La psicòloga Susanna Barreda és la companya de Jordi Sánchez, tancat en una presó espanyola dilluns farà sis mesos. En aquest mig any, la senyora Barreda s’ha aprimat molt, diu ella. Però el fotògraf de VilaWeb la veu, en canvi, molt més forta que fa mig any. ‘Increïble com ha millorat davant els mitjans. Increïble’. Barreda ens cita als jardins del Palau Robert de Barcelona per parlar del seu company, d’ella, dels tres fills i de la situació política. I ho fa d’una manera suau i contundent a la vegada. Amb un fil de veu que t’entra molt endins. I amb uns ulls plens de força. —Sis mesos després, què recordeu dels primers dies? —M’horroritzava de pensar que arribaria un moment que només seríem nosaltres que ens recordéssim dels presos. I mira. Nosaltres vam dir: a partir d’ara, totes les entrevistes que calgui per fer-los presents. Ningú no sabia quina repercussió hi hauria a escala social. Ni la brutalitat que hi ha darrere d’això. Ara es veu més. —Ara el Jutge Llanera ha dit que Jordi Sánchez no pot ser president. —Ja no sorprèn només la negativa a ser investit president. Jo no entenc de cap de les maneres les interlocutòries que fa aquest jutge. I que ningú li digui que això no val. En una de les últimes, deia que en Jordi potser reiterava el delicte presentant-se en una llista electoral. Com pot ser això delicte? Volen apartar de la vida pública unes persones i castigar-les perquè la societat vegi què passarà si anem per aquest camí. Però no entenc que en aquest joc valgui absolutament tot. Passar per alt les mesures cautelars de l’ONU, no respectar els drets, dir que determinades coses són delicte quan no ho són. —Quins dies, els vostres. De ser president, a no ser-ho. De ser lliure, a no ser-ho. —Això és la nostra vida. Sembla que siguem en una muntanya russa. I és així. Passes de ser a dalt de tot, content perquè alguna cosa sembla que ho canviarà tot, a baix de tot perquè veus que li demanen trenta anys. És l’esquizofrènia. —Sou psicòloga. Això us ajuda? —No. Les eines que tens, les que et fan tirar endavant, són les emocionals. I aquestes, quan estàs tan implicat, com a professional no serveixen. Un psicòleg no tracta mai ningú del seu entorn. Perds el punt de reflexió. Jo intento donar a la meva filla aquest recurs. Perquè una ho està passant bastant malament. La situació és molt complicada. —M’ha impressionat saber que feu trucada diària. Cada dia, tres o quatre minuts que podeu parlar amb ell. Cada dia. Cada dia. —Sí. Gairebé cada dia, de fet. Té deu trucades que pot distribuir com vulgui al llarg de la setmana. Té una llista de gent a qui pot trucar. Només es pot renovar cada sis mesos. El món de la presó és horrorós. Com que ara ell està castigat a la cel·la per la trucada que van enregistrar per a les eleccions, doncs només pot sortir una estona i sempre a la tarda. Sempre és cap a un quart de vuit que em truca. És una trucada que agafes passi el que passi. —Ell està bé? —El Jordi és una persona forta. I mentalment és fort. Ara comença a estar cansat de ser allà. Passes de cent a zero. Jo li deia: estudia. I em deia: no puc fer ni això. Només pots estudiar si estàs condemnat. Ell encara no ho està. Podrà decidir-ho quan tingui condemna. Fins aleshores no. —Després de sis mesos, alguns records positius? —Que algú et reconegui, t’abraci al metro i es posi a plorar, la primera vegada impacta molt. Avui he anat al forn i una persona m’ha reconegut i s’ha posat a plorar. Aquestes coses te les trobes sovint. —També us deu xocar la maldat que es veu aquests dies. —Sí. Ningú no hauria pensat que arribarien a tenir tanta maldat. Crec que és portar les coses a uns extrems exagerats. De ser mala gent. Tinc claríssim que ells ho saben. Però tenen un objectiu: invalidar-lo i castigar-los pel bé de la unitat d’Espanya. Saben que ho fan contra llei. Inventant-se un relat, i uns delictes. Els és absolutament igual jugar amb la vida de les persones. —Alemanya, ho veieu com un punt de gir? —Crec que Alemanya és un punt de gir quant a opinió internacional. Fins i tot dilluns, anant a Madrid, el taxista em deia: com pot ser que els alemanys ho hagin tingut tan clar, que no és rebel·lió, i encara continuïn dins la presó? Sí que he vist un punt d’inflexió. I a la llarga farà que alguna cosa canviï, malgrat que l’orgull ferit que ara tenen a Espanya no beneficia els presos. Algú ha de pagar els plats trencats. Trobar una solució, que ells puguin sortir, i mantenir l’orgull? Costarà. Ara, també saben que quan arribi a Europa es girarà. Quan surt d’aquí, això no s’aguanta. —Pot ser que persegueixin més Jordi Sánchez que els altres presoners? Tinc aquesta sensació, no ho sé. —Segur. El Jordi representa les mobilitzacions. I el jutge no tolera la gent al carrer de manera massiva, pacifica i ordenada. —Vau llegir la carta del funcionari d’Estremera. Què en penseu? —L’altre dia, un funcionari deia a en Jordi; tant de bo siguis president i surtis d’aquí, perquè això que fa el Tribunal Suprem no té nom. La carta és una posició que no és única. N’hi ha més que pensen igual. A la presó on hi ha en Jordi, la direcció és molt estricta, però la relació amb els funcionaris cada vegada és més de no comprendre què passa. En Jordi no parla gaire. I alguna vegada que ha parlat penses: hosti, gairebé millor que no hagués explicat. A veure: la gent el respecta, en Jordi. L’última vegada que vaig anar-hi amb els nens, alguns presos havien fet un regal a la nostra filla. Una cosa de costura, molt ben feta. Però és un mòdul més conflictiu que el d’en Cuixart. Al mòdul d’en Jordi hi ha gent amb penes de violació i assassinat. —Poca broma. —Gent molt lligada al món de la droga. I que deuen continuar consumint-ne. I es veu que juguen molt. Al parxís. I quan s’hi juguen molt, es barallen entre ells. I quan els presoners es barallen entre ells, han d’agafar en Jordi i apartar-lo, perquè les batusses són espectaculars: es claven bolígrafs, etc. A Estremera potser és diferent. Amb en Jordi, no: a la cel·la, per exemple, quan ha tingut bona relació amb algú, li han canviat el company. No volen que estigui bé. —Econòmicament us sentiu segurs? —Nosaltres ja ens hem polit els estalvis. Jo treballo de psicòloga. Però sí que es va recol·lectant, sí. I hi ha ajuts. I ell cobra de diputat. Tot i que suposo que aviat deixarà de cobrar. —Jo aniria amb una mala llet… I vosaltres, bona cara. —Hi ha dies que estàs molt enfadat, però t’has d’aixecar. I el cos ho paga: m’he aprimat moltíssim. La doctora em va dir que hauria d’acabar prenent alguna cosa perquè no aguantaria. Passa que no tens més remei. És així i no pots fer-hi res. —L’associació transmeteu més dignitat que llagrimeta. Gràcies. —Crec que una mica és el tarannà català. En algunes coses som així. Hi ha gent de fora que em deia: algun moment haureu de ser violents; ho resistireu sempre? Doncs el tarannà general és que això és una cosa pacífica, molt activa i mobilitzada, però pacifica. Ara, el retrocés brutal en la democràcia hi ha poca gent que el posi en dubte. Com a associació i familiar, t’ajuda. —Jordi Sánchez rep moltes cartes. I Susanna Barreda? —Jo, en sis mesos, n’he rebuda una, de carta. —Bravo per aquesta una! —Em va arribar per mitjà de l’Assemblea. Em transmetia solidaritat, que entenia i veia que una cosa era ell i la seva actitud, i l’altra la família. Que et veus immers en una situació complicada i d’un dia per l’altre et canvia la vida. Jo veig que la vida dels meus fills ha canviat radicalment. A la meva filla petita li han robat la infantesa de cop. Ella no tornarà a viure com viuen els nens fins que no surti el pare. Jo tinc claríssim que jo seré més forta, que ells serà més forts, en Jordi també, i com a societat serem més forts. Però el preu que hauran pagat, sobretot ells, valdrà la pena? No ho sé. Que una nena d’onze anys es plantegi que fins passats trenta anys no tornarà a veure el seu pare de manera normal… —La xifra espanta. —És la xifra que diuen els mitjans i que ella veu. L’altre dia, en Jordi em va dir: que l’advocat li expliqui ben bé que això no passarà, però així i tot… —Reaccions al vostre entorn, quines n’hi ha hagut de destacables? —Amics que no eren independentistes ara et manifesten que fins aquí hem arribat amb l’estat espanyol. Tenen clar que l’altre projecte els interessa zero. I no entenen gens aquesta repressió, aquesta concepció d’Espanya actual, que no deu ser la de tothom, però com que l’altra gent amb una concepció diferent no diu ni piu… —El silenci. Ai, el silenci. —Jo no entenc els socialistes ni a escala humana, ni a escala política. Políticament els aportarà alguna cosa? No entenc res. —Demà diumenge, suposo que anireu a la manifestació. Aguantant la pancarta? —No ho sé. Ho estan discutint amb els sindicats. —Ara depèn dels sindicats que aguanteu la pancarta? Al·lucino. —Algun familiar hi haurà. Lamentablement som molts, ara. Amb això dels sindicats, la pressió de fora era brutal. A Espanya han fet una campanya brutal. I de fa temps. Tant brutal que un moment ens van dir que havíem de treure les cartes que teníem a la presó. Vuit saques de vint quilos sense obrir. Un empresari es va oferir a buscar-les. Va subcontractar algú de Soto del Real. I quan l’empresa de Soto va veure que les cartes eren per al Jordi, va dir no. Yo estas cartas no me las llevo. De este señor, nada. Imagina’t la menjada de coco. I ho va haver de fer algú altre. —Tristíssim. —Sí. A mi una vegada una senyora em va dir: Vosaltres sou pitjors que els jueus, perquè els jueus els havíem de marcar, i vosaltres us marqueu sols, i recorda com van acabar. Això em va dir. Ara: és l’única cosa desagradable que m’han dit. L’única.

Summary: Susanna Barreda: ‘L’orgull ferit que ara tenen a Espanya no beneficia els presos. Algú ha de pagar els plats trencats’


Ja no hi ha la pancarta amb el llaç groc al Pati dels Tarongers del Palau de la Generalitat. Justament aquest dilluns la presidenta de Ciutadanss, Inés Arrimadas, va anunciar que tornaria a portar el president de la Generalitat, Quim Torra, a la Junta electoral espanyola per mantenir aquest símbol a l’interior de l’edifici. Fonts de la Presidència vinculen tant la decisió de posar el llaç groc al pati com la de treure’l als treballadors del Palau de la Generalitat. Tot plegat després de la persecució per la pancarta de la façana del Palau que Torra va acabar substituint per un missatge en favor de la llibertat d’expressió.

Summary: Despengen el llaç groc del Pati dels Tarongers del Palau de la Generalitat


Des del descobriment de la petjada genètica pel grup d’Alec Jeffreys, de la Universitat de Leicester, en 1985, s’han succeït progressos continus en l’anàlisi de l’ADN amb finalitats forenses, tant en el terreny tecnològic com en el tipus de marcadors genètics analitzats i en l’estandardització d’aquests. Gràcies a l’esforç de molts grups d’investigació i de treball de la Societat Internacional de Genètica Forense (Bär et al., 1997; Bodner et al., 2016; Carracedo et al., 2000; Mundorff, Bartelink i Mar-Cash, 2009; Parson et al., 2016), aquests avanços han anat marcant fites en la cerca de la identitat genètica per a l’esclariment de causes criminals, la gestió de grans catàstrofes (Prinz et al., 2007) o la investigació de desaparicions. L’ADN no es pot veure fàcilment, per això ha passat desapercebut durant tants anys, però pot llegir-se sempre, i cada vegada amb més claredat, en aquelles restes humanes oblidades per la transmissió familiar i cultural, la història de les quals podrem recordar o completar a través de la seua petjada genètica. Els avanços tecnològics en l’estudi del genoma ens permeten inferir qui i com era la persona a qui pertanyen unes determinades restes: on va viure, com era físicament, o quina era la seua genealogia (Figura 1). I amb l’avanç de la genòmica podrem deduir molts aspectes més de la identitat social que, ara com ara, només podem concebre amb la imaginació. Sabem que no hi ha història sense memòria: per això sempre hi ha constància de l’èxit i la victòria i, en canvi, hem d’esforçar-nos per a recompondre el fracàs i la vergonya de la nostra espècie. No obstant això, si ja som capaços de llegir la nostra prehistòria genòmica neandertal (Green et al., 2010; Noonan et al., 2006) i d’altres ancestres extingits fa milers d’anys, una prehistòria larvada en les línies del nostre propi ADN (Dannemann i Kelso, 2017), prompte serem capaços de recuperar la memòria d’aquelles persones les restes de les quals es van oblidar o es van ocultar en el segle passat, fora en període de guerra o de postguerra. De la mateixa manera, prompte serem capaços de rescatar els qui són víctimes de l’oblit en el present, víctimes dels nombrosos conflictes bèl·lics actuals i de les onades de migrants que aquests generen, a més de la fam, la discriminació i la injustícia institucionalitzada. La tecnologia continua avançant, millorant el maneig dels materials que hem d’estudiar en la identificació de les restes d’éssers estimats exhumats de fosses comunes o de tombes anònimes, o d’aquells recuperats de les platges del Mediterrani. D’igual manera, cada dia milloren els mètodes d’extracció, restauració i lectura de la seqüència genòmica. Així, no solament podem fer anàlisis de parentiu o comparar els resultats amb mostres indubtables d’una víctima, sinó que fins i tot som capaços, a vegades, d’obtenir alguns dels seus trets fenotípics o informació sobre l’origen dels seus ancestres, i establir una aproximació probabilística de la seua edat o d’algunes característiques del seu estil de vida. No obstant això, no voldríem fer l’efecte que és molt senzill establir la identitat d’unes restes humanes. Retornar-los el nom i el cognom a partir de la informació indirecta aportada per l’estudi científic no sempre és possible, ja que moltes vegades estan tan degradades que no poden explicar-nos el que esperem conèixer: la seua identitat individualitzada. En els murs d’una ciutat es podia llegir «sense memòria no hi ha aprenentatge»: qui fa memòria aposta pel futur, per conservar la seua identitat i el seu rigor, i això li permetrà sobreviure a la famosa pàtina del temps. Sense memòria no podem atresorar coneixement, ni aprendre dels encerts i errors d’èpoques passades, ja siga a través de les seues petjades o de les seues restes, que ens narren la història del que va succeir i que no coneixem. La bona història ha de fer-se com una suma de les veritats: les dels herois i els pròcers, però també les dels testimonis anònims o ocults. A aquests, cal donar-los una identitat, perquè puguem aprendre sobre el moment en què van viure, van somiar o van desaparèixer. En aquesta labor s’afanyen historiadors, artistes, paleontòlegs, antropòlegs i, des de fa unes poques dècades, els genetistes. Després d’aquestes reflexions intentarem explicar en aquest text, gràcies als avanços en la tecnologia, quines preguntes podem fer a aquestes restes, de quines preguntes obtindrem una ràpida resposta i per a quines caldrà esperar encara. Mirant el present Des de la seqüenciació completa del genoma humà a començament del segle XXI (Venter et al., 2001) fins avui, s’han desenvolupat múltiples tècniques que permeten millorar l’anàlisi d’ADN d’interès forense, utilitzat per a col·laborar en la identificació de les restes de desapareguts, tant en conflictes armats com en catàstrofes o tràfic de persones. Aquesta «tipificació» d’ADN s’aconsegueix gràcies a l’esclariment de la variació genètica entre humans: el nostre genoma presenta una sèrie de variacions fixes entre subjectes que permeten identificar-los individualment. Aquesta identificació pot realitzar-se per comparació dels perfils de les restes humanes amb perfils coneguts o per la seua compatibilitat amb l’herència de progenitors identificats, com ocorre quan realitzem la investigació forense més bàsica: la investigació biològica de la paternitat. Llig l’article complet en la web de Mètode Ángel Carracedo. Catedràtic de Medicina Legal de la Universitat de Santiago de Compostel·la (Espanya). Director de l’Institut de Medicina Legal de la Universitat de Santiago de Compostel·la de 1994 a 2012. Actualment coordina el Grup de Medicina Xenómica i dirigeix el Centre Nacional de Genotipificació. És cap de grup d’investigació en el Centre d’Investigació Biomèdica en Xarxa de Malalties Rares (CIBERER). Ha rebut nombrosos guardons, com el Premi Jaume I d’Investigació Mèdica i el Premi Nacional de Genètica. És doctor honoris causa per diverses universitats. Mercedes Aler Gay. Metgessa, doctora en Medicina i Cirurgia per la Universitat de València. Experta en genètica forense amb més de vint anys d’experiència en informes pericials civils i penals. Facultativa de l’Institut de Medicina Legal i Ciències Forenses de València (Espanya). Membre fundadora de l’associació cultural i de comunicació i divulgació científica Pirates de la ciència. Què és Mètode?

Summary: L’ADN reescriu la nostra memòria


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha desestimat el recurs que va presentar el president de la Generalitat, Quim Torra, contra la decisió del tribunal que decretava l’obertura de judici oral contra ell per no haver acatat l’ordre de la Junta Electoral espanyola (JEC) de retirar llaços grocs dels edificis de la Generalitat en període electoral. La interlocutòria del TSJC desestima el recurs d’apel·lació de Torra i confirma l’obertura de judici contra el president per un presumpte delicte de desobediència. El tribunal rebutja cadascuna de les al·legacions del recurs de Torra, com que la JEC no té la competència per ordenar la retirada de llaços, que aquesta ordre no procedeix d’una autoritat superior a la Presidència de la Generalitat, que no era una ordre clara i concreta, i que hi havia una ‘intencionalitat política’ per part dels membres de la JEC, entre d’altres. La interlocutòria defensa que ‘les resolucions de la JEC no contenien mandats contradictoris sinó complementaris i el compliment quedava a l’abast de l’investigat’. Així mateix, nega que en la resolució del tribunal es vulneri la presumpció d’innocència de Torra i sosté que la JEC sí que té competència i pot donar ordres al president de la Generalitat d’obligatori compliment. ‘No sembla discutible que els acords de la JEC són executius i d’obligat acatament per a les autoritats o particulars als quals anessin adreçats’, argumenta. El TSJC també desestima l’al·legació sobre que els membres de la Junta Electoral no són parcials i tenen una intencionalitat política, perquè recorda que en el recurs que Torra va presentar contra l’ordre de la JEC de retirar els llaços ‘no es deia res sobre la parcialitat de l’òrgan o l’animadversió d’algun dels seus membres’. En aquest sentit, defensa que el fet que algun membre de la JEC ‘s’hagués pronunciat sobre determinades qüestions objecte del debat polític manca de suficient virtualitat per evidenciar’ que les seves resolucions tenen una intencionalitat política. El president va declarar el 15 de maig davant del tribunal com a investigat per aquesta causa, on va afirmar: ‘Sí, vaig desobeir, perquè jo em dec a un mandat superior de la ciutadania de defensa dels drets humans’, i la Fiscalia demana condemnar-lo a una inhabilitació d’un any i vuit mesos i multar-lo amb 30.000 euros. A més, l’acusació popular exercida per Vox sol·licita per al president una multa de 72.000 euros i la inhabilitació per a ocupació o càrrec públic per un termini de dos anys, que inclou la inhabilitació per a l’exercici de funcions de govern o de qualsevol altre càrrec públic d’àmbit local, autonòmic, estatal o europeu. La multa de la Junta Electoral Ahir la Junta Electoral espanyola va multar amb 8.500 euros Torra per tres actuacions durant la campanya electoral del 28-A. En concret, la Junta Electoral va imposar-li una sanció de 3.000 euros per les pancartes i els llaços per la llibertat dels presos i exiliats polítics; una de 2.500 euros per la carta institucional als funcionaris per la Diada de Sant Jordi i una altra de 3.000 euros pel discurs de Sant Jordi als ciutadans, on també feia referència als presos i exiliats polítics. Segons que han informat fonts de l’entorn del president a VilaWeb, Torra no pensa pagar les multes perquè considera que l’empara el dret de la llibertat d’expressió. En primer lloc, informen, té previst de presentar un recurs contra totes tres resolucions.

Summary: El TSJC desestima el recurs de Torra contra l’obertura del judici per no retirar llaços


L’associació de familiars de presos d’ETA, Etxerat, ha fet un acte a les aigües de Plentzia per a demanar que s’acabi la política penitenciària de dispersió que els apliquen, que han descrit com a ‘política d’excepcionalitat’. També han dit que volen els presos ‘a casa i vius’. Avui desenes de barques i piragües han recorregut les aigües d’Uribe Kosta amb pancartes que demanaven la tornada dels presos al País Basc. Així i tot, els organitzadors han desplegat un cartell gegant en el pont de Plentzia en el qual es podia llegir ‘Euskal preso eta iheslariak etxera’ –Presos i fugits bascs a casa–. Ho han fet amb motiu de la celebració de la VI Itsas Martxa, que culmina un cicle de mobilitzacions que Etxerat va començar el 4 d’agost a les platges de Biscaia, Guipúscoa i Hendaia. Unes dues mil persones van participar-hi.

Summary: Familiars dels presos d’ETA demanen la fi de la política de dispersió penitenciària


La fiscal general de l’estat espanyol, Maria José Segarra, ha avisat que no acceptarà i serà ‘ferma’ davant dels intents de condicionar ‘personalment o professionalment’ la tasca de jutges i fiscals al Principat. En la inauguració de l’any judicial, ha volgut posar en valor la ‘difícil tasca’ dels fiscals davant la ‘greu situació generada a Catalunya’ i els ha mostrat el suport ‘absolutament inequívoc’. Segarra ha fet una defensa tancada de la llei i ha dit que no poden haver-hi ‘excepcions’ perquè suposaria el ‘trencament de la democràcia’. Segarra ha pronunciat aquestes paraules a pocs dies que la fiscalia s’hagi de pronunciar i presentar els escrits d’acusació contra els presos polítics, on el ministeri públic haurà de plasmar la seva posició sobre l’existència o no de rebel·lió. La fiscal general ha defensat que els fiscals són ‘autònoms’ i també ha afirmat que l’independentisme és ‘legítim’ però ha dit que s’ha de ‘canalitzar a través de l’ordenament jurídic’. Segarra ha volgut defensar la tasca de jutges i fiscals en uns dies en què el jutge instructor de la causa del procés, Pablo Llarena, està enmig de moltes mirades pel procediment obert a Bèlgica contra ell. La fiscal general ha volgut retre homenatge a tots els processionals de la justícia en la inauguració de l’any judicial. Segons Segarra, el 2017 s’ha assistit a Catalunya a un ‘desbordament’ de l’ordre constitucional i estatutari que ha tingut davant ‘l’actuació ferma de la fiscalia en el seu inequívoc compromís amb el principi de legalitat’. També ha defensat que Espanya té un sistema judicial ‘fort i sòlid’ i que el ministeri fiscal actua ‘amb absoluta autonomia i només al servei del principi de legalitat’. Així, vol esvair dubtes sobre una eventual pressió per part del govern espanyol a l’hora de tipificar els delictes pels quals acusarà els líders del procés durant el judici.

Summary: Segarra defensa l”autonomia’ de la fiscalia abans de presentar els escrits d’acusació per l’1-O


La Societat Coral el Micalet és una més que centenària entitat de la ciutat de València. Quan arriba novembre, el ritme constant de les activitats al carrer de Guillem de Castro, on té la seu, s’accelera: hi ha les classes de música, la cafeteria, la biblioteca, xerrades, exposicions, com sempre. Però també els preparatius per a l’esdeveniment del darrer dissabte i les activitats que l’han de precedir. El Sopar dels Premis Miquelet, que se celebra el 24 de novembre, culmina la setmana cultural, que enguany, tal com expliquen des de la mateixa entitat, s’ha dedicat a un doble aniversari: ‘l’any 1868, fa cent cinquanta anys, va nàixer Pompeu Fabra, el seny ordenador de la llengua catalana, i l’any 1893, fa cent vint-i-cinc anys, es va fundar l’Orfeó Valencià El Micalet, que el 1905 va donar lloc a la Societat Coral El Micalet’. Durant l’acte es lliuren els premis que es convoquen anualment (la beca d’estudis musicals; el premi a la difusió del patrimoni cultural; el Joan Coromines d’investigació filològica, històrica o cultural; el de teatre; i l’Enric Soler i Godes d’experiències pedagògiques a l’escola) i, a més a més, hi ha els dos Miquelets d’Honor, l’individual i el col·lectiu. Enguany el rebran el poeta i filòleg Jaume Pérez Montaner (l’Alfàs del Pi, Marina Baixa, 1938) i la Federació de Cors de Clavé. Tal com ens explica Tonetxo Pardiñas, president de la S. C. El Micalet, Jaume Pérez Montaner rebrà el premi ‘com a institució que és de les lletres, i per tota la seua trajectòria vital, per mantenir-se fidel al servei d’aquest poble, com diu el vers’. El premi col·lectiu, raona també Pardiñas, enguany era obligat: ‘mirant la història del Micalet, resulta que ara fa cent vint-i-cinc anys que els Cors de Clavé van venir per Sant Joan a València: eixe mateix estiu va nàixer amb força l’Orfeó Valencià El Micalet, que es va integrar a l’Associació dels Cors de Clavé. Per història, per tant, i també pel seu exemple de constància i superació, perquè són un referent del món coral en l’àmbit dels Països Catalans, és un reconeixement més que merescut’.

Summary: Jaume Pérez Montaner i els Cors Clavé rebran els Premis Miquelet d’Honor


La Generalitat ha decidit batejar amb el nom de Muriel Casals el primer tren que viatjarà per les tres noves estacions — La Creu Alta, Sabadell Nord i Sabadell Parc del Nord — de Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya (FGC) de Sabadell, que s’inauguraran aquest dijous. L’ampliació de FGC a Sabadell ha suposat una inversió de 430 milions d’euros per construir un total de cinc estacions i allargar uns cinc quilòmetres més de via, a més de construir unes cotxeres a Ca n’Oriac. Es tracta de la segona i última fase de l’ampliació de la xarxa de FGC i el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, juntament amb el conseller de Territori i Sostenibilitat, Josep Rull; el president d’Òmnium, Jordi Cuixart; l’alcalde de Sabadell, Juli Fernàndez, i el president de FGC, Enric Ticó, batejaran el comboi inaugural amb el nom de l’expresidenta d’Òmnium Cultural i diputada de JxSí, morta al febrer del 2016 als 70 anys.

Summary: El tren inaugural de la prolongació de FGC a Sabadell es dirà Muriel Casals


El Periódico ha publicat l’enquesta de GESOP, amb un resultat sorprenent: ERC i Junts pel Catalunya gairebé es troben empatats al capdavant. Segons que sembla, la candidatura del president Puigdemont ha tingut un ascens espectacular que la deixa només a un sol punt de la llista del vice-president Junqueras. En escons, ERC es mou entre 30 escons i 31, mentre que Junts per Catalunya oscil·la entre 28 i 29. En el mateix sondatge del mes passat ERC obtenia 37-38 escons i Junts per Catalunya24-25. Fa dos mesos ERC en tenia 43-40 i el partit de Puigdemont només 18-19. L’independentisme, segons aquesta mateixa enquesta, pot aconseguir la majoria absoluta en escons i perdre-la per molt poc. Als 30-31 escons d’ERC i 28-29 de Junts per Catalunya cal afegir els 7-8 de la CUP, de manera que l’interval és de 66-69. El tercer lloc se’l disputen PSC i Ciutadans, empatats a 25-26 diputats. Catalunya en Comú n’obté 9-10 i el PP serà, segons l’enquesta, el darrer partit de la cambra amb 6-7 diputats.

Summary: L’enquesta de GESOP per a El Periódico pronostica un empat entre ERC i Junts per Catalunya


El PSOE finalment ha pogut aconseguir el suport de Nova Canàries (NC), Podem i Agrupació Socialista Gomera (ASG) per governar l’arxipèlag els quatre anys vinents, fet que permetla investidura del socialista Ángel Víctor Torres. D’aquesta manera, els quatre partits sumen trenta-set diputats – la majoria està en trenta-sis escons -, ja que als vint-i-cinc del PSOE se sumen els cinc de NC, els quatre de Podem i els tres d’ASG, que finalment s’ha decantat pel pacte d’esquerres. El pacte suposa que s’aparti del govern a Coalició Canària, que l’havia encapçalat ininterrompudament d’ençà de 1993, quan una moció de censura va fer perdre la presidència al PSOE. Així, l’acord programàtic per a la governabilitat de l’arxipèlag ha estat subscrit pel secretari general del PSOE de Canàries, Ángel Víctor Torres; el president de Nova Canàries (NC), Román Rodríguez; la secretària general de Podem Canàries, Noemí Santana; i el president d’ASG, Casimiro Curbelo. En una trobada feta a Santa Cruz de Tenerife i en el qual s’han donat cita els dirigents del PSOE, NC, Podem i ASG, han fet balanç del treball realitzat en les últimes setmanes, han intercanviat diferents documents, i finalment han optat per pactar, segons el comunicat emès pels socialistes. ‘L’Acord per a un govern de Progrés i de Canvi per a Canàries’, com ho han definit, el presentaran el dissabte, 22 de juny, a l’illa de Tenerife. Aquest recollirà les bases del pacte, que hauran de completar-se en els dies vinents fins a concloure un document complet de govern amb les àrees i les polítiques concretes definides.

Summary: Les esquerres arriben a un acord a les Illes Canàries i aparten Coalició Canària després de vint-i-sis anys al govern


Jesús Rodríguez, de quaranta-tres anys, era un activista social, portaveu de l’assemblea d’okupes durant anys, que un bon dia es va passar al periodisme, diu, cansat de veure que els periodistes informaven malament. ‘En lloc de queixar-me, vaig posar-m’hi.’ Ara és l’editor de la Directa, una revista de paper i diari digital amb més de 300.000 visualitzacions mensuals de mitjana. Puntal del periodisme cooperatiu a casa nostra, la Directa és un mitjà que no té director. S’hi prenen les decisions col·lectivament i té una publicitat volgudament limitada. Aprofitant que ara ha renovat el disseny, entrevistem Jesús Rodríguez, editor de la revista, un dels membres del seu grup d’investigació periodística i també tertulià amb Mònica Terribas a ‘Els matins de Catalunya Ràdio’. Hi parlem bàsicament de periodisme, de poder i de la seva persona. Ho fem asseguts en un dels bancs de la plaça d’Osca, al barri de Sants de Barcelona. —Per què heu remaquetat la Directa? —El grup de gent que s’encarrega del disseny veia que tacava massa. Moltes tintes, molts colors. Una qüestió de presentació, que hi hagués més blanc i més negre, que tingués una presentació que transmetés més rigor. La seva visió era aquesta. —El 80% dels ingressos de la Directa us arriba a través de subscriptors en paper. Per què feu pocs diners amb publicitat? —Perquè tenim un codi ètic sobre publicitat molt rigorós que ens impedeix segons quin anunciant. No únicament no acceptem Íbex-35. Tampoc no acceptem publicitat de constructores, empreses amb condicions laborals pèssimes o amb impacte medi ambiental fort. Tampoc no ens ho proposen, eh? En publicitat nosaltres ens dirigim sobretot al sector cooperatiu, cultural i alguna publicitat institucional, poca. I seleccionant: si l’Ajuntament de Barcelona fa una campanya sobre violència masclista, l’acceptem. I si és una campanya sobre l’Ajuntament com a institució, no. Nosaltres busquem la via de la subscripció, molt més segura i sòlida. I això es fa a través del paper. Aquí hi ha la clau. La gent acaba consumint actualitat a la nostra web i els continguts del paper són uns altres. Temes més llargs i aprofundits, que només s’ofereixen en paper. Fotografía: Albert Salamé. —Sou l’editor en paper de la Directa. Què vol dir? —L’edició vol dir rebre els textos, que fan tots els col·laboradors, revisar-los, comprovar que la informació que hi surt sigui veraç. Dades, referències geogràfiques, d’empreses, noms, cites. Ho verifiquem abans de passar-ho a la correcció. —També escriviu peces. —Sobretot del grup d’investigació. Tenim un petit grup de cinc o sis persones que ens dediquem a fer recerca específica: àmbits repressius, abusos de forces i cossos de seguretat, judicials, urbanisme, grups d’ultradreta. Àrees en què ens hem especialitzat i tenim força coneixement. —I ara què prepareu? —…. —Entesos. I coses que hàgiu fet? —Estat infiltrat, per exemple. Investigar la infiltració d’agents de la policia espanyola, el Grup 6, en moviments socials, per aconseguir confidents en canvi de sou. En el cas concret de Quim Gimeno que vam publicar volien que s’infiltrés en ateneus de l’entorn llibertari de Barcelona. Va ser bastant complicat, però va sortir bé. Tan bé que aquella peça periodística va servir per a obrir un procediment judicial contra aquells agents, ara encausats per coaccions. Aquest Jordi que vam desemmascarar no és el Jordi del Rivera Saratoga. Són dos Jordis diferents. Aquest es dedicava a crear una xarxa de confidents. N’érem coneixedors, però no havíem pogut demostrar-ho mai. I una persona ens va venir a veure, perquè el volien de confident. I va voler continuar la relació amb el policia perquè a la Directa poguéssim documentar-ho. Vam fer el vídeo de la trobada. I no era fàcil perquè aquesta gent funcionen amb contravigilància. Quan vam fer l’enregistrament, ells tenien gent que els vigilaven a ells. —Sobta que tenir infiltrats sigui il·legal. No és legal? —L’actual legislació dels serveis secrets, que diu què pot fer i què no pot fer un agent i un confident, actualment té alguns buits legals. Hi ha coses que poden fer i coses que no. Un confident no pot fer una cosa il·legal per encàrrec d’un policia, per exemple. Hi ha moltes interpretacions i és un terreny fangós. Aquests policies es mouen en aquest terreny. —Ja que parlem de confidents: per què durant anys us fèieu dir Albert Martínez, si el vostre nom és Jesús Rodríguez? —Albert Martínez era el nom que feia servir un infiltrat del CESID, ara CNI, que va arribar a Barcelona l’any 1991, just al començament de la primera guerra de l’Irac, quan a Barcelona i València hi havia uns quants desertors de l’exèrcit. Persones protegides i amagades per organitzacions antimilitaristes. Albert Martínez tenia l’encàrrec de localitzar aquests desertors i es va infiltrar en el Casal de la Pau. El seu cas es va fer famós, perquè es va destapar. I al final tots els portaveus de l’assemblea d’okupes a partir de l’any 1995 a Barcelona, i jo n’era un, ens dèiem Albert Martínez, fent escarn del personatge. Vaig deixar-lo de fer servir quan vaig deixar de sortir als mitjans. —Dèieu que havíeu fet periodisme perquè no us agradava com ho feien els periodistes. Ha pagat la pena, el pas? —Sí. És apassionant. Molts de nosaltres, a la Directa, no hem fet la carrera de periodisme. Alguns sí. I ens ha vingut de vocació, potser forçada. Jo no vull que les coses siguin així. En lloc de queixar-me, m’hi poso de colzes. He vist pràctiques, durant molts anys, que m’han semblat antagòniques amb la professió. Uns graus de connivència i relació personal i de seguidisme amb el poder que si fossin públics escandalitzarien. Això no és periodisme. És tenir una bona entesa amb el poderós de torn perquè et col·loqui aquí o et col·loqui allà. O perquè et doni exclusives. Hi ha molts periodistes que segueixen aquest patró. I uns quants que no. I té valor. Fotografía: Albert Salamé. —Ara aneu a la tertúlia de Mònica Terribas. Com us ha rebut l’establishment del periodisme? —El tracte és sempre cordial. No puc especular sobre si el tracte cordial és honest o no. Però sí que és cert que a vegades veig persones que parlen en una tertúlia i penso que no parla per ell, sinó pels interessos d’un altre. No puc deixar d’imaginar-me els fils que surten d’aquella taula i porten a un despatx que no té res a veure amb el periodisme. Sí que ho veig. I sí que ho penso. Però tampoc no ho puc demostrar empíricament. —Quina és la informació que esteu més content d’haver tret a la llum pública? —Les coses que tenen a veure amb persones molt anònimes que consideren que vivim una extrema injustícia i no els fas cas ningú. El cas del 4-F, per exemple. Una gent que vaig conèixer a la porta del jutjat de Lluís Companys sol, sense ningú. Cap periodista. Durant setmanes. Però la contundència, el sentiment amb què ho transmetien –era obvi que no sé si el 100% era veritat–,gran part sortia de l’ànima i era clar que no mentien. I al final, deu anys després, es publica una història que té transcendència, perquè es demostra que feia deu anys que ens enganyaven. No mesos, no. Deu anys! —A mi ara m’agradaria saber qui va llençar el test. —Ho vam intentar, però no ho va voler. Vam fer el contacte. Vam localitzar la persona que el coneixia, i vam demanar-li de quedar. I no ho va voler. —Quina història, aquesta persona també. Veient que empresonaven uns innocents, i ella callant. —Sí, sí. —La batllessa de Barcelona també prové dels moviments socials. No hi ha el perill que si tots els activistes es passen al poder, la ciutat es quedi sense moviments socials? —Quan van crear la candidatura, Barcelona en Comú, va haver-hi la por que passés. Però crec que molta gent dels moviments socials va quedar al marge d’aquesta candidatura, i crec que ha estat positiu. Ha estat positiu de no perdre una certa vertebració als barris, que crea teixit, que genera autodefenses, crítica amb el poder. És que si no, que la crítica al poder a Barcelona sigui de la dreta, què voleu que us digui… No crec que sigui gaire positiu, ni tan sols per a l’ajuntament. Crec que s’ha quedat a mitges. Hi ha una part d’activistes dels moviments socials que estan a la institució, però una part destacable que no hi ha entrat, que fiscalitza des de fora, que fa crítica dura. Ara, sí que ha perdut gas. L’activisme a Barcelona no té tanta força. És cert. Però no hi ha hagut descapitalització total. —L’altre perill de la Directa seria l’absorció per part de la CUP o uns altres partits d’esquerra. Mitjà ‘al servei de’. —A la Directa, cada vegada que una persona del col·lectiu fa el salt d’incorporar-se a una llista, el traiem de la llista de Telegram, l’apartem de les funcions que tenia, de tot. És automàtic. Ho vam fer amb David Fernández i ho hem fet amb més casos. —D’aquí a deu anys encara us veieu fent de periodista? —Ja no canviarem, a hores d’ara. No és una vocació de quan tenia quinze anys, que volia ser meteoròleg, però sí que és veritat que hi hem posat molta energia, molta imaginació, per construir un mitjà de comunicació de funcionament cooperatiu, tant en l’àmbit de presa de decisió com en el funcionament. Ens hem trencat molt les banyes per obrir aquest camí. Ara han aparegut molts mitjans cooperatius, i com més n’hi hagi, millor. Vam haver de pensar molt de com fer-ho. Ara hi treballem onze persones, a la Directa. Nou a jornada completa i dues a mitja jornada. Fotografía: Albert Salamé. —Amb un sou que els permet de viure? —Mileuristes. Net, són 800 euros. Mirarem d’apujar-ho. Dissabte que ve tenim l’assemblea general i l’objectiu per a l’any vinent és millorar les condicions. La campanya que hem fet amb el redisseny ha anat molt bé. —Éreu famós per ser capaç de viure amb 300 euros el mes. —Sí. Pensa que jo sóc un dels dos de mitja jornada.  Es pot viure amb 300 euros al mes. I tant que sí. Tot depèn de com tinguis l’habitatge, és clar. Això ho has de tenir solucionat. —Entenc. I sempre heu estat en cases ocupades? —Sí. Des que tenia dinou anys. I en tinc 43. Fa 24 anys. —A quines cases heu estat? —Kasal del Guinardó, Cine Princesa, Blocs del Centre, Sant Marc 2 de Gràcia, Los Gatos, Hamsa, Can Vies, el Palomar, les Cases del Carrer no sé què, Can Masdéu, una caseta de la Bordeta molt petiteta, les Cases del Carrer Miquel Àngel, Colònia Castells, i on estic ara. —No parlem pas d’una vida de parelleta i nens, veig. —No, no. Sempre en grup.

Summary: Jesús Rodríguez: ‘Fa 24 anys que visc en cases ocupades’


El 4 de setembre, el president Quim Torra té previst de fer una conferència que ha de marcar el rumb dels mesos vinents. Es titula ‘El nostre moment’. Tot i que no en vol avançar el contingut, en les respostes d’aquesta entrevista s’entreveu una línia clara de canvi de cicle polític. No hi ha mitges tintes. Torra desgrana el seu pensament amb un llenguatge directe, poc corrent en un polític. I dóna unes quantes notícies importants: els polítics del país han fet els deures aquest estiu i es pot parlar d’unitat en allò que és essencial, amb reunions sistemàtiques en tots els àmbits. També assegura que la crisi de parlament ja s’ha resolt. Un bon ancoratge per a començar. Vist el que explica, el canvi de Torra no és pas subtil. No haver estat un professional de la política li configura una llibertat d’estil i de pensament nova. Refrescant per a alguns, segurament irritant per a uns altres. No hi ha eixos, ni full de ruta, ni estructures d’estat. Hi ha convicció d’anar a totes, a guanyar, sense improvisar. Crític amb el 27 d’octubre, sap quins factors són decisius i sap també que l’organització és imprescindible i que les possibles opcions no poden tenir preguntes sense resposta. Interpel·la la consciència del 80% que no vol repressió, que vol referèndum i que no té rei enfront d’unes sentències que abans del judici se saben injustes. I la seva visió inclou un triplet d’acció que deixa fora tan sols els reaccionaris: drets civils, drets socials, drets nacionals. Tombant barreres, Torra apunta que als comuns els podria interessar de donar suport al seu pressupost. El 4 és a prop. Aquell dia es podran valorar les expectatives que aquesta entrevista desperta i sabrem si la ratlla de l’horitzó esdevé nítida per a molts. —Amb una sola resposta molts lectors ja en tindrien prou. Com es farà efectiva la República? —Treballant! Quan parlem de fer efectiva de la República és que donem valor a allò que va passar el primer d’octubre i el 27. Si no, no té sentit. Aquests mesos he dit que calia crear un altre moment. Aquesta expressió a vegades s’ha entès com: ‘Hem de tornar a fer un altre referèndum?’ Crec que no. Aquesta pantalla, nosaltres ja l’hem passada. Hem de ser capaços d’alçar la mirada i veure que és allò que ens permet d’unir i focalitzar esforços. Trobar la palanca que ens permeti aquest moment per a fer efectiva la República. —El govern intervindrà perquè aquest moment arribi? —Aquest govern està compromès a fer efectiva la República. És un govern independentista i treballa per la independència. No és un govern que aspiri a restituir les coses com abans del primer d’octubre, perquè aleshores no compliríem el mandat que tenim. A la conferència que faré el 4 de setembre, que es titula ‘El nostre moment’ ja donaré unes pistes de com pensem encarar aquests mesos vinents. Però, sense que el govern s’ho proposi, tenim un calendari que representarà un desafiament col·lectiu per al país. Aquí no es tracta de fer cap commemoració nostàlgica, ni malenconiosa dels fets que van passar, sinó d’aprofitar la força d’aquests fets per continuar avançant. En definitiva, com deia el mestre Fabra, tindrem allò que ens sapiguem guanyar. —Això ens ho explicareu el 4 de setembre? —Aquest dia direm moltes més coses. —Però no hi haurà un nou full de ruta? —No serà un full de ruta. —Què serà? —Primer faré una anàlisi d’on som, què ha passat. Per a mi és molt important, fer l’autocrítica que calgui fer. Durant aquest estiu hi ha hagut moltes veus que han pensat i reflexionat sobre com ho havíem d’encarar, i això és bo. L’independentisme s’ha exigit entendre per què no havíem fet la República. Ha volgut ser conscient de les coses que vam fer bé i de les que no vam fer prou bé perquè quan arribi aquest altre moment no ens torni a passar. —Parlant d’autocrítica, quan encara no éreu president, en una entrevista vàreu dir que havia faltat estratègia. Vist aquell moment des d’ara i des de la vostra posició actual, quina seria la principal crítica. —El primer d’octubre va ser un èxit indiscutible d’una estratègia política. En canvi, al 27 d’octubre no s’hi arriba amb el mateix grau d’estratègia, havent-ho pensat tot bé. Quan el president Puigdemont reconeix que aquell 10 d’octubre havia d’haver proclamat la República l’encerta de ple. Li agreixo aquesta reflexió perquè té molt valor. Això vol dir que del 10 al 27 d’octubre hi ha unes grans turbulències, que segurament tornarem a tenir. —…! —Però passa que si aquestes turbulències les has anticipades, si has previst opcions diverses plausibles, pots guanyar o perdre, però, si més no, no hauràs pensat en aquelles opcions una setmana abans. Tu has d’estar preparat per a totes les opcions des de mesos abans. Per tant, fa la sensació que el problema no és haver de decidir en un moment determinat una de les opcions –penso que s’ha de decidir entre tothom com es va fer aleshores–; el problema és que has de tenir els plans de contingència per a totes les opcions. Aquesta manera de veure-ho em deu venir dels meus anys de treballar a Suïssa. Vol dir que les coses s’han de fer a la suïssa manera. —Aquesta anàlisi repercutirà en canvis estratègics actuals? Menys fulls de ruta, menys estructures d’estat, més opcions possibles… Hi ha una voluntat de canviar en aquest sentit. —Per part meva, sí. Quan parlo de moments, en el fons parlo d’això. Arribat el moment, hem de tenir les situacions estudiades, previstes i amb garanties d’èxit. —A part aquesta autocrítica la conferència contindrà propostes? —És una conferència que vol reprendre la iniciativa, passar de la fase de la restitució a una altra fase. Això per a mi és molt important perquè aquest moviment sempre ha anat endavant i després d’aquests últims mesos –pel 155, per la repressió, per tot això que ha passat– cal tornar a marcar la línia perquè l’independentisme és la força majoritària del país. Té una majoria social que demana una resposta, una concreció que en aquesta conferència podem donar. —Concretareu? —A la conferència parlarem molt de les vies d’acció republicana, és a dir, l’exili, el parlament, el govern, els ajuntaments i d’una manera especial de la societat civil organitzada adulta que s’ha enfrontat a uns fets extraordinaris, que l’han enfortit i li han donat el tremp necessari per a abordar segurament els mesos crucials que ens falten, amb tota la capacitat de sacrifici i d’esperança que caldrà. La paradoxa és que tenir companys a l’exili i a la presó podia semblar a alguns que debilitaria l’opció independentista. En canvi, podem afirmar que justament això ha reforçat el moviment allà on calia. Ara sabem fins on està disposat a arribar l’estat espanyol. I, per una altra banda, els catalans ara ja hem de saber fins on hem d’estar disposats a arribar si volem vèncer l’estat espanyol. La conferència desenvoluparà tot això. Ara no us puc avançar més. —Fins on hem d’estar disposats a anar per aconseguir la independència? —Els pobles que volen ser lliures normalment s’exigeixen un respecte mínim a si mateixos. Aquest respecte implica defensar amb totes les conseqüències la seva llibertat. Aquesta és la clau de tots els pobles que han assolit la llibertat. Hem de ser conscients que ens trobem dins una causa general contra l’independentisme que provoca l’estat espanyol. Hem de tenir molt present aquesta situació d’excepcionalitat i hem de ser capaços de posar tot l’èmfasi, tota la mobilització, tota l’energia a favor dels drets civils, els drets socials i els drets nacionals del país. Les enquestes ens donen uns resultats molt interessants: un 80% és favorable al referèndum, un 80% va contra la repressió i un 80% no sent la monarquia com una institució pròpia. Aquestes dades ens donen una imatge del país que hem de saber mirar i treballar aquests mesos vinents. —Però és molt més complex. —El nostre èxit depèn de molts factors i si els alineem i som capaços d’avançar alhora tenim opcions de guanyar. Aquests factors són la capacitat que ja ha demostrat l’independentisme de resistència i persistència, juntament amb un alt grau d’organització. També la unitat, entesa com la capacitat de focalitzar els esforços de tots en un punt concret que ens permeti de crear el moment i arribar-hi amb totes les forces. Així mateix, entre aquests factors decisius hi ha el de ser capaços d’augmentar el grau d’internacionalització. I aquí és fonamental el paper que faci el Consell de la República amb el president Puigdemont i tots els exiliats al capdavant. A aquesta llista de factors hi hem d’afegir que l’estat espanyol insisteix a evitar aquest moviment democràtic. I, finalment, la defensa política que es faci des de les presons de la causa contra l’independentisme. —… —Jo tinc plena confiança en el poble de Catalunya i crec que guanyarem. Si avancem junts i som capaços de crear el moment i lluitem i el defensem bé podem guanyar. —i perdre? —També podem perdre, però si fem bé tot això, potser ens serà més fàcil explicar el que pugui passar i no ens passarà allò que deia abans, de quan no vam fer efectiva la república. No sé si m’explico: és una de les lliçons del 27 d’octubre. —Entre els factors decisius heu parlat d’unitat, però ara per ara això sembla una quimera. —És una obvietat que hi ha maneres diferents de presentar l’objectiu de fer efectiva la República pels diferents grups polítics. És complicat, però també diré que penso que els partits polítics hem fet els deures aquest estiu. Encarem el curs amb un govern molt fort, amb un parlament molt fort i amb tots els actors polítics molt conscients de la cruïlla històrica en què ens trobem. —Això que dieu dels deures vol dir que heu fet reunions per aconseguir una unitat estratègica? —Vol dir que aquest estiu m’he vist amb moltíssima gent. Era evident que, vist el que va passar al parlament a l’última sessió, calia que es perfilessin algunes coses que no havien rutllat prou bé entre Esquerra Republicana i nosaltres. En aquest sentit, això són bones notícies. Avui hem tingut un consell executiu en què hem parlat de tot. Penso que també aquells problemes que hem tingut al parlament són ben encarats i es resoldran. —La situació del parlament ha estat molt difícil i complexa… —La situació del parlament havia portat a unes desavinences que no es poden produir. Hi insisteixo, crec que hem trobat la manera que això no passi. A part, tant nosaltres com Esquerra Republicana ens hem compromès a tenir reunions. Reunions sistemàtiques des de tots els punts de vista i estaments: parlament, govern i fins i tot a escala de partit. Tot ha d’anar alineat. Puc dir que en aquest sentit veig l’horitzó net, veig que ens en sortim. —La crisi de la renúncia dels diputats s’ha resolt? —Sí. —Hi ha un acord? Com quedarà la situació de Puigdemont? —Sí, hi ha acord, la qüestió s’ha resolt. Però permeteu-me que avui no ho concreti, perquè seria una deslleialtat cap als socis. —Hi ha qui diu que hi ha tres governs: el d’Esquerra, el del PDECat i els dels dos presidents. Aquesta imatge es repetirà? —Els governs de coalició tenen veus diverses. A mi això no em preocupa especialment si tenim clar quin és l’objectiu pel qual treballem. Em sembla molt positiu que els consellers estiguin apoderats en els àmbits de la seva responsabilitat o que al parlament puguem tenir discrepàncies. No em sembla malament si quan hi ha en joc punts essencials, quan hi ha en joc l’objectiu comú, tots anem a l’una. —La manifestació de l’Onze de Setembre és decisiva? —Com cada any, és decisiva. Ens dóna aquella fraterna força de veure que som molts al darrere d’aquest projecte. Per tant, apel·lo als qui creguin que no ho fem bé o tan bé com creuen que s’hauria de fer que hi siguin. —Amb quin ànim hem d’afrontar el 20 de setembre? —El 20 de setembre va començar la gran farsa, la gran mentida. Hem de fer un homenatge a dues persones extraordinàries, Jordi Sànchez i Jordi Cuixart. Hem de dir: Prou mentides!, i reivindicar la pau. —I el primer d’octubre? —Jo tornaré al meu col·legi electoral. Vam ser molts que aquell divendres vam entrar als col·legis per garantir que es pogués votar. Jo, amb la meva família i els meus veïns, hi vam passar el dissabte i hi vam votar el diumenge. Vam protegir aquest vot. La nostra força és la democràcia, els nostres baluards són els vots. El primer d’octubre no ha de ser nostàlgic, ni malenconiós. Ha de ser una jornada reivindicativa perquè és un moment fundacional. No podem córrer el risc de mitificar el primer d’octubre. Aquest dia ens ha d’empènyer, ens ha d’interpel·lar. —I el 27 d’octubre? —El veig com una gran jornada internacional del dret a l’autodeterminació, seguint el fil que he comentat abans de la importància que té internacionalitzar la causa catalana. —Joan Ramon Resina, en una entrevista, us deia: ‘President, posi les urnes.’ Què li responeu? —Em va interessar molt allò que deia Joan Ramon Resina en aquella entrevista. Era de les que fan pensar i meditar, però no entenc per què deia això de les eleccions. Jo no veig que s’hagin de convocar. —Havíeu dit que no us feien por les eleccions, però penseu que no n’hi ha d’haver? —Jo no veig que calguin aquestes eleccions perquè hi ha una direcció clara i estem d’acord en els punts essencials del que hem de fer aquests mesos vinents. —La CUP i l’aprovació del pressupost us preocupen? —No m’ha preocupat mai la CUP. Sempre fa el paper que ha de fer i sempre li agraeixo que estiri i que colli. Hem de respectar els rols que ocupem cadascú de nosaltres. És tan important l’espai que ocupa la CUP, com l’espai central que ocupa Junts per Catalunya i Esquerra Republicana. Sense tota la gent, dels uns i dels altres, no ens en sortiríem. Jo insistiré sempre que si tenim clar l’objectiu i el consens per assolir-lo a mi no em fan pot les altres discrepàncies. —En aquest 80% de què parlàveu hi ha els comuns i fins i tot una part del PSC. Hi ha d’haver cap canvi de la política independentista cap als comuns? Són els comuns que han de canviar? —En aquests mesos vinents segurament canviarem tots perquè aquest país viu una situació gravíssima. Més de mil persones han estat investigades o citades a declarar per un acte democràtic, que és anar a votar. Quan dic: ‘Comencem una mobilització permanent pels drets civils, socials i nacionals d’aquest país’, això ens ha de portar unes conseqüències. Hem de posar damunt la taula les consciències de cadascú de nosaltres en aquest moment perquè jo no penso que es jutgin o siguin a l’exili uns membres del govern. Es jutja el poble de Catalunya. Aquests representants polítics van fer allò que la ciutadania va dir que volia que fessin. Em sento tan culpable com ells, tan a la presó com ells, tan a l’exili com ells. Aquí hi ha un consens enorme. Arribats en aquest punt, que amb les sentències es pot posar més de manifest, apel·lo a les consciències de cadascú de nosaltres. —Però ara mateix la distància entre els comuns i l’independentisme continua essent gran, a vegades sembla que fins i tot s’hagi ampliat del primer d’octubre ençà. —És possible: hi va haver les eleccions autonòmiques i les eleccions tenen això. Ara, jo als comuns els dic, primer, que presentarem a votació al parlament tot el contingut de les lleis suspeses; segon, que tenim un pla social i de progrés sobre el qual volem centrar l’acció de govern perquè creiem que no és la República que ens portarà els drets socials, civils i nacionals que anhelem, sinó que és la lluita per aquests drets que ens portarà la República. En aquest camí no crec que els comuns puguin no ser-hi. Parlem de la mateixa cosa, d’aquest 80% que compartim. A mi m’agradaria pensar que aquest camí el fem junts. És evident que hi ha coses que ens distancien molt, però també hi ha coses en què els sento molt a prop, em sento molt a prop d’en Jaume Asens. Amb l’aprovació de les lleis suspeses, amb la llei d’universalització de la sanitat de Catalunya, amb les lleis de medi no hem de tenir el suport dels comuns? Si creuen que hem d’avançar més, parlem-ne: nosaltres també volem parlar amb ells del pressupost. El nostre soci preferent és la CUP, però creiem que els comuns poden entendre molt bé les nostres accions de govern i pensem que els poden donar suport. —Ada Colau sembla que us veu lluny. —Sí, però segurament hi ha les municipals pel mig. Jo també li he dit que m’hauria agradat que durant tots aquests mesos al capdavant de l’Ajuntament de Barcelona hi hagués hagut una veu independentista. I que si som en un procés de fer efectiva la República ens interessa tenir un alcalde independentista a Barcelona. Això vol dir que amb Ada Colau no podem coincidir en altres coses? Doncs no, segur que coincidim amb moltes altres coses, però en aquesta no. —Per cert, quan s’aprovaran aquestes lleis? —Vam aprovar la resolució de la CUP i ens vam marcar uns calendaris molt concrets. El primer termini acaba el 5 de novembre. Nosaltres aprovem els acords per complir-los. —L’últim dia que vàreu anar a la presó va ser per a veure la Carme Forcadell què vàreu sentir quan sortíeu? —Jo em sento molt malament quan surto d’una presó catalana on hi ha presos independentistes. És un sentiment que tinc des del primer dia que van arribar aquí. Formo part d’un govern independentista i per tant això, a mi mateix, em causa una angoixa, una dificultat de comprensió. Encara que també em dóna més forces per tombar aquesta situació. Només la tombem guanyant la República. —Volen que sigueu Vichy? —N’hi ha molts que ens volen Vichy, n’hi ha qui ens volen desunits amb el president Puigdemont… Això que volen ja no em capfica. Aquí la cosa important és que cadascú es pregunti si els seus ideals li permeten d’acceptar unes sentències del judici com les que sortiran. —Respecte dels presos, també hi ha qui ho pot interpretar a la inversa. Fem bondat, no moguem fitxa, que tot serà més fàcil per als presos. Això us condiciona? —Això que seria més fàcil per als presos s’ha demostrat que és una tesi infundada, això no ha passat mai. En tot cas no hauria de dependre de nosaltres. Depèn de la posició dels presos polítics. I en aquests moments surto de la presó sempre molt animat. Veig que hi ha una clara decisió de defensa política de la causa. Com deia abans, si aquesta defensa política la fem des de les presons, des de l’exili, des del govern i des de la ciutadania i avancem tots quatre grups al mateix temps, això és molt important. Ens ha costat a tots arribar fins aquí, però hi insisteixo: és molt important! —Per què ha estat difícil? —Trobo normal que ens hagi costat perquè els fets d’octubre, el 27 d’octubre, les entrades a les presons, aquella arribada de Quim Forn a l’aeroport… El fet de veure companys teus que entraven a les presons i desapareixien de la teva vida… Tot això ha estat una sacsejada brutal al poble de Catalunya. Recordo que els primers dies d’estar al Parlament de Catalunya t’arribava a afectar a tu mateix tot allò que passava. Hi havia com una mena d’autocensura: això ho podràs dir? Val més que no ho digui? Però, vist amb perspectiva, em sembla normal que tot fos difícil perquè veníem d’un gran daltabaix. Si han tingut cap virtut els mesos que han passat, fins i tot perquè vam optar per recuperar un govern, és que tots alcem la veu alhora i defensem les mateixes coses alhora. Això ara ho tenim i ens dóna una gran força. —Mirem cap a Espanya. Quina confiança teniu en el govern del PSOE, després de les últimes decisions que ha pres? —Nosaltres mantindrem sempre oberta la porta a la negociació i a qualsevol trobada que, de manera bilateral, pugui portar-nos a resoldre aquest conflicte gravíssim que té Catalunya. Però que no s’enganyi ningú: la bandera del diàleg i la negociació l’hem defensada nosaltres. Qui no s’ha assegut a la taula de negociació durant anys ha estat el govern espanyol. Ara s’hi ha assegut, però resta mut davant les propostes que fem. Nosaltres hem dit perfectament al govern espanyol que partim d’un primer d’octubre i d’un 27 d’octubre. Quina és la seva solució, com pretén abordar el govern d’Espanya no solament la crisi catalana, sinó la crisi constitucional que tenen? Fins ara no n’hem tingut cap notícia. ‘Sin noticias de Gurb.’ Si és així, tampoc no anirem a fer-nos fotos, ni a continuar en retòriques que no ens portin enlloc. S’ha d’anar a treballar, a posar sobre la taula tots els temes que s’han de tractar. Es va acceptar que fos així i jo vaig tenir l’oportunitat d’explicar-ho. A la segona reunió el President Sánchez ha d’explicar molt bé als catalans quin és el projecte que té el govern espanyol socialista que sigui diferent del projecte que tenia en Mariano Rajoy. De moment sembla el mateix —Això vol dir que potser no es fa aquesta segona reunió si continuen aquests gests com el de Borrell…. La reunió és en joc? —Jo, com sempre, m’asseuré. M’és difícil de dir que no a aquesta pregunta, però també insisteixo que hi ha un rellotge que avança. Jo vaig ser molt clar i li vaig dir: ‘President, tenim això al davant! O hi apliquem la màxima intel·ligència política o vostè creu que un poble que se sent jutjat pot acceptar unes sentències com aquestes que preveiem?’ —I… —De moment, silenci. —Silenci, silenci? —Sí, ara em diuen que avui han fet unes declaracions que la proposta ha de ser dins l’autogovern. Sí hi ha ningú que es pensi que després de tot això que ha passat, ara la qüestió és una reforma de l’estatut o una competència aquí o allà no interpreta d’una manera gaire raonable on és el poble de Catalunya. —Fins a quin punt ha arribat l’hora d’apel·lar al republicanisme espanyol, fins a quin punt hi ha la necessitat d’una mena de pacte de Sant Sebastià, de trencar aquest monolitisme que hi ha a l’altra banda, amb una oferta que recuperi l’esperit dels anys trenta? —Aquells anys trenta també ens donen lliçons molt interessants, amb les declaracions d’Azaña i de Negrín sobre Catalunya, s’han de tenir molt presents. El moviment independentista ve de baix i jo desitjo al poble espanyol que s’apoderi de sobirania i sigui capaç de formular-se el desafiament democràtic més important que és la lluita per la república. Quan m’entrevisto amb les esquerres espanyoles i fins i tot amb el president Sánchez li dic: quan us decidireu a avançar per la via de la república a Espanya? Veig una península Ibèrica amb les repúbliques portuguesa, espanyola i catalana. Em sembla una solució peninsular que podia donar una resposta als desafiaments que té la península sencera. Per a mi, ara mateix, la meva prioritat és la República de Catalunya, però sí que desitjo la llibertat de tots els pobles del món. Aquests dies a Espanya veiem, arran de l’exhumació del general Franco, com encara persisteixen rèmores franquistes incrustades en aparells de l’estat. Penso que l’única manera que té Espanya de resoldre la seva crisi d’estat és avançant per la via de la república. Els republicans espanyols tindran sempre al seu costat els republicans catalans. —Què en penseu de la manera com Ciutadans intenta provocar una situació de violència? —Aquest estiu m’ha preocupat moltíssim. Tant, que vaig fer un article perquè sortís a tots els diaris expressant la necessitat que, com un sol poble, estiguéssim units enfront d’aquests brots feixistes, d’aquests grups intolerants, que actuen de nit, encaputxats i amb armes i que qualsevol policia normal del món deté i identifica. I resulta que ara la fiscalia vol investigar els Mossos per haver fet la feina que els toca fer. Això indica fins a quin punt malvivim en un estat que no ens toca. No pot ser que la fiscalia investigui els Mossos i no investigui la violència del primer d’octubre, no investigui què passa a les manifestacions feixistes al Valle de los Caídos. —I el ministre també… —El ministre diu que vol parlar de la convivència a les nostres places. Jo li responc que a les juntes de seguretat es parla de seguretat. Nosaltres tenim ganes de fer un ple sobre la convivència al Parlament de Catalunya. Hem de ser molt conscients de què passa, de quins grups polítics aprofiten i manipulen qualsevol avinentesa per a la seva intenció de fractura social. Com va dir el president Puigdemont, que abandonin tota esperança que la societat catalana es fracturi. La societat catalana no es fracturarà mai per un debat polític. Això és no entendre la nostra societat. Es pot fracturar perquè hi hagi una escletxa social entre rics i pobres, una gran desigualtat que faci que la gent no tingui les oportunitats que ha de tenir. Hi ha partits que s’equivoquen molt d’objectiu. —Què respondríeu als que li diuen que no governeu? —Dedicar-se a la independència és governar, perquè sóc un polític independentista que ha de treballar per la República. Durant molts mesos no vam poder començar a treballar per tots els entrebancs que ens vam anar trobant. Governem excepcionalment i hem fet la primera fase de restitució. Saben quants milions d’euros es va trobar el conseller de Treball paralitzats que havien d’anar a les entitats socials del tercer sector? Doncs més de nou-cents milions. I així amb molts apartats. Durant el 155, no tan sols hi ha hagut la indecència de la causa contra l’independentisme, sinó que a això s’hi ha d’afegir una autèntica descurança de no governar. A sobre, el senyor Millo es passeja tan tranquil i pretén donar-nos lliçons. —Aquests mesos de president us han canviat? —Penso que sóc el mateix, amb els mateixos defectes. Però el que m’ha canviat és la pèrdua absoluta de privacitat. Això és una cosa que no he paït gaire bé. No pots deixar la presidència aquí asseguda i sortir al carrer. No pots sortir només com a Quim Torra, sinó que surts sempre com a president de la Generalitat, sempre, nit i dia. Això és complicat per a mi, i complicadíssim per a la meva família. Tots ho hem d’anar encaixant. —No éreu un home del sistema. Sentiu la pressió del poder? —Viure a l’ull de l’huracà et fa viure diferent de la resta. Potser la perceben més el qui no hi són que no pas tu, que ja hi ets. Com que ja vius enmig d’aquesta pressió no la notes. És gairebé inherent. En canvi, quan ets en aquest palau, sí que notes és el pes de la història i de la responsabilitat. Això sí que és un pes! —El vostre caràcter apassionat us ajuda? Potser no us agrada que us diguem apassionat? —És curiós perquè jo m’identifico més com un dels últims noucentistes supervivents. Probablement, tinc un caràcter que es revolta en alguns moments i que necessita la reflexió. Però durant tots aquests mesos de presidència he intentat mantenir un to, no sé si ho he aconseguit. Crec que també va amb el càrrec mantenir un to de dignitat i de respecte. Ho he intentat, però no sóc jo qui pot jutjar-me. —El vostre Xammar admirat potser també tenia aquestes dues coses: ordre i apassionament? —Penso amb passió el nostre país i, encara que tinguis una posició moderada i que potser en un estat normal defensaries posicions liberals i socialdemòcrates, et sents radical defensant radicalment la llibertat del teu país. Un poble que no té aquesta llibertat, si vol ser lliure, és radical o no ho serà. —El vostre caràcter obert us ajuda a fer política? —Això ho haurien de dir els altres. —A nosaltres ens han dit que sí… —Intento no canviar de caràcter i ser molt sincer. Potser una de les coses que ens han passat aquests últims anys és que no ens explicàvem ben bé què volien fer i què no. I no ha de ser així, perquè tenim un poble adult que prendrà les seves decisions i que se sent responsable. Qualsevol ciutadà que em trobo és tan responsable com ho puc ser jo. En aquests moments no veig gaire diferència en allò que pugui fer ell des de qualsevol lloc o el que pugui fer jo. Jo no crec en ordres màgiques des de despatxos foscos. —Amb quin polític dels anys trenta us identificaríeu? —Voldria ser la síntesi perfecta de dos polítics, que són Francesc Macià i Carrasco i Formiguera. Per mi aquesta suma és Lluís Nicolau i d’Olwer. Aquesta equació m’agrada molt. Jo ja ho dic, Acció Catalana, sense saber-ho i vuitanta anys després, ha col·locat un president de la Generalitat. En una de les discussions que a mi m’encanten amb en Xavier Domènech, amb qui fem discussions històriques interessants, jo li recordava que a les eleccions del 1936 –quan van anar junts Acció Catalana i Esquerra Republicana, amb els socialistes i tota una colla de grups– el que té més vots és Lluís Nicolau d’Olwer. I, com diria en Boye, ‘ahí lo dejo!’. —Teniu temps de llegir? —Sí, cada dia, abans d’anar a dormir llegeixo una estona i gràcies a la consellera Borràs llegeixo poetes que no havia llegit, com és el cas de Zoraida Burgos, una poetessa sensacional. —Sempre teniu la vostra experiència suïssa com a referent. Tindrem una independència a ‘la suïssa’? —Tu pots guanyar o perdre la independència, però no pots no anar-hi preparat. Quan parlo d’organització parlo d’això. Pot passar de tot, però ho hem de donar tot i ens hem d’haver preparat bé.

Summary: Quim Torra: ‘Veig l’horitzó net, veig que ens en sortim’


Amb motiu de l’Any Pedrolo, l’editorial Comanegra en publica un inèdit ben especial (sembla que és l’únic que quedava). ‘Ben especial’ perquè Infant dels grans és una peça literària que va regalar Pedrolo a la seva filla Adelais quan va fer quinze anys. Narra un dissabte qualsevol a casa d’uns pares novells que no són qualssevol i d’una menuda de vuit mesos que no para quieta. La percepció privilegiada de l’infant transporta el pare i la mare als respectius paradisos de la memòria i els fa valorar algunes minúcies amb uns ulls que alguna vegada tothom ha lamentat haver perdut. Arribarà a les llibreries el 7 de març. Ens en parla l’editor, Jordi Puig. Llegiu-ne un fragment. «Editar un nou Pedrolo era el millor caramel que podíem tenir, certament. I alhora, és clar, suposava una responsabilitat enorme. Enorme. Sobretot quan vam llegir, rellegir, pensar i sospesar el manuscrit original. Infant dels grans era, i encara és, un text amb un valor sentimental, diguem-ne domèstic, aclaparador. I alhora contenia una meravella d’exercici literari, literari amb majúscules, que l’elevava més enllà i en feia necessària l’edició i la publicació. Un inèdit ‘perquè sí’ no hauria tingut sentit. Inevitablement, un inèdit es converteix automàticament en una mena de cirereta, per a un centenari com el que celebrem aquest any, i més quan parlem d’un autor tan indiscutible i de tant èxit que semblava impensable que n’hagués quedat amagada alguna cosa d’aquesta magnitud. Personalment, m’admiro davant la gestió que l’Adelais de Pedrolo ha fet d’aquest petit tresor. Pedrolo duia el gènere novel·lístic a l’ADN fins a tal punt que, fins i tot quan s’asseia a escriure unes quartilles d’amor a la seva filla, se li escapava una novel·la. Infant dels grans narra un dissabte de setembre en la vida d’uns pares novells i la seva menuda de vuit mesos, i ens descobreix l’individu Pedrolo d’una manera insòlita. No se m’acut amb quina obra es pot estar més a prop del nostre autor, no. Ara bé, insisteixo: el millor és comprovar com, en la prosa de Pedrolo, hi irrompen aquesta consciència d’estil i aquesta estructura novel·lística. Això és una proesa i, tot i conèixer força l’obra de l’autor, va ser una sorpresa. Quina facilitat! Com a unitat, funciona com un rellotge (i mai més ben dit, ja ho veureu), però si m’he de quedar amb un fragment, trio aquell en què el pare, transportat pel trepig de cavalls que sent quan passeja la menuda de camí a l’hort de l’avi, recorda la seva pròpia al castell l’Aranyó. Encara sento aquell tic-toc…»

Summary: Avançament editorial: L’inèdit ‘Infant dels grans’ de Manuel de Pedrolo


‘Vaig mirar els papers que tenia damunt la taula i em va venir un calfred. No hi havia cap dubte: a la llista, sota l’epígraf “morts” hi havia escrit el seu nom complet: Xavier Valls Bauzà.’ Així recordava el periodista Eugeni Madueño el moment en què, cobrint per a La Vanguardia l’atemptat d’ETA a Hipercor d’aquella tarda del 19 de juny del 1987, es va adonar, esbalaït, que una de les víctimes mortals era el seu amic Xavier Valls, l’arquitecte referent de la Santa Coloma de Gramenet de la transició, el pare del pla popular d’una ciutat que aconseguia deixar de ser un suburbi. I ahir al vespre, Madueño era un dels molts que van participar en un acte senzill i emotiu d’homenatge i record de Xavier Valls, trenta anys després d’aquell atemptat fatídic, a la plaça de Santa Coloma que porta al seu nom, amb el rerefons de la façana de la masia de Can Mariner, aquella que la pressió popular va salvar de la destrucció de l’especulació urbanística i que Valls va rehabilitar. L’acte es va fer en família, en un ambient de recolliment, gairebé a la mateixa hora que a Barcelona es feia l’acte de record institucional, ple d’autoritats, dels trenta anys de la matança d’Hipercor. A la plaça de Xavier Valls, s’hi esdevenia un acte coral de relats i records de l’arquitecte mentre la canalla jugava a pilota en una altra part de la plaça, aliena a la commemoració, mentre un grup de jubilats conversava assegut en un banc de la vora i una senyora passejava un gos cridaner; i mentre la senyora Ana, de vuitanta anys, ens explicava a cau d’orella que ella havia vingut d’Extremadura amb els fills quaranta anys enrere, perquè aquí hi havia futur. I que van haver de lluitar molt. ‘Converses al lloc’, era el nom de l’acte, organitzat pel Museu Torre Balldovina i presentat per la periodista Odei A.-Etxearte, autora del llibre De suburbi a ciutat. El pla popular de Santa Coloma de Gramenet (Fòrum Grama), que ha contribuït a treure de l’oblit i a reivindicar la gran obra de Valls, la que va posar els fonaments de la Santa Coloma actual; un pla absolutament pioner de participació ciutadana amb què els veïns van dibuixar la ciutat que volien, per viure-hi amb dignitat, per deixar de malviure enmig del fang i la brutícia. Etxearte va anar introduint gent molt diversa que va compartir lluites i compromís amb Valls, amics, col·legues, deixebles… i la gent que el va estimar. A primera fila de la mitja rotllana de cadires que es van disposar a la plaça hi havia la família: els seus dos fills, Xavi i Jordi, molt petits quan Valls va morir; la seva dona i companya, María José Olivé; el seu germà, Manel Valls… ‘Volien viure en una ciutat’ El vessant personal i el professional de l’arquitecte s’entrellaçaven en el record, perquè la seva vida ja fou això: una dedicació absoluta i una implicació total en la feina, que era el seu compromís, i el pla popular de la seva ciutat sempre al cap, acompanyant-lo allà on anés. Així en parlava en una conferència que va pronunciar el 1983: ‘Dir que ens hem proposat des dels anys setanta de transformar un suburbi en una ciutat pot deixar molta gent perplexa. Aquí tenim una història que comença als anys setanta amb un extraordinari desenvolupament de moviments reivindicatius per millorar les condicions de vida urbana. Aquests moviments reivindicatius a Santa Coloma van ser tan importants (els més importants de tot l’estat espanyol) que fins i tot van crear barris, van dir on anirien les places d’aquests barris, van assenyalar on havia d’anar l’ambulatori, on havia d’anar el parc, van intentar rebutjar el medi suburbial aquest que se’ls oferia de carrers i habitatges i van reinterpretar-lo constantment en termes del que volien, que era viure en una ciutat.’ Xavier Valls Bauzà. ‘Xavier Valls és l’home més important de la Santa Coloma del final del franquisme i de la primera part de la transició’, deia Jaume P. Sayrach, amic de Valls, primer regidor d’Urbanisme de la Santa Coloma postfranquista, capellà de la parròquia del Fondo i fundador de la revista Grama, que va canalitzar el malestar social, les mobilitzacions i les propostes dels veïns en el moment de la revolta del suburbi. Sayrach recordava ‘com es movia la perifèria mentre el poble antic, la vella Santa Coloma, romania passiva. El perill de la marginació i del lerrouxisme era real.’ Aquesta era una de les preocupacions de Valls, i l’eina que va disposar, el pla popular, va aconseguir cosir socialment una ciutat desbordada. Valls se’l disputaven els partits, però ell no era home de partit, i tot i que el seu nom va arribar a sonar com a possible batlle, va acabar refusant-ho. ‘Ja fossin els partits, les associacions de veïns o el Centre d’Estudis Urbanístics, utilitzant ara això, ara allò, és on en Xavier Valls se sentia còmode’, explicava l’urbanista Jordi Borja, amic i col·laborador seu. ‘Els urbanistes tenen ètica? El Xavi en tenia; volia fer les coses que la gent necessitava’, afegia. Activistes com Ferran Saro, del barri de les Oliveres; Salva Bolancer, dirigent de l’associació de veïns de Santa Rosa, un dels líders veïnals d’aquell moment; l’activista Elvira Ruiz, que va recordar el paper importantíssim de les dones en aquelles mobilitzacions per una ciutat més digna; Eloy Jurado, ex-regidor d’Urbanisme del PSUC durant el segon mandat de Lluís Hernández; Andreu Banús, també ex-regidor, responsable de Salut en el segon mandat des del restabliment de la democràcia… Tots van anar donant forma al llegat de Valls de manera col·lectiva i transversal, i fent una cosa que ell sempre tenia clar que calia fer per a progressar: donar la veu a la gent. ‘La gent ha de tenir veu. I després podrà tenir vot. Trenta anys després, reflexionem sobre això’, demanava Manel Valls. El llegat és bona part en els fills, que ahir explicaven com ‘una cosa que semblava de la generació anterior, la del pare, aquella mobilització del pla popular, tenia una línia de continuïtat fins avui’, en les mobilitzacions socials actuals, en les protestes contra les indignitats. Com un redescobriment del pare, en Xavi i en Jordi han entès a mesura que s’han fet grans i que han desenvolupat la seva ideologia, activisme i compromís social la dimensió d’allò que ell i molta altra gent van fer.

Summary: Recordant Xavier Valls, l’home que va donar veu al suburbi, mort a Hipercor


La periodista i escriptora Pilar Rahola ha esclatat d’indignació aquest matí a la tertúlia de RAC1, quan s’ha parlat de la negociació entre Junts pel Sí i la CUP. D’entrada, ha atacat la CUP per haver vetat noms concrets per al govern. Però ha expressat molta indignació sobretot amb Junts pel Sí i, concretament, amb CDC i ERC. Ha dit que no veia per enlloc cap estratègia amb mentalitat d’estat per a encarar el desafiament d’un estat espanyol que farà servir tota la potència contra el procés sobiranista. També ha criticat que CDC i ERC vagin separades a les eleccions espanyoles. ‘No s’entén res’, ha dit. Escolteu l’envestida de Rahola:

Summary: Rahola esclata d’indignació amb CDC i ERC


Representants dels governs de Catalunya, el País Valencià, les Illes, així com els d’altres comunitats autònomes, s’han reunit avui a Madrid amb càrrecs del ministeri espanyol de Turisme, per analitzar les conseqüències de la fallida del turoperador Thomas Cook. I perquè estudiï aprovar ajudes i incentius fiscals per a les empreses del sector, especialment hoteleres, afectades per la fallida. El secretari valencià de Turisme, Francesc Colomer, ha reclamat al ministeri que es treballi per a cobrir el buit que deixa Thomas Cook, perquè la demanda ‘persistirà encara que aquesta intermediació desapareix.’ Al seu parer, el govern espanyol ha de treballar perquè aquest buit es cobreixi i que la indústria turística no se’n ressenti. Pel que fa als incentius a les empreses, ha dit que li sembla una ‘opció plausible.’ Durant la reunió, el secretari ha destacat que el País Valencià no ha patit amb la fallida de Thomas Cook com ho han fet altres territoris perquè ‘des de fa anys s’havia disminuït la presència d’aquest operador’ i per això avança que la repercussió serà ‘molt suau.’ No obstant això, ha assegurat compartir ‘la necessitat de mantenir la nostra reputació amb una gestió exemplar d’aquesta crisi.’ L’únic aeroport valencià que operava amb el turoperador britànic és el d’Alacant, a través d’una connexió via Manchester. Les Illes demanen suport a les empreses Més contundent sobre la necessitat de suport econòmic s’ha mostrat el conseller de Turisme de les Illes, Iago Negueruela, per a qui una situació excepcional requereix també mesures excepcionals. ‘Parlem de la principal indústria de Balears i una de les principals d’Espanya. Esperem del govern mecanismes que donin protecció a empreses, que donin tranquil·litat, que ajudin a mantenir la connectivitat’, ha dit. El conseller, que no ha volgut avançar les pèrdues causades a Balears per aquesta fallida, ha demanat suport per exemple per a molts hotels que no tenen assegurats els cobraments i una ‘garantia per a mantenir les empreses.’ Per part catalana, Octavi Bono, director general de Turisme, ha explicat que s’ha participat en la reunió perquè veuen necessària la ‘coordinació’ en aquest cas i per posar dades en comú.

Summary: Els governs dels Països Catalans demanen ajudes per la fallida de Thomas Cook


La memòria dels nostres avantpassats està escrita en els ossos. Des de perspectives tan dispars com les ciències humanes, biològiques o mèdiques podem conèixer molts aspectes sobre la vida i la mort d’aquells que van habitar les ciutats que trepitgem avui. Les restes humanes constitueixen els millors fòssils directors per a conèixer el nostre llinatge i la nostra memòria. Alguns autors han comparat l’anàlisi bioarqueològica de les societats antigues amb una labor detectivesca, i en certa mesura així és, perquè estudiar els ossos i dents dels nostres avantpassats implica desxifrar indicis que poden o no acabar en evidències i en proves objectives per a entendre la nostra història. La font principal d’estudi que vehicula aquestes anàlisis és l’arqueologia, una ciència que en el segle XXI és un gran contenidor en el qual s’imbriquen múltiples ciències auxiliars. Per tot això, història, ciència i memòria conflueixen en el registre paleobiològic. Ossos i dents són els reservoris de l’ADN antic i de molt més, són claus essencials per a desxifrar la història d’aquells que van construir les nostres ciutats, moltes de les quals tenen arrel en fundacions romanes de fa 2.000 anys. «Les restes humanes constitueixen els millors fòssils directors per a conèixer el nostre llinatge i la nostra memòria» Quan intentem conèixer la vida i mort d’aquelles poblacions, en què les fonts escrites escassegen, el registre arqueològic funerari és una de les principals evidències que els científics intenten paleotraduir amb coneixements i tècniques del present. Posem un exemple: què i quant sabem sobre aquella primera població que va fundar una ciutat com València (Valentia)? L’arqueologia tradicional ha donat respostes, però també l’antropologia física, la medicina i altres ciències han aportat gran quantitat de dades valuoses (García-Prósper, 2016; García-Prósper i Polo-Cerdá, 2016; García-Prósper, Polo-Cerdá, Romero i Iborra, 2010; Polo-Cerdá, 2017; Polo-Cerdá i García-Prósper, 2002). La colònia de Valentia va ser una de les més precoces fundacions romanes en la península Ibèrica. Per les fonts literàries sabem que en el 138 aC Juni Brut va encapçalar l’expedició de militars llicenciats que van fundar la colònia. La primera font escrita que parla de la fundació procedeix d’una cita de l’índex perdut del llibre 55 de l’obra les Periochae de Titus Livi, que diu: «Iunius Brutus co(n)s(ul) (in Hispania) iis, qui sub Viriatho militaverant, agros et oppidum dedit quod vocatum est Valentia». La traducció i interpretació diu que «Juni Brut, cònsol en aquell any, al costat de P. Corneli Escipió Nasica Serapio, encarregat del govern de la Hispània Ulterior, va colonitzar amb soldats que van servir “sub Viriatho”  una ciutat a la qual es va donar el nom de Valentia». La fundació va coincidir en un moment clau entre la derrota de Viriat en el 139 aC i la destrucció de Numància en el 133 aC, i no és casualitat la seua estratègica ubicació geogràfica, equidistant entre Tàrraco i Cartago Nova. La investigació arqueològica i geomorfològica han confirmat aquests fets, i cada vegada es tenen més dades sobre el procés fundacional. Però si hi ha una cosa especial en aquest fet, és l’aïllament inicial del primigeni assentament i la condició forana dels seus primers habitants, la qual cosa atorga a la cultura material un caràcter genuí que s’ha pogut conèixer, en gran manera, gràcies a la troballa del cementeri més antic de la ciutat conegut fins al moment, situat entre els carrers de Quart i de Cañete. Aquesta necròpoli és un dels millors testimonis per a conèixer l’origen i evolució de la ciutat, perquè la seua estratigrafia tanca una àmplia seqüència cronològica que s’estén des del segle II aC fins al III dC. En ella han quedat impresos altres fets significatius dels primers segles de vida de l’urbs valentina, com la seua destrucció en el 75 aC en el context de les guerres entre les tropes de Pompeu i l’exèrcit rebel de Sertori, però també podem llegir que, després d’un període d’ostracisme o quasi total abandó, a poc a poc i fins a mitjan segle I dC, la ciutat va tornar a reconstruir-se. És en aquest moment quan sorgeixen inscripcions epigràfiques que parlen d’una organització municipal complexa concretada a través de dos ordes (ordo colonials): Valentini Veterani et Veteres, en què els segons (veteres) farien referència a la colonització republicana o primers pobladors, i els primers (veterani), a la colonització imperial després de la destrucció de la ciutat i una segona deductio (nova aportació de ciutadans, també segurament soldats llicenciats, entre altres pobladors). Llig l’article sencer al web de Mètode Elisa García-Prósper, doctora en Arqueologia per la Universitat de València, especialista universitària en antropologia forense per la Universitat Complutense de Madrid i investigadora del Grup Paleolab®. Manuel Polo-Cerdá, doctor en Medicina per la Universitat d’Alacant, especialista universitari en Antropologia Forense per la Universitat Complutense de Madrid, investigador associat del Grup Paleolab®, metge i antropòleg forense adscrit a la Unitat d’Antropologia i Odontologia Forense de l’Institut de Medicina Legal i Ciències Forenses de València. Què és Mètode?

Summary: La memòria escrita en els ossos


‘Si Homer es presenta com un vell, vol dir que en algun moment va ser jove, i si és cec, és possible que perdés la vista al llarg del temps i per això jo crec que va ser un jove de mirada profunda.’ El poeta Enric Casasses defensa així la visió que dóna del poeta en el pròleg que ha fet especialment per a la versió de la Ilíada que acaba de publicar l’editorial Alpha, del grup Som, per inaugurar la col·lecció Bernat Metge Universal. La traducció del text ha anat a càrrec de Pau Sabaté, i és la primera vegada en quaranta anys que es tradueix en vers. La recuperació d’aquest text fundacional de la literatura universal s’emmarca en el projecte de la Casa dels Clàssics. El seu president, Raül Garrigasait, explica: ‘La nostra intenció sempre ha estat posar els clàssics al centre de la cultura d’avui, i per això inaugurem aquesta col·lecció, que vol fer clàssics de tots els temps per a tothom, amb traduccions noves i amb pròlegs escrits per creadors que es mirin les obres no des del perfil de l’acadèmia sinó parlant-hi de tu a tu. I, evidentment, havíem de començar per la Ilíada.’ Garrigasait diu: ‘Aquest poema és terrible perquè parla d’una guerra amb tota la seva cruesa, però a la vegada té moments de tendresa excelsa. Així les coses, l’heroi més cruel de l’exèrcit grec, Aquil·les, plora la mort del seu estimat Patrocle abraçat al rei Príam, que plora els seus fills morts, precisament a mans d’Aquil·les. És una de les imatges més impactants de la literatura.’ Enric Casasses, per la seva banda, defensa que el text és totalment contemporani. ‘Parla de la guerra i de les càrregues, com el que pot passar a l’autopista AP-7, però sobretot parla de les coses que no es veuen a les notícies, parla de la vida. Homer és el gran poeta de les comparacions i el llibre és extraordinari en aquest sentit, és el poeta que parla millor de la família, per exemple.’ Casasses també ha entrat en l’etern debat sobre l’existència d’Homer o de més d’un Homer i diu que el text de la Ilíada és molt compacte i molt sòlid, amb petites escenes diferenciades, però sobretot amb una unitat formal molt sòlida. ‘L’Odissea, en canvi, és quelcom molt més episòdic. Abans n’era molt més fan, però ara, immers durant tot l’estiu dins la Ilíada, he de reconèixer que el llibre m’agrada molt més, que la Ilíada és el meu preferit.’ Pau Sabaté i Enric Casasses. Una traducció que no defuig els col·loquialismes Pau Sabaté és un dels traductors més interessants de la nova fornada de versionadors de textos al català. I tot i que per les seves mans ja havien passat alguns textos molt importants del grec, res s’assembla a una traducció com la de la Ilíada. ‘He intentat de mantenir la flama del text i he fet algunes petites trampes, com deslligar una mica l’hexàmetre per donar-li una prosòdia més catalana. Pel que fa a la llengua, pels vocables i l’estil, sempre hi ha tendència a fer servir un llenguatge marmori i jo he volgut acostar la meva traducció a una llengua viva, amb vocables directes i que soni clar i diàfan. No hem de fer una llengua estranya i no he dubtat a fer servir col·loquialismes si calia.’ La versió que ara es posa a l’abast dels lectors arriba sense notes a peu de pàgina, una altra de les grans diferències amb versions anteriors. Garrigasait explica: ‘Hem optat per no entorpir la lectura, volíem fer un llibre molt clar, que res destorbés la lectura. Hem fet un índex de noms al final del llibre. Tots els personatges que hi apareixen, fins i tot aquells que només hi treuen el cap per morir, hi surten referenciats i, d’aquesta manera, cada lector pot saber exactament qui són, en cas que es perdin. Però és que també hem optat per fer una introducció en prosa a cada un dels cants. Amb aquests resums queda tota la trama argumental ben explicada i el lector no es perdrà en cap moment. Així ens evitem tota la càrrega de notes.’ Un dels principals problemes que havien tingut fins ara les traduccions de la Ilíada, segons Garrigasait, és que ‘s’havia imposat una manera neoclàssica de llegir-la, buscant molta grandesa, molta tibantor’. ‘I en realitat, els grecs parlaven d’una manera molt més senzilla, que s’acosta molt més a la traducció que presentem, molt més senzilla.’ Sabaté explica que mentre traduïa el llibre no consultava cap altra versió catalana, ni tan sols la que ha publicat aquest mateix any l’editorial Adesiara, un text que acara la versió grega i la catalana, tot i que la catalana es presenta en prosa. ‘Quan tradueixo no consulto mai cap altra versió, per evitar distorsions del meu text. És la meva manera de treballar.’ Xavier Mallafré, del grup Som, diu: ‘Quan vam decidir d’incorporar l’editorial Alpha, sabíem que incorporàvem una entitat que ens aportava molta història i que donava un sentit afegit al grup. Fem molt pocs llibres l’any, en aquest projecte de la Casa dels Clàssics, però els hem de fer molt bé i hem de situar els clàssics al centre. Estem molt contents per la complicitat de moltes institucions del país.’ La versió de la Ilíada, amb tota la seva èpica, podria ser un dels grans textos que es llegissin en qualsevol de les manifestacions que aquests dies sacsegen el país. Segons Enric Casasses, ‘no desentonaria gens en un escenari de la AP-7, de fet ja hi ha hagut molta poesia, passa que els que canten, com els Txarango, són els que s’emporten els titulars, però allà han passat moltes coses interessants.’ El grup Som també està d’enhorabona perquè recentment ha rebut el premi Bibliofília espanyol per l’edició de l’Àurea Dicta, de Miquel Barceló, un altre dels grans projectes fets aquests darrers temps.

Summary: La ‘Ilíada’ reneix en vers per inaugurar la col·lecció Bernat Metge Universal


La gota freda ha assolat avui el sud del País Valencià i ha causat inundacions, desbordaments de rius i destrosses en diversos municipis. Malauradament, el temporal ha causat la mort de dues persones a Cabdet, municipi històricament valencià però que actualment pertany a Albacete. Tres ferits a Ontinyent i Canals han estat traslladats en centres hospitalaris. Un petit tornado ha provocat danys materials a Dénia, sobretot en el poliesportiu municipal, encara que sense ferits. Durant la tarda, la pluja s’ha concentrat a les comarques del litoral sud, però a partir de la matinada és previst que s’estenguin de nou a la resta de comarques centrals i del sud. L’alerta roja per pluges de 180 litres per metre quadrat en 12 hores i 90 en una hora es mantindrà fins les 12.00. Es tem que el Segura es desbordi aquesta nit. Oriola –on han caigut més de 260 per metre quadrat, la mateixa pluja que durant la resta de l’any– ha estat incomunicat diverses hores. S’hi han hagut de reallotjar 34 persones. A més, l’exèrcit espanyol ha enviat la Unitat Militar d’Emergències (UME) per col·laborar amb el dispositiu organitzat per afrontar les conseqüències del temporal. A Beniarrès han caigut 351 litres per metre quadrat, i Ontinyent ha registrat 300 litres per metre quadrat les últimes 24 hores –202 en només sis hores– i ha desbordat el Clariano i s’han hagut de desallotjar una quarantena de persones. És la quantitat de pluja més gran registrada al municipi des que el 1917 es van començar a recollir les dades pluviomètriques. L’ajuntament ha anunciat que demanarà la declaració de zona catastròfica. La pluja també ha desbordat el riu Cànyoles a Moixent, mentre que es fa un seguiment dels municipis per on transcorre el Serpis. La Generalitat ha establert l’emergència situació zero per risc d’inundacions a la comarca de la Vall d’Albaida i la Confederació Hidrogràfica del Xúquer ha constituït un comitè permanent per a fer un seguiment dels estralls del temporal. A conseqüència del temporal han quedat sense servei d’electricitat, aigua i gas 853 famílies a Alcoi i Dènia i 155 a Agullent. A més, hi ha constància de nombroses incidències en hospitals i centres de salut d’Alacant i València. Pel que fa al trànsit, hi ha 23 carreteres tancades, principalment a les comarques de la Vall d’Albaida i la Vega Baixa. Es recomana de no desplaçar-se amb cotxe a pràcticament tot el País Valencià. L’última hora de l’estat de la xarxa es pot consultar ací. En l’àmbit educatiu, demà hi haurà desenes d’escoles tancades i també la majoria d’universitats. S’han suspès les classes d’uns 536.000 alumnes en diverses municipis. El president de la Generalitat, Ximo Puig, ha demanat a la població la màxima prudència, atès que el temporal encara no ha passat i pot haver-hi ‘una retroalimentació’ les pròximes hores. El riu Clariano s'ha desbordat al pas per Ontinyent. Fotografia: EFE/ Natxo FrancésEl riu Clariano s'ha desbordat al pas per Ontinyent. Fotografia: EFE/ Natxo FrancésEls bombers han desalltojat el barri de Cantereria (Ontinyent). Fotografia: EFE/ Natxo Francés Un camió arrossegat com a conseqüència del pas d'un tornado aquesta nit a la platja de les Marines de Dénia. Fotografia: EFE/Juan Carlos CárdenasEstat en el qual ha quedat un edifici d'apartaments de Dénia després del pas d'un tornado. Fotografia: EFE/Juan Carlos CárdenasUn home observa l'estat en el qual ha quedat el poliesportiu municipal de Dénia. Fotografia: EFE/Juan Carlos CárdenasEstat en el qual ha quedat un restaurant a la platja de les Marines de Dénia després del pas d'un tornado. Fotografia: EFE/Juan Carlos Cárdenas VÍDEO: La riuada s’endú un pont del segle XVI i arrossega cotxes a les comarques centrals País Valencià A Moixent, s’hi ha desbordat el riu Canyoles i alguns cotxes han estat arrossegats per la rambla del Bosquet. Emergències fa un seguiment del riu Serpis, però de moment no s’hi han detectat incidències. També a la Costera, un helicòpter d’Emergències ha rescatat una persona a Canals, i dues més han hagut de ser rescatades amb vehicles terrestres. El temporal causat per l’entrada de la gota freda també ha obligat a tornar a tancar el port de Sagunt, a les 4.30, a causa de la mala mar, segons l’Autoritat Portuària de València. A més, el flux de vent del nord-est és intens. Hi hagut ratxes de 76 quilòmetres per hora a Miramar i Oliva; 69 a Xàtiva; 66 a Pego; 62 a Xàbia; 61 a l’aeroport de València; i 58 a Alcoi. Otra muestra de cómo en unos minutos el caudal de un río ♒puede inundar cualquier paso arrastrando todo lo que encuentre en su camino.#DANAseptiembreVideo de correwassap. 😅 pic.twitter.com/UiSN09XU1u — Bombers Forestals GV (@UBF_bombers) September 12, 2019 El temporal també ha afectat Eivissa La pluja intensa que també cau sobre les Pitiüses ha causat talls i despreniments en unes quantes carreteres d’Eivissa. El consell insular ha informat del tancament al trànsit del túnel de l’autovia a l’aeroport i un dels ramals de pujada a Sant Jordi. 🚨❗ INFORMACIÓ CARRETERES EIVISSA (2/2)– Despreniments a tota la carretera de Santa Eulària, especialment a Can Nadal (P-KM 5,300). 🙏 Molta precaució al volant, eviteu els desplaçaments que no siguin estrictament necessaris. — Consell d'Eivissa (@Consell_Eivissa) September 12, 2019 Així mateix, no es pot circular per la rotonda de Mobles la Fàbrica i es desvia el trànsit rodat a Jesús. A més, roman tallat un dels carrils de la carretera de Santa Eulària en direcció a Eivissa, a l’altura de Subministraments Eivissa. D’altra banda, s’han registrat despreniments en tota la carretera de Santa Eulària, especialment en la zona de Ca Nadal, ha informat la màxima institució insular. L’Aemet ha informat que durant aquesta nit i matinada han caigut prop d’un miler de llamps a les Pitiüses. Durant les últimes 12 hores, s’han registrat 61 litres per metre quadrat en l’aeroport d’Eivissa; 44 l/m² a Sant Joan; 34 l/m² a Eivissa, i 12 l/m² a Formentera. L’organisme meteorològic manté l’alerta carabassa a les Pitiüses per risc de ruixats i tempestes, que poden ser localment fortes.

Summary: La gota freda causa estralls, amb registres de pluja històrics