar conjuntament, de la manera que convingui a cada moment, tenint en compte tot el que vivim. —Quines creieu que han de ser les prioritats del govern de la Generalitat a curt termini? —Molta gent entén que sortir del règim del 78, deixar enrere la monarquia i aquest estat espanyol caduc. Tot això té a veure amb viure d’una manera més justa i que la gent pugui ser més lliure. Poder viure amb els valors republicans: la igualtat, la fraternitat i la llibertat. Per mi, sense igualtat no pot haver-hi cap mena de República. I això que dic no té res a veure amb el fet que sigui d’esquerres, és una constatació. Si el projecte no porta per bandera que la gent visqui millor en una societat més igualitària, no podrà avançar. Que la Generalitat sigui una màquina de produir igualtat crec que és la millor eina republicana que podem tenir ara mateix. I ho ha de fer d’una manera radical. I si no ho pot fer, ho ha de dir: ‘hem arribat fins aquí amb les eines que tenim i no podem anar més lluny.’ ‘Hem de treballar perquè torni a haver-hi més primers d’octubre. No es repetirà una situació com aquella si no la provoquem’ —Es parla de noves oportunitats. En veieu cap, a curt termini? —Hem de treballar perquè torni a haver-hi més primers d’octubre. No es repetirà una situació com aquella si no la provoquem. Faré tant com pugui i estigui a les meves mans perquè torni a passar totes les vegades que calgui. Quan sento Pedro Sánchez i el rei, estic convençut que el primer d’octubre tornarà i tornarà multiplicat, perquè no hi ha cap resposta al que va passar. Serà a curt termini? Depèn de la capacitat que tinguem de construir estratègia i lluites compartides, que diria en Jordi Cuixart.

Summary: Albano-Dante Fachin: ‘Hem de treballar perquè hi hagi més primers d’octubre’


Germà Gordó ha anunciat que deixava el PDECat, de manera que abandonarà el grup parlamentari de Junts pel Sí i passarà al grup mixt al parlament. L’ex-conseller de Justícia és investigat pel TSJC per suposada participació en la trama de cobrament de comissions il·lícites per a finançar CDC, coneguda com a ‘cas 3%’. Divendres tant el seu partit com ERC van insistir que havia de fer un pas enrere. En un comunicat públic, Gordó explica que amb aquesta renúncia s’obre ‘una nova porta al futur de la política catalana’. I afegeix: ‘Mirarem d’aportar idees, principis i actuacions que en aquests moments són orfes de representació’, per mitjà de la seva plataforma Nova Convergència. Així mateix, diu que ha pres aquesta decisió perquè la coordinadora general del PDECat, Marta Pascal, li va demanar que dimitís i s’arribés a ‘una situació de pèrdua de confiança mútua’. La sala civil i penal del TSJC es va declarar competent per investigar Gordó, que és aforat per la condició de diputat, i va obrir diligències contra ell pels presumptes delictes de tràfic d’influències, suborn i malversació de fons. El jutjat del Vendrell, que investiga el cas 3%, va demanar al TSJC que obrís diligències contra l’ex-conseller. A partir d’ara, el jutge del Vendrell continuarà tramitant la causa contra la resta d’investigats, que no són aforats. La primera vegada que el magistrat ho va demanar, el mes de febrer passat, el TSJC va considerar que no hi havia prou arguments. Ara, el jutge ha fet una nova exposició que ja és en mans de la sala civil i penal del TSJC. La revisarà Enric Anglada, el magistrat que ja va desestimar la primera. Les explicacions de Gordó Germà Gordó va negar fa poc al parlament haver comès cap il·legalitat al capdavant de CDC i del govern per finançar irregularment el partit. Responent a preguntes de l’oposició sobre les informacions que el vinculaven al cas del 3% i a més casos, va defensar la tasca dels dos últims ex-tresorers de CDC, Daniel Osàcar i Andreu Viloca, dient que són ‘professionals magnífics i de conducta irreprotxable’. De tota manera, va voler deixar clar que Viloca havia estat tresorer quan ell ja no era el gerent del partit i que Osàcar ‘no depenia’ d’ell. L’ex-gerent de CDC, ex-secretari de la Fundació CatDem i ex-secretari del govern va demanar ‘cautela’ als grups polítics i els va dir que respectessin la presumpció d’innocència fins que no hi hagués una sentència ferma. Preguntat sobre el suposat nom de ‘Gregorio’ amb què es podien referir a ell diversos empresaris, va dir que mai no havia signat amb aquest nom ni havia demanat que ningú es referís a ell amb un nom que no fos Germà o Gordó. A més, va dir que no podia respondre sobre converses de ‘tercers’. Bona part de l’oposició li va demanar si es reunia amb empresaris mentre va ser secretari de govern en el primer executiu d’Artur Mas, del 2010 al 2012. Ell va respondre: ‘És clar que sí, només faltaria’, però com es reunia també amb sindicats, diputats, diplomàtics, entitats culturals i esportives o col·legis professionals, ‘amb tothom que ho demanava’, com també fan ‘la majoria de directors generals, consellers o batlles’. En tot cas, va dir que no rebia els empresaris acompanyat del tresorer de CDC Andreu Viloca, amb qui no va coincidir quan ell era el gerent del partit. ‘Quina barbaritat’, va etzibar. Amb tot, va afegir que allò que li omplia la jornada laboral era preparar les reunions del consell executiu de cada dimarts, coordinant els departaments.

Summary: Germà Gordó abandona el PDECat, però no renuncia a l’escó


Andreu Van den Eynde, advocat d’Oriol Junqueras, ha presentat un recurs a la Sala Tercera del Tribunal Suprem contra la resolució de la Junta Electoral espanyola que l’inhabilitava amb petició de mesures cautelaríssimes. Concretament, el recurs demana que suspengui aquesta resolució de la JEC i que, a més, en comuniqui la suspensió al Parlament Europeu. Ahir, el Parlament Europeu va reconèixer internament Junqueras, Carles Puigdemont i Toni Comín com a eurodiputats, preveient que tots tres participaran en el ple del 13 de gener. Segons que ha informat la Junta Electoral, a més, el Parlament Europeu ha pres la decisió de passar per alt la resolució de la JEC, que els va comunicar l’acord divendres. La web del Parlament Europeu ja ha actualitzat les fitxes dels eurodiputats i hi ha incorporat les de Junqueras, Puigdemont i Comín.

Summary: Junqueras demana al Suprem mesures cautelaríssimes que li suspenguin la inhabilitació


Avui és un dia que qualsevol afeccionat del Barça, del Reial Madrid i del futbol en general té marcat al calendari des de l’agost. El clàssic entre blau-granes i blancs concentra tota l’atenció d’aquest món i de la majoria de l’audiència de les televisions durant dues hores. És un producte global que fa gairebé una dècada que ofereixen les dues grans estrelles d’aquest segle, Leo Messi i Cristiano Ronaldo. Malgrat tot, enguany és descafeïnat. El Barça ja és campió de lliga d’ençà de diumenge passat i ja ha celebrat el doblet amb una rua pels carrers de Barcelona. Per la seva banda, el Madrid només espera aixecar la tercera Lliga de Campions consecutiva el dia 26 contra el Liverpool a Kíev. Tant la premsa esportiva de Madrid com la catalana han especulat aquesta setmana amb la possibilitat que Zinedine Zidane presenti un equip de suplents al Camp Nou. L’altre gran tema de la prèvia ha estat la negativa blanca a fer el passadís al Barça com a campió de lliga. No obstant això, sí que hi van coses, en aquest clàssic. Primer de tot, l’orgull de tots dos equips, especialment del Barça. Els d’Ernesto Valverde encara no han celebrat els dos títols d’aquesta temporada amb els afeccionats a l’estadi i volen brindar-los una joia que compensi parcialment la decepció majúscula viscuda arran de la humiliant eliminació de la Lliga de Campions per part del Roma. A més, el Madrid va perdre estrepitosament el partit de la primera volta al Santiago Bernabéu. Luis Suárez, Leo Messi i Aleix Vidal van fer-hi evident el domini del Barça, juntament amb un majestuós Ter Stegen. Hi ha un altre incentiu per als jugadors blau-grana, dedicar la victòria a Andrés Iniesta. El capità afronta el seu últim clàssic, el trenta-vuitè, abans de partir a la Xina. Iniesta va entrenar-se amb la resta de l’equip divendres després d’haver superat les molèsties físiques. També hi anirà la imbatibilitat a la lliga. Cap equip no ha acabat mai el campionat sense haver perdut cap partit. El Barça és només a quatre encontres d’aconseguir-ho, i el Madrid arriba a Barcelona amb la intenció d’aixafar-los la gesta. L’últim focus d’atenció és el duel entre Messi i Ronaldo. El davanter argentí es disputa la Bota d’Or –el guardó al màxim golejador de la temporada a lligues europees– amb Mohamed Salah. Messi ha marcat trenta-dos gols fins ara, mentre que Salah n’acumula trenta-un. Al seu torn, Ronaldo voldrà reivindicar-se en una temporada irregular a la lliga i tornar a silenciar el públic blau-grana. El Camp Nou ple de groc Òmnium Cultural, l’ANC, Drets i la Plataforma Pro Seleccions Esportives Catalanes han cridat als afeccionats del FC Barcelona a vestir-se de groc per assistir al partit. ‘Tenyim el clàssic de groc per fer visible el clam de “llibertat presos polítics” al Camp Nou i arreu. La llibertat no és cap delicte!’, diuen. La iniciativa és conseqüència que la policia espanyola requisés samarretes grogues i estelades als afeccionats del Barça abans de la final de la Copa del Rei, que va disputar-se el dissabte 21 a l’estadi Wanda Metropolitano de Madrid.

Summary: El Barça es juga l’orgull i la imbatibilitat en l’últim Barça-Madrid d’Iniesta


El candidat de Catalunya Sí que es Pot, Lluís Rabell, ha dit en una entrevista al 3/24 que durant la campanya de les eleccions del 27-S Pablo Iglesias faria ‘un pas més en relació amb la sobirania de Catalunya’ i que ‘faria una declaració d’intencions sobre aquesta qüestió’. Així i tot, no ha precisat quin seria aquest gest d’Iglesias. També ha explicat que no sabia si ICV i Podem participarien en la Via Lliure, perquè ‘s’havia convertit en un inici de la campanya per a la reelecció de Mas’. Demà es reunirà amb l’ANC i després decidiran ‘col·lectivament’ si el partit participa en els actes de l’Onze de Setembre. Rabell ha aprofitat per carregar contra CDC i considera que Junts pel Sí és un ‘artefacte construït per CDC per a tenir la possibilitat de guanyar les eleccions’. Sobre la compareixença que farà avui al parlament el president de la Generalitat, Artur Mas, per explicar el finançament de CDC, Rabell és ‘bastant escèptic’, perquè ‘Mas acostuma a tirar pilotes fora.

Summary: Rabell diu que Iglesias farà un pas més sobre la sobirania de Catalunya durant la campanya


L’ex-president de govern espanyol, José Luis Rodríguez Zapatero, ha explicat en una entrevista a Antena 3 que quan es va gestar la treva amb ETA, la contribució d’Arnaldo Otegi va ser ‘decisiva’ per a ‘poder veure el final de la violència’. ‘Això és així, és un fet objectiu que va ser un polític decisiu’ ha dit. També ha explicat que van fer una ‘promesa democràtica’ que quan ETA abandonés les armes, podrien participar en el joc parlamentari, criticant l’actitud d’altres partits pel que fa al partit d’Otegi. ‘No ho reconeixen perquè pensen que és un mèrit del’ PSOE, però tots estem molt satisfets de veure’ls en les institucions i no donant suport o amb les pistoles matant’, ha afegit. ‘Aquesta és la realitat’, ha recalcat. Ja era hora que algun dirigent espanyol reconegués sense complexes i en públic tot el que ha fet @ArnaldoOtegi per la pau a Euskal Herria. I avui ho ha fet Rodríguez Zapatero https://t.co/JkYJ2alpdT — Josep Lluís Alay 🎗 (@josepalay) November 29, 2019 Preguntat per la reunió que va mantenir amb Otegi el 2018 per a conèixer-se, l’ex-president socialista ha explicat que van parlar ‘dels orígens d’ETA’ i ‘com havia estat la trajectòria’ de l’organització. Zapatero ha expressat que li ‘va transmetre que encara tenien un recorregut important’ i que havien d”assumir la culpa’ i ‘sentir-se molt més a prop del dolor de les víctimes’. Segons la seva opinió, aquest ‘procés de la fi del terrorisme’ és una ‘victòria dels principis i ideals democràtics’ i ha avançat possibles noves trobades amb Otegi: ‘segurament hi tornaré a parlar, és bo dialogar’. D’altra banda, sobre les negociacions de PSOE i ERC per a la investidura de Pere Sánchez, ha manifestat que la unitat d’Espanya ‘ni ha estat, ni està, ni estarà en joc’. També ha defensat l’autoritat que té l’estat democràtic, ja que s’ha vist que es poden fer declaracions d’independència, però després això ‘no signifiquen que siguin independents’. Amb tot, ha recalcat que tant de bo no es torni a repetir l’escenari d’octubre de 2017 perquè és un ‘viatge enlloc’.

Summary: Zapatero reconeix un paper ‘decisiu’ d’Otegi en la treva final d’ETA


El jutjat d’instrucció 3 de Girona ha ordenat el desallotjament del bloc Salt, on viuen vint-i-un adult i vint-i-cinc nens. La PAH Girona-Salt va tornar a ocupar l’edifici a finals de maig. La portaveu, Marta Afuera, ha assegurat que no marxaran voluntàriament i ha alertat que les famílies que viuen a l’edifici no tenen cap altre lloc on anar. ‘Si s’executa el desallotjament, es quedaran al carrer’, ha afirmat Afuera. Segons l’ordre del jutjat, les famílies tenien fins avui al matí per a marxar. ‘En cas de no fer-ho o no voler atendre els requeriments, els agents procediran a desallotjar immediatament les persones que estiguin ocupant’, ordena el jutge. Les famílies que viuen a l’edifici s’han concentrat a la porta per impedir que els Mossos d’Esquadra puguin executar el desallotjament.

Summary: Ordre de desallotjament imminent per a les famílies del bloc ocupat a Salt


Els presidents Quim Torra i Carles Puigdemont han agraït la solidaritat i fraternitat de Perpinyà i han afegit que es tracta d’una penyora que el sud retornarà amb escreix quan ho necessiti. ‘Gràcies a vosaltres sabem que hi ha llum’, ha afegit Puigdemont. Per la seva banda, Torra ha dit que es tracta d’un dia d’esperança i d’un retrobament entre dues Catalunyes. El batlle de Perpinyà, Jean-Marc Pujol, ha explicat que ha acollit la delegació catalana perquè és en favor de la llibertat d’expressió i ha recordat que Perpinyà és terra d’exili. La recepció s’ha fet poc abans de l’acte organitzat pel Consell per la República, que preveu d’aplegar vora cent mil persones. EN DIRECTE: L’acte de Perpinyà amb Puigdemont, Comín i Ponsatí Puigdemont ha agraït la decisió de Perpinyà d’acollir-los com un ‘gest de fraternitat amb valors republicans’ i ha afegit que són una ‘braços oberts’ no únicament als polítics sinó també a milers de persones que ‘tornen a veure en Perpinyà aquell nom que només de pronunciar-lo evoca els millors valors d’una societat’. En la mateixa línia, Torra ha pres la paraula per assegurar que avui és ‘un dia d’esperança per a milers de catalans’. ‘Esperança en els valors que el president, els consellers i els companys a l’exili representen en la lluita dels catalans pels seus drets i per l’aspiració de constituir-se en una Catalunya independent’, ha afegit. ‘Aquest sí que ha estat un retrobament entre les dues Catalunyes’, ha dit en referència a l’anomenada agenda per al retrobament que el president del govern espanyol, Pedro Sánchez, li va proposar amb 44 qüestions pendents. El batlle de Perpinyà, Jean-Marc Pujol, ha recordat d’entrada que Perpinyà és terra d’exili i que ja va permetre de ‘refugiar moltes persones perseguides’ durant la guera del 1936-1939 i la retirada. I ha destacat que li sembla ‘important’ de rebre, precisament, Carles Puigdemont ‘per remarcar la solidaritat del poble cap a la terra catalana’. ‘Per nosaltres no hi ha frontera en la llibertat d’expressió, que és un dels elements més importants de l’estructura de l’Europa que estimem; ser lliure, protegir aquells qui es troben en dificultats i estar al costat dels qui són perseguits és un element de llibertat, del qual Perpinyà s’enorgullirà sempre’, ha subratllat Jean-Marc Pujol. ‘Fem un gest simple d’humanitat i solidaritat’, ha conclòs.

Summary: El president Puigdemont agraeix la solidaritat del nord en la rebuda oficial a la casa de la ciutat de Perpinyà


El president de la Generalitat Carles Puigdemont veu ‘evident’ que l’estat espanyol intenta penjar-li ‘la llufa’ del terrorisme per a ‘marcar la casella per una tercera euroordre‘. En una entrevista a ‘El Matí’ de Catalunya Ràdio, Puigdemont ha descrit com una ‘fantasia pura i dura’ vincular l’independentisme amb la violència o el terrorisme, i ha desmentit les acusacions de la premsa espanyola, que citaven fonts de la investigació de l’Audiència espanyola, negant cap mena de contacte per planificar accions violentes. ‘És un deliri pensar que el president Torra, jo mateix o al conjunt de l’independentisme algú hagi tingut la temptació de provar una cosa que sabem que és un fracàs’, ha dit. Escolteu ací l’entrevista: A banda, Puigdemont ha admès ser ‘plenament conscient’ de la possibilitat d’una nova petició d’extradició i estar ‘preparat’ per afrontar-la. ‘Si al final del recorregut jurídic hi ha una extradició inevitable, jo l’afrontaré’, ha dit. És possible una extradició immediata de Puigdemont i els altres exiliats? Puigdemont ha reclamat al president del govern espanyol en funcions, Pedro Sánchez, ‘una mica de mesura’ amb el 155, ja que ha dit que un executiu en funcions també podria aplicar-lo. Ha recordat que ‘al País Basc hi va haver gairebé mil morts i no hi han aplicat mai el 155, pel que ha assenyalat que una altra cosa és que Sánchez tingui ‘ganes d’aplicar-lo’, però ha recordat que el senat espanyol està dissolt, pel que no és clar que l’aplicació s’ajustés a dret. A més, ha recordat que Sánchez ‘està en campanya i sap que anar en contra de les aspiracions de Catalunya dóna vots’. Amb tot, l’ha advertit que un 155 és una ‘condemna col·lectiva, no només als independentistes’. D’altra banda, Puigdemont creu que superar el 50% dels vots independentistes el 10-N ratificaria el mandat de l’1-O i seria la millor resposta ciutadana a una sentència condemnatòria. Ha dit que seria un ‘element disruptiu’ per a l’estat espanyol perquè ‘afebliria’ el seu discurs en l’àmbit internacional. El president de la Generalitat ha assegurat que no ‘insistirà’ en una llista única perquè ja coneix la resposta dels altres partits, però ha demanat a la gent no quedar-se a casa. ‘Quina millor resposta si, setmanes després de la sentència, surt un resultat explícitament clar de la voluntat del poble de Catalunya?’, afirma.

Summary: Puigdemont veu ‘evident’ que l’estat espanyol vol penjar-li la ‘llufa del terrorisme per una tercera euroordre’


L’advocat i activista August Gil Matamala va arribar ahir a la presentació de la seva biografia organitzada per VilaWeb abraçat per un mocador groc d’esperança i acompanyat pels dos autors del llibre, Anna Gabriel i David Fernàndez. Més d’un centenar de subscriptors del diari s’havia aplegat al Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB) per escoltar i fer preguntes als tres protagonistes del llibre editat per Sembra Llibres que porta el nom del veterà advocat de títol i ‘Al principi de tot hi ha la guerra’, de subtítol. La primera tirada del llibre s’ha exhaurit en poques setmanes i la impremta ja treballa per fer tornar aquesta obra de recerca, conversa i memòria a les llibreries. August Gil Matamala, darrere el llibre d’Anna Gabriel i David Fernàndez (fotografia: Albert Salamé). Gil Matamala, Gabriel i Fernàndez, després de respondre algunes preguntes del presentador, van conversar amb els assistents, molt interessats per la trajectòria vital, professional i política d’aquest advocat laboralista vinculat al PSUC els últims anys del franquisme i a l’independentisme després de la suposada transició. Gil Matamala, defensor d’una llarga llista de represaliats per l’estat espanyol, fent gala d’una capacitat dialèctica i de raonament admirable quan ja n’ha fet 83, va anar desmuntant les falsedats d’una suposada democràcia espanyola avançada i moderna. A més, en la seva diagnosi de l’evolució política catalana, va plantar una metàfora sobre el paper del pujolisme com a branca catalana del règim del 78: ‘Pujol va posar el país al bany maria deixant-lo en una situació que no era ni carn ni peix… O més aviat podem dir que era de peix bullit.’ Les preguntes dels assistents se succeïen i l’advocat i els dos autors responien, ara l’un ara l’altre, sense mossegar-se la llengua. Gil Matamala reflexionava en veu alta dient que, si les forces amb voluntat de canvi no haguessin estat tota la història en una baralla permanent entre elles, potser la situació actual seria diferent. Tanmateix, refusava de fer elucubracions sobre com hauria estat la història si les coses no haguessin estat com efectivament havien estat. També assenyalava l’1 d’octubre com un acte de desobediència esplèndid, un dels millors moments de la seva vida. I convidava a pensar que de ‘petits 1-O’ n’hi ha a cada moment de la vida perquè sempre hi ha una autoritat que pretén dir-te què has de fer. Anna Gabriel (fotografia: Albert Salamé). David Fernàndez hi afegia que l’1 d’octubre havia obert moltes possibilitats. I que era així com calia mirar-lo. A més, va dir que la derrota de l’estat espanyol l’1 d’octubre havia estat severa i contundent. I demanava d’observar que ja no s’hi havia tornat a atrevir, perquè sabia que després d’aquella experiència es trobaria amb la dignitat i la resistència del poble català. Per una altra banda, Anna Gabriel convidava a reflexionar sobre el compromís de prendre partit i sobre la lluita antirepressiva. Avisava que quan hi ha repressió hi ha el risc de situar-se en una posició defensiva i dedicar-se tan sols a reconstruir allò que l’adversari es dedicava a destruir. Entre els assistents, diverses intervencions de reconeixement i agraïment a la tasca de Gil Matamala com a advocat i activista en defensa dels drets humans i les llibertats polítiques. Des dels aprenentatges dels anys cinquanta i seixanta al seu costat a la tasca feta en defensa dels independentistes represaliats en el marc dels Comitès de Solidaritat amb els Patriotes Catalans. El record també per les victòries jurídiques al Tribunal d’Estrasburg, amb condemnes contra l’estat espanyol per vulneració de drets i sentències injustes. Una protecció, l’europea, que Gil Matamala considera que és més feble actualment en el marc de la ‘fase decadent de les democràcies europees’. Per aquest expert jurista, la garantia de trobar empara als tribunals europeus és cada vegada més minsa. David Fernàndez (fotografia: Albert Salamé). Anna Gabriel i David Fernàndez van trobar en August Gil Matamala una referència que relligava gairebé un segle d’història amb el fil de la lluita obrera, popular, antifranquista, independentista, pels drets civils, polítics i socials. Van dedicar uns quants anys a escriure aquest llibre de mig miler de pàgines que ha vist la llum en un context que el pot fer més útil i més necessari que mai. Després de tantes batalles explicades i tantes lluites petites i grans viscudes, David Fernàndez clausurava l’acte amb una sentència de les seves amb inspiració chestertoniana: ‘Ja no aspiro a arribar a cap paradís; en tinc prou de sortir de l’infern.’

Summary: La sortida de l’infern, amb indicacions d’Anna Gabriel, David Fernàndez i August Gil Matamala


A Montse Bassa, li va canviar la vida, més ben dit, li va tornar a canviar la vida el 23 de març, quan Llarena va tornar a enviar a la presó la seva germana, la Dolors. Però diu que a diferència del primer empresonament, ara va sabent com convertir la ràbia en energia. No para de fer entrevistes i actes perquè diu que té ganes de poder parlar de la Dolors i que no caigui en l’oblit. De fet, que la gent normalitzi l’existència de presos polítics és una de les seves preocupacions i batalla per evitar-ho. Hem anat fins a Torroella de Montgrí, en plena Plana Empordanesa, per a conversar-hi, ara que farà tres mesos dels empresonaments de Bassa, Turull, Rull, Forcadell i Romeva. Parla amb una serenor envejable, però també explica alguns records que l’emocionen. Ens explica com la Dolors viu la presó, com són els vuit metres quadrats de la cel·la que fa pocs dies va poder visitar, i reflexiona sobre el debat de l’acostament dels presos. Sobre això es mostra molt clara i diu que només se n’ha d’exigir la llibertat. —Ja fa gairebé tres mesos del segon empresonament de la vostra germana, la Dolors Bassa. Com ho viviu? —Jo, com a familiar directe, és molt variable. No aconsegueixo poder dir que estic forta del tot. La primera vegada que hi va entrar, el mes de novembre, tota la família es va enfonsar perquè ens esperàvem que podia passar, però no amb la intensitat de les acusacions que poden preveure tants anys de càstig. Ens ho vàrem prendre molt malament i, a mi, em costava molt parlar-ne. Però arriba un dia que la ràbia la converteixes en energia de veritat. I he passat just a l’altre extrem. I és que no puc estar-me a casa. Si no lluitem nosaltres, que som els familiars, imagina l’altra gent. Llavors, em sento amb força i energia per anar arreu perquè tinc moltes ganes de poder parlar de la Dolors i que no caigui en l’oblit. I et dic que el meu estat d’ànim és variable perquè aquest matí, per exemple, hi he parlat per telèfon i m’ha dit que ahir no havia pogut trucar el seu fill petit i que li digués que no patís. Perquè sempre el truca el mateix dia de la setmana. Va fer cua durant una hora i quan li va tocar amb ella va sonar la sirena i es van acabar les trucades. És un detall, però és molt dur. Clar, imagina’t, no pots parlar amb el teu fill, vas a dormir trista i ell no sap per què la mare no ha trucat com ho fa cada setmana. I, a mi, això m’afecta i em fa estar trista. —Què es perd, estant a la presó? —Moltes coses. És descarat. Ella sempre ens diu que fem vida normal, però se la perd. Per diverses raons. Primer de tot, té una néta de tres anys que és la nostra alegria. I l’ha deixada de veure. Jo cada cop que la veig penso que se la perd com a àvia. Però també el dia a dia. Quan la vas veure no li ho expliques tot. Com ella, que els moments durs no te’ls explicarà perquè sap que patiràs. —Com un pacte de silenci. —És com un petit engany, una norma no escrita. A una persona que t’estimes, no vols dir-li a la visita especial que estàs trencada, o que la mare no es troba bé. Com que el temps és tan limitat, tu aprens a saber prioritzar. I prioritzar vol dir descartar. Llavors, què descartes? Doncs les coses que la preocuparan i que pot viure sense saber-les. Es va perdent la realitat del dia a dia de tota la família, la llibertat, el paisatge… la vida. És que quan estàs tancat, les coses importants, per damunt de la política, són els teus. —Com funcionen les visites especials? —Cada pres en té dret a una de mensual amb un màxim de quatre persones. És una situació molt més còmoda que el vidre. És un passadís i ells s’esperen drets al final. Et tanquen amb una porta de ferro i acabem tots quatre al voltant d’una taula petita. Allà, ens hi podem estar dues hores. I quan s’acaben, puntualment vénen a obrir-te i al carrer. Les visites especials varien de temps segons el dia de la setmana. Si ho fas entre setmana, tens dues hores al matí o bé una hora i mitja a la tarda; i si ho fas al cap de setmana, només una hora. Això, no ho sabíem i en la primera del novembre ho vàrem fer el cap de setmana i no vàrem entendre perquè només en teníem una. Llavors hem preferit anar-hi entre setmana perquè només és un cop al mes. —Quatre familiars al mes. Entenc que us aneu repartint. —Això és fort. Només deixen entrar la gent que té llibre de família directa de primer grau i de segon grau. És clar, a la meva família els joves estan tots ajuntats i no n’hi ha cap de casat. Doncs ara tots van fent papers per a casar-se i poder anar dins de la presó. Arriba a aquest punt la bogeria. I la meva néta s’ha hagut d’anar a treure un DNI perquè si no, no hi podia entrar. Encara no l’ha vista. Els centres penitenciaris es regeixen per unes normes del segle XIX, tot s’escapa del sentit comú. —Fa poc Alcalá Meco va fer com una mena de ‘portes obertes’. Com va anar? —Sí, en diuen ‘jornada de convivència’ i només en fan a Alcalá Meco. Només s’atreveixen a fer-ho en el mòdul del respecte, que és on són la presidenta Forcadell i la Dolors. Hi vaig anar amb el seu fill gran. Ens van conduir a una mena de pati que no havia vist mai i allà ens esperava la direcció del centre. Sense haver vist encara els interns, ens van fer un discurs en què deien volien que tinguéssim una bona imatge de la presó. Jo em fixava amb les cares de la gent i tot era silenci. Era una sensació estranya, una situació artificial. Llavors ens van conduir a una sala d’actes. Davant de l’escenari, col·locats en fila, hi havia totes les preses. Vàrem entrar-hi i ens vàrem afanyar a abraçar-nos. La imatge que recordo és la d’una munió de gent abraçant-se, tothom amb els ulls molls. Tothom i de totes les edats. La part bona d’aquesta jornada és que vàrem estar tres hores amb la Dolors, podent-nos tocar. —I vàreu veure la cel·la? —Sí i vaig al·lucinar. Per fora és una porta de ferro massissa i a dins vuit metres quadrats pelats. És una construcció molt antiga, amb parets de guix i una finestra molt estreta. A terra té unes caixes de begudes que les fa servir d’armari, unes lliteres de ferro, un vàter i una dutxa. I no t’imaginis cap taula per a escriure. Hi ha una part de la paret que entra cap endins i ella la fa servir de taula. Aquí es passa setze hores. I em va impactar molt que just al costat del coixí hi tingués fotografies de les nostres cares per a dir-nos bon dia i bona nit cada dia. Aquell dia va ser fort i quan en surts et desmuntes. Ella també, em va dir que aquella era la pitjor nit que havia passat. —Heu notat que la Dolors hagi canviat respecte de la primera vegada que hi va entrar? —La primera visita especial que vàrem fer la segona vegada que va entrar ens va fer seure i tot hi haver-hi la mare de 86 anys, ens va dir amb molta serenitat que tenia clar que això anava llarg. Va entrar-hi el 23 de març i al cap de quatre o cinc dies ja va voler fer la visita especial del mes per dir-nos-ho. I també ens va dir que estava forta, ferma, que sabia on anava i que volia que nosaltres féssim la nostra vida. La diferència entre la primera i la segona vegada és abismal. El primer cop és un xoc impressionant perquè ho has de deixar tot i aprendre. I la segona vegada ja saps on vas. És bèstia, però és així. —Com recordeu el període entre el primer i el segon empresonament? —Pensa que quan la Dolors va sortir de la presó no va poder fer vida normal de seguida. A mi encara em costa parlar-ne perquè m’emociono. Em vaig quedar a viure a Torroella de Montgrí i vàrem necessitar dies i dies per treure-ho tot. Sortíem a caminar cada dia i, parlant clar, ens servia per ‘treure la merda’. Coses que havia viscut ella i que m’explicava, i coses que segurament no m’ha explicat. Per més ferm que un sigui, saber que has de tornar-ho a viure és difícil. Ella va tenir la pressió de la família que li va demanar que deixés la política i estigués amb nosaltres perquè teníem por que tornés a entrar a la presó. Ella sentia que hi havia de continuar perquè estava compromesa amb la causa. I per això va continuar al parlament. Fins al dia que, de cop i volta, ens en vàrem assabentar per les notícies que la citaven a declarar al cap de dos dies. Jo li vaig trucar i li vaig dir, i em va respondre: ‘què dius?’ Ella no comptava de tornar a entrar a la presó fins després del judici. Recordo com si fos ara que va venir immediatament a casa, vàrem parlar, ens vàrem acomiadar i va fer la maleta. Sabíem molt bé cap a on anava. —Recordo la foto de l’endemà, al parlament, amb Forcadell i Rovira després d’haver deixat les actes de diputades. —Va ser el dia que s’havia d’investir Turull. Elles van parlar i em va enviar un missatge en el qual deia: decideixo deixar-ho perquè ens han citat només als que fem política activa. No havien citat ni Carles Mundó ni Meritxell Borràs. Això vàrem pensar, després no va ser així. —Per què? —L’endemà ens vàrem adonar, tant els advocats com nosaltres, que a qui havien citat, i per tant era probable que entressin a la presó, no eren els qui es dedicaven a la política activa o l’havien deixada, sinó els encausats de rebel·lió. Ella no s’ho esperava i la idea de deixar-ho tot era amb la intenció de no tornar-hi a entrar. Una vegada ja no els en van deixar sortir ho excusen dient que hi ha perill de fuga quan ja havien demostrat que no tenien la intenció de fer-ho. És un escarment, els tenen d’ostatges i ens ha tocat a nosaltres. —Mai no va pensar d’anar-se’n? —A part de ser la meva germana és la meva amiga més íntima i mai no s’ha penedit de no haver-se’n anat. Tot i la duresa de la presó no s’ha penedit d’haver-se presentat a la citació del jutge. Mai m’ha dit: ‘me n’hauria d’haver anat.’ Ella va estar a la famosa reunió de Brussel·les després de la declaració, de què algun dia s’explicarà tot, i va tornar. A mi, em va trucar quan era a l’aeroport i sabia què passaria si venia, no era ingènua. Però cadascú tria la seva opció i ella no volia veure’s com una fugida, volia explicar-se i demostrar què sentia. —Com està ara? —Està forta. Però la gent que va a fer visites a la presó, em refereixo als polítics o als qui no són molt propers al pres, em molestava que quan sortien feien el seu piulet a Twitter dient que els havien vist bé i que estaven forts. A mi, això el principi em molestava perquè ho trobo fora de context. El pres està fort els quaranta minuts de la visita. Però sempre recordo que una persona que està tancada, ho està vint-i-quatre hores al dia i setze dins la cel·la. No tenen relació amb gairebé ningú, les internes són molt diferents perquè tenen unes converses totalment diferents d’allò que estan acostumades… I, a mi, em sabia greu veure aquesta actitud perquè tinc por que la gent normalitzi la situació. No puc deixar de destriar el patiment familiar de nosaltres amb la Dolors, amb el fet que vull que la gent estigui forta, mobilitzada i lluitadora. I penso que fa mal aquest missatge de dir que els nostres estan forts. —Us preocupa que es normalitzi la situació, oi? —És la meva obsessió. Jo em dedico bàsicament a voler parlar arreu, en tots els actes, en els sopars groc per donar veu precisament per això i evitar- la normalització. La solidaritat catalana és molt gran: es fan molts actes, es pinten llaços i tothom pensa en ells. Però llavors tots anem fent la nostra vida i ells continuen allà tancats. I si no ens espavilem, ens pot passar com la societat basca, que arribem a normalitzar un fet que no té res de normal. Clar, fixa’t que el primer mes estàvem més indignats que ara. I no ha canviat res, perquè ells continuen tancats. —Demanar l’acostament i no la llibertat forma part d’aquesta normalització? —A mi, m’indigna aquest debat. T’haig de dir que quan va començar a sorgir vaig deixar de mirar i d’escoltar tertúlies. És que no podia aguantar-les. Tinc claríssim que ens han entretingut dies i dies parlant d’això. Te’n faré un símil. Jo com a familiar d’una presa tinc uns drets. Un d’ells és tenir una visita especial al mes i que quan s’acabi la instrucció estigui a prop de la família. Doncs és com si ara s’estigués debatent si se’m pot concedir una visita especial o no. Oi que ningú no entendria que es perdés un minut per parlar de si em pertoca aquest dret? Doncs l’acostament toca, i prou. Trobo indigne que no es reclami la llibertat ja al primer moment. —Però el fet de reclamar l’acostament no pot ser una dosi de realisme? —Això que passa és que en teoria, quan hi ha recursos a la instrucció, no es tanca. I en això es fonamenten per frenar l’acostament. Però és que fa un mes que parlem d’aquest tema quan no toca. Són dues coses diferents. I hem de reclamar la llibertat directament, innegociable. No ens serveix de res tenir ‘Mandelas’ a la presó. Això que ens passa amb els nostres presos és una conseqüència de la repressió forta que encara que hagin tret el 155 és una evidència que hi continua sent. —Creieu que no se n’ha anat? —Crec que el 155 és molt difícil que no el notem. I em fa molta por que el govern, per molt bons propòsits que tingui, no acabi sent un govern autonomista. És que estan lligats de mans i peus. La meva frustració és doble perquè hi ha la meva germana tancada i perquè aquest tancament no serveix per a tirar endavant l’altre objectiu, la república. Jo parlo per mi, no per la meva germana. —Parleu de política amb la Dolors? —Quan ens veiem, en els quaranta minuts de vidre, no t’atreveixes a parlar-ne gaire. Perquè ets darrere un vidre, hi ha altaveus i no saps si allò que ella diu o dius tu, la pot afectar. Hem d’anar molt amb compte. Tinc molt present que no van donar la llibertat a Joaquim Forn perquè en un acte es va llegir un text seu. Si li ha arribat a passar això, tu imagina’t si jo em poso a parlar de política a Alcalá Meco darrere d’un vidre. Jo no m’arrisco a parlar de política allà. Llavors, de política, en parlem a través de carta, com mig Catalunya, o quan hi ha alguna visita especial mensual. Però no és la seva prioritat. Té la sort de tenir moltes visites de gent del govern, i és llavors quan la posen al dia. També rep la premsa. Amb retard, però la rep, com a VilaWeb. —Vàreu ser molt crítica amb la posició dels sindicats quan hi va haver els empresonaments al novembre. —Em va desmuntar molt quan després d’un 1-O, amb les pallisses que vàrem rebre, i els tancaments de govern, no vàrem ser capaços de fer una vaga general. I aquí el paper dels sindicats era important, fonamental. I quan vaig veure que no s’hi implicaven em va saber molt greu. I llavors va ser quan vaig voler parlar directament amb els organitzadors, perquè la Dolors havia estat secretària general de la UGT a Girona. Jo els vaig demanar per què no s’hi ficaven. I sempre em responien que només la meitat dels afiliats són independentistes. I la resposta immediata era: ‘I la meitat que ho som?’. Finalment s’han anat despertant i agraeixo molt i públicament que ara a la manifestació del dia 15 van donar-hi suport. —Heu trobat a faltar el suport d’algú més? —Només hem tingut el suport dels independentistes i dels comuns. Tant la batllessa de Barcelona, Ada Colau, com Jaume Asens, van anar a veure la Dolors. I com em consta per la Dolors, van ser unes trobades molt sentides. Però els socialistes res. Ni ànims a la família. I havien treballat amb la Dolors. —Us vaig sentir criticar, mesos enrere, que especialment els mitjans sempre citem en últim lloc les preses. Encara es manté aquesta actitud? —Jo noto que no tant. O he volgut creure que no tant. És que com a representant de la família de la Dolors em toca una triple lluita diferent de la dels altres familiars dels presos que són homes. Ells no són solament preses i independentistes, sinó que també són dones. Llavors m’indignava molt que se les oblidaven en moltes tertúlies. I quan vàrem començar a trucar per dir que també hi ha dues dones, les esmentaven i les posaven últimes. Són tics periodístics, i disculpa. Però és evident que vivim en una societat masclista. Però penso que ja no passa tant. Veig que no se les obliden i que també es barregen els noms. I mira, és com un petit triomf. Però allò més bèstia és que no ho notàvem nosaltres només, sinó també la Dolors. —Estant dins de la presó? —La segona vegada que els va citar Llarena el 23 de març, casualment els va donar una hora per a sortir a dinar. Van dinar amb els advocats. I quan van tornar al Suprem, la Dolors va desviar-se del grup i va acostar-se fins a la primera fila dels periodistes per a demanar-los que aquesta vegada, si us plau, no es descuidessin d’anomenar-les. Amb els nervis que devia tenir per declarar, amb la pressió de saber que a continuació entrava per una porta i que segurament ja no en tornaria a sortir. —Confieu que en surti abans del judici? —M’encantaria però no hi confio. No. Noto que el to de conflictivitat aparentment s’ha rebaixat, però és clar, és que la mateixa persona que ara governa volia canviar el codi penal per imposar la rebel·lió als presos. És la mateixa persona. I com que veig a venir que hi haurà eleccions d’aquí a dos dies i que per aquesta mena de gent els vots són més importants que els drets humans, perquè ens ho han anat demostrant, doncs tinc molta por. Tant de bo m’equivoqui i, aquestes paraules, me les hagi de menjar. Ara toca picar pedra i si apareix el miracle ho celebrarem.

Summary: Montse Bassa: ‘No ens serveix de res tenir “Mandelas” a la presó’


La mesa del congrés espanyol es reunirà avui a les 12.00 hores amb idea de deixar resolt el repartiment d’escons a l’hemicicle, un assumpte imprescindible per poder fer la sessió d’Investidura programada per a la setmana que ve. El ‘mapa de l’hemicicle’ no es va poder tancar el passat 9 d’agost a falta d’acord entre els grups parlamentaris. La proposta inicial de l’òrgan de govern de la Cambra era adjudicar a Esquerra Republicà (ERC) els seients de l’antic grup de Convergència, ara en el grup mixt, però Units Podem–EnComú-En Marea ho va bloquejar en sentir-se perjudicat. També el grup mixt, que amb els vuit diputats del nou Partit Demòcrata Català (PDC) ha passat a ser el cinquè grup de la cambra, ha reclamat major visibilitat baixant de les últimes files, el que es coneix com el ‘galliner’, i ocupant seients en la quarta fila de la zona dreta del terç central de l’hemicicle. La presidenta del congrés, Ana Pastor, ha demanat als grups polítics que arribin a un acord per resoldre aquest assumpte i, tot i que ha reconegut que li ‘agradaria’ que el repartiment dels seients se solucionés amb un ‘acord de tots els grups polítics’, no descarta haver de prendre una decisió encara que no sigui unànime.

Summary: La mesa del congrés espanyol pretén de tancar el repartiment d’escons, amb acord dels grups o sense


Després de les celebracions del bicentenari l’any passat, la festa major de Gràcia arrenca amb una nova edició del 15 al 21 d’agost. Ja són dos-cents un anys d’història que s’encaren amb més vitalitat de mai: enguany hi ha un miler d’activitats programades i es guarniran un total de vint-i-un carrers. Entre aquests, n’hi ha alguns que estan d’aniversari, com ara el carrer de Verdi, que celebra quaranta anys de guarniment ininterromput. També el de la Llibertat, que fa vint anys, i el de la Perla, que en fa deu. Fotografia: Fundació Festa Major de Gràcia Les novetats de dos-cents un anys de festa Encara que la festa sigui molt veterana, cada any presenta unes quantes novetats. Una de les més destacades d’enguany és l’estrena de l’Àliga de Gràcia, una figura institucional que es presentarà el 15 d’agost durant el matí de festa major. El 17 també es presentarà el recentment creat Esbart Vila de Gràcia en una jornada plena d’activitats a la plaça de Joanic. Del pregó, que serà el 14 d’agost, se n’encarregarà la doctora Elena Carreras, cap d’obstetrícia i ginecologia de l’Hospital Vall d’Hebron. Relacionada amb la Vila de Gràcia des de l’adolescència, professionalment ha protagonitzat fites mèdiques significatives com ara la reparació prenatal del fetus amb espina bífida. Fotografia: Districte de Gràcia Els carrers guarnits, el tret distintiu de la festa Un dels trets més distintius de la festa major de Gràcia són els carrers guarnits. Es creu que el costum deriva de les enramades del segle XIX arreu de Catalunya però a Gràcia la tradició ha evolucionat molt i s’ha convertit en l’element més vistós de la festa major. Enguany hi ha vint-i-un indrets guarnits entre carrers, places i passatges. Tots ellls participaran en el concurs de carrers guarnits, que desvetllarà els premis divendres 17 d’agost a la tarda. Se n’atorguen tres als carrers més ben guarnits i també hi ha categories que valoren la il·luminació, la portalada, l’element central, el sostre, els detalls i la reutilització dels materials. Fotografia: Fundació Festa Major de Gràcia Aquest és el llistat dels carrers guarnits del 2018: Carrer de Berga: ‘Jungla Berga’ Carrer de Ciudad Real: ‘Totoro i els seus amics (El món de Miyazaki)’ Carrer de la Fraternitat de Baix: ‘e=v·t’ Carrer de la Fraternitat de Dalt ‘Vi Fratern My Friend’ Carrer de Jesús: ‘El món dels somnis’ Carrer de Joan Blanques de Baix: ‘Món d’abelles’ Carrer de Joan Blanques de Baix de Tot: ‘La Lello a Baix de Tot’ Carrer de la Perla: ‘Barcelona parc d’atraccions’ Carrer de la Llibertat: ‘Els sons rurals’ Carrer de Maspons ‘Viva México, Maspones!’ Carrer de Mozart ‘Mozart invaders’ Carrer del Perill ‘Vídeojocs Perill’ Plaça del Poble Romaní ‘Ederlezi’ Plaça de la Vila de Gràcia ‘La Vila dels monstres divertits’ Plaça de Rovira i Trias: ‘Sastreria i confeccions Rovira&Cia’ Carrer del Progrés: ‘Progrés és el més vital’ Carrer de Providència: ‘Providència i els seus amics’ Carrer de Puigmartí: ‘Aloha’ Carrer de Tordera: ‘Tardor’ Travessia de Sant Antoni ‘Olimp 54’ Carrer de Verdi del Mig: ‘Ave Verdi’ Fotografia: Fundació Festa Major de Gràcia La música, el gran reclam Com en qualsevol festa major, la programació musical és un dels grans reclams. Tot i que els concerts multitudinaris de fa uns anys ja s’han deixat de fer, a les festes de Gràcia hi ha un bon reguitzell de propostes musicals d’estils ben diferents. De fet, donant una ullada a la graella de programació de la web de la festa major hi ha més de dos-cents cinquanta actes etiquetats en la categoria de musicals. I això sense comptar la programació de cada carrer guarnit, que sol combinar els vermuts musicals amb el cant coral, el karaoke o la música enllaunada. A grans trets, la programació musical s’estructura al voltant de les places: la del Sol és dedicada a la música folk, la del Diamant al swing, la de Joanic a les arts escèniques i a la del Poble Romaní es fa molta rumba. Però en aquests indrets no solament es fan concerts: hi ha classes obertes de Lindy Hop, tota mena de tallers familiars, espectacles infantils… Fotografia: Fundació Festa Major de Gràcia Tècnicament fora del barri de Gràcia però estretament lligat a la programació de la festa major també hi ha el Festigàbal. El festival de música independent organitzat per la sala de concerts Heliogàbal es farà als Jardins de la Sedeta el divendres 17 i el dissabte 18 d’agost. Entre la programació, tota de franc, destaquen les actuacions de Me and The Bees, l’Hereu Escampa, els valencians Jupiter Lion i Za!. A més ambdues vetllades s’acabaran amb música de punxadiscs. La cultura popular, un dels pilars de la festa Si la Vila de Gràcia destaca en res, és en la riquesa i la varietat de l’escena de cultura popular que té. A més la festa major és una oportunitat única per veure-la tota en acció conjuntament. El dia 15, que és el dia gran, hi ha programats uns quants actes protocol·laris protagonitzats pels gegants, el bestiari, els diables, els trabucaires, els bastoners, els castellers… Fotografia: Fundació Festa Major de Gràcia Entre la programació també destaca la diada castellera de la festa major amb els Castellers de la Vila de Gràcia, Colla Joves Xiquets de Valls, Xiquets de Reus i els Moixiganguers d’Igualada (el 18 a les 12.00 a la plaça de la Vila). El correfoc, dimarts 21 d’agost a les 20.30, gaudirà de la presència de totes les colles de diables del barri i començarà amb la tabalada, seguirà amb la lectura dels versots, es farà el correfoc infantil i finalment l’adult (22.00). A banda d’això també cal destacar la ‘xumetada‘, una festa en què les bèsties de Gràcia recullen els xumets dels infants (dia 16 a les 18.00 al carrer de Maspons) i la ‘convidada’, en la qual els Gegants de Gràcia conviden una altra parella i que enguany serà especial perquè en celebren el vinti-i-cinquè aniversari (dia 19 a les 11.00 a la plaça de la Vila). També hi ha tallers de dansa i de ball de bastons, sardanes, cançó improvisada i concerts de folk, entre més. Fotografia: Fundació Festa Major de Gràcia Una festa major més accessible i lliure d’agressions sexistes La Fundació de la Festa Major de Gràcia és una entitat amb un marcat caràcter social que fa anys que intenta trencar barreres i fer que la festa sigui accessible a tots els públics. Per aquest motiu el programa disposa d’una audiodescripció per a persones amb discapacitat visual. Com a novetat, enguany també es podrà escoltar una descripció dels guarniments dels carrers per tal que es puguin imaginar com són aquestes construccions populars i efímeres que són el principal atractiu de la festa major de Gràcia. Un any més, la festa major de Gràcia s’adhereix a la campanya de festes majors lliures d’agressions sexistes perquè tothom en pugui gaudir en igualtat de condicions i en llibertat. Hi haurà cartells i xapes per tots els espais principals, el logotip de la campanya es podrà veure a les barres, als tòtems d’informació i fins i tot al got reutilitzable de la festa. A més a més, a la plaça Revolució hi ha el punt d’atenció a les possibles víctimes d’agressions sexistes.

Summary: Festa major de Gràcia 2018: vint-i-un carrers guarnits i un miler d’activitats


Esteve Campus (Alguer, 1956) és el president d’Òmnium Cultural a l’Alguer. Del 1994 al 2002 va ser conseller del municipi i president de la Comissió de Cultura i ha dedicat tota la vida a reivindicar la llengua i la cultura a la ciutat. També ha format part del Centre de Recerca i Documentació Eduard Toda i de Sardenya i Llibertat, un partit independentista que propugnava l’ús del català a l’Alguer. Tant el centre com el partit van ser fundats pel filòleg i poeta Rafael Caria, de qui era amic. Justament ahir la Fundació puntCAT va premiar el projecte de digitalització de l’obra del poeta i la recuperació de l’edició de la Revista de l’Alguer que ell va fundar, ara en format digital. Ambdues iniciatives estan impulsades per Òmnium Cultural de l’Alguer. —Concretament, en què consisteix el projecte pel qual heu estat premiats? —L’objectiu és donar valor a totes les publicacions i estudis que va fer l’estudiós Rafel Caria, que recordem que va ser Creu de Sant Jordi i el primer alguerès membre de l’Institut d’Estudis Catalans. Va publicar poesies, va fer estudis de toponomàstica i va fundar la Revista de l’Alguer. Per això seran digitalitzades totes les publicacions, malgrat que els deu números de la Revista de l’Alguer són ja digitalitzats a la pàgina de l’Institut d’Estudis Catalans. Amb aquest sistema, estudiosos i universitaris podran conèixer de manera aprofundida tots els seus estudis. Recordem que era també un polític, que va fundar el moviment Sardenya i Llibertat, que va tornar a parlar en alguerès al consell municipal de l’Alguer i que va fer una política lingüística en favor de l’alguerès. Gràcies al seu treball l’alguerès té importància i dignitat. —I quant al projecte de la revista? —És una revista dinàmica. Demanarem publicacions a estudiosos que ja havien col·laborat a la revista. De l’Alguer, de Sardenya i dels Països Catalans. Demanarem freqüentment continguts. En aqueixa pàgina web seran publicades totes les obres de Caria i després la revista, dedicada a la història, la sociolingüística, la situació de l’alguerès i la llengua sarda, i a altres notícies sempre relatives a la nostra situació. Dono les gràcies a la FundacióCAT per haver reconegut un projecte que és d’Òmnium Cultural de l’Alguer, que forma part de la gran família d’Òmnium Cultural. —Per què és tan important la figura de Rafel Caria? —Perquè és aquell que va portar avant la nostra situació lingüística a dins les institucions. Recordem que als anys setanta ell era un dependent de l’agència de transport Alitalia. Va fer els anuncis dels vols de l’aeroport de l’Alguer en alguerès i en sard i l’empresa el va acomiadar. Després es va encadenar i la policia el va detenir perquè la reacció de la direcció de l’aeroport va ser negativa i no va recuperar la feina. La sua voluntat era de posar en la gran discussió pública nacional i internacional la situació de la llengua, algueresa o sarda, perquè la situació és la mateixa. A més, amb un grup de joves, va fundar Sardenya i Llibertat, que era un moviment polític lligat a l’independentisme sard, però amb connexions amb l’independentisme català. Era també coneixut a Catalunya. Carod-Rovira era un gran amic seu i record quan Jordi Pujol era president, que hi parlava de tu a tu perquè havia comprès que era un activista important. —Quin paper va tenir en el català a l’Alguer, especialment en el lèxic? —Té diverses publicacions sobre el lèxic dels mariners, de la marineria. També té obres importants sobre la toponomàstica. Nosaltres, com a Òmnium, sem continuat aqueixos estudis, fent promoció de la toponomàstica, sigui a l’àrea urbana de la llengua i també del territori. També damunt del lèxic ha fet diversos treballs. També té importància des d’aquest punt de vista, i del de la poesia. Va publicar tres llibres de poesia i va ser reconeixut. També des d’aquest punt de vista l’hem de valorar. —Quina era la característica principal de la seva poesia? —Hi era sempre l’amor per la sua ciutat. Això era fonamental. També quan parlava de l’amor vers una dona, però la descripció de la sua ciutat era sempre aquell gran amor que ell tenia. També recordem una gran poesia del primer llibre, M’acomiadaré de tu, en què parla de l’Alguer. Mira la ciutat des d’un turó i fa una descripció. Pareix un amor vers una dona, però parla de la sinuositat de la sua ciutat, amb la mar, la vegetació, les oliveres… Per a nosaltres és una obra de valor cultural important que hem de posar a disposició de tots. —Éreu amics. Com el recordeu? —El primer record que en tinc és quan tenia vint-i-tres anys. Cercava dos joves per fer proselitisme cultural i lingüístic. Tenia una gran energia i era sempre disponible i sabia fer de tot. I era científic: cada cosa la registrava i l’apuntava en un diari. I després va conèixer el món polític independentista català. Tenia contactes no sol a Catalunya, també a Còrsega. Als anys vuitanta la situació allí era, diguem, calenta!  —Hi ha dos retrobaments històrics entre Catalunya i l’Alguer: durant la Renaixença i als anys seixanta. Quin paper hi va tenir Caria després, als setanta? —Als anys seixanta hi va haver la represa dels contactes normals, oficials i d’amistat entre l’Alguer i Catalunya. Ell va ser un dels personatges que van favorir aquest retrobament, però hi ha altres personatges algueresos que també ho van fer. Ni els algueresos de la primera Renaixença ni els dels anys seixanta no entraren en política. Era tabú per als algueresos, també per als intel·lectuals amb qui tenia contacte. Però ell va dir que la política era fonamental, que era la vida de cada dia. Ell deia que el fet lingüístic i cultural era un fet polític. L’altra característica d’ell era que deia que parlava català de l’Alguer, però que fem part del poble sard. El gran mèrit d’ell és que va ser un estudiós que va posar en evidència això. Després, a Sardenya va fer nàixer un moviment que es diu Sardigna e Libertade. Van transformar en llengua sarda el nom d’aquell partit, que no ha existit més. Gràcies a tot aquell moviment, avui el fet lingüístic de l’alguerès i la llengua sarda és polític. Ara són les eleccions al municipi de l’Alguer i cada partit que se presenta preveu al programa el fet de la llengua. Al municipi hi és un ofici  de política lingüística. —Malgrat haver introduït la llengua en l’agenda política, abans de morir va declarar-se molt preocupat per l’estat del català a l’Alguer. Això ha millorat de llavors ençà? —La situació de la llengua és sempre preocupant perquè no és llengua oficial. No és ensenyada a les escoles, no és tema d’ensenyament… Només facultativament, en el sentit que les escoles fan un projecte de llengua i els pares tenen de demanar l’ensenyament en aquests casos. Hi ha l’opció, però si tu no ho demanes, res. Ha millorat, però. Nosaltres a l’Alguer fem cursos per a adults, hi ha altres escoles d’alguerès… L’interès ha augmentat, sigui de la gent i de les institucions. Però això ha de venir de les escoles, no de projectes concrets. Si tu no sensibilitzes les famílies de la importància de la llengua i mentre sigui una cosa d’una minoria, d’uns apassionats… —Quin paper hi fa Òmnium, a l’Alguer, en aquests moments i quins objectius teniu? —Nosaltres vam començar amb el projecte de l’ensenyament de l’alguerès, que va durar deu anys. Després vam continuar amb diverses iniciatives, com el concurs de vídeo en alguerès, en què van participar joves. També hem traduït diverses obres com El petit príncep i altres clàssics. Amb aquestes traduccions es manté viva la llengua i es crea també l’estàndard. Ara realitzam una mapa de la toponomàstica històrica. Tenim un parc regional i revaloritzam el territori. Pel que fa a les tradicions alguereses, havem publicat un rosari en alguerès per a Setmana Santa i l’hem distribuït entre dos mil algueresos. Des que va morir un capellà, ja no tenim la missa en alguerès… L’únic diccionari que tenim va ser escrit per un capellà. També hem fet activitats de sensibilització lingüística. Ara hi ha una nova llei que dóna l’oportunitat, com a ensenyament optatiu, de portar l’alguerès a l’escola, i s’ha de formar el professorat. Nosaltres podem ajudar i crear consciència lingüística de manera que les famílies la demanin a l’escola. L’avantatge no és ajudar un adult a llegir o escriure en alguerès; la finalitat és dir ‘tu no has pogut estudiar en alguerès a l’escola, però tus fills i tus néts ara ho poden fer si tu ho demanes’. Té una funció de divulgació, però també de sensibilització. —L’actitud del govern italià vers tot això quina és? —El govern italià ha fet una llei estatal, però la falta no és del govern italià, és de la regió de Sardenya. A l’estatut de la regió de Sardenya, aprovat el 1948, no hi és ni una paraula de la llengua sarda ni tampoc de l’alguerès. Això és fonamental. Si no hi és a l’estatut de la regió, que té de tutelar les minories… Si no tutela la llengua sarda com ho fem per a tutelar la nostra? Si no és Sardenya que reconeix la identitat, com és possible tutelar-la i valorar-la a fora? A Catalunya, l’estatut parla de cooficialitat. Després ve l’estat, però imagina’t si no ho posés l’estatut… —Com són les connexions entre l’independentisme sard i català a l’Alguer en l’actualitat? —Òmnium a l’Alguer havem fet diverses manifestacions amb grups independentistes sards, sobretot després de l’article 155. Hi ha gran solidaritat. Recordem que també el consell regional de Sardenya ha pres posició de la solidaritat amb Catalunya i contra la repressió de l’estat espanyol. A Sardenya, per la sua història, hi ha moviments independentistes amb gran adhesió a totes les accions que hem fet a l’Alguer, però també a Itàlia i a altres llocs de Sardenya. És un problema coneixut.

Summary: Esteve Campus: ‘Gràcies al treball de Rafel Caria l’alguerès té importància i dignitat’


Teresa Casals (Badalona, 1941) desborda passió i idees a cada comentari. De conversa trepidant i alegre, ha dedicat tota la vida a dues grans batalles: la llengua catalana i l’escola. ‘Són dos elements clau i definitoris de qualsevol país, i en aquest nostre, oprimit, encara més!’ Filòloga, mestra i activista (fou promotora i portaveu de la plataforma Som Escola), acaba de rebre el premi especial del jurat Martí Gasull, atorgat per la Plataforma per la Llengua, pel compromís i aportació en la formació de mestres en el pas de l’escola franquista a l’escola catalana moderna, en una feina en temps rècord que va fer possible la immersió lingüística. Amb tot, avui, sense haver perdut ni un bri d’energia i amb ganes de continuar treballant, no amaga el cap sota l’ala: es declara anguniejada amb el panorama polític actual (‘han rebentat de males maneres el consens que hi havia amb la llengua’) i per l’estat del català (‘si no som independents, ja us avanço que la llengua es morirà’). Que què cal fer? Entre més coses, més pedagogia, menys mentides, una nova llei d’educació i una immersió ben aplicada. —Acabat el franquisme, vau col·laborar molt activament en la formació dels mestres i professors per a la nova escola catalana i per a la immersió lingüística… —Amb deu anys, vam haver de formar tots els mestres del sistema, de tot el territori. El pas de l’escola franquista a l’escola catalana, sí. Tot un repte! —En aquell moment hi hagué un gran consens… —Sí, perquè hi havia la il·lusió de fer un país nou, de tancar una etapa fosca, fosquíssima. Ningú no sabia on arribaria ni quins topalls trobaríem. Després hem vist que n’hi havia molts, de topalls! Però és ben cert que hi havia un consens absolut. Es van pactar les autonomies i en aquella negociació Catalunya va posar sobre la taula la llengua. D’aquí va venir també que es creessin TV3 i Catalunya Ràdio. La llengua no era un tema de conflicte. Era un tema d’igualtat. Els pares de les escoles ho reclamaven. Tots! La immersió va començar a Santa Coloma perquè era una demanda dels pares. Aquí s’ha de fer un reconeixement molt clar al PSUC, que va fer una gran feina als barris. Ara ens diuen supremacistes i, en canvi, aleshores els castellanoparlants reclamaven l’escola en català. Tothom va entendre que la llengua servia perquè tothom tingués les mateixes oportunitats. —Ara, en canvi, de consens més aviat poc. Si de cas, sembla que a alguns els faci por que l’escola sigui en català… —Sí, és que ha vingut un partit a rebentar aquest consens. —Parleu de Ciutadans… —Evidentment, sí. Penseu que el PP, en aquell moment, hi va estar d’acord. I penseu, també, que la llei de 1983, la de la immersió, era una llei que no parlava de llengua i prou, sinó de pedagogia i de metodologia. És a dir, la immersió era una metodologia. L’objectiu era que els nens, quan acabessin l’ensenyament obligatori, parlessin i escrivissin igual de bé el català i el castellà. I es va aconseguir. I ara els de Ciutadans diuen que als patis espiem els nens! És que és justament al pati on han de poder parlar la llengua del programa d’immersió, i aquí, aquesta llengua és el català. La classe és, en definitiva, una situació artificial. I el pati és una situació natural. Si vols aprendre una llengua, cal parlar-la sobretot en les situacions naturals. Però cal dir-los que no obliguem ningú a parlar en català, l’objectiu de la immersió és que tinguin la possibilitat de parlar català en totes les situacions, perquè tothom tingui les mateixes oportunitats. Ara, que cadascú parli com vulgui, només faltaria. Però si a l’escola, al pati, parlen en català, vol dir que hem aconseguit que en situacions naturals puguin parlar en català. Si ho desitgen o ho necessiten, en el futur, que ho puguin fer, i aquest és l’èxit. Els donem l’eina perquè puguin parlar ambdues llengües… —L’estudi de la Plataforma per la Llengua indica que més aviat es parla poc català, als patis… —Sí, efectivament, fins i tot els meus néts, que a casa han sentit sempre parlar català, a vegades jugaven en castellà. —Per tant, la immersió va funcionar, però alguna cosa falla, oi? —Sí, és clar. Passa que la immersió s’ha relaxat. Com dèiem, als anys vuitanta tothom volia avançar per la llengua, els de dretes, els d’esquerres… Tothom o gairebé tothom. La gent volia canvis. Hi havia emoció, emoció de plorar. Això s’ha perdut. I quan la immersió era al punt àlgid de la relaxació, sobretot als instituts, on d’immersió, en realitat, n’hi ha hagut ben poca, ha aparegut un partit que, per un grapat de vots, ha volgut rebentar el consens. —Als instituts no hi ha hagut immersió? Per què? —No, no n’hi ha hagut prou. Per què? Perquè no s’ha fet bé la inspecció. S’ha relaxat. La inspecció ha fet figa. En això, de fet, hem fet figa una mica tots. Mireu, a totes les escoles de Catalunya, a partir de la segona llei d’educació, la del 2009, hi havia l’obligació que la llengua vehicular fos el català i, en cas que arribés alumnat que no comprengués el català, ja fossin nens castellanoparlants o parlants de xinès, la llei deia que l’escola s’havia de proveir d’un sistema de rebuda que preveia un temps d’adaptació fins a la comprensió mínima de la llengua abans d’incorporar l’alumne a l’aula. La inspecció també s’havia de preocupar d’això. És a dir, la inspecció no s’ha de preocupar només si a l’aula hi ha vint-i-set nens o vint-i-quatre, sinó que ha d’avaluar el projecte lingüístic de cada centre. I això no s’ha fet. La inspecció ha fet figa. Això ha passat durant molts anys i tothom feia l’orni. Però és que si fem l’orni amb l’escola, amb les pel·lícules i amb tot plegat, no anem enlloc. Hem perdut l’autoritat, que ens l’ha pres l’estat espanyol, i la moral, que l’hem deixada escapar nosaltres. Hem de recuperar les dues coses, però és cert que sense un estat ho tenim molt complicat, perquè tot això a l’estat espanyol li fa molta nosa. Les autonomies li fan una nosa terrible. Què volia el ministre Wert? —’Españolizar a los niños catalanes’… —Doncs això. I és fortíssim. Volia liquidar l’associació de pares, que també feien nosa, i són els principals responsables de l’educació dels fills i hi han de participar. Volia liquidar la llengua, perquè feia nosa, etc. Volia eliminar-ho tot. —No se’n va sortir del tot, però tenint en compte això que comentàvem dels patis, potser una mica sí… —No, ell no va passar la llei perquè Irene Rigau va ser la seva pedra a la sabata. A cada reunió que feien a Madrid, hi havia un daltabaix. El problema dels patis no és cosa de Wert, qui per sort no se’n va sortir. El problema dels patis és cosa de la relaxació en la immersió i en la inspecció. També feina nostra. En aquest país, hem badat amb la llengua, hem badat. —Som a temps de rectificar? —Hi hem de ser a temps, perquè si no perdrem la llengua. —Tan dramàtica és la situació? —Sempre es diu que mentre en resti un parlant, la llengua no s’haurà perdut, però la veritat és que la llengua es perd quan deixa de ser una llengua de prestigi. I aquest és el risc. I si els nens de deu anys pensen que la llengua de prestigi és el castellà, vol dir que som en situació de risc. Però és que si a la televisió i al cinema la llengua és el castellà, i al pati és el castellà, vol dir que el català és una llengua d’estar per casa. Per això tenen una ànsia demolidora contra TV3, que tot i ser l’única televisió que es pot veure, cal dir que ha perdut molt i que la llengua que s’hi parla no és precisament de les millors. Hem badat. —A l’acte de lliurament dels premis Martí Gasull es va parlar de l’emergència lingüística, fent un paral·lelisme amb l’emergència climàtica. És així? —Sí, perquè aquí ningú no s’havia atrevit mai, ni tan sols la Plataforma fins ara, a dir com de malament estava la llengua. Em va agradar molt que es digués, això. És veritat que sap greu, perquè t’adones que no anem bé, però alhora és una dosi de realisme que ens cal. Si no partim del diagnòstic de què passa, no arreglarem res. —També dieu que TV3 ha perdut molt i que la llengua que s’hi parla no és precisament bona… —TV3 ha perdut empenta perquè no té recursos i, a més, el director, Vicent Sanchis, està molt amenaçat amb denúncies. I ens hem tornat tots plegats una mica bonistes. Amb la llengua hem de ser molt més ferms. I sí, la llengua s’ha de parlar bé. A ningú no li agrada que la seva llengua vagi rematada pel món. Però això és un altre debat. El prestigi de la llengua l’hem de mantenir entre tots. I és feina de tots: de les escoles, de les universitats, de les entitats, dels governs… Però és clar, ara tenim tantes batalles que no tenim ni temps de preocupar-nos d’això. Per exemple, què ha fet el govern de Torra? Bàsicament parar els cops i, a sobre, sense diners. És que gairebé no té temps de fer res més! —Ens hem tornat bonistes? —Sí. El bonisme és pensar que si som independents, el català no ha de ser l’única llengua oficial, amb el respecte més absolut per la gent no catalanoparlant que viu aquí i per a qui això és casa seva igual que per a mi. Si som independents i tenim dues llengües oficials, continuarem tenint aquest conflicte, els qui no volen aprendre català continuaran tocant la pera i aniran arraconant el català, que es troba en una situació molt més feble. Això ens porta a una lluita política contínua, barrejant la llengua amb la política, com vol fer Ciutadans, utilitzant la llengua com a arma. Doncs no. A més, aquests que diuen que els qui defensem que el català hauria de ser l’única llengua oficial, com passa a tots els països del món, som de dretes: és mentida. Jo sóc d’esquerres, ho he estat sempre i ho seré sempre. Però llavors alguns diuen ‘ai, que no s’enfadin’. Això és el bonisme. Realment penseu que hem de perdre la llengua? Perquè si no som independents, ja us avanço que la llengua es morirà. Hem de perdre tota la nostra literatura? Perdre Espriu, Ramon Llull, Verdaguer… Què té de bo perdre una llengua? És que tot és dolent! —Evidentment. I com ho hem de fer? —Hem d’explicar ben explicat als qui no volen aprendre el català que, sobretot, els seus fills, que han nascut aquí, han de ser alguna cosa. Els fills han de saber la llengua del país. Però és que partim d’una base equivocada, que és que ens pensem que som un apèndix d’Espanya. No tenim prou consciència que som una nació. Jo sí que la tinc, però col·lectivament no la tenim prou. I psicològicament és molt important sentir-se d’un lloc. Els fills nascuts aquí són d’aquí i la llengua del país és el català. I no és cap mala jugada, al contrari! Perquè la idea és que coneguin la llengua del país on viuen, el català, a més del castellà i de totes les llengües que els interessi aprendre. Això els enriqueix! És al revés del que es pensen. Fer que aprenguin el català és dir-los: et respecto, ets membre de la nostra comunitat. —Potser, en realitat, la llengua els importa poc i no volen sinó guanyar eleccions… —Sí, la llengua els importa ben poc. Volen un grapat de vots i prou. I amb mentides. És una vergonya. Això em posa de mala lluna i de vegades he d’apagar el televisor perquè penso que em posaré malalta. A més, és una mentida enorme dir que els nens surten de l’escola sense dominar el castellà. Però si les dades diuen que la majoria de nens catalans tenen més nivell de castellà que no els nens de Segòvia! Poca broma. On és el problema? Mireu, jo sóc dels signants del manifest Koiné. Doncs ens han dit de tot! I em fa molta angúnia que menteixin sobre això. Ens diuen supremacistes i més coses, i és al revés! El president Torra, que el conec de fa molts anys, és un home d’una cultura vastíssima i d’una gran delicadesa i sensibilitat. Doncs li han dit de tot, tergiversant-ne les paraules fins a mentir. És molt angoixant. — Parlant de tergiversar… Què diríeu a la batllessa de Vic, Anna Erra? —Ja ho vaig dir al discurs del lliurament del premi Martí Gasull. Té tot el meu suport i seré al seu costat en tot. A més, la conec, perquè era la regidora de Cultura de Vic quan jo era portaveu de Som Escola. Havíem parlat tres vegades o quatre. Respecte de la llengua, pensem igual. I la manipulació que van fer de les seves paraules és tan barroera i malintencionada que fa fàstic. Ella va dir que no podíem discriminar ningú, ningú, i que per tant havíem d’acollir igual a tothom. Doncs van intentar fer creure que havia dit justament la cosa contrària. Jo crec que no hauria hagut de demanar perdó, però l’entenc, perquè estem tan apallissats, tant, que a vegades no hi ha més remei. —A vegades aquest món hiperconnectat en què vivim, amb les xarxes socials, fa que tot s’exageri i que les mentides circulin… —Si voleu que us digui la veritat, penso que aquest món que tenim és massa inhòspit. No tinc cap por de la mort. No en tinc gens de ganes, eh, de morir-me, però reconec que aquest món, a vegades, em repugna. Les xarxes socials tenen coses bones, ep, només faltaria, però hi ha tot un moviment de maldat que costa d’aguantar. Com que em sento bona persona, em dol molt profundament veure com les mentides circulen lliurement per la xarxa. O estàs molt ben informat i molt convençut de la veritat o pot ser que t’acabis empassant molta mentida. Hi ha gent de bona fe que s’empassa mentides. Això passa i els partits hi juguen. Amb la llengua també. I em fa molta angúnia. Molta. Bé, per què us penseu que a Espanya els catalans tenim tan mala reputació? Perquè hi ha una intoxicació brutal, perquè els diuen que som egoistes i males persones. És tot mentida, però si ho van repetint cada dia, al final cala i com acaba? Amb l”a por ellos’. Com pots dir ‘a por ellos’ a una pobra gent de bona fe que només fa que pagar el deute i que no fa cap mal? Doncs és això. —Heu esmentat Som Escola, organització de la qual sou promotora… —Som Escola va néixer el mes de juny quan va sortir la sentència contra l’estatut. I recordo que jo dinava amb en Martí Gasull comentant qüestions de la Plataforma per la Llengua per al curs següent, que llavors era molt més petita perquè tenia dos mil socis (ara en té vint mil). I com que en aquell restaurant no hi havia cobertura, ens van venir a buscar desesperadament per dir-nos que havia sortit la sentència. I de seguida en Martí i jo ens vam posar a escriure un document. Aquell document el vam enviar a Òmnium i al Centre Unesco, el director del qual aleshores era Miquel Àngel Essomba. Vam fer-hi plegats quatre retocs i aquestes tres entitats vam ser les que vam començar Som Escola. A partir d’aquí, s’hi va afegir molta gent, moltes entitats, etc. Quan toques l’escola, la gent es mobilitza. I al cap de pocs anys vam arribar a treure 120.000 persones al carrer. —Necessitem una altra vegada Som Escola? —No ho sé, però sí que necessitem la il·lusió dels anys vuitanta per a refer l’escola catalana. Això s’ha de repetir, com més aviat millor. I si pogués ser amb la independència, encara millor. Cal dir: senyors, ens hem de posar al dia. I hi hem de ser tots. El problema és que ara estem dividits. I aleshores no ho estàvem pas. Aquest és el problema, que en la llengua hauríem d’anar units! —Cal reformular la immersió, com de fet han proposat, de maneres diferents, tant el Departament d’Educació com el PSC? —Hem de fer un reset i, com dic, si poguéssim ser independents, seria el moment idoni. Vam fer una immersió partint d’una realitat de dues llengües. Ara partim d’una realitat amb dues-centes setanta. En termes generals, cal fixar un objectiu de país –quin país volem– i demanar als experts que ho estudiïn i que facin una proposta perquè el sistema educatiu hi doni resposta. I portar aquesta proposta dels experts al parlament perquè els partits la debatin, però sempre assessorats pels experts, no pels qui busquen vots. —Per tant, cal una nova llei d’educació… Com hauria de ser? —Primer, cal tenir una escola catalana en llengua i continguts. Els continguts són importants, perquè el problema no és la llengua i prou. Volen que estudiem Cid Campeador i aquí hem d’estudiar Jaume I, és a dir, la nostra història. En segon lloc, una escola per a tothom en la qual l’alumne sigui al centre de l’escola i en què el paper del professor o el mestre sigui el de treure la millor cosa de cada alumne, procurant que l’escola sigui un lloc d’acollida per als nens perquè siguin feliços. I, en tercer lloc, una escola que tendeixi a l’excel·lència. És a dir, una escola exigent i excel·lent. I l’exigència vol dir treure el millor de cadascú, perquè cadascú és diferent, i, això també, sense que hi hagi cap barrera econòmica. Aquesta és l’escola que vull per al meu país. —Això és una utopia? —No, en cap cas, hi ha molts llocs on això ja passa. Però, sobretot, aquest ha de ser l’objectiu. Quan em diuen que hem de fer una escola com la sueca jo els dic que no, que ha de ser molt millor, que aquí som mediterranis i ho podem fer molt millor. A Suècia hi ha un índex de suïcidis brutal. Aquí tenim el sol i la platja i, per tant, ho hem d’aprofitar. —Bé, però, per dir-ho així, aquí hi ha més picaresca que no a Suècia… —Sí, però és que no venim de zero! Tenim una història pedagògica, des de l’escola de la república, que ens dóna una gran tradició. Aprenguem de la nostra història, que ho hem fet molt bé. —Pel que dieu, la immersió encara és ben necessària… —I tant, però ben aplicada. Fins que no arribem a una situació d’igualtat no té cap sentit pensar en un model que no es basi en la immersió en català. I igualtat vol dir moltes coses, començant per tenir, com a mínim, el 50% de les pel·lícules en català, la televisió en català, etc. I això em sembla que és una aspiració que només podem assolir amb la independència. —La veurem, la independència? Sou optimista? —La veritat, ara una mica menys que abans, perquè hi ha tanta divisió que no sé ni on sóc. Hi va haver un moment que vaig veure clar que ens en sortiríem i que ho veuria, però ara ja no ho veig tan clar. De tota manera, és igual, perquè tot això que hem comentat, si continuem tenint un estat que ens oprimeix tant com Espanya, no serà possible. Si no confiéssim que tindrem un estat, aquesta entrevista no tindria sentit. De fet, si fos més jove i no confiés en un nou estat, me n’aniria, perquè no es pot viure amb un horitzó en què cada vegada que obres la boca te la tapen. I m’estimo aquest país, no sabeu com. Però si el futur del país és que Espanya ens continuï caragolant, quin futur deixo als meus fills i néts? Volen una regió que produeixi i que calli. Ni parlar-ne. Si això no hagués de canviar, jo em rumiaria seriosament si no és millor marxar, per a les noves generacions. —Pel que heu comentat, us coneixíeu molt amb en Martí Gasull. Us ha fet il·lusió, el premi? —Sí, molta! Jo en Martí el coneixia perquè de ben jovenet, quan jo era a Universitats, ell venia a demanar subvencions per a la Plataforma, com és natural. I m’agradava perquè era molt treballador i molt ordenat. I vaig pensar que quan em jubilés aniria a la Plataforma a veure si m’acceptaven de voluntària. I ho vaig fer, i tant. ‘Mira Martí, ara sóc jo qui truca a la porta’, li vaig dir. I des de llavors que sóc voluntària de la Plataforma. Em va fer molta, molta il·lusió, aquest premi. Ara, també penso que no n’hi ha per tant, perquè de persones que, com jo, han treballat molt n’hi ha moltes. Aquest és un premi que em fa molta il·lusió, sí, però és un premi a una feina col·lectiva. Com deia, i ho torno a dir: si no ho fem tots junts, no ens en sortirem.

Summary: Teresa Casals: ‘En aquest país, hem badat amb la llengua’