La Cambra de Comerç de Barcelona veu amb preocupació els ‘greus perjudicis econòmics, tant a Catalunya com a l’estat espanyol i Europa’ provocats pels talls de vies estratègiques com la AP-7 promoguts pel Tsunami Democràtic, però assegura que són clarament inferiors als causats per la manca d’inversió de l’estat espanyol a Catalunya. En un comunicat, l’ens presidit per Joan Canadell dóna ‘suport i solidaritat’ als empresaris i autònoms afectats pels talls, especialment als del sector del transport. Amb tot, també recorda que la crida a la mobilització ‘no és més que la reacció, no desitjada, però legítima, a la negativa reiterada de l’Estat a negociar una solució política al conflicte innegable que viu Catalunya’. En aquest sentit, la Cambra de Barcelona demana al PSOE i Unides Podem, que han firmat un preacord de govern, concreció i una ‘aposta clara pel diàleg amb l’objectiu de restablir l’estabilitat econòmica i els drets i llibertats de Catalunya’. Segons la Cambra, l’estabilitat només s’aconseguirà amb una aposta decidida pel diàleg entre institucions per trobar una solució política al conflicte que permeti un ‘retorn a un marc econòmicament estable per a les empreses’. Davant de les protestes del Tsunami, la Cambra diu que hi ha infraestructures pendents a Catalunya com el desdoblament de la N-II, una de les vies més transitades de l’estat espanyol pel transport pesant o el corredor mediterrani. De fet, segons la Cambra, el conflicte català té entre altres motius la persistent manca d’inversions que afecten fa dècades al sector empresarial.

Summary: La Cambra de Barcelona diu que la manca d’inversions perjudica més que les protestes


El president de la Generalitat, Quim Torra, va declarar davant Carlos Ramos, magistrat del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, que havia mantingut la pancarta per la llibertat dels presos polítics i el retorn dels exiliats perquè es devia a l’interès general dels ciutadans. Fou el 15 de maig proppassat, quan va respondre a les preguntes tant del jutge com del fiscal i del seu advocat, Gonzalo Boye, en la causa oberta contra ell per desobediència. Torra va dir al jutge: ‘Per entendre’ns: sí, vaig desobeir. Perquè jo em dec a un mandat superior de la ciutadania de defensa dels drets humans. I per tant aquest canvi en el fons no va tenir cap rellevància. Vam mantenir el mateix missatge.’ I va assumir la responsabilitat plena sobre la retirada de la primera pancarta, que duia el llaç groc, i la decisió de substituir-la per una altra amb un llaç blanc amb la franja vermella i el lema per la llibertat dels presos polítics i els exiliats. ‘Totes les decisions que es van prendre en aquell moment van ser meves. L’última responsabilitat de tot allò que va passar va ser meva. El fet de mantenir les pancartes en defensa de la llibertat d’expressió va ser una decisió meva; i també la decisió de canviar la pancarta per continuar posant-hi el mateix.’ Així es pot escoltar en l’àudio de la declaració de Torra, que avui VilaWeb us ofereix íntegrament. Escolteu ací un fragment de la declaració del president, responent a preguntes del jutge: I ací podeu escoltar la declaració íntegra: La setmana passada el jutge instructor va refusar d’arxivar la causa, tal com demanava Torra, i va determinar que els fets investigats podien ser constitutius d’un delicte de desobediència o, subsidiàriament, de denegació d’auxili a l’autoritat competent. Això deixa la causa a un pas de l’obertura del judici oral. I ho va fer malgrat els arguments que el 15 de maig va exposar Torra, adduint que la Junta Electoral espanyola no era pas l’òrgan competent per a decidir sobre la pancarta amb el llaç groc, sinó que ho era la junta electoral provincial; que l’ordre que havia enviat al president perquè fes retirar els llaços grocs i les estelades dels edificis de la Generalitat era nul·la de ple dret; i que la JEC no és pas una autoritat superior al president de la Generalitat. I encara més: va fer valer les al·legacions que va presentar a la junta, en què exposava la impossibilitat de complir l’ordre a tots els edificis públics de l’administració de la Generalitat, al·legacions aplegades en un document de 137 pàgines. Torra explicava al fiscal superior de Catalunya que no havia atès l’ordre de la JEC: ‘Vaig considerar que era una ordre manifestament il·legal, dictada per un òrgan que no era competent en absolut; no era una autoritat superior a mi, i aquesta ordre implicava –si s’hagués hagut de complir– que hauria fet ús d’unes competències de què jo no disposava en absolut com a president de la Generalitat.’ Per què precisament la JEC? El president va dir al magistrat que esperava que hagués estat la fiscalia qui impugnés la resolució de la JEC, precisament pel fet de no ser l’òrgan competent. Com és que això ho va assumir la JEC, i que arran d’aquella resolució, no atesa, el president de la Generalitat ha acabat davant un jutge del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya? Torra va explicar al jutge que allò que pretenien el PP i Ciutadans, els qui van querellar-se contra ell, era anar a aquell organisme que sabien que els podia donar la raó, i que el procediment podia reeixir. La JEC ja va ser motiu d’escàndol quan va deixar fora de la llista de Junts per Catalunya a les eleccions europees Puigdemont, Comín i Ponsatí, una decisió que després es va trobar obligada a rectificar. Dos dels seus membres han demostrat l’hostilitat a l’independentisme en general, i a Torra i a Puigdemont concretament, a les xarxes socials. Això mateix ho va explicar també el president al magistrat.

Summary: La declaració de Torra davant el jutge: ‘Sí, vaig desobeir, em dec a la ciutadania’


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha desestimat la petició del govern espanyol de tancar cautelarment les delegacions de la Generalitat a Berlín, Londres i Ginebra. El Ministeri d’Afers Estrangers que dirigeix Josep Borrell va fer la petició a principi de juliol perquè considerava que aquestes tres delegacions estaven ‘al servei d’un projecte secessionista inconstitucional’. En una interlocutòria feta pública avui, el tribunal no ha entrat en el fons de la demanda i s’ha limitat a respondre la petició de mesures cautelars, que ha desestimat per ‘extemporànies’. El TSJC recorda al govern espanyol que no va demanar pas cap mesura cautelar quan el setembre del 2018 va presentar un recurs contenciós contra el decret que restablia diverses delegacions, ni tampoc el gener del 2019, quan va formalitzar l’escrit de demanda. En una entrevista recent a la cadena Ser, Borrell argumentava així la pretensió de tancar les delegacions: ‘Hi ha coses que no són d’exercici de les competències de la comunitat autònoma sinó que són un instrument al servei de la propaganda proindependentista. Què vol? Que mirem cap a un altre costat i fem com si no ens adonéssim de res? Si algú fa coses que creiem que no estan avalades per les competències ho hem de dir als tribunals. Estem en un estat de dret’.

Summary: El TSJC no deixa a Borrell tancar les delegacions catalanes a Berlín, Londres i Ginebra


Rafa Xambó, membre del Consell Rector de la Corporació Valenciana de Mitjans de Comunicació (CVMC), ha demanat la dimissió de la directora general d’À Punt, Empar Marco, perquè considera que ha incomplert el compromís de fer dels mitjans de la corporació ‘un referent en l’àmbit comunicatiu valencià’. A més, creu que ha incomplert acords, que algunes peticions d’informació o aclariment no s’han respost o la resposta ha tardat mesos i, a més, remarca que a la Societat Anònima de Mitjans de Comunicació (SAMC) s’han evidenciat problemes importants sense especificar. Xambó va ser proposat per Compromís, però manté la seva independència dins del consell, cosa que ha fet que el Síndic de Compromís a les Corts, Fran Ferri, s’hagi desmarcat de les seves declaracions, perquè ‘les seves manifestacions els representen únicament a ells’. Ho hem dit moltes vegades. El Consell Rector de la CVMC i, evidentment, els seus membres són independents. Les seues manifestacions, per tant, els representen únicament a ells. El treball de @compromis se centra en potenciar els nostres mitjans garantint els recursos necessaris. — Fran Ferri (@franferri_) July 31, 2019 Aquest és el text de la carta feta pública per Xambó: ‘NOTA DE PREMSA DEL MEMBRE DEL CONSELL RECTOR DE LA CVMC RAFAEL XAMBÓ DEMANANT LA DIMISSIÓ DE LA DIRECTORA GENERAL. En la reunió d’avui, dia 31 de juliol de 2019, en el punt corresponent al tancament de l’informe d’avaluació de la directora general, he considerat necessari demanar la seua dimissió i fer constar en acta les meues argumentacions. Atès que hi ha aspectes referits a informació interna de la CVMC, la nota de premsa que envie no coincideix totalment amb l’escrit presentat al consell rector. A continuació l’escrit: RAONS PER LES QUALS CONSIDERE QUE LA DIRECTORA GENERAL HAURIA DE DIMITIR En primer lloc, entenc que s’ha incomplert el compromís principal de fer dels nostres mitjans, de la nostra plataforma multimèdia –televisió, ràdio i internet-, un referent ineludible en l’àmbit comunicatiu valencià. No només no s’ha assolit el lideratge informatiu que manava el contracte programa subscrit amb el Consell de la Generalitat, sinó que ni tan sols som un actor comunicatiu amb un mínim de rellevància. Per dir-ho cruament, els nostres mitjans són informativament irrellevants. Ningú no ens busca per informar-se quan hi ha una novetat important. No hem aconseguit alçar cap notícia rellevant. No som referència informativa. En segon lloc, han sigut continuats els conflictes que el consell rector ha tingut amb la directora general a causa de la seua actitud quant al compliment dels acords presos al quals està obligada per llei. Unes vegades amb una negativa taxativa que hauria d’haver significat alguna mesura extraordinària per part del consell rector, com és el cas quan se li va requerir la compareixença dels responsables d’informatius per conèixer en detall el funcionament de la redacció. Altres vegades allargant en el temps més enllà del raonable el compliment dels acords del consell rector. Altres vegades encara, ignorant les peticions d’informació o aclariments de membres del consell rector, en alguns casos sense haver-les contestat mai, en altres tardant mesos en respondre. Quant als expedients de contractació de continguts i programes, s’ha resistit tant com ha pogut a introduir elements d’avaluació d’objectius quan es tractava de continguts i programes a renovar dels quals se li reclamava un estudi de resultats. Han sigut nombroses les discussions amb ella perquè acceptara la necessitat d’incloure l’anàlisi de compliment d’objectius i l’impacte del programa que se sotmet a aprovació. En tercer lloc, s’ha arrogat la representació de la Corporació quant a assumptes que no són de la seua competència. Especialment significatiu quant a açò han estat les seues declaracions sobre el pressupost de la CVMC tot comprometent la línia de discurs del propi consell rector, fins i tot en seu parlamentària. Cal recordar que les competències sobre el pressupost són exclusives del consell rector. Pel que fa, en quart lloc, a la seua gestió en la SAMC, s’han evidenciat importants problemes (informació interna no reproduïble). L’entusiasme dels treballadors i treballadores per formar part del projecte de construcció de l’espai públic valencià de comunicació es veu quotidianament contradit i desanimat pels problemes de gestió. Finalment, cal indicar que, pel que fa a l’avaluació de la directora general realitzada pel consell rector, s’ha situat clarament per davall de les expectatives. Dels 47 ítems considerats, obté una qualificació negativa o molt negativa en 28. Per tot açò i pensant en el millor per a la CVMC i l’SAMC, entenc que la directora general hauria de presentar la seua dimissió davant el consell rector i donar pas a noves possibilitats per tal de redreçar la situació. Cal tenir en compte que estem gestionant diners públics i que, des del començament, en acabar aquest exercici haurem gastat més de 150 milions d’euros. Entenc que no és possible ni desitjable mantenir aquesta situació per més temps.’ El Consell Rector aprova els comptes de la corporació i d’À Punt El Consell Rector de la CVMC, reunit avui al matí en el Centre de Producció de Programes de Burjassot, ha aprovat els comptes de la CVMC i de la SAMC corresponents a l’any 2018. La Generalitat va aprovar per a l’any passat un pressupost total de cinquanta-cinc milions d’euros per a la CVMC i la SAMC. Ara els informes d’auditoria de la Intervenció General indiquen que els comptes tant de la CVMC com de la SAMC ‘expressen en tots els aspectes significatius la imatge fidel del patrimoni i la situació financera de l’entitat’, ha indicat la CVMC en un comunicat. Els comptes anuals de la SAMC, una vegada aprovades pel Consell Rector, es depositaran en el Registre Mercantil, segons marca la Llei de societats de capital. D’altra banda, el Consell Rector ha aprovat també la constitució d’un fons de reserva equivalent al 10% del pressupost total de la CVMC i la SAMC, és a dir, per un import màxim de 5,5 milions d’euros. La constitució d’un fons de reserva està previst en la Llei 6/2016, de 15 de juliol, del Servici Públic de Radiodifusió i Televisió d’Àmbit Autonòmic, de Titularitat de la Generalitat.

Summary: Rafa Xambó demana la dimissió d’Empar Marco


La coalició d’ERC, el BNG i EH Bildu a les eleccions europees ha anunciat que denunciarà que els drets fonamentals són vulnerats a Catalunya en la seva campanya electoral. Ara Repúbliques fa el tret de sortida a la seva candidatura conjunta als comicis al Parlament Europeu amb un acte aquest dimecres a la tarda a Brussel·les. La número dos per ERC Diana Riba ha avisat que lluitaran perquè el cap de llista Oriol Junqueras pugui ser eurodiputat en la pròxima legislatura. ‘Per cada demòcrata que tanquin a la presó sortirem molts més a lluitar’, ha dit la parella de Raül Romeva. Riba ha criticat la deriva de les institucions europees i ha dit que la candidatura defensarà tornar als drets humans. Des de la formació asseguren que el cas Junqueras no tindrà precedents a l’Eurocambra i no descarten que el cas pugui acabar al Tribunal de Justícia de la Unió Europea, si hi ha traves perquè pugui recollir la seva acta d’eurodiputat. Pel que fa al contingut del seu programa electoral, Riba ha avançat que Ara Repúbliques treballarà no només per no retrocedir, sinó també per avançar en els drets democràtics a Catalunya, l’estat espanyol i la UE. ‘Només avançant a la política podrem resoldre els problemes polítics’, ha dit. La delegada del govern davant la UE, Meritxell Serret, ha estat una de les assistents a l’acte de presentació de la llista unitària entre ERC, BNG i EH Bildu. La coalició s’ha presentat al públic a la capital belga, a La Tentation, el local on hi ha el Centre Gallec de Brussel·les i que va acollir el desembre passat el festival Cityzen, que va oferir dotze hores de música per la llibertat.

Summary: ERC, EH Bildu i el BNG denuncien a Brussel·les la deriva de les institucions europees


Òmnium publica avui un nou vídeo coincidint amb la recta final de les declaracions dels testimonis de la defensa i que finalitzaran dimecres. D’aquesta manera, diu l’entitat cultural, es vol agrair a tots els ciutadans que han declarat al Suprem per ‘la defensa que han fet dels drets fonamentals, com el dret a vot, a la llibertat d’expressió i a l’autodeterminació’. El vídeo recopila testimonis de ciutadans anònims que expliquen com l’1-O bona part de la societat catalana es va unir per protagonitzar ‘l’acte de desobediència més gran d’Europa‘, com recorda el president de l’entitat, Jordi Cuixart. També hi apareixen activistes i dirigents polítics que han passat pel Suprem a petició de la defensa de Cuixart, com David Fernàndez, Ruben Wagensberg i Jaume Asens. ‘N’estem orgullosos, exercim els nostres drets’, clama el vídeo. Estem orgullosos de les persones que no s’aturen en la defensa dels drets fonamentals. Orgullosos de no abaixar el cap. D’exercir tots els drets que són vulnerats. Perquè l’opinió dels ciutadans lliures ha de ser respectada. pic.twitter.com/iXLUxkuEQm — Marcel Mauri de los Rios (@marcelmauri) May 17, 2019

Summary: Òmnium llança un vídeo d’homenatge als testimonis de les defenses que han declarat al judici


La policia italiana va decomissar dilluns un arsenal de guerra en una ràtzia antiterrorista contra simpatitzant de l’extrema dreta al nord del país. L’operació és el resultat d’una investigació a ciutadans italians que haurien lluitat amb els rebels pro-russos contra soldats estatals la zona del Donbass, a Ucraïna. Del material intervingut el més sorprenent no van ser ni els fusells d’última generació ni les pistoles, sinó un míssil Matra Super 530F aire-aire de l’exèrcit de Catar, sense càrrega explosiva però en perfecte estat, segons va indicar el cos italià. Ara bé, Catar afirma que el míssil forma part d’un arsenal més ampli que es va vendre fa més de vint anys a un tercer país ‘amic’. En declaracions a la televisió Al Jazeera, el portaveu del Ministeri d’Afers Exteriors qatarí, Lolwah Alkhater, va dir ahir que ‘les autoritats de Qatar han començat immediatament una investigació juntament amb les respectives autoritats italianes i les autoritats d’una altra nació amiga a la qual el míssil Matra va ser venut fa 25 anys’. Alkhater va detallar que el míssil formava part d’un acord que incloïa la venda de quaranta d’aquests míssils ‘a una nació amiga que desitja no ser anomenada en aquest punt de la investigació’. Precisament aquestes paraules han fet que pàgines web especialitzades en l’àmbit militar hagin identificat quina podria ser aquesta nació amiga: Espanya. La pista espanyola El 1994 Espanya va comprar 13 avions de combat Mirage F1 de segona mà a Catar. L’acord incloïa una quarantena de míssils Super 530 com l’intervingut a Itàlia. El 1996 l’exèrcit espanyol inicià un programa de modernització que deixava fora de servei els avions comprats al Golf dos anys abans. Sorgeix doncs el dubte: podria ser que un dels míssils Martra acabés al mercat negre al llarg del procés de desmantellament de les aeronaus i el seu armament? El govern de Madrid ho nega. En declaracions al web Defensa.com, el Ministeri de Defensa espanyol afirma que ‘els quaranta míssils adquirits a Qatar van ser desmilitaritzats en la seva totalitat per l’exèrcit de l’aire espanyol. Afegeix que ‘és responsabilitat de les autoritats italianes determinar, vistes les proves, el vertader origen del míssil. També recorda que es van fabricar més de 4.000 unitats d’aquest míssil per part de l’empresa francesa Matra i que més de deu forces aèries en van disposar.

Summary: El míssil intervingut a l’extrema dreta italiana que podria ser espanyol


Els treballadors del metro de Barcelona han decidit aquest vespre de mantenir la vaga durant el Mobile World Congress. La plantilla farà aturades de dues hores en cada torn del 25 al 28 de febrer, coincidint amb la fira del mòbil. És la tercera vaga dels treballadors del metro durant el Mobile en sis anys, després que també en fessin el 2014 i el 2016. La primera jornada ha estat marcada per vagons plens i aglomeracions. La línia més afectada ha estat la L5, on aquest matí han hagut de regular l’accés a les estacions de la Sagrera i la Sagrada Família. Serveis mínims de la vaga de metro El Departament de Treball, Afers Socials i Famílies va fixar els serveis mínims per a les aturades parcials convocades, previstes de dilluns a dijous. Però veient, les aglomeracions patides al llarg del dilluns ha deciidt canviar els serveis mínims que han quedat així: De 7.00 a 9.00 hores, el metro circularà al 65 % De 16.00 a18.00 el metro circularà al 65 % De 22.50 a 00.50, el metro circularà al 45 % ⚠🚇Fins a les 18.00h #serveismínims del 65%. ℹ📢A #metrobcn segueix les indicacions de megafonia i del personal ❗Intervals de pas aproximats a cada línia: https://t.co/koX0tEWlON pic.twitter.com/JbPUd2ReKC — TMBinfo (@TMBinfo) February 26, 2019 Els primers serveis mínims havien estat criticats des de TMB. La regidora de l’Ajuntament de Barcelona i presidenta de TMB, Mercedes Vidal, els consideraven insuficients. Per què fan vaga? El comitè d’empresa sosté que la gestió de la crisi de l’amiant per part de TMB és el principal motiu d’aquesta vaga, però també reclamen que es readmetin els treballadors acomiadats de manera improcedent i acusen l’empresa d’haver actuat de forma ‘dictatorial’. Negociacions fins l’últim minut TMB ha lamentat en un comunicat que es mantingui la vaga. La direcció de l’empresa no veu ‘raons objectives per justificar la convocatòria d’aturades’ amb la informació aportada i les propostes realitzades durant el procés de mediació. Malgrat tot, ha mostrat la seva voluntat de continuar dialogant. Però des dels sindicats, continuen veient insuficient la proposta de TMB. De fet, el comitè d’empresa va més enllà i en la seva valoració assegura que la proposta de l’empresa ‘incompleix el Programa integral de vigilància de salut dels treballadors que han estat exposats a l’amiant del Ministeri de Sanitat, serveis socials i igualtat’. Els treballadors demanen comprensió als usuaris, i els recorden que els sindicats estan treballant per assegurar la salut dels treballadors del metro. Cal tenir en compte que aquesta setmana, els sindicats han donat a conèixer dos nous casos de treballadores amb afectacions a la pleura i que probablement havien estat contaminades per l’aminat. Segons els sindicats, aquests nous casos es tractaria de les primeres conductores amb problemes. Fins ara tots els afectats havien treballat a manteniment. L’empresa nega que hi hagi gent que no hagi treballat a manteniment amb aquesta problemàtica.

Summary: Tot allò que cal saber sobre la vaga del metro de Barcelona durant el Mobile


L’ANC celebraran aquest diumenge un acte a Vic amb membres d’ERC, el PDeCAT i la CUP després de la suspensió del míting central de la campanya unitària pel ‘sí’ al referèndum de l’1-O, que havia de celebrar-se a Sabadell. Està previst que participin la secretària general d’ERC, Marta Rovira, la coordinadora general del PDeCAT, Marta Pascal, el regidor de Vic Joan Coma (CUP) i el president de l’ANC, Jordi Sànchez, segons exposa el cartell de l’ANC de la convocatòria. Els organitzadors de la campanya unitària van adduir ‘problemes logístics’ per celebrar l’acte d’aquest divendres, que dilluns passat ja van suspendre. L’acte d’obertura de la campanya unitària estava previst el dijous 14 de setembre en el Tarraco Arena de Tarragona i es va acabar celebrant, malgrat que la Delegació del Govern espanyol ho va declarar ‘il·legal’. L’ANC reunirà a Vic representants dels partits independentistes en un moment marcat per les actuacions policials i judicials en les quals s’han requisat material de campanya, material de la logística del referèndum i que ha dut a terme detencions d’alguns membres de la Generalitat.

Summary: L’ANC reuneix diumenge PDeCAT, ERC i CUP en un acte després de la suspensió del míting central


La policia de Berlín s’ha referit avui a l’atropellament ahir al vespre per part d’un camió de gran tonatge de desenes de persones en un mercat de Nadal com a ‘presumpte atac terrorista’. Ja hi ha dotze morts i una cinquantena de ferits. La policia alemanya informat que fa pocs dies que va desarticular un atac semblant en una ciutat del sud i que per això creu que és un atemptat organitzat per algun grup gihadista i no pas una acció individual. Ahir al vespre un camió amb matrícula polonesa va envestir el popular mercat de Nadal de la Breitscheidplatz. El conductor del camió fugí, però la policia alemanya ha arrestat un home que creu que és ell. De moment, encara l’interroguen per verificar-ne la identitat. L’agència DPA diu que, segons fonts del govern, és una persona d’origen afganès que va arribar a Alemanya com a refugiat el mes de febrer. El Washington Post, en canvi, esmenta fonts del govern alemany segons les quals no és afganès sinó paquistanès, però que coincideixen a dir que va entrar al febrer com a refugiat a Alemanya. La confusió per si és paquistanès i afganès no és estranya, car poblacions paixtus habiten a banda i banda de la frontera. Dins el camió s’ha trobat una persona morta de nacionalitat polonesa que la policia creu que era el conductor original del vehicle. Un atemptat que acorrala Merkel A punt d’entrar a un any electoral, aquest atemptat posa la cancellera Angela Merkel contra les cordes. En les eleccions de l’any vinent, la gran amenaça és la irrupció del moviment xenòfob AfD al parlament federal, pràcticament inevitable després dels bons resultats que ha obtingut enguany en algunes eleccions regionals. L’AfD basa la campanya a criticar Merkel i a denunciar allò que consideren que ha estat l’arribada de ‘massa refugiats islàmics’ a Alemanya. Merkel, el governant de la Unió Europea que ha demostrat més coratge en la defensa dels refugiats, ha anat afeblint-se i aquestes darreres setmanes ha anunciat mesures que rebaixen la seva posició en aquest àmbit. La simbologia de l’atemptat de Berlín, poc abans de Nadal i en un indret on les famílies van a comprar objectes per a les festes, ja ha estat assenyalada per diversos membres de l’AfD com un símbol del ‘conflicte religiós i cultural’ que segons ells es viu a Alemanya. Un dels principals dirigents del partit, Marcus Pretzell, ha anat més lluny i ha dit a Twitter: ‘Fins quan durarà aquesta hipocresia? Aquests són els morts de Merkel’. Wann schlägt der deutsche Rechtsstaat zurück? Wann hört diese verfluchte Heuchelei endlich auf? Es sind Merkels Tote!#Nizza#Berlin — Marcus Pretzell (@MarcusPretzell) December 19, 2016

Summary: Dotz morts en un atemptat a Berlín que posa Angela Merkel contra les cordes


Ada Colau ha demanat a ERC i PSC que no hipotequin el futur de Barcelona i que superin la política de blocs que fa que es vetin entre ells per ‘càlculs electorals’. La líder de Barcelona en Comú ha assenyalat que després de les converses que han mantingut els darrers dies, constata que els tres partits tenen molts punts en comú quan parlen de la ciutat, i ha tornat a defensar un tripartit com la millor manera d’aconseguir una legislatura estable. En canvi, ha lamentat que ambdós partits li proposin pactes bilaterals, els republicans amb Maragall com a batlle i els socialistes oferint-li a ella repetir en el càrrec. En paral·lel, Colau ha subratllat en un vídeo difós a les xarxes socials que en cap cas ha obert converses amb Cs ni amb PP. La líder de Barcelona en Comú ha destacat la ‘majoria claríssima’ que les eleccions del 26-M han donat a les esquerres de la ciutat, vint-i-vuit regidors de quaranta-un i més del 60% dels vots. Sobre el ‘vet creuat’ d’ERC i PSC, Colau entén que respon a dinàmiques estratègiques de país, ja que amb la previsió d’unes eleccions autonòmiques pròximes, ERC preveu prendre vots a Junts per Catalunya i PSC a Ciutadans, segons ha indicat la batllessa en funcions. Són ‘estratègies legítimes’ que no han ‘d’hipotecar’ el futur de la ciutat, que ha d’anar ‘per davant’ de qualsevol càlcul electoral. Però ella mateixa recorda que els dos partits estan negociant a molts indrets de Catalunya, i constata que si es parla de polítiques concretes de ciutat, hi ha ‘molts punts d’acord’. Per això s’ha preguntat: ‘per què no ha de ser possible a Barcelona un pacte d’esquerres?’ Finalment Colau ha dit que la ciutadania demana als partits que superin ‘la política de blocs, d’exclusions, vetos i línies vermelles’ i que inaugurin ‘una nova etapa de negociació i diàleg, i no de confrontació’. I ha considerat que Barcelona ‘ha de liderar aquesta nova etapa’. Aquest divendres hi ha prevista una reunió plenària de Barcelona en Comú en la qual l’equip que conversa amb els altres partits exposarà la seva visió de la situació.

Summary: Colau demana a ERC i PSC que superin els vets creuats i formin un tripartit


El president del grup parlamentari d’Esquerra Republicana de Catalunya (ERC), Sergi Sabrià, ha optat en la seva intervenció al ple d’investidura del candidat a la presidència de la Generalitat, Quim Torra, per formar immediatament un govern que recuperi les institucions, que faci aixecar el 155 i que mantingui ‘el rumb’ de la República catalana. ‘Cal un govern de resistència, que ens ajudi a anar cap a la república. Necessitem un govern fort. Necessitem resistir, defensar els ciutadans malgrat que l’autogovern i la Generalitat estiguin intervinguts; necessitem tots els espais’, ha dit. En el seu discurs, el republicà també ha destacat la necessitat d’ampliar la base independentista per poder assolir una república ‘de manera plena’. Així doncs, s’ha mostrat a favor de la ‘mobilització permanent, cívica i pacífica’ i d’utilitzar el front institucional per continuar ampliant també la majoria social. ‘Volem una majoria sòlida i incontestable a favor de la república, oberta a col·lectius de sensibilitat progressista. Som un sol poble. L’independentisme ha arribat on mai no ha arribat, i continuarem així, eixamplant, teixint, obrint. Volem ser-ne més’, ha dit Sabrià. I és que, per al republicà, la independència i la República catalana avui ja és un fet i no té marxa enrere. ‘L’únic que és en discussió és quan serà efectiva’, ha sentenciat, tot apuntant que ampliar aquesta base independentista és la clau per a aconseguir aquesta república catalana ‘plena’. ‘Per ser més forts ens caldran les institucions i també ens caldrà ser-ne més. Ser-ne tants que no hi hagi cap alternativa, desbordant-los més vegades com l’1-O’, ha conclòs. Sabrià també ha volgut lloar les crides al diàleg del discurs de Torra i ha reiterat que els independentistes hi han d’estar sempre predisposats, ja sigui amb Espanya, Europa o el món. ‘L’estat espanyol només negociarà si s’hi veu obligat. Només per la pressió de la gent, i les institucions europees i internacionals. Ara sabem que trigarem més que no pas teníem previst, però sabem que no hi ha cap altre escenari’, hi ha afegit. Sobre això, el republicà ha criticat l’estat espanyol per com encara el procés sobiranista i l’1-O. ‘Peguen, amenacen, empresonen, multen, insulten. Han començat per l’independentisme perquè és l’única i veritable oposició, però tothom que discrepi avui està en perill’, ha dit, tot afegint que Espanya ha demostrat que ‘no li molesten les candidatures de Carles Puigdemont, Jordi Sánchez, Jordi Turull o Quim Torra, sinó el fet que hagin guanyat’. ‘No són els noms, que els molesten, és la democràcia’, ha sentenciat. I és en la resposta d’aquesta actitud que atribueix a l’estat que Sabrià creu que cal trobar els futurs partidaris de la república. ‘La defensa de drets, de llibertats fonamentals, de la democràcia i la lluita contra el règim del 78 han de ser un punt de trobada per a una majoria amplíssima de diputats, més dels qui avui votaran Torra. Dins i fora del parlament. La democràcia i la llibertat a l’estat espanyol perillen, i en el desafiament de tombar una monarquia caduca, no podem estar-hi sols. Els qui vam defensar l’1-O, hem de continuar junts. Els esperem al nostre costat en una lluita per la democràcia i els valors republicans’ ha dit en una apel·lació clara a la proximitat dels comuns. ‘Fins que no torneu a casa’ Al candidat a la investidura, ha volgut agrair-li que hagi acceptat de ser el presidenciable en un moment ‘com aquest’. ‘Avui fem un acte de dignitat, de valor, de coratge, i especialment el fas tu, Quim’, ha expressat i hi ha afegit que Torra assumeix ‘la responsabilitat de liderar un govern republicà fort, de la gent i per a la gent, que prosseguirà el projecte de futur, que mira cap a la república per construir un país més just, lliure i net’. És per això que ha posat ‘tot el capital polític, organitzatiu i personal’ d’ERC al servei del projecte compartit. ‘Serem el soci més fidel del poble de Catalunya’ ha conclòs, tot recordant constantment al llarg del seu discurs ‘els presos polítics, els exiliats i els qui haurien de ser aquí avui’. ‘No pararem fins que no torneu tots i totes a casa’, ha dit.

Summary: Sabrià opta per un govern ‘de resistència’ que ajudi que porti el país a la república


La compareixença del president basc, Íñigo Urkullu, al Tribunal Suprem espanyol a petició de la defensa de Josep Rull, ha servit per a entendre amb força detalls com va ser el seu paper de mitjancer entre el govern català i espanyol durant els fets de l’octubre del 2017. Ha desmentit l’ex-president del govern espanyol Mariano Rajoy –que ahir va dir que no recordava si s’havia reunit amb ell–, perquè ha afirmat que el 19 de juliol va tenir una conversa amb ell i que Rajoy no li va poder assegurar que no aplicaria el 155 si Carles Puigdemont convocava eleccions. ‘L’actitud del president del govern  va ser d’escoltar, de prestar atenció, de respondre a les preguntes que jo li formulava, encara que les respostes no fossin les que jo desitjava’, ha dit. I encara: ‘Vaig tenir la intuïció de Rajoy que no es decantava per aplicar el 155. Però no vaig tenir-ne cap resposta precisa.’ Aquesta conversa la va comunicar a Carles Puigdemont i li va traslladar que no podia donar-li garanties que no hi hagués 155 encara que convoqués eleccions. El dia 26 d’octubre al matí, Urkullu va tornar a comunicar-se amb Puigdemont a les 10.05, ha precisat, una hora abans de comparèixer davant els mitjans per a anunciar la convocatòria d’eleccions que havia decidit la matinada anterior el govern català. ‘Em va trucar lamentant que la gent reunida a la plaça de Sant Jaume es rebel·lava i que tenia la pressió del seu grup parlamentari; que no podia procedir a l’acord a què s’havia arribat de matinada, de convocar eleccions, com jo li havia recomanat.’ Abans d’arribar al dia 26 d’octubre, Urkullu ha explicat que el seu paper de mitjancer començà el 19 de juliol a petició de Carles Puigdemont. ‘Després d’una reunió de quatre hores, el president em va dir que hi havia una situació de blocatge absolut entre els dos governs i em va demanar que intervingués per encarrilar la situació i arribar a una situació pactada i acordada.’ Urkullu ho va comunicar a Soraya Sáenz de Santamaría i posteriorment a Rajoy, que es va posar en contacte amb ell el 21 de setembre, després de l’entrada de les forces de seguretat espanyoles al Departament d’Economia i Hisenda. ‘Li vaig dir que les coses no podien continuar així. Que tot se n’anava de les mans. Que calia mesurar molt els passos per no arribar a una fractura social. Rajoy em va respondre que tant com fos possible faria el mínim i posaria la màxima cura en allò que es fes.’ És a partir del dia 4 d’octubre, després del referèndum, que el paper d’Urkullu agafa importància i molts actors ‘de l’àmbit social, econòmic, cultural i polític’ el van trucar perquè hi intervingués. A partir de llavors Urkullu explica que posa sobre la taula diverses propostes –quatre o cinc abans del 26 d’octubre– perquè es trobi una sortida dialogada i amb el comú denominador que no hi hagués 155 i es convoquessin eleccions. Ha negat que, en cap cas, va ser objecte de negociació ni el referèndum ni el dret d’autodeterminació. Puigdemont ‘no tenia desig’ de fer una DUI Urkullu ha explicat que ell advocava per la via bilateral i per modificar l’ordenament jurídic per tal que es pogués fer ‘una consulta legal i pactada’. De fet, ha manifestat que aquesta era una posició ‘compartida’ amb Puigdemont, que no tenia ‘cap desig’ d’anar cap a una declaració unilateral d’independència. Sobre l’actitud dels dos presidents, ha dit que Puigdemont va tenir en tot moment una actitud ‘de disposició total al diàleg’ i que tenia ‘absoluta receptivitat’ als seus plantejaments. De Rajoy, en canvi, ha apuntat que tenia una actitud ‘d’escolta’ però que no era ‘proactiva’.

Summary: Urkullu revela els detalls d’una mediació i un diàleg que Rajoy no va voler mai


La plataforma International Trial Watch, que aplega els observadors internacionals que van seguir al Tribunal Suprem espanyol el judici contra el procés, ha presentat a l’Alt Comissionat de les Nacions Unides pels Drets Humans (ACNUDH) un informe ombra que recull les vulneracions de drets humans que l’estat espanyol ha comès en la repressió contra l’independentisme català. Els observadors esperen que aquest informe es tingui en compte al gener vinent en l’examen periòdic que Espanya passarà davant dels representants de quaranta-set estats en el Consell de Drets Humans de l’ONU. En una quinzena de pàgines, l’informe aplega les violacions de drets humans que ha comès l’estat espanyol en la repressió policíaca i judicial contra l’independentisme d’ençà de la tardor del 2017. En el primer bloc, s’analitza la resposta violenta de l’estat contra l’1-O; en el segon, es tracta la criminalització del dret de manifestació i de protesta amb les acusacions de rebel·lió i de sedició i amb els empresonaments preventius, posant èmfasi en el cas de Jordi Cuixart i de Jordi Sànchez, que són els qui han motivat més denúncies d’organismes internacionals contra l’estat espanyol, com ara Amnistia Internacional i Human Rights Watch; i en el tercer bloc, es denuncien les vulneracions dels drets de les defenses durant el judici contra el procés, tot demostrant que els acusats no han tingut un judici just amb un tribunal imparcial ni tan sols competent per a jutjar-los. Els informes ombra són les contribucions escrites que les ONG envien als diferents òrgans i mecanismes de les Nacions Unides en els procediments de revisió de la situació de drets (ja sigui del Consell de Drets humans, com en aquest cas, o dels comitès que supervisen la implementació dels principals tractats de drets humans). Se’n diuen així, informe ombra o informe paral·lel, perquè suggereixen que s’hi inclou la informació que l’estat no aportarà. Una volta entrat a registre aquest informe, comença la tasca més difícil, que és la de fer pressió, parlant amb les delegacions diplomàtiques dels estats membres del Consell de Drets Humans de l’ONU. Cal que algun d’aquests estats assumeixi l’informe i s’encarregui de dur-lo davant Espanya com una part de l’examen sobre la situació dels drets humans que es farà al gener a Ginebra. Entre aquests estats, hi ha l’Argentina, Àustria, Austràlia, el Brasil, Xile, Croàcia, la República Txeca, Dinamarca, Itàlia, les Filipines, el Perú, l’Uruguai i també Espanya mateix. Segons l’advocat Karlos Castilla, de l’Institut dels Drets Humans de Catalunya, ‘seria desitjable que les recomanacions les assumissin i les presentessin estats que tenen tant poder o més que l’estat espanyol, perquè se sentís obligat a seguir les recomanacions que els fessin’. L’examen a què se sotmetrà Espanya al gener es coneix com a examen públic universal. Dura tres hores i mitja i es fa a la seu de l’ONU a Ginebra. Hi participen representants dels quaranta-set estats que en aquell moment són membres del Consell de Drets Humans de l’ONU, que pregunten a cada estat pels afers que posen en qüestió el respecte als drets humans. En aquest cas, el dossier de la repressió contra l’independentisme podria ser una part del bloc de demandes que els quaranta-set estats membres farien arribar a Espanya. Si finalment, de tot aquest procediment, en surten unes recomanacions a Espanya per haver violat drets humans en l’acció policíaca, política i judicial contra l’independentisme, el revés pot ser important en termes polítics i d’imatge. Ara, són unes recomanacions que no vinculen l’estat espanyol, i el darrer examen a què es va sotmetre n’és un bon exemple. En la revisió del 2015, el Consell de Drets Humans va demanar a Espanya que no aprovés la llei mordassa, per la regressió en drets civils que implicaria. I tanmateix el govern espanyol i la majoria absoluta del PP van aprovar-la. Vegeu ací l’Informe Ombra d’International Trial Watch:

Summary: Primer pas de l’examen a Espanya: els observadors presenten a l’ONU l’informe sobre el judici


El tinent batlle de Barcelona Jaume Asens ha confirmat a Twitter la seva candidatura a les primàries de Catalunya en Comú per a encapçalar la llista a les eleccions espanyoles del 28-A. Ho ha fet en un missatge on explica que —amb Aina Vidal, Gerardo Pisarello, Joan Mena i Maria Freixanet— vol fer una candidatura defensora dels drets humans ‘que no defalleixi fins a la posada en llibertat de totes les persones encausades per organitzar l’1-O’, feminista, compromesa amb la justícia social, ecologista i sobiranista. Asens diu que vol fer una candidatura ‘defensora dels drets i llibertats nacionals en el marc d’un projecte de reforma plurinacional d’Espanya; que reconegui Catalunya com una nació i treballi pel diàleg i reconegui el dret de decidir el seu futur polític amb un referèndum pactat i reconegut internacionalment’. En moments excepcionals, calen decisions excepcionals. Faig un pas endavant per liderar la llista dels comuns per Catalunya al Congrés dels Diputats. En aquesta carta us explicos els meus motius (1/2) 👇🏼 pic.twitter.com/u0iiXIrIGL — Jaume Asens (@Jaumeasens) March 7, 2019 A més, reivindica el caràcter municipalista de la llista per a defensar ‘els interessos dels municipis rurals, urbans i metropolitans’. Una candidatura, diu, ‘compromesa amb la regeneració democràtica i els valors republicans’. Segons diu, les eleccions del 28-A estan marcades pel judici al Tribunal Suprem espanyol i l’ascens de l’extrema dreta global ‘Són temps d’excepcionalitat’, diu. És per això que, ‘com a persona que ha treballat en la defensa dels drets i llibertats als tribunals i a les institucions’, diu que ha decidit fer una candidatura pel 28-A. ‘Hem de frenar la possibilitat que l’extrema dreta arribi al govern o que tinguem un govern sòcio-neoliberal amb PSOE i Ciutadans’, diu Asens. Segons el calendari de primàries aprovat pel consell nacional de Catalunya en Comú, la inscripció de candidatures es pot fer fins avui al matí. La votació en línia es farà entre el 12 i el 14 de març i els resultats es proclamaran el dia 15.

Summary: Jaume Asens explica per què marxa al congrés espanyol


La unilateralitat com a mètode per a assolir la independència és un mecanisme que ha estat utilitzat per moltes nacions ara independents i hi ha lliçons a aprendre’n, de les seves experiències. La democratització dels estats En el passat, les independències de quasi totes les nacions s’aconseguia amb violència. Però aquestes darreres dècades s’hi ha pogut arribar de mutu acord, gràcies a l’assumpció dels valors democràtics i pacífics per part de molts estats. Si abans de la Segona Guerra Mundial només s’havien fet tres referèndums d’independència, a partir d’aquell moment n’hi ha haguts desenes. L’exemple més clarificador és l’evolució de l’actitud del Regne Unit amb el pas dels anys. Si el 1933 considerava que l’Austràlia Occidental no tenia el dret de separar-se de la Federació Australiana –que considerava ‘indissoluble’– ,el 2014 acceptava un referèndum escocès malgrat que l’Act of Union entre Escòcia i Anglaterra deia també que la unió era ‘per sempre’. Tanmateix, aquesta evolució cap a la solució democràtica dels problemes, que s’ha produït al Regne Unit o al Canadà, no s’ha vist en alguns altres estats. I per això s’han fet servir mecanismes unilaterals en moltes nacions, sovint amb patrons similars. Podem explicar, per això, quines són les diverses fases de la unilateralitat. La primera fase: l’assoliment de la majoria social En la primera fase, hom acostuma a canalitzar el sentiment nacional i de greuge cap a l’estat per mitjà de la premsa i de les mobilitzacions socials, amb un especial èmfasi a l’hora de mostrar la impossibilitat de reformar l’estat del qual et vols separar. A Eslovènia el procés va agafar força el 1987 amb la publicació d’alguns articles sobre les condicions polítiques i socials en què es trobava aquesta república, aleshores iugoslava, i sobre la possibilitat de democratització i assoliment de la plena sobirania, en contraposició amb les demandes centralitzadores sèrbies. L’oposició eslovena era especialment critica amb l’exèrcit. El punt culminant arribà amb la filtració, el març del 1988, de documents secrets del Comitè Central de la Lliga dels Comunistes, on s’explicava com s’hauria d’instaurar la llei marcial a Eslovènia, un fet que va aixecar una gran polèmica i fortes protestes de la població. Poc després eren detinguts els responsables directes de la publicació, tres periodistes i un oficial de l’exèrcit. La reacció immediata dels eslovens va ser crear el Comitè de Protecció dels Drets Humans, que donà lloc a la Primavera Eslovena. Es van convocar mobilitzacions contra el procés penal activat que van arribar a concentrar 40.000 persones i es van recollir 100.000 signatures per a l’alliberament dels Quatre de Ljubljana. A les tres repúbliques bàltiques també hi hagué una mobilització popular, anomenada Revolució Cantada, perquè en les manifestacions es cantaven cançons prohibides per l’URSS com una manera de reivindicar la independència. Les protestes sobiranistes es barrejaven amb la defensa dels drets humans i, per exemple, en el cas letó, amb protestes ecològiques. N’és un cas la protesta contra els projectes de Moscou de construir el metro de Riga i una planta hidroelèctrica. A Lituània, la Lliga de la Llibertat va recollir 1.200.000 signatures per exigir la retirada de les tropes soviètiques. Però el gran esdeveniment en totes tres repúbliques va ser la Via Bàltica, una cadena humana que va unir les tres capitals en 560 quilòmetre per exigir la independència dels tres països. Es va fer el 23 d’agost de 1989, amb motiu del cinquantè aniversari del pacte nazi-soviètic que es va repartir Europa i deixà Lituània, Letònia i Estònia en mans de l’URSS. La segona fase: de la mobilització social a la política La fase següent porta a la transformació d’aquests moviments civils sobiranistes en partits polítics independentistes, quan es constata la incapacitat de modificar l’estat per mitjà de la pressió popular. A Eslovènia i Croàcia, mentre els governs reformistes cercaven una reforma confederal per a acontentar la població, els serbis s’hi oposaven i endurien la centralització. L’estiu del 1989 va aparèixer a Eslovènia una proposta de federació asimètrica iugoslava, que donés més competències a Eslovènia, inclosa l’autonomia militar. La proposta va dur a unes esmenes a la constitució eslovena, aprovades el 27 de setembre de 1989, en què, entre més reformes, es legalitzava el multipartidisme i Eslovènia es reservava el dret de finançar només les institucions federals que consideressin adequades. En resposta a tot això, els serbis van provar de fer un ‘míting de la veritat’ a Ljubljana, que va ser impedit per les forces d’ordre eslovenes i va començar un boicot econòmic a Eslovènia. Els nous partits sorgits en aquell moment formarien immediatament l’Oposició Democràtica Eslovena (DEMOS), amb la demanda d’un estat independent a l’estil de les democràcies occidentals. En una altra república balcànica, a Croàcia, es formava en aquella època la Unió Democràtica Croata (HDZ), gairebé clandestinament. El partit es va fundar el 17 de juny de 1989 però no va ser registrat fins l’11 de gener de 1990 quan es va permetre la creació de nous partits polítics. El cop definitiu al projecte iugoslau fou el Congrés de la Lliga dels Comunistes de Iugoslàvia del gener del 1990. Eslovènia va demanar reformes cap a la confederació però els serbis, favorables al centralisme, van blocar-les totes i això motivà que els eslovens abandonessin el congrés. Arran d’això, els croats també se’n van anar, quan els serbis van refusar d’ajornar-lo. Macedonis i bosnians es van negar a continuar fins que no es resolgués la situació. I això va significar la fi de la Lliga dels Comunistes, cosa que tancà la porta a qualsevol reforma acordada amb l’estat central. Als països bàltics també hi aparegueren corrents reformistes i sobiranistes, que de primer no havien de ser partits, però que s’hi convertiren. A Lituània, inicialment el moviment Sajudis demanava drets civils, desnuclearització i retirada de les tropes soviètiques, a més de propietat privada i llibertat d’empresa. El 1989, com a grup de pressió, van obtenir una reforma constitucional nacionalista, l’emissió de programes lituans a la TV i la negativa de finançar més programes d’energia nuclear. Al començament no s’enfrontaven al govern lituà però la col·laboració es trencà quan el govern es va negar a fer una Declaració de Sobirania. Llavors, el moviment es va transformar en partit independentista. A Estònia també hi va haver reformes per part del Partit Comunista, sota la pressió del Front Popular. Es va proclamar la superioritat de les lleis estonianes sobre les de l’URSS (16 de novembre de 1988) i la legalització dels partits i la convocatòria d’eleccions el 18 de març de 1990. A Letònia, sota la pressió del Front Popular de Letònia, també s’aprovà el multipartidisme, s’anul·là l’annexió soviètica i es convocaren eleccions. El Front, en un primer moment, donava suport a les reformes de Gorbatxov, reclamava sobirania dins l’URSS, l’oficialitat del letó i la creació d’un Comitè Olímpic Propi. Però l’octubre de 1989 el congrés del Front també aprovà mocions a favor de la independència nacional i el multipartidisme. Tercer pas: els independentistes assoleixen el govern i preparen la independència El tercer pas és quan els independentistes assoleixen el govern i porten l’autogovern al màxim, fins a assolir la independència. Els recursos econòmics i també, en aquests països no-democràtics, el control de les forces d’ordre són clau per a l’èxit del moviment independentista. La convocatòria de referèndums d’independència, en molts casos, ajuden a legitimar les declaracions. A Eslovènia, el mes d’abril de 1990 es van fer eleccions i els partits de la coalició independentista DEMOS van vèncer amb el 55% dels vots. En aquesta situació i en un país que no era encara totalment democràtic era clau el monopoli de la força. Per això l’exèrcit iugoslau va ordenar d’acaparar tot l’arsenal de la Defensa Territorial Eslovena (un cos militar auxiliar), per por que fos utilitzat per crear unes forces armades. Però els eslovens, anticipant el moviment, ja tenien una estructura de comandament secret, que va transferir l’arsenal a una institució insignificant i antiquada, similar a una guàrdia nacional (MSNZ). A la vegada, va mobilitzar 21.000 membres de la Defensa Territorial cap a aquesta nova estructura. Quan l’exèrcit va anunciar que la Defensa Territorial seria reemplaçada per un sistema centralitzat ja era massa tard. En el cas croat, els independentistes també van vèncer en les eleccions, , cosa que sorprengué els comunistes. Aquest fet va portar els serbis a boicotar el parlament, prendre el control de les zones de majoria sèrbia i cercar de deslligar-se de Croàcia. En la primera sessió parlamentària, ja es va decidir d’elaborar una nova constitució i de fer canvis polítics, econòmics i socials. Al desembre s’aprovà una nova constitució. Paral·lelament, es féu una purga de funcionaris serbis a l’administració, que, tot i representar el 12% de la població croata, eren el 17% dels funcionaris i prop del 30% al Ministeri d’Interior (especialment dins la policia). A més, tant el govern eslovè com el serbi van decidir de no contribuir al pressupost de la Federació, cosa que en reduí notablement la capacitat. Com a ultimàtum, l’octubre de 1990, eslovens i croats van proposar de mantenir Iugoslàvia unida i convertir-la en una confederació d’estats independents. Amb un espai econòmic comú, política exterior comuna (juntament amb les pròpies de cada república), moneda comuna i una aliança militar similar a l’OTAN. Aquesta proposta va ser refusada per Sèrbia. El 23 de desembre de 1990 les institucions eslovenes fan un referèndum d’independència en què el 89% dels votants es decanten a favor d’un estat independent. Els croats el van fer el 19 de maig de 1991 i, amb una participació del 83%, van tenir un 93% de vots favorables. També en les tres repúbliques bàltiques les forces independentistes van guanyar les eleccions. A Lituània, les eleccions es van fer el 24 de febrer, amb victòria independentista. L’11 de març ja s’abolia la censura i es declarava la independència. Fou restablerta la constitució de 1938, a la vegada que exigien la cessió del control de duanes i fronteres. Però, el blocatge econòmic de l’URSS i la tensió amb els russos i polonesos de Lituània va fer ajornar la declaració fins el 2 de gener de 1991. En el cas estonià, el parlament va declarar el poder soviètic il·legal al país. Proclamà un període de transició per a restaurar la República d’Estònia i assolí així la independència gradualment. A l’abril s’aboleix el servei social obligatori i es crea una nova policia i forces d’ordre. El pas següent va ser deixar de pagar al tresor soviètic i començar la transició al lliure mercat. El 3 de març de 1991 la declaració d’independència d’Estònia s’aprovà en referèndum amb un gran percentatge de suport (77,8% dels votants) i l’endemà del cop d’estat fracassat a Moscou (19-21 d’agost), la república proclamava la restauració de la independència i rebutjava la legislació soviètica. A Letònia la victòria independentista va anar acompanyada d’una declaració d’independència i recuperà la constitució del 1922. A més, es va obrir un polèmic registre de ‘únicament letons’, on es van inscriure 807.000 ciutadans. El gener els tancs soviètics es van adreçar a Riga, però es van trobar amb allò que s’anomenà ‘els dies de les barricades’: gairebé 700.000 ciutadans van sortir al carrer per construir barricades i murs. Davant el caràcter pacífic dels manifestants, no van poder declarar l’estat d’emergència i es van acabar retirant. Finalment, el referèndum d’independència es va fer el 3 de març de 1991, amb un 73,88% dels vots a favor. Quart pas: la declaració d’independència El pas final són les declaracions de sobirania, on es remarca que les lleis de l’estat no tenen valor en el territori i, finalment, la declaració d’independència. A Eslovènia, el 20 de febrer el parlament declarava que el govern federal ja no tenia autoritat sobre Eslovènia. El 8 de maig el parlament aprovava la Declaració de Dissociació, que independitzava el territori totalment, i es féu efectiva el 26 de juny. La independència es va declarar el 25 d’aquell mes de juny. Aquest fet va anar seguit d’una guerra de deu dies, en una contraofensiva ben plantejada pel govern eslovè. Els eslovens van prendre el control fronterer (el 40% del pressupost federal provenia de les taxes de duana per Àustria i Itàlia), i l’exèrcit iugoslau va disparar els primers trets. El 15 de gener de 1992 Eslovènia era oficialment reconeguda per tots els estats membres de la Comunitat Europea, i s’incorporà a l’ONU el 22 de maig del mateix any. Dos dies abans de la declaració d’independència, els ministres d’Afers Estrangers de la Comunitat Europea i els Estats Units van pactar de no reconèixer una declaració d’independència unilateral d’Eslovènia i van advertir en públic que Eslovènia no entraria mai a formar part de la Unió Europea. Les amenaces no van durar ni un sol dia. En el cas croat, el 21 de febrer el parlament posava la constitució per sobre de les lleis iugoslaves i redactava una resolució de dissociació. Finalment, el 25 de juny de 1991, el parlament declarava la independència. L’endemà era reconeguda per Eslovènia, però totes dues nacions acordaven al mateix temps una moratòria de tres mesos sobre la declaració per evitar més tensions. Lituània va ser l’únic estat que va reconèixer Croàcia el 30 de juliol. El 8 d’octubre, acabada la moratòria, la independència es va fer efectiva. La Comunitat Econòmica Europea la reconegué el 15 de gener de 1992 i l’ONU el maig de 1992. Lituània, que havia ajornat la independència, al desembre no va signar el nou tractat de l’URSS, pensat per a evitar la independència, i el 2 de gener la van proclamar. En aquell moment 10.000 soldats soviètics van travessar la frontera per obligar a fer el servei militar els joves. L’11 de gener un miler de voluntaris es tanquen al parlament, amb armes de caça i còctels Molotov, i foren assetjats per 5.000 soldats. Quatre dies més tard ja són 15.000 els concentrats davant el parlament i el 17 es va convocar una manifestació en l’enterrament de 14 manifestants morts per l’exèrcit. La manifestació aplegà 500.000 persones, amb el bisbe Julijonas Steponavicius al capdavant. Finalment, el 31 de gener es retiraren la majoria de les tropes i triomfà la independència. Els letons, veient la reacció a Lituània, van fer les barricades per tota la capital, que es van mantenir fins a la tardor de 1992. Fins i tot després de proclamar la independència el 21 d’agost de 1991 (després del cop d’estat frustrat) i fins i tot després de ser reconeguda per l’URSS el setembre de 1991, les barricades es van mantenir. Els estonians també es van negar a signar el nou Tractat de la Unió i en aquest país també es van crear moltes barricades a Tallinn per protegir el congrés dels tancs soviètics. Era habitual la concentració de població davant les estacions de ràdio i TV que servia d’escut humà contra possibles atacs. Finalment, el procés gradual d’independència fou proclamada després l’intent fracassat de cop d’estat. Gràcies a això no hi hagué vessament de sang. Aquests exemples recents, a Europa, demostren que fins i tot en estats no democràtics ni l’amenaça militar no ha pogut aturar els processos d’independència unilaterals. Processos que han acabat en estats independents reconeguts internacionalment, malgrat l’amenaça de no fer-ho que sempre ha estat sobre la taula fins al minut abans de la proclamació.

Summary: Lliçons d’unilateralitat: com ho han fet els altres països?


De ben petit, Nathan va fer amistat amb el veí del pis de dalt, Samuel, un holandès amb un passat enigmàtic, un fugitiu de l’holocaust nazi. En morir Samuel, Nathan troba El quadern blau, la transcripció d’un document del segle XV que narra en primera persona les vicissituds d’un jove jueu per la Mediterrània, de Constantinoble fins a Eivissa. A mesura que avança la lectura d’aquest document, Nathan ens explica la fugida per Europa, d’Amsterdam a Alcoi, del seu veí Samuel. Una novel·la d’ambientació històrica on el vertader protagonista és la recerca de la identitat per mitjà de dues històries creuades per l’atzar… o no. Parlem de l’argument de l’última novel·la de Carles Cortés (Alcoi, 1968), La vida dins dels ulls, publicada per l’editorial Galerada. Podeu llegir-ne un fragment. És en la relació del mestre i el deixeble que la novel·la es trava: el mestre, Samuel Van Der Sloot, és un supervivent de l’Holocaust holandès que, ves per on, havia estat company d’Anna Frank a l’escola d’Amsterdam d’on és originari. En la seva fugida, va a parar a Alcoi i hi fa amistat amb un nen que és qui, ja gran, explica la seva història. L’autor adverteix al començament que el llibre és basat en un personatge real que va conèixer. Carles Cortés és autor també de les novel·les Els silencis de Maria (2008) i Sara, la dona sense atributs (2010), entre més, i dels relats fantàstics La clau que obria tots els panys (2015) i El retorn dels llops marins (2016). També ha escrit diverses peces teatrals.

Summary: Una fugida per Europa, d’Amsterdam a Alcoi


El grup de rap maresmenc Lágrimas de Sangre va publicar dilluns la cançó ‘Rojos y separatistas’, que ja ha acumulat més de cent setanta mil reproduccions a YouTube. La lletra denuncia la violència policíaca del primer d’octubre i fa una crida a l’esquerra espanyola. Aquest èxit arriba en el moment que la banda és a punt d’acabar la ronda Viridarquia Tour, que ja ha recorregut diverses ciutats espanyoles i passarà per la sala Apolo de Barcelona el 18 de novembre. Parlem amb els tres cantants de la banda sobre aquesta darrera cançó i sobre l’actualitat del grup. —Els fets del primer d’octubre van obligar-vos a compondre ‘Rojos y separatistas’ ràpidament? —Still Ill  En van accelerar el procés, però ja feia temps que discutíem si havíem de parlar-ne. Les nostres posicions eren heterogènies, però hem acabat confluint en la idea que l’independentisme és un moviment popular basat en l’antifeixisme que lluita contra un estat de naturalesa dictatorial. —En què discrepàveu? —Microbio  Jo sóc fill d’immigrants espanyols, castellanoparlant i de cultura castellana, però mai no he tingut amor per cap pàtria. Considerava que el sobiranisme el capitanejava la burgesia fins que les protestes del 20-S davant la seu de la CUP em van fer canviar d’opinió. —Per què? —M.: Vaig veure una majoria antiracista, antifeixista, anticlassista i feminista amb què em vaig sentir identificat. He entès que si aconseguim d’incloure l’anticapitalisme en el procés constituent potser podrem construir una república moderna. Crec que durant aquestes setmanes m’he radicalitzat! (riu). —Neidos  Jo, en canvi, m’hi sento més al marge. Comparteixo barricada amb molts independentistes, però no tinc gaires esperances que la república catalana s’acosti al meu concepte de democràcia. No obstant això, crec que potser hi hauria quotes de progrés i m’interessa derrotar el feixisme. Faig costat al moviment per tot allò que deixem enrere i no tant per allò que vindrà. —A la cançó interpel·leu els espanyols. Us han respost? —S.: Sí, encara que ja ens parlaven del tema abans. Després dels petits discursos que fem als concerts, molta gent ve a dir-nos que la independència és una enganyifa i fa discursos fraternals sobre la unitat dels pobles. —I què en penseu? —S.: Res no ens agradaria més que parlar d’una confraternitat de pobles o de federalisme, però això no és possible avui dia. Cap on va la seva lluita? La nostra és palpable i està avançada. Sembla que ens animin a paralitzar el procés i esperar que ells actuïn. Nosaltres volem tombar el règim del 78 i la via més avançada és la que ha fet el poble de Catalunya. —Què els ha semblat la cançó als vostres seguidors? —M.: Alguns ens han comentat que esperaven una lletra que parlés de respecte, diàleg, amor i tolerància, però ha entrat un exèrcit invasor a estomacar els nostres avis i això no és respecte. Hem fet una cançó amb un to lent, pesat i trist perquè havíem de dotar de solemnitat el moment tan greu que vivim. —N.: És molt curiós mirar els comentaris a les xarxes. Vam preveure que hi apareixerien els perfils del qui dóna suport als catalans, el feixista i l’equidistant, i efectivament! —Precisament parleu de ‘lacais equidistants a l’esquerra espanyola’. A qui us referiu? —S.: A figures com Gaspar Llamazares, que l’altre dia piulava que preferia la ‘normalitat coneguda’. —M.: El Más vale malo conocido que bueno por conocer és una filosofia molt espanyola… Ens referim també a Podem, al PSOE i sobretot al PSC. És sorprenent que els socialistes catalans no siguin capaços d’alçar la veu. Mantenir l’equidistància quan ha sortit la ultradreta a actuar ens sembla una posició poc intel·ligent. L’esquerra es mostra en contra del 155 però alhora no reconeix el referèndum. Ens van estomacar i vam votar, no ho poden negar! Si jo sóc el teu germà i el teu padrastre et maltracta, estaré amb tu malgrat que també sigui el meu pare. Amb Catalunya i Espanya passa això mateix. —‘Us estem servint en safata el cap del rei’, dieu. On són els republicans espanyols? —N.: No hi ha un discurs republicà contundent contra la idea de l’estat espanyol, però crec que tot això que passa el despertarà. —M.: Sí, nosaltres fem una crida als republicans i antifeixistes espanyols. Els demanem empatia perquè vegin que no és la burgesia qui empeny aquest projecte, sinó que hi ha moltes propostes. L’esquerra espanyola critica l’independentisme amb l’argument econòmic, però en el fons en fa una lectura burgesa. La independència de Catalunya pot perjudicar econòmicament algunes comunitats, però ho fan molt més les polítiques dels poderosos. —Parleu de Catalunya com a ‘colònia insurgent’. Espanya manté la mentalitat d’imperi? —S.: Sí, és un dels seus problemes bàsics. És veritat que la nostra situació no és comparable amb la que van viure colònies com Cuba, però si et fixes en Catalunya i el País Basc, t’adones que Espanya està formada per colònies. —M.: La clau és el menysteniment. Fins i tot en l’humor es veu aquest tracte de colònia. Per a tots els pobles perifèrics d’Espanya hi ha una etiqueta: els catalans som garrepes, els andalusos són mandrosos i els bascos són un pèl agressius. Els madrilenys, en canvi, com a màxim són xulescs… —N.: No podem oblidar, però, que nosaltres també vam voler ser un imperi i l’herència de territoris com l’Alguer ho demostra. És comú en tots els nacionalismes. —‘No és fàcil caminar a l’ombra de l’enemic’. A qui us referiu? —S.: A la dreta catalana. Ens hi hem unit com a estratègia per a aconseguir un objectiu comú, però l’endemà de la declaració d’independència deixarem de caminar al seu costat i ens tornaran a tenir al davant. —També us desmarqueu dels elogis als Mossos. —S.: Sí, ara sembla que han canviat la manera d’actuar, i no és cert. Sé qui són i com han estat entrenats. Són els mateixos que han entrat a les cases a desnonar ciutadans. —M.: A més, molts tenen un perfil espanyolista. —Quan vau publicar la cançó encara no havien empresonat Sànchez i Cuixart. Què en penseu? —S.: És evident que són presos polítics. L’estat espanyol no ho reconeixerà perquè cap estat no reconeix els seus presos polítics, però hi ha una doble vara de mesurar i no tan sols en aquest cas. A Catalunya també hem tingut presos polítics. Per exemple, en les operacions Pinyata i Pandora. —N.: De totes maneres, nosaltres pensem que aquesta etiqueta també pot incloure la gent que es troba presa perquè és pobra i es veu obligada a robar per menjar. —M.: En un sentit filosòfic, tots els presos són polítics… —Tota la música també és política? —M.: Sí, sempre, però es mostra de manera més o menys explícita depenent de la ideologia. La música del nostre bàndol vol cridar l’atenció i no amaga que és política. L’altra, la del bàndol de ‘compra’t una casa, un cotxe i surt a ballar’ també es posiciona políticament, però no ho exposa perquè no li convé. A vegades ens pregunten per què no ens limitem a fer cançons d’amor. Fer cançons d’amor i no ficar-se en política també és una política, una política que no volem mostrar. —Teniu algunes cançons en català. Com les reben a Espanya? —S.: Molt bé! A molts concerts fins i tot ens les demanen. ‘Aire pur’ té una part en basc que fa Glaukoma. Als concerts no fem aquest tros i veiem que a la gent li dol. No hi ha cap tipus de problema amb la llengua. Nosaltres tenim molt poques cançons en català, però grups com Zoo, que en tenen moltes, fan rondes espanyoles i europees amb molt d’èxit. —Vosaltres també sou a punt d’acabar una ronda per Espanya. Com ha anat? —S.: Estem molt contents perquè hem aconseguit d’esgotar les entrades de disset concerts i hem passat per grans festivals com ara el Vinya Rock, el Cabo de Plata o l’Arenal Sound amb una acollida increïble. També hem esgotat les entrades dels concerts del novembre a la Sala Apolo. Un cop acabem l’actuació al Festivern, farem una petita parada per a començar un nou àlbum amb les piles carregades. —El nom del disc i la ronda fa referència a l’ecologisme. Per què? —N.: Tenim molta relació amb l’essència de les coses, amb la natura… Potser perquè som del Maresme! A la maqueta ‘La habitación’ ja parlàvem d’aquesta afició a la platja, a la muntanya… Ara ho hem fet de manera més explícita. —L’ecologisme és una de les lluites més marginades? —N.: Sí, i s’evidencia a l’hora d’observar les línies que segueixen els moviments socials anticapitalistes. L’esquerra independentista, malgrat que té en compte el respecte al medi ambient, se centra en el feminisme, el socialisme i l’independentisme. Tampoc no hi ha assemblees llibertàries exclusivament ecologistes. És una lluita sectoritzada i minoritària. —M.: Costa convertir-ho en una causa política, però tothom necessita respirar i sortir a la muntanya. A mi a vegades em fa mal la ciutat i trobo a faltar viure davant el mar al Masnou. No hem de perdre de vista que som animals! —A ‘Cuando el sol se va’ ja parlàveu de la natura. Com ha evolucionat la vostra música des de llavors? —S.: Ha evolucionat molt pel que fa als mitjans i fem les coses amb més cura. Ara podem contactar amb músics per aconseguir que tot soni més orgànic, tenim un material de més bona qualitat… Pel que fa a l’estil, hem anat barrejant el hip hop amb tocs de reggae i rock. Crec que també hem millorat la narrativa: ara les lletres estan més treballades. —Continueu sent els mateixos, però. —N.: Totalment. En un dels comentaris de ‘Rojos y separatistas’ ens van dir que la cançó recordava a La real música explícita, el nostre primer àlbum. Continuem sent els mateixos! Ha evolucionat la superfície, però no l’essència. —M.: Quan vam treure aquell disc només interpel·làvem els rapers, i ara ens dirigim a gent més diversa perquè ens hem adonat que tenim un públic molt heterogeni. A més, moltes vegades no hem compartit escenari amb rapers, sinó amb bandes que potser tenen un to més festiu, més de festa major. —I teniu algun repte de futur? —M.: Sí. Ens hem adonat que hem malacostumat el nostre públic, perquè alguns no tenen consciència que som un grup de rap. Ens encanta que ens escolti gent a qui no agrada aquest estil, però alguna cosa fem malament si no saben que és rap. En el proper disc volem reivindicar-ho: és cert que fem un rap melòdic, però no deixa de ser rap!

Summary: Lágrimas de Sangre: ‘La via més avançada per a tombar el règim del 78 és la que ha fet el poble de Catalunya’


La visita de la ministra de Treball francesa, Muriel Penicaud, ha estat envoltada de tensió. La policia ha hagut de protegir la Prefectura mentre hi era, perquè s’hi havien concentrat desenes de manifestants per protestar contra la reforma de les pensions. La policia ha hagut de contenir-los i ha arribat a fer alguna càrrega per dispersar-los, en direcció al Castellet. La ministra ja s’ha trobat protestes tot just aterrar a l’aeroport, on l’esperaven una cinquantena de representants sindicals, que han estat envoltats per la policia. Penicaud, l’han recollida a peu d’avió i ha abandonat l’aeroport per una ruta alternativa. El comboi s’ha dirigit cap al Centre de Formació dels Aprenents de la Cambra d’Oficis de Rivesaltes, on tenia una visita programada. Allà també l’esperava un grup de manifestants, que han intentat accedir a l’interior de l’edifici, però la policia els ho ha impedit.

Summary: Tensió a Perpinyà durant la visita de la ministra de Treball francesa


Centenars d’embarcacions, velers, motores, pneumàtiques, fins a caiacs o gent nedant han arribat aquest diumenge al migdia a diversos punts del litoral català, responent a ‘l’Onada per la Independència’ que ha convocat Esportistes per la República. L’objectiu de l’acció era ‘internacionalitzar l’afer català’ i ‘recuperar l’estelada com a bandera aglutinadora’, segons ha explicat David Ferrer, portaveu de la ‘Onada per la independència’. Els organitzadors han quantificat la participació de centenars de persones i han explicat que hi han participat un total de 120 patrons d’embarcacions. L’eurodiputada i companya de Raül Romeva, Diana Riba, ha destacat el simbolisme del Pont del Petroli de Badalona, on han arribat part de les embarcacions i diversos nedadors amb les lletres de la paraula ‘independència’ entre els quals hi havia dos dels fills de Romeva. L’acte ha rebut el suport de diversos col·lectius, com Clam per la Llibertat, Fem Consell, Free Romeva, la Federació Catalana per la Cultura i el Patrimoni Marítim i Fluvial, diverses territorials de l’ANC i els Foreign Friends of Catalonia. Les embarcacions han salpat des de diferents ports del litoral català, començant per Colera i acabant per Sitges, tot passant per l’Escala, Begur, Palamós, Blanes, Arenys de Mar, Mataró o Badalona, segons els organitzadors. Al Port del Petroli de Badalona han arribat prop de les dotze del migdia els nedadors amb les lletres de la paraula ‘llibertat’ i Diana Riba ha llegit el manifest. L’acció també ha tingut seguiment a la Catalunya Nord. Alguns vaixells no sols han onejat la bandera independentista, sinó que també l’han duta a la vela. Vegeu-ne a continuació un recull de vídeos i fotografies. ⛵A Cotlliure aquest matí👏👏També es sumaran a la #onadaxIndependencia Gràcies navegants de la Catalunya Nord😍👏 pic.twitter.com/X4yNlSSKpI — EsportistesxRepublic (@EsportistesxR) August 31, 2019 L’ESCALA #OnadaxIndependencia @omnium @assemblea pic.twitter.com/ZB6QXNQlPI — samarreta2018 (@samarreta2018) September 8, 2019 Palamós també s'apunta a l'Onada per la República.#HoTornaremAFer #RepúblicaÉsLlibertat#NiUnPasEnrera pic.twitter.com/aBdSOas7WR — ANCPalamos (@ANCPalamos) September 8, 2019 Onada per la Independència 🌊Ja hi sóm al mar 💪#OnadaxIndependència pic.twitter.com/mOYtGKPSy5 — Clam per la Llibertat 🎗 (@ClamLlibertat) September 8, 2019 La créativité des Catalans est admirable! Aujourd’hui la côte catalane se transforme en un géant drapeau revendiquant la liberté de leur pays! Ils sont dans des bateaux, des kayaks, des planches à voile et même les baigneurs la côte participent à l’initiative #OnadaxIndepèndencia pic.twitter.com/LuKU2tIMgy — Foreign Friends of Catalonia🎗 (@Foreign_Cat) September 8, 2019 Onada per la Independència. Les platges i les barques fen un corriol d.estelades. Tarragona-Barcelona-GironaPreparem L'11S. Volem ser un Estat. @parlamentcat@radiopremiamar@ConsellxRep @Birresrepublica @MaresmexIndep pic.twitter.com/wfcQMGbM57 — ANC PremiàDeMar (@ancpremiademar) September 8, 2019 La #OnadaxIndependencia a #Badalona. pic.twitter.com/d5DJ8PEw88 — ANC Badalona 🧭 (@BDNxIND) September 8, 2019 El Pont del Petroli de #Badalona és el punt final de l'Onada per la Llibertat. L'acte l'ha tancat @DianaRibaGiner, fent una crida per la independència i la llibertat dels líders independentistes empresonats. pic.twitter.com/fDQ8nEOcE7 — Badalona Comunicació (@bdncom) September 8, 2019 La nostra #OnadaxIndependencia la nostra #Llibertat 🎗 pic.twitter.com/WAAi7h2EUo — FreeRomeva 🎗 (@FreeRomeva) September 8, 2019 Des del nord fins al sud el mar es va omplint d'estelades#OnadaxIndependencia 🌊🌊😍😍 pic.twitter.com/vJmyolGgYu — EsportistesxRepublic (@EsportistesxR) September 8, 2019 👏 👏 moltes gràcies a tothom!!!#OnadaxIndependencia des de Colera, Llançà, Escala, Estartit, Palamós, Blanes, Rebys, Montgat, Badalona, Torredembarra i Lesbos😍😍😍 pic.twitter.com/qp46IJJZMA — EsportistesxRepublic (@EsportistesxR) September 8, 2019 pic.twitter.com/a5larklNOt — Fem Consell (@Fem_Consell) September 8, 2019 Bon dia, Catalunya! Us saludem des del mar, on centenars d’estelades han salpat i ens han ofert un espectacle de valors i llibertat. Nedadors, caiacs, velers, vaixells. Ciutat de Badalona, Independence One, Bolere, Montetoro, Tannit, Xerina i moltes, moltes més.#Independencia pic.twitter.com/iWwwUHyLOz — Fem Consell (@Fem_Consell) September 8, 2019 🌊 L'#OnadaxIndependència ha passat aquest matí per la costa catalana.#ObjectiuIndependència pic.twitter.com/UAQwwrFKfh — ANC l'Hospitalet 🚩🎗 (@ANCLHospitalet) September 8, 2019 Alguns en diran performance. Molt bé.Jo dic que aquest país continua dempeus, i ho hem de seguir demostrant.#OnadaxIndependencia pic.twitter.com/N9DuD49ljs — David Ferrer (@DFerrerC) September 8, 2019 Més a munt de Palamós fins a Torredembarra… Hem gaudit i vist estelades damunt dels velers👏👏👏😍🌊 #OnadaxIndependencia pic.twitter.com/7X47DpF2Iv — EsportistesxRepublic (@EsportistesxR) September 8, 2019 #Onadaxindependencia Les veles inflaran i el vent ens portarà cap a la llibertat .. @EsportistesxR #Llibertatpresospolitics #Diada2019 @QuimTorraiPla @KRLS @ConsellxRep pic.twitter.com/7optcNqEdL — Guldennoi (@guldennoi) September 8, 2019 Més #OnadaxIndependencia. 🌊⛵Pont del Petroli de Badalona, on han arribat part de les embarcacions i diversos nedadors amb les lletres de la paraula ‘independència’ entre els quals hi havia dos dels fills de Romeva. pic.twitter.com/2qHz8XV92J — ANC l'Hospitalet 🚩🎗 (@ANCLHospitalet) September 8, 2019 #OnadaxIndependencia!!!Quin goig aquest matí 😍😍 pic.twitter.com/TvC3Jlzxu8 — EsportistesxRepublic (@EsportistesxR) September 8, 2019 ⛵⛵Des de la Catalunya Nord, Cotlliure!!! 👏👏avui anem ampliant zones de l'#OnadaxIndependència https://t.co/jI6GfXm1AY pic.twitter.com/jL7lXhxzuy — EsportistesxRepublic (@EsportistesxR) September 1, 2019 Tothom a l'aigua!! #OnadaxIndependencia pic.twitter.com/OXQ1Hm0lqv — EsportistesxRepublic (@EsportistesxR) September 8, 2019 #OnadaxIndependenciaAvui naveguem per la República i la #LlibertatPresesipresospoliticsiexiliats #Llibertatpresospolitics #llibertatpresespolitiques@junqueras @dolorsbassac @ForcadellCarme @martarovira @MeritxellSerret pic.twitter.com/tbutONLNhm — Pilar Domech Gargallo (@Pilaroidespeto) September 8, 2019

Summary: L’onada per la independència omple la costa catalana d’estelades


La presidenta del parlament, Carme Forcadell, ha defensat que el referèndum d’autodeterminació ‘hauria de ser irrenunciable’ a la taula de negociació entre governs perquè genera ‘un gran consens’. En una entrevista a RAC1, Forcadell també diu que ‘la fi de la repressió ha de ser un tema clau’, però entén que la finalitat de la repressió és la ‘por’, de manera que els presos estan ‘afectats emocionalment’ i la seva visió ‘sempre serà esbiaixada’. ‘El prioritari és la defensa del referèndum, el que sigui bo pel país també ho serà per a nosaltres’, afirma. Sobre les eleccions, demana de no demorar-les ‘gaire’ i avisa que JxCat i ERC ‘s’hauran d’acabar entenent encara que sigui difícil’. De fet, veu ‘molt i molt difícil un pacte entre ERC, el PSC i els comuns’. ‘Amb els comuns sempre ha costat trobar un pacte estable, i el PSC no deixa de ser, per molta gent, el partit del 155’, assegura. Forcadell reclama que la taula de diàleg s’aprofiti i que no hi hagi cap ‘temptació’ d’utilitzar-la com una ‘tàctica política’ de cara als comicis. ‘És una oportunitat per anar molt units’, diu. Segons admet Forcadell, abans de la convocatòria de la reunió de dimecres estava ‘desesperada’ i algun cop va arribar a ‘dubtar de si tots plegats volien diàleg o no’. ‘Quan tu dius que vols diàleg, no et dediques a posar bastons a les rodes’, critica. Per Forcadell, la figura del mediador que volia JxCat i el president, Quim Torra, no és ‘imprescindible’. ‘Un mediador existeix quan dos no volen negociar, i aquí totes dues parts volen negociar’, diu.

Summary: Forcadell diu que el referèndum hauria de ser ‘irrenunciable’ a la taula de negociació


La comissió dels mercats i la competència espanyol (CNMC) ha obert un expedient per a determinar si Amazon hauria de ser considerada com un operador postal. Segons ha explicat Competència en un comunicat, veu indicis que l’empresa de Jeff Bezos, en el marc de la seva activitat de comerç electrònic, ‘presta serveis que tindrien consideració de serveis postals’. Amb aquest procediment, la CNMC avaluarà els enviaments que gestiona Amazon, quina activitat en fa, la relació jurídica que manté amb els autònoms que distribueixen els paquets i amb terceres empreses de paqueteria i la gestió de les taquilles d’autoservei. Segons la llei postal, els operadors han de presentar una declaració responsable i han de protegir drets fonamentals com el secret de les comunicacions. A més, també s’exigeix el respecte a les normes que regulen els drets dels treballadors i els usuaris, a les normes en matèria tributària i immigració. L’expedient de la CNMC s’haurà de resoldre en un termini màxim de tres mesos.

Summary: Competència obre expedient a Amazon per a decidir si hauria de ser considerat un operador postal


El govern espanyol ha traslladat els presos d’ETA Olga Sanz i Javier Moreno de la presó de Villabona, a Astúries, a Basuri, a Biscaia. És el primer acostament de condemnats per haver format part d’ETA com un gest del govern de Pedro Sánchez, en què el ministre d’Interior, Fernande Grande-Marlaska va anunciar que ‘la nova política penitenciària serà ajustada a la llei’. Els dos presos van ser condemnats a més de setanta anys de presó. Formaven part del comando Biscaia i havien intentat assassinar l’ex-conseller d’Interior del PNB Juan María Atutxa i l’ex-president del PP Carlos Iturgaiz juntament amb catorze membres més que també van ser detinguts. Ara tenen el tercer grau penitenciari i havien demanat el trasllat. Tots dos són parella, van desvincular-se d’ETA i van demanar perdó a les víctimes. Al centre de Basauri passaran l’última part de la condemna i només hauran d’anar a la presó a dormir. Aquesta és la primera decisió quant a l’acostament de presos del govern de Pedro Sánchez d’ençà que va dir que aplicaria una nova política penitenciària als ex-terroristes que complissin els requisits legals. La diputada d’EH Bildu al parlament basc Jasone Agirre ha afirmat que ‘el govern espanyol ha de complir la llei’ perquè els presos compleixin condemna en presons pròximes al seu domicili i ha apuntat que ‘cap llei no diu res sobre el perdó’, que la diputada considera ‘una qüestió personal’. La vice-secretària de comunicació del Partit Popular espanyol, Marta González Vázquez, ha criticat aquest trasllat, perquè considera que és ‘el rèdit’ del PNB pel suport a la moció de censura del PSOE.

Summary: Primer acostament de presos d’ETA arran de la nova política penitenciària espanyola


Mossos a l’entrada del Parc de la Ciutadella, mossos dins el parc, mossos a l’entrada del parlament mateix. La primera imatge, doncs, és que aquí tot són mossos. I com més policia, ja ho diuen, més sensació de poder. I votar una llei que permet separar-se d’Espanya és poder. Un cop ets a la porta d’entrada de premsa t’hi trobes, com gairebé sempre, el senyor Gabriel. ‘Porto més de vint-i-cinc anys treballant aquí. I mai fins ara havia acreditat tants periodistes. Hi sóc des de les set del matí. Centenars. Centenars. Ha estat increïble’. Premsa estrangera, he de dir, poca. A la cafeteria t’hi trobes un senyor diputat de la CUP. Optimista. ‘Sí, crec que avui votarem. Un cop has pres la decisió, què vols. Volien que tinguéssim por abans. Però ara, ara ja van tard.’ Al passadís, en canvi, t’hi trobes un assessor del govern. No tan optimista. ‘Mira, saps quina és la meva por? Que el Tribunal Constitucional declari Forcadell i altres membres de la mesa cessats. I que la presidència vagi a parar a l’Espejo, el membre de Ciutadans de la mesa. Aquest no el cessaran. I que els lletrats del Parlament diguin que d’acord. Els lletrats, tu, potser em fan por. Bé, alguns lletrats.’ Per últim, un assessor d’ERC fa l’apunt clarificador final. ‘Per a evitar aquest pas del TC i que inhabilitin Forcadell nosaltres hem recusat els membres del TC. Abans de fer cessar Forcadell, ara han de resoldre la recusació. Home, sí, poden resoldre-la avui en mitja hora, i immediatament després fer cessar Forcadell. Però seria passar-se la llei molt per dalt. Però molt eh. Estic content de com ho estem fent fins ara.’ Forcadell. Als passadissos tots els ulls estan posats en la presidenta Forcadell. ‘És el seu gran dia. O toca la glòria o s’enfonsa. La tàctica unionista és filibusterisme pur. Retardar la votació, tecnicismes de la llei, peticions, empares. Tot per a evitar que avui es voti. I la feina de Forcadell també serà molt tècnica. Per això l’han tinguda tancada tres dies al costat de Coromines, per a preparar-la per avui. És el seu dia, certament.’ La batalla tècnica de moment inclou el següent: dir que l’admissió a tràmit no es pot acceptar, perquè no l’ha signada el lletrat del parlament. Dir que la llei no es pot votar, perquè no hi ha dictamen del consell de garanties. I la defensa dels independentistes diu que l’admissió a tràmit l’accepta la mesa del parlament, no cap lletrat. I que el dictamen del consell de garanties sempre es demanarà amb la llei aprovada, no després. Per això cada vegada la mesa es va reunint. Per la batalla tècnica entre els grups. I per això la sessió d’avui és tan llarga. El filibusterisme també inclou, fixa’t tu, evitar que la llei es publiqui al DOGC. No pots frenar que s’aprovi la llei? Frena que es publiqui. Això també forma part de la tàctica unionista. M’ho explica a la cafeteria un alt càrrec del govern. ‘Ja ho sé que ells voldran evitar que la llei es publiqui al DOGC. Així evitarien que la llei fos legal. Veurem si se’n surten. I nosaltres tenim un pla B.’ Visito les estances on hi ha les publicacions del parlament. Abans de publicar-se al DOGC, s’haurà de publicar aquí. Planta baixa. ‘Normalment, tardem uns dies. Avui voldran que ho publiquem al cap de deu minuts. I si ve la Guàrdia Civil a impedir-ho, doncs a mi m’hauran de treure a la força’, diu un home de qui no penso dir el nom. ‘I pensa una altra cosa. Nosaltres, en el fons, podem treballar des de casa. Vull dir que vinguin, que vinguin. Que potser el que publica no és aquí.’ No frenar que una llei s’aprovi. Frenar que una llei es publiqui. Aconseguir que una llei s’aprovi. I aconseguir que es publiqui, com sigui. I, de moment, Carme Forcadell ha aconseguit que es votés, i s’aprovés, l’admissió a tràmit. I ha aconseguit que el ple voti i aprovi de debatre la llei aquesta tarda. Així estem al parlament.

Summary: Carme Forcadell contra el filibusterisme


El conseller de Justícia, Carles Mundó, ha reclamat a l’Estat que ingressi a la Generalitat 688 milions d’euros per finançar l’increment d’efectius dels Mossos d’Esquadra des del 2009. Mundó, que representa Catalunya en la reunió del Consell de Política Fiscal i Financera (CPFF), ha assegurat que és un ‘deute reconegut’ pel Ministeri d’Interior i que es va posar sobre la taula a la darrera reunió de la junta de seguretat, celebrada a principis de juliol a Barcelona. Com que aquesta junta no es reunia des del 2009, aquesta partida correspon als diners que Catalunya ha deixat d’ingressar en aquest període tot i fer front a les competències en seguretat. ‘Demanem que s’ingressin al Pressupost de la Generalitat, són diners que es deuen a Catalunya’, ha manifestat abans de començar la reunió.

Summary: La Generalitat reclama a l’Estat 688 milions d’euros per l’increment d’efectius dels Mossos d’Esquadra des del 2009


El govern ha tornat a fer aquest cap de setmana un seminari per a planificar l’actuació dels mesos vinents. Aquesta vegada s’ha fet a Dénia i ha servit per a establir seixanta prioritats per a retallar desigualtats socials i lluitar per la sostenibilitat. Aquests dos eixos es materialitzaran en una cimera de municipis en risc de despoblament i iniciatives per a evitar els desnonaments. En clau sanitària, la Generalitat avançarà per implantar plenament la recepta electrònica, carregada a la targeta sanitària de cada pacient, per a evitar les prescripcions mèdiques en paper. A més, la conselleria que dirigeix Ana Barceló eliminarà el pre-pagament de productes ortopèdics –la quantitat que abonen els pacients i que en acabat la conselleria reemborsa a l’usuari–, una mesura que repercutirà en més de trenta mil famílies. Per garantir l’habitatge als més necessitats, la Generalitat regularà l’ampliació dels supòsits en què poden optar al dret de tanteig i retracte de les execucions hipotecàries. A més, s’aprovarà un protocol d’assistència a les famílies desnonades. En matèria de transport, l’augment de les freqüències de metro i tramvia i l’adaptació del servei a les necessitats ciutadanes seran també propostes que impulsarà el Consell a curt termini. Són mesures per a avançar cap a la sostenibilitat, de la mateixa manera que el nou pla estratègic de turisme que pretén configurar un model turístic sostenible.

Summary: El Botànic prioritzarà les polítiques d’igualtat i la sostenibilitat


El Govern d’Argentina ha considerat aquest dilluns que hi ha un ‘empat tècnic’ entre l’expresidenta Cristina Fernández de Kirchner i Cambiemos, l’aliança electoral del seu successor al càrrec, Mauricio Macri. Es disputen la simbòlica victòria a la província de Buenos Aires a les eleccions primàries que van tenir lloc aquest diumenge a tot el país per confeccionar les llistes de candidats als comicis parlamentaris del 22 d’octubre. ‘Sobre el gairebé 96% de les meses escrutades, hi ha un empat tècnic entre Cambiemos i Unidad Ciudadana a la província’, ha dit el secretari d’Assumptes Polítics i Institucionals del Ministeri d’Interior, Adrián Pérez, a les primeres declaracions a la premsa que han fet des de la Casa Rosada d’ençà del tancament de la nit electoral. Pérez ha indicat que les dades oficials concedeixen a Esteban Bullrich, l’aspirant de Cambiemos, un 34,19% dels vots, i a Fernández de Kirchner li atorguen un 34,11%. ‘Hi ha 6.000 vots de diferència en nou milions de sufragis. No hi ha diferència’, ha sostingut en una entrevista concedida a l’emissora argentina La Red. El portaveu governamental ha explicat que els resultats definitius, amb què s’esvairà la incògnita a la província de Buenos Aires, es coneixeran en deu o quinze dies quan conclogui l’escrutini que iniciarà aquest dimarts la Justícia electoral. D’altra banda, ha rebutjat les acusacions de Fernández de Kirchner sobre el comptatge de vots, esgrimint que a totes les eleccions hi ha un quatre per cent sense escrutar que queda pel (escrutini) definitiu’. En aquest cas, ha precisat, es tracta de 1.537 de les 35.589 meses electorals que hi ha a la província de Buenos Aires Eleccions renyides Bullrich va començar la nit electoral com a clar guanyador a la província de Buenos Aires, fins al punt que Macri i la plana major de Cambiemos van sortir a celebrar la victòria en i en l’àmbit nacional, on la coalició governant ha obtingut el 35,90% dels vots, a gran distància del ‘kirchnerisme’, que ha quedat segon amb un 20,33% dels vots. ‘El canvi està més viu que mai’, va dir Macri. Les xifres van canviar a mesura que avançava l’escrutini, la qual cosa també va permetre a Fernández de Kirchner proclamar-se vencedora. ‘Hem guanyat’, va afirmar. ‘De cada tres ciutadans, dos li van dir ‘no’ a l’ajust. Demanarem al Govern que escolti el que les urnes han expressat, que canviï el rumb econòmic, que és necessari. La realitat sempre acaba aflorant’, va sentenciar. No obstant això, a l’inici de la nit electoral, quan les xifres situaven Bullrich amb un clar avantatge, va arribar a comparèixer per reconèixer la seva derrota. Malgrat l’interès de Cambiemos i Unidad Ciudadana per proclamar la seva victòria, no és la finalitat de les PASO. Només serveixen perquè els argentins configurin amb el seu vot les llistes de cada partit, per la qual cosa no hi ha un enfrontament entre les diferents formacions polítiques, encara que és cert que tradicionalment han servit per mesurar el suport popular de cara a la cita real amb les urnes.

Summary: El Govern parla d’un ‘empat tècnic’ entre l’aliança de Macri i Fernández de Kirchner a Buenos Aires


L’ex-secretari de Presidència de la Generalitat, Lluís Prenafeta, ha reconegut en el judici del cas Pretòria que va cobrar comissions per intervenir en adjudicacions públiques i que va defraudar a Hisenda 14,9 milions d’euros. També ha reconegut que va cobrar comissions a canvi d’intermediar a favor d’empresaris que optaven a aconseguir adjudicacions públiques, d’entre un 3% i un 4%, i ha confessat a més que va blanquejar diners. ‘Reconec els fets i els accepto tal com estan’, ha dit el que va ser un dels homes de confiança de l’ex-president de la Generalitat Jordi Pujol en relació a la seva participació en les anomenades operació Niesma i Operació Badalona que va dur a terme la trama corrupta. Prenafeta també ha negat qualsevol contacte amb Artur Mas, llavors conseller d’Economia de la Generalitat. Durant el judici se li ha fet escoltar una conversa gravada en referència a una operació a Cerdanyola i en la qual parlava de contactar amb Artur Mas tot. Però Prenafeta ha negat haver fet aquest contacte. L’ex-conseller de Presidència de la Generalitat de Catalunya, Macià Alavedra, ja havia reconegut haver cobrat comissions del 4% en les operacions Badalona i Niesma en el judici del cas Pretòria. Alavedra havia arribat a un pacte amb la fiscalia anticorrupció per confessar els fets a canvi d’evitar la presó, tot i que es manté la multa de 10,3 milions d’euros i l’obligació de tornar els 3,2 milions que s’hauria embutxacat.

Summary: Prenafeta reconeix que va cobrar comissions d’entre un 3 i un 4% a canvi d’aconseguir adjudicacions


A l’actor espanyol Dani Rovira no li va fer gràcia que l’Assemblea Nacional Catalana publiqués unes declaracions seves del gener passat sobre la possibilitat que Catalunya fos independent. Concretament, aquestes declaracions apareixien, al costat de les d’uns altres personatges famosos, en un diari que la campanya Ara és l’hora va distribuir aquest cap de setmana, i que podeu consultar en PDF. El diari reproduïa aquestes declaracions: ‘Si  és allò que volen els catalans i és una cosa bona per a tothom, per què no?’ Al costat de Rovira hi havia Imma Tubella, Sor Lucía Caram, Vicente del Bosque, Naomi Klein, entre més; tots, amb el comú denominador d’haver fet declaracions en defensa del dret de decidir dels catalans. I dissabte uns quants diaris espanyols se’n van fer ressò, com ara El Mundo, que titulava: ‘L’ANC fa passar Del Bosque i Dani Rovira per convèncer els turistes’. I Rovira va acabar piulant que l’ANC l’havia ‘utilitzat panfletàriament per als seus interessos’. La @assemblea me usa panfletariamente para sus intereses, radicales de #SinsajoParte2 me vilipendian y encima no encuentro mis putas gafas. — Dani Rovira (@DANIROVIRA) August 22, 2015 Els mateixos diaris que havien alertat de l’aparició de l’actor a la publicació de l’ANC (i alguns més) van córrer a destacar aquest piulet. Amb aquest comentari s’entén que a Rovira no li va agradar que les paraules que havia dit en una entrevista de feia mesos apareguessin en una publicació d’una entitat independentista. Però sorprèn que l’endemà, diumenge, va fer un piulet més en què volia aclarir ‘exactament’ què havia dit, que era justament allò que l’ANC havia transcrit al diari: He aquí mis EXACTAS palabras tras ser preguntado,@assemblea Doy por concluido estas amables tergiversaciones. #besis pic.twitter.com/3vPSs98Zq5 — Dani Rovira (@DANIROVIRA) August 23, 2015 Podeu veure les declaracions en aquest vídeo: Rovira parla de tergiversació. Començava dient: ‘No m’agradaria que Catalunya s’independitzés perquè forma part de tots nosaltres’. I després afegia exactament allò que l’ANC va transcriure: ‘Però si és allò que volen els catalans i és una cosa que està bé per a tothom, per què no?’ O sigui, allò que Dani Rovira diu que no va dir. Hem parlat amb l’ACN d’aquesta polèmica. Recorda que el diari es fa de manera honesta, que s’agafen les paraules exactes i se cita la font directa, i que, contràriament a la lectura que en feia El Mundo, no es fa passar ningú per independentista. Diuen que quan es trien les declaracions dels personatges públics miren que n’hi hagi tant a favor com en contra de la independència.

Summary: Què va dir exactament Dani Rovira sobre la independència de Catalunya?


‘La senyora Colau no ha decidit res, s’ha deixat comprar per una voluntat explícitament aliena compartida per Jaume Collboni i Manuel Valls‘. Així s’ha expressat a Catalunya Ràdio el líder d’ERC a l’Ajuntament de Barcelona, Ernest Maragall, que ha criticat que els comuns van plantejar un equip negociador ‘sense papers ni propostes, simplement dedicat a guanyar temps al servei d’una decisió que ja estava presa’. Maragall, que ha reconegut que potser haurien d’haver aplanat el camí per a un pacte entre ERC i els comuns abans de les eleccions, ha avisat que plantejaran iniciatives que intentaran ‘posar en evidència la contradicció’ del pacte de govern. Sobre els insults i els crits de la plaça Sant Jaume de dissabte, els ha condemnat però ha constatat que són l’expressió de la ‘frustració’.

Summary: Maragall: ‘La senyora Colau no ha decidit res, s’ha deixat comprar’


El president del govern espanyol, Pedro Sánchez, ha decretat avui el confinament total de la població de l’estat espanyol. Fa quinze dies que va declarar l’estat d’alarma, tot restringint la mobilitat amb un confinament parcial. Sense restriccions fermes en la majoria de feines (llevat de restauració i locals d’oci, entre d’altres) i sense tancar ports ni aeroports, ni tampoc l’epicentre de l’epidèmia, que aleshores era Madrid, en contra del criteri dels científics i del govern de la Generalitat, encapçalat pel president Torra, que també demanava el tancament total de Catalunya. No haver ordenat el tancament de Madrid, segons que demostren les estadístiques, ha fet que el brot s’estengués arreu de l’estat, disparant Espanya com un dels dos estats que evolucionen pitjor del món, frec a frec amb els Estats Units. Diversos científics han demanat repetidament al president del govern espanyol que ordenés el confinament total, i li han recordat que les mesures no eren prou dures. Tanmateix, l’executiu espanyol s’ha vantat d’haver aprovat les mesures ‘més dures i més dràstiques d’Europa i del món’. El divendres 13 de març, just abans del decret d’estat d’alarma, hi havia 4.209 casos confirmats i 120 morts, 81 dels quals a Madrid. A Catalunya, 4; al País Valencià, 1 i a les Illes, 1. Avui, quinze dies després, hi ha 72.248 casos confirmats i 5.690 morts, 2.757 dels quals a Madrid. A Catalunya, 1.070; al País Valencià, 234 i a les Illes, 26. Han passat quinze dies i hi ha hagut 5.570 morts, entremig. Avui, el president espanyol ha rectificat. A partir d’ara, ‘tots els treballadors de les feines no essencials hauran de quedar-se a casa durant tota la setmana entre el dilluns i el dijous 9 d’abril, tots dos inclosos.’ Ho ha anunciat així: ‘Us vull comunicar seguint les recomanacions dels experts hem pres la decisió d’aprovar demà en un consell de ministres extraordinari que tots els treballadors d’activitats no essencials s’hauran de quedar a casa durant les pròximes dues setmanes. Per això aprovarem un permís retribuït recuperable que s’aplicarà a tots els treballadors d’activitats no essencials de manera que no hauran d’anar al lloc de treball del 30 de març al 9 d’abril. Durant aquest temps continuaran cobrant el seu salari. Recuperaran les hores no treballades després de manera progressiva.’ Sánchez ha remacrat que la mesura és provisional i s’emmarca enmig de la Setmana Santa, i ha insistit que les seves mesures són ‘d’una extraordinària duresa’. En un piulet, el president Carles Puigdemont ha celebrat que Sánchez declari el confinament total i diu que ‘cal donar-li suport encara que arribi molt tard’, però ha criticat que ‘l’excusa que posa per explicar la demora de dues setmanes’ sigui que ‘estava esperant la Setmana Santa’. També el vicepresident del govern, Pere Aragonès, s’ha mostrat ‘satisfet’ per les noves mesures. De tota manera, el president espanyol continua negant-se al tancament territorial dels epicentres, Madrid, Catalunya i el País Basc. El confinament total que anuncia @sanchezcastejon és el que tocava fer, i per tant cal donar-li suport encara que arribi molt tard. Però no entenc l'excusa que posa per explicar la demora de dues setmanes: estava esperant la Setmana Santa. No em sembla un criteri científic. — Carles Puigdemont (@KRLS) March 28, 2020 Satisfets perquè per fi el president @sanchezcastejon adopta les mesures que li reclamàvem des del @govern a partir de les recomacions dels experts. https://t.co/yb25fouunx — Pere Aragonès 🎗 (@perearagones) March 28, 2020 Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Coronavirus 2019: Què ha passat avui? El report diari de VilaWeb Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars

Summary: Sánchez cedeix i decreta el confinament total quinze dies tard i 5.500 morts després