Després de nou anys exercint com a cònsol de Finlàndia a Barcelona, Albert Ginjaume ha estat destituït del càrrec per ordre directa del Ministeri d’Afers Exteriors espanyol. El motiu, convidar la presidenta de la Diputació de Barcelona, Mercè Conesa, a un dinar amb el cos consolar. Un dinar, diu, que acostumen a fer una vegada al mes amb alguna autoritat política o social de Catalunya. Ahir a la tarda, l’ambaixada de Finlàndia va emetre un comunicat en què explicava la versió del govern espanyol: ‘El Sr.Ginjaume ha exercit activitats inadequades per a un cònsol honorari. Aquestes activitats estan relacionades amb la situació política que viu Catalunya en l’actualitat’. Parlem amb Ginjaume al consolat de Finlàndia. Ahir va assistir a un acte de comiat i des d’avui ja no és cònsol. Està molest i creu que no hi ha cap raó que justifiqui la seva destitució. És crític amb la manera unilateral d’actuar del govern espanyol i la seva conducta. És el quart cònsol que cau aquests últims mesos per les pressions del ministeri que dirigeix Alfonso Dastis i creu que això és un avís a la resta del cos consolar perquè no mostrin gens de simpatia pel procés d’independència de Catalunya. No en va, Barcelona és la quarta ciutat en nombre de cònsols per darrere de Nova York, Hong Kong i Hamburg, i Espanya no vol cap escletxa. —Com esteu després de la decisió de destituir-vos? —Ara ja millor. M’ha trucat moltíssima gent del cos consolar, ciutadans finlandesos que viuen aquí, amics… Tothom m’ha donat suport i això reconforta. —Us heu fet la idea que ha passat això? —Al principi em va costar. No m’ho podia ni creure. I una sensació d’impotència… Volia parlar amb qui hagués pres la decisió, perquè potser tenia la informació equivocada. Em van dir que no em rebrien i que no hi havia ningú amb qui parlar. Que el ministeri  havia pres aquesta decisió. Aleshores vaig pensar a trucar el delegat del govern espanyol a Barcelona. Vaig trucar-hi, però no hi era. Vaig parlar amb el subdelegat, que em va dir que no sabia res del tema. També em va dir que no tenien cap nota ni cap queixa envers la meva actitud com a cònsol, però que no em podia ajudar. Al cap d’un parell de dies vaig veure el senyor Enric Millo en un acte i vam quedar que ens veuríem un dia per parlar-ne. Però amb el Mobile World Congress, encara no ens hem pogut trobar. Espero que la setmana vinent sí que ens puguem veure i em pugui donar una explicació, perquè és una decisió unilateral que m’ha sobtat. També he demanat a l’ambaixada de Finlàndia per què havia acceptat la sol·licitud de la meva destitució sense que hi hagi cap motiu. M’han dit que, segons la Convenció de Viena del 1963, l’estat receptor, en aquest cas Espanya, pot prendre la decisió de vetar un diplomàtic sense haver de donar cap explicació. Tenint en compte això, Finlàndia no pot forçar Espanya a donar cap explicació, tot i que ho han demanat. —Sosteniu que us han acomiadat per haver convidat Mercè Conesa a un dinar del cos consolar. —Sí, va ser una invitació del cos consolar, no meva ni personal. És la presidenta de la Diputació de Barcelona, la quarta autoritat de Catalunya. Això s’ho van prendre molt malament. Ho veuen com convidar un batlle d’un ajuntament independentista. Jo vaig aclarir a l’ambaixada que la senyora Conesa és la batllessa d’un municipi independentista, però alhora presidenta de la diputació, i que la vam convidar en aquesta condició. —Heu pogut parlar amb Mercè Conesa? —Sí, m’ha trucat. Ha entomat molt malament això que ha passat i m’ha dit que m’ajudarà en les coses que em calgui. Jo li ho he agraït, però la veritat és que la senyora Conesa no pot fer res. Era imprevisible que es molestessin d’aquesta manera, tot i que abans que féssim el dinar ja em van trucar de l’ambaixada per advertir-me que el Ministeri d’Afers Exteriors no els semblava bé. Vaig pensar que, si no els semblava bé ,tindrien dos problemes, que ja ho oblidarien. No vaig pensar mai que em destituirien com a cònsol, ho trobo desproporcionat i no ho entenc. —Sou el quart cònsol destituït en pocs mesos. Volen espantar-vos? —En aquests moments que vivim, pot passar el que ha passat. Som cònsols honoraris, representem el país del qual som cònsols, però també som ciutadans de l’estat espanyol. Paguem els nostres impostos aquí, tenim les nostres idees i les nostres conviccions. Quan sortim de la porta del consolat, som ciutadans amb idees pròpies. Al ministeri no li agrada que defensem les nostres idees. Jo personalment no crec que hagi manifestat mai res que hagi molestat ningú. Però potser algun comentari d’algú ha fet que el ministeri tingui una percepció meva com si fos un simpatitzant de l’independentisme. Només jo sé què sóc. No és públic. No és a internet ni enlloc. No he fet llibres ni articles. Ni m’he manifestat en un sentit o un altre. Les coses que pensi el ministeri són perquè algú l’ha intoxicat. És un avís a navegants: ‘Vigileu, que si observem una actitud esbiaixada, us hi va el càrrec.’ —Tornem a la reunió que tindrà amb el senyor Millo. Què li direu? —Que, per desgràcia, el peix està venut i no podem solucionar res. Que a mi m’hauria agradat que, si hi havia alguna informació dolenta sobre el meu comportament com a cònsol, m’ho hagués comentat. Si em diu que ell no té res en contra meu ni contra la meva actuació com a cònsol, li diré si em pot fer un escrit per a poder-lo enviar a l’ambaixada de Finlàndia. No sé què en sortirà d’aquesta reunió, però s’ha posat en qüestió el meu honor i jo estic molest. —Confia que Enric Millo accedeixi a aquesta petició? —El senyor Millo és una persona molt afable, s’hi pot parlar. No sé si tindrà la disposició de fer-ho o no, però sempre he tingut molt bona relació amb la delegació del govern d’Espanya a Catalunya. —Amb l’ambaixadora finlandesa, hi heu parlat? —Sí. És una ambaixadora nomenada recentment, des del setembre. Això ha facilitat la meva destitució. Algú amb més experiència no s’ho hauria deixat fer. He parlat amb ella. Està disgustada. El problema de Catalunya li va gros, no l’entén gaire. Diu que està lligada de mans i peus perquè la Convenció de Viena indica que ha d’acceptar la decisió d’Espanya. —Dèieu abans que no heu pogut parlar amb cap representant del Ministeri d’Afers Exteriors espanyol perquè us donés una explicació. —No m’han deixat. Ho he intentat, però m’han dit que el ministeri només parla amb els ambaixadors i que ells han de parlar amb els cònsols. No tenim via directa. —Dimarts us vau reunir amb el president del parlament. Què us va dir? —Vaig explicar-li això de la meva destitució, que havia estat sobtada i sense donar-me cap explicació. Que el que m’ha dit l’ambaixadora és que aquell dinar amb la senyora Conesa no va agradar. No sé si agrada o no, però no n’han de fer res. No haig de demanar permís per a dinar amb la presidenta de la diputació. El senyor Torrent se’n fa creus i troba que això que ha passat no és lògic. Que està dins un context d’una manera d’actuar del govern espanyol que no té gaires explicacions. Que si em pot ajudar en alguna cosa… Però tots sabem que no em pot ajudar en res. —Com han rebut aquesta notícia a Finlàndia? S’han presentat preguntes al parlament per a esclarir-ho. —Se n’ha parlat força. Ha sortit a molt diaris, també a la televisió. És un problema d’orgull nacional finlandès, que un cònsol a Barcelona sigui destituït sense motius. El problema més gran és que no hi ha motivació, o que no l’han donada. —Aquests últims dies hem viscut diversos episodis de censura i coerció de les llibertats a l’estat espanyol. Emmarqueu el vostre cas en aquesta onada repressiva? —És l’ADN d’aquest govern espanyol. La manera intrínseca i visceral d’actuar. Els resultats que obtenen són els contraris dels que desitgen. Un dinar amb la presidenta de la diputació queda entre el cos consolar i la diputació. I ara ha sortit a tota la premsa i a tots els mitjans, a internet… Crec que ens ho podríem haver estalviat. —Heu rebut pressions del govern espanyol durant aquests anys del procés a Catalunya? —He rebut recomanacions. Que vigiléssim que les nostres actuacions no es poguessin malinterpretar. És normal que sigui així. —Com vau viure l’1-O i tot el que ha passat posteriorment? —L’1 d’octubre va ser una festa nacional. Qui volia votar va votar, i qui no volia, no. Tots sabíem que els resultats no serien vinculants. El govern espanyol es va equivocar enviant les forces de l’ordre públic per evitar que la gent votés. Això crec que tothom ho ha vist i ho sap. És un conflicte polític i no puc valorar-ho, però si em demaneu què va ser l’1 d’octubre, us diria que una festa. —Vau votar? —Jo vaig votar com a ciutadà català i espanyol que sóc. —Què fareu ara? —Dedicar-me més a la meva feina, que en tinc molta. I oblidar-me del tema aquest del consolat. Sóc transitari de transports internacionals i compaginava la meva feina amb les tasques al consolat. —I com arriba un empresari així a ser cònsol de Finlàndia? —Formo part d’una família que té negocis de paper i cartó. Comprem molt a Finlàndia, i el vincle comercial va portar al fet que oferissin el consolat al meu pare. Jo tenia l’oficina a Barcelona i van decidir de posar el consolat a la meva oficina. El meu pare era el cònsol i jo el vice-cònsol. Quan ell es va jubilar, fa nou anys, jo vaig agafar la responsabilitat de ser el cònsol. —I què fa un cònsol? —Representem Finlàndia a Catalunya i atenem els ciutadans finlandesos, tant els qui viuen aquí com els qui vénen de turisme i tenen algun problema. Donem informació sobre Finlàndia a la gent que vol anar-hi a treballar o viatjar-hi. I quan hi ha eleccions a Finlàndia, els ciutadans vénen a votar al consolat. I fem altres tràmits, com ara la renovació de passaports.

Summary: Albert Ginjaume: ‘És un avís a navegants. Si els cònsols tenen una actitud esbiaixada, els hi va el càrrec’


L’Organització Internacional per a les Migracions (OIM) ha confirmat el retorn de 602.759 persones entre gener i juliol de 2017, de les quals un 84% eren desplaçats interns. El 16% restant correspon a tornades des del Líban, Jordània, Iraq i especialment Turquia, segons les estadístiques recollides en un comunicat. Quant als llocs de destinació, de nou la regió d’Alep repeteix com la zona a la qual més persones han tornat els primers set mesos de l’any, en concret dos de cada tres. Al voltant de 75.000 van tornar a la província d’Hama, mentre que altres 45.000 van tornar al punt de Raqqa del que havien fugit. Del total de retornats, un 27% ha explicat que tornava per protegir les seves propietats, tenint en compte que un 97% dels 600.000 sirians que han optat per tornar a les seves zones d’origen tenia un habitatge al lloc d’on van fugir, segons l’OIM. No obstant això, les persones entrevistades també han esmentat com a motiu de la tornada la millora del context econòmic en els seus llocs d’origen, l’empitjorament de la situació econòmica a la zona on havien cercat refugi, els problemes d’integració i la millora de la seguretat a les àrees d’origen.

Summary: Més de 600.000 sirians van tornar a les seves llars en els primers set mesos de l’any


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha rebutjat la celebració d’un referèndum unilateral d’independència a Catalunya: ‘La unilateralitat no és efectiva, no funciona per interpel·lar al conjunt de la ciutadania’. ‘És una ingenuïtat pensar que es pot fer de manera unilateral i que serà reconegut a Europa sense suport de l’estat’, ha assegurat en una entrevista al diari Ara. Així, Colau defensa la celebració d’un referèndum ‘ben fet, perquè sigui vinculant, vàlid per poder fer passos endavant en la direcció que decideixi la ciutadania’. ‘Quan vam passar del 80%  al 48%  tot el país hi va perdre. El PP se’n va alegrar molt’, ha dit. A més, ha recordat que fins a la celebració de la consulta del 9N el moviment sobiranista no parava de créixer a Catalunya. Per desblocar el país opina que fa falta ‘tornar al 80%’. Preguntada per la posició contrària del PSOE a la celebració del referèndum, ha dit sentir-se trista perquè els socialistes prioritzin ‘interessos de partit per no enfrontar-se amb les diferents ànimes que tenen dins’. Assistirà a la Diada Després que anunciés a final d’agost que preveu anar a la manifestació de la Diada organitzada per l’ANC i Òmnium, ha confirmat que efectivament assistirà. ‘Només vaig deixar d’anar l’any passat perquè hi havia un context electoral en el qual s’estava demanant el vot per a determinats partits’, ha argumentat Colau. Alhora, ha asseverat que el moviment polític que encapçala està ‘plenament compromès’ amb els qui defensen que Catalunya exerceixi la seva sobirania a través d’un referèndum.

Summary: Ada Colau sobre el RUI: ‘La unilateralitat no és efectiva’


El batlle convergent de Tortosa, Ferran Bel, ha estat un dels primers dirigents de CDC en apostar, conjuntament amb el conseller de Cultura, Santi Vila, pel nom ‘Partit Demòcrata Català’ per denominar el nou partit. I així ho ha fet saber a través del seu compte de Twitter. Jo dels tres #partitdemòcratacatalà sens dubte — Ferran Bel i Accensi (@Ferran_Bel) 9 de juliol de 2016 Demòcrates per Catalunya (DC), escissió independentista d’Unió, havia amenaçat poc abans que si s’escollia ‘Partit Demòcrata Català’ no dubtaria recórrer a la via judicial per defensar el seu nom. En aquest sentit, l’ex-presidenta del Parlament de Catalunya i membre de DC, Núria de Gispert, ha contestat a Bel dient que ‘ho lamento, però no pot ser! Ja és nostre!’. @Ferran_Bel . Doncs, ho lamento, però no pot ser! Ja és nostre! — Núria de Gispert. (@nuriadgc) 9 de juliol de 2016 El batlle no ha trigat a respondre i ha tret ferro a la situació: ‘Cap ànim de polèmica ni enfrontament’. @nuriadgc benvolguda, cap ànim de polèmica ni enfrontament , al contrari, es la opció millor per mi de les 3 proposades — Ferran Bel i Accensi (@Ferran_Bel) 9 de juliol de 2016 Gispert, però, ha continuat insistint i li ha retret de no veure que els dos noms són massa semblants: ‘Que no veieu que és el mateix?’ @joanlopez24 @Ferran_Bel .Continua essent nostre. Que no veieu que és el nateix? — Núria de Gispert. (@nuriadgc) 9 de juliol de 2016

Summary: Topada a Twitter entre Ferran Bel i Núria de Gispert pel nom ‘Partit Demòcrata Català’


La CUP sospita que ERC vol ‘desmobilitzar l’independentisme’ amb la creació d’una taula de diàleg sobre el conflicte català en la qual no es concreta res i que els anticapitalistes interpreten com un ‘xec en blanc’ per a facilitar la investidura de Pedro Sánchez. Ho ha dit en una conferència de premsa al congrés espanyol la diputada de la CUP Mireia Vehí, qui ha tornat a deixar clar que la seva formació no col·laborarà per investir Sánchez i ha criticat ERC per obrir-se a fer-ho sense concretar abans com podran exercir els catalans el dret d’autodeterminació i posar fi a la repressió i sense garanties que hi hagi una amnistia. ‘Aquesta maniobra que intentant r ERC tindrà un efecte desmobilitzador? És una maniobra de partit o una maniobra de país?’, s’ha demanat Vehí, que ha mostrat ‘preocupació’ per les intencions dels d’Oriol Junqueras i ha subratllat que la ‘desobediència civil pacífica i massiva’ és la ‘garantia que els catalans puguin exercir els seus drets democràtics’. Per a la diputada per Barcelona, ‘el que hi ha sobre la taula’, segons el comunicat conjunt que han emès el PSOE i ERC després de la reunió d’ahir, ‘no soluciona res’ i és un ‘xec en blanc’. Encara que veu com ‘un avenç’ que els socialistes admetin que a Catalunya hi ha ‘un conflicte polític’, critica que no s’expliqui com se’n concretarà la solució i que només es parli d’un calendari ‘abstracte’ de futures reunions. ‘Això no tracta de si el PSOE vol parlar d’autodeterminació o no ho vol, sinó de concretar l’amnistia i la fi de la repressió’, ha subratllat Vehí, abans de recalcar que ‘la CUP no pot posar-se en contra dels interessos del poble català’. En aquest sentit, insisteix que no facilitarà la investidura d’un PSOE que, a parer seu, només vol ‘legitimar-se com un partit de govern’ i que no considera una part de la solució per a Catalunya. Vehí ha explicat que no tenien previst de reunir-se amb els socialistes perquè no havin estat convocats a cap reunió i, a més, els ha criticat per no haver renunciat a la vice-presidència primera de la mesa del congrés espanyol per evitar l’entrada de Vox en una institució tan ‘important’.

Summary: La CUP acusa ERC de ‘desmobilitzar l’independentisme’ amb la negociació amb el PSOE


Dimecres farà un any del dia que va canviar la vida de la Tamara i l’Adrià. D’alguna manera el malson kafkià d’aquell matí del 10 d’abril de 2018 els uniria, sense conèixer-se de res, sense ni tan sols poder parlar l’un amb l’altre fins al cap del temps. La seqüència, que semblava de ficció però que era ben real, passava de manera paral·lela a Viladecans i a Esplugues de Llobregat (Baix Llobregat): Un timbre que sonava amb insistència, un replà ple de guàrdies civils armats i amb passamuntanyes i un paper que intentava explicar allò que és inexplicable amb les paraules ‘sedició’, ‘rebel·lió’ i ‘terrorisme’. Llavors les dues històries prendrien camins diferents: Adrià Carrasco va poder escapar-se pel balcó i anar-se’n a l’exili, mentre que Tamara Carrasco va estar dos dies presa a Madrid i posteriorment va ser confinada al seu municipi, Viladecans, per culpa d’unes mesures cautelars que encara són vigents. Malgrat que finalment l’Audiència espanyola ha descartat els càrrecs de rebel·lió, sedició i terrorisme i que l’única acusació que els pesa és la de desordres públics, tots dos membres dels CDR continuen en la mateixa situació i el cas continua encallat. Un any d’exili i confinament per unes accions que no són més que desobediència civil pacífica: l’Adrià és acusat per haver aixecat les barreres d’un peatge i la Tamara per haver organitzat les mobilitzacions. Ara que s’acosta l’aniversari d’aquell dia fatídic, mantenim amb ells una conversa a tres bandes que no pot ser del tot en persona. Ens trobem amb la Tamara a la llibreria Els nou rals, que assegura que és el ‘Waterloo de Viladecans’, i hi fem una videoconferència amb l’Adrià, que ens ensenya què veu de la seva finestra estant. Avui a Bèlgica, estranyament, el cel és més blau que no pas a Catalunya. —Què en resta, de la Tamara i l’Adri de fa un any? —Tamara Carrasco  En resta ben poc, de la Tamara de fa un any. Crec que una cosa tan forta i tan bèstia et fa canviar per força. Penso que ens ha canviat per bé perquè som més forts, més conscients de tot allò que ens envolta. —Adrià Carrasco  En essència sóc el mateix perquè ja sabia que això passava. Aquesta vegada m’ha tocat a mi, però jo ja era conscient que aquestes coses passaven i que la repressió era així. Sabia que l’estat és podrit per dins, però evidentment totes les coses que han passat aquest any m’ho han fet veure més clar. —Què recordeu d’aquell 10 d’abril? —T.: Recordo obrir la porta i trobar-me dotze homes amb passamuntanyes i metralletes. És una imatge que no s’oblida. Recordo la imatge del moment que vaig sortir de casa. Hi havia la Guàrdia Civil, els Mossos d’Esquadra, les càmeres… Va ser un moment molt dur. El meu cap només pensava: ‘Ja se m’emporten’. Aquell dia el tinc gravat amb foc. —Adrià, i en el teu cas, com va ser? —A.: Vaig passar molta por. Vaig poder sortir de casa, però fins que no vaig arribar aquí, a Brussel·les, hi va haver moments de molta por i angoixa. Aquell dia el recordo com un film. Van ser escenes que crèiem que només passaven en la ficció. —Tamara, recordeu la primera vegada que us van parlar de l’altre Carrasco? —T.: Va ser el segon dia d’empresonament al calabós de Madrid. Em diuen que hi ha un fugit i que som família. No m’ho podia creure… Llavors va ser quan em van explicar que es deia Carrasco, com jo. Es pensen que tots els Carrasco som independentistes… —A.: És fort, eh? Perquè, en el fons, es pensaven que hi havia alguna relació familiar entre nosaltres. I això et demostra que anaven molt venuts. Van venir a veure què trobaven i només els importava fer el numeret. —I quan us vàreu assabentar de l’existència de la Tamara? —A.: Poques hores després d’haver saltat pel balcó. En un moment donat em vaig poder connectar a internet i vaig veure una notícia. Deia que hi havia una altra noia detinguda a Viladecans. Recordo que encara no n’havia sortit el nom. Sí que deien que era acusada de terrorisme. Allà vaig ser conscient que estàvem fotuts… —T.: Aquest és el pensament que vam tenir tots dos…. —Quin ha estat el moment més dur d’aquest any?  —T.: Suposo que el dia D, quan vaig sortir de casa meva. Encara no sóc capaç de veure aquell vídeo. No puc, em va fer molt de mal. —Però us van demanar si us tapaven i vau decidir que no us havíeu d’amagar de res. Vau demostrar una gran fortalesa. —T.: Una cosa és la imatge que tu dónes cap enfora i una altra què sents per dins. Teníem fins i tot franctiradors! Els veiem. Jo només sentia la meva germana petita que em deia: ‘Tamara, no estàs sola!’ Només pensava que no em podia enfonsar. En aquell moment no. —Adrià? —A.: Suposo que el dia 10 d’abril. Un cop et trobes aquí dalt, et preguntes què cony hi fas. Hi ha dies que ets dins la teva realitat però et despertes i de cop no saps on ets o per què ets a Brussel·les. En aquells moments m’explota una mica el cap. —T.: A mi també m’ha passat. M’he llevat al matí i he fet tranquil·lament la meva rutina com si anés a treballar. De cop m’he adonat que no, que la meva vida ha canviat. —A.: Sí, a vegades te n’oblides. El cap no pot estar en alerta constant i al final ho normalitzes. És l’única manera de tenir una vida normal. —T.: Moltes vegades he tingut la sensació de pensar que això no havia passat. ‘M’ho he inventat o ho he somiat…’ —Encara avui us sentiu vigilats? —T.: Depèn. Personalment, no tant com abans, però quan s’acosta alguna data tornen. Tenen molts diners per a gastar i han de justificar el sou. —A.: A vegades sí que veig que hi ha gent pel carrer que em mira, però ja no sé si és paranoia meva o que ens segueixen de veritat. Per exemple, quan vaig aturar l’acte de Borrell i em van detenir, el meu advocat de Bèlgica em va dir que la meva detenció no era normal. Va afirmar que algú devia haver fet pressió. És possible que no em vigilin, però segur que sí que més o menys em controlen. Ara, no he notat res evident ni res gaire clar… —Heu dit que us vigilaven setmanes abans de la detenció. —T.: Jo no ho vaig notar. Era molt happy flower. Era al meu món i no em vaig adonar de res. —A.: Nosaltres sí que vam veure coses estranyes. Es veia molt. Però és clar, t’imagines una citació, no tot allò que va passar després. Sabíem que hi havia policies que ens vigilaven. —La vigilància va arribar també al vostre entorn. —A.: Després sí. De fet, va ser assetjament, no pas vigilància. A dues de les persones de més confiança les van anar a amenaçar a la feina. Els amenaçaven que si no els deien on era els passaria igual. Els van arribar a dir: El siguiente serás tú. Vamos a por ti.  Van anar a fer mal. No van gens de vergonya ni sensibilitat. —D’alguna manera us volien trobar, oi? Suposo que eren conscients que us havien deixat escapar i que això era un error. —A.: No sé fins a quin punt va ser ineptitud… —T.: És ineptitud. Va ser com Mortadel·lo i Filemó. En el meu cas, es van equivocar de porta i van tirar a terra la de la veïna en lloc de la meva. I l’Adri es va poder escapar pel balcó… —Però hi havia molta policia… —T.: Van tenir protocols molt bèsties. Amb la tranquil·litat, ara ens fotem de riure. Però t’ho penses bé i… —A.: No tenim cap altra que agafar-nos-ho així. I han pagat la porta a la veïna o què? —T.: Ni idea, perquè no em parla. És normal, li van tirar la porta i la van encanyonar. Ella era amb els nens petits… —A.: Que fort! —T.: Llavors a mi em va trucar al timbre. No es van atrevir a tirar a terra dues portes… —Adrià, què en penseu, del fet que poguéssiu escapar? —A.: Hem de tenir en compte dues coses. La primera, la ineptitud. I l’altra, que si veus com és preparada qualsevol operació antiterrorista, t’adones que ningú no pica a la porta. No té sentit. Per tant, sabien que no érem més que allò que som: persones de carrer, militants… Tot plegat demostra que és un teatre. Un muntatge policíac més, que obeeix a l’estratègia d’injectar la por. Això és terrorisme d’estat. Fan que tothom qui lluita tingui por. —Ho vàreu passar d’una manera molt diferent, però segurament sereu els qui millor deveu entendre tot això… —T.: No… Desgraciadament hi ha moltes persones que poden entendre com ens sentim. Aquest any hem pogut conèixer molts represaliats, tant per l’estat espanyol com per la Generalitat. Ells saben perfectament com ens sentim. —A.: És veritat que la nostra experiència ens fa ser molt més empàtics. Fa uns quants dies van detenir la Rut i de seguida vam comentar amb la Tamara que hi havíem de fer alguna cosa i estar al seu costat. Ens afecta molt veure la repressió a una altra persona del carrer, que no és ningú. Ens remou per dins… —T.: Malgrat no conèixer-la, per a nosaltres la Rut sí que és algú. —Creieu que els represaliats civils encara són molt menys visibles? —T.: Lluitem per posar-los al mateix nivell que els polítics. No pot ser que el poble s’oblidi de la gent del poble que han represaliat. No anem bé. Si passa això, quina mena de república que construïm? La Rut no té els recursos que tenen els consellers. Precisament per això ens ha de tenir al seu costat. I no solament la Rut, tots els represaliats civils. Si no fem pinya entre nosaltres, fotut. —A.: Als mitjans sempre els és més fàcil de fer una notícia sobre un polític o algú que ja tenia reconeixement mediàtic. Però, d’una altra banda, he de dir que a Catalunya i a tot l’estat espanyol hi ha gent molt solidària i empàtica que s’ha preocupat per nosaltres. Gent que ens envia cartes. A mi m’arriben xoriços aquí a Bèlgica!  Hi ha gent de puta mare i això no s’ha d’oblidar. —T.: A mi m’envien ratafia!  —Segurament sou els civils reprimits amb més visibilitat. Us sentiu amb l’obligació de representar tota aquesta gent? —T.: És fotut perquè nosaltres no hem triat d’estar en aquesta situació. No tenim una professió que ens hagi dut a ser mediàtics o que ens hagi ensenyat a gestionar l’estrès, però ens ha tocat i ho hem d’assumir. Ara hem d’utilitzar aquest petit altaveu per intentar ajudar la resta de companys. Cada setmana hi ha detencions i l’única cosa que pot aturar la repressió és la solidaritat de la gent. Nosaltres sabem millor que ningú com n’és, d’important, la solidaritat. Si jo no hagués tingut el Joan Coma, el Vidal, la Maria Ferrer o el Ramon Piqué no estaria tan forta. Ara nosaltres hem de fer igual. Per això intentem ajudar en tot allò que podem. Al final, tots tenim un petit fil que ens uneix. —A.: No ho hem triat, però ara molta gent ens escolta i som referents. Això vol dir que podem crear opinió. I moltes vegades la nostra opinió serà alternativa a la tònica global. Per tant, hem de ser conscients que és important allò que diem. —Ara parlàveu del suport social, però els polítics us han fet costat? —A.: Depèn de la situació, de qui, de quan… —T.: Això depèn de la persona. No els posaria tots en el mateix sac. —Però depèn dels partits? Tal com dieu, sembla que l’esquerra independentista ha estat molt més solidària… —T.: Sí, totalment. És clar, ara ens trobem amb la paradoxa que tenim persones que abans governaven i que ara són en una presó. De repressió, en sabien ben poc. És més, mentre ells manaven també van reprimir. Per tant, és normal que l’esquerra independentista hagi actuat de manera solidària. Fa anys que en són víctimes… —A.: En general, he rebut suport de tothom. Aquí a Brussel·les hi ha represaliats amb qui no m’hauria mai imaginat d’ajuntar-m’hi. Però ho veus d’una altra manera pel simple fet de ser represaliats. Al final t’oblides de quin partit és aquella persona. —T.: Hi ets empàtic com a persona. —A.: Políticament tinc molt clar qui sóc i què penso, però al cap i a la fi quan tens la persona davant això importa poc… —Ara l’Audiència espanyola ja no porta el vostre cas. En quin punt sou? —T.: En el mateix. Fa uns quants dies ens va arribar resolució de l’Audiència Nacional en què em tornaven a denegar l’aixecament de mesures cautelars. Afirmava que en aquest temps no ha canviat res. Com que no ha canviat res? Si ha canviat tot! M’heu retirat els càrrecs! El problema és que el Jutjat d’Instrucció número 24 de Barcelona i el de Gavà no es posen d’acord en qui ha de portar el cas. Per això han pujat el meu expedient a l’Audiència provincial. Seran ells qui decidiran qui m’haurà de jutjar. —A.: Arxivar el cas, això s’ha de fer. No s’aguanta per enlloc. Ningú no en té el valor i per això fan tombs pels jutjats d’ençà que l’Audiència Nacional se’n va inhibir al novembre. Va passant de mà en mà, però sembla que no el vol ningú. El meu, concretament, és a Vilanova i a Granollers, que són els jutjats competents perquè és on vaig cometre el suposat delicte. Però de moment encara esperem a veure si s’il·luminen i volen fer alguna cosa. De moment, ningú no se n’ha declarat competent… —I no hi ha límits o terminis de cap mena? —T.: És igual. S’ho salten tot! —Com vau reaccionar en saber que queia el càrrec de terrorisme? —T.: Aquell dia jo estava molt eufòrica però l’Adri em va anar baixant a la terra. —A.: No, jo també estava molt content… Però ja m’havia fet a la idea que estaria aquí dalt durant molt de temps. Per això aquesta mena de notícies me les prenc amb calma. —T.: Jo em desespero més. Ho tinc tot aquí al costat però no puc anar enlloc. Suposo que, com tot, arribarà un límit també. No penso estar en aquesta situació gaire més… —Què us genera tot plegat? —T.: Impotència, ràbia… Però ara aquesta ràbia és més serena. Ja no és tant efervescent. Amb el temps aprens a gestionar les emocions. Juguen amb les nostres vides i això és un càstig. —A.: És clar, d’entrada sí que sents ràbia, desconcert, impotència, però al final ja…. És que fa un any! Pel nostre cap han passat ja dos mil escenaris, mil situacions… I al final la ràbia va desapareixent. Sí que hi ha dies més complicats. Hi ha situacions que et porten al límit. Recordo el dia que es va manifestar Jusapol a Barcelona. Aquell dia no sabia on posar-me. No entenia que permetéssim que aquesta gent es pogués manifestar a Barcelona. A més, la distància és molt frustrant… Jo voldria ser-hi amb la gent, però no puc. A la Tamara li passa igual. No pot sortir de Viladecans. Si la manifestació no és aquí, no hi pots anar. —T.: I quan han detingut un company? És molt dur. Et passes tota la nit pensant què li faran al calabós. Només fas que pensar com deu estar. Tires de telèfon per intentar saber qui el coneix, què pots fer, si té advocat… No coneixes de res aquella persona, però te’n preocupes com si fos un col·lega del barri. —Malgrat que hagin caigut els càrrecs de terrorisme, la presó continua essent una possibilitat… —T.: Sí, és clar. Mireu el cas d’Altsasu. Els van treure el terrorisme però continuen a la presó. Procuro ser una persona positiva, però fins que no arxivin el cas no m’estaré tranquil·la. A més, si a les eleccions espanyoles guanya el feixisme, ho tenim fotut. Si il·legalitzen la CUP, Arran i més grups de l’esquerra independentista, hi haurà una fornada de gent que entrarà a la presó acusada de formar part d’una banda criminal. —A.: Jo també. Si no baixo, és per evitar el perill de presó provisional. —Creieu que és una estratègia habitual? Acusació de terrorisme, rebaixa posterior de càrrecs i una condemna a un any o dos. D’aquesta manera sembla que no hagi estat res, finalment… —T.: És un patró. És com el cas de la Rut. Amb aquest tema estic negra… S’ha convertit en una veritat incòmoda. —A.: L’altre dia el president en va piular alguna cosa. Fins i tot ell va afirmar que li han aplicat una mesura desproporcionada. —Alguns independentistes consideren que alguna cosa deu haver fet per ser a la presó. —T.: Sí, nosaltres també ho vam haver de sentir per part dels constitucionalistes. Però la Rut, per part dels mateixos independentistes. Jo he sentit cada comentari… —A.: Si la repressió no és contra la independència, a alguns els és igual. Tenen una solidaritat selectiva. —Tots dos heu dit sempre que us veieu com els caps de turc per a desmobilitzar el carrer. Creieu que ho han aconseguit? —A.: Al principi sí que va afectar una mica. Hi va haver una mica de desmobilització i de por. Però l’acció per la qual m’acusen a mi, que és la d’haver aixecat barreres als peatges, es va repetir més tard en onze peatges simultanis. Aquell va ser un dels dies més bèsties que he tingut a Brussel·les. Allò que volien aconseguir amb nosaltres, en el meu cas concret, era criminalitzar aquesta acció. Volien evitar que tornés a passar. I no ho van aconseguir. La gent ho ha tornat a fer i això és una victòria en tota regla. —T.: A mi això em passa amb les autopistes. Quan veig un tall d’autopista penso: ‘No ho han aconseguit’. —A.: Però segur que ara hi haurà més d’un que s’ho deurà pensar abans de fer-ho. —T.: Sí que és veritat. D’alguna manera, l’opinió pública i els polítics han intentat criminalitzar les accions dels CDR. Hi havia les accions d’ANC i Òmnium, que eren les més tranquil·les, i amb tot allò que no en fossin deien que vigiléssim. I això passa precisament perquè no tenen experiència antirepressiva, i en aquest sentit sí que crec ha afectat una mica la nostra detenció. Sobretot al debat que vam tenir tots plegats sobre si cares tapades sí o no. —A.: Crec que a Catalunya l’opinió majoritària és que les manifestacions han de ser ordenades i cíviques. Per això crec que tenim la responsabilitat de crear opinió en aquest debat. —Els polítics han criminalitzat la gent que es mobilitza amb la cara tapada? —T.: Totalment. Precisament he criticat el president Torra i uns quants consellers per aquest motiu. No està bé que parlin de violència quan no n’hi ha. La violència sempre ha vingut del mateix bàndol. Si vosaltres en parleu aquí, de manera indirecta, justifiqueu que els Jordis estiguin a la presó, l’Adrià a Brussel·les i jo tancada a Viladecans. No pot ser. Hi ha gent que fa molt de temps que lluita al carrer. Ells en saben molt més que nosaltres, que, com aquell qui diu, acabem de sortir al carrer. És molt fàcil dir que hem d’anar amb la cara descoberta, que així demostrarem que no volem fer res. Però els fitxers policials de la Policia Nacional espanyola i els Mossos d’Esquadra, què? M’encantaria que m’aixequessin cautelars per tornar a la mobilització a primera fila. Llavors trucaria les meves estimades Beatriz Talegón i Pilar Rahola. Au, boniques, a primera fila a cara descoberta amb mi! —A.: Aquesta és bona…  —T.: Voler anar amb la cara descoberta o no és una decisió personal. Si vols guardar la teva intimitat, és lícit, tenint en compte la situació en què estem. En quin moment una persona es declara jutge per a anar a un noi de vint anys i abaixar-li el passamuntanyes del coll? En què ens hem convertit? Em fa molt de mal veure aquestes d’imatges per la televisió… Que deixin al jovent protegir-se. —A.: Com que és un moviment tan transversal, a vegades hi ha gent que no entén aquestes situacions. És una cosa estètica. Es relaciona l’encaputxat amb una persona deshumanitzada que no té valors. I llavors ens trobem escenes que no tenen sentit. No pot ser que la gent que fa anys que surt al carrer intenti fer una barricada per aturar una càrrega de la Brimo i al costat es trobi un altre grup d’independentistes que ho evita. És normal que llavors es produeixi un xoc molt difícil de solucionar. La gent, quan veu un encaputxat, no té en compte que la policia té mitjans audiovisuals infinits per a reprimir-lo posteriorment. Hi ha hagut polítics que han estat molt irresponsables amb aquest tema. No pot ser que Puigdemont digui coses sobre els qui surten amb la cara tapada. Aquesta gent ha sortit al carrer a defensar el seu exili o els presos polítics. Si tu no vols tapar-te la cara, no ho facis, però respecta’m si jo decideixo de protegir-me. —Què penseu quan us diuen que sou lliures perquè no sou a la presó? —T.: Em fa molta ràbia. Moltíssima. Em fa molta ràbia quan em diuen que no estic tan malament perquè puc anar a fer un cafè amb els meus amics. No ho entenen. A mi també m’han tret la meva llibertat. La meva presó és més gran, però no puc sortir d’aquí. Quan la meva mare va tenir l’accident, que va estar molt malament, no vaig poder anar-la a veure. Crec que ha estat una jugada molt ben pensada per part del jutge perquè m’ha deixat doblement invisibilitzada. —No sou ni presa ni exiliada… —T.: El meu advocat em diu ‘confinada’, ‘desterrada’, ‘exiliada interior’… L’última vegada que es va confinar algú va ser el 1923: Carrasco i Formiguera. —A.: M’ho dius de veritat? Però no el van afusellar? —T.: Sí, però prèviament el van tenir confinat durant set mesos. És la meva jurisprudència. —A.: Creus que tot això és casualitat? També es deia Carrasco… —T.: A més, la detenció va ser l’endemà de l’aniversari de l’assassinat de Carrasco i Formiguera. Però jo crec que el cap no els dóna per tant, eh? —A.: Molta casualitat. Però tampoc no ens podem posar conspiranoics… —I l’exili com és? Últimament hi ha hagut algunes declaracions, com les de Mònica Oltra, que suposo que fan mal… —A.: Home! Jo, de menjar, menjo bé, eh? Però no, no és cap festa. Si més no el meu. Jo ara ja m’he fet a la idea que visc a Brussel·les. Ja fa nou mesos que hi estic i tinc una vida normal. Evidentment, hi trobo a faltar molta gent, però m’he acostumat a la meva vida aquí. El començament va ser molt més dur, quan no tenia res, ni estabilitat emocional ni material. —I al començament, quan no podíeu sortir a la llum pública, suposo que era molt més complicat. —A.: Em sentia molt inútil perquè me n’havia anat però no feia res. Però també em va servir per a tocar de peus de terra. Vaig poder pensar què havia passat i preparar-me bé la resposta. Després vam poder fer la conferència de premsa, entrevistes… Vaig poder anar explicant tot allò que havia passat i em vaig tornar a sentir útil. —Ara que fa un any de tot plegat, els vostres grups de suport han organitzat uns quants actes. Dissabte es van fer unes jornades antirepressives a Esplugues en què es va donar veu a represaliats de tota mena, no solament independentistes. Per què? —A.: Hi ha molta gent que és en una situació similar a la nostra. S’han de fer accions grosses per fer córrer la veu. Cal que engrandim aquest teixit de solidaritat. És indispensable. —T.: La repressió no és només contra els independentistes. Fa molts anys que existeix i n’hi ha a tot arreu i per molts motius. No podem anar d’abanderats de la lluita antirepressiva, perquè hi ha gent que fa molts anys que lluita al carrer. Tots els considerem companys i també formen part dels fonaments d’això que som ara. Hi ha la Maria, en Ramon, en Carles Castellano, la gent del 92 o els del 95… La gent recorda un nom, però dins el cas Pandora, per exemple, hi havia persones, hi havia famílies. A nosaltres ens passarà igual, però ara podem generar opinió i donar-los veu. —A.: Al final es resumeix en el fet que, quan la lluita té el suport dels mitjans, del govern o de la meitat de la població catalana, la resposta de la repressió és una. Quan són col·lectius anarquistes o ecologistes els qui en són víctimes, la solidaritat acaba en el cercle íntim del represaliat. Això s’ha de combatre. —I el dia 10 manifestació a Viladecans. Que sigui aquí fa il·lusió? —T: Sí, per fi podré anar a una manifestació! —Què diríeu als qui diuen: ‘Ui! Un dimecres a Viladecans?’ —T: Si poden anar a Brussel·les o a Madrid, no poden venir a Viladecans? Que no vinguessin seria lleig. És a un cop de tren…

Summary: ‘Aquell dia el tinc gravat amb foc’: Adrià Carrasco i Tamara Carrasco, un any d’exili i confinament


No s’hi presenta, al parlament, però de ben segur que José Ramon Bauzá somia amb un govern de Ciutadans, PP i Vox a les Illes. El president balear més nefast de la història se’n va a Europa amb el partit d’Albert Rivera. Des del Parlament Europeu continuarà destil·lant el seu missatge d’odi contra el català. Les enquestes no preveuen que el somni de Bauzá es faci realitat, però l’amenaça hi és i s’ha fet visible durant la campanya. Per evitar que això passi, PSIB-PSOE, Més i Podem hauran de deixar de banda les diferències evidents que hi ha entre el partit d’Armengol, la sucursal d’Iglesias a les Illes i el sobiranisme d’esquerres i ecologista que aplega PSM, Iniciativa-Verds i ERC. Tots tres tenen clar que l’enemic a batre és a la seva dreta, però alhora miren de reüll l’esquerra per arreplegar tot el vot progressista indecís que puguin. Tothom assumeix que el PSIB-PSOE serà el partit més votat del bloc de l’esquerra i, fins i tot, es dóna per fet que pujarà. Si hi ha una majoria progressista, Més continuarà amb la pinça al nas i pactarà amb un dels avaladors del 155. I aquesta vegada exigirà que Podem entri a l’executiu. A l’altra banda del bloc de l’esquerra, hi ha la proposta espanyolista, l’herència de Bauzá convertida ara en tripartit però amb la mateixa aroma antimallorquina, antimenorquina, antieivissenca i antiformenterenca. És a dir, l’anticatalanisme més radical, el nacionalisme d’estat més ranci que representen PP, Ciutadans i Vox. Un tripartit de la dreta i l’extrema dreta que vol eliminar la normalització lingüística i reduir la llengua pròpia a l’àmbit familiar, com en temps del franquisme, com ja va pretendre l’apotecari de Marratxí. Vox diu sense embuts que vol tancar la televisió pública, IB3, cosa que Ciutadans ja va defensar fa quatre anys. I el PP del fals regionalista Biel Company farà allò que digui Pablo Casado, que ha reduït les visites de campanya als atacs a la llengua, la cultura i el país. L’amenaça és massa gran i obliga el bloc de l’esquerra a entendre’s. Com a espectador de luxe hi ha el PI, que vol créixer i augmentar la visió de partit de centre i autonomista. L’esquerra no compta amb ells per formar govern i el situa al bloc dretà. Però podrien arribar a ser necessaris en funció dels resultats. Els de Jaume Font ja han dit que no volen saber res de Vox. Però tampoc de Podem. Una altra opció plausible és la d’un govern en minoria del PSIB-PSOE si l’augment de la formació d’Armengol és significatiu. A continuació, analitzem què pot passar a les Illes en les eleccions al parlament després d’una campanya que s’acaba amb certa eufòria de l’esquerra i amb Francina Armengol confiada de ser la gran triomfadora. Els ciutadans també decidiran els ajuntaments, els consells insulars i els representants europeus. Aquí, l’atractiu és comprovar quin suport rebran les llistes independentistes que encapçalen Carles Puigdemont i Oriol Junqueras. Francina Armengol, en seu parlamentària. Repetirà Armengol? Cap govern de progrés no ha disposat mai de vuit anys, dues legislatures seguides, per a desenvolupar el seu programa. Després del primer pacte progressista al parlament després de la dictadura, el 1999, Francesc Antich va haver de passar a l’oposició el 2003, quan va perdre davant Jaume Matas, i no va ser fins el 2007 que va tornar al Consolat de Mar. El 2011, va arribar Bauzá amb la majoria absoluta més nociva de les Illes. El rebuig que va generar Bauzá, avui candidat de Ciutadans a les europees, va fer possible el tsunami de l’esquerra a les urnes. I això que la formació de la presidenta Armengol també va signar el 2015 els pitjors resultats del PSIB-PSOE en unes eleccions al parlament, amb catorze escons més un, el que aporta Gent per Formentera. Aquesta vegada, les enquestes diuen que el PSOE puja a costa de Més i Podem. Però fins on arribarà aquesta mossegada? Alguns analistes creuen que pot agafar un diputat més per illa i plantar-se als divuit escons. Es consolidarà Més? L’ascens espectacular del sobiranisme d’esquerres de Més i l’aparició de Podem van fer possible el canvi ara fa quatre anys. L‘ecosobiranisme de les Illes va ser el gran triomfador, amb uns resultats històrics. I aquest és, precisament, el gran interrogant. Seran capaços Més per Mallorca i Més per Menorca de retenir aquest suport? A la formació són ben conscients que no serà gens fàcil. La forquilla optimista de les enquestes apunta al manteniment dels nou diputats entre Més per Mallorca i Més per Menorca, però qui més qui menys assumeix un petit descens en vots i potser també en escons. Més per Mallorca ha estat el soci de govern del PSIB-PSOE aquesta legislatura i ha assumit carteres de gran pes com la de Turisme, a més de la Vice-presidència de l’executiu. Miquel Ensenyat, candidat de Més per Mallorca. El candidat actual, Miquel Ensenyat, ex-batlle d’Esporles i president del Consell de Mallorca aquesta legislatura, ja ha dit que vol Podem al futur govern de les Illes. Aquests quatre anys, el partit que encapçala a les Illes Juan Pedro Yllanes ha donat suport extern al govern, una posició que no ha agradat mai a Més. La situació de Més per Menorca és similar a la dels germans polítics mallorquins. Fa quatre anys, van ser la força que més va pujar i va disputar l’hegemonia de l’esquerra al PSOE, guanyant batllies i governant dos anys el Consell Insular. A les Pitiüses, Ara Eivissa té poques opcions, mentre que Gent per Formentera aspira a revalidar la victòria i sumar l’únic escó en joc. Entrevista a Miquel Ensenyat: ‘A les Illes sabem molt bé que Cs és tan d’extrema dreta com Vox‘ Recularà Podem? A les eleccions espanyoles, Podem va perdre vots, però va repetir els dos diputats al congrés que havia aconseguit el 2016. I no tan sols això. És simptomàtic que la caiguda generalitzada del partit de Pablo Iglesias a l’estat espanyol no fos tan pronunciada a les Illes. Les enquestes donen un petit descens a la formació. Entre set diputats i nou, enfront dels deu que té ara. La lluita entre Més i Podem pel vot més esquerrà és servida. Yllanes i Iglesias en un acte de campanya a Palma. El PI, decisiu? El 2015, el PI va signar els tres diputats que acostumava a aconseguir Unió Mallorquina. El partit que dirigeix Jaume Font, que va abandonar el PP en època de Bauzá, malda per desvincular-se de les etiquetes que l’associen a la formació que capitanejava Maria Antònia Munar, encara que les aspiracions són similars. El partit autonomista vol ser decisiu, però amb una novetat important. Sembla que ara no ho vol ser a qualsevol preu i, a més, s’han trobat prou còmodes aquests quatre anys al parlament, fent oposició però alhora aprovant algunes mesures importants de l’executiu d’Armengol. Jaume Font, candidat del PI. És el paper de centralitat que vol assumir el PI, que és també un aspirant clar a fer mal al PP si la desfeta del partit de Company s’acaba materialitzant a les urnes. Sobretot, a la part forana, que és on la formació de Font, Melià i companyia té una implantació més destacable i d’on provenen les fugues dels dirigents més destacats del PP. També podrien agafar vots desencantats amb Més. Entrevista a Jaume Font: ‘No podem vendre la idea que no volem turistes’ Desfeta del PP? Fa dos mesos, als passadissos del parlament, dues diputades del PP signaven obtenir quinze escons, un fet impensable no fa pas tant i que mostra la dimensió de la desfeta que s’ensuma al partit que ara comanda Biel Company a les Illes i Casado a Espanya. El PP, la força hegemònica durant anys i anys a les Illes, és en caiguda lliure. L’hemorràgia provocada per la política de Bauzá, que el 2015 va fer passar aquesta formació de 35 escons a 20, es pot fer encara més gran amb la pujada, més que previsible, de Ciutadans i la possible aparició de Vox a la cambra. Si els resultats són tan dolents com diuen les enquestes, públiques i internes, no es pot descartar un abandonament massiu de molts militants, batlles i càrrecs del partit. El bloc de l’esquerra no podia somiar un escenari millor. La fragmentació de la dreta i l’extrema dreta pot afavorir la repetició d’un pacte de progrés per primera vegada. Biel Company, candidat del PP. Fins on sumarà l’extrema dreta? Si fem cas dels resultats a les eleccions espanyoles, en què Vox va superar els 50.000 vots, la formació ultra pot aconseguir representació. Tanmateix, amb la llei electoral a la mà, sembla difícil que superi els tres escons. El 2015, PP i Ciutadans van sumar 22 diputats (20 el PP i 2 Ciutadans), lluny dels 30 que donen la majoria absoluta. Tothom coincideix que Ciutadans pujarà i que ho farà a costa del PP. Les previsions més optimistes apunten que el partit d’Albert Rivera podria aconseguir sis diputats. Però, fins on sumarà la dreta i l’extrema dreta espanyolista? És gairebé descartat que el PI doni suport a un possible govern amb aquests tres partits, sobretot per la presència de Vox, que podria quedar fora si no arriba al 5% del vot. Però no és descartable que entri al parlament i obtingui entre un diputat i tres. Així i tot, els comptes no li surten, al tripartit de Bauzá. Bauzá es presenta a les europees amb Ciutadans. Palma i àrea metropolitana, més del 60% del cens de Mallorca La ciutat de Palma representa pràcticament la meitat del cens de Mallorca. El 2015, 150.000 dels 350.000 votants a Mallorca eren de la capital. Si hi afegim municipis de l’àrea metropolitana com Marratxí i poblacions properes com són Llucmajor i Calvià, el percentatge es dispara per damunt del 60% del cens electoral de l’illa. Per a entendre els magnífics resultats del nacionalisme, n’hi ha prou amb saber que han governat els darrers quatre anys a Marratxí, localitat d’on va ser batlle Bauzá, dos anys a Palma i un any i mig a Llucmajor. A més, a Calvià va obtenir per primera vegada un regidor. Tots aquests són feus complicadíssims per a l’esquerra nacional i també per al PI i aporten una gran quantitat de vots. Antoni Noguera, batlle de Palma durant mitja legislatura, aspira a la reelecció. A la part forana de Mallorca, la implantació de Més és molt significativa. Juntament amb el PP, és la formació que presenta més candidatures. En canvi, Ciutadans, que va pujar moltíssim a les espanyoles, ara deixa de presentar-se a gairebé la meitat de municipis de Mallorca, tot i que es presenta a Menorca i Eivissa, a diferència de fa quatre anys. Vénen de dos diputats amb el discurs de l’odi al català que tornen a presentar ara. Els municipis més petits seran els primers d’acabar l’escrutini. Uns mals resultats de Més aquí serien un mal presagi. Els ecosobiranistes no es mostren gaire preocupats pels mals resultats de les espanyoles i s’aferren a l’exemple de Compromís al País Valencià que el mateix dia va fer uns resultats magnífics a les Corts i, en canvi, no tan bons en la mateixa circumscripció a les espanyoles. Illes 28-A: Cs també amenaça Armengol i el sobiranisme ha de fer una reflexió El suport a l’independentisme a les europees El gran atractiu de les europees a les Illes serà comprovar quin suport reben les candidatures independentistes del Principat. Més per Mallorca va decidir d’anar amb Compromís, però es dóna per segur que aquesta serà l’opció menys triada per l’electorat sobiranista de les Illes. ERC va sumar 20.000 vots fa cinc anys i va ser cinquena força amb uns resultats destacables. El 2014, Més va donar llibertat de vot al seu electorat entre la candidatura d’Esquerra i la de Compromís, que va aplegar devers cinc mil sufragis. Puigdemont i Junqueras: Qui aplegarà més vot a les Illes? Tot i que ara Més es presenta amb Compromís, sectors amplis de la formació optaran per candidatures independentistes. La llista del president Puigdemont ha rebut el suport públic de diverses personalitats de Mallorca i duu candidats de l’illa. S’haurà de veure quin suport rep ERC, que forma part de Més a les eleccions al parlament, i si JxCat també fa forat a les Illes. Ara mateix és una incògnita, però n’hi ha més d’un i de dos que considera que després del Principat, el País Basc i Galícia, les Illes seran el territori que aporti més vot independentista a les europees.

Summary: Illes: El tripartit somiat per Bauzá contra el govern de progrés


La plataforma Tanquem Els CIEs!, va anunciar anit que una cinquantena d’interns del centre de la Zona Franca s’han declarat en vaga. El grup ha donat tot el seu suport a la protesta i ha assegurat que visitaran el CIE per tenir més informació.  Una cinquantena d'interns en vaga de fam al CIE de Bcn. Demà visitarem per tenir + informació.Tot el nostre suport! #CieMaiMés — Tanquem els CIEs! (@TanquemElsCIEs) July 10, 2017

Summary: Una cinquantena d’interns del CIE de la Zona Franca es declaren en vaga de fam


Més de quaranta professionals sanitaris s’incorporaran demà al dispositiu per atendre els confinats a la residència de gent gran de Santa Elena de Torrent (Horta), on hi ha un nombre important d’afectats pel coronavirus 2019. Segons el diari Levante, un 60% dels usuaris de la residència i un 32% de la plantilla estan contagiats de la Covid-19, que ja ha matat tres persones al centre. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut El desplegament, que l’ha anunciat el president Ximo Puig en conferència de premsa, consta de setze professionals d’infermeria, vint-i-cinc tècnics auxiliars d’infermeria i un metge. Anteriorment, l’empresa Lares, que gestiona l’espai, havia demanat la intervenció de la Unitat Militar d’Emergències (UME) per reconvertir la residència en un espai hospitalari. El Consell ja havia activat dos reforçaments de la plantilla de la residència, en els quals es van incorporar sis professionals d’infermeria i set tècnics auxiliars. En la mateixa conferència de premsa, Puig ha informat que demà començaran les obres a l’antic Hospital La Fe per habilitar-lo per fer front al coronavirus. Les obres han estat adjudicades a Tragsa i duraran deu dies. D’altra banda, la Generalitat també habilita pels malalts el centre de tecnificació de Vila-real, el centre Penyeta Roja de Castelló i tres residències a Alacant, Alcoi i Torrevella.

Summary: El Consell reforça el desplegament mèdic al brot de coronavirus de la residència de Torrent


Un detall, reproduït al mil·límetre. Reproduït, no: passat per l’ull i per les mans i pel tot d’aquest artista que ens retrata el món i l’interpreta i hi afegeix el plus d’intangible que converteix els retalls de vida humana en alguna cosa que la transcendeix, en art. Un detall o una imatge de conjunt, els homes ordenats, les bruses negres, la justícia de les sèquies. Turistes. L’aigua que flueix, domesticada. Les pedres centenàries de la catedral de València. Tot junt i barrejat i prenent sentit dins d’un quadre. Un detall o una imatge de conjunt o una seqüència, fins i tot. Una Suite sencera, dedicada. Antoni Miró, l’artista que, des del seu mas entre Ibi i Alcoi, basteix un univers de pintures impecables, d’escultures en acer corten, d’obra gràfica presta a voltar i agitar-nos el món, inaugura exposició a València. Hi treballa des de l’any 2015, en aquestes obres. De nit, al seu estudi del mas, ha anat creant la ‘Suite Tribunal de les Aigües’ que des d’aquest 28 de juny i fins el proper 14 d’octubre, s’exhibeixen al museu de les Drassanes de València. Són vuitanta-una obres acríliques sobre llenç, gràfiques digitals sobre llenç i litografies. I és un homenatge. Conscient, volgut, merescut. Cada dijous de cada setmana de cada any, llevat dels festius, i des de fa centúries, a les dotze del migdia es constitueix el Tibunal de les Aigües. De primer, els síndics de les sèquies, i els assessors, es reuneixen a la Casa Vestidor. I a les dotze en punt, quan les campanes del Miquelet avisen que ja és l’hora, la porta dels apòstols de la catedral contempla com es constitueix formalment aquest Patrimoni Immaterial de la Humanitat, una de les institucions de justícia més antigues d’Europa, l’òrgan col·legiat que resol els conflictes enrtre els regants de les sèquies de Quart i Benàger – Faitanar, Tormos, Mislata, Mestalla, Favara, Rascanya i Rovella, les que formen la Vega de València. Antoni Miró es declara admirat i enamorat d’aquesta institució, de la capacitat de travessar el temps i continuar ‘fent justícia en directe, de forma ràpida, barata i, a més, efectiva, eficaç i molt democràtica’. I aquesta és també una de les qüestions que destaca Fernando Castro, que ha estat el comissari de l’exposició: la ‘tradició cultural viva’ que és el vell tribunal, la capacitat de l’artista de trobar-li la connexió amb el segle XXI, de treure-li l’apriorisme conservador amb què potser encara hi ha qui l’etiqueta, i el redueix, de parlar, en una exposició d’art, també de ‘democràcia, de la relació del camp amb la ciutat, de la reivindicació de les tradicions i de les identitats culturals’. L’exposició, que ha estat possible per la col·laboració entre el mateix Tribunal de les Aigües, l’Ajuntament i la Generalitat valenciana, es presenta també com l’avantsala de la celebració que hi haurà l’any 2019, quan en farà deu que la UNESCO va declarar el Tribunal de les Aigües Patrimoni Immaterial de la Humanitat i quan la ciutat acollirà la Conferència Internacional de Museus de l’Aigua. Durant la presentació, a més a més, la regidora de Cultura de València, Glòria Tello, va fer públlic el compromís institucional de ‘dedicar, en un futur, la Casa Vestuari a centre d’interpretació i d’investigació del Tribunal’. Que així sigui.

Summary: El Tribunal de les Aigües segons Antoni Miró


La sala civil i penal del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha obert una altra causa penal contra el president de la Generalitat, Quim Torra, per un delicte de desobediència. El motiu, segons que ha explicat, és no haver acatat l’ordre del TSJC mateix de retirar la pancarta en defensa dels presos polítics i els exiliats del Palau de la Generalitat el setembre passat. En concret, el tribunal li va donar quranta-vuit hores el 23 de setembre. Finalment, el dia 27, el tribunal ho va ordenar directament als Mossos d’Esquadra i, abans no la retiressin ho van fer Lluís Llach, l’actriu Sílvia Bel, l’ex-diputat Antoni Baños i la portaveu de Somescola, Teresa Casals, que la van substituir per una altra en favor de la llibertat d’expressió. L’origen d’aquest procediment és una denúncia d’Impulso Ciudadano. El TSJC també ha acordat designar com a instructor del procediment el magistrat Carlos Ramos.Torra ja va ser jutjat per no retirar aquesta pancarta, però en aquest cas en període electoral, i va ser condemnat a un any i mig d’inhabilitació i una multa de 30.000 euros. En un comunicat, l’oficina del president ha dit que la nova causa demostra que la justícia espanyola continua capficada amb ‘la seva causa general contra l’independentisme motivada per raons polítiques’. A més, explica que el problema no era la pancarta en període electoral, sinó que el problema el té l’estat espanyol amb la llibertat d’expressió i els drets fonamentals. ‘La defensa del president Torra prendrà les decisions oportunes contra aquest nou atac judicial que serà instruït pel mateix magistrat que en l’ocasió anterior’, conclou.

Summary: La justícia espanyola obre una altra causa per desobediència contra el president Torra


El dinar era a punt de començar quan va saltar la notícia: el govern espanyol anunciava que collaria encara més la Generalitat, que li tancaria l’aixeta dels fons del FLA (Fons de Liquiditat Autonòmic) si ‘es destinava un sol euro a veleïtats independentistes’. Les finances de la Generalitat, intervingudes. Al restaurant Pomarada de Barcelona hi havia pesos pesants en el dinar-col·loqui organitzat per Sobirania i Justícia: a la taula presidencial, Antoni Abad, president de la patronal Cecot, acompanyat del conseller d’Economia, Andreu Mas-Colell, i del secretari d’Empresa, Pere Torres. Amb ells, representants del Cercle Català de Negocis i de les sectorials d’economistes i d’empresaris de l’ANC. I els comensals que assistien al col·loqui, tots empresaris convençuts que el procés ha de tirar endavant. Per tant, el president de la Cecot es pot dir que jugava a casa. Però a fora el cel s’ennegria: perquè el consell de ministres acabava d’anunciar que escanyaria encara més la Generalitat, i perquè ahir mateix al matí arribaven notícies hostils amb el projecte independentista des de l’àmbit empresarial. La primera, la publicada a La Vanguardia segons la qual el president del Gremi d’Hotelers de Barcelona, Jordi Clos, traslladava la seu social del hòlding empresarial Derby Hotels a Madrid. I la segona, el comunicat del Cercle d’Economia demanant de rectificar el rumb marcat per la declaració independentista aprovada al parlament. I tot això sense el paraigües d’un govern nou a la Generalitat. Tancament de files amb el procés L’empresariat català es pot inquietar, pot dubtar. I aquí les patronals juguen un paper decisiu. Els moviments de la gran patronal són contraris al camí cap a la república catalana. En canvi, les patronals de les petites i mitjanes empreses, les que representen la immensa majoria del teixit empresarial català, han ant fent costat al procés. Ho vam veure amb el Manifest del Far, del mes de maig passat, subscrit per una trentena de patronals i cambres de comerç, donant suport incondicional al dret de decidir. Però ara som en una pàgina nova, on comença un procés cap a la independència, que ha comportat el desplegament de tota la maquinària de l’estat contra aquest procés. El factor d’incertesa és ara més gran, i el tancament de files amb el projecte polític, més valent. Doncs ahir Antoni Abad va ser valent. Perquè enmig de la tempesta es va posar al capdavant, com a president d’una de les principals patronal de les PIMES del país, i va pronunciar un missatge de fermesa i de convicció que cal apostar per construir un país nou. ‘El procés per als empresaris és una oportunitat, no és pas seguretat. Per això ens hi hem d’implicar; per definir-lo. Cal fer-ho tenint en compte els principis de competitivitat i de cohesió social’, va dir Abad. ‘Qualsevol nou país no ens val però segons quin definim, els empresaris catalans ens hi apuntem. Necessitem fer un nou país.’ La CUP, entre línies Ni ell ni cap dels participants en el col·loqui no va parlar de la CUP ni de la negociació amb Junts pel Sí. Però Abad ho va fer de manera implícita amb unes paraules que pràcticament parafrasejaven Mas-Colell, que seia al seu costat, capficat mirant el mòbil segurament acabant de llegir la informació sobre l’ofensiva de l’estat. Abad deia: ‘Necessitem una administració ‘business friendly’. Entre tots, aconseguirem una societat del benestar, més que no un estat del benestar, perquè l’estat no ens retorna res; és de nosaltres que surten els recursos.’ I afegia: ‘La política no pot tenir tot el comadament del nou estat. Fixar el model de país és imprescindible.’ El president de Cecot està convençut que el procés cap a la independènia és una oportunitat per a les empreses catalanes, i demana que les patronals s’hi impliquen, que hi apostin i no en quedin al marge. ‘Les patronals estan compromeses amb el futur del país, perquè volen influir en dissenyar el país des d’una base zero. Perquè o bé canviem el país o canviem de país.’ L’estat d’ànim que transmetia Abad era un remei contra el pessimisme, tal com li va dir (i agrair) un dels empresaris que va participar en el col·loqui. Però l’estat d’ànim s’ha de transformar en acció, i això passaria tant per la participació activa de les patronals en el procés com per la revisió interna de les organitzacions empresarials mateixes. Contra l’estructura mastodòntica de Foment, la proximitat i agilitat com a patronal de la Cecot. Foment i la Cecot. Abad va respondre fins a tres vegades a la pregunta de quina era la relació entre l’una i l’altra un mes després de l’expedient que Foment va obrir a Cecot per a expulsar-la arran de la tensió pels posicionaments sobre la independència. Abad va ser prudent, molt prudent. I va passar de pàgina amb finesa: ‘Traslladar la desunió empresarial no interessa. A més, la valoració social del nostre rol, amb una certa manca de diàleg intern, ens posa en una situació de mala reputació. No hi ha desunió. Hem de fer un exercici intern, de fer-nos preguntes; que hi hagi diàleg i debat, i que hi hagi millora i saber sintonitzar amb el que les empreses ens demanen. I també hem de posar al dia la relació amb els sindicats. Hem de fer les coses des del diàleg. Els empresaris ens demanen autocrítica, cohesió i saber llegir els nous temps.’ Acabat el dinar, el cel ja era ben gris. Diuen que el vent bufarà de valent, i que ja arriba l’hivern. L’empresariat té en la Cecot un bon abric per encarar-ho. Tothom sortia amb un punt més d’optimisme. Mas-Colell parlava amb la premsa, indignat, de l’atac de Montoro.

Summary: Quan la Cecot fa d’antídot a l’hostilitat empresarial contra el procés


‘Mar adolescent’ Hort de llimones i gínjols i bellveures vora el mar. Nacre verd amb ulls de plata, mar saliner de setze anys. Aquest noi, com se revincla per veure l’horta i el camp! Canaris de llimonera volen els seus dits de sal. –Deixau-me saltar l’arena. Tallau-me els penyals d’aram, i els pins d’or que sempre canten, remulls de llum, inclinats…! Pensar que mai no has de veure, donzell ardent de pits blaus, el plor morat de la vinya ni el pes gloriós del blat! Mai! li va dir, i el seu coll tenia clavells de sang, i els muscles, obscurs, bromera de nenúfars grocs i blancs… . . . . . . . . . . . . . . . . . Hortolans, deixau la sínia, portau llimones al mar…! Blai Bonet A l’erm obac bastim casal i erola, i omplim, corbats, la sitja i el celler; Del roc perdut fem clos contra esparver i l’aigua dolça a doll dóna força a la mola. A l’areny mort que la mar brava assola, en orba ni amarrem, sense esquer, xarxa i llagut, i un cau ens és recer sota penyals, en deserta platjola. Plantem la vinya als cims, sense drecera, i l’olivet entre timba i tossal; i ens és un pler, Senyor. I el pa i la sal Que us demanem, ulls molls, en la preguera, no ens són sobrers, i amb un urc, en ple mestral, mà i peu sagnants, clamem l’Hora Severa. J.V. Foix ‘Abrisa’t’ Abrisa’t. Remou la font de vinya blanca. Encalça’t al fang i fes-te créixer. Empeny el vent que et duu a la crida. Abrisa’t la veu, que ve la pluja. Abrisa’t. Empeny el vent que et duu a la crida. Que arriba un vent que ve de terra. Que rodola un vent de mar a muntanya. Que ve un cicló, que ets el cicló, Encalça’t a terra i fes-te créixer. Abrisa’t la veu, fes com la pluja. Abrisa’t. Remou la font de vinya blanca. Que la força és aigua, que la força és polpa. Que el pou és pinyol i el pinyol germina. I del pinyol, la vinya, i de la vinya, el somni. Encalça’t al somni, que el somni respira. Abrisa’t la veu, que prens la pluja. Abrisa’t. Encalça’t a terra i fes-te créixer. Cada pinyol una vinya, cada vinya un somni. Remou la font, que la font és força. Que la força és aigua, que la força és polpa. Que s’aixequen les veus des de mar fins a muntanya. Cada pell és veu, cada veu és d’aigua. Abrisa’t la veu, que ets com la pluja. Cada gota un gotim, cada veu, un clam. Cada pell és mar, cada pell és muntanya. Abrisa’t la pell que ets cicló i ets astre. Anna Pantinat ‘El vi’ No podia faltar el vi damunt la taula. Una solemnitat, un ritu que venia des de la nit: el vi encenia la taula, encenia la casa, encenia la vida. Una vella litúrgia nocturna, inescrutable, encenia la sang, palpitava en els ulls. Una solemnitat, un ritu que venia des de la nit, la nit febril de la caverna. El vi begut, en casa, a l’hora de menjar. S’oficiava el vi, lentament i greument. Parle del vi dels pobres. El vi que ens feia forts. Un tros de ceba crua, un rosegó de pa, i un got de vi solemne. Parle del vi dels pobres, begut solemnement, l’aliment de la còlera, el vi o sosteniment de l’afany o la ràbia. El vi de l’esperança, el vi dels sacrificis, l’esperança rompuda, plantar cara a la vida. Vicent Andrés Estellés Escampats per les llibreries, enfosquits per la pols i el temps, mai vistos, mai buscats, mai oberts ni venuts, els meus poemes s’assaboriran com els vins més rars –un cop envellits. Marina Tsvetàieva

Summary: Vinyaserra: una nadala de vins i paisatge


Vox de les Balears ha impedit que un periodista i un fotògraf del Diario de Mallorca entressin a la seva seu per a cobrir una conferència de premsa en què la formació tenia previst d’informar sobre els seus candidats al congrés espanyol. El president de Vox a les Illes, Jorge Campos, ha declarat sobre aquests fets: ‘No censuram ningú, però Vox té accions legals iniciades contra aquest mitjà de comunicació per falsedat en notícies. I si algú ve a aquestes conferències de premsa a inventar-se notícies, és millor que no vengui.’ Cal recordar que el 8 de març Vox va informar sobre una presumpta ‘agressió per part de feministes radicals’, si bé Diario de Mallorca va publicar després que havia estat una notícia falsa de la formació, perquè no hi havia cap denúncia presentada a la Guàrdia Civil.

Summary: Vox impedeix l’entrada del Diario de Mallorca en una conferència de premsa


Avui, 16 d’agost de 2018, fa deu mesos que l’Audiència espanyola va decretar presó provisional per als presidents de dues de les entitats civils de Catalunya més importants: Jordi Cuixart, president d’Òmnium Cultural, i Jordi Sànchez, aleshores president de l’Assemblea Nacional Catalana. Per recordar-los, Òmnium i l’ANC han convocat una protesta a la plaça de la Vila de Gràcia de Barcelona, on han muntat un llaç groc gegant. A banda, s’han convocat concentracions a molts altres municipis del país. A l’acte, el vice-president d’Òmnium Cultural, Marcel Mauri, ha reclamat al govern espanyol que insti la fiscalia a retirar les acusacions contra els dirigents independentistes investigats: ‘És l’única cosa que haurien de fer.’ A més, ha llegit una carta de Cuixart en què, com a veí, lamenta no poder assistir a la festa major del seu barri. David Minoves, de l’Assemblea Nacional Catalana, ha recordat els deu mesos que fa que Jordi Cuixart i Jordi Sànchez són tancats a la presó per ‘delictes inventats’ i els ha qualificat d’ostatges de l’estat espanyol. Alba Puig, filla del conseller exiliat Lluís Puig i membre de l’Associació Catalana pels Drets Civils, també ha pujat a l’escenari per defensar Cuixart i Sànchez com a dirigents d’una causa justa i pacífica per la qual fa deu mesos que són empresonats. També ha agraït el suport de la gent i ha donat les gràcies per no defallir ni un sol dia a ajudar-los a denunciar el seu empresonament, el del membres de govern i l’exili.

Summary: Fan un llaç groc gegant a Gràcia pels deu mesos de l’empresonament de Sànchez i Cuixart


El Consell de l’Audiovisual de Catalunya (CAC) ha aprovat un acord on constata que la intervenció de la periodista i escriptora Empar Moliner al programa ‘Els matins’ de TV3 el dia 11 d’abril d’enguany, quan va cremar davant la càmera un exemplar amb el títol ‘Constitución española’, es va efectuar ‘en el marc de l’exercici de la llibertat d’expressió’. L’acord, basat en un informe dels serveis jurídics del consell, l’ha aprovat el ple de l’organisme per tres vots a favor contra tres vots en contra amb tres vots particulars i el vot de qualitat del president. Els vots contraris són els de Carme Figueras, consellera escollida a proposta del PSC; Eva Parera, membre del Consell proposada per UDC, i Daniel Sirera, proposat pel Partit Popular. El document assenyala que ‘es constata en l’acció comunicativa l’absència de qualsevol pretesa exclusió de la vida pública d’un sector social o de persones determinades’. Segons el CAC ‘el discurs i l’escenificació se situa en el marc de l’opinió que empara l’exercici de la llibertat d’expressió en un context satíric’. Els tres consellers que discrepen de l’acord i han emès un vot particular s’oposen a aquesta consideració i entenen que ‘de l’anàlisi de la secció, en cap cas se’n pot considerar la intervenció d’Empar Moliner com a satírica, irònica i humorística, sinó tan sols un espai on s’informa i s’opina sobre un tema d’actualitat’. Figueras, Parera i Sirera consideren que Moliner va donar una informació esbiaixada, manipulada i dramatitzada per tal de presentar el Tribunal Constitucional com un ‘organisme perseguidor dels catalans’ que ‘actua sota la directriu de determinats interessos polítics’.

Summary: El foc a l’exemplar de la constitució d’Empar Moliner era llibertat d’expressió, segons el CAC


La ponència organitzativa ha fixat en un màxim de vuit anys la limitació de mandats tant per als càrrecs de partit com per als institucionals. Ara bé, n’ha exclòs el món municipal amb l’argument que, sobretot en el cas de municipis més petits, pot ser difícil trobar relleus. Segons han explicat a l’ACN fonts coneixedores, aquesta condició s’aplicarà de forma retroactiva per als dirigents de la nova formació, és a dir, si un càrrec ja porta quatre anys amb responsabilitats internes a l’antiga CDC o Reagrupament, només podrà optar a un nou mandat. Tanmanteix, en l’àmbit institucional el comptador es posarà a zero.

Summary: Mandats de vuit anys, excepte pels càrrecs municipals


El crític i historiador de l’art Joan M. Minguet Batllori no deixa de denunciar-ho: que la cultura es troba sota mínims, que els artistes han deixat de tenir un paper de centralitat en la vida social, que han estat bandejats i invisibilitzats; que l’art ha de ser combatiu però que s’imposa la banalització de la cultura. També ens ho deia el cineasta Pere Portabella, arran de la mort de Carles Santos: Portabella, juntament amb Santos i Brossa, formaven un grup d’artistes que col·laboraven en projectes i que se situaven en la perifèria de les indústries culturals, en l’avantguarda artística. I Perejaume ens mostrava en una ‘proclama’ una nota manuscrita justament de Joan Brossa, trobada per casualitat entre alguns papers que guardava. Una nota sobre la situació del país escrita l’any 1993, sintètica, lúcida i tan vigent llavors com ara. Hem de tornar a fer visibles els artistes, les seves mirades, les seves aportacions. Perquè ells són capaços de trencar el discurs convencional, posar-hi gruix i intenció, anar a fons des d’una mirada artística combativa. I això és necessari per a tota societat i és signe d’una cultura viva, compromesa i implicada amb el seu present i les circumstàncies del seu entorn i amb els grans desafiaments col·lectius. En la situació actual que viu Catalunya, mancada de llibertats i drets fonamentals, vam pensar a donar veu i escampar el dir dels poetes i la mirada dels artistes visuals actuals. Què diuen, què expressen, com ho diuen, com ho expressen. Fer visibles els creadors i contribuir també a enriquir l’estètica d’aquesta revolució popular, perquè les organitzacions que mobilitzen la societat civil compten poc amb els poetes i artistes visuals. I vam idear la sèrie ‘Proclames de llibertat’, que va començar pocs dies després del primer d’octubre. El resultat ha estat una cinquantena de ‘proclames’ de poetes i artistes visuals, que s’han publicat durant dos mesos, una cada dia. ‘Proclames de llibertat’ intenses, enfocant temes diversos, algunes de ben explícites, algunes de més obscures. Moltes nascudes de l’impacte i commoció que va significar la brutal repressió de l’1-O. En la primera part de la sèrie, hi van ocupar més espai els poetes. Dins el món de la cultura catalana, els poetes sempre han estat dels més combatius i participatius, tot i que es mouen en cenacles minoritaris i tenen dificultats per a arribar als grans mitjans audiovisuals. De seguida, el poeta Enric Casasses ens va relligar el país amb Ramon Llull i així ens va col·locar en el context històric de l’herència cultural. I va apuntar el compliment d’algunes profecies, com ara ‘la del comte de lautréamont, que la poesia serà feta per tots i no per un. tots, dels llenyataires als furoners (= hackers).’ Fragment de la proclama del poeta Enric Casasses. Lluís Solà, un home que ha reflexionat molt sobre la idea de llibertat, ens va aportar el seu pensament amb el poema ‘El foc’. Fragment del poema ‘El foc’ de Lluís Solà. Poemes molt combatius, com els de Dolors Miquel, Sebastià Perelló, David Caño, Carles Rebassa, Pau Vadell, Biel Mesquida, Anna Gual, Joan Todó, Andreu Subirats, Hilari de Cara, Vicenç Altaió… Alguns altres de més irònics, com els de Jaume Subirana, Manel Ollé, Miquel Desclot… Alguns d’esperançats, com els de Jaume C. Pons Alorda, Lucia Pietrelli, Jordi Valls, Emili Sánchez-Rubio, Laia Martinez Lopez, Ricard Mirabete… I encara alguns de demolidors, com el d’Antònia Vicens. Poema de Joan Todó. Fragment del poema d’Antònia Vicens. En la segona part de la sèrie ‘Proclames de llibertat’ van predominar més els artistes visuals, una part dels quals van aportar una imatge vinculada a l’exposició ‘La revolució és una ficció. La ficció és una revolució’, dirigida per Joan M. Minguet Batllori. Artistes com ara Rafel Griera, Àlvar Calvet, Vicky Benítez, Alexandra Garcia… ‘Radar’, d’Albert Gusi. En l’àmbit de les arts visuals, la mirada sobre la idea de llibertat ha estat feta des d’aproximacions més diverses. S’han fet proclames molt compromeses amb la independència, com les de Frederic Perers (que ha obert i tancat la sèrie), Antoni Miró, Ester Xargay, Albert Gusi, David Ymbernon, Francesca Llopis, Carme Sanglas, Marga Ximénez… S’han fet crítiques a la monarquia, com la imatge de Pere Llobera; s’ha tractat de la revolució, com en el cas d’Antònia del Río i Nora Ancarola. S’han fet proclames més socials, com la de Jordi Boldú; a favor de l’educació, com la de Jordi Lafon; i a favor de la cultura, com la de David Ribas. Imatge que neix de la instal·lació ‘PALACIO ¿REAL?’, de Pere Llobera. Podeu retrobar aquí les cinquanta-sis ‘Proclames de llibertat’.

Summary: Poetes i artistes reclamant llibertat


És possible que en un futur més o menys proper es puga personalitzar la dieta? En aquest moment estem investigant aquest camí, encara que és difícil marcar una data exacta. Així mateix, no crec que mai hi haja una dieta personalitzada per a cadascú de nosaltres, però sí que tindrem casos de malalties –de fet, ja n’hi ha alguns de documentats– en què una dieta concreta beneficia el grup de persones que la pateix. Des de fa molt de temps es treballa amb els anomenats «errors congènits del metabolisme», és a dir, xiquets que quan naixen pateixen una malaltia monogènica i amb una dieta específica s’evita el desenvolupament d’aquesta. Pot explicar un exemple d’açò? Un de molt clar és el de la fenilcetonúria, malaltia que pateixen aquells individus que tenen una mutació en el gen de la fenilalanina hidroxidasa (PAH), que transforma la fenilalanina a tiroxina en un procés de detoxificació. Si no es converteix en tiroxina, la fenilalanina es transforma en productes tòxics neurodegeneratius, fet que es tradueix en retard mental. Com coneixem quina n’és la causa, podem evitar donar a un xiquet la fenilalanina, un aminoàcid que es troba present en les proteïnes d’origen animal, que es poden substituir per proteïnes d’origen vegetal que no presenten aquest aminoàcid. Així, modificant la dieta des del naixement, podem evitar que un xiquet afectat no tinga retard mental. Existeixen altres exemples, però aquest ens dóna una idea de com en algunes malalties, com ara el càncer d’origen genètic o malalties cardiovasculars, es pot investigar quins gens augmenten el risc de patir-les i d’aquesta forma poder «controlar» la malaltia amb una dieta ben marcada. Un altre exemple d’açò seria el del gen FTO. Ens pot explicar quins efectes té sobre l’obesitat? L’obesitat sempre ha preocupat i les causes no són sempre que la gent menge molt i realitze poc exercici; també hi existeix un substrat genètic. Hi ha dues formes d’obesitat, que serien l’obesitat monogènica, és a dir, que es correspon a un gen que provoca una obesitat mòrbida, i també trobaríem l’obesitat comú, que és més abundant en la població i més heterogènia. Amb aquesta última, el que es va fer fou un escombrat genòmic (veure tot el genoma d’una persona) per a observar quins gens s’associaven a aquest tipus d’obesitat i un dels primers en ser descobert va ser el gen FTO, la qual cosa va ser una sorpresa. A partir d’aquest moment es van realitzar més estudis en altres poblacions i es va veure que per cada gen FTO mutant, augmentaven un 32% les probabilitat de patir obesitat. Per tant, si una persona té els dos gens (un del pare i un altre de la mare) mutants, té un 64% més de probabilitats de patir obesitat. I encara que coneixem quina n’és la causa, encara no sabem els processos bioquímics que altera. Hi ha estudis amb altres gens, com el cas del gen FTO? Sí. Avui dia els llistats són molt grans per a cada malaltia, com ara les malalties del cor, el càncer… I a més a més, aquest procés ja està sistematitzat en alguns països com els Estats Units, on es poden realitzar recerques segons el teu interès. Després, tota aquesta informació s’utilitza per veure si es pot aplicar una dieta que canvie aquestes associacions. S’ha pogut comprovar, a hores d’ara, si amb alguna dieta, com ara la mediterrània, s’ha pogut mitigar els efectes d’aquests gens? Això és exactament en el que estem treballant ara. El que necessita la medicina de precisió són dades aportades per assaigs clínics, ja que és el que té el màxim nivell d’evidència. Nosaltres ens hem fixat en un gen que s’anomena TCF7L2, que és el principal gen que s’associa a patir diabetis, però que altres estudis associen a malalties cardiovasculars. El que hem pogut comprovar és que aquest gen està relacionat amb una major probabilitat de patir aquest tipus de malalties, concretament un ictus, però que quan apliquem una dieta mediterrània s’anul·la el risc genètic en només cinc anys. Quines recomanacions o consells donaria a una persona per tal que comence una dieta mediterrània? La dieta mediterrània s’està perdent actualment en la nostra societat i açò és la pitjor cosa que ens podria passar pel que fa a aquest tema, perquè tenim un dels patrons d’aliments més sans del món. En alguns estudis que hem realitzat es pot veure que sobretot en persones joves és on s’està perdent més ràpidament. Aquesta dieta, com ja hem vist, és la més saludable enfront malalties com el càncer o neurodegeneratives, fet que influeix poc en els joves, ja que la probabilitat de patir ells una malaltia d’aquest tipus els queda encara molt llunyana. Però, en el seu present, la dieta mediterrània els ajudarà a augmentar la seua salut física i la seua salut mental, cosa que coneixem gràcies a uns tests especialitzats i a diferents estudis realitzats. Com a conclusions varem observar que tenen una menor probabilitat de patir depressions, que tenen uns hàbits de vida més saludables i una millora física i mental. Actualment també estudiem la relació entre la dieta mediterrània i una millora de les notes de l’expedient, però encara està en procés. El que sí que observem és que aquesta dieta ens ajuda físicament i mentalment en la nostra vida, i això és una cosa que avui dia hem de valorar molt. Llig l’entrevista sencera a la web de Mètode. Iker Iranzo. Estudiant de Biologia de la Universitat de València. © Mètode 2016. Què és Mètode?

Summary: Dolores Corella: ‘La dieta mediterrània ens ajuda físicament i mentalment’


El president d’Islàndia ha fet una visita oficial al Quebec. Durant una roda de premsa feta a la seu del govern, Olafur Ragnar Grimsson ha defensat que la independència ‘no pot ser vista mai com un afer negatiu’ i ha defensat el dret dels pobles a decidir el seu futur, sense cap límit. El president islandès ha remarcat que la independència no és una formalitat sinó l’expressió de la voluntat d’un poble. Islàndia ha estat tradicionalment un país molt obert a reconèixer la independència de nous països i sovint ha estat, com seria especialment en el cas de la Lituània ex-soviètica, el primer a donar el pas.

Summary: El president d’Islàndia diu al Quebec que la independència és positiva per als països


El president del Parlament Europeu, David Sassoli, ha acceptat d’enviar les al·legacions en nom de l’eurocambra al Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) per la immunitat del president d’ERC, Oriol Junqueras. Sassoli ha fet cas de la recomanació que havia fet aquest matí la comissió d’Afers Jurídics de la cambra, que ha demanat d’enviar un informe legal a Luxemburg sobre l’opinió de la institució sobre aquest afer. Ara els serveis jurídics de la cambra hauran d’emetre el report sobre la situació de Junqueras, que no va poder recollir l’acta en persona perquè el Tribunal Suprem espanyol no li va donar permís per sortir de la presó. Segons el vice-president de la comissió i eurodiputat del PSOE Ibán Garcia del Blanco, el text no tindrà ‘càrrega política’. La vista oral a Luxemburg pel cas de Junqueras és prevista el 14 d’octubre. L’informe sobre si s’havien de presentar al·legacions al Tribunal de Luxemburg del cas de Junqueras l’havia redactat un eurodiputat francès del grup popular, Geoffroy Didier, que recomanava de no implicar-s’hi, segons l’agència ACN. En un debat i una votació a porta tancada, el comitè d’Afers Legals de l’eurocambra ha decidit de fer sentir la seva veu. Socialdemòcrates, liberals i verds s’han posat d’acord per instar a presentar al·legacions al TJUE i membres del partit popular europeu i els conservadors i reformistes s’hi han oposat. Ara, l’informe amb l’opinió del Parlament Europeu sobre el cas de Junqueras l’hauran de redactar els serveis legals de la cambra. Les observacions només es referiran a ‘elements relatius al dret comunitari, no sobre el dret nacional’, segons fonts de la cambra. L’objectiu, expliquen persones coneixedores de les discussions a la reunió, és que l’informe sigui purament ‘jurídic’ i que no hi hagi cap valoració política. La qüestió pre-judicial El Tribunal Suprem no va permetre a Junqueras de sortir de la presó per anar a prometre la constitució, i la defensa va reclamar que es presentés una qüestió pre-judicial al TJUE per analitzar l’abast de la seva immunitat parlamentària. El Suprem hi va accedir, en contra del criteri de la fiscalia. El TJUE va fixar el 14 d’octubre la vista oral del cas, en què s’han de respondre a tres preguntes per interpretar l’article 9 del protocol número 7 de la Unió Europea sobre la immunitat dels eurodiputats. En concret, s’ha de respondre sobre l’abast de la immunitat ‘mentre el Parlament Europeu estigui en període de sessions’; què passa en el cas d’un electe en presó provisional acordada judicialment per fets anteriors als comicis; i si cal aixecar la presó provisional perquè Junqueras pugui assistir als plens sense ponderar ‘interessos’ en joc com els derivats de l’interès de la justícia i del ‘procés degut’.

Summary: Sassoli accepta d’enviar al·legacions sobre la immunitat de Junqueras al Tribunal de Luxemburg


El vaixell de rescat de l’ONG alemanya Sea-Watch amb quaranta-dos migrants a bord d’ençà de fa catorze dies ha entrat finalment avui en aigües d’Itàlia, tot i la negativa del Govern del país europeu a obrir-li els seus ports, donada la ‘situació desesperada’ i davant l’absència d’altres opcions. Segons ha explicat l’ONG en un comunicat, després que el Tribunal Europeu de Drets Humans rebutgés ahir d’ordenar a Itàlia que accepti l’arribada del ‘Sea-Watch 3’, la situació de les quaranta-dues persones a bord és ‘ara més desesperada que mai’. ‘Cap institució europea està disposada a assumir la responsabilitat i defensar la dignitat humana a la frontera europea a la Mediterrània’, ha lamentat el president de l’ONG, Johannes Bayer. ‘Per això, hem hagut d’assumir nosaltres la responsabilitat’, ha afegit. ‘Entrem en aigües italianes, ja que no hi ha altres opcions per garantir la seguretat dels nostres hostes, els drets bàsics estan sent violats durant suficient temps’, ha justificat, defensant que ‘la garantia de Drets Humans no ha de ser condicional a un passaport o qualsevol negociació de la UE, ha de ser indivisible’. El vaixell va rescatar el 12 de juny a un total de cinquanta-tres migrants i refugiats a bord d’una embarcació inflable en aigües internacionals properes a Líbia i va rebutjar traslladar-les a un port del país nord-africà, com li va plantejar Itàlia, ja que considera que no es tracta d’un país segur per als migrants, dirigint-se en canvi cap al país europeu. En les dues setmanes transcorregudes, el vaixell ha estat a la proximitat de les aigües territorials italianes i s’ha procedit a evacuar onze de les persones que hi havia a bord, entre elles dones i nens, amb autorització del govern italià. La mediadora cultural del vaixell, Haidi Sadik, ha subratllat que a bord hi ha ‘persones que han experimentat els horrors de Líbia, que han estat durament torturades, però fins i tot encara que no fos el cas, qualsevol persona rescatada al mar, per llei, ha de ser portada a un lloc segur’. Són persones amb drets ‘Aquestes són persones que tenen necessitats i drets bàsics’, ha insistit, assegurant que ‘una operació de rescat no acaba fins que totes i cadascuna de les persones rescatades toquen de peus a terra’. El vaixell es trobava fins a aquest migdia davant de l’illa de Lampedusa, ‘el port segur més proper al lloc del rescat’ amb quaranta-dues persones a bord, entre elles tres menors no acompanyats, el menor d’ells de tan sols 12 anys, ha explicat l’ONG. D’elles, trenta-sis havien demanat la intervenció del Tribunal d’Estrasburg, que ahir va dictaminar que ‘no hi ha raons excepcionalment greus i urgents que justiquen l’aplicació de mesures urgents’ per les quals podria reclamar a Itàlia que accepti als migrants. Segons l’opinió del president de Sea–Watch, la decisió suposa ‘la capitulació incondicional del tribunal a la política antiimmigració ultradretana a Europa’. ‘Si aquesta situació, inclosa la detenció il·legal indefinida al nostre vaixell i la privació de les necessitats més bàsiques, no és una violació dels Drets Humans dels nostres hostes, llavors què ho és?’, s’ha preguntat Bayer. ‘No podem esperar fins que tots i cada un d’ells es converteixin en una emergència mèdica amb el temps’ i siguin evacuats, ha reblat. El govern italià, amb el seu ministre de l’Interior, Matteo Salvini, al capdavant, ha apostat en el últim any per una política de ports tancats a les ONG de rescat a la Mediterrània. De fet, ahir Salvini va assegurar que no tenia intenció de permetre l’entrada del ‘Sea-Watch 3’ i que no li preocupava que haguessin de romandre davant de les costes italianes ‘fins Nadal o Any Nou’.

Summary: El Sea-Watch 3 entra en aigües italianes amb quaranta-dos migrants malgrat la prohibició del govern


La Junta Electoral espanyola (JEC) ha autoritzat Oriol Junqueras i Raül Romeva a participar en una desena d’actes electorals, debats i entrevistes. Ha denegat, però, la participació en actes el 22 i 23 de maig per la coincidència amb sessions del judici contra el procés al Tribunal Suprem espanyol. Junqueras i Romeva intervindran per videoconferència en actes d’ERC els dies 17, 18, 19 i 24 de maig. En canvi, la JEC ha refusat la petició del candidat d’ERC a la batllia de Barcelona, Ernest Maragall, per a debatre amb el candidat de JxCat, Joaquim Forn, a la presó de Soto del Real. Maragall va provar de reunir-se amb Forn divendres coincidint amb una vista que va fer al president d’ERC, Oriol Junqueras. En aquella ocasió no s’hi va poder reunir perquè Forn tenia una altra visita. En una atenció als mitjans, Maragall ja va expressar la seva voluntat de reunir-se amb ell per tal de contrastar el projecte de ciutat de cada formació. La JEC sí que ha autoritzat Forn a intervenir en un acte electoral a la seu de JxCat demà a les 11.30 i en un altre acte dissabte, així com Josep Rull. Diumenge ambdós podran intervenir juntament amb Jordi Turull en un altre míting del partit. Turull també ha rebut autorització per a participar en un acte divendres vinent, l’últim dia de la campanya.

Summary: La JEC autoritza actes de Junqueras, Romeva, Forn, Rull i Turull


El jugador del Barça Gerard Piqué ha signat avui la renovació del seu contracte, que el vincula amb el club català fins al 2022. Durant l’acte li han fet una pregunta sobre l’actualitat política catalana i Piqué, que no acostuma a defugir de cap tema, ha respost: ‘M’agradaria dir, i ja ho vaig dir abans de les eleccions, que es respectés el resultat. I el resultat no es respecta’. .@3gerardpique "L'únic que m'agradaria dir -ja ho vaig dir abans de les eleccions- és que es respectés el resultat, i no s'està respectant"#ElMeuVotEsInviolable pic.twitter.com/1FTDuHy3sF — ((( Marc Portet i Bruguera ))) (@portet_bruguera) January 29, 2018

Summary: Gerard Piqué: ‘M’agradaria que es respectés el resultat, i no es respecta’


Aquest migdia, Inés Arrimadas i Albert Rivera han anat a Alella (Maresme) per retirar llaços de solidaritat amb els presos polítics i exiliats. Concretament, han arrencat els de la barana d’un carrer davant les càmeres de molts mitjans de comunicació. Tanmateix, els veïns del municipi no han trigat gens a reaccionar a la provocació: al cap de cinc minuts, la barana tornava a ser plena de llaços grocs. Com es veu a la fotografia de la Revista Alella, mentre Arrimadas i Rivera feien la conferència de premsa, els veïns ja tornaven a posar llaços. Revista Alella

Summary: Alella respon a la provocació de Ciutadans tornant a posar de seguida els llaços solidaris


El ministre d’exteriors espanyol, Josep Borrell, ha assegurat que el govern espanyol ha proposat als seus socis de la UE que exigeixi al govern veneçolà la convocatòria d’eleccions lliures i amb supervisió internacional a curt termini, i que si no es compleix, es plantegi altres mesures com ‘el reconeixement de Juan Guaidó, ‘perquè sigui l’assemblea qui convoqui les eleccions’. Així ho ha assegurat Borrell en la roda de premsa posterior al consell de ministres, que s’ha celebrat durant la reunió del Comitè Polític i de Seguretat (COPS) de la UE. Aquesta proposta, ha dit, encara està en discussió. Borrell no ha volgut precisar quin seria aquest termini que ha de fixar la UE, però ha deixat clar que no pot ser ‘de la nit al dia’, perquè la UE no ha de ‘fer seguidisme d’altres països’, però tampoc es pot ‘dilatar’ i que es perdi una ocasió en un moment en què l’oposició veneçolana ha actuat de manera contundent. En un moment de la compareixença ha al·ludit a terminis com cinc o set dies o dues setmanes. Per al ministre espanyol, ja no és el moment d’un procés de diàleg que es pugui eternitzar’, sinó de convocar eleccions amb les garanties necessàries, deixant així clar que no és partidari del diàleg proposat pel Govern de Veneçuela i per al qual Mèxic i Uruguai s’han ofert. Crisi a Veneçuela perquè diversos països reconeixen Guaidó com a president

Summary: L’estat espanyol planteja a la Unió Europea reconèixer a Guaidó si no es convoquen eleccions


L’Ajuntament de La Pobla de Segur (Lleida), poble natal del ministre Josep Borrell, ha aprovat aquest divendres una moció d’ERC, que governa amb majoria absoluta, que proposa convocar una consulta per decidir si el Passeig Josep Borrell i Fontelles manté el nom del ministre d’Exteriors o es canvia pel d”1 d’Octubre’. La moció ha tirat endavant amb cinc vots d’ERC i dos del PDeCAT, i un en contra, el del regidor del PSC, ha informat el regidor republicà Marc Baró que preveu que la consulta pugui realitzar-se en dos mesos. El ple de l’Ajuntament de La Pobla de Segur està format per onze regidors, sis regidors d’ERC, quatre del PDeCAT i un del PSC, a la sessió d’aquest divendres ha faltat l’alcalde, que està de baixa, i dos regidors del PDeCat, que estan de vacances.

Summary: La Pobla de Segur aprova una consulta per a decidir si rebateja el carrer dedicat a Borrell


El govern espanyol no assegura ara que hi hagi la reunió del 6 de febrer vinent entre el president de la Generalitat, Quim Torra, i el president espanyol, Pedro Sánchez. Ho ha dit la vice-presidenta Carmen Calvo, a qui no ha agradat que Torra hagi dit que en aquesta reunió vol saber quines garanties hi haurà per a negociar sobre autodeterminació i amnistia. ‘Si aquesta reunió es fa, es farà dins dels termes de la seguretat jurídica i de la legalitat, i per descomptat no pas per parlar d’alguns plantejaments que s’han fet’, ha dit Calvo. El president de la Generalitat, en una entrevista a Catalunya Ràdio, ha dit que aniria a la reunió amb Sánchez quina és la seva posició i quines garanties hi haurà perquè en la mesa de negociació entre governs —acordada entre el PSOE i ERC— es pugui parlar d’autodeterminació i d’amnistia. ‘Si no hi ha condicions i garanties necessàries em reuniré amb els partits independentistes per dir-los que anem a un diàleg sense garanties, i que què us sembla’. I ha afegit: ‘Plantejaré amb quines garanties enfocarem la negociació, amb quines condicions. En funció de la resposta veurem quin és el consens que tenim per a tirar endavant aquesta negociació. Quins mínims hi ha. Les negociacions s’han de fer amb unes condicions, per a negociar l’amnistia i l’autodeterminació.’

Summary: El govern espanyol qüestiona ara la reunió entre Torra i Sánchez perquè no vol parlar d’autodeterminació