Carlos Macías és un dels portaveus de la Plataforma d’Afectats per la Hipoteca (PAH) de la ciutat de Barcelona. La seva entitat veu com diàriament el nombre de desnonaments creix a la ciutat, tot i tenir des de juliol passat ‘la llei més garantista en drets de l’habitatge d’Europa’. En aquesta entrevista, Macías parla d’aquesta paradoxa, de la relació que tenen amb Ada Colau, ara batllessa, abans a la PAH, i de quins són els seus plans de futur. Macías ens atén molt amablement per telèfon, tot i que és al llit, perquè està malalt. —Volia saber les dades de desnonaments a Barcelona. —Els desnonaments no han deixat de créixer. Si ens agafem a les dades del CGPJ, que són les úniques oficials, des del 2007 fins al tercer trimestre del 2015, que és la darrera dada, els desnonaments no han parat de créixer a Barcelona. I a Catalunya i a Espanya, tampoc. Ara, el canvi és que actualment més de la meitat dels desnonaments són per impagament de lloguer. I cada vegada més, gent que està en ocupació en precari. —Més de la meitat dels desnonaments són per lloguer? I qui desnona? —Les dades no les tinc. Però la realitat que he vist no és una àvia que té un segon pis i fa fora els llogaters. No. Jo he vist grans propietaris, immobiliàries, que acumulen 200 pisos, o 2.000. Aquests desnonen. No és el cas de l’àvia, no. —Quanta gent us ve a les assemblees de benvinguda? —Entre 70 persones i 100 cada setmana. Més de la meitat, casos nous. No ha baixat, no. Passa que en aquests últims anys la pressió mediàtica s’ha centrat en els polítics. En els partits, les eleccions municipals, estatals i autonòmiques. Però cada dia hi ha desnonaments i talls de subministraments. Cada dia. —L’Ajuntament de Barcelona ja té el cens de pisos buits? —L’ha començat. No s’ha pas acabat. —És fort que no hi hagi cens oficial de pisos buits a Barcelona. —Hi ha el de l’Institut d’Estatística espanyol, que fa un informe cada deu anys. L’últim, del 2011, deia que a Barcelona hi havia 81.000 pisos buits. Des de l’administració es deia que les dades no eren veritat. Però no en fan un per demostrar si és veritat o no. Quan tinguem el cens podrem abordar la realitat amb fets i no suposicions. —La batllessa de Badalona, Dolors Sabater, em va dir que ella havia acabat els desnonaments dels bancs. Per què uns batlles poden i uns altres no? —Una cosa és aturar tots els desnonaments dels bancs, i una altra tots els desnonaments. Aquests matisos són importants. Això és com quan Manuela Carmena diu que a Madrid ha aturat tots els desnonaments a l’agost. Home, a l’agost no hi ha desnonaments perquè els jutjats tanquen. Hem d’anar amb compte. I més quan la realitat diària, en ciutats com Barcelona –no sé el cas de Badalona– és que més del 60% dels desnonaments són per lloguer. I aquests no són tots dels bancs. Hi ha bancs, però també immobiliàries, o altres. —Els ajuntaments poden aturar desnonaments? —Els ajuntaments no tenen una eina per a aturar-los legalment. Ara, amb la llei 24/2015, sí que tenen una eina perquè, en cas que el tenidor trenqui la llei i desnoni, li puguin posar una sanció de 90.000 euros. —Cert. Des de juliol Catalunya té una nova llei sobre desnonaments. —Sí. Aquí hi ha hagut un canvi de marc: la ILP de l’habitatge que nosaltres, i altres, vam impulsar, i que es va aprovar per unanimitat del Parlament de Catalunya el juliol passat. És la llei 24/2015 (pdf). Aquest canvi normatiu, si s’apliqués del tot, posaria fi als desnonaments, els deutes per tota la vida, castigaria l’habitatge buit i garantiria que no hi ha talls de subministrament. Tenim un nou teló de fons, que és la nova llei. I que permet sancions. —S’ha posat cap sanció des de l’Ajuntament de Barcelona? —Que en tinguem constància, no. —Suposo que a la PAH de Barcelona us trobeu en una situació delicada. Colau és la batllessa però també una antiga col·lega. —Nosaltres tenim molt clar que la PAH va néixer apartidista i és apartidista. Per un motiu molt senzill. Per poder posar les propostes damunt la taula a qualsevol partit, i poder pressionar qualsevol govern. I amb Ada Colau, exactament igual. Ara, sí que és veritat que ens coneixem, i al principi és estrany. Quan a qui ho presentes és un alcalde que ha estat un company….Però quan hem cregut que l’ajuntament anava massa lent, ho hem dit públicament. Com la carta que vam fer. I al revés, quan fa coses ben fetes, ho aplaudim. —A la carta, què demanàveu? —Que a Barcelona s’accelerés la maquinària de l’administració. La realitat diària és que tenim una nova llei i no parem de tenir desnonaments. S’ha d’adaptar tot el funcionament de l’ajuntament a la llei 24/2015. I ara com ara s’ha aconseguit. No es feia i ara es fa. Ho valorem. També vull dir que l’ajuntament d’Ada Colau té una unitat que es persona als desnonaments. Aquesta unitat fa prevenció, si pot evita el desnonament. I si no, almenys pot donar una resposta des de serveis socials. Això, que és molt senzill, ho podrien fer tots els ajuntaments. I, finalment, un fet diferencial: per primera vegada des de l’administració no es criminalitza l’ocupació. No es pressuposa que tothom és dolent. —No és un perill tenir una ILP aprovada, i Ada Colau a l’ajuntament? Potser us relaxareu. —La crisi ens ho ha demostrat: des del carrer hem d’estar sempre actius i vigilants. Aprovar una llei no vol dir que pleguem i marxem cap a casa. Seria bastant naïf. Com he dit, ara tocar pressionar perquè s’apliqui. I les lleis només s’apliquen si hi ha pressió. La classe política, del color que sigui, ens ha demostrat durant els últims temps que és incapaç de donar-hi resposta. Al setembre, amb la Generalitat, vam començar a fer cursos i guies a 1.000 funcionaris municipals, perquè ningú no tingui excusa de no aplicar-la. Ja hem enviat una carta al president Puigdemont. D’aquí a dues setmanes tenim reunió amb la Generalitat, i volem arrencar compromisos concrets de l’aplicació de la llei al cent per cent. —Aquesta nova llei sobre desnonaments, per què només s’ha aprovat a Catalunya? —De fet, es va intentar primer a Múrcia. Però ni tan sols els van deixar recollir signatures. Vam agafar el relleu aquí. Aquí estem molt implantats pel territori, vam liderar la ILP i vam aprovar-la en forma de llei. Hi havia la idea que es creés efecte dòmino a la resta de l’estat. Al novembre s’ha presentat a tretze parlaments de l’estat, que són en tràmits molts inicials. Ells, en lloc de fer una ILP, han agafat la llei 24/2015 i han dit que volen que es legisli així. I ara mateix anem a Alemanya a explicar-la, perquè volen veure si la poden aplicar. Avui en dia és la llei més garantista per a protegir el dret d’habitatge de tot Europa. —Perdoneu la ignorància. Contra aquesta llei, l’estat no hi ha presentat recurs? —La llei està plenament vigent. Passa que el PP, que a Catalunya va votar que sí, des de Madrid va veure que era un canvi de paradigma. Que els seus amics, la banca i les subministradores de llum i altres, hauran d’assumir responsabilitats, no com fins ara. I que han d’assumir costos. Volien interposar-hi un recurs, però hi havia eleccions, i no van gosar. Per covards. Per això volen una comissió bilateral. I ara tenen més temps per a posar-lo, el recurs. Fins al maig. La comissió bilateral de moment ha dit a la Generalitat que hi ha possible inconstitucionalitat en els articles que precisament retallen els privilegis de la banca. I una altra cosa vull afegir: el decret de pobresa energètica sí que està suspès pel TC, però la llei 24/2015 és molt més garantista que el decret de pobresa. I aquesta eina la tenim vigent. —Amb la llei a la mà, els ajuntaments podrien obligar, doncs, que ningú es quedés sense aigua i gas? —Els ajuntaments i la Generalitat. Tots dos. —I no ho fan complir? —No pas íntegrament, no. —Voldríeu afegir res? —Al final, tenim la llei més garantista d’Europa. No només a 13 parlaments ens la volen copiar, sinó que des d’Europa miren aquesta llei com un model a seguir. Hi ha un canvi de paradigma: prou de fer servir recursos públics per inflar els beneficis de les grans empreses, banca i subministradores. Ara la llei diu que han d’assumir la seva part de responsabilitat en un negoci de primera necessitat. D’interès general. Ara aquí fa falta voluntat política. De tots els ajuntaments i de la Generalitat. Tenim una oportunitat d’or de revertir la situació i que Catalunya sigui un exemple en la conquesta de drets. I això es fa aplicant aquesta llei. Amb aquesta llei Catalunya és un territori lliure de desnonaments, de deutes per tota la vida, talls de subministrament i fons voltors. De fet, Moodys em sembla que era, l’altre dia deia que aquesta llei feia que els fons d’inversió s’allunyessin de Catalunya per a especular amb l’habitatge. —I per què creieu que no s’aplica? —No diria que no s’apliqui, però no íntegrament. —I per què no? —Podem entendre que les lleis no s’apliquen d’avui per demà. Però set mesos després, ja no hi ha excuses. Hi ha un punt de voluntat política. I aquí els ajuntaments de Barcelona, i alguns altres, tenen prou recursos. La Generalitat també ha d’ajudar els ajuntaments més petits, que tenen tota la voluntat però no els recursos. I, finalment, ataquem els interessos de qui ataquem. Vull dir que fàcil, no ho és pas.

Summary: Carlos Macías: ‘Els desnonaments no han deixat de créixer a Barcelona’


La fiscalia ha demanat al Jutjat d’Instrucció número 15 de València que sobresegui la causa oberta arran de diverses querelles interposades per tortures i altres delictes contra la integritat moral durant el franquisme. L’escrit de la fiscalia provincial es fonamenta en un dictamen emès per la Fiscalia General que estableix que no es poden investigar fets prescrits i als quals se’ls aplica la Llei d’Amnistia del 1977. En concret, a València es van presentar un total de sis querelles impulsades per l’Acció Ciutadana Contra la Impunitat del Franquisme al País Valencià. Una d’elles, representada per la cooperativa el Rogle, estava dirigida contra diversos policies adscrits el 1971 a la Brigada Polític Social franquista de la ciutat, entre ells, al qui denominen el ‘Billy el Nen’ valencià. Sis torturats pel franquisme exhaureixen la justícia espanyola per a jutjar el ‘Billy el Nen’ valencià El ministeri fiscal recorda, a més, que l’Audiència de València va desestimar un recurs interposat davant de l’arxivament d’un jutjat per aquests esdeveniments. La fiscalia ha mantingut aquest posicionament d’ençà del 2016, quan es va pronunciar en contra de la investigació en un informe arran de la petició rebuda d’un jutjat d’Argentina que va obrir una causa en la qual s’investigaven delictes comesos durant el franquisme. L’argument era el mateix, o sigui, que als fets investigats se’ls hi aplicava la Llei d’Amnistia.

Summary: La fiscalia demana l’arxivament de la investigació d’un jutjat de València sobre les tortures comeses pel franquisme


En realitat, continuen tancades. Igual com les biblioteques, els teatres, els auditoris, els museus, els cinemes. El confinament obligat per la Covid-19 ho ha sotragat tot, també la cultura, que, de moment, s’ha hagut de tornar virtual o íntima: un concert en streaming, un debat literari per Instagram, el joc que han escampat per les xarxes els museus holandesos i que incita a imitar quadres coneguts amb els objectes que trobis per casa, etcètera. Però els llibres no es poden comprar virtualment, i les llibreries pateixen per no poder mantenir el delicat equilibri en què vivien quan podien obrir. I sense Sant Jordi. O amb Sant Jordi qui sap quan. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Campanya de micromecenatge I avui, 23 de març, un mes just abans del Sant Jordi confinat, s’ha presentat la campanya ‘Llibreries obertes’. L’ha ideada i impulsada la cooperativa Som* (que inclou, entre més, les revistes Sàpiens, el Món d’Ahir i Cuina, les editorials Ara Llibres, Amsterdam i Bernat Metge) i l’agència de comunicació Mortensen, i té un plantejament senzill i interessant alhora: comprar ara els llibres i recollir-los després, quan per fi es podrà tornar a fer (passejar, badar davant un aparador guarnit de llibres, entrar-hi a fullejar, demanar consell o donar-lo i que la distància amb els altres la marqui tan sols la voluntat de cadascú). Han creat una plataforma, llibreriesobertes.cat, que ha de permetre, expliquen, que es comprin llibres ara ‘perquè les llibreries puguin fer front a les despeses de mantenir els espais’. Perquè els llibres s’adquiriran en diferit, però a les llibreries. Aquesta és la clau. Cadascú a la llibreria que vulgui, a la seva de referència, la de més a prop de casa, la que esculli. I la llibreria rebrà el 100% del que generi la venda. És a dir, que quan li arribi una comanda, la llibreria en rebrà el 50% de l’import i, quan pugui tornar a obrir i lliurar els llibres, el 50% restant. La mecànica és senzilla i queda descrita en quatre passos: u, tria els llibres del catàleg o amb el cercador; dos, selecciona la teva llibreria de capçalera; tres, fes la comanda i avançarem els diners a la teva llibreria; i quatre, recull els llibres quan la teva llibreria pugui tornar a aixecar la persiana. Joan Carles Girbés, director editorial de la cooperativa Som*, especifica: ‘No és una botiga en línia, és una campanya de micromecenatge per donar suport a les llibreries, i així s’ha d’entendre.’ I continua: ‘Ha nascut de la necessitat urgent de fer alguna acció útil. Més enllà de lamentar-nos per la situació, de reorganitzar-nos i repensar moltes coses, hem volgut, en paral·lel, posar fil a l’agulla. Perquè cada dia que passa el drama s’agreuja. El drama general i el de les llibreries tancades i tot paralitzat. Teníem la necessitat de fer alguna acció que fóra ràpida i efectiva.’ La idea va sorgir, relata Girbés, en una conversa amb l’agència Mortensen: ‘El 13 de març, en veure què ens comença a caure al damunt, a la cooperativa comencem a parlar i a pensar què pot fer cadascun de nosaltres, les revistes, la part audiovisual… per la gent que tenim més pròxima, amb la qual treballem. I parlant-ne amb Mortensen, que controla la part tecnològica, ix aquesta possibilitat. De primer com un embrió, descartant-ne d’altres a mesura que es va aclarint, o enfosquint, la situació (recordem que al començament encara semblava factible dur els llibres a les cases de la gent).’ I en deu dies ho han tingut enllestit: ‘En condicions normals, haurien calgut tres mesos per a desenvolupar-ho tot. Però ho hem accelerat. I hem pensat que els pròxims dies ja hi anirem implementant millores, sumant-hi llibres, editorials, llibreries i atenent suggeriments, però que, de moment, és més important començar: cada dia que passa es deixen de vendre més de 30.000 exemplars només al Principat de Catalunya i, per tant, és molt urgent que posem fil a l’agulla.’ I han començat amb 6.279 llibres (novetats del 2019 i del 2020), cosa de cinc-cents segells editorials i cinquanta llibreries del conjunt dels Països Catalans, amb la idea que se n’hi puguin afegir més. A la mateixa web ja s’explica que ‘l’objectiu és que tota la xarxa de llibreries de proximitat hi sigui representada per arribar així al màxim de pobles, ciutats i barris del nostre país’, i que ‘qualsevol llibreria dels Països Catalans pot demanar formar-ne part’. Només cal que ompli el formulari que hi ha a la mateixa plataforma digital. A la web, a més dels llibres i les llibreries on es poden encarregar, hi ha també un bloc que s’anirà omplint amb recomanacions, ressenyes, comentaris i vídeos, i un manifest que resumeix causes i intencions de la iniciativa: ‘Fem xarxa i demostrem un cop més que entre tots, donem vida i sentit a la cultura. Ens fixem el repte de continuar comprant llibres durant les pròximes setmanes, com ho hem fet sempre, i permetre, així, que les llibreries puguin tornar a aixecar la persiana’. Guia de les propostes culturals en català per a passar el confinament amb nens Suport cultural Nacho Larraz, president del Gremi de Llibrers de València, celebra la idea: ‘És una acció totalment positiva. Tot instrument per a impulsar les vendes de llibres, que ara mateix estan totalment paralitzades, és naturalment benvingut. I fet així: perquè aquesta és una opció responsable des de tots els punts de vista, tant per a la llibreria com per als lectors.’ I avança, preveu, un encontre futur amb els lectors. ‘Quan ens puguem tornar a abraçar, i lliurar els llibres, serà preciós.’ L’Associació d’Escriptors en Llengua Catalana també ha valorat molt positivament la iniciativa. La seva presidenta, Bel Olid, ho ha explicat a VilaWeb: ‘Primer, perquè no posa en perill ningú: s’ha organitzat de manera que es pot continuar amb el confinament al màxim i això és el primer que volem, que la seguretat de tothom estigui garantida. La segona cosa que ens n’agrada és el format: està pensat per donar suport a les llibreries: moltes intenten de mantenir alguna mena d’activitat en línia i no apagar-se del tot, malgrat el tancament necessari, i això els ajudarà. Per als escriptors, les llibreries són casa nostra, on, a més de comprar-hi, anem a fer presentacions i activitats literàries. La tercera qüestió que valorem és que forma part d’un esforç conjunt, que farem l’empenta entre tots: des de les editorials, les llibreries, els escriptors i els lectors.’ Aquesta és la clau, al capdavall: suport mutu i difusió. Tal com ens explica Joan Carles Girbés, la idea és original però no té voluntat d’exclusivitat, ans al contrari: ‘No ens consta que hi haja iniciatives similars en altres parts del món, però tampoc no ho descartaria: la gent de la cultura es caracteritza precisament per la creativitat i, en molts aspectes, la unió, la solidaritat i la cooperació: és possible que hi haja accions similars en alguna altra banda, tot i que no en tinguem notícia. No hem agafat un referent d’enlloc, però si fóra així tampoc no passaria res. Com si algú agafa ara aquesta idea i se l’emporta on vulga: genial. No és una idea amb copyright. Tot el que puga contribuir a ajudar, avant’. Música per a atenuar l’aïllament: festivals en directe des de casa

Summary: Llibreries obertes en temps de coronavirus


Fins a 2015 tan sols el nom d’un carrer de Viena recordava vagament l’existència d’un edifici d’investigació que va marcar la història de la biologia en les primeres dècades del segle XX. La Vivariumstrasse del Prater –el famós parc d’atraccions de la capital d’Àustria– porta el nom d’un magnífic edifici d’estil renaixentista que es va construir per a l’Exposició Universal de Viena de 1873 i que va ser destruït per les bombes incendiàries l’11 d’abril de 1945, durant els últims dies de la guerra a Àustria. En els anys previs a la seua desaparició, aquest institut va patir els colps del nacionalsocialisme més que qualsevol altre centre científic a Alemanya i als països ocupats pels nazis, en proporció a la seua grandària. Inicialment obert com a aquari, era conegut pel públic com «el Viver»; va albergar molts projectes d’exposició zoològica, però per a l’any 1901 havien quedat en res. En 1902 tres joves i acabalats biòlegs de la burgesia jueva van comprar l’edifici: el zoòleg Hans Przibram, de tot just 28 anys, i els botànics Wilhelm Figdor i Leopold von Portheim, tots dos en la trentena. Aquests tres homes van invertir gran part dels seus diners a transformar l’edifici en un institut d’investigació privat, el qual, en tota una declaració d’intencions, van anomenar Institut de Biologia Experimental (Biologische Versuchsanstalt, BVA). L’Institut després de l’Anschluss Amb l’Anschluss –l’annexió d’Àustria per part d’Alemanya al març de 1938– va començar la tragèdia per a l’Institut de Biologia Experimental, de 35 anys d’antiguitat, i per a la ciència austríaca en general. La vida acadèmica es va veure més afectada pel nacionalsocialisme a Viena que en qualsevol altra ciutat d’Alemanya, a causa de la gran quantitat de científics d’origen jueu. En la Universitat de Viena, després del l’Anschluss dirigit pel rector nazi Fritz Knoll, 252 professors (més del 30 % del personal científic) van haver d’abandonar la institució el 22 d’abril de 1938, menys de sis setmanes després de l’arribada al poder dels nacionalsocialistes el 12 de març de 1938. Aquesta neteja antisemita és única: en cap altra universitat s’ha despatxat tants científics en tan poc temps per motius racistes i, en menor mesura, per raons polítiques. L’equip de l’Institut de Biologia Experimental en 1923. Asseguts d’esquerra a dreta: Hans Przibram; els seus ajudants Paul Weiss i Leonore Brecher, els quals no van aconseguir el Habilitationsnorm en 1926 –l’estàndard per a l’ensenyament universitari–, i Leopold von Portheim. Dempeus, de dreta a esquerra: Auguste Jellinek i Theodor Koppanyi. Com Weiss, tots dos van emigrar als EUA. / Eisert Family Archive Mentre que el Comitè de Presidència de l’Acadèmia, compost en la seua majoria per professors antisemites de la Universitat de Viena, va dur a terme l’exclusió de membres per raons polítiques i «racials» a partir de març de 1938 com un tràmit burocràtic, la seua actitud cap a l’Institut de Biologia Experimental va ser tot el contrari. El primer acte de destrucció va ser executat amb precisió militar. Els principals responsables van ser Franz Köck, contractat únicament com a tècnic especialista, i el botànic i rector Fritz Knoll, que s’havia convertit en cap del consell assessor científic del BVA. El simpatitzant nazi Köck es va fer amb una posició de lideratge sota el nou règim polític, i ja el 17 de març va declarar el tancament condicional de l’Institut, així com els preparatius per a la reorganització. Dels 33 col·laboradors que hi havia al març de 1938, 18 eren d’ascendència jueva. A tots se’ls va exigir que abandonaren immediatament l’Institut de Biologia Experimental; cinc dels investigadors van abandonar l’Institut «voluntàriament» al març de 1938. Per a l’Institut, això implicava perdre tots els caps de departament i dos terços del seu personal en unes poques setmanes (Taschwer, Feichtinger, Sienell i Uhl, 2016, p. 52). El 4 d’abril de 1938, Fritz Knoll va ordenar a un company de partit i professor universitari, el Dr. Victor Junk, actuari de l’Acadèmia de les Ciències, que signara per a prendre possessió del fons econòmic de l’Institut de Biologia Experimental. «Els antics signataris, els professors universitaris Hans Przibram i Leopold von Portheim, queden rellevats de la seua autoritat com a signants», indicava Knoll. L’endemà, Köck va ser confirmat oficialment com a agent subautoritzat de l’Institut de Biologia Experimental. I el 13 d’abril de 1938, un mes i un dia després de l’Anschluss, la direcció de l’Acadèmia va emetre una ordre signada per Knoll i pel president designat de l’Acadèmia, Heinrich Srbik. El tràgic destí dels investigadors Si bé l’«arianització» dels fons va ser un èxit, la continuació del treball de recerca va ser desastrosa. L’únic investigador seriós que va continuar treballant durant un curt temps en l’Institut de Biologia Experimental després de l’Anschluss va ser el botànic Josef Kisser. La mateixa investigació de Köck, que consistia principalment a mesclar serradures amb segó i provar la seua utilitat com a pinso per al bestiar, va resultar ser una insensatesa. Entre altres coses, els seus contactes nazis també li havien permès utilitzar els jueus que feien treballs forçats en qüestions relacionades amb el BVA. Després de nombroses queixes i acusacions contra Köck, el mateix Knoll va ser nomenat nou responsable de l’Institut de Biologia Experimental el 8 de novembre de 1939. Köck va ser acomiadat en la tardor de 1940, no abans que acabara amb els estanys i terraris, tancara seccions senceres de la col·lecció científica i diverses vitrines i realitzara canvis als jardins. En resum, va provocar «greus danys al valor de l’Institut», com indica un informe intern. Però, què va passar amb els antics empleats de l’Institut? Llig l’article complet al web de Mètode Klaus Taschwer. Editor científic del diari Der Standard (Àustria). Va estudiar sociologia (especialitzada en ciència) i ciències polítiques en la Universitat de Viena, va fundar la revista Heureka i és el coorganitzador d’un curs de postgrau en comunicació científica. És autor de nombrosos articles i llibres, en la seua majoria dedicats a la història de la ciència a Àustria en el segle XX. Què és Mètode?

Summary: La destrucció de la investigació a la Viena nazi


La mesa del congrés espanyol ha acordat avalar la proposta d’ERC per tenir grup parlamentari sense Oriol Junqueras i ha negat la proposta de JxCat perquè no compleix els requisits que estableix el reglament de la Cambra. Com en l’anterior legislatura, els set diputats encapçalats per Laura Borràs s’hauran d’integrar al grup mixt. La presidenta del Congrés, Meritxell Batet, ha comparegut davant els mitjans després de la reunió de la mesa d’avui i ha assenyalat que JxCat no compleix els requisits per formar grup: tenir un mínim de quinze diputats; o bé, tenir-se més de cinc –JxCat en té set– i ultrapassa5 el 15% dels vots de Catalunya –JxCat es queda al 12,05%–.

Summary: El congrés espanyol no accepta que Junts per Catalunya tingui grup propi


Nou incident de la diplomàcia espanyola, en aquest cas amb l’estat francès, per la reunió que va tenir el batlle de Perpinyà, Jean-Marc Pujol, amb el president de la Generalitat, Quim Torra el 31 d’agost passat. Pujol ha rebut una carta de l’ambaixador espanyol a l’estat francès, Fernando Carderera, en què li recrimina la rebuda institucional d’un ‘president anticonstitucional’. El batlle s’ha mostrat ‘molt sorprès i molt xocat’ per la carta i ha respost a l’ambaixador que Torra és un president ‘elegit democràticament’. Després de qualificar de ‘ingerència’ la carta de l’ambaixador, es pregunta ‘des de quan els càrrecs electes territorials hem de justificar-nos davant Espanya?’. Els ambaixadors espanyols -el sou dels quals paguem en gran part els catalans- sempre vetllant per nosaltres. Gràcies alcalde @JeanMarcPUJOL per la vostra acollida. La medalla de Perpinyà llueix al Palau de la Generalitat, al costat d’un exemplar de les Constitucions Catalanes. https://t.co/khwc8DOojX — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) September 12, 2018 Pujol va rebre Torra fa dues setmanes a l’Ajuntament de Perpinyà amb un llaç groc a l’americana. Pujol va aprofitar la visita oficial del president de la Generalitat per a atorgar-li la medalla d’honor de la Ciutat de Perpinyà.

Summary: El batlle de Perpinyà respon a l’ambaixador espanyol que no s’ha de justificar davant d’Espanya


Joan Laporta vol tornar a ser president del FC Barcelona. Després d’un parèntesi polític que l’ha portat pel Parlament de Catalunya i l’Ajuntament de Barcelona, en ‘Jan’ vol tornar a agafar les regnes del club. Ha centrat la campanya en tres qüestions: un rebuig absolut a Catar, la Masia i Catalunya, perquè vol que el Barça es posi al servei de la llista per la independència. Assegura que una enquesta feta per l’empresa GAPS li dóna dos punts sobre Josep Maria Bartomeu. Demà se sabrà. —Digueu-me els tres motius principals pels quals el Barça necessita un canvi a la presidència. —Perquè el model esportiu que hi ha és insostenible. Ha quedat molt clar que gràcies als jugadors i a la base que vam establir quan jo era president s’ha guanyat el triplet. No vull treure mèrit a les incorporacions, però qui les va fer el van fer fora. En una temporada han fet fora el secretari tècnic i van sospesar d’acomiadar l’entrenador. I l’any passat van fer una enquesta entre els socis per si s’havia de fer fora Messi. Un altre motiu és que el Barça no pot tenir un president processat per corrupció, delicte fiscal i estafa. I per culpa seva el Barça és processat per primera vegada a la seva història. Penso que en Bartomeu es troba inhabilitat per presidir el Barça. I tercer motiu: perquè vol vincular el Barça amb Catar per sempre. —Quina imatge creieu que dóna al Barça portar Catar a la samarreta? —Ens dóna molt mala imatge i això respon a uns interessos particulars de Bartomeu i Rosell, que tenen negocis a Catar. A més a més, ara ens volen fer signar un nou contracte que vincula el Barça per més anys amb Catar. Van dir que era la millor oferta que tenien. Això vol dir que treballen malament o que treballen per uns altres interessos, perquè no és el millor contracte del mercat en termes econòmics i a més dóna molt mala imatge al club. De fet, ara resulta que ha trobat un patrocinador millor. —Dieu que el Barça ha de ser un actor actiu del procés. A què us referiu? —El fet que el Barça sigui un actor actiu del procés serà conseqüència del que el bloc sobiranista ens demani que fem. El Barça, fent país, estarà a disposició de la llista per la independència. Continuar amb ambigüitats no ens porta enlloc. És a dir, que el Barça anirà a favor del resultat que surti el 27-S és evident. El Barça és un club demòcrata. Que quedi clar que l’únic que té un compromís clar i explícit amb el procés per la independència és la meva candidatura. —Avui els quatre presidenciables heu signat un manifest de suport a les entitats sobiranistes. —Jo tenia entès que la signatura del manifest era per a comprometre el Barça amb el procés per la independència. Segons el document, jo interpretava que el Barça havia de prendre posició en favor dels moviments de la societat civil perquè el 27-S surti guanyadora la candidatura sobiranista. I ens han volgut posar tots al mateix sac, quan jo sóc l’únic dels quatre que manifesta obertament que, si sóc president, el Barça tindrà un compromís clar i explícit de suport al procés. 'L'únic que té un compromís clar i explícit amb el procés per la independència és la meva candidatura.' —Molts candidats parleu de donar un impuls a la Masia. Com es pot fer? —Primer de tot, s’ha de creure que la Masia és la nostra fàbrica de somnis. És un procés de formació de persones i jugadors llarg que requereix molta dedicació de persones que saben com tractar el gran talent que tenen els jugadors que arriben al futbol base. En el meu cas, serà José Ramón Alexanko qui dirigirà la Masia. Ja ho va fer quan vaig ser president i va construir les bases de l’èxit del futur, que és el present d’avui. Volem tornar a seguir els mètodes de treball que van fer que el Barça fos sostenible. Per fer aquesta política de planter hi has de creure. Ells no hi creuen i per això l’han desmantellat. Veuen La Masia com un negoci. Ja no és només que el filial hagi baixat a Segona B, sinó que equips com el juvenil també han fet mala temporada. —És imprescindible un nou estadi? —És recomanable, necessari i s’ha de fer. El Camp Nou és del 1957 i ja són anys. És cert que s’ha de reformar o fer-lo nou per convertir-lo en un estadi del segle XXI. Però, és clar, això s’ha de fer bé: amb un conveni amb l’ajuntament i amb els veïns, i després amb un pla de finançament seriós. L’equip de Rosell i Bartomeu no van fer-ho de forma seriosa ni amb rigor. Van sotmetre a referèndum dels socis un projecte que sabien que no podien fer. I per tant això ha portat frustració, perquè és un engany als socis. Fan focs d’artifici amb un tema seriós. —Vendríeu el cognom de l’estadi? —Si jo sóc president, el nou Camp Nou mai es dirà Qatar Stadium. Hi ha més solucions per a obtenir recursos, com la publicitat dinàmica. —Per què no s’hi presenten més dones, a les eleccions del Barça? —Són un 30% de la massa social. És la dinàmica que hi ha, però algun dia estic segur que hi haurà una candidata que serà presidenta. A la meva candidatura tenim tres dones molt preparades i amb capacitat d’exercir tasques importants. —Creieu que la presidència del Barça és reservada als rics? —Això ho diu la llei i hem d’acceptar-la. Es posa un patrimoni a disposició d’un aval, que enguany serà de 75 milions d’euros. Nosaltres ja el tenim perfilat amb els bancs per quan guanyem. Entre els directius que som l’aconseguirem. —Amb vós a la presidència, Pep Guardiola tornarà al Barça? —Puc dir que en Pep es trobaria a gust amb mi de president. M’ha donat suport, ens coneixem molt, sap com treballo, el model de club que vull i que tinc un compromís amb el moment històric que viu el país. Estic convençut que s’hi trobaria de gust. Bartomeu i Rosell li van fer la guitza i va acabar marxant. Amb mi sap que tindrà les portes obertes. Ho he dit sempre: el veig en un futur de president del Barça. —Quin paper li teniu reservat a Johann Cruyff si sortiu escollit president? —Cruyff és una ànima lliure. Jo tinc el plaer de comptar amb el seu consell, que sempre és molt vàlid. En sap un niu, de futbol, té un reconeixement internacional i és reconegut als organismes internacionals malgrat no haver-ne volgut formar part mai. Sé és que tindré el seu consell i serà una persona a qui tindré en compte per a qualsevol qüestió esportiva. —Creieu que hi va haver interès a malmetre la vostra imatge un cop va haver deixat la presidència del Barça? —Quan vaig arribar a la presidència, quan hi era, quan vaig ser-hi i quan en vaig sortir. Tot amb voluntat d’evitar que em pogués tornar a presentar perquè el Barça que vaig presidir va ser el més catalanista, universal i solidari de la història. Els poders fàctics, encapçalats pel Grup Godó, no ho van poder pair perquè estaven acostumats a dominar aquesta institució. Bartomeu i Rosell han estat uns titelles en mans del Grup Godó. En canvi d’això, els han tapat les vergonyes. —Van ser molt famoses imatges vostres en alguna festa. Creieu que us poden perjudicar? —Crec que els afeccionats ja s’han adonat que això era una estratègia de desprestigi de la meva imatge. Ho van magnificar tot. Sigui com sigui, apel·lo al vot útil per fer fora la candidatura continuista, rància i espanyolista que representa el senyor Bartomeu amb la seva candidatura.

Summary: Joan Laporta: ‘Bartomeu i Rosell han estat uns titelles en mans del Grup Godó’


JxCat ha fet arribar a ERC, els comuns i la CUP una proposta per a la creació d’una comissió d’investigació sobre les activitats ‘irregulars o delictives’ de persones vinculades a la família reial espanyola. Hi inclou els moviments que suposadament va fer Felipe VI per a forçar el trasllat de les seus socials de bancs i empreses després del referèndum de l’1-O. En la proposta, recorden que la mesa del congrés espanyol va vetar la creació d’una comissió d’investigació sobre les finances de Juan Carlos I després de les confessions que en va fer Corinna zu Sayn-Wittgenstein a l’ex-comissari José Manuel Villarejo. El vet tenia l’aval del PP, del PSOE i de Ciutadans. JxCat al·lega que el parlament ha de poder-ho investigar. En concret, proposa que s’examinin ‘els presumptes comptes irregulars de l’anterior cap de l’estat a Suïssa i a més paradisos fiscals’ a nom de terceres persones, d’on prové aquest capital i més activitats delictives que es derivin de les declaracions de Corinna zu Sayn-Wittgenstein. A més, vol escrutar les ‘estructures de corrupció’ vinculades a la família reial i a persones relacionades, com també les actuacions destinades a ‘forçar’ el trasllat del domicili social de bancs i empreses després de l’1-O. JxCat diu que el parlament té l’obligació d’investigar si es van dur a terme aquestes activitats, tenint en compte que representa el poble de Catalunya i que pot crear comissions d’investigació sobre qualsevol aspecte d’importància pública que sigui d’interès de la Generalitat. La mesa del congrés va refusar de crear una comissió semblant agafant-se a un informe dels lletrats que recordava que la constitució espanyola garanteix la inviolabilitat del rei mentre exerceixi de cap de l’estat. El govern de Pedro Sánchez no va amagar, a més, el malestar que li havia causat el fet que el parlament reprovés el rei espanyol i demanés l’abolició de la monarquia. En resposta a allò que considerava una ‘greu deslleialtat constitucional’, va presentar un recurs contra la moció al Tribunal Constitucional, malgrat que el consell d’estat no hi veia base legal. En l’exposició de motius de la proposta de creació de la comissió, JxCat es refereix a un reportatge publicat pel diari Ara segons el qual ‘la Zarzuela i la Moncloa es van unir per a forçar canvis de seus de bancs, grans empreses i multinacionals i estendre el pànic’. És un ‘¡A por ellos!’ econòmic i financer liderat pel cap de l’estat espanyol, diu. També esmenta la sentència de l’Audiència de les Illes Balears del 17 de febrer de l’any passat, en què es considerava que Iñaki Urdangarin, cunyat de Felipe VI, havia usat la seva posició privilegiada com a membre de la família reial per a ‘cometre delictes de prevaricació i malversació de cabals públics’. En una conferència de premsa al parlament, el vice-president primer de la cambra, Josep Costa, ha dit que estava convençut que s’aprovaria la comissió amb el suport d’ERC, els comuns i la CUP. La portaveu d’ERC, Marta Vilalta, ha avançat que segurament s’hi afegirien. ‘Estem d’acord a treballar per evidenciar que és un sistema caduc, que no té cap mena de sentit’, ha dit.

Summary: JxCat vol que el parlament investigui si el rei espanyol va forçar el trasllat de bancs i empreses després de l’1-O


Diversos grups d’estudiants han tallat l’A-7 a l’altura de Tarragona, la ronda litoral i la Gran Via de Barcelona i la AP-7 i la B-30 a l’altura de la Universitat Autònoma de Barcelona. Segons el Servei Català de Trànsit, els talls de l’AP-7 i la B-30 a Cerdanyola s’han iniciat poc després de les nou del matí i han durat pocs minuts. A un quart de deu es registraven 10 quilòmetres de cues a l’AP-7 entre Santa Perpètua i Cerdanyola en sentit Tarragona i 3 quilòmetres a la B-30 a Cerdanyola, també en sentit Tarragona. D’altra banda, els estudiants també han tallat poc després de dos quarts de nou del matí la Ronda Litoral a Barcelona a l’altura de la Barceloneta i en els dos sentits, segons la Guàrdia Urbana. Es tracta d’una acció coordinada per les assemblees de facultat de diverses universitats i el Sindicat d’Estudiants dels Països Catalans (SEPC) com a acció prèvia a la vaga estudiantil convocada pel 26 d’abril. Les vies tallades són totes properes a universitats públiques: la Universitat Rovira i Virgili (Tarragona), els càmpus de Ciutadella, Mar i Poblenou la Universitat Pompeu Fabra (Barcelona), el càmpus de Raval i Central de la Universitat de Barcelona i la Universitat Autònoma de Barcelona (Cerdanyola del Vallès). ➡El moviment estudiantil torna a prendre els carrers per la vaga del 26 d'abril. La #PrimaveraCatalana floreix a les aules dels Països Catalans. Aquests preus no són públics ni aquest Estat democràtic! pic.twitter.com/WVeGPT3GpF — SEPC (@SEPC_nacional) April 19, 2018 Segons que explica la portaveu del SEPC Mercè Terès, aquests talls són per a convocar la vaga del 26 d’abril. A més, destaca la mobilització del moviment estudiantil com a part de les mobilitzacions independentistes. ‘Podem ser la punta de llança de la mobilització popular que reactivi la lluita al carrer per la República’, diu. Segons el comunicat que convoca la vaga, el SEPC demana d’aplicar ‘la rebaixa del 30% de les taxes i l’equiparació de preus de màster i de grau’, ‘acabar amb tots els concerts a la xarxa público-privada, no solament amb els que segreguin per sexes, apostant per una única línia pública’, ‘la revisió i creació de protocols efectius que combatin les violències masclistes dins i fora les aules, així com la incorporació de la perspectiva de gènere a les aules’ i ‘fer passes més enllà amb l’aprovació del decret del plurilingüisme al País Valencià, reduint les hores en anglès i fent una aposta pel valencià’.

Summary: Talls a diverses carreteres del Principat en una acció de protesta del moviment estudiantil


Esquerra Republicana ha decidit que abandonarà el govern si el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, convoca eleccions. En una reunió d’urgència a a la seu del partit, fonts dels republicans han explicat que la trobada havia reclamat per unanimitat que Puigdemont reconsiderés aquesta decisió. ERC apel·la a l’esperança per redirigir la situació i creu que hi ha marge per a fer-ho. La sortida d’ERC del govern debilitaria encara més el PDECat. Alguns dirigents del partit han anunciat que estriparien el carnet per la decisió de Puigdemont, i això també significaria el trencament definitiu de Junts pel Sí. Ahir, en declaracions a l’agència internacional Associated Press, el líder dels republicans i vice-president del govern, Oriol Junqueras, va deixar clar que l’única sortida que tenia el govern era que es declarés la independència al parlament.

Summary: ERC deixarà el govern si Puigdemont convoca eleccions


El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, ha assegurat avui que no demanarà asil polític a Bèlgica si la justícia del país acaba decidint la seva extradició. En una entrevista a Deutschlandfunk, la ràdio pública d’Alemanya, el president ha dit que no esquivarà la presó perquè ‘no vull ser un fugitiu’. De totes maneres, ha assegurat que pensa defensar els seus drets fins al final. Davant de l’escenari electoral del 21-D, Puigdemont s’ha preguntat: ‘Si vaig a la presó havent guanyat les eleccions, es podrà parlar de democràcia a Espanya?’ En aquest sentit, ha dit que caldrà demanar responsabilitat al govern espanyol, però també a la UE, perquè ha consentit tota la repressió posterior al referèndum de l’1-O. El president ha reiterat la seva proposta de diàleg al govern espanyol per a solucionar la situació política de Catalunya. ‘Diàleg bilateral’, ha precisat després de ser preguntat per la seva absència a la conferència de presidents autonòmics o al debat sobre el 155 al senat espanyol. Puigdemont ha afegit que d’ençà de l’eclosió del moviment independentista, la Moncloa s’ha negat a assumir la realitat i que no ha fet cap oferta a Catalunya. ‘Per què no posen tota l’energia que destinen a perseguir-nos a dialogar i a parlar? Què atura el govern espanyol de reconèixer que és un problema polític i que per tant requereix una solució política? Això va passar el 22 de desembre, quan el resultat siguin els mateixos . Quina derrota per a Espanya’, assegura. Preguntat si es reuniria amb Rajoy a Brussel·les, ha contestat: ‘Sense dubte. Sense cap mena de dubte. Ho he suggerit una vegada i una altra. Crec que és necessària una conversa com aquesta.’

Summary: Puigdemont: ‘Si vaig a la presó havent guanyat les eleccions, es podrà parlar de democràcia a Espanya?’


Fa un any, Jaume Alonso-Cuevillas es posava les mans al cap quan veia que la jutgessa Carmen Lamela empresonava més de mig govern. Avui, una vegada llegits els escrits d’acusació de la fiscalia espanyola i de l’advocacia de l’estat contra els dirigents independentistes, ha dit que no estava pas sorprès. Perquè ja fa un any que la cúpula judicial espanyola, la fiscalia, el govern espanyol i els principals mitjans van alhora en la construcció d’un relat acusatori, condemnatori, contra els protagonistes de la tardor republicana de l’any passat. L’advocat de Carles Puigdemont i de l’ex-secretari general d’Interior César Puig atén VilaWeb poc després de la publicació de les acusacions per l’1-O. —Els escrits d’acusació confirmen el guió previst de fa un any? —Ja feia setmanes que ho esperàvem, això. Cap sorpresa. Hi va haver un moment, quan es va canviar el govern espanyol i el fiscal general, que pensàvem que es podria imposar el sentit comú, però ja feia setmanes que teníem abandonada aquesta expectativa. Va en la línia que esperàvem, que és que continua essent un despropòsit absolut. Tot parteix de dir que no hi va haver violència però que van assumir un risc que n’hi podria haver perquè ja hi havia hagut actes violents el 20 de setembre. Sobre el 20 de setembre, només cal tornar a veure el documentari ’20-S’ per comprovar que no hi va haver cap violència, tal com han dit els tribunals alemanys, belgues i escocesos. Qualsevol tribunal que fos imparcial descartaria completament tant la rebel·lió com la sedició. —El relat dels fets que fa la fiscalia és pràcticament calcat al que fa el jutge Llarena. —Sí, però a més, ni concreta ni diu quan va haver-hi aquest aixecament. Perquè comença el 2012 amb el llibre blanc per a la transició nacional i després se’n va al 2015 amb les eleccions. Explica des de Guifré el Pilós, pràcticament tota la història. Al final, diu que es va trencar la legalitat, però tampoc no descriu cap aixecament violent. Diu que van assumir el risc que hi hagués violència. —Això crida molt l’atenció, perquè la descripció al codi penal del delicte de rebel·lió és la que és, i en canvi aquest relat dels fets intenta justificar la rebel·lió com una cosa potencial. —Per això Alemanya va dir que no amb aquesta rotunditat. És que no hi ha hagut cap rebel·lió. A banda que a tot arreu es considera –i el Tribunal Constitucional mateix ho va declarar així– que la rebel·lió requereix l’ús d’armes o d’explosius. Però tant és. Encara que acceptessis que hi podria haver rebel·lió sense armes, que expressament no ho diu, és que no hi ha hagut violència. —En l’escrit de la fiscalia, el nom de Carles Puigdemont gairebé no apareix, perquè no el poden acusar. —No el volen acusar, perquè van renunciar a demanar-lo per malversació. Si estigués fugit, que no és el cas, si no sabessin on és, podrien haver dit: ‘Encapçalats pel president Puigdemont, que com que està fugat no se’l podrà…’ Però al relat hi hauria de ser, òbviament. I haurien continuat: ‘I només el podem jutjar per malversació, atès que les autoritats alemanyes ho han limitat.’ No té cap sentit. —Javier Pérez Royo deia que el fet que no es pogués jutjar Puigdemont feia inconstitucional el judici. Això podria ser motiu de recurs al TC? Es pot arribar a valorar? —Dissabte vaig dinar amb en Pérez Royo a València i en vam parlar, d’això. No acabo de compartir la seva tesi. Ell creu que això impedeix d’acusar. Tots estem d’acord que, com que no hi ha delicte, no es podria fer l’acusació. Però ell pensa que això seria per al moment de formular l’acusació, i jo crec que hauria de ser en el moment de dictar la sentència. De tota manera, la reflexió de Pérez Royo, que ja la sabíem, l’he traslladada al xat que tenim tots els advocats i suposo que alguna defensa ho valorarà. —Una altra incongruència és: com es justifica que Mundó, Borràs i Vila no siguin acusats de rebel·lió i els altres consellers, sí? —Curiosament són els tres que van deixar la política en un primer moment. No té cap sentit. —És gaire normal que la fiscalia acusi el major Trapero i els membres de l’ex-cúpula dels Mossos de rebel·lió, quan el processament que va tancar la jutgessa Lamela era per sedició i no incloïa rebel·lió? —No tan sols això. Dins dels fets, la qualificació jurídica dels fets correspon a les acusacions. Les acusacions queden vinculades pels fets del processament, no pas per la qualificació jurídica. La cosa sorprenent és que els fets del processament deien explícitament que no hi va haver violència, amb la qual cosa descartava la rebel·lió. —A què atribuïu que s’hagi fet aquest pas? —Ho han volgut unificar. També era surrealista el processament, perquè processava per dos delictes de sedició i un delicte d’organització criminal. Igual que dèiem abans, i aquí encara molt més bèstia. Una organització criminal que estaria encapçalada per la cúpula d’Interior i en què no hi hauria ni el conseller, ni el president, ni el govern. És un despropòsit, tot plegat. —Ara diuen que l’advocacia de l’estat rebaixa la rebel·lió, tot i que en realitat amplia l’acusació que podria fer en primera instància, perquè afegeix la sedició a la malversació. —Un brindis al sol. D’entrada, quan l’advocacia de l’estat es va personar per malversació ja ens hi vam oposar, perquè acusava en condició d’acusació particular, és a dir, com a víctima del delicte. Si hi hagués cap víctima del delicte, seria la Generalitat, perquè el patrimoni és de la Generalitat, no pas de l’estat. Però van dir ‘bé, però com que van fer servir fons del FLA’. Però això és un préstec, un avançament. Ja no és sostenible que pugui ser part. Segona cosa: quan l’advocacia de l’estat és part, per exemple, en causes en què hi ha delictes fiscals, es limita a acusar per allò de què és víctima. Per tant, ha anat més enllà, en comptes de quedar-se en la malversació ha entrat en un altre terreny. Qualificar els fets de sedició, en comptes de rebel·lió, és un brindis al sol perquè al final, el tribunal té tota la forquilla per moure’s: de la màxima pena, que és la que demana la fiscalia o la que demani Vox, a l’absolució. Que l’advocacia de l’estat quedi per sota és un gest absolutament inútil. —Això ha de quedar clar, també. Al final, és això que decideix el jutge. —Sí, és cert que al final Vox demanarà trenta anys per a tots. El tribunal podria anar a la pena que demana Vox, per sobre de la fiscalia, però això sí que seria molt mal vist, des del punt de vista democràtic: que el Suprem, a la sentència, s’alineés amb Vox i no amb la fiscalia. Però podria fer-ho, sí, de la mateixa manera que va mantenir la presó de Joaquim Forn quan la fiscalia no ho demanava, perquè ho demanava Vox. —També és un precedent a tenir en compte. —Sí, però suposo que els costaria molt de dictar una sentència que llegirà tot el món alineant-se amb les tesis d’un partit d’extrema dreta, més enllà del que demana la fiscalia. Però mentre la fiscalia es mantingui per sobre, el que demani l’advocacia de l’estat és absolutament irrellevant. Cap repercussió pràctica, zero. —La qüestió és pensar en el judici però amb la mirada posada ja a Europa, oi? —Fa temps que tenim la vista posada a Estrasburg, evidentment. De la part jurídica, Estrasburg, i de l’altra, Europa, les institucions, perquè s’ha de posar en evidència una vegada més que no es respecten les mínimes regles de l’estat de dret. A Europa comencen a veure-ho, però els costa de creure, perquè sobre el paper Espanya és un estat de dret amb separació de poders, etc. Però cada vegada es veurà amb més claredat, això. —Esteu preparats per a la possible activació de noves euroordres, una vegada hi hagi sentències? —Sí. És molt probable que una vegada hi hagi sentències s’activin noves euroordres. —Aleshores, les fonamentarien en el fet que, tenint en compte que ja hi ha sentències fermes… —Acusarien, no pas amb un escrit d’acusació, sinó amb una sentència. Però és que la sentència no podrà ser més sòlida que l’escrit d’acusació, perquè es basa en premisses absolutament irreals.

Summary: Jaume Alonso-Cuevillas: ‘Això és un despropòsit absolut’


Un petit grup de feixistes concentrats davant la caserna de la Guàrdia Civil a Gràcia ha provocat amb megàfons i crits als manifestants independentistes que s’han aplegat en el mateix indret, en el marc de la commemoració del 20-s, ‘per a recuperar l’esperit d’aquells dies per respondre a les sentències.’ El feixistes han exhibit banderes espanyoles i han cridat consignes com ‘fora feixistes dels nostres barris’, ‘viva España’, ‘viva la Guardia Civil’, ‘viva España, el Rey y Cataluña’ o ‘No estais solos’. També han fet sonar l’himne de la Guàrdia Civil, el pasdoble ‘Paquito el chocolatero’. Els manifestants han assistit a la caserna convocats per diverses seccions dels CDR. Però quan han arribat a l’indret s’han trobat un grup de persones d’ideologia espanyolista situats al davant de la caserna. Tanmateix, la presència dels concentrats ha apaivagat els ànims dels provocadors. L’acte s’ha desconvocat a les nou del vespre.

Summary: Centenars de persones es concentren davant la caserna de la Guàrdia Civil a Gràcia


Un mínim de 25 persones han mort i altres 70 han resultat ferides aquest dijous com a conseqüència de dos atemptats perpetrats per terroristes suïcides a Bagdad i reivindicats pel grup terrorista Estat Islàmic, els milicians del qual estan sent envoltats per les forces iraquianes a Fallujah. El grup terrorista ha assegurat que un dels atacs s’ha portat a terme amb un cotxe carregat d’explosius i l’altre amb una armilla explosiva. Per la seva banda, les forces governamentals iraquianes han continuat amb l’ofensiva que van iniciar el 23 de maig per obtenir el control de Fallujah, principal bastió d’Estat Islàmic situat a uns 50 quilòmetres a l’oest de Bagdad. Les tropes sota comandament de Bagdad van aconseguir avançar dimecres davant dels milicians de negre, després d’haver aconseguit encerclar-los la setmana passada. Un oficial de Policia ha explicat que un cotxe bomba conduït per un terrorista suïcida ha esclatat a un carrer comercial del barri d’Al-Yadeeda, a l’est de la capital iraquiana, i ha acabat amb la vida de 17 persones, a més de deixar-ne 50 de ferides. En l’altre atemptat, un home amb una armilla d’explosius ha detonat la càrrega prop d’un aquarterament a Tayi, una població al nord de Bagdad, i ha acabat amb la vida de set militars, i n’ha deixat 20 més de ferits. L’exgeneral de l’Exèrcit i ara analista de temes de defensa, Jasim al-Bahadli, ha recordat que el grup terrorista dirigit per Abu Bakr al-Baghdadi té ‘una àmplia experiència’ establint múltiples xarxes que ‘tenen capacitat per operar de manera independent unes de les altres’. Fallujah és un bastió des de fa anys de la insurgència sunnita, primer en contra de l’ocupació estatunidenca el 2003 i, després, contra les autoritats xiïtes que es van fer amb el control del país. La setmana passada, el ministre de Finances, Hoshiyar Zebari, ha assegurat que espera que la recuperació de Fallujah porti cert temps perquè els milicians han construït túnels i han col·locat artefactes explosius a la carretera i a habitatges per impedir l’avanç de les forces governamentals iraquians.

Summary: Un mínim de 25 morts en dos atemptats de l’Estat Islàmic a Bagdad


La primera ministra d’Escòcia, Nicola Sturgeon, ha publicat un comunicat en què insisteix que cal fer un segon referèndum d’independència enguany, una volta consumat el Brexit perquè la majoria d’escocesos volen romandre a la Unió Europea. Defensa que les condicions amb què Escòcia va votar a favor de continuar formant part del Regne Unit el 2014 han canviat, i diu que ara és un ‘moment fonamental’ pel futur d’Escòcia. Sturgeon fa una crida a convèncer la majoria dels escocesos que la independència és la millor opció pel futur d’Escòcia i adverteix dels perills del Brexit i del govern conservador de Boris Johnson. ‘Després d’aquesta nit, aquest futur només se’ns obre amb independència. La nostra tasca és convèncer la majoria de la gent a Escòcia per triar-la’, diu. La dirigent de l’SNP recorda el consens que hi ha a Escòcia per a fer un segon referèndum i les successives eleccions guanyades pels independentistes, així com l’acord al parlament escocès per a fer-lo. En aquest sentit, critica que el blocatge de Jonhson al referèndum és un ‘menyspreu’ per la democràcia escocesa i un signe de debilitat per la por a perdre’l. Descarta un referèndum unilateral Sturgeon s’ha mostrat convençuda que només pot haver-hi un referèndum ‘legal i legítim’ que faci creïble el camí cap a la independència. Assegura que la millor manera és repetir l’acord entre el seu predecessor, Alex Salmond, i l’ex-primer ministre britànic David Cameron, que va suposar la transferència del poder per a convocar un referèndum del parlament britànic al parlament escocès. Respecte de la possibilitat de fer un referèndum consultiu convocat pel Parlament d’Escòcia, Sturgeon adverteix que podria provocar frustració si no s’implementés un resultat favorable a la independència i que a més seria objecte de litigi als tribunals, amb un resultat incert. No ha descartat que es pugui fer, però alhora deixa clar que no és la via que vol emprendre l’SNP.

Summary: Sturgeon insisteix que Escòcia ha de fer un segon referèndum una volta consumat el Brexit


La presidenta del grup parlamentari de Catalunya en Comú, Jéssica Albiach, ha tancat la porta avui a un govern municipal a Barcelona bipartit entre ERC i Barcelona en Comú. En roda de premsa al Parlament, Albiach ha explicat que fins la data de constitució del nou plenari hi ha temps ‘per arribar a acords’ i ha insistit en la proposta dels comuns d’un govern tripartit entre ERC, Barcelona en Comú i el PSC. Així, ha constatat que el resultat de les eleccions municipals a la capital catalana mostra que el 64% de la ciutadania ‘va votar progrés i esquerra’ i, per això, ha indicat que es treballa per fer possible aquest escenari. ‘En política el que no passa en un dia passa en mitja hora’, ha expressat. ERC proposa un govern bipartit a Barcelona en Comú

Summary: Els comuns tanquen la porta a un govern municipal a Barcelona entre ERC i BComú


El sommelier del restaurant Sant Pau de Carme Ruscalleda, Joan Lluís Gómez (La Palma de Cervelló, 1972), va obrir el tasts ‘«Break» a la vinya’ amb un to bucòlic, projectant el quadre de Julien Dupré (1851-1910) dedicat a uns pagesos que fan un recés per dinar, al mig del camp. El tast versava sobre menges pageses, arran de vinya. El va realitzar a Alella ara ja fa uns mesos, però el relat i els vins tastats mantenen la seva vigència. Joan Lluís Gómez va començar amb el relat de com la humanitat havia passat del menjar com a forma d’aliment, de supervivència, al menjar com a element hedonista, cultural. El sommelier va ser ferm en la proclama que cal beure i menjar amb molt de respecte, conscients de la gran quantitat de persones que hi ha al darrere d’aquest acte quotidià i necessari. Perquè darrere d’un àpat sempre hi ha algú que cuina per als altres. I, va dir, cal menjar amb il·lusió, tot i que ho fem tres vegades o quatre cada dia. Per això cal aprendre a gaudir dels àpats, a sentir-ne plaer. I això també va lligat als canvis d’hàbits culinaris, menjar fora de casa, la necessitat que la cuina sigui enginy, optar pel producte de proximitat i de temporada, la descoberta del bon gust i el talent. Amb el suport d’una fotografia d’una escena pagesa, on veiem una àvia fent bullir l’olla a terra, al costat d’un camp a Castejón de Tornos (Terol), el sommelier va explicar que aquesta imatge trobada li havia recordat la cassola del tros a Juneda. I a partir d’aquesta evocació, va proposar de tastar el primer vi: Roig Boig 2015 del celler la Salada, a les Parellades, al Pla del Penedès, un projecte del viticultor Toni Carbó. Aquest Roig Boig 2015 neix de la fermentació conjunta de varietats com el sumoll, mandó, trobat, mònica, xarel·lo, carinyena, parellada… “Un vi negre, que sembla rosat, fet com abans, com s’elaborava el vi per al consum propi de la casa de pagès, amb la vinya d’abastiment per a aquesta finalitat. Toni Carbó cull totes les varietats juntes, les premsa i en fa la maceració. És un vi negre d’un color pàl·lid, brillant, molt net, tot i que no s’ha filtrat.” I va continuar Gómez: “Amb una aroma característica dels vins naturals, amb un rerefons de fruita vermella i molta piruleta. A la boca és lleuger, fresc, agradable, amb un punt d’acidesa que el fa molt gustós.” La vinya d’abastiment d’on neix el Roig Boig, la va plantar l’avi de Toni Carbó. I aventura Joan Lluís Gómez que aquest vi d’avui es deu assemblar força al que elaborava anys passats el seu avi. I va recordar que els pagesos d’un altre temps es podien arribar a beure dos litres cada dia d’un vi com aquest, que només arriba a 10,5 graus. Per maridar aquest Roig Boig, el sommelier amb el suport de Montse Velasco, sommelier del restaurant la Cuina del Guinardó, van proposar una clotxa, menja per antonomàsia del camp a les terres de Ponent. Perquè el pa era un ingredient important en l’àpat dels pagesos, un pa que en aquesta ocasió era del Forn Trinitat de Barcelona. La clotxa, que a Gómez li recorda el conte de la sopa de pedres tan ben contat per Xesco Boix. La clotxa, un pa rodó, buit de molla, que fa de contenidor de les verdures que els pagesos collien i escalivaven: tomàquet i ceba i més, sense oblidar l’arengada i uns grans de raïm. El segon vi que va proposar Joan Lluís Gómez en aquest relat de menges pageses, arran de vinya, al tros, fou el Taleia 2014, de Castell d’Encús al Pallars Jussà, un projecte de Raül Bobet. Amb vinyes de sauvignon blanc i semillon, plantades a uns 800-1.000 metres d’altura. Castell d’Encús es basteix sobre una edificació d’època medieval, on s’estaven uns monjos hospitalaris que ja havien conreat vi. Es conserven unes cisternes excavades a la pedra, del segle XII al XIV, que Raül Bobet ha recuperat i utilitza avui per elaborar els seus vins. “El Taleia 2014 és un vi molt expressiu en nas. Recorda vins que es fan més cap al nord d’Europa, amb una acidesa i amargantor molt marcades. Aquesta amargantor dóna vida al vi, n’allarga la persistència.” El sommelier va maridar el Taleia 2014 amb unes patates confitades amb herbes fetes per la cuinera Balbina Garcia, del restaurant Casa Nostra de Corbera de Llobregat. El tercer vi de la sessió sintetitzava les singularitats dels dos primers. Es va tastar un brillant Vi de Tina Mas Arboset 2014, del projecte experimental Paisatges 1883 del celler Abadal, a Santa Maria d’Horta d’Avinyó, al Pla de Bages, fet per l’enòleg Miquel Palau. Un vi negre fet a partir de les varietats sumoll, pansera, punxó fort, garnatxot, mandó, cua de moltó, malvasia de Manresa, picapoll i més. I si una primera característica té a veure amb la quantitat de varietats de raïm que componen aquest vi, l’altra és el procés d’elaboració que segueix. Perquè el Vi de Tina Mas Arboset és fet dins d’una tina de pedra seca del segle XIX, envoltada de la vinya. És un projecte que aposta per recuperar la història i la tradició d’aquest territori. D’aquest vi, només se n’han produït siscentes ampolles. “D’entrada s’hi troba la fruita vermella, però també fruita verda, de la rapa, que hi confereix una certa amargor. Flor d’estepa, sotabosc. En boca, també expressiu, és lleuger i delicat. Té 13 graus.” Per al Vi de Tina Mas Arboset 2014, Joan Lluís Gómez proposa un plat que coneix bé: botifarra de perol feta amb carn de porc, menuts, orellana i panses, obra de la cuinera Carme Ruscalleda. “Amb la botifarra, el taní i l’amargor de la rapa desapareixen”, va comentar el sommelier, que també va recordar que aquest plat és un dels màxims exponents de la cuina d’aprofitament. El tast es va tancar amb una sorpresa: un Ivori 2007 d’Alella Vinícola, de pansa blanca, garnatxa blanca i una pinzellada de chardonnay, obra de l’enòleg Xavier Garcia i que no es comercialitza, perquè en queden comptades ampolles. Joan Lluís Gómez va maridar aquesta joia amb una cassoleta de llegums del cuiner Santi Velasco, del restaurant la Cuina del Guinardó: cigrons, llenties, mongetes amb cansalada i botifarra. Una olla de llegums feta al foc, a poc a poc, durant tot el dia, com l’olla que fumejava al mas i era la menja dels pagesos quan arribaven a casa, després de tot el dia a la vinya. Viscut el tast, el sommelier va acabar recordant que la gastronomia és un art efímer, però molt complet, una experiència dels sentits. (Aquest article es va publicar al número 43 de la revista Papers de Vi).

Summary: «Break» a la vinya, un tast de Joan Lluís Gómez


Junts per Catalunya té dos grups parlamentaris, un al parlament i l’altre a les corts espanyoles, però no és un partit polític. És una marca electoral, sense estructura orgànica ni implantació territorial i propietat del PDECat, sorgit de la refundació de Convergència i dirigit per David Bonvehí. Com que la sigla ja s’ha cremat, es presenta a les eleccions amb el nom de Junts per Catalunya, però a sota s’hi aixopluguen bona part de polítics independents que no volen saber res del partit de Bonvehí. Això fa difícil la convivència. Per cercar un contrapès, el president Carles Puigdemont va impulsar el juliol del 2018 la creació de la Crida Nacional per la República, un moviment polític que en teoria tenia com a objectiu eixamplar la base de l’independentisme i treballar per la unitat. El cap n’és l’ex-president de l’ANC, Jordi Sànchez, actualment empresonat als Lledoners; i l’ex-batlle de Cerdanyola de la dissolta ICV, Toni Morral, fa de secretari general. Dins la Crida conviuen de dirigents del PDECat fins a ex-militants de Bandera Roja, i actualment té 6.800 associats, una xifra sorprenent tenint present que gairebé no ha tingut activitat pública. Les tres organitzacions comparteixen militants, ideologia i espai polític, amb més matisos o menys. Tot i la proximitat aparent, les relacions no són bones, sinó tenses, sobretot entre el PDECat i els independents de JxCat. Els uneix la direcció del president Carles Puigdemont i la defensa d’un independentisme desacomplexat, que no renuncia a la unilateralitat, i partidari d’aplicar el mandat del Primer d’Octubre. Per si el ball de sigles fos poc, encara n’hi ha una quarta: Acció per la República, fundada per la diputada Aurora Madaula i l’historiador Agustí Colomines, que es defineix com una organització política independentista, republicana, ecologista i feminista, integrada per liberals d’esquerra i socialdemòcrates. En teoria, l’espai de Junts per Catalunya s’havia de refundar l’estiu passat, durant el mes de juliol, però no va ser així. La convocatòria de les eleccions espanyoles del 10 de novembre va impedir que fos durant la tardor i, a hores d’ara, continua pendent. Però el temps s’acaba, perquè la inhabilitació del president Quim Torra per part del Tribunal Suprem espanyol –si el govern i el parlament l’acaten– farà arrencar el calendari electoral. Públicament, tant ERC com Junts per Catalunya parlen d’esgotar la legislatura, però les tensions entre els socis de govern i les atzagaiades judicials fan imprevisible el calendari. Els contactes per a anar teixint un acord s’han accelerat aquestes darreres setmanes, però de moment sense cap. El fet que el president Puigdemont estigui a l’exili i que Jordi Sànchez, Josep Rull, Jordi Turull i Quim Forn estiguin a la presó dificulta les negociacions, perquè són els noms que pesen més a l’hora de prendre cap decisió, juntament amb David Bonvehí. Tot i que la marca Junts per Catalunya pertany al PDECat, David Bonvehí i Jordi Sànchez, en nom de la Crida, han signat un document pel qual cap de les dues formacions pot utilitzar-la d’ara endavant amb vista a les eleccions si no hi ha un acord mutu per a concórrer-hi plegats, segons que ha pogut saber Vilaweb. Tot i que no té validesa jurídica, aquest document obliga, per tant, a arribar a un acord o matar la sigla. I a hores d’ara tot és possible. Junts per Catalunya volia que el PDECat es dissolgués per enterrar definitivament l’herència convergent, però David Bonvehí i part de la direcció s’hi van oposar. De fet, el desembre passat va aprovar un document intermedi, en què s’assegurava que decidia de ‘transitar’ cap a Junts per Catalunya sota el lideratge de Puigdemont, però no especificava com i en cap cas no es parlava de dissolució. Junts per Catalunya ho considera insuficient i acusen els de Bonvehí de mantenir la sigla per negociar una quota de poder en el futur ens polític que surti de la refundació. Però el PDECat recorda que sense la seva estructura territorial i, sobretot, sense els seus batlles, difícilment es podrà refundar. Aquesta és la carta de Bonvehí per a negociar amb Puigdemont i Sànchez, però a la Crida no volen ni a sentir parlar de les sigles del PDECat. Aquests dies, Sànchez farà una proposta d’acció política a la Crida, que implicarà fer-la sortir del congelador. Mentrestant, la majoria d’independents de Junts per Catalunya, liderats per Laura Borràs, pressionen Puigdemont perquè se separi del PDEcat si no es vol dissoldre, perquè creuen que és un reducte de l’autonomisme. Enmig d’aquest embolic, Puigdemont no acaba de prendre cap decisió, i tampoc no és unitària la posició que mantenen els presos de Junts per Catalunya, perquè cadascun té el seu sector. La tesi que es desprèn de les últimes reunions és que la refundació podria acabar amb una coalició que es presentaria a les eleccions com a Junts per Catalunya-La Crida, cosa que evitaria una escissió. Hi ha sectors del PDECat que són partidaris de l’escissió i ressuscitar el partit com a formació catalanista i moderada, encapçalats per Marta Pascal, actualment senadora per designació autonòmica. Però Puigdemont, Bonvehí i Sànchez no volen deixar cap escletxa que els pugui complicar les expectatives electorals, independentment de quan hi pugui haver les eleccions autonòmiques.

Summary: Les tensions frenen la refundació de Junts per Catalunya


El fenomen de les petites editorials independents va començar fa deu anys i es va consolidar ara en fa cinc, amb l’arribada d’una nova generació de joves editors. I no deixa de sumar incorporacions. Aquest mes de maig es presentava en societat el segell Més Llibres, impulsat per l’editor Ricard Vela sota l’aixopluc logístic del grup Bromera. Tot i que Bromera té seu a Alzira, Més Llibres treballarà des de Barcelona. Ricard Vela té una llarga trajectòria en el món editorial: ha passat per Círculo de Lectores (en l’àmbit espanyol i català), ha treballat a Plaza & Janés, la Campana, com a director de la col·lecció de filosofia oriental a Paidós durant deu anys i també fa classes d’edició al màster de la UAB. La previsió és que Més Llibres editi entre vuit i deu llibres l’any. El segell va obrir amb dos títols: El venut, de Paul Beaty, en una traducció de Jordi Cussà i Anna Camps, i Tafanejar llibreries pel món, un llibre coral, editat per Henry Hitching. I ara, al juny, acaba de publicar dues novetats més: la recuperació de l’autor de literatura fantàstica Joan Santamaria, amb una selecció de les seves Narracions extraordinàries, i Diari d’un lladre d’oxigen, el fenomen de fora dels circuits convencionals, d’un escriptor que prefereix mantenir l’anonimat. Llegiu un fragment d’aquest darrer títol. L’editor Ricard Vela, impulsor del projecte, ens parla de la línia editorial i dels quatre primers títols de Més Llibres: ‘El mes passat, quan vam llançar Més Llibres, ens vam fer les preguntes lògiques de “Quina mena de llibres faríem” o “Com es distingirien els nostres llibres dels que es publiquen a les altres editorials”. A més de remarcar que som un segell ambiciós però petit i modest, i que, en tot cas, aspiràvem a aportar nous ingredients, colors i textures al panorama editorial del país, va fer certa fortuna la frase “Publicarem llibres que no solen publicar-se en català”. Això era particularment cert en el cas dels dos primers títols: El venut, una novel·la sobre el racisme i la negritud a Los Angeles i els Estats Units en general que, si no hagués guanyat per sorpresa el premi Man Booker, quasi segur que hauríem d’haver llegit en anglès o en espanyol; i Tafanejar, un recull de disset autors de tot el món escrivint sobre les llibreries de la seva vida i dels cinc continents (aquest és tan inhabitual que, de fet, només es troba en català, perquè en espanyol no s’ha editat).’ ‘Però això també és força cert en el cas dels dos llibres que presentem durant aquest mes de juny, tot i que no poden ser de gèneres, èpoques i característiques més diferents entre ells i respecte dels anteriors. En primer lloc, Diari d’un lladre d’oxigen, un fenomen de culte contemporani que va arribant a tot arreu gràcies al boca-orella i a les xarxes socials i a partir de dues característiques que d’entrada semblen poc complementàries: és una obra originalment autoeditada i, al mateix temps, el seu autor fa més de deu anys que s’amaga darrere de la paraula ‘anònim’. Publicada per primer cop el 2006, aquesta novel·la de suposada autoficció d’un creatiu publicitari irlandès ex-alcohòlic i faldiller que duu una vida gens exemplar, va conquerir les llibreries alternatives de dos continents, les webs i els blocs d’autors amateurs, els carrers de Nova York i, a partir del 2010, també Instagram. I en deu anys va aconseguir de vendre 100.000 exemplars. Els agents literaris i les editorials que l’havien rebutjada van córrer a obtenir-ne els drets, i també el cinema, però l’autor hi va posar les seves normes. Continuaria essent anònim, continuaria venent les seves edicions autogestionades i continuaria fent la seva promoció. I quan ho vam saber, i ens vam posar a investigar a qui podíem comprar els drets, vam fer una bona volta per acabar en una agència literària de Madrid que gairebé no sabia encara què era aquell llibre que representava en nom d’una companyia americana. I cap editor del nostre país no s’hi havia interessat. Ara ja s’ha venut a una pila de llengües, però, s’hauria fet en català? O hauria quedat com un llibre modern, de les noves tendències, que tindria en catàleg alguna de les editorials alternatives en espanyol que fàcilment ens vénen al cap i ja, ai las, no es podria publicar en català?’ ‘Sigui com sigui, es tracta d’unes suposades memòries de caràcter narratiu que, si bé no són un prodigi d’estilisme literari, tenen una força directa inusitada i tot l’atractiu malsà i escandalós de les coses que es fan mirar, com en el seu moment l’American Psycho de Bret Easton Ellis, Nits de neó de Jay McInerney o Generació X de Douglas Copeland, per referir-nos només a una determinada època i no embrancar-nos amb comparacions, que es poden fer perfectament, amb escàndols més recents, com ara els descarnats 13,99€ de Beigbeder o certes parts misògines i misantròpiques de l’obra de Houellebecq. És un llibre que capta l’atenció d’entrada i que, en realitat, tothom que conec em demana si li’l puc regalar.’ ‘En segon lloc, i això no ens ho esperàvem tant quan confegíem les primeres llistes de títols i autors que podríem publicar a Més Llibres, el primer volum que editem original en català és també “un d’aquells llibres que no solen publicar-se en català”, bàsicament perquè feia vuitanta anys que no es publicava. I nosaltres ens en fèiem creus, que no es publiqués des de feia anys i panys. Es tracta d’una àmplia selecció de les Narracions extraordinàries de Joan Santamaria, editades originalment en tres volums entre el 1915 i el 1921 i només reeditades molt parcialment en plena guerra del 36. Des d’aleshores, algun conte espars en alguna antologia especialitzada en el tema fantàstic o en algun volum miscel·lani impulsat per una editorial universitària, però cap edició pròpia, ni comercial ni secreta, d’aquests contes sobrenaturals que connecten la nostra literatura amb autors clàssics del gènere com Hoffmann, Conan Doyle, Verne, Wells o Allan Poe, i que van estendre el seu mestratge a escriptors tan fonamentals com Mercè Rodoreda o Pere Calders. I la literatura catalana no va tan sobrada de mestres contemporanis, i encara menys en literatura fantàstica, més enllà de Joan Perucho. Els seus contes, injustament oblidats, són molt bons, fan servir una llengua rica i genuïna i experimenten amb formes, patrons literaris i figures simbòliques per confegir una àmplia panòplia de tendències i estils del gènere que, de sobte, amb aquells tres volums, va recuperar per a la llengua catalana un retard de decennis.’ ‘Una lectura per al públic normal i corrent, com va succeir amb èxit en la seva època, que se sent atret per les coses extraordinàries, per les històries que trenquen amb el realisme i connecten amb les forces primordials de la natura, però, també, perquè ens sembla que encara cal, per als estudiosos i els professionals de la literatura catalana, per a l’acadèmia i la historiografia, com s’encarrega de deixar clar el professor Víctor Martínez-Gil en un pròleg tan informat com apassionat. Si en el seu moment va ser lloat per Víctor Català, Narcís Oller o Josep Carner, no s’entén com ha pogut quedar tan bandejat fins avui mateix.’

Summary: Bromera crea un nou segell de narrativa, Més Llibres


Després de deu hores atenent la comitiva de tècnics aragonesos i agents de la Guàrdia Civil que van custodiar el retorn de les quaranta-quatre obres d’art de Sixena, el director del Museu de Lleida, Josep Giralt, va sortir a l’exterior, acompanyat de més treballadors, per donar les gràcies als concentrats que hi havien fet guàrdia des de la matinada. Va ser el moment més emotiu d’una jornada intensa que va acabar amb les quaranta-quatre peces entrant al monestir de Sixena. Vint-i-quatre hores més tard hem parlat amb Giralt perquè ens expliqui com pensa encarar la situació i sobretot, què respon a les amenaces del president aragonès, que ha dit que podrien demanar indemnitzacions per les peces que ha sofert ‘maltractament’. —El president de l’Aragó, Javier Lambán, ha amenaçat de demanar indemnitzacions al Museu de Lleida ‘pel maltractament que han sofert les peces’. Què li responeu? —Primer li diria que si ha d’utilitzar els béns de Sixena per aconseguir 44 vots més, el Museu de Lleida no està disposat a passar-hi. Segon, li diria que si és una qüestió d’indemnitzacions, primer de tot, parlem de com aquestes peces van arribar al Museu de Lleida després d’un incendi que no vull discutir qui el va produir. I l’única cosa que vàrem fer en el museu quan van arribar aquestes peces va ser conservar-les, tenir-ne cura i vetllar-les. Gràcies a això, ahir van poder retornar a Sixena. També li diria que si ell i els seus tècnics s’haguessin llegit amb ganes els informes que el Museu de Lleida havia presentat al jutjat d’Osca, s’haurien adonat d’una cosa important: l’informe de conservació preventiu els alertava que hi havia peces que no s’havien de moure de cap manera. —El transport pot haver causat danys? —Si el senyor Lambán s’hagués llegit el pla de treball que nosaltres vàrem esmenar del pla de treball que havia presentat el govern aragonès, potser hauria entès que la pressa no és bona companya de viatge per a fer aquest trajecte. Segurament van arribar aquí amb les piles posades perquè havien d’executar l’obra en vuit o nou hores, i no van tenir en compte res. La manipulació, l’embalatge i, sobretot, la càrrega de les peces, potser no es van fer amb tota la cura que requeria. —De fet, hem vist alguna imatge de com es manipulaven malament les caixes. —Hi ha una cosa bàsica en la manipulació, embalatge i càrrega de les peces delicades, que és posar una fletxeta que indiqui cap a quina direcció s’ha de col·locar cada caixa. Llavors, veient això, que s’ho qüestionin ells i que no ens diguin a nosaltres el què. Les obres de Sixena, sobretot porteu-les bé, amb els caixes cap amunt, eh? Cap amunt! Com indica la caixa! pic.twitter.com/C5XtjsuILq — Peplluís Eras (@Escatxaruta) December 11, 2017 —Si els havíeu alertat del mal estat d’algunes peces, per què creieu que es queixen? —Sixena no és cap museu i l’única relació que nosaltres hi hem tingut ha estat amb el jutjat. Per tant, l’obligació del jutjat era, si li interessava, comunicar aquestes coses que nosaltres alertàvem al govern d’Aragó, que era el responsable del trasllat, la manipulació i l’embalatge d’aquestes peces. —Amb el monestir, no hi heu tingut cap comunicació? —No, perquè el monestir no existeix, no té cap figura jurídica. El monestir no és ningú. Avui, més d’un encara es qüestiona si realment el monestir reuneix les condicions. —I les reuneix? —En els mateixos informes dèiem que no estàvem del tot segurs de si el monestir de Santa Maria de Sixena era el lloc adequat. I també dèiem que, abans que les peces es moguessin, era molt important de fer un informe sobre les condicions del lloc on anaven a parar. La resposta també va ser prou clara: silenci administratiu. Si jo he d’opinar sobre les instal·lacions de Sixena, he de dir que són unes instal·lacions que no tenen una climatització estable, és a dir, que no tenen una temperatura constant, ni tampoc un control d’humitat constant. —Si aquest espai no té les condicions necessàries per a acollir les obres, serà possible que acabem veient aquestes peces en un museu de Saragossa o Madrid? —Crec que convindria que passés això. Si és perquè aquestes peces estiguin ben conservades, jo diria que ho fessin, si us plau. Com que això és una execució provisional i nosaltres no renunciem a presentar-hi recursos i a guanyar el litigi al Suprem, si us plau, nosaltres volem que ens tornin les peces tal com les teníem a les reserves. Però em sembla que això ja no passarà. —El periple de les obres s’ha acabat? O creieu que poden acabar tornant a Lleida? —El 4 de gener el Consorci del Museu de Lleida presentarà el recurs de cassació a l’Audiència per anar al Suprem, que és on acabarà el cas. I és on nosaltres pensem, sense faltar a l’expertesa dels jutges de primera instància i provincials, que haurem de guanyar el partit. I és on ja hem guanyat més partits. —Heu vist com han exposat provisionalment les peces? De manera parcial i amb les caixes a mig desembolicar. —No ho he vist, però tampoc no tinc ganes de veure-ho. Ja m’ho imagino, perquè ja he estat en aquest espai de Sixena. Si la persona que critica les mesures de conservació del Museu de Lleida, si la persona que diu que nosaltres no els hem de donar cap lliçó –que jo no ho penso fer–, és la persona que s’atreveix a executar l’execució provisional i exhibir-les d’aquesta manera, per ell fa. Ell es dedica a la política i jo em dedico a la conservació del patrimoni. Jo vaig fer uns informes de conservació preventiva i ell se’ls ha passat pel clatell o no n’ha fet cas. —S’ha parlat molt de si es van traslladar quaranta-tres peces o quaranta-quatre. Expliqueu-ho, si us plau. —Nosaltres havíem de lliurar-ne quaranta-quatre. Ens en faltava una, que ha d’estar en una de les dependències del palau episcopal. L’hem cercada intensament, però de moment no l’hem trobada. Volíem arribar al lliurament amb totes les peces, però de moment no ha estat possible. Per què hi ha un embolic amb el nombre de peces? Perquè durant aquesta execució provisional i quan va arribar l’hora de fer el lliurament i la manipulació dels alabastres, la llista que ells portaven i que sempre han presentat era una llista en què faltava un fragment d’alabastre. El Museu de Lleida sempre ha tingut clar que formava part del conjunt de l’escultura de pedra que ahir es va lliurar. Una peça poc rellevant de Gabriel Joly, però com que nosaltres consideràvem que formava part del conjunt, havia de sortir amb el conjunt. I els la vàrem lliurar encara que no era a la llista. Per això, vàrem lliurar quaranta-quatre peces, però la peça que fa quaranta-cinc encara falta. —I com és que no trobeu aquest oli d’una puríssima del segle XVIII? —Aquesta peça és ben catalogada i ben estudiada, però vàrem creure que podia continuar penjada en una de les estances del palau episcopal. El problema és que el 2012, al palau es van fer unes obres i van decidir de retirar la peça. I després no la van tornar a col·locar al mateix lloc. En aquest procés de retirada, com que hi han passat dos bisbes més i dos administradors, doncs es devia quedar en qualsevol despatx o habitació. Nosaltres, d’aquí a poc temps, demanarem permís per a visitar les estances privades per a localitzar-la. Tan prompte com la trobem, la lliurarem al jutjat d’Osca. —El dia del trasllat éreu dins el museu. Des de fora, vaig veure com de tant en tant sortíeu a veure la multitud. Com vàreu viure aquelles hores? —Feia moltes hores que era dins el museu. Coordinava amb el comandant de la Guàrdia Civil tot el dispositiu. T’agradi més o t’agradi menys, com a director del Museu de Lleida em tocava tenir la ment clara i, com que feia moltes hores que era a dins, sortia per veure allò que des de dins sentíem, que hi havia molta gent. Volia copsar aquest ambient exterior per anar-lo passant als companys de l’interior. Al final ens va sortir del cor i de l’ànima sortir a donar les gràcies al públic. Hi va haver moments prou emotius per part de la gent que érem a dins. I l’única manera que se’ns va acudir d’agrair el suport va ser sortir a donar les gràcies.

Summary: Josep Giralt (Museu de Lleida): ‘Que ens tornin les peces tal com nosaltres les teníem’


El 19 d’agost de 2017, se celebrava a Sant Joan, a l’interior de Mallorca, la primera edició del festival Mobofest. Va ser un èxit: hi van acudir vuit-centes persones, els dos foodtrucks que hi havia esgotaren el menjar i la nit acabà en somriures i amb la perspectiva d’una continuïtat futura. El grup d’organitzadors que portaven mesos treballant-hi tenien tots entre 17 i 19 anys, i muntaren el Mobofest sense ànim de lucre. “Volíem posar el públic, l’espai, la música, l’art i l’espectacle en primer lloc, i a diferència d’altres festivals que posen els diners en primer lloc, nosaltres ho volíem fer al revés, i el benefici lucratiu anava a l’últim. Ho vam voler fer així per a que tothom tingués clares quines eren les prioritats.” ens explica l’Arnau Moratinos i Bordoy, el president del festival. Els inicis La idea del Mobofest va sorgir, en gran mesura, per les inquietuds i les ganes d’aquest grup de joves de donar veu a diferents grups de música originals de les illes, “que no tenien masses oportunitats d’oferir la seva música”. La primera edició, la de l’estiu del 2017, va agrupar bandes com Salvatge Cor, Pistola, Ombra, Go Cactus, Catarsi o Roig! i va ser un gran èxit. En la segona edició, el 2018, es va escollir com a cap de cartell un grup força conegut de l’escena catalana, El Petit de Cal Eril, acompanyat per altres bandes com Xanguito, Miquel Serra, Donallop, Da Souza, Bilo o Vaquer. Aquest cop, l’èxit va ser encara més rotund, amb gairebé tres mil persones omplint el recinte. I és que la proposta del Mobofest era una proposta molt innovadora dins l’escena dels festivals mallorquins. “Quan vam iniciar aquesta aventura la vam iniciar des de zero”, explica l’Arnau. “No n’hi havia cap que ens agradés o que casés amb el que nosaltres volíem oferir a nivell de proximitat amb el públic, amb els músics o pel que feia a la qualitat musical. Per això ens vam veure obligats a iniciar un projecte des del començament.” Si bé a Mallorca no en falten de festivals de música, la resta d’oferta era prou diferent al Mobofest com per a que aquest no arribés a tenir prou afluència de públic, i els seus fundadors ho sabien. Festivals com el Mallorca Live o el Tramuntana Rock, alguns dels més famosos de l’illa i més ben consolidats, amb unes quantes edicions més a l’esquena, no complien els mateixos requisits que el Mobofest. En primer lloc, cap dels dos és gratuït, i aquest, de moment, és un dels trets diferencials del festival de Sant Joan. Ambdós festivals són molt més grans que el Mobofest, a nivell d’organització i també a nivell de cartell, i cada any porten a Mallorca artistes coneguts com els que ha portat el Mallorca Live aquest any per exemple: Vetusta Morla, The Vaccines, Jamiroquai o l’Amaia Romero (coneguda pel programa Operación Triunfo). Tant en l’un com en l’altre hi participen també músics illencs, però en molta menor mesura, tret diferencial amb el Mobofest, que precisament busca donar veu a aquests artistes més petits que s’estan donant a conèixer. La cobertura mediàtica, un tema pendent D’aquesta manera, el Mobofest ha estat un festival amb una oferta prou diferenciada als altres de l’illa, i ha estat molt ben rebut, tant pel que fa al públic que hi ha assistit en aquestes dues primeres edicions com pels mitjans. La revista Enderrock l’ha titllat com “el festival de referència de l’escena balear” i diaris com el Diari de Mallorca han parlat “d’un gran èxit” i de que ja s’ha convertit en “un festival consolidat”. De fet, la cobertura de mitjans com aquests hi ha ajudat força en tot això. “La cobertura que hem estat tenint de moment va in crescendo, però és un dels llocs on més feina ens queda per fer” diu el president del festival. Segons ell, encara hi ha molta gent que no coneix el projecte i gent que el coneix com a festival però que no sap què busquen ni què els mou, i que la cobertura dels mitjans és clau per a donar-lo a conèixer. Parlant amb la Rosa Ferriol, periodista del Diari de Malllorca, afirma que a hores d’ara, “és el festival referent parlant de l’escena balear”. “L’estiu passat va ser un gran èxit de participació, més del que tenien previst, i crec que enguany el festival ja s’ha creat el seu propi espai i es pot dir que està totalment consolidat, celebrant la seva tercera edició i amb artistes internacionals (aquest any hi participa el primer grup internacional, Billie The Vision & The Dancers.)” El debat de la gratuïtat Respecte a aquesta consolidació encara hi ha alguns dubtes però. El tema de la gratuïtat és un dels més candents i un tema de debat que actualment està sobre la taula, tal i com ens diu l’Arnau. “Aquí a Mallorca la gent està acostumada a no pagar per la música, i a que molts actes culturals siguin, moltes vegades, gratuïts. Això ha malacostumat a la gent.” Per una banda, el grup de l’organització s’ha plantejat moltes vegades cobrar una entrada, encara que fos simbòlica i fàcilment accessible a tothom a fi de conscienciar a la població que aquests tipus d’actes tenen un cost. Però per altra banda, alguns pensen que la seva feina com a festival és promocionar la música emergent, i si fessin pagar segurament rebrien menys afluència de públic i segurament també un públic que ja coneixeria els músics que hi participen. “El públic al que nosaltres ens interessa arribar, que és el que no coneix aquests músics emergents, no vindrà.” explica el president. La Rosa ho té clar quan li preguntem sobre si considera que amb la gratuïtat es transmet la idea que la cultura és gratuïta: “No ho crec. De fet, crec que el festival dona la oportunitat a la gent de conèixer propostes musicals noves.” Segons ella, així es pot incentivar al públic a seguir-los després i sí pagar per anar a un concert seu. Però el debat hi és, i aquesta decisió la prendrà l’organització del festival, com diu l’Arnau. “Aquestes tres edicions, inclosa la d’aquesta any, han estat gratuïtes, però no sé què passarà en un futur. Step by Step Charts Infogram Cap on va el creixement? Sobre el futur i el que ve en les pròximes edicions també hi ha certa incertesa. El festival pretén seguir creixent com ho ha estat fent fins ara però no de qualsevol manera: fidels als seus principis i sempre prioritzant el públic, els artistes i el medi ambient. Però són conscients que aquest creixement necessàriament haurà de tenir uns límits, encara que sigui per l’espai que acull l’esdeveniment. “El Mobofest es fa en un espai natural que ens estimem molt i al que no volem renunciar, per tant, evidentment, no hi podrà accedir mai més que un cert nombre de persones.” explica l’Arnau. El que tenen ben clar és que durant aquest creixement fins on puguin, trobant maneres de adaptar-se a la societat mallorquina i als nous temps, però sempre essent fidels als seus principis.

Summary: El Festival Mobofest: un projecte diferent


L’escriptor Raül Garrigasait (Solsona, 1979) amb la novel·la Els estranys (Edicions de 1984) és el guanyador de la primera edició del nou Premi Òmnium a la millor novel·la en llengua catalana de l’any. Aquest nou premi, que té la voluntat de convertir-se en el premi literari de referència a obra publicada del país, és la primera vegada que es convoca. Garrigassait s’ha imposat a les altres dues novel·les finalistes: Robinson (Empúries) de Vicenç Pagès Jordà i Els fills de la Llacuna Park (L’Altra editorial) de Maria Gasch. Els estranys és una obra ambientada en la primera guerra carlina, a Solsona, a partir de la història d’un prussià, un home estrany, com el títol, que travessa el Pirineu per lluitar en favor dels Borbons. Per circumstàncies també estranyes, resta atrapat a la ciutat de Solsona, esperant ordres reials per entrar en acció i poder tornar a Prússia amb el reconeixement d’armes que li exigeix el seu pare. Es dóna el fet que Els estranys és la primera novel·la de Raül Garrigasait i també ha aconseguit un altre premi a obra publicada de prestigi, el premi Llibreter. Raül Garrigasait és un escriptor amb un perfil molt complet, perquè també és editor i traductor. Format en la filologia clàssica i germànica, ha traduït Nietzche, Goethe, Rilke, Plató, Papadiamandis, Bauman…, i des del 2008 és director de la Col·lecció de Clàssics Grecs i Llatins de la Fundació Bernat Metge (que abans depenia de l’editorial Alfa, de la família Guardans, i ara és propietat del grup Som). El premi té una dotació de 20.000 euros més 5000 euros que es lliuraran a l’editorial per invertir-los en promoció. La intenció amb aquest premi és crear un cànon d’obres de referència de la literatura catalana contemporània. També es vol fomentar la traducció d’aquestes obres, fet pel qual l’entitat ja manté contactes amb l’Institut Ramon Llull. El premi Òmnium pren com a model el premi Goncourt, el més prestigiós de l’estat francès. El fet és que els autors guanyadors del Goncourt són escriptors que aconsegueixen la celebritat, que la gent els saluda amb respecte pel carrer i amplien en gran manera la quantitat de lectors. És per això que l’obra guanyadora del premi Òmnium es presenta ara, a dos mesos de la diada de Sant Jordi, per impulsar-la amb intenció que l’obra guanyadora jugui un paper per Sant Jordi. Raül Garrigassait ha dit que rebre el premi és un doble honor, primer, per haver estat acompanyat de dues grans obres finalistes i, també, perquè és un honor cívic rebre’l, perquè atorga el premi una entitat que defensa els drets civils en un moment d’autoritarisme creixent. També ha dit que és una novel·la sobre l’amistat en un temps convuls, ple de perplexitat i des de la mirada d’un estranger. I en aquest sentit, ha dit, que vol pensar que també parli dels problemes i dilemes d’avui. La manera com s’ha articulat aquest premi és la següent: un comitè de selecció format per l’editor de Núvol, Bernat Puigtobella, la llibretera Olga Federico i la bibliotecària Carme Fenoll van seleccionar setze novel·les publicades el 2017. Després, un jurat format per cinc membres independents (Maria Dasca, professora de la Universitat de Harvard; Rosa Cabré, catedràtica emèrita de la Universitat de Barcelona; Carme Gregori, professora de la Universitat de València; Xavier Pla, professor de la Universitat de Girona; i Oriol Izquierdo, crític i gestor cultural) van fer una primera selecció de les tres obres finalistes i en una segona deliberació n’han triat la guanyadora. La professora Carme Gregori ha estat l’encarregada de parlar sobre l’obra. Entre altres aspectes ha destacat que és una novel·la de personatge, amb un protagonista complex i ben definit. Una novel·la que evoca l’època històrica amb gran eficàcia i extrema estilització, sense la menor erudició gratuïta. També ha destacat que Els estranys construeix un estructura sàviament travada, que deixa fluir i tanca la història en una arquitectura perfecta. Mostra un humor refinat, amb espai per a la sàtira i la ironia. Que té un estil elegant i depurat, sense retòrica ornamental. La novel·la decanta l’atenció cap a la reflexió sobre els models i els límits de la ficció. Així mateix reconeix una tradició literària en la qual s’inscriu. Novel·la que crea un univers personal que aconsegueix involucrar-nos emocionalment i intel·lectualment en l’aventura del protagonista, fent-nos partícips d’una perplexitat que podem entendre des del nostre present. I acaba dient: “En resum, es tracta d’una novel·la que combina en una proporció justa el divertiment intel·lectual, la reflexió i la història.” El premi s’ha donat a conèixer en un acte a Òmnium aquest migdia. Marcel Mauri, vicepresident de l’entitat, no ha deixat de recordar els cent trenta dies que porta Jordi Cuixart, president d’Òmnium, a la presó i ha denunciat l’atac que pateix el país (i també a l’estat espanyol) contra la llibertat d’expressió i d’altres drets i llibertats fonamentals: segrest de llibres, censura a ARCO, presó pel músic Valtonyc. Mauri ha dit que no s’han de posar límits a l’art i la cultura, que la crítica és sempre lícita però mai la censura. Ha recordat el pallasso Jordi Pesarrodona, que el 23 d’abril haurà d’anar a declarar per posar-se el nas de pallasso i també altres persones que pateixen el retrocés en els drets més bàsics.

Summary: Raül Garrigasait, amb l’obra ‘Els estranys’ guanya el premi Òmnium a la millor novel·la catalana de l’any


Dels territoris controlats pel grup Estat Islàmic (ISIS), no en surten gaires informacions. Però de tant en tant alguns periodistes contacten amb informants que expliquen alguns detalls del dia a dia en les zones de l’Irac i Síria ocupades per l’organització gihadista. És el cas del periodista Quentin Müller, que ha publicat aquesta setmana un reportatge per a la revista Vice sobre el futbol en terres d’Estat Islàmic. A partir de testimonis directes i indirectes sobre el terreny, Müller ha pogut comprovar que la possibilitat de practicar i seguir aquest esport difereix molt segons cada regió, i que l’autorització o prohibició depèn de molts factors. A l’Irac sota control d’ISIS, per exemple, sembla que el futbol hi és directament prohibit: ‘Als gihadistes, no els agrada tot allò que possibiliti la realització personal, com el futbol’, hi assegura un alt funcionari iraquià des de Bagdad, una ciutat fora de l’abast d’ISIS on el futbol sí que es viu amb passió, especialment els Barça-Madrid: ‘L’Irac és un país futboler, quan hi ha un Madrid-Barça tothom vibra’, hi afirma Claude Gnakpa, un futbolista francès que va jugar en un equip iraquià. A Síria, en canvi, la situació és més fluctuant, com ha pogut constatar Müller a través d’un membre de Raqqa is Being Slaughtered Silently (RBSS), un mitjà ciutadà que informa des de la considerada capital d’Estat Islàmic a Síria, Raqqa. La qüestió del futbol, explica, no és escrita enlloc en l’ideari d’ISIS: ‘No hi ha cap text de llei física que pregoni que el futbol és prohibit. Però t’ho fan entendre oralment, al carrer, a les mesquites i als llocs d’informació de les ciutats.’ Tot plegat genera força confusió: ‘A Manbij, per exemple, han prohibit que hi juguin els qui tenen més de dotze anys, però no passa el mateix a Deir ez-Zor.’ I a Raqqa, continua, el futbol és prohibit als qui tenen més de quinze anys perquè les autoritats locals consideren que ‘distreu els adults dels seus deures religiosos i les seves pregàries’. Quant a la possibilitat de mirar partits per televisió, la situació és caòtica, segons l’informant de RBSS: d’un partit a un altre, les autoritats concedeixen permisos o no a locals públics i cafès per a passar-hi partits. Però fins i tot si hi ha permís, pot passar qualsevol cosa. Recorda, en aquest sentit, l’últim Madrid-Barça del 21 de novembre passat, ‘estranyament autoritzat’ a Raqqa: ‘Quan les autoritats van veure que abans de començar el matx es feia un minut de silenci pels atemptats a París del 13 de novembre, van enfollir i van començar a desallotjar violentament tots els locals.’

Summary: La fal·lera pel Barça-Madrid en terres d’Estat Islàmic


El president de la Generalitat, Quim Torra, i la batllessa de Barcelona, Ada Colau, es reuniran a les 16.30 al Palau de la Generalitat. És la primera trobada formal d’ençà que Torra va prendre possessió. Després de la reunió, Colau i la portaveu del govern, Elsa Artadi, faran una compareixença de premsa. Colau ha expressat unes quantes vegades la voluntat de reunir-se amb Torra per abordar qüestions urgents i pendents d’ençà de l’aplicació de l’article 155 de la constitució espanyola, com ara l’habitatge. Al matí, Torra té previst de reunir-se amb dirigents sindicals i patronals. Començarà a les 9.30 amb el secretari general de CCOO de Catalunya, Javier Pacheco, i el d’UGT Catalunya, Camil Ros. A les 11.00 es reunirà amb representants de patronals catalanes: el president de Pimec, Josep González; la presidenta de Fepime, Helena de Felipe; i el vice-president de Foment del Treball, Ramon Adell. És la segona tanda de contactes del president d’ençà que va prendre possessió del càrrec. La setmana passada es va reunir amb tots els representants dels grups parlamentaris, llevat de la cap de l’oposició, Inés Arrimadas, que va condicionar la reunió a la retirada de la pancarta de suport a presos polítics i exiliats.

Summary: El president Quim Torra es reuneix amb la batllessa de Barcelona Ada Colau