Joaquim Forn, Josep Rull, Raül Romeva i Dolors Bassa han denunciat el seu empresonament al grup de Treball de Detencions Arbitràries de les Nacions Unides. Ho ha anunciat en una entrevista a Catalunya Ràdio Ben Emmerson, l’advocat dels presos polítics i dels exiliats davant de l’ONU, qui ha dit que aquest moviment és conseqüència de la decisió del tribunal alemany de Slesvig-Holstein de refusar a extradir el president Carles Puigdemont per rebel·lió. Segons que ha pogut saber VilaWeb, aquesta denúncia no inclou els casos de Jordi Turull i Carme Forcadell perquè les seves característiques particulars —Turull el van empresonar interrompent la seva investidura com a president i Forcadell era la presidenta del parlament— fa que tinguin una estratègia de defensa diferent. ‘La conseqüència de tot això és que segueix una línia completament diferent de la de totes les accions de l’estat espanyol’, ha dit Emmerson. Ha precisat que han escrit una carta individual a cadascun dels membres del grup de treball per a reclamar una ‘atenció immediata’ a la situació dels presos polítics. A més també han emfatitzat la frustració que provoca en el poble català, que s’ha expressat en manifestacions massives que, segons Emmerson, han cridat ‘l’atenció a escala mundial’. ‘La decisió alemanya, que va conduir a la retirada de les euroordres, té implicacions per als presos polítics. El tribunal alemany diu que res d’allò que van fer els polítics catalans pot ser considerat de cap manera una incitació a la rebel·lió o la sedició’, ha destacat. Segons Emmerson, és ‘inevitable’ que surtin de la presó perquè ‘fora de la bombolla espanyola’ el món diu que allò que van fer ‘ni és sedició, ni rebel·lió ni un cop d’estat’. ‘Els tribunals espanyols apliquen la legislació d’una manera molt peculiar del punt de mira interpretatiu’, ha denunciat, criticant que el ‘fantasma de Franco’ encara es palpa en les estructures de l’estat. El mes de febrer, Emmerson ja va portar el cas d’Oriol Junqueras, Jordi Cuixart i Jordi Sànchez al grup de Treball sobre Detencions Arbitràries de l’ONU. D’altra banda, també hi ha queixes obertes a les Nacions Unides a Ginebra per la vulneració dels drets polítics a Jordi Sànchez i al president Carles Puigdemont.

Summary: Forn, Rull, Romeva i Bassa denuncien el seu empresonament a les Nacions Unides


Quan va acabar el debat al Centre de Cultura Contemporània de Barcelona amb Jaume Alonso-Cuevillas i Gonzalo Boye, a VilaWeb vam tenir el convenciment que havíem de transcriure’l. La transcripció literal era l’única manera que les paraules del debat travessessin els murs de les presons per mitjà de VilaWeb Paper, que precisament avui, celebra el primer aniversari. Carme Forcadell, Dolors Bassa, Jordi Sànchez, Jordi Cuixart, Oriol Junqueras, Raül Romeva, Joaquim Forn, Josep Rull i Jordi Turull tenen prohibit, entre moltes més coses, que els familiars i amics els passin continguts digitals. Tanmateix, ara podran llegir aquestes paraules, que són un autèntic combat per a la democràcia i una esperança real per a tots, malgrat la descripció crua i sense concessions que fan del funcionament de la justícia espanyola. Vídeo íntegre Transcripció —Vicent Partal  Bona vesprada a tothom. Vull començar donant les gràcies als nostres convidats, perquè fan molt més que un treball professional.  El vostre esforç mereix tot el nostre reconeixement i tot el nostre agraïment.  —V. P.: Quan van convocar aquest acte no sabíem si seria possible, perquè som conscients que els nostres convidats viuen en un moment permanent de sobresalt. En qualsevol moment passen coses i, per això, ja vam avisar que faríem l’acte sempre que no passés res. Per tant, comencem amb la primera pregunta: Jaume, quan passarà alguna cosa?  —Jaume Alonso-Cuevillas  Bé, en qualsevol moment pot sortir el sol, en qualsevol moment poden passar coses. Bona tarda a tothom. Vull començar, a part d’un agraïment a VilaWeb, dient que he dit al president Puigdemont que veníem en aquest debat el Gonzalo i jo i m’ha demanat que us transmetés una calorosa abraçada.  —J. A.-C.: Doncs bé, en qualsevol moment poden passar coses perquè tenim diversos fronts oberts: el Tribunal Suprem; la causa del major Trapero; la causa d’Interior, i el recurs d’apel·lació contra la interlocutòria del processament, que vam presentar la setmana passada, en què els arguments que vam expressar són molt contundents, però no hi confiem gens. Sigui com sigui, encara que el revoquin, tindrem resolució un dia d’aquests. A més a més, avui  hem presentat a Alemanya les al·legacions contra l’extradició. Suposem que tindrem la resolució d’aquí a dues o tres setmanes, oi, Gonzalo? —Gonzalo Boye  Bé, en primer lloc gràcies per haver-me convidat. I sí, el tribunal alemany trigarà tres setmanes, més o menys, a dictar resolució. També estem en espera d’Escòcia. De moment, esperem el judici el 30 de juliol. Però encara no ho tenen clar, amb això de l’agost i les vacances… Vaja, són bona gent i ens donen força suport, els hem de perdonar. Com diu en Jaume, poden passar moltes coses. El que, probablement, no passarà –i això s’ha de deixar clar– és que la instrucció de la causa es recondueixi cap a unes vies raonables, a unes vies jurídiques; el Tribunal Suprem no cedirà en aquesta escalada en contra dels polítics catalans. Tot i això, tard o d’hora Europa dirà que només hi ha dues posicions: o s’està amb Europa o contra Europa. Aleshores hauran de decidir en quin lloc volen estar. —V. P.: La Clara, de qui es parla poc, està bé? —G. B.: Ella va dir que els teus silencis l’aclaparen i que… ‘ahí lo dejo’.  —V. P.: ‘Ahí lo dejo’ es va convertint en un gènere literari per ell mateix. —G. B.: És veritat, perquè hi ha moments que és millor deixar-ho aquí, perquè nosaltres continuem essent advocats en exercici, i no els regalarem una suspensió del nostre exercici professional. Per això, ‘ahí lo dejo’ serveix per a evitar de dir coses que, en realitat, voldria dir. —V. P.:  Tu saps que provoques atacs de cor? Quan dius ‘ahí lo dejo’ mig país fa així.  —J. A.-C.: Sóc conscient que els atacs de cor els provoca no només a la gent que el segueix per Twitter, sinó també a les altes instàncies. —G. B.: És sorprenent, perquè nosaltres hem detectat algunes reaccions del jutge Llanera que estan fora del procés. Quan estudiàvem dret, ens vam dir que allò que no era a les actes era fora del món. Així doncs, el que és a Twitter o a la premsa no és dins el món del jutge. I, malgrat això, ell ha reaccionat moltes vegades amb resolucions judicials per informació de fora del procediment. Això mostra quin és el seu criteri judicial. —V. P.: Bé, comencem, qui arranca el debat? I ara no feu els desmenjats. —Públic: La primera pregunta és per a en Jaume, sobre la querella massiva. Per què suggeriu que no es presenti? —J. A.-C.: Hem arribat en un entente cordiale amb els Querellants per la República. Finalment s’han avingut a esperar que tinguem la resolució de l’euroordre. Nosaltres movem moltes peces simultàniament, tenim un procediment a Escòcia amb Clara Ponsatí; tenim un procediment a Bèlgica, que de moment va quedar aturat per un defecte de forma, però que es podria reactivar en qualsevol moment; en el procediment a Alemanya preveiem una resolució més imminent; dues causes al Suprem; una demanda civil que s’ha posat a Alemanya, i tota una estratègia que no seria prudent que reveléssim. Per això vam demanar als querellants que amb aquesta querella, que tots sabem que està abocada al fracàs, s’esperessin perquè podia implicar un risc per a la defensa, encara que ells deien que el veien petit. Bé, encara que sigui petit no és negligible. Afortunadament. el tema s’ha reconduït. —G. B.: És una posició comuna entre en Jaume i jo. No es tracta que no hi hagi querelles per acció popular. Jo n’he portades moltes per acció popular, és una acció pròpia del nostre dret i, a més a més, és molt útil. Passa que no podem explicar els detalls de l’estratègia, però està tot encaixat. Intentem evitar que això interfereixi en l’estratègia global, que ha de redundar tant en el procediment a Espanya com en la situació dels presos. Quan en Jaume diu que està abocada al fracàs, no volem dir que no estigui fonamentada, no és que no tingui raó, no és que els fets no hagin passat, és que no l’admetran els mateixos que hi donen suport en les apel·lacions i en el seu procediment. La querella està bé, fem-la en un altre moment, però tinguem clar que jugarem en camp contrari i que ells faran el que voldran. Quan en Jaume diu que està abocada al fracàs és perquè la sala d’admissió farà el mateix que va fer amb la inadmissió de la jutge Lamela, no solament inadmetre-la sinó donar-hi suport. —P.: Si es resol positivament a Alemanya la no extradició i Puigdemont se’n va a Bèlgica, torna a iniciar-se el procés? Què es persegueix amb la demanda civil contra Llarena? —G. B.: Dins l’espai comú europeu, quan a un ciutadà li reconeixen uns drets és molt difícil de sostenir una nova euroordre. Però amb el jutge Llanera ja no ens pot sorprendre res; evidentment, la tercera arribarà. Si no ha arribat fins ara per als qui són a Bèlgica és per estratègia, per no reconèixer davant Alemanya que el jutge belga tenia raó quan la hi va rebutjar. Per què tenia raó? Perquè el jutge Llarena no coneixia el formulari d’una euroordre i no va passar per la casella B. I no és broma. Casella A: ‘Nom.’ Ja era difícil equivocar-se en el nom.  —G. B.: A la casella B, hi diu: ‘Resolució nacional que sustenta la detenció europea.’ Aquí ja es va equivocar i no va passar a la casella C. A Bèlgica no s’ha passat de la B. El fiscal, el 18 de maig, va demanar una segona euroordre i d’aleshores ençà el jutge Llarena no ha badat boca. Espera el resultat d’Alemanya per tornar a posar-la a Bèlgica. Per què no l’ha posada? Per estratègia. I és la primera vegada que veig un jutge d’instrucció amb estratègia. —J. A.-C.: No tan sols no l’ha cursada, sinó que de seguida va enviar un escrit al tribunal alemany dient: ‘No faci cas dels belgues, que s’equivoquen. Entre nosaltres, les grans potencies, sí que fem bé les coses.’ —G. B.: Pel que fa a la demanda civil: si a Puigdemont l’haguessin obligat a defensar-se a Bèlgica i l’haguessin acusat d’unes coses per després retirar-li l’euroordre i, en acabat, haguessin anat a una conferència per dir que vostès són els delinqüents, perquè no eren presos polítics… Vostès no els demandarien? Això és el que es persegueix a Bèlgica. Tota la resta ho munten des del Tribunal Suprem per justificar-se dels belgues dolents, alemanys dolents, escocesos dolents. Els únics bons són ells i els que se saben la llei. —P.: El jutge Viejo no va donar la citació que vau fer al jutge Llanera perquè considerava que representava l’estat i no havia de comparèixer davant un altre jutge. Això té recorregut? Què poden fer els belgues si al setembre aquest home no es presenta? —J. A.-C.: El jutge de Madrid fa de carter, per explicar-ho gràficament. Fa el que se’n diu cursar una comissió rogatòria. Si aquesta comissió és a l’estranger, el jutge de Madrid l’únic que havia de fer era donar la notificació al jutge Llanera, i això és el que ha rebutjat. Però això no prejutja en absolut el contingut que hi havia, del procediment que està en marxa. El jutge belga pot optar per cursar la notificació per una altra via. En té coneixement perquè en Gonzalo va presentar un escrit de recusació i sap que ha estat demandat allà i pot optar per no defensar-se. —G. B.: Vostè es refereix al jutge Viejo, el que avui ha estat nomenat conseller general de justícia?  Ah, és que pensava que era un jutge.  —P.: Ara tot és el jutge Llarena. Imaginem que hi ha un miracle i el jutge Llarena desapareix i deixa de tenir cap relació amb aquest cas. Canviaria res? —J. A.-C.: Em fa l’efecte que no. Fixeu-vos que el president del consell judicial, Carlos Lesmes, va dir una cosa molt greu a la inauguració de l’any judicial. Va dir que la principal funció del poder judicial a Espanya era preservar la unitat d’Espanya. La principal funció del poder judicial en qualsevol estat és l’aplicació de l’ordenament jurídic i la preservació dels drets dels ciutadans, però no la unitat de l’estat. Per això, segurament el problema no és del jutge Llarena, sinó de tota la sala segona. Això ho hem denunciat moltes vegades, el Consell d’Europa ho ha dit, totes les associacions de jutges, inclosa l’associació conservadora majoritària de jutges: el problema al poder judicial espanyol és que els alts càrrecs són nomenats no pels principis de capacitat i mèrit, sinó un en un, per quotes d’associacions judicials, que són l’extensió dels partits al món judicial. Per tant, el problema no el tenim només amb el magistrat instructor, sinó que quan la sala ha hagut de resoldre qualsevol cosa, ha donat plena cobertura al jutge Llarena. —G. B.: Si contractes un paleta per desmuntar aquella paret , pot començar a picar per diversos punts o pel mateix. I d’això se’n diu estratègia per a desmuntar la paret. Fa molt de temps que ho explico, no és un problema de tota la judicatura. En tots els pobles i ciutats hi ha jutges que, amb recursos escassos i amb més o menys capacitat, fan la seva feina i la fan ben feta. El problema ve quan arribes a la plaça de La Salesa, a Madrid, on tens, en una banda, l’Audiència Nacional i, en una altra, el Tribunal Suprem. Una mica més lluny hi ha el Tribunal Constitucional, però que no és part del sistema judicial com a tal. El problema és aquí. I aquesta causa permet de visualitzar tots els problemes del sistema judicial espanyol, especialment el de les altes instàncies. I es va demostrant que no feien tan bon dret com ells deien: no resisteixen un contacte amb un jutge de primera instància belga. Després intenten humiliar-lo perquè no és un Tribunal Suprem. El Tribunal Suprem fa molts anys que fa coses que no hauria de fer. Uns voten perquè els diputats legislin. I hi ha un poder que s’anomena poder legislatiu. El poder legislatiu aprova una llei i què fa el Tribunal Suprem? Aprova un acord del poder suprem no jurisdiccional per a reescriure la llei. Us en poso un exemple: busqueu l’article 1 i 2 de la llei del jutjat i cerqueu la quantitat d’acords del Suprem ‘no jurisdiccionals’ que hi ha per a reescriure la llei, envaint competències del poder legislatiu. ‘Si la llei diu això, el que vol dir és justament la contrària.’ El Tribunal Suprem s’atribueix unes competències que no té i passa que gairebé ha comès un cop d’estat. Han superat amb escreix les seves competències. —P.: El problema que hi ha hagut a Bèlgica no ha passat a Alemanya? —J. A.-C.: Sí. Alemanya no s’ha pronunciat encara. Ha passat el mateix, que la casella B és mal complimentada, perquè no quadra amb una ordre nacional de detenció. —G. B.: La vista del 16 de maig era la vista final de l’euroordre a Bèlgica. No vam passar de la casella B, però era la vista final. L’última estació del procediment. La resta del procediment a Bèlgica diu que no ho veu clar. —J. A.-C.: Aquell dia ens vam quedar tots amb una cara estranya, perquè anàvem preparats per a entrar al fons, perquè estàvem convençuts que quan arribaríem allà ens dirien que havien resolt aquest defecte. I, quan se’ns va comunicar que no, recordo que el jutge, el tribunal i tots els fiscals deien ‘no pot ser, no pot ser’. La vista va durar molt poquet. —P.: Si les euroordres són refusades, si ens posem en aquesta pantalla, com pot prosseguir, això, després? Quina valoració en fan del canvi de govern espanyol, del punt de vista jurídic? —J. A.-C: Pitjor del que estàvem no podíem estar. S’obren oportunitats i és possible que estiguem millor. I en el pitjor dels casos, estaríem igual o una mica millor. Dit això, el gust que vam tenir fa tres setmanes no té preu.  Aquesta última part tu no l’hauries dita, oi?  —G. B.: Jo no em fico en política.  —V. P.: Però, té cap afectació? —J. A.-C.: Serà més alegria que qualsevol mundial de no sé què o medalles als Jocs de la Mediterrània.  —J. A.-C.  Estarem en un cas insòlit, del qual no hi ha precedents. Hi ha un espai judicial europeu amb llibertat de circulació. Hi ha tres països de la Unió Europea que han dit que aquests fets no són constitutius de delicte, dos a Bèlgica i un altre a Alemanya. S’ha dit que tenen llibertat de circulació perquè consideren que els fets reclamats per Espanya no són constitutius de delicte. Els fonaments en els quals descansa del procediment espanyol trontollen. No l’afecta directament, però trontolla. —V. P.: Que no hi hagi precedents, és significatiu? —J. A.-C.: I tant. —G. B.: En cap país no hem trobat encara jurisprudències sobre els delictes imputats. I això és significatiu. A Alemanya el delicte de sedició fa quaranta-vuit anys que és derogat. A Escòcia, des del 23 de març, el fiscal escocès intenta trobar quin delicte penal de la legislació escocesa encaixaria en aquests fets. El codi penal escocès tampoc no és tan llarg per a no trobar-lo. És que no existeix. —J. A.-C.: S’ha dit. La premsa de Madrid n’ha informat molt malament, diuen que no hi ha un delicte similar a tot arreu. Però és de sentit comú, si hi ha un grup que enderroca per la força al govern constituït és delicte a tots els països. Però els fets que explica l’euroordre no són com ho va ser el 23-F (l’alçament de l’any 36 no, perquè com que va ser ‘glorioso’ estava perdonat, perquè no era pecat). Però què és una rebel·lió, és claríssim. I quan demanen alguna prova, ells envien un vídeo d’una cassolada i continuen sense veure-ho. —G. B.: Agafem algunes frases de l’ordre de processament i diem que aquí hi ha un problema d’entesa democràtica, perquè el que diu en un moment donat el jutge a Llarena és: ‘Gairebé dos milions de persones van sortir a manifestar-se.’ Hòstia, si el dret de manifestació depèn de quanta gent hi hagi a la manifestació és terrible! És un problema de concepció democràtica i això no es canvia d’avui per demà, n’hi ha alguns que fins i tot ho porten als gens. —J. A.-C.: Una anècdota és que quan vam haver de traduir tot allò de: ‘És cert que no han estat mai violents, no han fet mai cap crida a la violència, que en totes les seves manifestacions han estat pacífics, però no és descartable que interiorment algun dia puguin ser violents’ , la traductora alemanya ens deia: ‘Això deu estar malament.’ —G. B.: La segona traductora, perquè la primera va ometre frases importants. —J. A.-C.: Sí, sí. —P.: Dues preguntes. Des de la ignorància jurídica, si el jutge Viejo no ha volgut donar una carta dient que és ‘estat’, no és una prova molt clara que no hi ha separació de poders? I la segona, si una querella és abocada al fracàs perquè no serà admesa, aquí s’acaba o es poden fer més passos? —G. B.: Al senyor Viejo només li hauria calgut llegir-se l’article 1 del reglament europeu. Llavors sabria que el que deia era un despropòsit. Parlarem sense termes jurídics: això vol dir que el carter va obrir la carta, no li’n va agradar el contingut i la va retornar al remitent. Però no havia d’obrir la carta, només havia de lliurar-la. Quan vam recusar el jutge Llarena, vam posar-lo en coneixement personal de la demanda i de la citació que va acompanyada com a document 2 i 3 de la recusació. Per tant, ell ho ha rebut. A més, quan desestima la recusació comença a discutir-se amb el jutge belga. Perquè nosaltres a l’escrit de recusació, li ho diem: ‘Escolti, això vagi a dir-ho al jutge belga, a nosaltres què ens explica.’ Discuteix la competència al jutge belga ja des del 4 de setembre. Si no compareix és perquè ell no ha volgut, en té plenament coneixement. A on el portarà a això? Al mateix lloc que el portaria en un plet civil en la legislació espanyola, perquè havia estat citat i no ha comparegut, el declararien en rebel·lia. I, com el plet civil, continuarà en rebel·lia fins que es dicti sentència. Si ell no es vol defensar, després d’haver enviat la primera, la segona, la tercera, la quarta euroordre…: ‘tal faràs, tal trobaràs’. —J. A.-C.: En el sistema judicial espanyol, una querella contra el magistrat Llarena, que ha de ser jutjada pels seus mateixos companys de sala, no s’admetrà a tràmit. Hi ha obert un procés de recurs contra el Tribunal Constitucional, en el qual en Gonzalo té molta confiança.  I després es pot anar a les instàncies internacionals. Un recorregut tortuós perquè les instàncies internacionals demanaran que s’admeti a tràmit a Espanya. Per tant, les possibilitats que això prosperi són mínimes, tal com està muntat el sistema. —P.: Quina incidència pot tenir en el procés el canvi del fiscal general de l’estat? —J. A.-C.: Té poc marge, i la maquinària inicial una vegada s’ha posat en marxa és molt difícil d’aturar; sí que es pot aturar alguna cosa. Es compara amb un gran vaixell de càrrega. Tenim un problema de temps, la fiscal general de l’estat encara no ha pres possessió. Jo tinc un convenciment propi, jo crec que l’acusació per rebel·lió caurà perquè és insostenible. Si ara es manté és per a poder suspendre els càrrecs electes, que creiem que és improcedent perquè només no ho és en casos de terrorisme, que no és el cas. Crec que es manté per poder aplicar aquest article 384 bis i suspendre els càrrecs electes. Probablement, en el moment que tinguem els escrits d’acusació, la fiscalia ja rebaixarà les acusacions de rebel·lió a sedició. Però això és un petit canvi de rumb, perquè no hi ha de cap de les coses. Les penes per rebel·lió poden arribar a trenta anys, i les de sedició a dotze. Són penes gravíssimes! El que hi ha és una desobediència. Aquí entraríem en un debat jurídic de si el Tribunal Constitucional l’han desobeït històricament el govern, el Tribunal Suprem, la fiscalia general de l’estat, totes les comunitats autònomes. Hi havia, com deia en Gonzalo, la federació general de desobediència al Tribunal Constitucional. Mai no hi havia hagut una condemna per desobediència al Tribunal Constitucional perquè el codi penal condemna les resolucions judicials i les del Constitucional no ho són. La primera condemna va ser pel 9-N, en què hi va haver un canvi de regles a mig partit, i això ho portarem a Estrasburg quan el TC desencadeni la condemna de Quico Homs. —G. B.: Sobre la fiscal general de l’estat és saber si els fiscals del Tribunal Suprem li faran cas, perquè jo en tinc dubtes. —V. P.: Això podria fer entrar un problema polític? —J. A.-C.: Hi ha dos problemes polítics, fixeu-vos: quan la portaveu del govern va dir que, arran del cas de la Manada, l’administració intentaria personar-se com a defensa dels agredits per delictes sexuals, el fiscal general, encara en funcions, va dir que la fiscalia ja ho defensava prou. Això se solucionarà quan el nou govern nomeni un nou fiscal. Però el problema és que, malgrat que és un òrgan jerarquitzat, els fiscals de l’estat són molt fiscals de l’estat, i s’ho creuen. Quan hi va haver la petició de llibertat de Joaquim Forn, fa uns mesos, la fiscalia general va ordenar que se’n demanés la llibertat, i els fiscals van dir: ‘Demanem llibertat perquè ens ho han demanat.’ Per això, al final el jutjat no va fer cas a la fiscalia, sinó a l’acusació particular de Vox. Per tant, hi va haver rebel·lió dels fiscals al fiscal general. —G. B.: A aquest sí que li fan una rebel·lió.  —P.: S’ha insinuat alguna cosa d’il·legalitzar partits polítics. Quin recorregut té això, ara amb Pedro Sánchez? —J. A.-C.: No em sembla que sigui destacable. Algun líder dels populars o d’un sector de l’aznarisme poden dir coses, però no crec que sigui a l’agenda del PSOE. Aquí hi ha moltes incògnites polítiques, Sánchez sap que destapar Catalunya és destapar Andalusia. El que faci o deixi de fer ja són especulacions polítiques. Però més aviat, pel que es va veient, hi ha gestos de distensió, no tindria sentit començar en aquest terreny. —G. B.: No m’agrada ficar-me en política, però això de la política consisteix a saber en quina pàgina dels llibres d’història es vol estar. És una decisió que els polítics han de prendre, com ho han fet els jutges. I els ciutadans esperem que la prenguin, que prenguin decisions. El procés ha posat en evidència les grans mancances del sistema judicial espanyol i en la persecució del procés es posa en tela de judici fins a quin punt es pot estirar el sistema europeu sense trencar-se, per mantenir posicions que són antidemocràtiques. Si Pedro Sánchez ha vingut per a quedar-s’hi, ell sap que ha de prendre decisions, com tothom. —P.: Quin recorregut té el delicte de malversació, si Montoro mateix va dir que no s’havia gastat ni un euro de diners públics? —J. A.-C.: Respecte a Alemanya, estem pendents de la resolució. Com que estem convençuts que la rebel·lió ja l’han descartada, també som molt optimistes, per unes altres raons, que també la descartin. I, pel que fa al cas espanyol, encara que tenen els comptes intervinguts i que ho han mirat i remirat tot, no han trobat res. L’última ocurrència de divendres va ser demanar una pericial a un agent de la propietat immobiliària per saber quant hauria costat llogar tots els locals que es van fer servir per a l’1-O. Suposo que algú va fer servir el lavabo i va gastar aigua, o algú va encendre el llum, però ara pretenen sostenir la malversació d’acord amb això. —G. B.: Crec que juguen amb la memòria. Es va fer un referèndum abans, hi va haver desobediència abans i es va presentar una querella abans i, crec recordar, si la memòria no em falla, que va ser la fiscalia del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya que va dir que no hi havia delicte de malversació en el cas d’Artur Mas. I vas ser el TSJC que no va obrir una causa contra Artur Mas per malversació, sinó per rebel·lió. És difícil de tenir dos casos tan similars amb reaccions judicials tan diferents i no pensar que hi ha hagut una politització de la justícia. Si els dos fets són pràcticament idèntics, en el mateix àmbit territorial i es despleguen més o menys de la mateixa manera, per què arriba a aquest resultat tan diferent? El primer punt és treure’l del seu tribunal natural, que és el TSJC. Després el van portar a un tribunal especial, ells en diuen especialitzat, que és l’Audiència Nacional espanyola, i després es va portar al Tribunal Suprem, i s’hi dóna una resposta més pròpia de l’esoterisme que no del fet jurídic. I a mi el que em preocupa és: ‘Com expliquem això a l’advocat alemany sense que ens tracti de bojos?’  —G. B.: De debò, un dels problemes més grans que hem tingut és explicar a fora què vivim i que no ens enviïn en una unitat psiquiàtrica, perquè podrien dir: ‘Hòstia, se’m va aparèixer aquí un sonat, que em va començar a explicar la història d’Espanya, i l’hem hagut d’internar.’  —G. B.: I també és un problema amb els jutges, perquè ells pregunten: ‘Però, n’hi ha per a tant?’. I la resposta és: ‘No, ho hem reduït perquè sigui creïble.’ El relat ha de tenir un sentit lògic… Com expliques a un jutge d’un tribunal –que ells diuen regional– perquè no li sembli increïble? En un estat federal no hi ha tribunals regionals, sinó federals, i aquests tenen la mateixa capacitat que el TS espanyol, encara que allà tots són doctors. La quantitat d’hores que hem trigat a aprimar temes… només perquè sembli que tinguin una explicació lògica. —J. A.-C.: I encara és més greu que això que diu en Gonzalo, perquè en el cas del 9-N s’hi van destinar recursos públics i és justificat. Però el primer d’octubre, no, perquè ja se sabia que no se n’hi podrien destinar. No són dos actes idèntics, i això encara és més greu. Sobre el que diu en Gonzalo d’aprimar les coses, imagineu-vos que en una sèrie política com House of cards, un guionista hagués fet un guió com el que ha passat a Catalunya en els últims mesos. Quan l’hagués presentat l’hi haurien refusat dient: ‘Això no s’ho creu ningú.’ —V. P.: Un jutge d’un tribunal belga o alemany deu pensar que un jutge espanyol és igual que ell. —G. B.: Ho deu pensar, sí. En un principi.  —J. A.-C.: El principi de les euroordres es basa en la confiança d’estats de dret i, sobre el paper, Espanya ho és. De fet, les lleis processals espanyoles són de les més garantistes de totes. Si aquí ja ho sabem, ja hem fet tots el màster, més que a la Juan Carlos I, ja anem pel nivell avançat! L’euroordre funciona per dos sistemes, un de ràpid, si és per una llista de delictes com homicidi, tràfic de drogues o corrupció, llavors es lliura la persona automàticament. I ells van intentar fer la trampa de colar-ho com a corrupció. I aleshores, quan els jutges belgues van dir que allò no era corrupció van dir: ‘No, no, és que els jutges belgues no ho han entès bé.’ Si en algun moment partien que Espanya era igual, de seguida es van adonar que no, que aquí les coses no estan ben fetes. El jutge belga ha d’analitzar la causa amb el que vostè li envia, si vostè no li envia tota la informació, ell no ha de venir a mirar què hi passa aquí. Quan els vam explicar que en una querella de 116 pàgines, que els documents no hi eren adjunts, sinó que eren enllaços, que en un paper si toques l’enllaç no s’obre res… I ens citaven un dia festiu –l’u de novembre– per a l’endemà a les nou del matí. Això no s’entén, encausar-te pel delicte més greu que hi ha al codi penal amb menys de 24 hores d’antelació, és absolutament impensable. I com aquesta, una carretada. —P.: Jo vull preguntar sobre Vox. Qualsevol pot ser acusació particular? I sobre l’acusació particular, tinc entès que Espanya és una excepció dins Europa, és així? —G. B.: Jo crec que és un gran guany per a la democràcia que els ciutadans tinguin dret de formar part de la justícia. Cadascú té el seu àmbit de representació: el PSOE és al congrés, Vox a Twitter…Tot i això, crec que els partits polítics no haurien de fer servir l’acusació particular, i sé que algú s’emprenyarà per això. Aquests de Vox no sé com es financen, perquè cada vegada que algú posa una querella ha de justificar-ho. Però, vaja, això ja és una qüestió més de fiscalia que nostra. —J. A.-C.: No és una anomalia, hi ha països que ho tenen, però que els partits hi entrin denota molt poca confiança en el sistema judicial. A Espanya, aquesta eina existeix des del segle XIX perquè històricament existeix aquesta desconfiança. —P.: És veritat que el jutge Garzón va impulsar d’alguna manera extralegal, perquè no existia, que els informes de la Guàrdia Civil fossin els únics que poguessin ser admesos a una acusació determinada i concreta contra una persona? A mi em fa molta por això, perquè amb aquest sistema judicial, on arribarem? Hi ha gent que fa molts mesos que és a la presó i, fins i tot els qui no hi entenem, veiem que són fora de la llei. Hi ha molt bons advocats, el fet ha estat molt criticat per algunes associacions judicials espanyoles, però no ens en sortim. Són Déu, els jutges, que poden fer el que els dóna la gana? —G. B.: El jutge Garzón, juntament amb el fiscal Zaragoza, van crear el concepte ‘tot és ETA’, i ara estem en el concepte ‘tot és el procés’. És a dir, podem esperar els mateixos mètodes que s’utilitzaven en el seu dia. A mi, això de les pericials d’intel·ligència m’ha sonat contradictori: uns guàrdies civils es converteixen en experts en ETA i diuen: ‘Ha estat ell.’ I amb això, n’hi havia prou. I ara ho apliquen: ‘Quan hauria costat llogar els locals? D’acord, doncs això és el que han malversat.’ Fixi’s, cada dia Espanya tramita unes dotze euroordres i no fallen mai, només passa en aquest cas. Què passa? Doncs que hi ha jutges que fan la seva feina ben feta. El problema no està en la justícia, sinó en les altes instàncies, a les quals s’arriba per uns camins una mica inescrutables. I demostren que no feien ‘bon dret’. Ja es va viure a Espanya, encara que en un altre context, en una política de cercles concèntrics. I després van tenir casos com el d’Egunkaria, en què es va tancar un diari, es va ficar tothom a la presó, es va torturar Marcelo Otamendi i després resulta que no tenien cap delicte imputable ni cap relació amb ETA. Quin era el problema? Tenien un mal costum, escrivien en èuscar. —P.: En què se sustenta l’acusació sobre els Jordis? I què n’opinen sobre la presó preventiva que permet de tenir tancades persones durant quatre anys que després un jutge pot declarar que són innocents? —J. A.-C.: La qüestió dels Jordis, igual que la del major Trapero, els consellers, la mesa del parlament…, no té cap base jurídica. Com deia en Gonzalo, tot és ETA, i ara aquí s’ha volgut criminalitzar. A Espanya va existir al codi penal un delicte de convocatòria d’un referèndum, i ho era convocar-lo, ajudar a organitzar-lo, finançar-lo. Això es va despenalitzar el 2005, i ja va sortir la Rosa Díaz i els que ara se’ls en diu constitucionalistes —que a mi no m’agrada anomenar-los així– a dir que el codi penal espanyol no tenia una eina eficaç per lluitar contra una declaració d’independència pacífica. I quan es produeix aquesta, ara han de forçar el codi penal per castigar-ho, perquè un delicte de desobediència no comporta presó i els sembla molt poc. La primera vegada que vaig sentir parlar de sedició era al matí, esmorzant amb en Joan Queralt, i ens vam posar les mans al cap: ‘Quin disbarat, no seran capaços d’aplicar-ho.’ No es pot agafar per enlloc, però ens han demostrat que són capaços de tot. Pel que fa a la presó provisional, Espanya en fa un ús abusiu i això ja ho han denunciat les instàncies internacionals de fa molt de temps. Hauria de ser el remei últim i extrem que s’apliqui en casos que sigui necessari. I que s’apliqui només en segons quins casos, i amb aquesta arbitrarietat, com la Manada i Urdangarin, no, i, en canvi, sí que s’apliqui en els nostres polítics. —P.: Davant d’Europa, es pot fer res perquè la justícia espanyola canviï alguna cosa, perquè es pugui resoldre en l’àmbit europeu? —J. A.-C.: L’opinió pública europea està escandalitzada. —G. B.: Les lleis hi són per a interpretar-se, però potser abans cal una dutxa democràtica: analitza els fets, els cerca al codi, no els troba, es pren un cafè amb una mica més de cultura democràtica i segurament arribarà a unes conclusions ben diferents. Jo ho veig a Twitter, que algú es queixa: ‘És que van organitzar un referèndum.’ I jo contesto: ‘Sí, i què? No és delicte.’ I la resposta: ‘Sí, però van pujar sobre els cotxes de la Guàrdia Civil.’ Sí, és veritat, i què? Potser el que els molesta és que s’hagin manifestat i no com s’hagin manifestat. I hi ha diferència entre la violència contra les coses i violència contra les persones. Pujar sobre un cotxe pot ser la primera. Però el que sembla és que aquí el que hi ha hagut és un atac a l’honor de la constitució, de la Guàrdia Civil, de la bandera. Si els volen demandar perquè se senten atacats, és una cosa, però aquí, jo crec, el problema és la falta de cultura democràtica. Per què el problema d’una manifestació és que hi van dos milions de persones? I si n’hi van quatre o sis, què? A la manifestació a Madrid de ‘No a la guerra’, el 2004, hi havia gairebé dos milions de persones. Els convocants haurien pogut ser cridats a algun procediment penal. En aquell moment, algun delegat del govern es va negar a fer sortir la policia perquè considerava que hi hauria pogut haver violència. És a dir, si sortien del Piolín, podien generar violència. És clar, si els tens allà tancats, en el moment que surten, poden fotre bastonades. El nostre contracte és democràtic, però ens falta cultura i tradició democràtica, i ens falta entendre que la democràcia no és anar a votar cada quatre anys, sinó viure-hi. —P.: D’aquí a dos dies, es fa un reportatge bastant descriptiu sobre els fets del 20-S, on es veu que els Jordis demanen a la gent que se’n vagi a la nit. Es pot integrar a la causa? Quina possibilitat tindria que tingués una incidència en el judici dels Jordis? I fins i tot per parlar sobre què entenen per violència a Espanya, cap a Europa? —J. A.-C.: No he vist el documental però he parlat amb en Jaume Roures i en Lluís Llach i demostrarà que no hi va haver cap actitud sediciosa ni violenta, que van fer crides pacífiques. I tot això lliga amb les pericials d’intel·ligència que la policia s’ha centrat a explicar fets de forma objectiva, si hi havia tres persones, han d’explicar que hi havia tres persones, no pas ‘hi havia tres persones i estaven conspirant’, això ja ho analitzarem. També diuen: ‘Aquí hi ha vuit ampolles, a cada una cinc euros, doncs vuit per cinc són setanta-dos.’   —J. A.-C.: Els processos espanyols van a la seva, en una vista d’apel·lació els advocats som contundents, però els fiscals continuen amb la seva història, fins i tot partint de premisses errònies. L’opinió jurídica europea està escandalitzada. Això no és nou, sempre hi ha estat, en el sistema espanyol, però ara es va posant de manifest. Divendres la portaveu de la Casa Blanca va anar un restaurant i la fan fora amb la seva família. Piulades i polèmica i ja està. Aquí, un mecànic de Reus no vol reparar un cotxe i ja l’encausen per delicte d’odi. No és solament el procés, són els cercles dels quals parlava en Gonzalo. Al principi ho anàvem polint perquè s’entengués, ara ho han vist més clar. Jo continuo tenint confiança en Europa, sé que queda molt ingenu dir-ho, la solució costarà que arribi, però començarem a veure algunes cosetes. Potser ho negaran, que hi han intervingut, però forçaran una solució. No es pot mantenir aquesta repressió. —P.: Sobre les extradicions, suposant que tingueu èxit i no les concedeixin, com continua el judici? —J. A.-C.: És procés penal. És previst que si algú queda en rebel·lia, el judici contra ell és suspès. Per això, el jutge Llarena ha fet dues peces separades, respecte dels que són fora. Jo crec que un dels motius de fer dues peces és treure’s en Gonzalo de sobre, perquè cada vegada que fa un escrit el posa molt nerviós. Però ha fet dues causes separades també preveient que, en cas que no prosperi l’euroordre, es pugui continuar el judici dels d’aquí com si res i deixar aparcat l’altre. El Gonzalo i jo hem demanat la nul·litat d’actuacions, perquè no ens van deixar intervenir, ens van expulsar de la causa, i no ens van deixar entrar fins que no van cursar la segona tongada d’euroordres. Escolti’m, les condicions amb què vostè em readmet són les mateixes condicions amb què em va expulsar. Per tant, tota la instrucció és nul·la. I per això saben que podria contaminar la resta del procés. Per això volen continuar com si res aquí, i no deixar que es contamini amb una possible nul·litat. —G. B.: Jo m’imagino que ells han pensat: ‘Quan arribem a Estrasburg, i faré un símil futbolístic, ja s’haurà jugat la pròrroga, s’hauran picat els penals i els és igual què digui perquè passarà d’aquí a sis, set o vuit anys, i ells ja no seran al Tribunal Suprem, perquè hi ha una cosa que se’n diu edat de jubilació. Però no han previst que hi ha mecanismes molt més àgils que poden donar resultats més ràpids, precisament per a poder evitar totes aquestes aberracions; el que plantegen és una aberració jurídica. Però com que tota aquesta part dels mecanismes ells mai ho l’han haguda d’estudiar, perquè no els interessava, perquè no els afectava, és on se senten molt incòmodes. Us poso un exemple: el jutge Llarena, un dia que estava una mica molest amb mi, va dictar una resolució perquè en l’euroordre es prengués declaració a Toni Comín i Meritxell Serret, perquè els designessin advocat i procurador que els defensés. Jo li vaig presentar un escrit dient-li: ‘Miri, resulta que vostè es passa per certes parts el tema de l’estatut general de l’advocacia i jo tinc dret a treballar. Però, per si de cas, no pot demanar això en l’euroordre, ha d’anar a un altre conveni europeu de cooperació en matèria judicial i, si no ho troba, és a l’article 2, el que vostè vol demanar.’ Ell va citar l’article 18 que té relació amb prendre declaració, però és clar prendre declaració no té relació amb l’advocacia… Feia set mesos que els demanàvem que els prenguessin declaració a Bèlgica i ens deien que no existia un mecanisme, fins que els va interessar. Amb això vull dir que faran el que voldran. Nosaltres farem bon dret i posarem en evidència que fan el que volen. I els nostres defensats mantindran la seva dignitat: mantenir el cap alt i continuar batallant i no faran ni un pas enrere, perquè no han fet res per haver-lo de fer, sinó tot al contrari. Ens feu preguntes jurídiques que no són d’aplicació al cas, perquè no és un cas jurídic, és judicialitzat, però no ho és. La resposta i la solució ha de ser política. Nosaltres som aquí perquè, com que ho han judicialitzat, hi ha uns paios que han de ser-hi amb un carnet que digui que són advocats. Excedeix amb escreix el nostre àmbit de coneixement. —P.: Si els jutgen, els presos polítics, i els condemnen, i el cas arriba a Estrasburg i allà diuen que això no és vàlid, quina és la conseqüència per a Espanya, per als presos i per als jutges? —J. A.-C.: Espanya viu en una situació d’autarquia jurídica, perquè no han canviat el xip encara que van entrar a l’espai europeu. Saben que de tant en tant pot arribar a Estrasburg, però primer ha de passar pel Constitucional, que pot congelar-ho quatre o cinc anys. Però hi ha més mecanismes europeus més enllà d’Estrasburg una vegada tinguem resolucions favorables, i aquí sí que ‘ahí lo dejo’. —G. B.: Que estudiïn, que nosaltres ja ho hem fet. —P.: Quan parleu de perícia en la intel·ligència, en la reforma s’havia parlat de la llei d’enjudiciament criminal, que es deia ‘pericial policial d’intel·ligència’, i es van adonar que no anaven de costat ‘pericial’ i ‘policial’.  I una demanda, si us plau, vosaltres que teniu ressò mediàtic, feu que es derogui la llei mordassa, no ens deixa ni explicar-nos, quan veiem certs abusos no podem fer res, hi ha gent que tenim expedients per unes rucades importants, en manifestacions el furgó ens grava, hi ha llistes de gent que va a les manifestacions… Vosaltres potser podeu fer-hi alguna cosa, perquè els advocats de carrer no hi podem fer res. —G. B.: Sobre les pericials d’intel·ligència, responc sobre un judici que va haver-hi a l’Audiència espanyola, que és sobre un delicte que vam tenir: havien analitzat, com a dada objectiva, que la meva defensada anava a casa de l’altre acusat tres dies per setmana amb l’objectiu de col·laborar amb organització terrorista. I jo vaig preguntar en el judici: ‘Amb la seva capacitat d’intel·ligència, van avaluar la possibilitat que fos amb algun altre motiu?’ Va ser el mateix president del tribunal que va dir: ‘ligue’.  Noia de 26 anys, noi de 28, que el va a veure a partir de les nou del vespre i, de cop, acusada de pertinença a organització de terrorisme, d’acord amb una pericial d’intel·ligència! Ha estat molt intel·ligent, la pericial. —P.: Els informes de la Guàrdia Civil estan subjectes a la mateixa suposició de veracitat que la declaració d’un testimoni en un judici oral? —J. A.-C.: Sí, però el problema no és que incorrin en falsedat, sinó que fan suposicions. En un dels informes diuen: ‘I parlen de l’avi, segurament Jaume Roures.’ I ell diu: ‘Escolti’m no sóc avi, no tinc cap nét, per què he de ser jo?’ Tenen obligació d’objectivitat i recollir les evidències. En un judici normal quedaria desvirtuat. —G. B.: Diuen: ‘No hem trobat encara els pagaments, però continuarem cercant.’ En un informe judicial! I continuarà, i en el següent informe apareixen explicant on els han anat a cercar. Normalment en una causa quan es dicta una interlocutòria de processament, un ja més o menys sap cap on es mourà el judici oral. En aquest cas, quatre dies abans de dictar-se la interlocutòria de processament arriba un informe de la Guàrdia Civil que alternava els fets de la interlocutòria de processament que el jutge Llarena havia dictat. I a més i quan es recorren aquests autoprocessaments el jutge desestima els recursos quan el fet intel·ligent –bé, intel·ligent… – hauria estat estimar-ho parcialment perquè efectivament no és un milió i mig, són tres milions. Acull el teu propi informe, però no. El problema és que les pericials d’intel·ligència, una suma de tres xifres ja la van fer malament, perquè ni sumar saben en un delicte de malversació. —P.: Jo volia preguntar sobre Valtònyc, perquè la fiscalia flamenca ha rebut l’euroordre contra Valtònyc. Com veieu la seva situació i què pot acabar passant en aquesta causa contra ell? Quines diferències hi ha amb la qüestió a Bèlgica dels consellers exiliats? —G. B.: Amb els acords que tenim, no podem dir gaire cosa, però jo només en sé una: en cap país d’Europa cantar no és un delicte. Per tant, els trets aniran per aquí. Nosaltres respectarem l’acord que tenim amb la fiscalia perquè quan ens autoritzin farem públiques les dades. —P.: La justícia es basa en fets. Quan es podran saber aquests fets, de tots els procediments que tenim engegats? —J. A.-C.: La justícia penal aplica normes penals sobre uns fets, per això el primer que s’ha de fer és reconstruir un relat històric. El problema és que el relat històric que relata la querella i aquests informes policials no quadren amb la veritat històrica. En un judici normal, i no polític com aquest, tindríem moltes esperances que en un judici oral, quan es practiquessin proves contradictòries –i només recollint el que diu el fiscal, emparat per uns atestats policials–, en el moment de contrastar-ho amb testimonis quedaria desvirtuat. Representa que l’objectiu d’un judici en base a unes proves és comprovar si queda acreditada o no la veritat històrica del judici. —V. P.: Jo tinc una última pregunta, perquè hem parlat de la situació en diversos països i no m’agradaria acabar sense fer referència a Suïssa, on hi ha Marta Rovira i Anna Gabriel. En quina situació estan? —J. A.-C.: Suïssa és un sistema que està fora de la UE i per tant no és un sistema que va de jutge a jutge. A Suïssa es requereix que el govern doni el vist-i-plau per poder passar a la fase judicial. I el govern no ho ha dit de moment, deu esperar que respongui Alemanya. Però el portaveu federal del Ministeri de Justícia de Berna ja va dir que per delictes polítics no executen euroordres, i que no es pensin que l’extradició del Falciani pugui ser una moneda de canvi. Per tant, també som optimistes amb la situació a Suïssa. —V. P.: Moltes gràcies!

Summary: La revolució dels advocats: la conversa íntegra d’Alonso-Cuevillas i Boye


València serà durant l’agost l’escenari d’un pel·lícula de Bollywood. La plaça de l’ajuntament, el Cabanyal, la Porta dels Serrans, el Palau de la Música o el mercat de Colom són alguns dels escenaris escollits per a aquest llargmetratge indi. Segons que ha explicat el representant de la productora valenciana que col·labora amb la companyia índia, José Trullenque, ahir va ser el primer dia de rodatge i l’acció es va situar darrera de la catedral de València, al costat de la plaça de l’Almoina. Els actors i l’equip de la Namdamuri Tharaka Ramarao Arts han començat a rodar les primers escenes de dansa bollywood davant de la paret de la catedral. Durant aquest dies s’han traslladat a València deu actors i vint-i-cinc membres de la productora. Arran de l’expectació d’un bon número de turistes, un dels actors va gravar ahir unes quantes preses amb el grup de hip-hop valencià Dance Center. Les primeres escenes que es gravaran són les de dansa i són dirigides pel coreògraf Raju Sundaram. La pel·lícula narra la història del fill d’un periodista indi que es dedicava a destapar casos de corrupció, va ser assassinat i ara vol venjança. Una de les escenes d’aquest ‘thriller’ serà una persecució que es gravarà diumenge a l’avinguda dels Tarongers, que quedarà totalment tancada per l’ocasió.

Summary: València serà un plató de ‘bollywood’ durant l’agost


La fira d’art Arco de Madrid ha retirat l’obra de l’artista Santiago Sierra que recull els rostres pixelats d’Oriol Junqueras, Jordi Sànchez, Jordi Cuixart i una vintena de presos polítics més per a denunciar l’existència de presos polítics a l’estat espanyol. La censura ha estat confirmada per l’organització, que addueix que vol ‘evitar polèmiques’. La petició, l’ha feta Ifema, la Fira de Madrid, formada per la Comunitat de Madrid, l’Ajuntament de Madrid, la Cambra de Comerç i Indústria i la Fundació Obra Social i Monte de Piedad de Madrid. L’obra no ha pogut ni tan sols ser visitada perquè era just avui que s’obria al públic. L’obra també inclou més presos polítics, com ara els joves d’Altsasu, els titellaires de Madrid empresonats el 2016, directius d’Egin i simpatitzants del 15-M que van formar part de piquets informatius de la vaga general del 29-M del 2012. Cada quadre va acompanyat d’un text breu que explica el cas. Tot i que no en publica la identitat, són fàcilment identificables. Exposició ‘Presos polítics’ a la fira Arco. L’artista és Santiago Sierra, que el 2003 va ser el representant espanyol a la Biennal de Venècia, on el seu muntatge va aixecar polèmica perquè requeria el DNI espanyol per entrar dins el pavelló, i el 2010 va ser reconegut amb el Premio Nacional de Artes Plásticas, tot i que va refusar el guardó i la dotació econòmica corresponent (30.000 euros) argumentant que no volia perdre la llibertat.

Summary: La fira Arco de Madrid censura l’obra que denuncia l’existència de presos polítics a l’estat espanyol


El Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya ha publicat aquesta nit el decret 3/2018, del 29 de maig, pel qual es nomenen el vice-president del govern i els consellers i conselleres dels departaments de la Generalitat de Catalunya. La publicació d’aquest decret era imprescindible per a poder constituir el govern però havia estat aturada pel govern espanyol, que invocava els poders extraordinaris que li atribuïa l’aplicació de l’article 155. Després de la presa de possessió del nou govern, que pot ser demà, l’aplicació del 155 desapareix automàticament. El nou vice-president i els nous consellers són: Pere Aragonès i Garcia – titular del Departament d’Economia i Hisenda i vice-president del govern Pere Aragonès (Pineda de Mar, 1982), fins ara secretari d’Economia en funcions i adjunt a la presidència d’Esquerra des de final de març, substitueix Oriol Junqueras com a vice-president i conseller d’Economia i Hisenda. Té trenta-cinc anys i va fer els primers passos a la política a la JERC, que el va triar portaveu nacional el 2003. Tres anys després era elegit diputat al parlament, càrrec que va ocupar fins que va ser nomenat al govern de Carles Puigdemont el gener del 2016. Elsa Artadi i Vila – consellera de Presidència i portaveu Artadi (Barcelona, 1976) assumeix finalment el Departament de Presidència en comptes del d’Empresa i Coneixement. És la dona forta de Carles Puigdemont i de Junts per Catalunya, i també farà de portaveu del govern. És una economista amb un currículum acadèmic i professional brillant. És doctora en ciències econòmiques a la Universitat Harvard i entre el 2006 i el 2011 fou professora d’economia de la Università Bocconi de Milà. També va ser professora a la Fudan University de Xangai i membre del comitè científic del Banc Mundial a Casablanca (Marroc), consultora del Banc Mundial a Washington i membre del comitè científic de l’European Economic Association. Maria Àngels Chacón Feixas – consellera d’Empresa i Coneixement Chacón (Igualada, 1968) és llicenciada en dret per la Universitat de Barcelona, va desenvolupar la major part de la seva trajectòria professional com a directora d’exportació dels mercats d’Orient Mitjà i Europa de l’Est en empreses del sector paperer. Militant de CDC i posteriorment del PDECat, del 2011 i fins ara ha estat tinenta batlle a l’Ajuntament d’Igualada, i el mes de juny de l’any passat va ser nomenada directora general d’Indústria. Ernest Maragall i Mira – conseller d’Acció Exterior, Relacions Institucionals i Transparència Ernest Maragall (Barcelona, 1943) serà l’encarregat de continuar la tasca de Raül Romeva, ara a la presó. És un dels fundadors del Partit dels Socialistes de Catalunya (PSC), partit de l’executiva del qual va ser membre fins el 2012. Amb el PSC va ser conseller d’Educació des del 2006 al 2010. El maig del 2018 es va afiliar a Esquerra Republicana, amb qui s’havia presentat com a independent al parlament europeu el 2014 i el 2016 al de Catalunya. Miquel Buch i Moya – conseller d’Interior Miquel Buch (Premià de Mar, 1975) tornarà a la primera línia de la política. Ex-president de l’Associació Catalana de Municipis (ACM), ex-diputat de Junts pel Sí i ex-batlle de Premià de Mar, Buch recuperarà un paper important en el procés d’independència i tindrà un paper clau en la reversió del 155 al Departament d’Interior, un dels que més ha rebut la intervenció de l’autogovern. Té quaranta-dos anys i una àmplia carrera política. Va fer-se militant de les Joventuts Nacionalistes de Catalunya el 1996 i més tard passà a Convergència Democràtica. L’any 2000 va començar a exercir de regidor a Premià, d’on va assumir la batllia el 2007. Buch és membre del PDECat i ha reivindicat públicament la legitimitat del president Puigdemont. Josep Bargalló i Valls – conseller d’Ensenyament Torra ha recuperat una figura del primer tripartit per al Departament d’Ensenyament. Josep Bargalló (Torredembarra, 1958) va ocupar el càrrec de conseller d’aquest ram tan sols dos mesos en el govern de Pasqual Maragall fins que va substituir Josep-Lluís Carod-Rovira com a Conseller Primer després de la polèmica de l’entrevista amb ETA. Durant el segon tripartit va ser director de l’Institut Ramon Llull. Nascut el 1958 a Torredembarra, Bargalló és crític literari, escriptor i catedràtic de secundària. Alba Vergés i Bosch – consellera de Salut El Departament de Salut continua en mans d’Esquerra Republicana. Vergés (Igualada, 1978) substitueix Toni Comín i deixa el seu lloc com a secretària tercera de la mesa del parlament. És llicenciada en economia per la Universitat de Barcelona i enginyeria tècnica en informàtica de gestió per la Universitat Oberta de Catalunya. Ha estat diputada al parlament des del 2012. Damià Calvet i Valera – conseller de Territori i Sostenibilitat Calvet (Vilanova i la Geltrú, 1968) ha estat un dels col·laboradors més afins a Josep Rull durant l’anterior legislatura. Ha estat director general d’Arquitectura i Habitatge entre el 2001 i el 2003 i director general de Territori i Mobilitat entre el 2010 i el 2012. També va treballar a l’empresa privada entre els anys 2004 i 2010, va dirigir l’Institut Català del Sòl i l’empresa pública CIMALSA des del 2013. A més, ha estat tinent batlle a Sant Cugat. Laurà Borras i Castanyer – consellera de Cultura Laura Borràs (Barcelona, 1970) substitueix Lluís Puig. És diputada de Junts per Catalunya i ex-directora de la Institució de les Lletres Catalanes. Borràs és filòloga i professora a la Universitat de Barcelona, on ha fet classes sobre teoria de la literatura i literatura comparada. Ester Capella i Farré – consellera de Justícia Ester Capella (Seu d’Urgell, 1963) és advocada i actualment diputada d’Esquerra Republicana al Congrés espanyol. Va ser presidenta de l’Associació Catalana de Juristes Demòcrates entre el 2003 i el 2007. Anteriorment havia estat senadora de designació parlamentària entre el 2013 i el 2016. Substituirà Carles Mundó, que va decidir d’abandonar la política de primera línia després de les eleccions del 21 de desembre. Chakir El Homrani Lesfar – conseller de Treball, Afers Socials i Famílies El conseller d’Afers Socials que substitueix Dolors Bassa, empresonada a Alcalá Meco, és el diputat Chakir El Homrani (Barcelona, 1979). Veí de Granollers, quan tenia vint-i-tres anys va ser elegit secretari d’organització de l’Avalot, la branca juvenil del sindicat UGT a Catalunya. Quatre anys més tard, el 2007, en va ser elegit portaveu nacional. És diputat al parlament des del 2015, quan ocupà la quinzena posició de la llista de Barcelona de Junts pel Sí. És militant d’ERC d’ençà del 2004. Jordi Puigneró i Ferrer – conseller de Polítiques Digitals i Administració Pública Jordi Puigneró (Sant Cugat del Vallès, 1974) és el conseller de Polítiques Digitals i Administració Pública. Enginyer de Tecnologies de la Informació i la Comunicació, Puigneró dirigeix la política TIC del govern des del novembre del 2013, primer com a director general de Telecomunicacions i Societat de la Informació i des del febrer del 2016 com a secretari de Telecomunicacions, Ciberseguretat i Societat Digital. El 1999 va començar a militar a la Joventut Nacionalista de Catalunya i més endavant fou regidor a Sant Cugat i va ocupar responsabilitats de govern amb Lluís Recoder i Mercè Conesa fins a ser tinent batlle de Governació, Seguretat, Mobilitat i Tecnologia. Teresa Jordà i Roura – consellera d’Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació Al capdavant d’Agricultura, hi ha la diputada d’ERC al congrés espanyol des del 2011 Teresa Jordà (Ripoll, 1972). És llicenciada en història moderna i contemporània per la UAB. Fou batllessa de la seva vila entre el 2003 i el 2011. Jordà substituirà Meritxell Serret, exiliada a Brussel·les, al capdavant de la conselleria.

Summary: El DOGC publica el decret de nomenament dels consellers del govern Torra


El president de PIMEC, Josep González, ha negat que la marxa d’empreses de Catalunya a altres indrets de l’estat espanyol sigui conseqüència del procés i de la situació política que viu el país. En aquest sentit, ha remarcat l’interès de les empreses amb Catalunya, tal com demostra la xifra rècord d’inversió estrangera assolit en el darrer any. Tot i això, González ha atribuït a ‘casos concrets’ la marxa d’empreses a altres indrets de l’estat espanyol perquè ‘tenen l’interès d’expandir-se’ a una determinada comunitat o bé perquè en altres territoris com seria el cas d’Aragó ‘gaudeixen de més incentius, d’una menor fiscalitat i de polítiques mediambientals menys restrictives’ que no pas a Catalunya. Altrament, el president de PIMEC ha expressat la preocupació pel fet que encara no s’hagin aprovat els pressupostos de la Generalitat i de l’estat per al 2017 ja que ‘afecta a l’economia’ perquè ‘calen infraestructures i prendre decisions, que es van endarrerint’. Malgrat això, González ha deixat clar que ‘al marge dels polítics, la microeconomia, rutlla’ però ‘la macroeconomia ja és una altra història’.

Summary: La PIMEC nega la marxa d’empreses de Catalunya per causa del procés


Michela Murgia (Cabras, Sardenya, 1972) hauria pogut visitat Catalunya pel seu compromís amb el feminisme; o pel seu sentiment independentista –el 2014 va ser candidata de la coalició independentista Sardegna Possibile. Però aquesta vegada l’ha duta l’Editorial Empúries per presentar Instruccions per fer-se feixista. És un llibre que apuntala les idees feixistes, les justifica; un llibre que cerca la provocació per aconseguir l’efecte contrari: denunciar una ideologia que no cessa de créixer. Fa reflexionar perquè tothom, en un moment o altre, pot ser víctima d’allò què ella anomena ‘la racionalitat del feixisme’. El llibre és un exercici que ens fa posar davant el mirall i analitzar comportaments propis i del nostre entorn, per prendre consciència del retorn del feixisme. —Escriviu el llibre com un manual, com si volguéssiu difondre el discurs feixista. Per què? La provocació penetra més bé en les consciències? —És una tècnica literària, això no és cap assaig. És un acte literari. La veu que parla no és la veu democràtica de la Michela Murgia, sinó d’una Michela Murgia feixista. I que vol demostrar la racionalitat del feixisme. És un una decisió políticament forta, la d’agafar-se seriosament els arguments feixistes. A Itàlia tota l’esquerra diu que els feixistes són analfabets, rudes, ignorants, que no saben conjugar el subjuntiu, que són animals polítics; la riota del país. Però desgraciadament no és cert. A Itàlia els feixistes sovint tenen molts bons motius per ser-ho i fins que no ens els prenguem seriosament no trobarem la manera d’enfrontar-nos-hi. La superioritat moral no és un mètode polític. —Parleu de la racionalitat del feixisme. De fet, al final del llibre, expliqueu que hi ha hagut moments de la vostra vida que l’heu viscuda. En quins moments? —Per exemple, després d’un referèndum com el del Brexit. El resultat el trobes absurd i et demanes com és possible que votem certa gent que no té idea de res. Per què no es fa un test de cultura general per a evitar que persones ignorants decideixin sobre coses tan importants? Aquest és un primer pensament, però és un pensament feixista. M’ha passat. Jo llegeixo deu diaris, tu vint i la meva mare, la meva tia i la fornera no en llegeixen ni un. Però a l’urna el teu vot i el meu valen igual. Això, del punt racional, no és pas gaire lògic. —… —Però no és el vot que s’equivoca; no és la resposta, sinó la pregunta que va equivocada. Un sistema democràtic admet de dipositar un assumpte tan complex a les mans de persones que ho han de traduir a sí o no? Ponç Pilat també era democràtic quan deia: ‘Què preferiu? Jesús o Barrabàs?’ Aquest és un exemple clar de democràcia directa. El poble no sabia res ni de Jesús ni de Barrabàs, però podia decidir. Llavors, això és una democràcia? El problema no és qui decideix el Brexit, sinó qui va decidir que havia de ser el poble que havia de respondre sobre aquestes preguntes. —Les afirmacions del llibre són dures. Com quan dieu que el Dia Internacional en Memòria de les Víctimes de l’Holocaust és un xantatge. Us ha fet mal escriure segons què? —Sí. Ha estat una de les coses més difícils que he fet. Però estic convençuda que és inútil que continuem dient que tot això són ximpleries. Jo he de ser capaç de demostrar per quina raó el dia de la memòria no és un xantatge. No és que protegim els jueus, sinó la democràcia i les regles de la democràcia. Però també és allò que sento cada dia al bus o al bar. No puc fer veure que no els sento, perquè produeixen vots i les persones que han estat escollides amb aquests pensaments al cap em governaran. Cal que totes aquestes idees es facin evidents, perquè el problema del feixisme ara per ara, a Itàlia, és que tothom diu que no existeix, que no passa res, que la democràcia no perilla. Cal que tots junts assumim que el feixisme és aquí i que ens governa. —Dieu que el ‘feixisme sap esperar, que és com un herpes que es manifesta quan les defenses baixen’. Però qui en té la culpa, que aquest herpes pugui actuar amb virulència? —N’hi ha dues, de culpes. Per una banda, els partits tradicionals, que també inclouen els d’esquerra. Si tu demanes a algú del Partit Demòcrata si és feixista o antifeixista et dirà clarament antifeixista. Però si n’analitzes les accions i el mètode d’aquests últims cinc anys, de tant en tant t’has de preguntar: això és un partit demòcrata? —Poseu-ne un exemple. —’La violació és més greu quan qui la comet és una persona acollida.’ Aquesta frase la va pronunciar la vice-presidenta del Partit Demòcrata. I és una frase feixista perquè introdueix una qüestió racial, de xenofòbia, en un problema que no hi té res a veure. Per a la dona violada no hi ha cap diferència si n’abusa un immigrant, la seva parella o un parent. És clar que si a Debora Serracchiani li dius que aquesta frase és feixista, et dirà que no la insultis i que ella no ho és. Això ens fa palès que el feixisme pot ser a la boca de persones demòcrates. Que Salvini és feixista ho veu tothom, però que ho siguis tu, no ho veus ni tu mateix. —Això lliga amb allò que deia Steve Bannon recentment: ‘La victòria de Vox és que ja ha traslladat la seva conversa a la resta de la dreta. Ciutadans i el PP ja parlen com ells. D’això se’n diu col·locar el producte.’ —Exactament és això. A Itàlia els tres eslògans d’èxit d’aquests últims cinc anys són: ‘Vaffanculo’, és a dir, ‘a prendre pel cul el sistema’; el de Salvini era ‘Ruspa’, que significa ‘excavadora’, i ho deia pels immigrants perquè vol passar-los per sobre i apartar-los com residus; i ‘Rottamiamoli’, que ho deia Renzi, fent una cridava a desballestar. Tots parlaven amb la mateixa lògica, adreçant-se a algú que els incomoda i que els ocupa l’espai. Per això té raó Bannon. Si tu cedeixes els teus eslògans al vocabulari dels teus enemics polítics, passes a ser-ne un aliat. —Falta una segona culpa. De qui és? —Em sap greu dir-t’ho. Els periodistes, el sistema mediàtic d’informació, que ha difós i consolidat el relat dels dirigents polítics, explicant-ne les històries personals i creant llegendes personals. Les històries dels herois sempre funcionen millor que les dels col·lectius. Aquests últims vint anys els diaris han construït narracions messiàniques. Inevitablement penses en ‘l’home de la providència’, que era com s’anomenava Mussolini a la seva època. Quan Berlusconi es va presentar de candidat va enviar a casa dels electors una mena de publicació acolorida i amb moltes fotografies, titulada Una història italiana. Era la seva història, però venia a dir que també era la de tot el país i que si ell havia dut la seva vida a l’èxit, podia dur-hi el país. L’esquerra no ho pot acceptar, això, ha de proposar un discurs més plural, en què les idees valen més que qui les diu. Però no ho ha fet. I com que l’estratègia de Berlusconi va funcionar, de mica en mica l’esquerra l’ha anat copiant. —S’ha banalitzat el feixisme? Molta gent utilitza el qualificatiu feixista a la mínima, encara que parli d’un conservador. —Sí, això és un risc. Però els intel·lectuals han donat instruments per no córrer aquest risc. El 1995 Umberto Eco va impartir una xerrada a la Universitat de Columbia que es diu ‘El feixisme és etern’. En aquesta feia una anàlisi dels marcadors del feixisme i deia que hi ha moltes coses que canvien d’un feixisme a un altre, perquè de feixismes n’hi ha molts. Els italians tenim el copyright del feixisme. Si li treu l’imperialisme, tens Salazar o un Franco; si li treus el colonialisme, tens el feixisme balcànic; si hi afegeixes la crítica al capitalisme, tens l’Ezra Pound; si hi afegeixes misticisme cèltic, tens el Julius Evola. Tots aquests són tipus de feixisme, però aquests no són els marcadors, són altres. Els indicadors els trobes en l”enemic’, el ‘cap’, la família tradicional, la por a les diferències, la lluita contra la dissidència… Si algú et diu que està en contra de la família homosexual, jo li podria dir feixista, però només si m’explica per què està en contra. Si és contrari i té una opinió, no és un feixista, segurament és un conservador, un tradicionalista. Ara, si vol organitzar un partit per impedir que els homosexuals puguin tenir una família, llavors sí que és un feixista. Per mi el feixisme no és una qüestió ideològica, és una qüestió de mètode. Tot allò que tendeix a impedir la legitimació de la diferència i s’organitza políticament, és feixisme. —Les pròximes eleccions europees poden confirmar l’auge de l’extrema dreta que hi ha hagut en diferents països. Quines expectatives teniu? —Tu abans has parlat de Steve Bannon. Estan fent un eix feixista i crec que en els vint anys vinents es consolidarà. El cicle del feixisme només acaba en la fase destructiva, però en la constructiva, sempre és molt eficient. Estem veient una cosa que no s’havia vist al segle passat. Estan utilitzant els instruments de la col·laboració, tradicionalment populars de la democràcia, per a reforçar les posicions autoritàries. Es defensen amb el consens i diuen que són demòcrates perquè aquestes decisions les prenen en consens. El problema és com es gestiona la dissidència sota la seva gestió, perquè una democràcia no es mesura pel consens exprés, sinó per la dissidència que tolera. I l’eix que proposa Bannon vol aniquilar la dissidència. I Itàlia és un terreny privilegiat per a fer això. Divendres passat, a Verona, hi va haver el congrés mundial de la família tradicional, finançat per Bannon. Hi havia associacions conservadores, tradicionals, homòfobes, masclistes, contra l’avortament, la fecundació in vitro, contra el divorci… Vaja, organitzacions contra qualsevol mena d’innovació. Fa deu anys, un congrés com aquest era impensable. A mi això em fa por. I em sorprèn que hi hagi gent que no li faci por. —Però molta gent pot creure que no cal tenir tanta por, que és impossible no poden ser tan dolent perquè vesteixen bé i les seves formes són impecables. Què els diríeu? —Hi ha un cantant a Itàlia que es diu Francesco de Gregori que els anys vuitanta cantava una cançó que deia: ‘Els nous caps tenen cares serenes, i corbates que s’entonen amb la camisa’. No tenen la camisa negra avui en dia. I no és veritat que no són perillosos. En aquests moments, en el mar mediterrani, moren dotze persones cada vespre abandonades pels governs europeus, que s’estan convertint en xenòfobs. No morim nosaltres, però estan morint altres persones. La pregunta és: quan començaràs a considerar-los perillosos? Perquè si són perillosos amb els immigrants, també ho seran amb tu. Jo, com a dona, en aquests moments em sento en perill perquè els meus drets s’estan reduint. —Coneixeu bé Catalunya, heu construït relacions entre l’independentisme sard i català. Com digeriu que hi hagi presos polítics? —És un sense sentit. I el més frustrant és fer-ho entendre en altres països. Ara a Itàlia hi ha un grup d’intel·lectuals que estem signant un manifest per a donar suport als catalans i als representants de la societat civil que estan essent perseguits, i no hem aconseguit cap diari que ens ho vulgui publicar. Com és possible? No ens adonem que s’està cometent un acte feixista al cor d’Europa en un estat que pretén ser demòcrata?

Summary: Michela Murgia: ‘Construeixen un eix feixista i penso que es consolidarà durant els vint anys vinents’


L’historiador de l’art Bernat Puigdollers ha recorregut durant dos anys el món més íntim i desconegut del pintor Albert Ràfols Casamada i la seva dona, la també artista Maria Girona. Un treball d’investigació que, fins i tot, l’ha dut a regirar els calaixos dels familiars dels dos artistes i li ha permès d’aplegar material que no s’havia exposat fins ara. Del resultat d’aquesta minuciosa feina, Puigdollers ha comissariat l’exposició ‘L’equilibri possible‘, que es pot veure fins al 5 de maig al Museu de Montserrat. Una mostra que vol demostrar aquesta connexió personal, cultural i artística que es va establir entre ambdós artistes. A l’exposició no hi ha grans obres dels artistes Albert Ràfols i Maria Girona, però sí desenes d’obres, algunes d’inèdites fins ara, que ajuden a explicar la relació entre el matrimoni de pintors, més enllà de la personal. De fet, Bernat Puigdollers, comissari de l’exposició, explica que s’ha endinsat en el temps de joventut dels dos artistes, la part més desconeguda de la seva vida, però que ajuda a entendre’ls millor. D’aquesta manera, l’exposició aprofundeix en les obres plàstiques, però també en tot aquell món íntim que van compartir durant la seva vida, des que es van conèixer a l’Acadèmia de Tàrrega. Aquesta és una de les moltes propostes que us oferim per al cap de setmana. Si voleu descobrir-ne més, cliqueu a Què podem fer aquest cap de setmana: deu propostes

Summary: Montserrat s’endinsa en el món més íntim dels pintors Ràfols Casamada i Maria Girona


A la recepta de l’amanida de cigrons ja donava informació sobre els llegums i les seves virtuts. Només vull recordar-vos quatre coses: —Es tracta d’un aliment que conté hidrats de carboni i, per tant, ens aporta energia. —És molt ric en fibra vegetal i això fa que, durant la digestió del llegum, l’energia s’alliberi lentament i la glucosa dels hidrats de carboni passi gradualment a la sang. —Ens proporciona unes quantes hores de sacietat A part de tot això, els llegums són nutricionalment molt interessants perquè contenen una gran quantitat de proteïnes vegetals. Cal tenir en compte que totes les llavors són, en potència, noves vides vegetals. Si es planta una mongeta seca o una nou en podrà créixer una nova planta o un nou arbre. En molt poc espai i pes, les llavors contenen tots els nutrients que poden fer viable una nova vida vegetal. Les proteïnes vegetals Totes les proteïnes, tant les d’origen animal com les d’origen vegetal, estan formades per aminoàcids, unes molècules que es combinen per formar les proteïnes del nostre cos. Cadascun d’aquests aminoàcids té la seva pròpia estructura i està encarregat de desenvolupar una funció concreta. Hi ha vint tipus d’aminoàcids diferents i el nostre organisme en pot sintetitzar uns quants, però n’hi ha d’altres que només els podem obtenir a través dels aliments. Els que no podem sintetitzar pel nostre compte i necessitem obtenir-los dels aliments s’anomenen aminoàcids essencials. Les proteïnes animals, de la carn, el peix, els ous o els lactis, ens aporten tots els aminoàcids essencials, però, en general, els aliments vegetals no els tenen tots. És sorprenent adonar-se com la saviesa popular resolia incògnites sense conèixer-ne la base científica: parlo de les llenties amb arròs. Ho explico: les llenties són un llegum, però són deficitàries en un d’aquests aminoàcids essencials, i l’arròs, que és un cereal i també té proteïnes vegetals, és deficitari en un altre dels aminoàcids essencials. El que manca a les llenties, ens l’aporta l’arròs, i el que manca a l’arròs, ens el proporciona la llentia. La suma de tots dos aliments fa que puguem obtenir tots els aminoàcids essencials. Per què les nostres avantpassades transmetien aquest plat i el recomanaven? Potser perquè observaven que les criatures alimentades amb aquests plats creixien millor, però em meravella que hi hagués tanta intuïció. Les llenties Dels llegums habituals a casa nostra, la llentia és el que té una mida més petita. Proporciona menys quilocalories que els cigrons i gairebé les mateixes que les mongetes seques. Tot i que també és molt rica en fibra, en té menys que els cigrons i les mongetes, i per això és menys flatulenta. Podeu triar llenties de dues menes: la de Salamanca o la pardina, que és més fosca i més petita. Si trieu coure la de Salamanca, serà millor que la deixeu en remull la nit abans. Renteu les llenties amb força aigua i poseu-les amb aigua freda amb una fulla de llorer. Quan arrenqui el bull hi afegiu la sal i haureu d’anar traient l’escuma que faci. Després heu de deixar el foc molt baix, que tot just s’hi noti una petita bombolla, perquè l’aigua segueixi mantenint el bull però sense que saltin les llenties perquè es desfarien. Vigileu que hi hagi quatre dits d’aigua per sobre i recordeu que heu de tenir un cassó amb més aigua calenta a punt, per si cal afegir-ne quan aquesta s’evapori. Si trieu la llentia pardina, no cal que la deixeu en remull. L’heu de rentar ben rentada, després la poseu a l’olla amb aigua freda i, quan arrenqui el bull, hi afegiu la sal, afluixeu el foc, manteniu una ebullició molt suau durant cinc minuts i ja podeu tancar-lo. Deixeu que reposi una estona, però vigileu que no es desfaci. No oblideu que, si no teniu temps per coure-les, hi ha l’opció de comprar-ne a les botigues de llegum cuit o podeu buscar marques de llegum envasat de qualitat. El que és important és que mengem llegum cada setmana i, si pot ser, entre dues i tres vegades. El ferro Tots els llegums aporten ferro i la llentia és la que en conté més. Si comparem la xifra del contingut en ferro de les llenties amb un tall de vedella, veurem que són pràcticament iguals, però cal tenir en compte certes coses: els humans aprofitem millor el ferro que ens aporten els aliments animals perquè és ferro hemo, és a dir, el ferro que es troba a la sang i al múscul. A més, en el cas de les llenties, la gran quantitat de fibra que té interfereix en la seva absorció. Una bona manera d’aprofitar el ferro no hemo dels aliments vegetals és la d’afegir aliments rics en vitamina C. Això vol dir que es pot fer una amanida de llegum amb tomàquet o pebrot crus que tenen aquesta vitamina i ens ajudaran a metabolitzar el ferro de les llenties. També es pot amanir amb un raig de suc de llimona o es pot optar per menjar una fruita per postres que contingui força vitamina C com la taronja, la mandarina, els maduixots i, si no n’és el temps, sempre hi haurà kiwis. Una altra manera de potenciar l’absorció del ferro dels llegums és la de barrejar-los amb aliments d’origen animal, per exemple, aquesta amanida que porta llenties i pernil ibèric (l’amanida de cigrons que ja es va publicar també combinava el llegum amb la tonyina). A més, hi ha un altre motiu que ens ajuda a optar per un plat mixt amb llegum i una mica de proteïna animal: també sumarem tots els aminoàcids essencials i ho farem amb molta menys quantitat d’aliments d’origen animal a la dieta. Recepta Aquesta recepta es pot adaptar al gust de cadascú. Podeu canviar les verdures fresques crues o afegir-ne d’altres. També podeu triar si ho voleu amanir amb una vinagreta com la que es proposa o només amb sal i oli. Si voleu fer unes llenties vegetarianes, només caldrà que no hi afegiu el pernil. Ingredients (per a 2 persones) Per a l’amanida: —60g de llentia seca o 180g de llentia cuita per persona —2 tomàquets del tipus que us agradi: de la pera, raf, canari, cherry, de branca… És millor que sigui de polpa consistent per poder tallar-lo a bocins petits sense que es desfaci —1 pebrot verd del tipus italià —1 ceba petita —20g d’encenalls de pernil ibèric Per a la vinagreta: —Oli d’oliva verge extra —1 culleradeta de cafè de mostassa de Dijon —1 raig de vinagre suau (de vi blanc, de poma…) —Sal —Pebre Preparació Renteu el pebrot i els tomàquets i eixugueu-los. Agafeu el pebrot verd, obriu-lo pel mig i traieu-ne les llavors. El talleu a la juliana, en tires no gaire gruixudes però no massa primes, i després talleu les tires a daus petits. Feu el mateix amb els tomàquets. És important que no siguin massa madurs perquè no deixin anar massa suc. Talleu la ceba ben petita. Si no voleu que us repeteixi, la podeu escaldar amb aigua i després la refredeu. Poseu les llenties en un bol, afegiu-hi totes les verdures i remeneu-ho tot. Prepareu la vinagreta barrejant tots els ingredients. Decidiu la quantitat d’oli i vinagre segons els vostres gustos. Aboqueu la vinagreta per sobre i remeneu-ho tot. Finalment hi afegiu els encenalls de pernil ibèric i ho torneu a barrejar. Suggeriments —Pot ser una recepta apta per a dietes vegetarianes i veganes si no s’hi posa el pernil —Si hi poseu el pernil, com que amb molt poca quantitat ja n’hi ha prou, val la pena que sigui ibèric perquè l’hi donarà molt més sabor i en gaudireu molt més —Com que és un plat molt ric en proteïnes, es pot considerar un segon plat i es pot acompanyar amb un primer plat vegetal com una amanida verda o gaspatxo o una crema freda de carbassó o de porros… Comentaris —No conté gluten —Si en queda, es pot guardar a la nevera i aguantarà bé fins l’endemà Valoració nutricional Aquesta recepta té una aportació calòrica moderada, tot i que hi ha força glúcids. Amb aquesta recepta es demostra que als plats de llegum o de pasta, si s’hi afegeixen verdures, se’n redueix la quantitat de glúcids i això fa que quedi un plat amb un aport de quilocalories molt recomanable. Fixeu-vos que la xifra de proteïnes és elevada, semblant a la que ens aportarien 100g de pollastre.

Summary: Receptes d’estiu: Amanida de llenties amb pernil ibèric


El betlem de Tirisiti és un retaule de titelles que es representa cada any, pels volts de Nadal, a Alcoi des de final del segle XIX. És un Bé d’Interès Cultural i té uns quants reconeixements. És un pessebre iconoclasta on apareixen escenes sacres, com ara el naixement de Jesús, l’adoració dels Reis i la persecució d’Herodes, però amb la fugida de la Sagrada Família a Egipte l’obra es capgira i esdevé irreverent i trencadora. Hi ha un capellà que es besa amb una feligresa. Hi ha Andrés Coloma, Clásico, un torero local, que toreja un bou. Hi ha filades de moros i cristians. I, fins i tot, hi ha un globus aerostàtic. El mateix personatge protagonista, Tirisiti, té un canvi de personalitat: a la primera part és el masover que es nega a allotjar Jesús i Maria i després és l’antiheroi, perdedor i murri. El betlem és patrimoni de l’Ajuntament d’Alcoi i, gràcies a un conveni, la Dependent és la companyia que s’encarrega de representar-lo des de principi dels anys noranta. Joanfra Rozalén, el director, explica que una part del text varia d’un any a un altre. La primera part sempre és molt similar. I parlem de diglòssia, perquè és en castellà. La segona part, més costumista, és en català. I és en aquesta part on, com a molts espectacles de titelles, hi ha lloc per al component sarcàstic i burleta que connecta amb l’actualitat i amb el món d’ara. La primera constància escrita del betlem de Tirisiti és del 1876. En aquella època, al voltant de l’església hi havia molts betlems, i tots amb el mateix esquema. Els betlemers contaven la història sagrada, però hi afegien qüestions de l’actualitat per a cridar l’atenció del públic. Els representaven en tendals o barracots i cobraven entrada. Eren afeccionats, i els membres de la família s’encarregaven de la manipulació dels titelles. Una tècnica pràcticament en desús El betlem de Tirisiti manté la tècnica de ‘peu i vareta’ que té molta tradició a l’Europa central i a la Mediterrània, però que pràcticament ja no es fa servir. És molt complexa perquè el muntatge es fa sota l’escenari i es necessita una fossa on els sis manipuladors es puguen moure. En els trenta-cinc minuts que dura la representació alcoiana, hi participen 120 titelles. Alguns són fixos, uns altres tenen una mobilitat limitada i n’hi ha que són mòbils. El to i la cantarella de la narradora sobta. Els dos únics personatges que tenen veu pròpia són Tirisiti i el sereno. És molt estrident, produïda per una llengüeta que duu al paladar l’actor que els fa parlar. De fet, el nom del protagonista sorgeix de la manera com pronuncia el de la seua dona: Tereseta. La tècnica de la llengüeta per a alterar o dissimular la veu dels actors és una característica heretada de la tradició dels putxinel·lis de la Commedia dell’Arte italiana. És per això que el betlem de Tirisiti és una obra arrossegadora, carregada d’influències i tradicions barrejades. Per exemple, la barretina que du el protagonista no se sap d’on ve, però a final del XIX ja anava així. Les famílies que s’encarregaven del betlem en el passat els afegien les coses que consideraven més genuïnes, més captivadores per a enganxar els espectadors. Gràcies al betlem de Tirisiti, pel Teatre Principal passen trenta mil espectadors cada any. S’hi fan unes dues-centes funcions. Entre el 28 de novembre i el 22 de desembre es fan en horari escolar i concertat amb les escoles. Ja no és una activitat essencialment alcoiana, sinó que fins a Alcoi arriben xiquets i xiquetes de tot el País Valencià. A partir del 22 de desembre i fins al 5 de gener, les representacions es fan per a un públic familiar. Els actors diuen que noten la diferència quan qui s’asseu al pati de butaques és el públic alcoià. Els avis i els pares hi porten els més menuts. Interactuen amb els titelles i esperen que en la segona part Tirisiti pose damunt l’escenari temes d’actualitat o facècies que han passat a Alcoi l’últim any. Actualment, el pessebre va molt lligat a les festes de Nadal d’Alcoi. N’és l’inici, com la cavalcada de Reis n’és el final. Però no sempre ha estat així. En temps de la República, les representacions es van fer de manera irregular i cap als anys seixanta va deixar de fer-se. Després va anar passant per mans diferents fins que l’Ajuntament d’Alcoi va decidir convertir-lo en institució. Aquest és el punt d’inflexió que permet la solidificació de l’espectacle. La Dependent rep el llegat de la família Peydró, que els transmet per via oral tant el text com la cantarella i la manera de narrar. Els titelles actuals són obra d’Alejandro Soler i Paqui Denia, que van inventar tot l’imaginari i van resituar una escenografia semblant a la que hi havia en l’època de la creació. La tècnica és la mateixa però els moviments són més depurats. Tradicionalment, els qui feien les representacions eren els xiquets que hi havia sota l’escenari manejant els titelles, i per això Tirisiti té aquests cops tan característics, aquesta manera tan atrotinada com a vegades es mouen. Foto: ©Prats i Camps L’espectacle que hi ha sota l’escenari és gairebé tan interessant com el que veu el públic. Tot sembla molt fràgil i casolà. El secret que tot funcione és la coordinació, la mecanització dels moviments, però també el joc. Si un titella balla a l’escenari, l’actor hi balla darrere. I si està ensopit, també ho està el seu manipulador. Jordi Carbonell fa setze anys que participa en el betlem. A banda fer anar els titelles, és un dels actors que fa les veus amb la llengüeta: ‘Tots fem tots els moviments, és un treball en cadena, tots toquem tots els titelles. Ens els passem per dalt. Hem d’estar alerta perquè és una faena molt precisa.’ A còpia d’anys de manipular-los, Carbonell explica que encara que els titelles semblen pals, estàtics, se’n pot traure molt de suc. Foto: ©Prats i Camps

Summary: El betlem de Tirisiti, un pessebre que connecta amb l’actualitat


L’ex-president de la Generalitat Valenciana Francisco Camps ha desmentit aquest dijous a través d’un comunicat la seva implicació al ‘cas Taula’ i ha anunciat que es querellarà contra ‘qui l’impliqui directa o indirectament, calumniï o injuriï o tanqui, ni que sigui lleument, el meu honor. Camps ha fet aquestes manifestacions el mateix dia que s’ha obert el secret de sumari del ‘cas Taula’, que recull que l’ex-president valencià seria un dels implicats en les confessions de l’exgerent d’Imelsa, Marcos Benavent, i que apareixeria en converses intervingudes, segons que publiquen diversos mitjans. L’ex-dirigent valencià ha manifestat a través d’un comunicat que desmenteix aquests fets i s’ha remès a la roda de premsa que va oferir el passat gener sobre aquesta qüestió. ‘Ni contractes, ni favors, ni caixes B, ni finançament irregular, ni cobraments ni connexió amb la seu nacional del PP’ ha manifestat Camps que ha afegit que no ha mantingut converses de cap tipus amb els implicats ‘en aquest afer que desconec absolutament’. L’ex-cap del Consell ha advertit que demanarà deducció de testimoni per querellar-se contra aquells que l’impliquin al ‘cas Taula’. Segons el sumari, fet públic per diversos mitjans, l’actual president del PP de la demarcació de València Vicente Betoret, l’ex-conseller d’Educació Alejandro Font de Mora, el diputat del PP al Congrés i ex-conseller, Gerardo Camps, l’ex-vicepresident valencià Victor Campos i l’ex-president de la Diputació de València Alfonso Rus estarien implicats en aquest presumpte entramat de finançament irregular del partit a través de pagaments per adjudicacions a empreses. Un altre dels càrrecs populars esquitxats per la declaració de Benavent, el president de la diputació de València Vicente Betoret. Igual que Camps, però, Betoret també ha negat les acusacions i ha assegurat que els fets que li atribueixen són ‘absolutament falsos’: ‘Mai no he fet res al marge de la llei i mai no he tingut coneixement que ningú del meu entorn estigués cometent cap delicte’, ha declarat.

Summary: Francisco Camps es desvincula del ‘cas Taula’ i anuncia querelles contra qui l’impliqui


Té un cognom maltès i molt difícil de pronunciar: Buttigieg. No és senador ni congressista, només és batlle. I d’una ciutat d’Indiana, l’estat del vice-president Mike Pence, de poc més de cent mil habitants, South Bend. Té 37 anys. Està casat amb un altre home, Chasten Glezman, amb qui es besa en públic i baixa de l’escenari agafat de la mà. És practicant religiós i tinent de l’armada –el 2014 va servir a l’Afganistan. En un país bàsicament monolingüe, ell parla set idiomes, entre els quals el noruec, l’àrab i el persa dari. Diu que la democràcia ha de controlar el capitalisme i que no pot ser que tot el debat polític giri al voltant de les obsessions de la dreta. I la matinada de diumenge a dilluns va presentar la seva candidatura a la presidència dels Estats Units, cosa que va fer desfermar una onada d’interès com no s’ha vist gaires vegades. En poques hores, va replegar un milió d’euros en donacions i ja és el tercer en les preferències dels votants demòcrates, només per darrere de Bernie Sanders i Joe Biden. El fenòmen Pete Buttigieg ha irromput com una gran sorpresa en la llarga campanya electoral per a les eleccions del 2020. La seva experiència de gestió política es limita a dos mandats electorals com a batlle, des del 2011. Però ell respon que té més experiència en l’administració que no pas Trump i, en l’exèrcit, més que no pas Trump i Obama junts. Parla amb molta calma, però també amb molta contundència. Es va llicenciar a Harvard i a Oxford amb una Beca Rhodes. Després de llicenciar-se, va treballar a McKinsey and Company, on diu que va conèixer de primera mà el món del capitalisme financer, que considera perillós per a l’equilibri social. El seu programa electoral és ecologista, reclama el control d’armes i el diàleg amb els sindicats i critica el supremacisme blanc. D’aquesta manera, Buttigieg apareix com un candidat situat a l’esquerra del Partit Demòcrata, però el seu perfil militar i religiós el fa molt diferent dels demòcrates tradicionals. En el seu missatge insisteix que representa, sobretot, la generació dels millennials i fa bromes sobre què farà quan tingui l’edat de l’actual president. Si fos elegit president, seria el més jove de la història dels Estats Units. Però el camí se li farà molt llarg. Primer ha de lluitar per la nominació demòcrata i, si ho aconsegueix, s’haurà d’enfrontar en una dura campanya amb Donald Trump, un home de qui diu que el separa tot. De moment, el seu començament ha estat espectacular. Ahir, una enquesta a Indiana ja li donava l’11% dels vots demòcrates, partint de zero en l’anterior. La mateixa enquesta només dóna un 25% a Biden i un 24% a Sanders. El gran dubte amb Buttigieg és d’on surt i si serà capaç d’aguantar la pressió d’una campanya nacional. S’ha fet famós ràpidament perquè ha aparegut als principals programes de la televisió nacional arran de la presentació del seu llibre, Shortest Way Home: One Mayor’s Challenge and a Model for America’s Future. Els seus detractors diuen que això no és tan senzill d’aconseguir i es demanen qui hi ha darrere d’aquesta espectacular aparició que ha sotragat la campanya. Una cosa és segura: els dies vinents, cada aspecte de la seva vida serà posat en qüestió per la premsa i regiraran fins el darrer calaix a la recerca d’alguna incongruència. Serà, sens dubte, la primera gran prova de foc.

Summary: Pete Buttigieg: els americans troben l’anti-Trump i vol ser el pròxim president


L’advocada Ana Stanič, ara establerta a Barcelona, va fundar el despatx E&A a Londres el 2007. S’ha especialitzat en dret comunitari i energia. VilaWeb s’hi posa en contacte de tant en tant perquè coneix molt bé el procés català i, alhora, la Unió Europea. Ahir Stanič va anar a Brussel·les a fer una conferència sobre les conseqüències del Brexit en el mercat energètic europeu. I també va poder copsar com es veu en aquests moments el procés polític català a la capital europea. —Què hi heu anat a fer a Brussel·les? —He anat a fer-hi una conferència organitzada per Interfax, revista sobre energia capdavantera a Europa, i a parlar sobre el Brexit i la Unió en relació amb l’energia. Estem preparats? Quan es va posar data a la conferència la gent no estava segura si el Brexit s’activaria al març. Doncs mentre jo parlava la carta que engega el Brexit feia camí cap a Brussel·les. I quan he acabat la conferència, el president Dusk la rebia. —Quines conseqüències té el Brexit, en l’energia? —La conseqüència és una enorme incertesa. Enorme. Fins al punt de no saber quines normes s’aplicaran, com afectarà la compra pública pel que fa a l’energia, quines repercussions tindrà en les ajudes estatals o en les energies renovables. No hi ha res pitjor que la incertesa, perquè frena la planificació de les companyies energètiques, la posada en funcionament dels projectes d’infrastructures necessaris. En certa manera, els qui ho tenen més malparat són els irlandesos, perquè només formen part del mercat únic energètic de la UE per mitjà del Regne Unit. A la conferència també he parlat del paper dels països que, tot i no ser de la UE, tindran un paper en les negociacions del Brexit. —Quin paper? —La UE té més de cinquanta acords de lliure mercat amb països de fora de la Unió. Ara s’hauran d’establir acords trilaterals per al repartiment de les quotes d’exportació i importació que hi ha entre la UE i el Regne Unit. També s’haurà de veure si es torna al pla B. L’opció de l’Organització Mundial del Comerç (OMC). És a dir, que el Regne Unit faci comerç amb la resta de països sota les normes de l’OMC. —Us heu vist amb gent a Brussel·les. Són conscients de la situació política actual a Catalunya? —Avui a la conferència, certament, hi ha hagut gent que s’ha referit a Catalunya quan es parlava de les conseqüències del Brexit a Escòcia, Irlanda, i el Nord d’Irlanda. A Brussel·les veuen que de Catalunya se n’haurà de parlar durant els dos anys que durarà el Brexit. I que el referèndum és una expressió de la voluntat del poble. —Podem preveure l’actitud de la UE respecte de Catalunya veient com es comporta amb el Brexit? Ens dóna indicis? —Crec que les posicions són força diferents. Així i tot, s’haurà de veure què fa la UE respecte d’Escòcia. També veure si els escocesos fan el referèndum abans del Brexit, el març del 2019. I, si té èxit, veurem si Escòcia podria quedar-se dins la UE tot i que el Regne Unit se n’anés. Això crea paral·lelismes interessants. La principal connexió entre els dos processos que hi veig és el fet que el Brexit es va posar a caminar gràcies a un referèndum i el procés català vol fer això: un referèndum. Que el referèndum és la via perquè la gent expressi la seva voluntat. —Més enllà de l’energia, a Europa de quins altres aspectes es tracta que afectin Catalunya i siguin condicionats pel Brexit? —Crec que n’hi ha dos, seguretat i agricultura i pesca, que seran d’una importància cabdal per a empreses catalanes i espanyoles. Com a advocada especialitzada en energia i UE, he fet equip amb especialistes capdavanters en aquests camps i també amb advocats mercantils i negociadors per aconsellar-los sobre les conseqüències del Brexit.

Summary: Ana Stanič: ‘A Brussel·les veuen que de Catalunya se n’haurà de parlar durant els dos anys que durarà el Brexit’