Sergi Vicente (Barcelona, 1975) ha estat durant dotze anys el rostre que ens ha explicat el dia a dia de la Xina als Telenotícies de TV3. I, si m’ho permeten, conjuntament amb Pere Codonyan, una de les veus més inconfusibles de la cadena. Tanmateix, la corresponsalia ja és passat, i ara Vicente treballa a l’altra banda, on no enfoquen les càmeres: els despatxos. Del gener del 2015 que és el director de Betevé. Ens hi citem en un hotel de l’avinguda Diagonal de Barcelona. Acaba de publicar Xina Fast Forward (Península i Ara Llibres), un llibre en el qual relata la seva experiència al gegant asiàtic. ‘Explico com he viscut jo la Xina durant aquests dotze anys. En cap cas vull instruir el lector sobre com és el país’, afirma. Seiem en un sofà davant un finestral enorme. És el bar de l’hotel. El sol banya gairebé tots els racons. Vicente no defuig cap pregunta. Només es molesta un moment. Es demana un cafè americà i li porten un cafè llarg. Parlem de la situació política de la Xina, de Tian’anmen i democràcia, de l’autonomia del Tibet, de la regressió de llibertats a Hong Kong, de censura i, també, de la seva etapa al capdavant de Betevé. —Per què ens és tan difícil de definir la Xina? —D’una banda per la mida i la complexitat del país. És tan gran com el continent europeu, però amb gairebé el doble de població. A més, té un mirall d’ètnies, cultures i llengües molt més intricat que l’europeu. Tot això, governat per estructura política centralitzada i autoritària. I, per si el còctel no fos prou complicat, cal afegir-hi el vector del canvi. La Xina va cremant etapes, sobretot en desenvolupament social i econòmic, a una velocitat bestial. Després, el terreny polític ja és una altra cosa. Però l’escenari és extremadament complex. Per això sempre dic que aquells que fem definicions o prediccions sobre la Xina normalment acabem essent contradictoris . —Escriure Xina Fast Forward ha estat una catarsi. Un final d’etapa? —Ha estat una catarsi absoluta. M’ha servit per ordenar moltes de les coses que tenia dins el cap i que fins ara no les havia pogudes entendre o analitzar en el seu conjunt. I, sincerament, puc dir que ara em sento molt més còmode amb la meva posició d’analista de la Xina que no pas quan feia de corresponsal. Quan vivia allà tot passava tan depresa que gairebé desorientava, per això es titula Xina Fast Foward. D’altra banda, el llibre també m’ha permès de relatar d’una manera més detallista històries que abans havia de comprimir en una crònica d’un minut i mig al TN o en una entrada del meu bloc. Però en resum, en el llibre explico la meva experiència, com he viscut jo la Xina. En cap cas vull instruir al lector sobre com és el país. —Al llibre comenteu que a Occident tenim una visió injusta de la Xina, entre la incomprensió i la por. —Crec que parteix d’una ignorància recíproca fomentada per la barrera idiomàtica i cultural. Cal tenir en compte, a més, que parlem de dues civilitzacions que són molt etnocèntriques. Dit això, crec que som molt injustos amb la Xina perquè en l’afany de democratitzar-la, que em sembla molt legítim, deixem de banda tot allò que fa bé malgrat ser un sistema autoritari. Parlem d’un país que el 1949 va fer una revolució contra un sistema descaradament injust i feudal i que ha passat les mil-i-una penúries… setanta anys després ha fet una revolució industrial accelerada i és la segona potència mundial. Amb imperfeccions i una factura mediambiental greu, però el salt cap endavant és evident i la població reconeix que el nivell de vida i benestar no ha parat de millorar. Seria collonut, a més, que això anés de la mà d’un sistema polític més obert, però en tinc dubtes seriosos, perquè crec que ells basen bona part del seu èxit en el model autoritari. En un poder que marqui una direcció clara. Com a mínim a curt termini no veurem una Xina democràtica. Ells han de fer el seu camí i, en tot cas, Occident ha d’acompanyar i no pas alliçonar com fa ara. —El model polític xinès, us preocupa que pugui servir d’inspiració? —Em preocupa que tot allò que han fet bé pugui inspirar alguns altres països i que fins i tot pugui arribar a comprometre les democràcies tradicionals. De fet, avui en dia tenim governs democràtics de primer nivell que apunten maneres de fer preocupants  i escenaris molt incerts. Occident en general està molt desorientat. Que la Xina proposi fórmules alternatives de gestionar el poder és molt interessant, però m’agradaria que tot això fos complementari cap a un món millor. Ja sé que és molt idealista. Però al cap i a la fi, els qui defensem valors universals com la igualtat o la llibertat, com a mínim, hi hem d’aspirar. —I per què ens obsessiona tant democratitzar la Xina? —Bona pregunta . —Per què volem exportar un sistema que som incapaços de perfeccionar? I, sobretot, de defensar-ne les virtuts en moments de crisi. —No m’ho havia plantejat mai així, però deixa’m que improvisi. Crec que és una suma de factors. Primer hi ha una part de nostàlgia d’allò que podia haver estat Tian’anmen i no va ser. També hi ha una part de la Xina com l’ase dels cops. És molt fàcil d’assenyalar-la, com abans es feia amb l’URSS, com a exemple de males pràctiques, tot i que hi ha molts estats i democràcies que fan autèntiques barbaritats i no ens escandalitzem. Penso ara en les Filipines, per exemple. La guerra de Rodigo Duterte contra la droga és una autèntica salvatjada. I finalment hi ha una part d’amenaça, una Xina forta, que és un efecte directe d’aquesta consolidació del poder autoritari, que a nosaltres ens afecta necessàriament, perquè implica que té més a dir en el terreny econòmic i la política internacional. També augmenta la seva influència cultural arreu del món. Ara gairebé tothom té alguna mena de relació amb la Xina. Hi ha anat de viatge, ha adoptat un nen xinès, coneix algun xinès que té una botiga al barri… En moltíssims aspectes és un país cada cop més pròxim. La combinació de tot això, crec, fa que tinguem aquest objectiu, gairebé de missió evangèlica, de democratitzar-la. Però hi insisteixo, la transició només es farà a causa d’efectes interns o no es farà. Cada vegada que hi hem insistit o intervingut s’ha aconseguit tot el contrari, sobretot la política exterior americana. —Heu citat Tian’anmen. Com ho viu la societat xinesa d’avui? A Occident es recorda com una protorevolució democràtica i no era necessàriament això. —Ens podem referir a tres col·lectius: la majoria de la població xinesa; la gent que necessita de continuar explicant-ho a la Xina continental, que són sobretot mares de Tian’anmen, activistes, periodistes i diplomàtics; i després Hong-Kong. Sobre els primers, és com si pràcticament no hagués existit. Hi ha hagut censura sobre els fets i el partit s’ha encarregat de neutralitzar tot el relacionat amb el record de Tian’anmen a Internet, a les universitats, llibres mitjans de comunicació… —Perdoneu que us interrompi un moment. Vós teniu família xinesa. Com ho recorden, ells? —El meu sogre va ser-hi. I ho recorda com unes setmanes de molt de merder i disbauxa, però no ho recorda pas amb idealisme. Era una època on hi havia una crisi econòmica molt forta i la inflació era disparada. El partit, a més, era dividit i tot plegat podia haver derivat cap a un escenari molt similar a la perestroika i la desintegració de l’URSS. Cal dir que també hi havia molta intervenció de governs internacionals que tenien interès que tot allò es mogués. Tanmateix, la població en general no tenia una inquietud democràtica, perquè Tian’anmen no era només una revolta democràtica, hi havia ganes de canvi i un debat profund sobre la corrupció. Per a molta gent era una via d’escapament. —I comentàveu que també hi ha una part de la societat que necessita de continuar explicant-ho. —La gent que hi va estar molt implicada. Aquí hi va haver una repressió brutal. El cas de Liu Xiaobo, premi Nobel de la pau, és dramàtic. Jo el vaig conèixer i encara em pregunto com pot ser que morís sota custòdia policíaca malgrat haver complert gairebé tota la condemna de presó… Per a les mares de Tian’anmen i tots els col·lectius de suport, la situació és duríssima. Els han esborrat el relat i tenen la necessitat de continuar explicant-se. La repressió és brutal i el govern persisteix amb la voluntat d’eliminar-ne qualsevol marca. Crec que encara haurà de passar una altra generació per afrontar-ho i poder-ho explicar amb normalitat, com ha acabat passant amb certa mesura amb la revolució cultural de Mao. Com a mínim, no negant els fets, perquè Tian’anmen va ser molt gros. —I Hong Kong? —Tian’anmen representa un vincle amb la seva reclamació pro-democràtica. La ciutat va estar molt implicada en la revolta. Hi va donar suport material i refugi als partits pro-democràtics. I això encara perviu. Hi ha una connexió entre Tian’anmen i el present. De fet, la revolució dels paraigües n’és la demostració. Per a ells, la revolta i la repressió posterior és una gran lliçó de la història. Saben que la Xina els vol suprimir tota aspiració democràtica i per això tenen Tian’anmen com un símbol. De fet, les ingerències de Pequín i la regressió en llibertats en justifiquen els temors. Hong Kong té partits, sindicats, llibertat d’associació, una premsa molt més lliure i plural… Tanmateix, la promesa d’obertura democràtica fruit del pacte entre Margaret Thatcher i Deng Xiaobing per al retorn de la colònia no s’ha complert mai. El partit comunista es garanteix sempre una quota de poder que li permet de controlar el parlament hongkonguès. Els candidats independents i alternatius no poden sumar-hi mai majoria. —La regressió és el pas previ de l’absorció? —Els hongkonguesos viuen ara una regressió i tenen por de l’absorció. Això, juntament amb la gran arribada d’immigrants de la Xina continental, fa que els preocupi la composició demogràfica. És a dir, i simplificant-ho molt, a més població de la Xina continental, més possibilitats que una opció pro-Pequín es perpetuï en el poder, fins i tot en un sistema més democràtic. D’altra banda, bona part d’aquesta immigració no comparteix els valors democràtics de Hong Kong. Els consideren superflus. Però els hongkonguesos tenen infinitament més informació que ells sobre totes les injustícies i barbaritats que han passat sota el poder autoritari del partit comunista. Coses que la majoria de xinesos no sabran mai per la censura de Pequín. La lluita contra l’absorció és aferrissada. —Aquest anhel de llibertat és la llavor del sentiment independentista hongkonguès o també hi ha algun component cultural? —És relacionat amb la llibertat, però també ha derivat cap a una concepció més cultural. El cantonès que es parla a Hong Kong és diferent del de la Xina Continental. La llengua és molt important, i malgrat que l’arrel en sigui la mateixa, això cohesiona un cert sentiment de pertinença, igual que passa a Catalunya. A més, els valors democràtics i la voluntat de no sotmetre’s a cap imperi —ni el britànic ni el xinès— també cohesionen aquest sentiment. Se senten com una mena de Gàl·lia que resisteix malgrat els gegants que l’envolten i la volen controlar. —Tal com expliqueu al llibre, l’estat xinès funciona com un engranatge extremadament pragmàtic i homogeneïtzador. Com xoca això amb singularitats com el Tibet i Xinjiang? —Són casos molt diferents de la resta de la Xina. Potser només la Mongòlia interior s’hi pot assemblar, però ja és un territori molt assimilat. I tristament també passarà amb Xinjiang i el Tibet. —De veritat? —És un carreró sense sortida. Només una crisi econòmica molt bèstia que provoqués una esquerda social i política podria obrir una oportunitat per a reclamar més autonomia o fins i tot, en el cas del Tibet, per a trencar directament amb la Xina. Amb suport internacional, evidentment, perquè sols no ho faran. Seria un suïcidi davant el potencial militar de la Xina. Tanmateix, el conflicte existeix. Les prioritats dels tibetans són molt diferents dels xinesos d’ètnia han, la majoritària del país. Hi ha un xoc de concepcions del món. Els han són més pragmàtics i materialistes, els tibetans són més místics i idealistes. Aspiren a un reconeixement identitari, cultural i religiós, però això Pequín no ho entén. Ells veuen que aboquen diners en infrastructures, que el turisme visita el Tibet, que la zona progressa i consideren que els autòctons n’haurien d’estar agraïts. —Vàreu cobrir les protestes del 2008 al Tibet. Al llibre ho relateu com un moment molt cru. —Va ser molt bèstia. Cal estar molt desesperat per a sortir al carrer a protestar sabent que ho tens tot perdut i que t’esclafaran. Molt desesperat. I l’onada d’immolacions… monjos calant-se foc al mig del carrer… és impossible d’imaginar-se la magnitud del drama. Les revoltes, d’altra banda, van ser violentes i es van assassinar xinesos d’ètnia han, però també d’ètnia hui, que els tibetans consideraven aliats de Pequín. La resposta del partit no va ser en cap cas parlar d’una reforma seriosa de l’autonomia de la regió, que és de pa sucat amb oli. De fet, el Dalai-lama ha reconegut diverses vegades que es conformaria amb una autonomia de veritat per al Tibet. Però quina fou la resposta de Pequín? Mà dura contra els instigadors de les protestes i militarització dels carrers. —Creure en una asimetria de poder a la Xina, sobretot després de la reforma centralista de Xi, és gairebé surrealista… —L’estructura actual del poder a la Xina és jeràrquica i això és incompatible amb una autonomia que després podria derivar en més ànsies d’un altre sistema com ara un estat associat o la independència. Això és sembrar una llavor, i els xinesos ho saben i ho han tallat de soca-rel. Davant la dissidència, Xina no cedeix res. Que s’immolen? Millor un de menys… aquest desequilibri de força i poder desgasta molt. Per això crec que el Tibet i Xinjiang són condemnades a una assimilació vestida de respecte als seus elements folklòrics. Autonomies de nyigui-nyogui, vaja. I qualsevol acció o debat sobre la qüestió identitària serà respost amb repressió. És el cas, per exemple, del professor universitari Ilham Tothi. Ell és uigur i volia tractar el tema de manera acadèmica. Doncs fou processat i sentenciat a cadena perpètua per separatisme. És terrible que ni se’n pugui parlar. Drets com la llibertat d’expressió o de premsa són conquestes que Occident ha de convertir en trinxeres. No les pot deixar perdre. —Heu parlat dels casos de Xiobao i Tothi. Com funciona aquesta repressió? —Al llibre en parlo de molts més. La repressió no és una cosa individual. No vol neutralitzar un enemic, compromet tot el seu entorn: familiars, amics, etc. Té un funcionament gradual. Primer t’adverteixen, després t’ensenyen la poteta, després et detenen una setmana, després desapareixes una temporada i ningú no sap res de tu, després et condemnen a un any i finalment a condemnes llargues. I, malgrat aquesta amenaça constant, encara hi ha gent disposada a alçar la veu pels seus principis. Gent que sap que tenen la soga al coll, però prefereixen mantenir-se íntegres. —Hem parlat del Tibet i Xinjiang, però què passa amb Taiwan? Quina sortida té, el conflicte? —Jo no crec que la Xina tingui clar que el control de l’illa passi per la intervenció. Són més intel·ligents que això. I precisament perquè són pragmàtics, saben que han de seduir Taiwan. La Xina, tret que Taiwan vagi molt cap a l’extrem i també trenqui l’statu quo, no crec que arribi a intervenir-los. En tot cas, ha de comprar l’illa financerament, cosa que ja fa, o ajudar-la econòmicament i facilitar els ponts de diàleg perquè els taiwanesos entenguin aquesta relació com una cosa entre germans. Més del 50% de la població té lligams amb la Xina continental arran de la guerra civil. Pel que fa a la independència, els taiwanesos mateixos són molt cautelosos. Saben que els EUA els protegeix, però potser no tant com per a tensar la corda. Sincerament, no crec que l’statu quo canviï gaire perquè com està ja interessa a tothom. I en certa mesura, i salvant molt les distàncies, crec que també és això mateix, que passa a Catalunya. —Expliqueu-vos. —Hi ha una població dividida entre el sí i el no a la independència. I per això costa molt d’avançar. I cada cop que un extrem tira molt d’un costat, ja sigui perquè un vol la independència unilateral o perquè l’altre en reprimeix les ànsies de votar, la balança tremola. La diferència és que l’entorn és molt més pro-democràtic que en el cas de Taiwan. I per tant, com va passar a Escòcia, això s’hauria de poder canalitzar i consultar lliurement a la població. —Canviem de tema i parlem del president Xi Jingping. Al llibre us hi referiu com un gran líder. —És un home molt intel·ligent i diria que fins i tot brillant. Ha sabut gestionar i adaptar a la seva figura a tot el poder i l’estructura del partit. No vull semblar un adulador del màxim representant d’un sistema autoritari, però se li han de reconèixer els encerts. No és un dictador de merda. Ell ha entès que l’èxit de la Xina implica fer un país fort i per això ha decidit d’acaparar tot el poder. En certa manera, és una estratègia que també va fer servir Mao, que va situar al mapa geopolític una Xina de post-guerra que era dèbil, pobre i desfeta. —Però què vol Xi per a la Xina? —Xi aposta per esdevenir una potència militar, però com diu el seu lema, ‘El somni xinès’, també vol estendre el benestar a tots els racons del país. Vol equiparar el nivell de vida de la societat xinesa a l’occidental. Però per aconseguir això calen moltes reformes, com ara canviar l’estructura econòmica del país. Passar de la Xina productora a la Xina consumidora. Sona senzill, però és molt difícil. I no n’és l’únic repte. El món és molt incert i la Xina, tard o d’hora, s’haurà d’enfrontar a algun dels seus rivals (mai enemics, com deia l’Obama). I, necessàriament, la seva complexitat interna també derivarà en crisis econòmiques. La gestió que en faci, marcarà l’èxit de la seva presidència. De moment, les crisis que ha afrontades, les ha resoltes amb diligència. —Deixeu-me que us faci una pregunta més personal. No trobeu a faltar la vida de corresponsal? —M’agrada evolucionar professionalment. I m’agrada, una volta crec que he fet tot el que havia de fer, passar a un altre nivell. En trobo a faltar algunes coses. Obrir un TN, el punt d’adrenalina de les notícies d’última hora o tenir una exclusiva. M’hauria agradat que les xarxes socials haguessin arribat abans perquè estic convençut que moltes de les històries que vaig relatar s’haurien fet virals . I trobar-ho a faltar… no sé… els darrers tres anys no en volia saber gran cosa de la Xina. Ara començo a tenir la curiositat per tornar-hi i veure què hi passa. Com que la meva dona és d’allà i els meus fills hi han nascut, necessàriament tard o d’hora hi hauré d’anar. Espero que el llibre no em tanqui cap porta . —I després de dotze anys a la Xina, aterreu a Betevé. Quant de temps porteu a la direcció? —Gairebé tres anys i mig. Tinc un contracte de sis anys. —Esteu satisfet de la vostra gestió? —Amb els recursos que tenim, d’acord amb el projecte de transició que se m’ha encomanat, crec que anem obtenint un molt bon resultat. Barcelona es mereix molt més que un canal local i per això treballem per a construir un mitjà multiplataforma. Hem d’entendre que l’audiència s’ha desplaçat i que moltíssima gent ja no utilitza el televisor per a mirar contingut audiovisual. Què passa? Que necessitem recursos i ara mateix tenim menys pressupost que fa quinze anys. I és una pena, perquè la indústria del país viu un moment incert i nosaltres, com ha fet sempre TV3, podríem ser un motor que generés activitat. —Us preocupa l’audiència? —No et mentiré, no tenim audiències espectaculars, però la quota és una eina inútil per a nosaltres. Kantar Media  ho reconeix i afirma només té sentit per audiències estatals o autonòmiques. A l’AMB només hi ha 100 audímetres… crec que no fa falta dir res més. Per això hem incorporat més mètriques com l’audiència via televisió connectada i hem vist que els indicadors són millors. D’altra banda, tal com recullen els estatuts de Betevé, el nostre deure és fer un servei públic, i no podem fer qualsevol cosa per a tenir audiència. Només vull recordar que fem cultura en hora punta, divulgació científica, emetem els plens municipals i també fem apostes com ‘Oh my goig’, que és un programa d’educació sexual. Qui pot dir això en el panorama de mitjans en català? —En quin punt es troba la negociació per a internalitzar la plantilla i resoldre el conflicte laboral? —Sembla que la plantilla no està satisfeta amb l’última proposta. Nosaltres voldríem continuar negociant, perquè aquest conflicte és judicialitzat, però el primer de maig s’acaba la pròrroga de la concessió de la productora Lavinia. Si no arribem a un acord, haurem d’aplicar el mandat municipal que ens obliga a internalitzar la plantilla amb les condicions laborals que tenen ara. —La sentència del TSJC preveu increments salarials el 40% als treballadors. Quina era la darrera oferta de l’ajuntament? —L’última proposta que va posar sobre la taula, i això crec que ho haig de dir, em sembla molt generosa, si tenim en compte que les primeres sentències han suposat aquest increment del 40%. Damunt la taula hi havia augments d’entre un 17% i 30%, segons les categories. I, per tant, no s’escatimava, en un moment en què en alguns altres sectors això és impensable o hi ha directament ERE. —Però comprendreu que els treballadors prefereixin el 40%? Sobretot si ho poden aconseguir per la via judicial. —A mi, em sembla perfecte que els treballadors cobrin tant com creuen que es mereixen. Realment em preocupa la viabilitat del mitjà des del punt de vista de la gestió dels recursos públics. De tota manera, ara toca resoldre aquest conflicte d’una vegada i centrar-nos a treballar. Dit això, vull agrair la professionalitat dels treballadors de Betevé. La negociació d’un tema tan delicat com aquest desgasta molt i, tanmateix, han demostrat una gran vocació i no han deixat que els afectés laboralment. —Sou una mica més enllà de la meitat del vostre mandat. Us agradaria repetir-hi? —Ara no m’ho puc plantejar. Si sóc incapaç de portar a bon port la transició del mitjà, que ningú no es preocupi, no seré un maldecap i marxaré. Si ho he fet bé, llavors caldrà veure com em sento anímicament i quina és la situació. Si he de continuar fent això precàriament, és possible que decideixi de marxar.

Summary: Sergi Vicente: ‘Em preocupa que la Xina inspiri alguns altres països i pugui comprometre les democràcies tradicionals’


Ramon Felipó i Oriol (Manresa, 1950), apassionat de la figura de Jacint Verdaguer, l’Alguer i la Patum de Berga, a la qual ha dedicat nombrosos treballs, enguany ha publicat Fra Lluís Colomer Salada. Afusellat per la Columna de Hierro i enterrat clandestinament al Valle de los Caídos. És un estudi sobre el seu oncle, un capellà franciscà afusellat per la Columna de Hierro, d’ideologia anarquista, el 1936 i enterrat furtivament al Valle de los Caídos. Una història familiar colpidora en què recupera la vida brevíssima del capellà –assassinat a trenta-un any– i s’atreveix a fer un exercici de memòria històrica a la contra, en què denuncia la barbàrie del bàndol republicà. Home procedent de tota mena de lluites nacionals per l’alliberament del país, Felipó és un conversador apassionat, capaç de transitar per Barcelona mentre explica les excel·lències de l’Alguer, la ciutat que li ha robat el cor. Parlem amb ell d’aquest llibre i també del que va publicar el 2017: La ginesta, flor nacional de Catalunya i d’altres símbols catalans. —Per què heu dedicat aquest llibre al vostre oncle? —Lluís Colomer es va quedar orfe de petit i se’l van afillar els meus avis de Berga. Va ser com un germà per al meu pare i la resta de familiars. Tant de sentir parlar de la memòria històrica, vaig pensar que m’havia de preocupar de la memòria històrica dels de casa. I va ser quan vaig començar a investigar l’assassinat de Lluís Colomer i Salada, franciscà. Tenia trenta-un any quan va morir. —Què va passar? —Estava amagat en una casa a Alcalà. El van agafar, el van portar a la presó de Vinaròs, i d’allà el van traslladar a la de Castelló. El 2 d’octubre de 1936, la Columna de Hierro va arribar a Castelló: van cremar els arxius, van cremar notaries i registres i van assaltar la presó. Els presoners que tenien delictes comuns, els van fer afiliar a la seva columna i els altres, els van matar. A ell el van matar i enterrar en una fosa comuna a l’Alcora. —Però una de les coses que descobriu és que ell no era a l’Alcora sinó al Valle de los Caídos. ―Jo vaig quedar al·lucinat quan ho vaig saber. Em va posar sobre la pista l’arxiver de l’Alcora, que sabia qui eren els franciscans que apareixien al martirologi dels franciscans. El 1955 l’alcalde franquista de l’Alcora va enviar tots els enterrats a la fossa comuna –tots– al Valle de los Caídos. Sense identificar-ne cap. La guerra civil s’ha d’estudiar molt, encara, pensant en les persones i no pas com avançava o deixava d’avançar un front o un altre. ―El vostre llibre és un exercici de memòria històrica, però sembla que aquesta expressió només s’empra en un bàndol… ―S’ha de superar la confrontació bèl·lica per rescatar tots els assassinats, de l’un bàndol i de l’altre. A Mallorca i al País Basc, per exemple, només hi va haver la repressió feixista, però a Catalunya no. Per exemple, dels set frares que eren amb el meu oncle, sis foren assassinats i un altre va morir sol, malalt, en un hospital. Una cosa que em sobta molt és que durant la guerra hi va haver una destrucció sistemàtica del patrimoni catòlic sense que les autoritats fessin res per impedir-ho. ―Què en penseu, de l’exhumació del dictador Franco? Voleu treure’l, el vostre oncle, d’allà? ―El Valle de los Caídos s’ha de convertir en el museu del terror. Franco n’havia de sortir. El meu oncle, fra Lluís Colomer Salada, era un bon home, franciscà, que escrivia en català, amb un pare de Catalunya Nord. El meu oncle ha d’estar enterrat en terra catòlica al País Valencià o a Catalunya. Al Valle de los Caídos no hi fa res. ―Al llibre dieu que hi va haver un genocidi sistemàtic dels religiosos per les seves idees. ―Jo no defenso ni els uns ni els altres, però els fets són els fets. Només a Berga es van destruir vuitanta retaules barrocs. Jo vull la república, però la del 1931, no la del 36-39. ―També dieu que molts territoris varen ser doblement vençuts durant la guerra? ―A Catalunya va ser així. Durant la retirada se’n va anar molta gent, però els qui es quedaren els mataren per venjança. Cal que vingui un americà o un alemany a fer un inventari de les víctimes entre el 1936 i el 1975 i quedarem tots esgarrifats. A Catalunya i al País Valencià vam ser doblement vençuts. ―El vostre oncle és descrit sovint com un gran orador. Estem mancats d’oradors en aquests moments? ―Abans, el clergat, era format per predicar. Al seminari hi havia classes d’oratòria i durant la dictadura, fins i tot, se’n feien en català. Ara els polítics fan cursos de màrqueting i de recursos americans, que fan que tots diguin les mateixes coses de la mateixa manera. ―També tenia una important formació en humanitats, que sembla que avui són proscrites. ―És clar, és que el llatí i el grec servien per a algunes coses. I la filosofia i la literatura. Avui dia, el desconeixement és brutal. Jo vaig fer el batxillerat de lletres i no em penedeixo d’haver estudiat llatí i grec. Abans sorties amb una cultura general i ara no sé com surten. ―Quin paper creieu que ha de tenir l’Església Catòlica a la Catalunya del futur? ―La que els catòlics vulguin, tot i que cal recordar que el passat és esplendorós. CCOO es funda a la clandestinitat a l’església, el Sindicat Democràtic d’Estudiants neix als Caputxins i l’Assemblea de Catalunya a Sant Agustí. Històricament, ha tingut una importància molt gran i un poder que ara no té. —Canviant de tema, al vostre llibre La ginesta, flor nacional de Catalunya i d’altres símbols catalans reivindiqueu que aquesta flor és un dels símbols més importants del país, gairebé una flor nacional… ―La selecció nacional catalana de rugbi el porta a la samarreta i l’ús com a símbol de protesta ve de lluny, des de la dictadura de Primo de Rivera, quan a la processó del Corpus tot s’omplia de ginestes per protestar. Fixeu-vos que l’alcalde de Berga va fer esporgar les ginesteres en tres o quatre quilòmetres per evitar que la gent omplís les festes de groc. I a més, és clar, tots els poetes i escriptors l’han cantada, la ginesta. ―Així doncs, el color groc de les protestes ve de lluny… ―La qüestió important és lligar la ginesta i el Corpus de Sang, i es veu ben clar que el groc ve de lluny. Als catalans ens agraden aquestes coses, som de simbologia i de cançons. Abans de la guerra es cantava molt més i, per això, la poesia i les flors són nostres. ―En època de repressió durant el segle XX, el Barça va ser un altre d’aquests símbols. Encara és més que un club? ―El Barça, evidentment, és més que un club. El van tancar durant la dictadura de Primo de Rivera i a la postguerra ho va passar força malament. Mentre no tinguem seleccions nacionals, el Barça fa una mica aquest paper i a ells ja els va bé. El Primer d’Octubre, per exemple, van jugar a porta tancada. Al franquisme, quan el Barça guanyava s’anava a la Rambla i es deia ‘Visca el Barça i visca Catalunya’ i es cantava ‘El Virolai’. De manera que sí, durant la dictadura va ser un dels nostres símbols. ―Dieu que ‘ginesta’ és una de les deu paraules més boniques del català. ―No ho dic jo, sinó una enquesta. Raimon ja cantava a la ginesta donant veu a Espriu, Pla en parla… Jo sempre he estat un nacionalista romàntic, que del romanticisme va passar al marxisme. ―I també que el groc és un color que ja es feia servir contra els Borbons. ―Els Borbons feien servir el blau i els Àustries el groc, i estic convençut que l’empraven per la ginesta. ―També hem tingut una llarga tradició de cançons substitutives mentre no es podia cantar l’himne nacional de Catalunya. ―’El Virolai’ es cantava sota Primo de Rivera i sota Franco i posa la pell de gallina. I, evidentment, també és un símbol nostrat. Penseu que som l’únic país del món que ha tingut un president a la presó, Jordi Pujol, per haver fet cantar ‘El cant de la senyera’. Per això no em va sorprendre gens l’altre dia la noia que va interpretar ‘El cant dels ocells’ a la Via Laietana. Penseu que des de Madrid, fins i tot, intenten atacar Montserrat i buscar-li-ho tot. ―L’altre gran símbol és la bandera quadribarrada, que ara ja és, fins i tot, a l’escut de la ciutat de l’Alguer. ―Això va ser una fita que va aconseguir el meu amic Carlos Secchi quan en va ser alcalde. A l’Alguer hi havia la bandera dels Savoia, amb la creu de Sant Jordi a l’inrevés. L’alcalde va treure la creu i va posar-hi les quatre barres. I ara trobes a tot arreu la nostra bandera i la bandera sarda. Els Savoia no els agraden gens, als sards, perquè van maltractar l’illa. ―Hi aneu molt sovint, a l’Alguer. Quina és la situació de la llengua? ―Fa deu anys que cada any passo un mes a l’Alguer, que és un lloc on tot catalanoparlant ha d’anar com a mínim dos cops a la vida perquè amb un no te l’acabes. Però jo no sóc filòleg, sinó un català curiós que s’adona que allà empren l’article ‘lo’, com al Pirineu i com mossèn Cinto a la plana de Vic. La gent que parla alguerès, d’entrada no el parla amb ningú, és una llengua de confiança i de família. Però quan fan una obra de teatre en alguerès el teatre s’omple de gom a gom. L’alguerès no és la llengua hegemònica, però es pot viure perfectament en alguerès. Al mercat del peix i de la fruita és potser on es parla més, però jo vaig a la platja amb autobús i torno fent autostop i la majoria de la gent em parla en alguerès. El problema és que ningú no s’ha pres seriosament la necessitat d’ensenyar-lo i el sistema no és el de Catalunya.

Summary: Ramon Felipó: ‘El Valle de los Caídos s’ha de convertir en un museu del terror’


El candidat a la Generalitat d’Unides Podem-EUPV, Rubén Martínez Dalmau, ha cridat a què diumenge es produeixi una ‘mobilització massiva’ pel vot a Unides Podem – Esquerra Unida. ‘Ens ho juguem tot al doble o res’, ja que considera que només Podem garanteix un govern del canvi a l’estat espanyol i al País Valencià. Així ho ha manifestat en el míting de tancament de campanya, celebrat a Elx (Baix Vinalopó). Dalmau ha remarcat que ‘el vot a Unides Podem es nota’, ‘des de l’augment de l’SMI a 900 euros fins a la primera agència antifrau valenciana, Podem és el motor democràtic del canvi i multiplicarà la seva força quan estigui en els dos governs alhora’, ha assegurat. Unides Podem – EUPV ha incidit que ‘és l’única candidatura que només es deu a la gent, i sobre ella no manen els bancs, ni els oligopolis elèctrics, ni les grans empreses’. Per la seva banda, la candidata a les eleccions a Les Corts i coordinadora general d’EUPV, Rosa Pérez Garijo, ha remarcat la importància de votar Unides Podem-EUPV per evitar ‘un nou govern a mig gas, que es limiti a no fer les coses malament sense garantir avançar en el benestar social’. Segons la seva opinió, ‘votar en clau progressista serveix per evitar que tornin els temps foscos de la corrupció i les retallades, però votar a Unides Podem – Esquerra Unida serveix per revertir aquestes retallades, les privatitzacions i ampliar serveis públics, cosa que el PSOE i Compromís han demostrat ser incapaços per falta de valentia per enfrontar-se als poderosos’. El cap de llista al congrés espanyol per Alacant, Txema Guijarro, ha llançat un ‘missatge d’ànim’: “Estic convençut que portem una remuntada espectacular, hem tingut una arrencada de campanya complicada amb molts factors en contra, però crec que hem estat capaços d’insuflar i injectar ànim i col·locar-nos a les portes de la possibilitat d’un govern progressista a Espanya i a la Comunitat Valenciana que canviï moltes coses‘. Al tancament de campanya, que s’ha celebrat a les 18.00 hores al Parc 1 de maig d’Elx, han intervingut entre altres, les número u per València i Castelló a les Corts, Pilar Lima i Irene Gómez respectivament, així com la il·licitana i candidata valenciana Anabel Mateu i ha comptat amb l’actuació del grup musical Gatetemon i el DJ Dingdong System.

Summary: Martínez Dalmau demana una mobilització en massa pel vot a Unides Podem: ‘Ens ho juguem tot al doble o res’


Antonio Baños, periodista, portaveu de Súmate i ex-diputat de la CUP, conversarà amb el periodista Pere Cardús el dimarts 23 de maig a les set del vespre a l’Espai VilaWeb (carrer Ferlandina, 43, de Barcelona). L’acte serà obert a tothom. Baños presentarà el llibre La república possible (Ara Llibres) amb què reflexiona sobre el futur estat català. Al pròleg, ell mateix explica que el llibre ‘vol actuar com a estímul intel·lectual perquè el debat constituent pugui ser una mica més ric i ampli’. Hi parla d’identitat, de cultura política, de valors, de models, de diplomàcia, d’administració, de constitucions, de lleis, de ciutadania, de la tensió ciutat-país, d’organització territorial, d’economia, d’ensenyament, de cultura i de llengües. Podeu fer un primer tast del llibre a partir d’aquesta entrevista: ‘Ho tenim més bé que mai perquè controlem l’agenda’

Summary: Antonio Baños conversarà amb Pere Cardús sobre ‘La república possible’ a l’Espai VilaWeb


Avui a la mateixa hora han començat dues concentracions simultànies a Barcelona i a Hong Kong de solidaritat entre els moviments respectius i contra la repressió que exerceixen l’estat espanyol i el xinès. A Hong Kong la concentració ha estat multitudinària, s’hi han vist moltes estelades, s’hi han cridat consignes en català i s’hi han sentit ‘Els segadors’. Hi ha hagut, a més, un seguiment important de la concentració que es feia al consolat xinès a Barcelona. La concentració ha estat replicada a l’avinguda del Tibidabo mateixa, a la vorera oposada, per un reduït grup de xinesos que duia una pancarta amb el lema ‘Hong Kong serà sempre de la Xina’. Però hi ha hagut un incident que ha tingut un fort impacte a Hong Kong, quan un dels xinesos que es manifestaven en favor del govern ha agredit una manifestant catalana que duia una pancarta amb el lema, en xinès, ‘Allibereu Hong Kong, la revolució dels nostres dies’. Li han pres la pancarta i l’han estripada, i uns agents dels Mossos d’Esquadra hi han hagut d’intervenir. L’agressió ha tingut un ampli impacte a la xarxa entre els activistes hongkonguesos, que l’han condemnada. In #Barcelona #Spain, #Chinese men harassing a woman who support the people of #HongKong. They took away her slogans and attempted to kick her. Unlike Hong Kong #police, Spanish police do their jobSource – Live of @StandNewsHK #StandWithHongKong #FreeHongKong pic.twitter.com/6vd68YWqlX — sc🇭🇰 (@fktws) October 24, 2019 【中國人再次於外國毆打支持香港人士】巴塞羅拿加泰人聲援香港集會中，立場記者直播拍得一班中國人聚集，向記者表示「無人可以分裂國家」。然後片段所見，幾名中國人圍住一位當地女士，女子被其中一個中國男子踢跌，手持的標語亦被搶去。該名中國男子將搶來寫有「光復香港時代革命」的標語撕爛。 pic.twitter.com/bMCNiN4XQ5 — HongKong Pig (@HongKongPigG) October 24, 2019 Catalans standing with Hong Kong outside the Chinese consulate in Barcelona. #FightForFreedom #StandWithHongKong #StandUpForCatalonia pic.twitter.com/GEbzikszV9 — Kong Tsung-gan / 江松澗 (@KongTsungGan) October 24, 2019

Summary: L’agressió d’un manifestant xinès a una catalana causa impacte a Hong Kong


‘El primer d’octubre ens van ofegar i no pot ser que ens quedem sense aire.’ L’artista David Torrents resumeix amb aquestes paraules tan contundents l’essència de l’exposició ‘Urnes. 55 artistes per la llibertat’, que s’inaugurarà avui a Perpinyà després d’haver passat per Brussel·les. La inauguració es farà a les 18.30 a la Casa de la Catalanitat (plaça de Josep-Sebastià Pons) i hi serà present el president de la Generalitat, Quim Torra. És previst que s’hi llegeixin dues cartes (de Jordi Turull i Jordi Sànchez) escrites de la presó estant. També hi haurà una actuació de l’artista Pascal Comelade i una altra del músic Pere Figueres. Les urnes són el punt de partida de la mostra, promoguda pel Comitè de Solidaritat de Catalunya Nord. L’entitat va donar cinquanta-cinc urnes del referèndum a cinquanta-cinc artistes, que les han convertides en obres d’art per a reivindicar la llibertat. Partint d’aquest mateix material comú, l’urna del primer d’octubre, cada artista ha volgut exposar la seva visió sobre què va significar aquell dia. Alguns, com ara David Torrents i Franc Aleu, s’han centrat a denunciar la violència de la policia i la repressió de l’estat espanyol. Aleu explica que, en la seva obra, vol fer referència a Felipe VI: ‘Li diuen “El preparao” perquè ha estudiat molt per a ser rei. Al final, només li ha servit per a estar disposat a apallissar les nostres àvies amb l’objectiu de mantenir-se en el càrrec. Fins que no posem fi a la monarquia, no hi podrà haver entesa entre els pobles.’ L’urna de l’artista Franc Aleu. Torrents fa la seva denúncia partint de l’experiència: ‘A l’urna hi plasmo tota la meva família, que som dins, ofegats com en un aquari. Intenta reflectir què vam sentir quan érem al col·legi i vivíem amb intensitat totes les coses que passaven al voltant. Vam sentir la violència malgrat que allà no hi va haver càrregues.’ L’urna de David Torrents i Jacqueline Molnár Alguns altres artistes, en canvi, han preferit subratllar els punts positius d’una jornada en què el poble va saber resistir amb fermesa i creativitat malgrat la violència. ‘La meva obra té la tapa de l’urna oberta per a remarcar la incògnita de què passa si votem. Podem parlar? Podem votar? Realment serveix un vot?’, explica l’artista Tom Carr. L’urna de l’artista Tom Carr. En una línia similar, Enric Pladevall, que també participa en la mostra, vol reivindicar allò que considera ‘l’acció política més important que s’ha viscut a Catalunya d’ençà de la guerra civil’. L’urna de l’artista Enric Pladevall. Missatge contundent del món de l’art D’aquesta manera, el món de l’art vol enviar un missatge de denúncia de la violència de la policia del primer d’octubre, d’una manera contundent i col·lectiva, amb la participació de nombrosos artistes: J. Franc Aleu, Nora Ancarola, Miquel Arnaudiès, Biel Barnils Carrera, Jacquie Barral, Núria Batlle, Pere Bellès, Fabien Boitard, Danièle Busquet, Tom Carr, Francesca Caruana, Pascal Comelade, Roger Cosme Esteve, Joël Desbouiges, Quim Domene, Philippe Domergue, Pep Duran Esteva, Ignasi Esteve i Bosch, Joan Fontcuberta, Marc Fourquet, Gabriel, Jesús Galdón, Jordi Isern, Salvador Juanpere, Patrick Jude, Emmanuelle Jude, Brigitte Kühlewind Brennenstuhl, Delphine Labedan, Lola Lasurt, Antoni Llena, Anna Llimós, Francesca Llopis, Assumpció Mateu, Odile Marot, Enric Mauri, Carme Miquel, Pere Noguera, Gilles Olry, Frederic Perers, Enric Pladevall, Xevi Prat, Jaume Ribas, Antònia Ripoll, André Rober, Dolors Rusiñol Masramon, Esteve Sabench, Gerard Sala, Carme Sanglas, Claret Serrahima, Servand Solanilla, David Torrents i Jacqueline Molnar, Francesc Torres, Montse Vendrell, Christian Vila i Marga Ximenez. ‘És la primera denúncia d’aquesta mena, però no serà l’última. La gent de la cultura s’implica per demanar, per una banda, concòrdia i, per una altra, que s’alliberin els presos polítics’, explica Torrents. ‘Els artistes no sempre es manifesten voluntàriament en un fet històric, però en aquest cas ens manifestem tots, i ja era hora!’, afegeix. ‘Els músics van ser els primers a dir-hi la seva i nosaltres potser hem necessitat més espai per a reaccionar.’ Pladevall recorda que el món de l’art es va definir a favor del dret de decidir l’any 2014, abans que uns altres col·lectius. Tanmateix, creu que ‘la repressió ha causat molta por’ i que, per aquest motiu, alguns artistes no han volgut participar en la mostra. El catàleg de l’exposició La denúncia internacional d’un dia que durarà anys A Perpinyà, la mostra es podrà visitar fins a final de setembre. Del primer d’octubre fins a final de novembre serà a l’Ars Santa Mònica de Barcelona. Arribarà a Vic al desembre i passarà també per València, Cervera i Girona l’any vinent. També ha de passar per més ciutats europees. De fet, la internacionalització de la denúncia de la repressió és un dels objectius principals de la mostra. ‘Volem cridar l’atenció sobre aquesta situació tan singular que viu Catalunya, que al cap i a la fi és un problema present a molts països d’Europa’, explica Tom Carr. En la mateixa línia, Franc Aleu entén l’exposició com una manera d’explicar al món què passa a Catalunya: ‘Convé que circuli pel món i viatgi durant anys per a deixar ben clar que “ni oblit ni perdó”.’ Quan s’acabi la tanda d’exposicions, les obres seran subhastades i els diners que se’n facin s’ingressaran a la caixa de solidaritat amb els polítics perseguits. El catàleg de l’exposició també servirà per a finançar-la. Aquesta publicació, editada en català, anglès i francès, és a la venda del mes de juny ençà. A més de les creacions de l’exposició, inclou texts de diversos autors i fotografies de situacions viscudes durant les setmanes anteriors i posteriors al referèndum. És un llibre solidari en què tots els qui hi han participat ho han fet sense ànim de lucre, fins i tot la distribuïdora i els llibreters. ‘En diem El llibre groc perquè és tot pintat de groc. Vèiem clar que havia de ser així, per tota la càrrega simbòlica que té’, explica David Torrents, que ha dissenyat el catàleg, a més de participar en l’exposició. El catàleg també inclou texts d’autors diversos.

Summary: 55 urnes: la denúncia artística de la violència del primer d’octubre a Perpinyà


El jutge de l’Audiència espanyola Eloy Velasco ha rebutjat que es prohibeixin els actes de benvinguda a Arnaldo Otegi, però ha ordenat a les forces de seguretat de l’estat espanyol que els vigilin, segona ha avançat Naiz. També ha decretat que es vigili l’acte polític de dissabte al Velòdrom d’Anoeta. El delegat del govern espanyol a Euskadi, Carlos Urquijo, havia demanat que es prohibissin els actes que es faran per rebre el dirigent de l’esquerra abertzale que demà sortirà en llibertat de la presó de Logronyo.

Summary: L’Audiència espanyola no prohibeix els actes de benvinguda a Otegi però ordena que els vigilin


El diumenge membres del Banc Expropiat van tornar a ocupar l’antiga oficina de Caixa Catalunya a la travessera de Gràcia, poques hores després antiavalots dels Mossos d’Esquadra van desallotjar a divuit persones. Avui el col·lectiu ha anunciat que un dels seus membres no va ser expulsat en amagar-se dins d’un moble buit. Al migdia s’han complert les 72 hores que permeten a la policia fer un desallotjament immediat, per això el col·lectiu considera que ha recuperat el Banc Expropiat. Amb el termini exhaurit, l’ocupació ja no es pot considerar un delicte flagrant i s’ha d’obrir un nou procediment judicial. Ací podeu veure el vídeo que explica com van enganyar a la policia: El col·lectiu ha convocat a les set del vespre un brindis de celebració davant del local. Avui operaris reforçaven les planxes metàl·liques que hi impedeixen l’accés sense saber que hi podria haver una persona a l’interior. (8/8) Us convidem a totes les que estimeu el Banc Expropiat a celebrar-ho amb nosaltres fent un brindis avui a les 19h davant del Banc pic.twitter.com/b6q2M9sEkK — Banc Expropiat (@Banc_Expropiat) 30 de novembre de 2016

Summary: El col·lectiu del Banc Expropiat diu que ha amagat un activista dins del local durant 72 hores


El govern ha aprovat un decret llei amb diverses mesures per crear un nou model d”Habitatge de Protecció Oficial que inclou, entre d’altres, mesures per incrementar el parc disponible, que les entitats socials es puguin beneficiar de les expropiacions d’habitatges buits i que totes les publicitats i contractes de pisos de lloguers incorporin l’índex de referència de preus de lloguer amb l’objectiu d’assolir una ‘moderació’ de preus en el mercat lliure. A més, el text també preveu que les localitats amb forta demanda engeguin promocions en el termini de dos anys sobre els sòls de municipals i fer front a les situacions d’emergència social, segons ha explicat el conseller de Territori i Sostenibilitat, Damià Calvet, en la roda de premsa posterior al consell executiu. Calvet ha assenyalat que ‘l’habitatge és un dret fonamental’ i que qualsevol ‘mesura pal·liativa és urgent i prioritària’. Calvet ha comentat que l’executiu tenia la necessitat d’aprovar un nou marc de la llei després de constatar que l’anterior, la 18/2017, calia ‘reforçar, redefinir i ampliar’ perquè ‘ja no ens servia prou bé’. El conseller ha comentat que aquesta llei no es va poder complir pels efectes de la crisi immobiliària i que no només no s’havia pogut garantir prou habitatge protegit sinó que en va augmentar la demanda, sumat a un increment dels desnonaments. Entre els objectius del text, hi ha incrementar el parc de lloguer, estimular l’oferta -tant en habitatges de protecció oficial com els privats, per també col·locar-se en els estàndards de la resta de països europeus- i dotar la Generalitat de ‘més i millor’ instruments per combatre les situacions d’emergència. En total, el decret llei inclou una trentena de mesures, entre les quals destaquen que la qualificació dels habitatges de protecció oficial mantinguin permanentment aquesta qualificació, tant els que ja la tenen com els que estan en tràmit de tenir-la i es trobin en sòl públic; que en els municipis amb una demanda ‘forta i acreditada’ hagin de posar en marxa la construcció d’habitatges socials en sòls públics i que tots els habitatges de protecció social siguin en règim de lloguer. ‘No podem deixar passar cap oportunitat per incrementar el parc públic’, ha afirmat el conseller Calvet, que també s’ha referit al fet que les entitats socials es poden veure beneficiades per les expropiacions forçoses d’habitatges buits de grans tenidors. D’altra banda, sobre l’índex de referència de preus el conseller ha explicat que els propietaris que lloguin per sota aquests preus es podran acollir a subvencions –per exemple per a la rehabilitació- o a bonificacions fiscals. Amb el decret llei, que Calvet espera que es pugui convalidar al parlament com a màxim d’aquí un mes, el govern vol donar aplicació a la Llei 24/2015, per afrontar l’emergència en l’àmbit de l’habitatge i la pobresa energètica i que va ser recorreguda pel govern del PP al Tribunal Constitucional, i a la 4/2016, sorgida com a resposta del recurs. Segons el conseller, el decret llei li ‘dóna una volta més’ i ha argumentat que, per exemple, la Generalitat ja no posarà sancions als tenidors d’habitatges buits sinó ‘multes coercitives’ o activarà les expropiacions forçoses.

Summary: El govern català aprova mesures per incrementar el parc d’habitatges socials i moderar el preu dels lloguers


La unió entre literatura (poesia, sobretot) i música és antiquíssima. Són dues arts que es retroalimenten permanentment. Ho sap bé Enric Casasses que ha engreixat aquest lligam a través de diverses col·laboracions. Amb el músic francès Pascal Comelade, per exemple, va publicar un disc virtuós (La manera més salvatge). Ara el poeta torna a cosir les seves composicions a la música a l’espectacle El nus la flor (així, sense coma o conjunció). Un espectacle que Casasses, la soprano Maria Mauri i el compositor Daniel Ariño duran aquest dissabte al Litterarum, la fira d’espectacles literaris de Móra d’Ebre. Serà a les 22 h a la plaça de Dalt. Daniel Ariño, Enric Casasses i Maria Mauri El nus la flor neix el 2015, quan Mauri posa en contacte Casasses i Ariño. Aquest últim tenia ganes de fer un cicle de cançons i Mauri va proposar-li que fos l’autor de La bragueta encallada qui aportés les lletres, els poemes. El cicle va estrenar-se el 2016 a Pianos Puig. Des d’aleshores el trio ha actuat a Barcelona Poesia, el festival Poesia i + o la Sala Tarafa de Granollers. L’actuació de dissabte a Móra d’Ebre serà el debut de Casasses al Litterarum. El nus la flor és una creació desdoblada. Per un costat, dóna títol al cicle poètic-musical que ens ocupa; per l’altre, també resultarà en un llibre. Tot està estretament vinculat. El poemari el publicarà Edicions Poncianes aquest 2018 en un llibre-CD, que serà possible gràcies a una campanya de Verkami. Seran un total de dos-cents poemes inèdits de Casasses. “Són poemes que van lligats a un moment de l’aventura vital. A una visió de la relació amorosa. A mirar la vida des de la contemplació, del vespre a la nit”, explica Casasses a Núvol. Podeu llegir la notícia íntegrament a Núvol, el digital de cultura.

Summary: Enric Casasses s’estrena a la Fira Litterarum


La negociació entre Junts pel Sí i la CUP és complexa, i el punt de partida dels uns i dels altres és força allunyat. Ho admet la portaveu del grup parlamentari de Junts pel Sí, Marta Rovira, que en aquesta entrevista es declara confiada que hi haurà un acord sobre qui ha de ser el president de la Generalitat, perquè ‘hi ha un punt de trobada’. Dóna molt valor a la declaració pactada d’inici del procés cap a la independència, que es votarà o bé divendres vinent o bé el dilluns 9 de novembre al matí, el mateix dia del ple d’investidura. El temps corre i la negociació és oberta, constant, diu Rovira, i amb la participació també d’Artur Mas. ‘Intentem que hi hagi un acord a tots els efectes, perquè això que tenim damunt la taula és històric’, declara. —Quan es votarà al parlament la declaració d’inici del procés d’independència? —Tots volem que sigui abans del ple d’investidura del dia 9 de novembre. Potser seria òptim a final de la setmana que ve, però si per respectar tota la tramitació, per guanyar més temps per a esmenes, ha de ser el dilluns dia 9 al matí, també és una possibilitat. I a la tarda es faria el ple d’investidura. —Per què ha de ser abans del ple d’investidura? —Perquè ens sembla que quan s’investeixi un president, el president ha de poder dir que assumeix el mandat de les urnes i que el parlament ja l’ha constatat. L’objectiu és que la majoria de diputats constatin que tenim un mandat majoritari per a fer la independència. I està molt bé que el president que s’hagi d’investir assumeixi el mandat, perquè el govern sigui de transició nacional i faciliti el procés constituent. —I el candidat a presidir la Generalitat que s’investirà el dilluns dia 9 serà Artur Mas? —De moment cadascú manté els seus compromisos electorals damunt la taula. Tenim el president Mas com a proposta. Anem negociant, la negociació és oberta, sobretot per a arribar a més acords, que són un pla de xoc social i decidir com ha de ser el procés constituent. —Diuen que dilluns hi va haver una reunió d’Artur Mas amb Anna Gabriel i Benet Salellas, en què també hi éreu vós i Raül Romeva. És així? —Hi ha unes deu reunions cada dia. —Però en aquesta hi havia també el president… —I en moltes reunions hi ha el president Mas, en moltes. I hi ha moltes reunions que es convoquen per al cap de mitja hora. No confirmarem ni negarem que hi hagi hagut una reunió o una altra. Hi ha moltes reunions, és una conversa permanent. I la discreció és la clau de l’èxit. He de ser discreta. —En la qüestió de la presidència les posicions són allunyades. En què pot cedir Junts pel Sí perquè l’acord sigui possible? —Tot i que estic convençuda que l’acord hi serà, ara encara no hi és. No puc avançar esdeveniments. Aquí s’ha establert un diàleg, i hi ha molts grups de treball, de diàleg i negociació. I això ens ha de portar a una negociació final, a un gran acord. Com que encara no hi hem arribat no ho puc avançar, però estic convençudíssima que l’acord hi serà. Intentem que hi hagi un acord a tots els efectes, perquè això que tenim damunt la taula és històric. Hi ha un acord en les línies mestres del full de ruta i els passos que hem de fer per exercir el mandat. Entenc que arribarem a un acord, però avui no et puc dir quin és. —La CUP va apuntar algunes idees, com ara la presidència coral, al començament de la negociació. Caldran fórmules diferents d’organització del govern per a trobar l’acord? —Només puc dir que ho estudiem tot, que tot s’ha posat damunt la taula i tot s’ha argumentat més o menys. És evident que els grups de treball s’han centrat en els primers passos. Abans de parlar dels últims passos al parlament havíem de fer uns passos previs, com ara la declaració d’inici del procés. I s’han de posar en relleu. I és molt difícil de dir en quina mesura pot cedir l’una part i l’altra de la negociació, perquè encara no s’ha acabat. —Però sembla que l’esquema actual d’un president i un consell executiu no pot servir si els uns i els altres voleu acostar posicions sobre la presidència. —En els grups de treball hi ha moltíssima voluntat d’entesa, per totes les parts. I ja es veu que en els acords hi ha l’empremta de tots. I els acords són difícils, perquè els uns i els altres vénen de posicions segurament molt oposades, des de l’esquerra radical a posicions de centre-dreta. I hem d’anar configurant el camí del mig. Els acords costen, per la gran diferència de posicions, però van sortint. Es veu la varietat de l’independentisme. Fotografia: Jordi Carreño. —La gent es fa moltes preguntes que ara no responeu, i veu que la negociació s’allarga, i potser s’escampa una sensació de desencís després del 27-S. —Tenim una majoria d’escons a favor de la independència, i sempre havíem dit que d’aquesta manera començaríem a exercir el procés cap a la independència. És complexa, la negociació, però el punt de trobada hi és. Crec que la proposta de resolució, que en el primer punt exposa quina anàlisi fem del resultat i quin és l’espai compartit d’aquesta anàlisi per tirar endavant, és molt important. —Esteu disposats a entomar totes les conseqüències de l’ofensiva de l’estat espanyol per a aturar el procés? —Som conscients que tenim un mandat democràtic sobre la taula que encara ningú no ha discutit, ni impugnat ni suspès. No ho poden fer. Hem complert el marc de legalitat i hem obtingut un mandat democràtic i legítim. Què hi faran? Sabien de què anava la història i saben que ens vam presentar amb un programa que s’ha convertit en un mandat. —I ara no s’aturaran pas i ho voldran impedir. —Es dedicaran a impugnar, a suspendre, a criticar… I nosaltres construirem i farem actes de sobirania. —No ho faran fàcil, perquè ja han preparat les reformes legals i estudien la suspensió de l’autonomia. Contra això, què? —Nosaltres no podem parar. Tenim un mandat democràtic i legal. I no entrarem a discutir sobre recursos i impugnacions al Tribunal Constitucional. No les discutirem jurídicament, no farem recursos ni interpretarem sentències ni resolucions, no ens volem entretenir en aquesta guerra jurídica i judicial, perquè això que tenim passa per sobre. I continuarem caminant. El que hem de fer perquè no ens entretinguin és anar per feina, com mirem de fer, en els terminis previstos, en aquests divuit mesos. I no tenir debats estèrils. Ens hem de posar d’acord en una llei de procés constituent, i de la hisenda pública. Ells ens estiraran i nosaltres caminarem, fent actes de sobirania. —En Joan Tardà deia ahir: ‘O guanyem, o anem a la Model.’ — Guanyarem.  —Però les inhabilitacions i els atacs podrien arribar a uns altres nivells de l’administració i afectar funcionaris. —Veiem molt clar que la responsabilitat d’aquest camí ha de recaure sobre aquella gent que hem decidit de fer un pas endavant i d’estar al capdavant de les institucions des d’un grup parlamentari, des d’un escó d’un diputat, fins als càrrecs públics. Ho veiem claríssim. I som els primers que volem assumir aquesta responsabilitat. Són responsabilitats polítiques. —Per això el govern espanyol ha anat preparant la maquinària legal i jurídica per a impedir-ho. —I ja sabíem que això passaria. I teníem previst d’avançar i avançar. Això hem de fer. —Des de quan compromet en la desobediència la declaració d’inici del procés que vau acordar amb la CUP? —Diu que tot allò que fa referència a aquest mandat democràtic no quedarà supeditat a les impugnacions, polítiques i suspensions judicials que puguin venir. A partir del 27-S tenim el mandat democràtic per a construir la nostra legalitat, i anar fent actes de sobirania que obeeixin a aquest mandat democràtic. —El decret de pobresa energètica, suspès pel TC, és anterior al 27-S. —Hem de veure què vol dir desobediència. Hem de parlar del marc legal i la via que trobem per a fer allò que volem fer. El decret de pobresa energètica el vam presentar al parlament, el govern el va aprovar, el van impugnar, el van suspendre, el vam agafar, el vam posar dins el codi de consum, el van impugnar, el van suspendre… Doncs ara haurem de trobar una altra via per tornar a aprovar si cal aquest decret de pobresa energètica. I mentrestant vol dir que no fem res? No, cerquem la via legal. I per la via de l’administració trobem els instruments que permeten d’ajudar la gent que més pateix i que pateix els talls de subministrament, i crear un fons a l’administració per poder-los ajudar… I en depenen més variables, que són les empreses de subministrament. A això hi posem una etiqueta? Preferim parlar d’actes de sobirania. —Dimecres la CUP deia que desobediència, o acte de sobirania, hauria estat que els mossos no fessin cas de l’ordre de l’Audiència espanyola per a anar a detenir els anarquistes. —Que la CUP expliqui com entén què va passar i nosaltres ho explicarem des del nostre punt de vista. I ja està. No faré valoracions de què diu la CUP. Amb la CUP construïm el camí per a avançar i complir el mandat democràtic. I això no significa que guanyi una posició o una altra. —Dieu que voleu obrir la declaració a més grups, però Catalunya Sí que es Pot diu que és paper mullat. —Si ells ens posen sobre la taula unes cartes que ens diuen que encara confien que hi pot haver una majoria al congrés o al govern de l’estat perquè es modifiqui una llei orgànica de referèndums perquè ens puguin reconèixer un referèndum d’autodeterminació, doncs els haurem d’acompanyar en el camí fins que s’adonin que no és possible. Per nosaltres és un repte. —La base social que té ara l’independentisme… —És suficient. —Per dur a terme tot el que preveu la declaració d’inici del procés? —Clarament. Oi que podrem prendre les decisions al parlament que permetin d’aplicar el full de ruta? Sí. Perquè tenim majoria. És majoritari, és suficient. —Hi ha la meitat dels vots que no són clarament a favor de la independència. —Oi que tenim unes regles del joc democràtic? Són les mínimes que es poden respectar. Diuen que tots els programes electorals que es presenten a les eleccions i resultin majoritaris es poden aplicar. Tenim el programa electoral de Junts pel Sí més el de la CUP, clarament independentistes, que resulta que sumen una majoria absoluta al parlament, i a sobre ens posem d’acord amb quins són els primers passos que hem de fer. I la proposta de resolució ja apunta què farem aquests mesos vinents: una proposta de llei d’hisenda pública, de seguretat social.. i les que vindran després. —Però seria convenient d’eixamplar la majoria social per la independència. —Sempre. No deixarem mai de fer-ho. És positiu que cada vegada hi hagi més gent al nostre país que pensi que això que fem no és un cop d’estat, ni és frontisme, ni és un caprici identitari, sinó que és per necessitat. Oi que hi ha gent que encara té esperança que canviï l’estat o que canviïn els polítics de l’estat perquè l’estat sigui diferent? Doncs el nostre repte és convèncer aquesta gent que no se’n sortiran. Ja ho hem provat durant trenta anys. És clar que volem guanyar nous independentistes, però no perquè no hàgim guanyat, sinó perquè és la nostra feina: generar cada vegada més consens sobre la independència. La nostra feina és que tothom entengui que treballem per a tothom. Fotografia: Jordi Carreño —Penseu que Catalunya Sí que es Pot es podria afegir al full de ruta després del 20-D? —És possible que hi hagi qui vulgui donar oportunitat a les eleccions espanyoles i que les plantegi com un punt d’inflexió que faran que canviï tant el mapa polític del govern espanyol que no faci falta fer la independència. Però jo no m’ho crec. Queden pocs dies perquè vegem quin és el resultat de les eleccions espanyoles. I després què? Continuarem argumentant i convencent tothom que l’única opció que queda és la que tenim a les nostres mans. El repte és anar a convèncer no només Catalunya Sí que es Pot, sinó anar molt més enllà, i hi tinc fe perquè és el que ha passat aquests últims anys. —Imaginem que el 20-D sí que hi ha un canvi substancial a Espanya. I que acabem oferint un referèndum a Catalunya. —El dia que algú proposi un referèndum sobre Catalunya, que vingui i que ens el posi damunt la taula. —I si fos així? —Aleshores ja opinarem, però de moment això no passa. I dubto que passi. —Pablo Iglesias ara és més clar quan diu que els catalans hauríem de poder votar en un referèndum vinculant sobre la independència. —Doncs que guanyi les eleccions espanyoles, que sigui president del govern i que faci la proposta i ens la posi damunt la taula. Mentrestant nosaltres tenim un mandat legal que ens legitima des del 27-S a complir el programa electoral. —No pararíeu i estudiaríeu la proposta. —No. Si algú té cap alternativa de referèndum polític vinculant sobre la independència de Catalunya que vingui i el posi damunt la taula. Però no la tenim. I mentrestant tenim el deure de respondre a un mandat que vam rebre; tenim un contracte democràtic amb els ciutadans. I ens centrem en això. —És factible de tenir en divuit mesos una hisenda pròpia i una seguretat social per a proclamar la república? No és tot molt verd? —Pel que fa al marc legislatiu hi haurà prou temps. Una estructura d’estat necessita tota la infrastructura de govern i el marc normatiu. Per tramitar el marc normatiu i que hi hagi una llei d’hisenda pública, de seguretat social, moltes lleis, n’hi ha prou. I això ho fonamentem en els treballs que ha fet el CATN. —Però disposar de tota l’estructura necessària per a tenir una hisenda pròpia…? —És possible. No per a tenir-la del tot acabada, però perquè entri en funcionament una hisenda pública no cal que cobreixi totes les funcions que ha de tenir una hisenda pública del principi al final, ni que tingui tots els treballadors. Hi ha d’haver una primera fase, que és la de recaptació, d’informació, absolutament necessària; a aquesta hi podem arribar. I una fase d’inspecció per a garantir que no hi hagi evasió ni frau fiscal, i també és possible garantir-la. Tenint en compte els treballs i els informes de què disposem, creiem que és absolutament possible. Per això arribem a l’acord a què arribem, que no diu que en divuit mesos hi hagi la hisenda pública, sinó que hi haurà eleccions constituents. I per tant això pressuposa que la hisenda sigui acabada abans, molt abans. Abans dels divuit mesos hem de proclamar la independència, i l’endemà hauran d’entrar en funcionament. —Però activar aquestes estructures val diners, i la Generalitat té uns grans problemes de finançament. —Hi ha moltes vies alternatives per a finançar aquestes estructures d’estat. —Que no coneixem? —Jo no hi entraré, en això. —Algú t’ha de donar un crèdit. —Hi ha vies alternatives de finançament. La hisenda pública ja ha abordat una primera fase. No tindrem una hisenda pública com la d’un estat, és a dir, no la tindrem acabada des del primer dia ni la tindrem pagada al comptat el primer dia. Això ja ho sabem. Hi ha sistemes de finançament per a dur a terme aquestes estructures d’estat. Hi són, propis i alternatius, i també hi ha una definició de les estructures d’estat dels experts sobre la taula que permet un desenvolupament de la hisenda per fases. L’endemà de la proclamació de la independència entraran en vigor unes fases de la hisenda pública, que a mesura que passin els mesos i els anys podrem anar perfeccionant fins arribar a tenir una hisenda pública com la que somiem. —Quines són aquestes fórmules alternatives de finançament? —Són fórmules de crèdit, de pagaments ajornats, de finançament propi alternatiu. El dia que proclamem la independència ni tindrem una hisenda pública amb quatre mil treballadors ni tindrem una hisenda pública pagada fins al final. No estava tranquil·la amb aquestes estructures d’estat fins que un grup d’experts amb una persona que els dirigeix al capdavant no em va dir que això era possible entenent que partíem d’uns departaments autonòmics per convertir-los en uns departaments d’estat; que era possible, que havien identificat tots els passos que feien falta i que era possible perquè hi havia un informe econòmic i financer al darrere. Tinc l’absoluta certesa que qui ho ha preparat ho ha fet a consciència, i que és viable.

Summary: Marta Rovira: ‘Els acords van sortint’


Els diputats de Cs han provat de rebentar l’acte de suport internacional a la presidenta Carme Forcadell. Han desplegat una pancarta amb l’escrit ‘Ja n’hi ha prou! El Parlament és de tots’ i han cridat ‘llibertat’. Tanmateix, l’acte s’ha fet igualment, amb més cinc-cents diputats de vint-i-cinc països diferents que han donat suport a Forcadell i n’han demanat l’alliberament. Ciutadans s'ha presentat a la porta de l'acte de suport a la Presidenta Forcadell, al Parlament, a provocar. Quina poca humanitat i quina poca vergonya. "Libertad", cantaven els feixistes. pic.twitter.com/O7oMmzUKAf — Ruben Wagensberg (@wagensberg) December 13, 2018 Paral·lelament, el portaveu de Cs, Carlos Carrizosa, ha anunciat que demà el seu grup presentaria una querella criminal contra el president de la cambra, Roger Torrent, al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, ara que el Tribunal Constitucional espanyol ha confirmat la suspensió del càrrecs als presos polítics, una mesura que, segons ell, el parlament no va acatar. Torrent va acceptar que Oriol Junqueras i Raül Romeva poguessin delegar l’exercici dels seus drets com a diputats –bàsicament, el dret de vot– després de presentar un escrit. En canvi, ERC no va donar el vist-i-plau perquè també votessin els diputats de JxCat suspesos pel jutge Llarena –Jordi Turull, Josep Rull, Jordi Sànchez i Carles Puigdemont– sense presentar el nou document.

Summary: Cs intenta rebentar l’acte de suport internacional a Forcadell al parlament


El portaveu de Més per Mallorca al parlament, Miquel Ensenyat, ha dit que unes paraules pronunciades per la vice-presidenta del govern espanyol en funcions, Carmen Calvo, eren un insult als militants i votants del partit. Durant un acte del PSIB a Calvià, Calvo va dir que Més estava al límit de la legalitat. Ensenyat ha replicat que fins ara només l’extrema dreta s’havia atrevit a insinuar una cosa com aquesta. A més, li ha recomanat que aprengués a sumar per saber quants vots necessitava Francina Armengol per a ser investida presidenta. Ensenyat també ha recordat a Calvo que debatre, discrepar i pensar diferent sobre moltes qüestions, fins i tot sobre el model d’estat, encara no era cap delicte. A Més per Mallorca li hauria agradat més que hagués parlat de qüestions com ara la cogestió aeroportuària, el blindatge del descompte del 75% per als residents, la derogació de la reforma laboral, la llei mordassa i la LOMCE i el finançament autonòmic. Per contra, la portaveu del PSIB, Sílvia Cano, ha dit que les paraules de la vice-presidenta sobre Més per Mallorca havien estat ‘prudents i raonables’. I ha coincidit amb ella a dir que s’ha de respectar l’estat de dret i que dins el marc de la constitució espanyola totes les propostes es poden debatre.

Summary: Carmen Calvo provoca un enfrontament entre Més per Mallorca i el PSIB


El grup parlamentari de Catalunya Sí que es Pot estudia de reconfigurar el discurs polític i el pes dels grups que formen la coalició fins al final de la legislatura, segons que han explicat fonts de la coalició a Europa Press. La tensió interna hi ha crescut, arran del document que va presentar dissabte el nou secretari general de Podem, Albano-Dante Fachin, un text que reclamava més protagonisme de Podem dins la coalició parlamentària. Els canvis s’acabaran de concretar abans de la qüestió de confiança al president de la Generalitat, Carles Puigdemont, el dia 28 de setembre. Segons aquestes fonts, a banda els equilibris interns, els futurs canvis tindran en compte les converses que han tingut amb Puigdemont i amb el vice-president, Oriol Junqueras, sobre la qüestió de confiança, el pressupost del 2017 i el procés d’independència. Asseguren que aquest diàleg amb el govern podria implicar un canvi en el discurs de la coalició. Podem hi vol més representació No és la primera vegada que Fachin demana més paper de Podem dins CSQP. El mes de gener ja va enviar una carta a la militància titulada ‘Operació llum morada’, en què feia un ultimàtum a ICV i EUiA per a reequilibrar les forces dins la coalició. Tot i les tensions internes que es van desfermar llavors, el problema es va resoldre amb el repartiment de les comissions parlamentàries. Algunes altres fonts internes indiquen que els canvis responen només a una qüestió de reorganització del grup, però que no hi ha diferències polítiques i que treballen per evitar conflictes derivats dels canvis. Asseguren que és el procediment normal al començament de cada curs polític i que no són canvis deguts a discrepàncies entre els partits que conformen el grup parlamentari: ‘Hi haurà novetats, però no pas cap ruptura’, diuen. Es reuniran demà Segons La Vanguardia, demà hi haurà una conferència de premsa per donar explicacions sobre la proposta de Fachin, però fonts de Podem ho han desmentit. Ara bé, sí que es reuniran els diversos actors polítics que integren CSQP. Es trobaran al parlament per intentar travar una nova organització interna que resolgui el pes de Podem en el sí de la coalició abans de la qüestió de confiança del president Puigdemont. Per la seva banda, el coordinador general d’EUiA i secretari quart de la mesa del parlament, Joan Josep Nuet, que ha negat que Podem hagi amenaçat amb la possibilitat d’abandonar CSQP i passar al grup mixt. Segons que ha assegurat, el grup vol reforçar la coordinació interna i és en aquest marc en el que es decidiran els canvis. Nuet ha explicat que, un cop consensuades les novetats, el grup parlamentari les comunicarà oficialment en roda de premsa.

Summary: Tensió interna a CSQP només una setmana abans de la qüestió de confiança


Una errada en la seguretat de la xarxa de missatgeria WhatsApp permet intervenir i llegir els missatges encriptats dels seus usuaris. Fins ara, Facebook, que és el propietari de l’aplicació, havia assegurat que ningú, inclosos la direcció i els treballadors de la companyia, pot interceptar els missatges. Però una investigació que publica The Guardian ha descobert que el protocol que s’ha seguit per aplicar el sistema d’encriptació conegut com a ‘end-to-end‘ sí que permet a Facebook llegir el contingut dels missatges. El sistema d’encriptació de WhatsApp se sustenta en un seguit de claus de seguretat úniques que s’intercanvien i es verifiquen entre els usuaris de la xarxa, de manera que les comunicacions no poden ser intervingudes per un tercer. Tanmateix, Whatsapp força noves claus d’encriptació pels usuaris que no tenen connexió, quelcom que desconeixen l’emissor i el receptor del missatge, d’aquesta manera els missatges de l’emissor queden encriptats en claus noves. Aquest canvi d’encriptació no és notificat al receptor i l’emissor només rep un avís si ha activat les alertes d’encriptació en el menú d’ajustos. De totes maneres, la notificació es rep un cop el canvi ja està fet. És en aquest moment que la companyia pot llegir els missatges de l’usuari. Associacions que treballen a favor de la privacitat, defensen que aquest punt feble en la seguretat de Whatsapp és ‘una gran amenaça a la llibertat d’expressió’, perquè permetrà a les agències governamentals espiar unes comunicacions que els usuaris creuen que són segures. L’errada l’ha trobat Tobias Boelter, un criptògraf i investigador de seguretat de la Universitat de Berkeley (Califòrnia). En declaracions al diari britànic, ha dit: ‘Si un govern demana a WhatsApp que faci públics tots els missatges emmagatzemats ho podrà fer per culpa d’aquest canvi de claus’.

Summary: Revelen un error en l’encriptació de missatges de WhatsApp que permet interceptar-los i llegir-los


El ministre de l’Interior italià i líder del partit ultradretà Lliga, Matteo Salvini, està sent investigat després de ser denunciat per segrest, abús d’autoritat i detenció il·legal en impedir el desembarcament dels migrants del buc de la Guàrdia Costera Diciotti, els qui van estar cinc dies retinguts en un port sicilià. La investigació contra Salvini ha estat impulsada pel fiscal d’Agrigent, Luigi Patronaggio, que ha viatjat a Roma per interrogar a alts càrrecs del Ministeri de l’Interior. El 16 d’agost el Diciotti va acollir cent setanta-set persones, que havien estat rescatades per dos altres vaixells en aigües de Malta, segons que va informar el Ministeri de l’Interior italià. La tripulació del Diciotti va haver d’esperar fins al 20 d’agost per rebre el permís del ministre d’Infraestructures italià, Danilo Toninelli, per desembarcar a Catània. Però Salvini no ho va permetre. Dos dies després es va permetre el desembarcament de vint-i-set menors d’edat i ahir van baixar dotze adults, mentre que la resta va haver d’esperar que el govern italià els permetés de desembarcar. Finalment, Salvini ha autoritzat que deixin el vaixell després de pactar amb l’església italiana i altres països europeus que se’n faran càrrec. Di Maio tanca files amb ell El seu company de coalició com a dirigent del Moviment 5 Estels i vice-primer ministre, Luigi Di Maio, ha publicat a Facebook un vídeo fent-li costat i defensant la seva continuïtat al govern. ‘El ministre Salvini està sent investigat i crec que és un deure com a ministre de l’Interior prendre decisions sobre aquestes qüestions (…). El nostre contracte amb el govern és també un codi ètic per als ministres i sobre la base d’aquest codi i també el del nostre moviment, el ministre de l’Interior ha de continuar sent ministre’, ha argumentat Di Maio. Qui també li ha fet costat ha estat el líder del partit conservador Forza Italia i antic soci de Salvini, Silvio Berlusconi: ‘Expresso la meva proximitat a Matteo Salvini, el cas legal de la qual absurd i inconsistent només pot tenir un resultat favorable per a ell. Una vegada més, un tribunal ha intervingut en un assumpte purament polític sobre el qual no hauria d’interferir.’ Per contra, l’ex-primer ministre i líder del Partit Democràtic, Matteo Renzi, ha criticat Salvini i la ‘doble moral’ de Di Maio, qui fa dos anys va demanar la dimissió del llavors ministre de l’Interior, Angelino Alfano, denunciat per abús de poder. Finalment, la causa va ser arxivada.

Summary: Investiguen el ministre italià Matteo Salvini per pressumpte segrest dels migrants del Diciotti


L’Ajuntament de Barcelona ha retirat el bust de Juan Carlos I ‘perquè no representa l’actual cap d’estat espanyol’. El primer tinent batlle Gerardo Pisarello ha dit que ‘Barcelona té una llarga tradició republicana que de vegades no ha estat reconeguda’. El consistori ho ha anunciat amb un piulet i una fotografia d’un uixer que retira el bust de l’ex-rei d’Espanya. L’actuació s’emmarca en un procés de revisió de la iconografia de la ciutat, segons han destacat fonts consistorials. A més, es pretén incloure a partir d’ara elements de la memòria republicana. Es retira el bust de Joan Carles I del Saló de Plens perquè no representa l’actual Cap d’Estat. pic.twitter.com/rVkgESjXlx — Ajuntament de BCN (@bcn_ajuntament) July 23, 2015 El govern municipal de Barcelona ha anunciat aquest dijous l’inici d’un procés de revisió de la simbologia i iconografia monàrquica en el si de l’Ajuntament i la seva presència a la ciutat. Per abordar aquesta actualització, l’equip de govern, encapçalat per la primera tinença i el Comissionat d’Estudis Estratègics i Programes de Memòria, es planteja obrir un període d’estudi i de debat ciutadà per garantir el desenvolupament d’una memòria plural i democràtica en l’espai públic i a l’edifici de Palau de l’Ajuntament de Barcelona. Les actuacions que emprendrà l’Ajuntament també hauran de permetre incorporar elements de memòria que reculin la tradició republicana de Barcelona i de l’Ajuntament de Barcelona. Segons un comunicat del consistori, el govern municipal ha detectat elements que considera anacrònics relacionats amb la simbologia monàrquica dins de la part noble de l’Ajuntament. Aquesta afecta bàsicament a la presència de diversos busts de l’antic Cap d’Estat i dels Comtes de Barcelona que, segons l’Ajuntament, ja no queden justificats com una representació dels titulars actuals d’aquestes institucions. Per tot això, el Comissionat d’Estudis Estratègics i Programes de Memòria ha fet un encàrrec a la Direcció de Patrimoni de l’ICUB per la realització d’un estudi sobre la simbologia i iconografia de l’Edifici de Palau de l’Ajuntament de Barcelona i la seva possible renovació, que ha d’estar enllestit en el termini de vuit mesos. Serà a partir d’aquest estudi que s’afrontarà la necessitat de renovar aquesta simbologia i iconografia. Una actuació, que segons el govern d’Ada Colau es farà a partir del diàleg amb totes les forces de l’oposició. A més de la retirada del bust, el consistori també proposa restituir l’estàtua dedicada a la República i el Medalló dedicat a Pi i Margall, inaugurat durant la II República i eliminats pel franquisme, a l’actual Plaça del Llapis. Per a fer-ho establirà prèviament un diàleg amb les entitats de Nou Barris que són les dipositaries dels elements que conformen la proposta. Paral·lelament, el consistori obrirà diverses línies d’actuació que afectaran, també, el nomenclàtor de la ciutat.

Summary: Colau retira el bust de Juan Carlos I de la sala de plens


La Comissió Europea ha informat avui de l’obertura d’un expedient sancionador contra l’estat espanyol en considerar que els seus procediments de control de la seguretat ferroviària no compleixen els requisits que exigeix la normativa comunitària. Brussel·les veu deficiències en la forma en què la Comissió d’Investigació d’Accidents Ferroviaris (CIAF) analitza i investiga els accidents i incidents, segons ha informat la institució comunitària en un comunicat. També veu problemes en les tècniques de supervisió per part de l’Agència Estatal de Seguretat Ferroviària (AESF), indica el mateix comunicat sense donar més detalls de la infracció. L’obertura de l’expedient té la forma d’una carta d’emplaçament – primer pas en el procediment d’infracció -, que Brussel·les ha remès al govern espanyol perquè en el termini de dos mesos aclareixi la situació i ofereixi dades clares de les mesures correctives que hagi engegat. Si els serveis comunitaris no donessin per bones les explicacions de l’estat espanyol, podrien passar a la segona fase de l’expedient, un dictamen motivat que dóna altres dos mesos a l’estat membre per a corregir el problema, període després del qual la Comissió podria elevar el cas al Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TUE).

Summary: Brussel·les obre expedient a l’estat espanyol per incomplir les normes europees en matèria de seguretat ferroviària


El coordinador general d’EH Bildu, Arnaldo Otegi, ha donat el seu suport a Jordi Sànchez i Jordi Turull, que ahir van començar una vaga de fam. S’hi ha solidaritzat a través d’un piulet a Twitter publicat en basc i en català: ‘Sé molt bé el que és estar en una presó, i conec molt bé, perquè he fet moltes, la duresa d’una vaga de fam. Tot el meu suport i solidaritat envers Jordi Sànchez i Jordi Turull’. Otegi va estar a presó entre 2012 i 2016 i va fer diverses protestes similars a l’escollida per Sànchez i Turull. L’última hora de la vaga de fam. Tota la informació sobre la protesta Sé que molt bé el que és estar en una presó, i conec molt bé, perquè he fet moltes, la duresa d’una vaga de fam. Tot el meu suport i solidaritat envers @jordisanchezp i @jorditurull#LlibertatPresosPolítics pic.twitter.com/pocf7TGr1l — Arnaldo Otegi (@ArnaldoOtegi) 1 de desembre de 2018

Summary: Otegi se solidaritza amb Turull i Sànchez: ‘Conec molt bé la duresa d’una vaga de fam’


La delegació nord-catalana del Consell per la República ha enviat pel canal de Telegram un missatge d’agraïment a tots els participants i voluntaris a l’acte a Perpinyà d’ahir: ‘Moltíssimes gràcies a tots els que, ahir, vau venir a Perpinyà i vau fer d’aquesta trobada un èxit colossal.’ La delegació no s’oblida dels ciutadans que van estar atrapats a la carretera i els agraeix ‘la seva paciència i la seva comprensió’. ‘El 29 de febrer de 2020 a Perpinyà és ja des d’ara una de les fites que marquen el camí de Catalunya cap a la independència’, diuen. ‘Una estrella de rock a Perpinyà’: la premsa internacional, impressionada per l’acte del Consell per la República L’acte, diuen, ha estat possible gràcies a la coordinació entre el Consell per la República, la Delegació del Consell a Catalunya Nord, l’ANC i Òmnium Cultural. I a la col·laboració de les institucions locals, ‘molt especialment de l’Ajuntament de Perpinyà’, i dels serveis de l’estat francès. Tanmateix, han agraït a Lloll Bertran, Carme Sansa, Roger Mas, Gerard Jacquet, Lluís Llach, Joan-Lluís Lluís la seva participació en l’acte, ‘i sobretot, als consellers Clara Ponsatí i Toni Comín i al president Carles Puigdemont’. També expressen l’agraïment ‘als centenars de voluntaris, del nord i del sud, de la Delegació, de l’ANC, de Sanitaris per la República i de Fem Consell, sense els quals res no hauria estat possible’. Puigdemont a Perpinyà: crònica de Vicent Partal des del cotxe del retorn  Les imatges que no us podeu perdre d’un dia històric a Perpinyà Podeu llegir ací el missatge: «Ho hem fet! Ho hem fet entre tots! Amb aquest missatge tanquem aquest canal, que esperem que us hagi estat útil. Moltíssimes gràcies a tots els que, ahir, vau venir a Perpinyà i vau fer d’aquesta trobada un èxit colossal. Lamentem molt que algunes desenes de milers de persones no haguessin pogut arribar i els volem agrair molt especialment la seva paciència i la seva comprensió. Mil gràcies a tots! Gràcies també als que van pujar a l’escenari: a Lloll Bertran, Carme Sansa, Roger Mas, Gerard Jacquet, Lluís Llach, Joan-Lluís Lluís i, és clar i sobretot, als consellers Clara Ponsatí i Toni Comín i al president Carles Puigdemont. Tot ha estat possible gràcies a la coordinació entre el Consell per la República, la Delegació del Consell a Catalunya Nord, l’ANC i Òmnium Cultural. I a la col·laboració de les institucions locals, molt especialment de l’ajuntament de Perpinyà, i dels serveis de l’estat. I per fi, moltíssimes gràcies als centenars de voluntaris, del nord i del sud, de la Delegació, de l’ANC, de Sanitaris per la República i de Fem Consell, sense els quals res no hauria estat possible. El 29 de febrer de 2020 a Perpinyà és ja des d’ara una de les fites que marquen el camí de Catalunya cap a la independència. Visca Catalunya lliure! La Delegació a Catalunya Nord del Consell per la República»

Summary: La delegació nord-catalana del Consell per la República agraeix l’assistència multitudinària a Perpinyà


Quan en Carles Puigdemont periodista voltava pel món a principi dels anys noranta procurava arribar als hotels s’allotjava a última hora. Perquè a aquelles hores acostumava a haver-hi, tal com explica ell mateix, ‘un personal de servei que solien ser gent immigrant, gent que acabava d’arribar i que tenia un domini de l’anglès o del francès molt inferior al meu, i fàcilment els podia colar el carnet de nacionalitat catalana que portava a la butxaca i els deia “from Catalonia”. “Cata…what?” I els ho escrivia jo mateix i no hi havia cap problema amb la nacionalitat.’ Puigdemont explicava aquest anècdota en la presentació ahir a la biblioteca Jaume Fuster de Gràcia del llibre ‘Cata…què?’, publicat per Puigdemont originalment el 1994 i que ara La Campana ha reeditat i ha ampliat amb una actualització feta pel periodista Carles Ribera. Una presentació que va comptar amb uns protagonistes de luxe: ‘els tres tenors de la política catalana’, tal com els va anomenar l’editora Isabel Martí: Puigdemont, l’ex-president Artur Mas i el vice-president Oriol Junqueras. Uns actors molt potents que van fer que l’auditori de la biblioteca quedés ben petit i que no pogués engolir la gentada que hi va voler assistir. En primera fila, tres consellers (Carles Mundó, Toni Comín i Santi Vila), alguns diputats i altres càrrecs del govern. El president va explicar l’anècdota del carnet d’identitat per a fer entendre el canvi de percepció i de coneixement de la realitat catalana a nivell internacional. Tal com va dir Artur Mas, si abans la pregunta era ‘Cata…què?’, ara la gent d’altres indrets del món es demanen ‘Cata… i ara, què?’, perquè el procés cap a la independència que ha nascut de les grans mobilitzacions socials i que ara ha agafat una dimensió institucional han fet que la qüestió catalana eclosionés en les principals capçaleres internacionals. Aquest és un dels gran canvis entre la Catalunya de què parlava la premsa internacional els anys que Puigdemont va preparar la primera edició del llibre i la Catalunya que ha vingut difonent aquests últims anys, la que Carles Ribera ha analitzat en la versió ampliada del llibre. Ampliació: Crònica i vídeo íntegre de l’acte: ‘Cata…què?’, del DNI fals de Puigdemont a les operacions d’estat.

Summary: L’anècdota del DNI fals de Carles Puigdemont


Emocionant rebuda a Mollet del Vallès a Jordi Ros i Germinal Tomàs, els darrers independentistes detinguts el 23-S que quedaven a presó i que van sortir de Soto del Real ahir, després de dipositar una fiança de 30.000 euros i 15.000 euros respectivament, tal com havia decretat l’Audiència espanyola. Una concentració a la plaça Pau Casals els ha donat la benvinguda amb crits de ‘No esteu soles’. Després s’hi han acostat Alexis Codina i Eduard Garzón, que també van ser empresonats a Soto del Real. A més d’ells quatre, l’Audiència espanyola ha alliberat esglaonadament Ferran Jolis, Xavier Duch i Txevi Buïgas. L'Alexis, l'Edu, el Jordi i el Germinal. Avui a Mollet. Benvinguda popular a les @Detingudes23S pic.twitter.com/L91JLpMJxF — Eulàlia Reguant Cura (@aramateix) January 11, 2020 pic.twitter.com/LlXWJQs8v1 — Detingudes23S (@Detingudes23S) January 11, 2020 El sabadellenc Jordi Ros i el molletà Germinal Tomàs han estat rebuts a Mollet. Ja no queda cap CDR a presó. pic.twitter.com/OXyBfAWzx7 — Joel Gascón (@joelgascon) January 11, 2020 L’operació Judes es va efectuar abans de la sentència del procés i es va saldar amb la detenció de nou persones –set de les quals van ingressar a presó-, acusades de pertinença a organització terrorista, estralls en grau de conspiració i fabricació i tinença d’explosius.  Jordi Ros i Germinal Tomàs surten en llibertat de Soto del Real

Summary: L’emocionant rebuda a Jordi Ros i Germinal Tomàs a Mollet del Vallès


Respon JOAN LLORET: La panxa ens fa soroll, fonamentalment, perquè els intestins són una víscera buida no rígida (com una canonada) d’uns deu metres de llargària i que ocupa una gran part de la regió abdominal. A més d’això, hi afegim que per aquesta canonada passen diàriament molts líquids i sòlids dels aliments que ingerim i que generen moviments i la formació de gasos. Tot i que la normalitat és això, caldrà vigilar la presència d’un excés de sonoritat (per flatulència extrema causada per diversos problemes intestinals) o inclús la disminució o absència de sorolls abdominals que podria ser degut a una afectació greu d’aquesta canonada buida. Per això és important no consumir en excés aliments com llegums i hortalisses (coliflor, cogombre, llentilles o ceba), fruites com la pera o les prunes, productes lactis com la llet o formatges, i també productes com el pa o cereals que porten gra sencer com el blat o el ségol. També vigilarem els líquids que porten molt de gas. Podeu llegir més Perquès en la web de Mètode. Joan Lloret és pediatra i col·laborador científic a l’Institut d’Història de la Medicina i de la Ciència de la Universitat de València. Què és Mètode?

Summary: Per què ens fa soroll la panxa?


Els castellers de Londres han cancel·lat l’actuació que havien de dur a terme avui al Parliament Square de la capital anglesa per la manca de permisos policials i les condicions temporals adverses que es preveien per l’hora de l’acte. Els organitzadors, l’APPG for Catalunya (All-Party Parliamentary Group on Catalonia), no van demanar els permisos necessaris per realitzar l’actuació. L’organització APPG for Catalunya és un grup de diputats del parlament del Regne Units creat el març de 2017 amb l’objectiu de discutir sobre la situació catalana i el procés independentista.

Summary: Cancel·lada l’actuació dels castellers de Londres per manca de permisos