L’estiu del 2015 Més per Mallorca es va veure amb força de competir per la presidència del Govern de les Illes Balears, una possibilitat que va posar damunt la taula durant les negociacions dels anomenats ‘acords pel canvi‘. Però va cedir. Finalment, la presidència del govern va ser de Francina Armengol. En canvi d’això, Més presidí tot sol durant quatre anys el Consell Insular de Mallorca i compartí la batllia de Palma amb el PSIB-PSOE. Una estratègia negociadora que ara el partit lamenta. Quan encara no ha passat ni una setmana de les eleccions, Més reconeix que va faltar instint polític. I que això ha marcat la darrera legislatura i ha propiciat també la queixalada electoral del PSOE. No és l’únic factor amb què la formació analitza el resultat ara mateix, en el període d’autocrítica que ha obert. El dirigent, Miquel Ensenyat, ja ha avançat que seuran novament a la taula de negociacions per a formar un altre govern de progrés. Hi seran més afeblits després d’haver perdut pel camí més de vint mil vots al parlament. Parlem tot seguit de les raons que han fet que el nacionalisme de les Illes perdés una oportunitat històrica d’esdevenir la primera força de l’esquerra. L’efecte Sánchez Només 15.000 vots separaven Més del PSIB-PSOE al parlament el 2015. L’ecosobiranisme va quedar encara més a prop al Consell de Mallorca (menys de 2.000 vots de diferència) i a l’Ajuntament de Palma (4.000 a favor del PSOE). Ara la diferència al parlament supera els 70.000 vots, al Consell de Mallorca els 45.000 i a l’Ajuntament de Palma els 20.000. Una de les raons que s’estudien a la seu de Més per Mallorca per explicar aquest clatellot electoral és l’efecte Pedro Sánchez. Una onada que ja es va veure a les eleccions espanyoles i que s’ha reproduït, en una mesura menor, a les del parlament, i que ha afavorit Armengol. Més creia que després del 28-A molts electors tornarien a casa. I s’ha demostrat que era un enfocament erroni. La davallada ha estat generalitzada a tota l’illa de Mallorca, especialment a Palma. L’ajuntament principal de les Illes serà per al PSOE, tot sol. L’avanç del PSIB ha arrossegat també Podem, que no va voler implicar-se en l’acció de govern la legislatura anterior. Armengol s’apunta l’obra de govern Més va ser el gran beneficiat de l’onada de rebuig que va despertar Bauzá. I en va treure rendiment electoral. Però l’obra del govern que va sorgir de les urnes el 2015 l’ha capitalitzada Francina Armengol. Els ecosobiranistes lamenten que no s’hagi traduït a les urnes la seva tasca al capdavant de l’executiu: ‘La majoria de mesures valentes han estat impulsades per Més, en protecció de territori i en drets socials –recorden–. Algunes mesures com l’impost de turisme sostenible i la renda mínima garantida ni tan sols hi eren, al programa del PSOE.’ Però aquesta feina no ha evitat que Més perdés un vot de cada tres el 26 de maig. L’ecosobiranisme de les Illes, format per Més per Mallorca i Més per Menorca, és la tercera força en vots al parlament, amb tants diputats com Podem (6). L’esquerra nacionalista ni eixampla la base ni la conserva i retrocedeix vuit anys. El resultat s’assembla al del 2011. Mesures imposades Una part de la militància de Més ha discrepat de manera radical d’algunes mesures aprovades durant la legislatura. Potser la que ha rebut més oposició ha estat l’autopista de Campos, criticada durament pels sectors ecologistes. ‘Va ser una imposició del PSIB-PSOE que es va signar al pacte de govern de fa quatre anys’, lamenta Més, que va acabar assumint la proposta de l’equip negociador d’Armengol. És un altre dels elements d’autocrítica després del 26-M i un dels punts que més pesen a l’hora d’analitzar el descens electoral. ‘No va en la línia del que hem defensat sempre i l’hem hagut d’assumir’, critiquen sectors d’aquest partit referent de la lluita ecologista a les Illes. Tal vegada aquí també va faltar l’instint polític per a plantar-se. Però hi ha més motius. El ‘cas contractes’ va tacar bona part del principi de la legislatura. ‘Quan s’ha demostrat que no hi havia res de res no ha estat notícia. Però durant un any i mig ens va fer molt de mal i era portada de tots els mitjans de comunicació.’ El jutge va dictar l’arxivament per la presumpta trama de tracte de favor del govern a l’ex-cap de campanya de Més per Mallorca, Jaume Garau. Però el mal, diuen al partit, ja era fet. ‘S’ha dubtat de la nostra honestedat.’ Polítiques toves amb la llengua Un altre dels brams que se senten després de les eleccions a la seu de Més té a veure amb la llengua. ‘No s’ha fet una política prou clara i contundent en favor del català’, diu contundentment una veu del partit. El decret del català a la sanitat, que ha estat rebaixat i que concedeix un termini de dos anys als professionals per acreditar el coneixement de la llengua, n’és un exemple. Entitats com l’Obra Cultural Balear també s’han disgustat amb la política lingüística de l’executiu i han criticat la manca d’ambició del govern que s’ha dedicat en bona mesura a recuperar tot allò que havia cremat Bauzá, però que no ha acomplert avenços significatius en aquest terreny. ‘Una part dels nostres votants s’han quedat a casa’, expliquen. La resistència sobiranista La davallada a Mallorca ha estat generalitzada, sobretot a Palma i a l’àrea metropolitana. Més considera que ha resistit relativament bé a la part forana, amb algunes excepcions, com ara a Inca, on la pujada del PSOE l’ha desbordat. Lamenten algunes derrotes que fan mal, com les de Palma i Llucmajor, zones tradicionalment complicades per al nacionalisme i on havia triomfat com mai ara fa quatre anys. Les victòries a Montuïri, Manacor i Santa Maria del Camí i les majories absolutes a Esporles, Llubí, Mancor de la Vall i Deià dibuixen el territori resistent d’una formació que ha obtingut uns 120 regidors a Mallorca. A Menorca, en canvi, el cop no ha estat tan fort. Més per Menorca ha perdut tan sols cinc-cents vots al parlament, cosa que ha implicat un diputat menys. En ajuntaments com el de Ciutadella, Més és primera força. Tanmateix, al consell el PSOE augmenta la diferència i ja demana de tenir la presidència de la institució tot sol. I ara què? Aquests dies començarà la ronda de contactes amb Francina Armengol, que té totes les cartes a favor i que ha mostrat predisposició a pactar amb Més i Podem. Els ecosobiranistes volen mantenir el govern de progrés però són conscients que els ha minvat la força negociadora després del 26-M i que es trobaran amb un PSOE encara més dur. Així i tot, descarten un moviment a escala estatal que forci Armengol a entendre’s amb Ciutadans. ‘Ara mateix, el PSIB no va en la línia del PSC. És impensable que cerquin acords amb Cs’, diuen. ‘Cs, PP i Vox tenen més vots que no pas el PSOE tot sol. Nosaltres volem mantenir les polítiques valentes i progressistes de la darrera legislatura’, asseguren, malgrat no descartar cap solució. ‘Si no ens hi volen, serem a un altre lloc.’ El gran interrogant és si Més n’haurà après la lliçó. Les condicions seran més difícils i per això caldrà afinar l’instint polític que va mancar el 2015.

Summary: La manca d’instint polític de Més que explica el triomf del PSOE a les Illes


La presidenta del Gremi de Llibreters, Maria Carme Ferrer, s’ha mostrat ‘molt satisfeta perquè, malgrat la pluja matinal que va caure en alguns llocs de Catalunya, la diada es va tornar a demostrar imbatible, amb una massiva participació ciutadana que va sortir a complir la tradició de comprar i regalar llibres i roses’. Les dades recollides per l’entitat confirmen ‘la percepció d’un gran Sant Jordi, malgrat iniciar-se més tard del que és habitual per culpa de la pluja en poblacions com Girona’. En el llistat definitiu donat a conèixer pels llibreters, en la categoria de ficció en català els llibres més venuts són: 1- ‘El fill de l’italià’ (Columna), de Rafel Nadal 2-‘Digues un desig’ (Enciclopèdia Catalana), de Jordi Cabré 3- ‘El fibló’ (Columna), de Sílvia Soler 4- ‘Aprendre a parlar amb les plantes”‘(Periscopi), de Marta Orriols 5- i ‘El millor d’anar és tornar’ (Rosa dels Vents), d’Albert Espinosa Aquest llistat suposa que deixin d’estar entre els cinc més venuts a favor de Marta Orriols i Albert Espinosa, les novel·les de Gerard Quintana, ‘Entre el cel i la terra’ (Columna), i ‘A l’amic escocès’ (Columna), de Maria Barbal. En la categoria de no-ficció en català els més adquirits són: 1- ‘Contes des de la presó’ (Ara Llibres), d’Oriol Junqueras i Neus Bramona 2- ‘Tres dies a la presó’ (Rosa dels Vents), de Jordi Cuixart i Gemma Nierga 3- ‘Cuina mare’ (Columna), del xef Joan Roca 4- ‘Esperança i llibertat’ (Ara), de Raül Romeva 5- ‘Els meus cafès amb gent interessant’, de Jordi Basté, publicat per Llibres de Vanguardia. Els llibres infantils i juvenils en català més difosos van ser: 1- ‘Contes de bona nit per a nens rebels’ (Estrella Polar), d’Elena Favally 2- Francesca Cavallo; ‘Tinc un volcà’ (Edicions El Cep i la Nansa) 3- Míriam Tirado Torras i Joan Turu Sánchez 4- ‘El misteri de les 101 calaveres’ (Editorial Cruïlla), de Roberto García Santiago 5- ‘T’avorreixes, Minimoni?’ (Animallibres Editorial), de Rocío Bonilla Raya, i ‘MIC. La capsa secreta del bosc’ (la Galera), de Maika Meseguer. Respecte als deu títols més venuts enguany, el gremi assegura que han representat el 5,7% del total de vendes, lleugerament inferior a l’any passat. Els títols venuts en català van ser el 59,15%, pel 40,85% en castellà, tot i que l’oferta en castellà era superior amb un 59,92% dels títols en aquesta llengua, per un 40,08% en català. A totes les demarcacions catalanes es va registrar un volum de venda i facturació similars als de l’any passat i hi va haver més venda anticipada que altres anys a causa de la Setmana Santa. Segons les dades de LibriData i LibriRed, sistemes que registren informació de 180 punts de venda pertanyents a llibreries de tot Catalunya i que representen el 60% del mercat, les xifres del Dia del Llibre han crescut en el nombre de títols venuts, que han superat els 55.000, un 1% més que el 2018. En la demarcació de Barcelona es van vendre 53.241; a Girona van ser 13.911; a Tarragona, 11.921 i a Lleida, 10.657. Per gèneres, els llibres de no ficció van ser 24.019, seguits dels infantils i juvenils, amb 16.996, i els de ficció, amb 14.212.

Summary: Segons el Gremi de Llibreters s’han facturat 22 milions d’euros per Sant Jordi


La manca de relleu generacional al camp és una realitat present al Principat. Tot i això, encara hi ha persones que, sense tenir una tradició familiar, escullen dedicar-se a la pagesia. En aquest sentit el paper de l’Escola de Pastors de Catalunya ha estat fonamental. Per dotzè any consecutiu, organitza un curs per formar joves que vulguin treballar al sector primari. Aquesta edició acollirà setze alumnes i es farà en una nova seu, al poble d’Enviny, a Sort. L’objectiu del curs, que comença el pròxim 2 de març, és garantir el relleu generacional del sector rural i apostar per un nou model d’explotació agrícola i ramadera basat en l’agroecologia. Això vol dir tornar a un sistema extensiu, de producció tradicional a petita escala i de gestió familiar que sigui sostenible amb l’entorn i el sector. Una pastora entre la ficció i la vida real La majoria dels alumnes no vénen de la tradició pagesa però tenen estudis de grau mitjà o superior en aquest sector. La formació, reconeguda pel Departament d’Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació, dura mig any. Els dos primers mesos són de formació teòrica i la resta es dediquen a fer pràctiques en nombroses explotacions del Principat, els responsables de les quals s’encarreguen de la tutorització dels alumnes. Des del 2009, l’Escola de Pastors de Catalunya que ofereix el curs juntament amb l’Associació Rurbans, ha format 159 alumnes i actualment el 55,3% treballen de manera professional al sector.

Summary: L’Escola de Pastors de Catalunya inicia un nou curs per formar persones que es vulguin dedicar a la pagesia


Avui al dinar organitzat per l’entitat Moment Zero i El Punt Avui al Born Centre de Cultura i Memòria se servia un plat fort. Hi havia dos convidats amb caràcter: el vice-president Oriol Junqueras i l’economista Xavier Sala i Martín. Potser per això hi havia la plana major d’ERC, del Departament d’Economia del govern i pesos pesants de la política catalana com ara Carme Forcadell, Jordi Turull, Dolors Bassa i Raül Romeva. I la conversa entre Junqueras i Sala i Martín no ha decebut els assistents. Si bé el vice-president del govern ha insistit en la voluntat del govern de fer el referèndum i ha denunciat que l’estat espanyol utilitza totes les eines per evitar-ho, l’economista ha seduït els assistents amb una interpretació pròpia del mite de David i Goliat i no ha dubtat a fer una pregunta directa a Junqueras que no ha acabat de respondre. Les primeres preguntes de Xevi Xirgo, director del diari que organitza l’àpat i moderador de la conversa, han estat per a qüestionar Junqueras sobre el vodevil de Setmana Santa: les declaracions de Bonvehí filtrades a la premsa. Junqueras ha apuntat a les eines polítiques, judicials i mediàtiques de què disposa l’estat per mirar de desestabilitzar el govern i la unitat independentista. ‘Jo no tinc per costum tirar-me els plats pel cap amb ningú’, ha dit Junqueras, que ha avisat que arribarien moments de molta complexitat. David i Goliat i les regles de joc Quan Xirgo ha dirigit la primera pregunta a l’economista de la Universitat de Columbia, ell ho ha aprofitat per parlar de la història de David i Goliat. Sala i Martín ha explicat que la interpretació que en fan els jueus és que Déu va a favor de l’estat d’Israel. També ha parlat de la interpretació més interessant que en fa el canadenc Malcolm Gladwell, que considera que no es valoren correctament les forces dels dos personatges: ni Goliat era tan fort, ni David era tan feble. I aprofitant l’anàlisi de Gladwell, es podria dir que Espanya no és un estat tan poderós i que està malalt perquè ha prostituït les seves institucions. En aquest sentit, diu que la força que dóna la gent que es mobilitza a Catalunya no s’ha de menystenir. Amb tot, Sala i Martín té una interpretació del mite pròpia. Recorda que David refusa de posar-se el casc i l’escut perquè refusa de lluitar amb el llenguatge o les regles de joc de Goliat. ‘Nosaltres hem de sortir de les seves regles de joc, que són la constitució, els jutges…’, diu. Sala i Martín proposa de no caure en el parany de fer la batalla amb les armes de l’estat espanyol ni amb les seves normes. En l’exposició d’aquesta teoria, Sala i Martín proposa dos camins. Per una banda, allò que ja fa el parlament i que ell ha definit com una guerra de guerrejar: aprovar lleis com la de les curses de braus o de la pobresa energètica que acaben topant amb un Tribunal Constitucional polititzat. Segons ell, aquest relat ens va bé de cara al món perquè demostra que els catalans no podem prendre decisions dins l’estat espanyol i que tenim maneres diferents d’enfocar la vida. ‘Tenir el comandament del relat’, en paraules de Sala i Martín, és la manera de poder fer la batalla sense haver d’acceptar les regles de joc de l’adversari. Per exemple, reivindica la victòria clara del sí a les eleccions plebiscitàries del 27-S. Es queixa que s’hagi acceptat el relat imposat que no es va obtenir un resultat suficient. ‘Que el 27-S no va guanyar el sí a la independència és mentida’, ha dit. Al seu torn, Junqueras ha confirmat aquesta necessitat de no cedir a les regles del joc que vol imposar l’estat espanyol. En aquest sentit, el vice-president ha defensat que calia posar sempre davant el principi democràtic. ‘És la democràcia que ha de definir els marcs legals i no a la inversa’, ha dit Junqueras. La pregunta de Sala i Martín que ha respost ell mateix En un moment de la conversa, Sala i Martín ha demanat si podia fer una pregunta a Junqueras. I l’ha feta: ‘Què farà el govern l’endemà de la data del referèndum si per les raons que sigui no s’ha pogut fer?’ Junqueras, amb l’estil que fa servir quan no vol respondre una pregunta directa, ha dit que calia fer tant com fos possible perquè la gent pogués votar en un referèndum i que calia que hi hagués unitat i coordinació perquè això donaria més seguretat a l’hora de votar. També ha dit que la mobilització seria decisiva perquè és on més força té l’independentisme. Sala i Martín, que ha arribat a sospirar en veient les branques per on s’havia enfilat Junqueras, ha dit: ‘Diré la resposta que jo hauria donat si fos polític: si per atzars de la vida el referèndum no es pot fer, tindrem el dret de declarar unilateralment la independència d’acord amb el resultat del 27-S.’ Sala i Martín, que ha volgut recordar l’argumentació de Jefferson a la declaració d’independència nord-americana, ha dit que davant la impossibilitat de fer un referèndum caldria fer valer el resultat del 27-S d’un 55% a favor de la independència per un 45% en contra. ‘No podem deixar que l’estat imposi les seves eines ni les seves regles, com va fer Goliat. O hi ha referèndum o hi ha independència.’ Afirmació que ha estat rebuda amb un aplaudiment que deu haver fet tremolar les restes de l’antic barri del Born. A continuació, Junqueras ha dit que el programa electoral de Junts pel Sí ja preveia aquesta possibilitat. ‘Això és recollit al programa electoral’, ha dit el vice-president. I ha afegit que ells són ‘partidaris sempre de respectar els compromisos que tenim’. ‘Tècnicament, és la clàusula de desblocatge, que es va introduir preveient una possible situació com aquesta’, ha afegit. La resposta de Junqueras, amb més matisos que la proposada per Sala i Martín, ha arrencat un aplaudiment també més matisat d’una part dels assistents. Les baralles estúpides Sala i Martín ha tornat a rebre un aplaudiment sonor dels dos centenars d’assistents quan s’ha parlat de les disputes i de la manca d’unitat en determinats moments de l’independentisme. ‘Quan es va fer Junts pel Sí va ser genial perquè es va fer trempar la gent. Les votacions i les eleccions les guanya qui fa trempar els seus. Quan veig baralles d’aquestes estúpides, ho dic clarament: les baralles destrempen.’ Junqueras ha dit que calia unitat –que això no volia dir que no n’hi hagués– i que calia defensar la idea d’inevitabilitat del referèndum. Dues anècdotes no tan transcendents han servit per a cloure la reunió. Per una banda, Sala i Martín ha satisfet la curiositat d’un assistent que volia saber quantes americanes tenia. Tres-centes setanta-quatre, ha dit. Té dues col·leccions idèntiques. Una a Nova York i una altra a Barcelona. Cada mes es fa fer dues americanes. Sempre per duplicat. La segona anècdota l’ha plantada Junqueras. De fet, era una incògnita que no ha volgut resoldre: ‘Algú sap per què hi ha tants equips de futbol a la lliga italiana que tenen el color negre a la indumentària?’ Si algú ho sap, que ho digui.

Summary: La pregunta de Sala i Martín que Junqueras ha esquivat i un David i Goliat per a catalans


En aquesta època on els cítrics són els reis de les fruiteres, ara que els llimoners tornen a estar plens de llimones, Neus Cuscó ens proposa dues receptes que tenen la llimona de protagonista, per aprofitar ben bé la fruita i evitar que es faci malbé. Una és de rebost, la melmelada de llimona i taronja. L’altra, unes postres digestives i fines: la mousse de llimona. Melmelada de llimona i taronja Ingredients: 1 taronja grossa 1 llimona grossa 1 poma Golden 1/2 litre d’aigua 3/4 kg sucre un canó de canyella (lligat amb un fil perquè no es desfaci) Elaboració: Tallem a tires la pell de la taronja i la llimona amb un pela patates. Després les tallem a juliana tan fines com puguem. Traiem tota la pell blanca de la taronja i la llimona i, un cop netes, les passem per la batedora, juntament amb la poma, aquesta amb pell i tot. Quan la textura ja sigui fina, posem el puré al foc amb l’aigua, el sucre i el canó de canyella. Ho remenarem de tant en tant amb una cullera de fusta i deixem que s’espesseixi. El procés és llarg, trigarà gairebé una hora. Un cop feta la melmelada, la deixarem reposar i omplirem els pots esterilitzats i tapats que hàgim triat. Posarem els pots dins d’una olla amb aigua fins a dalt de tot i els farem bullir durant vint minuts. Després, un cop freds, traurem els pots de l’aigua i els etiquetarem amb la data. La melmelada ja serà llesta per menjar o per guardar (pot guardar-se un parell d’anys ben bons). Mousse de llimona Ingredients (per a sis persones): 4 llimones 4 ous 300 g de sucre 50 g maizena 1 litre d’aigua Elaboració: Raspar la pell de les quatre llimones i reservar. Escórrer el suc de les quatre llimones i reservar. Posem el litre d’aigua al foc fins que arrenqui el bull. En un recipient gran barregem el sucre, els ous i la maizena. Afegim la ratlladura i el suc de les llimones i el litre d’aigua bullent. Ho posem al foc i ho remenem fins que torni a bullir. Quan fa el primer bull, apaguem el foc i remenem bé. Esperem que es refredi. La mousse es posa en copes o en un sol recipient i es guarda a la nevera. Se serveix fred i guarnit amb una mica de pell de llimona o una mica de nata si es vol.

Summary: La cuina de la Neus ens proposa dues receptes que tenen la llimona com a protagonista


La pluja intensa que ha afectat el País Valencià i les Illes per la gota freda ha fet estralls, ha causat inundacions i ha mort dues persones. Un home va ser trobat mort ahir a Oriola i divendres en va morir un altre a Redovà (Baix Segura), tot i que el cos el van trobar a Benferri, probablement arrossegat pel riu. A més, agents de la Guàrdia Civil investiguen des d’ahir diumenge la possible caiguda i desaparició d’un home a Dolores, arran d’una trucada al 112 d’un testimoni que ha alertat que una persona ha estat succionada per séquia a la localitat. Al voltant de les 14.00 hores, un ciutadà de parla anglesa va telefonar al 112 per a alertar que ha vist com un ciutadà s’acostava a una séquia al municipi de Dolores i queia directament en aquesta infraestructura, arrossegat pel corrent d’aigua, segons han traslladat fonts pròximes a la recerca a Europa Press. La unitat d’emergències va investigar aquest fet per a poder localitzar i rescatar al ciutadà que ha caigut a la séquia, segons informaven les citades fonts. Ara tots els esforços se centren en garantir la seguretat dels ciutadans. Davant la falta d’aigua, aliments i roba seca que hi ha en les zones negades per la gota freda de la comarca del Baix Segura, s’estan organitzat grups de ciutadans per a poder traslladar-los aliments i estris. La situació, ‘cada cop més optimista’ A la tarda, el Centre de Coordinació d’Emergències va posar fi a la preemergència per pluges i tempestes a tot el País Valencià. Es manté l’emergència en Situació 2 per inundacions a Oriola, i en Situació 1 a Alacant. També es manté l’emergència en Situació 1 a la Vall d’Albaida i La Costera. Oriola ja no es troba incomunicada. La Confederació Hidrogràfica del Segura (CHS) confirma la baixada del cabal i no s’espera una nova pujada. Els efectius d’emergències continuaven treballant en la reparació dels danys provocats en diferents punts del recorregut, però la situació ‘és cada vegada més optimista’, informava en un comunicat la Generalitat, la delegació del govern espanyol i la UME. A Almoradí, s’ha desallotjat a una part de la població i a part dels veïns de Dolores. En el cas d’Almoradí ja s’ha restablert la llum i es treballa a retornar el subministrament d’aigua potable. A Dolores s’ha establert la llum al 80% i també les línies de telèfon fix i mòbil. S’ha desallotjat el càmping de la Marjal a Crevillent i la Marjal de Guardamar; aquest últim, només com a previsió. Des de la Confederació Hidrogràfica del Segura (CHS) es constata que la situació a l’embassament de Santomera està estabilitzada. I respecte a la presa La Mota, el primer trencament ja està reparat i actualment s’està treballant per solucionar la segona, que ha tingut lloc en un altre punt diferent de la primera, però que està controlada. L’UME manté sobre el terreny a més de 600 militars amb mitjans especialitzats (bombes de gran capacitat d’extracció d’aigua, embarcacions, helicòpters…) i ha mobilitzat també a les unitats del Comandament d’Operacions Especials (MOE). Des de la delegació del govern espanyol s’aconsella a la població que extremi les precaucions i segueixi les recomanacions dels equips d’emergència. Ensurt a Almoradí El primer dia sense pluja d’ençà de dimecres a la comarca va permetre dissabte que avancessin les tasques d’emergència en diverses localitats i que es comencessin a reconstruir les infrastructures destrossades.És el cas de la mota del riu Segura a Almoradí. Precisament, hi hagué una nova fissura en aquesta mota. L’ajuntament ha detallat que el nou trencament havia afectat a una zona aigües avall del pont del riu, en el marge esquerre, però ‘no sembla que hagi d’afectar de manera important al terme.’ La Confederació Hidrogràfica del Segura (CHS) afirma que els treballs de reparació del trencament de la mota s’estendrien fins a avui. Així ho ha informat la Confederació a través de xarxes socials, on ha informat que treballa en la reparació i que el president de la CHS, Mario Urrea, s’ha desplaçat fins al lloc amb tècnics de la Confederació i responsables de Bombers. També va visitar les reparacions el president de la Generalitat, Ximo Puig. ⛈ @ximopuig visita la zona de la mota del Segura prop d’Almoradí, on el riu ha tornat a trencar el mur de canalització, després de les reparacions d'ahir #DANAsetembre pic.twitter.com/oKEMLPuO0H — Generalitat (@generalitat) September 15, 2019 Així mateix, ha explicat que el cabal del riu Segura al Baix Segura està baixant i ‘no hauria de causar nous problemes.’ ‘No obstant això, contribueix a l’estancament en arribar a les zones desbordades’, per la qual cosa ‘cal continuar mantenint la prudència.’ La CHS ha advertit que ‘no és segur caminar o circular pels marges del riu Segura en aquests moments.’ ‘Demanem als ciutadans que no accedeixin als marges, perquè s’estan removent i reassentant, i encara es poden produir esfondraments parcials o totals’, ha indicat. Aquí se puede ver la nueva rotura del #RioSegura, el video está grabado desde el puente de la cv-91 a su paso por #Almoradi, se puede ver como el agua se dirige hacia la Ap-7 salida Almoradí, Rojales y la pedania de las Heredades. #Inundaciones #DANA #GotaFría pic.twitter.com/R95uRHI00f — Josema (@Sazyuer) September 15, 2019 Almoradi #dana #vegabaja #algorfa Cuando parecia que se resolvia el problema del rio en esa zona vuelve a salirse por una nueva rotura. Que desastre. pic.twitter.com/dcN3jwrXCk — Antonio Kinto (@bykinto) September 15, 2019 .SER_Murcia: RT chsriosegura: ACTUALIZACIÓNUna nueva rotura de la mota junto a la anterior en el puente de #Algorfa a #Almoradí provoca la salida de las aguas. Técnicos de la CHS evalúan la situación para repararla Se procede a evacuar Heredades. Maxi… pic.twitter.com/oUY2CBLeYs — Juan Cabañero (@cabaneroj) September 15, 2019 ¡Histórico! Esta mañana (14/09/2019), vistas aéreas del municipio de #Almoradí (#Alicante). @chsriosegura @aquilatierratve @avamet @AEMET_Esp. Vídeo: Karin CP. pic.twitter.com/yuszkE4dI8 — MeteOrihuela (@MeteOrihuela) September 14, 2019 🎥No es un camión de bomberos circulando por el mar, es un camión de bomberos circulando por una carretera de la Algorfa, las imágenes hablan por si solas, desbordamiento del rio Segura!! pic.twitter.com/pfBfmZliJ7 — Jordi EA3HMZ-08T194 (@ea3hmz) September 14, 2019 La pluja ha castigat especialment les comarques centrals del País Valencià. Els municipis que han registrat més pluja han estat Millars (136,4 litres per m2) i Duesaigües (132,2 litres per m2), però diversos pobles han superat els 100 litres. La persistència del temporal també ha causat un impacte econòmic ‘molt dur’, segons el president de la Generalitat, Ximo Puig, qui ha explicat que el Consell avaluaria els danys una volta hagi passat la gota freda.  La devastació de la gota freda des de l’aire, en mig minut Un dels municipis més afectats és Oriola, on divendres es va desbordar el riu Segura. Efectius de la Unitat Militar d’Emergències han construït una tanca amb sorra per a evitar que l’aigua arribés als baixos i carrers més pròxims. Desenes d’unitats han treballat durant la nit dels darrers dies per a solucionar els tres desbordaments del riu Segura.

Summary: Continua la cerca d’un home desaparegut en una séquia a Dolores


El comitè de garanties de Podem del País Valencià ha decidit expulsar l’ex-regidora de Guanyar Alacant i actual regidora d’Alacant al grup de no adscrits, Nerea Belmonte. L’ex-regidora, que ja ha anunciat que recorreria la decisió, hauria concedit diversos contractes de comunicació a dos companys del mateix partit. Podem Alacant va proposar al consell ciutadà valencià, l’òrgan executiu del partit, l’obertura d’un expedient per valorar si la regidora havia vulnerat el codi ètic del partit. El mes de març el comitè de garanties de Guanyar Alacant va dictaminar que Belmonte havia incomplert quatre articles del codi ètic i se la va convidar a deixar el càrrec. Finalment, el mateix òrgan però d’àmbit autonòmic, ha decidit expulsar-la. Concretament, va incomplir l’article 3.8 perquè va participar directament o indirectament en un procés de contractació; l’article 3.7 per haver contractat una empresa constituïda amb posterioretat a la seva presa de possessió com a regidora; l’article 3.2 perquè no va renunciar a un regal en forma d’entrada per assistir a la Madrid Fashion Week, un obsequi que li va fer una amistat compartida amb els socis de l’empresa contractada; i l’article 3.11 per haver tolerat l’adjudicació continuada a una empresa d’amics i per no perseguir amb fermesa qualsevol signe de frau o corrupció. Belmonte ha declarat que recorrerà l’expulsió de Podem a la comissió de garanties estatal. També ha dit que emprendrà accions judicials contra aquelles persones que de forma malintencionada hagin intentat o intentin embrutar el seu honor i la seva imatge.

Summary: Podem expulsa una regidora a Alacant per haver contractat companys del partit


Anna Forn, filla del conseller Joaquim Forn, ha denunciat a la 39è sessió del Consell de Drets Humans de les Nacions Unides la ‘clara persecució política contra persones que defensen el dret d’autodeterminació del poble de Catalunya’. ‘Actualment hi ha nou persones, entre líders socials i polítics, com el meu pare, que des de fa més de 10 mesos són en presó preventiva’, ha criticat. A banda, ha denunciat els escorcolls i detencions sense garanties legals i processament d’artistes, cantants i mestres acusats de delicte d’odi. Forn ha fet la intervenció en nom de l’Associació Catalana pels Drets Civils, que agrupa els familiars dels presos polítics i exiliats. La filla del conseller ha explicat que s’ha aplicat una presó preventiva sense plantejar mesures alternatives més humanitàries, ‘sinó que s’ha optat per la pitjor d’elles, tractant-los com a terroristes i acusant-los de delictes que sembla que només ho són a Espanya’. Forn ha dit que som davant d’una situació de ‘judicialització màxima d’una situació política’ i ha exhortat al govern d’Espanya ‘a donar les instruccions necessàries perquè s’acabi aquesta situació injusta’ i que ‘obri la porta al diàleg reiteradament sol·licitat des de plataformes nacionals i internacionals’. Així mateix, demana que cursi les invitacions necessàries perquè els Relators especials i Grups de treball de l’ONU que ho han sol·licitat puguin visitar el país. A banda, ha demanat ‘als diferents mecanismes de Nacions Unides que assessorin i acompanyin l’estat espanyol en la gestió del tema’. ‘Tracte inhumà i degradant de la policia espanyola a Catalunya’ L’Associació Catalana pels Drets Civils ha entregat un document sobre la repressió policíaca durant l’1 d’octubre i els dies posteriors. Al text, demanen al govern espanyol que faciliti totes les dades sobre el dispositiu policíac de l’1-O i les ordres i comunicacions als agents que van actuar aquell dia; que ajudi a identificar els agents que van agredir els ciutadans i que facin públiques les investigacions als responsables dels fets, si és que n’hi ha hagut cap. A més, també demanen al relator especial sobre Tortura i Tracte Inhumà i Degradant que, de manera urgent, faci una visita a Espanya per a poder rebre de primera mà els testimonis i tota la informació que consideri necessària. Podeu llegir-lo ací: A la tarda, l’associació de familiars de presos polítics i exiliats ha organitzat un col·loqui sobre si els presos polítics catalans ho són o no, tal com diuen les autoritats espanyoles. A la xerrada hi participaran Matthieu Crettenand, doctor en Ciències de la comunicació i mitjans a la Universitat de Ginebra i Paul Newman, professor de Drets humans a la Universitat de Bàngalor (l’Índia) i doctorand de filosofia sobre ‘Migració interna i situació dels drets humans al nord de Sri Lanka’. També hi prendrà part Ferran Pegueroles, fill de la presidenta del parlament Carme Forcadell. L’acte serà moderat per Anna Forn.

Summary: Denuncien a l’ONU la violència de la policia espanyola i la situació dels presos polítics


ISTANBUL, 27 (Reuters/EP) Les autoritats turques han emès ordres d’arrest contra 47 periodistes aquest dimecres, segons ha informat la cadena de televisió CNN Turk, és l’últim pas de la repressió que s’està portant a terme després del cop d’estat fallit del 15 de juliol. La Policia ha rebut ordre de detenir els reporters en el marc de la investigació contra el clergue Fethullah Gülen, autoexiliat als Estats Units i acusat per Ankara d’orquestrar l’intent colpista en què han mort 246 persones, segons CNN Turk. Els periodistes treballaven per al diari ‘Zaman‘, vinculat amb Gülen i que ha estat pres per les autoritats turques en el marc de la campanya contra els partidaris del predicador. La Policia ha escorcollat l’habitatge al centre d’Istanbul d’un dels periodistes, Sahin Alpay, entorn de les 6.00 hores (5.00 hora catalana) aquest dimecres i l’ha detingut després d’un escorcoll que ha durat unes dues hores i mitja, ha informat l’agència Dogan. Des del cop d’estat fallit, les autoritats han suspès, detingut o mantingut sota investigació més de 60.000 soldats, policies, jutges, professors, funcionaris, entre d’altres. Aquest dilluns, els mitjans van informar que s’havien emès ordres d’arrest contra 42 periodistes, inclosa la coneguda comentarista i exparlamentària Nazli Ilicak.

Summary: Les autoritats turques emeten ordres d’arrest contra 47 periodistes


La Comissió Europea ha imposat avui una multa de 110 milions d’euros a Facebook per haver proporcionat dades ‘incorrectes o enganyoses’ sobre la compra de l’empresa de missatgeria instantània WhatsApp, una operació en la qual Brussel·les va donar el seu vistiplau el 2014 i que no es veurà afectada per aquesta sanció. ‘És una multa proporcionada i dissuasiva’, ha explicat la comissària de Competència, Margrethe Vestager, en una declaració en la qual subratlla que aquest tipus de decisions de l’executiu comunitari són un ‘fot senyal’ a les companyies que han de ‘respectar les regles’ de la Unió Europea i proporcionar ‘informació exacta’ quan són investigades. La Comissió creu provat que l’empresa de Mark Zuckerberg va amagar en el moment de notificar la compra el 2014 que comptava ja amb els avanços tècnics necessaris per vincular de manera fiable i automàtica les dades dels clients d’ambdues xarxes socials, malgrat que en la informació remesa a Brussel·les i en un qüestionari posterior va dir el contrari. No obstant això, ja a l’agost del 2016 WhatsApp va oferir en les actualitzacions de condicions generals i política de privadesa dels seus usuaris la possibilitat de vincular els números de telèfon associats a l’aplicació als perfils corresponents a Facebook. En aquest context, l’executiu comunitari va obrir formalment un expedient a Facebook amb l’enviament d’un plec de càrrecs al desembre del 2016, en el context d’una investigació que conclou ara. Amb tot, Brussel·les ha aclarit que aquesta sanció no afecta l’operació de compra, que va ser aprovada tenint en compte ‘una sèrie d’elements diferents’ a la capacitat per vincular els perfils dels usuaris de les dues xarxes socials i que va barrejar en els escenaris estudiats per donar llum verda la hipòtesi que tinguessin aquesta capacitat tècnica. També ha avisat que la multa dictada avui no està relacionada ni amb processos nacionals en curs en matèria de competència ni als problemes de protecció de dades i privadesa dels consumidors que poguessin derivar-se de l’actualització de WhatsApp l’agost de l’any passat.

Summary: La Comissió Europea multa Facebook per mentir en la compra de WhatsApp


El Consell ha aprovat el canvi de denominació del municipi de Castelló de la Plana / Castellón de la Plana per la forma exclusiva en català Castelló de la Plana. L’acord s’ha adoptat després que l’ajuntament de la localitat acordés, en les sessions plenàries celebrades els dies 31 de maig i el 21 de juny i el 29 de novembre de 2018, sol·licitar el canvi de la denominació actual per la forma exclusiva en català. A més, el ple de l’Acadèmia Valenciana de la Llengua va adoptar el primer de febrer de 2019 l’acord de considerar que el nom més adequat del topònim és Castelló de la Plana.

Summary: El Consell aprova la denominació exclusiva en català per a Castelló de la Plana


Dos activistes del CDR investigats per bloquejar, el mes de setembre passat, la porta d’entrada a la seu del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) s’han negat a declarar davant del jutge que els havia citat com a imputats. Un grup d’activistes dels CDR s’han concentrat aquest matí a les portes de la Ciutat de la Justícia, on estaven previstes les declaracions, per anunciar que els imputats no reconeixen ‘l’autoritat dels tribunals d’excepció del Regne d’Espanya’ i que es reafirmen en la desobediència civil contra l’estat espanyol. Pel bloqueig de l’entrada del TSJC del mes de setembre passat, en què van participar un centenar de persones, el jutge ha imputat les últimes setmanes a una desena d’activistes, sis dels quals han comparegut davant l’instructor encara que acollint-se al seu dret a no declarar i quatre més han optat per desoir la citació judicial. La concentració del mes de setembre passat pretenia protestar per l’imminent judici a 14 activistes més que el 23 de febrer de l’any passat es van encadenar davant la seu del TSJC, en contra de la ‘justícia d’excepció espanyola’, i per als qui la fiscalia demana penes de fins a dos anys i mig de presó. A les portes de la Ciutat de la Justícia, els concentrats en suport dels CDR encausats han corejat lemes com ‘No passaran’, ‘Fora la justícia espanyola’ o ‘Buch dimissió’, el conseller d’Interior, Miquel Buch.

Summary: Dos membres del CDR investigats per la protesta al TSJC es neguen a declarar davant del jutge


Betlem Agulló, germana de Guillem Agulló, antifeixista valencià assassinat el 1993, ha llegit el manifest de la Comissió 9 d’Octubre a la plaça d’Amèrica, on ha acabat la gran mobilització que ha aplegat més de 15.000 manifestants, segons els organitzadors. Betlem Agulló ha rebut l’escalf dels concentrats a la plaça, que han clamat ‘Guillem Agulló, ni oblit ni perdó!’

Summary: La germana de Guillem Agulló llegeix el manifest de la mobilització del Nou d’Octubre


Laura Borràs, número dos de Junts per Catalunya al congrés espanyol, ha explicat que havia lliurat al rei espanyol Felipe VI una carta de Jordi Sànchez, a qui el Suprem no ha permès de participar en la reunió, i el dictamen de l’ONU que exigeix d’alliberar els presos polítics. La reunió amb Borràs forma part de la ronda de contactes de Felipe VI amb les formacions polítiques per a investir un president del govern espanyol. Segons que ha explicat Borràs en una conferència de premsa posterior, s’hi ha reunit per dir-li que a Espanya hi havia presos polítics i reivindicar-se com una votant del referèndum del Primer d’Octubre. En aquest sentit, li ha retret el discurs del 3-O. ‘El seu discurs va fer que moltes persones, també monàrquiques i no independentistes, sentissin que el rei estava prenent partit a la situació’, ha explicat. Podeu veure-ho tot seguit: Borràs, a l’entrada de la reunió amb Felipe VI. Borràs, que portava una papallona groga a la jaqueta, també li ha parlat del dolor dels presos polítics i de les seves famílies i li ha demanat quin rol volia tenir a partir d’ara. ‘La realitat que volien castigar amb el 155, presó, exili, embargaments, etc., s’ha assegut davant seu perquè la sentin de viva veu’, ha dit Borràs. La reunió ha durat gairebé una hora, la més llarga de les que ha mantingut fins ara Felipe VI. Això ha fet que Jaume Asens, cap de llista d’En Comú Podem, hagi hagut d’endarrerir la seva reunió.

Summary: Laura Borràs retreu a Felipe VI a la Zarzuela el seu paper en la repressió


El coordinador general del PP català, Xavier Garcia Albiol, ha avisat els partits independentistes que en cap cas l’estat espanyol permetrà la convocatòria d’un referèndum unilateral d’independència (RUI) i que, si cal, podrien suspendre’s competències a la Generalitat per evitar-lo: “L’estat disposa de l’article 155 per a casos de situacions d’excepcionalitat com aquesta’. En una entrevista d’Europa Press, Albiol ha assegurat que no li agradaria haver d’arribar a aplicar l’article de la constitució que permet suspendre competències autonòmiques, però ha dit que l’estat ha d’utilitzar ‘qualsevol instrument al seu abast per garantir que ningú segueix endavant amb un procés de ruptura de la societat catalana ni s’utilitzin les institucions catalanes per a aquest fi’. ‘Si –els independentistes– van augmentant la pressió i els disbarats, no ens semblaria malament que, d’una manera proporcionada, es respongui amb tots els instruments de l’estat de dret incloent l’article 155’, ha sentenciat. Albiol considera que aplicar aquest article ‘no significa la suspensió necessària de l’autonomia de Catalunya, sinó la capacitat de l’estat de recuperar determinades competències’ per impedir que es faci un RUI o qualsevol iniciativa d’aquest tipus. Per aquesta raó, està convençut que mai es portarà a terme un referèndum a Catalunya, i ha avisat que impugnarà els pressupostos de 2017 de la Generalitat si inclouen una partida per finançar-lo. A més d’aquesta impugnació, ‘l’estat no permetrà que s’utilitzi la infraestructura actuant de la manera que correspongui, sempre portant a terme l’acció més proporcional possible’, ha insistit, i ha fet broma animant els independentistes a organitzar un RUI a les seus de l’ANC i Òmnium perquè no podran fer-ho en instal·lacions públiques. ‘El 9N es va deixar passar però les conseqüències estan arribant. L’estat de dret no funciona amb la rapidesa que ens agradaria però al final acaba posant tothom al seu lloc’ i ara hi ha un expresident, Artur Mas; una exvicepresidenta, Joana Ortega, i una exconsellera, Irene Rigau, que estan a punt d’anar a judici i amb moltes possibilitats de ser inhabilitats per aquell episodi, ha recordat. Albiol considera que el RUI és una mostra que els independentistes ‘veuen que arriben al punt final i no tenen més relat ni capacitat d’inventar’ i per això han posat sobre la taula un nou mecanisme que saben que no portaran a terme, ha dit. ‘No m’estranyaria que portessin a terme algun tipus d’acció radicalitzada i absurda per intentar mantenir una tensió al carrer’, ha destacat, i, després de preguntar-li per quin tipus d’acció seria, ha respost que una com el RUI o qualsevol que busqui la confrontació directa amb l’estat.

Summary: Albiol amenaça amb la supressió de l’autonomia de Catalunya si es convoqués un RUI


S’han fet públics els premis Crítica Serra d’Or 2020 a obres publicades l’any passat. Són uns premis anuals que atorga la revista Serra d’Or i que tenen un prestigi reconegut. Enguany, s’havien de lliurar el 2 d’abril en una cerimònia que, òbviament, s’ha suspès. Entre els noms guardonats hi ha els germans Josep Lluís i Rodolf Sirera, Marta Marín-Dòmine, Dolors Miquel, Víctor Garcia Tur i Arnau Barios. Els premis s’atorguen en quatre apartats: Literatura i Assaig, Recerca, Teatre i Literatura infantil i Juvenil. Els premiats en l’apartat de Literatura i Assaig són: Fugir era el més bell que teníem (Club Editor), de Marta Marín-Dòmine, en la categoria de novel·la; Ictiosaure (Edicions 62), de Dolors Miquel, de poesia; Víctor Garcia Tur, amb El país dels cecs (Proa), de narrativa; Àlex Susanna, amb Dietari per Paisatge amb figures (Proa), de dietari; i Arnau Barios, de traducció, per Eugeni Oneguin, d’Aleksandr Puixkin (Club Editor). El jurat de Literatura i Assaig és format per Borja Bagunyà, Àlex Broch, Lluïsa Julià, Marta Nadal i Pere Antoni Pons. Els premiats en l’apartat de Recerca són: David Ballester i Manuel Vicente per l’obra Corre, democràcia, corre. Manifestacions i repressió policial a la Catalunya de la Transició (1975-1980) (Editorial Base), en la categoria d’humanitats. 150 anys de taules periòdiques a la Universitat de Barcelona (UB), de Santiago Álvarez i Claudi Mans, ha obtingut el premi en altres ciències. I Language attitudes, national identity and migration in Catalonia: ‘What the women have to say’, de Mandie Iveson, ha rebut el de catalanística. El jurat és format per: Jaume Aulet, Jordi Casassas, Joandomènec Ros i Francesc Vilanova. Els premiats en l’apartat de Teatre són: Josep Lluís i Rodolf Sirera per Dinamarca, el text de teatre català donat a conèixer per l’estrena o l’edició, per ‘la visió crítica, crua i documentada amb què culmina la trilogia Europa en guerra, dedicada a les silenciades complicitats de la població “ocupada” amb els horrors nazis, i que tanca la fèrtil producció de tema històric dels dramaturgs valencians a causa del sobtat traspàs del primer’. Stabat Mater, dirigida per Magda Puyo, el premi a l’espectacle teatral, per ‘la dificultat d’adaptar el complex món dramatúrgic d’Antonio Tarantino, resolt amb mestratge per la direcció de Magda Puyo i la brillant interpretació en solitari de Montse Esteve’. La companyia la Calòrica, premi a l’aportació més interessant per ‘mantenir-se fidel durant deu anys a una personalitat pròpia amb el permanent acompanyament de l’autoria singular de Joan Yago’; ‘la feliç recuperació de Feísima enfermedad y muy triste muerte de la reina Isabel I –el seu primer espectacle– certifica una trajectòria artística tan allunyada de les modes del moment com aplaudida i reconeguda per la crítica i el públic’. El jurat és format per Joan-Anton Benach, Francesc Massip, Marta Monedero, Juan Carlos Olivares i Anna Pérez Pagès. En l’apartat de Literatura Infantil i Juvenil s’ha premiat: Plous o fas Sol? (Akiara Books), amb text de Mireia Vidal i il·lustració d’Anna Font, en la categoria d’Infantil; el premi Juvenil (Creació) a la trilogia La llum d’Artús (Barcanova), de Raimon Portell; i el Juvenil (Coneixements) és per a Jo i el món: una història infogràfica (Zahorí Books), de Mireia Trius i Joana Casals. El jurat és format per: Mònica Baró, Pep Brocal, Joan Bustos, Teresa Mañà i Núria Ventura.

Summary: Els premis de la crítica Serra d’Or 2020 destaquen Josep Lluís i Rodolf Sirera, Marta Marín-Dòmine i Dolors Miquel


L’ex-coordinador general d’Esquerra Unida Cayo Lara ha aixecat fortes crítiques pel seu discurs a Palma del Río (Andalusia) on va retreure a alguns jornalers que donessin suport a l’independentisme català. Lara diu que ‘l’independentisme és egoisme’ i que en cas d’independència no es podrien pagar les ajudes del pla de treball rural (PER). ‘Amb què pensen pagar el PER? Parlem d’economia, parlem de caixa única de la Seguretat Social, parlem que l’estat ha de ser garant de la solidaritat. Perquè si demà s’independitza Catalunya, després s’independitza Euskadi, després s’independitza Galícia… M’expliqueu què hi quedarà, aquí?’ Les paraules han tingut resposta des de Comunistes de Catalunya, un dels partits que conformen EUiA. Ha compartit un article de l’historiador comunista Joan Tafalla, que veu les paraules de Lara com ‘una mostra de la incapacitat política d’una certa esquerra espanyola’. 📄 Cayo Lara, el PER i el dret d'autodeterminació.🖋 Un article de Joan Tafallahttps://t.co/dlF3fEvAAv — Comunistes de Catalunya (@comunistes) April 2, 2019 Per a Tafalla, Cayo Lara ha demostrat no entendre que són les lleis capitalistes les que causen les desigualtats territorials. Segons ell, ‘decennis d’electoralisme han impedit a Cayo i als seus sequaços de fer les lectures marxistes mínimes per a poder actuar com a comunistes’. Li recomana La qüestió meridional d’Antonio Gramsci o L’imperialisme de Lenin. També aconsella de llegir autors com ara José Díaz, Joan Comorera i Pere Ardiaca. Tafalla diu que ni Cayo Lara ni els seus antecessors Gaspar Llamazares i Paco Frutos, no tenen coratge per a denunciar i organitzar la lluita contra els ‘veritables enemics’ dels jornalers andalusos: ‘No som els treballadors ni el poble catalans, sinó els terratinents andalusos, extremenys o manxecs.’ Critica amb contundència els dirigents del partit així: ‘La manca de coratge és el producte d’haver estat durant massa dècades el fanalet vermell penjat del darrer vagó del tren del règim i de ser el partit “comunista” de sa majestat.’ A més, diu que amb declaracions com aquesta s’alimenta el discurs de l’aliança política de PP, Ciutadans i Vox i ‘excava la tomba política’ perquè ‘la gent sol desconfiar de les imitacions i sol triar l’original’.

Summary: Joan Tafalla (Comunistes de Catalunya) desmunta l’atac de Cayo Lara a l’independentisme


El conseller d’Interior, Miquel Buch, ha visitat aquest matí el conseller Joaquim Forn a la presó dels Lledoners (Bages) i han fet el traspàs de cartera. Durant unes dues hores han compartit canvis i projectes que s’han fet al departament, han explicat fonts d’Interior a l’ACN. Ahir Buch ja va visitar Forn en una visita institucional tot just arribat de la presó de Zuera (Saragossa). En un tuit posterior, Buch ha dit que la fermesa i serenor de Forn són ‘exemplars’ i acaba amb l’etiqueta #usvolemacasaamblesvostresfamilies. He visitat al Conseller @quimforn a la presó de Lledoners. Hem fet el traspàs de carteres i he compartit amb ell els canvis i els projectes a @interiorcat La seva fermesa i serenor són exemplars. #usvolemacasaamblesvostresfamilies — Miquel Buch (@MiquelBuch) 12 de juliol de 2018

Summary: Buch fa el traspàs de cartera amb Forn a la presó dels Lledoners


BOGOTÀ, 27 (EUROPA PRESS) La senadora colombiana Sofia Gaviria ha anunciat aquest dimarts que els governadors indígenes d’Antioquia han denunciat davant de la Comissió de Drets Humans la mort de mig centenar de nens, totes elles vinculades a la desnutrició, en diferents àrees de Chocó. Per a la seva denúncia, els governadors indígenes han presentat les actes de defunció de 62 persones des de començament d’any, 51 nens i 11 adults. Totes les defuncions estan relacionades amb malalties associades a la desnutrició, com la malària, la diarrea, el vòmit o la tos ferina. ‘No hi ha llocs de salut en els resguards, i, en la capçalera municipal, on sí n’hi ha, no s’atén amb diligència els indígenes ni hi ha personal que parli la seva llengua’, ha denunciat la senadora, tal com recull Caracol Radio. Gaviria ha denunciat que per ‘rebre atenció mèdica, els habitants dels resguards han de fer recorreguts en canoa o en llanxa, que poden tardar entre vuit i deu hores, la qual cosa es dificulta notablement quan cal traslladar malalts i quan no es té els recursos per a aquests complicats desplaçaments’. Així, ha emplaçat el govern a atendre aquesta ‘greu situació’, i ha proposat que es porti a terme una visita interinstitucional a aquesta zona del país. Aquestes noves morts es coneixen poc després que la Fiscalia de Colòmbia ordenés exhumar els cadàvers de 15 nens de La Guajira per confirmar que van morir per desnutrició, en el marc de la crisi humanitària que pateix aquesta regió colombiana.

Summary: Denuncien mig centenar de morts de nens indígenes per desnutrició a Chocó


MADRID, 19 (EUROPA PRESS) Un mínim de 56 civils, inclosos 11 nens, han mort i desenes han resultat ferits en un atac aeri de la coalició internacional contra Manjib, al nord de Síria, segons ha informat aquest dimarts l’Observatori Sirià per als Drets Humans. L’Observatori, amb seu a Londres però una àmplia xarxa d’informants sobre el terreny, ha xifrat en 104 els civils morts –entre ells 29 nens– a Manjib des del 31 de maig, quan va començar l’ofensiva aèria sobre aquesta zona. La coalició internacional, liderada pels Estats Units i integrada per més de 60 països, bombardeja les posicions de combat dels terroristes d’Estat Islàmic a Síria i l’Irac, amb suport del govern en aquest últim país.

Summary: Un mínim de 56 civils morts per bombardejos de la coalició internacional a Manjib


El Consell Superior del Poder Judicial va escollir ahir Jesús Maria Barrientos nou president del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC). Barrientos va obtenir dotze vots i l’anterior president del tribunal, Miguel Ángel Gimeno, de l’associació progressista Jutges per a la Democràcia, en va tenir nou Barrientos pertany a l’associació dretana Francisco de Vitoria. De tots els candidats, fou el qui va fer el discurs més dur contra l’independentisme i contra la Generalitat. Va dir que les relacions amb el govern i el parlament serien molt difícils perquè es pretén ‘una ruptura amb la legalitat constitucional i la desobediència de les resolucions que puguin procedir dels òrgans constitucionals’. Males relacions entre la Generalitat i el TSJC Aquests darrers mesos els organismes de govern de la justícia han fet moviments gens usuals per a expressar malestar amb el procés independentista. De primer, el dia 28 d’octubre, la Generalitat es va trobar obligada a anul·lar la celebració anual del Dia de la Justícia perquè el Consell General del Poder Judicial va ordenar a la sala de govern del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya que no hi acudís. D’una altra banda, també fou destacada l’absència total de membres dels òrgans de govern judicial de Catalunya en la presa de possessió de Carles Puigdemont com a president de la Generalitat. Barrientos fins ara presidia la secció vuitena de l’audiència provincial de Barcelona. És especialitzat en dret penal econòmic.

Summary: El nomenament del nou president del TSJC afegeix tensió a les relacions amb la Generalitat


El president de Cecot, Antoni Abad, ha anunciat la seva presentació per a la candidatura a la presidència de Foment del Treball, segons ha informat aquest dimecres en un comunicat. La junta directiva de la patronal catalana, en una sessió ordinària del passat 30 de novembre, ha donat suport unànimement a aquesta candidatura, després d’elevar-se la proposta des del comitè executiu de l’organisme egarenc. Ha defensat aquesta presentació per ‘recuperar el paper central que li correspon en el debat públic referent a temes econòmics i empresarials’ i perquè sigui, ha subratllat, realment representativa de tot l’empresariat català. Abad ha definit que les companyies assisteixen com a ‘espectadores de luxe’ a debats públics com la fiscalitat empresarial, la col·laboració administració-empresa, la falta d’inversions reals en infraestructures productives, el debat energètic i la formació professional, entre d’altres; per aquesta raó, ha considerat imprescindible que s’impulsin aquests debats amb la participació de tots els interlocutors socials afectats. El president de l’organisme egarenc ha explicat que ‘cal obrir més l’entitat i donar espai a la participació de tots aquells que vulguin aportar idees i projectes que siguin beneficiosos’ per a les societats, subratllant que les estructurals verticals han estat abandonades, ineficients i ineficaces, i apostant per horitzontals i xarxes que projectin les empreses cap al futur. Expulsió de CECOT? L’anunci d’Abad coincideix amb la informació publicada pel diari Ara segons la qual la junta directiva de Foment del Treball votarà dilluns que ve si expulsa Cecot, la patronal amb seu a Terrassa presidida per Antoni Abad, de la confederació. El conflicte entre les dues organitzacions dura més d’un any perquè la confederació considera que la patronal vallesana s’ha expandit més enllà del seu territori de referència, i el president de Foment, Joaquim Gay de Montellà, ha decidit plantejar l’expulsió la setmana que ve als seus òrgans de govern (el comitè executiu, la junta i l’assemblea).

Summary: El president de Cecot, Antoni Abad, anuncia la seva candidatura per presidir Foment del Treball


La vice-presidenta de la Generalitat i coportaveu de Compromís, Mónica Oltra, diu que ‘cal esgotar la legislatura’. En una entrevista a Europa Press, ha dit que ‘no tan sols cal esgotar i acabar això que hem començat, sinó que ho hem de fer amb els cinc sentits posats en la tasca de govern’. ‘Hem de tenir el cap allà on l’hem de tenir, que és en governar i en gestionar bé’, ha insistit Oltra, qui assenyala que, òbviament, quan arribin les eleccions ‘cada formació, com és lògic, voldrà tenir la influència més grossa possible i el suport més gran, però això no ha de ser obstacle perquè la tasca de govern es duga a terme d’aquesta manera tan solvent com fins ara’. Fins que no arribin els comicis, ha indicat, resten ‘projectes troncals pendents’ que han de veure la llum, projectes en què van començar a treballar fa dos anys i que ara es veuran culminats amb l’aprovació de lleis com la de serveis socials, ha destacat. A més, ha assegurat que ja pensa en els projectes de la legislatura que ve, en la qual es podran començar a engegar ‘polítiques cent per cent “botàniques”‘, perquè aquesta legislatura ha estat la de ‘desenrunar les ruïnes i posar ordre fins en les coses més nímies’, com per exemple a les bases de dades de les conselleries. ‘Jo no sé com governava el PP, no és una qüestió ideològica ni política, anava tot cap per avall, aquests anys m’han servit per a adonar-me en quines condicions de desastre es pot governar i fins i tot rebre vots’, ha asseverat. Sobre un sorpasso al PSPV: ‘La possibilitat hi és, i no tan sols la possibilitat, sinó el desig i les ganes’ Oltra assegura que no li agrada parlar de sorpasso al PSPV a les pròximes eleccions a les Corts, però troba que és clar que ‘la possibilitat existeix, i òbviament no tan sols la possibilitat, sinó el desig i les ganes’. ‘És una possibilitat i totes les formacions polítiques no volen sinó tenir com més suport millor, ningú no es presenta a les eleccions per perdre-les’, afegeix. Sobre la possibilitat de convertir-se en la presidenta del País Valencià en cas que Compromís superi en vots al PSPV, malgrat que insisteix que no li agrada parlar-ne, ha dit que si encapçala la llista de Compromís cal tenir-la present i que el 2015 ja es va mostrar ‘disposada a dirigir aquest vaixell’. Tanmateix, diu que això tampoc no és allò que més la preocupa perquè li sembla més important que es consolidin les polítiques. ‘Jo desitge que Compromís tinga com més suport millor i que les polítiques del Botànic, que, indubtablement, sense Compromís no haguessen estat així, tinguen el suport de les urnes’, ha subratllat. Sobre si continuaria com a vice-presidenta en el cas que no hi hagués aquest sorpasso, Oltra ha afirmat que no vol aventurar-ne els resultats i ha incidit que ‘la gent ha de ser tan lliure com pugui a l’hora de votar i quan el resultat és damunt de la taula cal gestionar-lo’. La legislatura següent A partir del 2019, diu Oltra, podrà governar ‘sobre net, sobre uns fonaments sòlids, i aquí es construeix molt millor, molt més ràpid’. Vol abordar amb especial èmfasi, a més de les qüestions socials, àrees ‘més estratègiques, més a llarg termini’ com el canvi del model productiu, la transició ecològica o l’habitatge públic, dotant de ‘més múscul’ aquestes conselleries. Sobre si consideraria un fracàs que el Botànic no tingués prou suport ciutadà per a continuar governant, ha dit que està ‘convençuda que hi haurà quatre anys més’ i que ‘aquests quatre anys serviran per a consolidar el canvi que s’ha produït’. Segons ella, aquesta transformació ‘ha estat com de la nit al dia’. ‘Hem fet un gir que, a més, la gent ja nota, en les diferents enquestes de satisfacció es veu. Això és imparable i la gestió és molt ben valorada. Jo estic convençuda que hi haurà quatre anys més, que són els quatre anys de la transformació, aquests han estat els quatre anys del rescat de les persones, de l’emergència, i els quatre anys següents seran els de la transformació’, ha avançat. Com més gent s’implique en el govern, millor Sobre si en aquests ‘quatre anys de la transformació’ Podem hauria d’entrar a formar part del Consell i no limitar-se a donar-hi suport parlamentari com ha passat aquesta legislatura, Oltra ha indicat que ‘sempre és bo que les formacions polítiques s’impliquen en el govern perquè la gestió és agafar el toro per les banyes ‘. ‘Jo crec que és bo, però és una cosa que ha de decidir cada formació, respecte a la postura de cada formació d’implicar-o donar suport al parlament com fa Podem des de la lleialtat’, ha assenyalat i ha afegit tot seguit que ella és partidària que ‘com més gent s’implique en el govern millor, també canvia molt la visió i és enriquidor’.

Summary: Mónica Oltra: ‘Cal esgotar la legislatura’


El Partit Socialista d’Alliberament Nacional dels Països Catalans (PSAN) ha anunciat per sorpresa que suspenia les activitats públiques. El partit històric de l’esquerra independentista catalana anuncia en un comunicat que, a causa de la manca de mitjans, renuncia a fer activitats públiques d’ara endavant, tot i que mantindrà viva l’estructura del partit. També elaborarà un darrer número de la revista Lluita. El Partit Socialista d’Alliberament Nacional dels Països Catalans (PSAN) és un partit independentista d’inspiració comunista. Va ser creat l’any 1968 a conseqüència d’una escissió del sector més esquerrà del Front Nacional de Catalunya com a partit independentista i revolucionari català d’orientació marxista. Va ser el primer partit català amb implantació efectiva més enllà del Principat de Catalunya, a la Catalunya Nord (setembre del 1971), al País Valencià (juliol del 1974) i a les Illes (febrer del 1976). Durant la transició, el PSAN va denunciar l’autonomia com un fals pas per al país i es va mostrar crític amb el procés de reforma política. Votà no a la constitució espanyola. Posteriorment es va integrar a la coalició BEAN i, amb el pas dels anys, va contribuir a crear el nou espai independentista articulat entorn del Moviment de Defensa de la Terra, que va popularitzar la lluita independentista entre el jovent. En aquella època tot l’independentisme fou objecte d’una repressió molt dura, paral·lela a l’activitat de l’organització Terra Lliure. Després de les divisions internes de l’MDT, el PSAN va seguir la seva evolució que el va portar l’any 2010 a integrar-se dins Solidaritat Catalana per la Independència. Els dirigents més coneguts són el professor Josep Guia i la periodista Núria Cadenes. Comunicat oficial El comunicat emès pel PSAN és aquest: «Acord de suspensió d’activitats públiques. El Partit Socialista d’Alliberament Nacional dels Països Catalans es va fundar l’any 1968, en temps de clandestinitat contra la dictadura franquista, al servei de la classe obrera i resta de classes populars en la lluita d’alliberament nacional i social de la nació catalana completa. L’any 1974 inicià la seva implantació al País Valencià i el 1976 a les Illes. El 1977 es va legalitzar com a partit polític a l’Estat espanyol. Al llarg de la seva existència, el PSAN, com a concreció catalana del ‘marxisme d’alliberament nacional’, ha estat el principal impulsor de l’independentisme modern català, alhora que la seva presència continuada ha propiciat que no es trenqués, entre el marasme de les autonomies de la pseudo-democràcia espanyola, la reivindicació del triple objectiu propugnat: Independència – Països Catalans – Socialisme. El PSAN s’ha avançat, sovint, al seu temps, com ara en la proposta de Front Patriòtic (en la dècada dels 80 del segle passat), en tant que eina de masses per aconseguir la independència. Això era el resultat de considerar que la contradicció principal en la lluita (i, per tant, la primera a resoldre) és la dominació espanyola (i francesa) sobre la nació catalana; concretament, la dominació de l’oligarquia espanyola sobre les classes populars catalanes. Per això, el trencament d’aquesta dominació havia de començar amb la independència política reclamada per la majoria del poble català. De poc anys ençà, el PSAN constata que ja ens trobem en aquest punt del procés d’alliberament nacional i social al Principat (al País Valencià i les Illes és creixent la presa de consciència nacional i l’oposició a l’espoliació espanyola). Altres sectors socials i organitzacions cíviques i polítiques s’han afegit a la lluita, fins i tot encapçalant-la, però amb notables mancances, com ara els dubtes quan no l’absència de les esquerres en l’assumpció i direcció del clam d’independència i, potser com a conseqüència d’això, la no postulació d’objectius a mitjà i llarg termini. El PSAN, que en celebra l’avenç i en lamenta les mancances, té veritables dificultats per fer sentir la seva veu en aquest moment del procés. Li falten efectius, mitjans materials i humans, però no objectius ni capacitat per formular-los, a partir de l’anàlisi concreta de la realitat concreta. Per això, el PSAN ha acordat fer suspensió de les seves activitats públiques (treta l’edició del número 300 de Lluita, en preparació), tot mantenint l’estructura interna i la finalitat del Partit. Darrer diumenge d’octubre, 2015»

Summary: El PSAN anuncia l’aturada de les activitats públiques


‘Si ens creiem allò que ens diuen i no ens creiem allò que veiem, serem partícips de la falsa realitat.’ Així resumeix Maria Jesús Xifró, de seixanta-dos anys, cap comercial a l’estat espanyol d’una empresa belga i membre de l’ANC de Sant Feliu de Guíxols (Baix Empordà), la sensació que ha tingut després de la manifestació d’aquesta darrera Diada. Hi va anar amb la família i amb la colla, com cada any, amb ànims, ‘gaudint-la, celebrant que ells encara no ens han guanyat’. I fou així: centenars de milers de manifestants aplegats entre la plaça d’Espanya i més enllà del passeig de Gràcia, omplien a vessar tota la Gran Via de Barcelona. Una gentada de més de dos quilòmetres. ‘La gent hi és, no cedim pas’, diu Pilar Balarriga, de seixanta-quatre anys i retirada, membre de l’ANC de Solsona i que també hi va ser. Està contenta d’haver vist que la capacitat de mobilització no s’ha pas ressentit d’una sensació –aquesta sí que sembla força generalitzada– de decepció envers els partits, d’un cert desànim veient que no hi ha manera que vagin ensems, i perquè no es té gaire clar cap on ha d’avançar l’independentisme d’ara endavant. A VilaWeb hem parlat amb vuit membres de base de l’ANC de diversos indrets del Principat, cadascú amb una mirada molt particular sobre el moment actual del país. Però tots fan valer, amb algunes observacions crítiques, l’èxit de la manifestació, i demanen i proposen maneres de transcendir la inacció política present. ‘N’estem fins als nassos, dels partits’, es queixa amb vehemència Aleix Creus, de l’ANC de Tremp (Pallars Jussà), quan li demanem pel paper dels partits independentistes ara com ara, tan sols quan falta un mes perquè es faci pública la sentència del Tribunal Suprem espanyol contra els presos. Es declara encara molt empipat per la pretensió de JxCat de pactar amb els socialistes al Consell Comarcal del Pallars Jussà fa uns quants mesos. Finalment la indignació ciutadana va acabar forçant l’acord amb ERC. ‘Ens vam haver de revoltar perquè pactessin entre ells’, diu Creus. I rebla: ‘N’estem tips. La gent continua igual, disposada a lluitar.’ És una percepció compartida per Eulàlia Gili, de setanta-cinc anys i retirada, de l’ANC de Palamós (Baix Empordà). ‘Era una Diada que ens tenia inquiets, hi havia cansament, però vam anar a la manifestació per dir als polítics que es posessin les piles perquè, si no, actuarem.’ Els mesos abans de la manifestació hi va haver un debat intern sobre el format. ‘Nosaltres vam demanar molt que no es fes cap performance i al final vam veure que en van excloure els polítics, que no hi havia festa ni música. Penso que es va aconseguir fer bé, i al final la gent cridava independència i llibertat, i no democràcia ni unes altres coses.’ ‘Però qui ens escolta?’ El neguit per com pogués anar la manifestació i la satisfacció després de veure’n l’assistència són compartits també per Bibiana Larrosa, mestra logopeda retirada de seixanta anys i membre de l’ANC de Sabadell (Vallès Occidental). ‘Nosaltres teníem molta por. Estàvem inquiets per la resposta de la gent, i al final vam acabar venent tantes samarretes com l’any passat i organitzant el mateix nombre d’autocars.’ Per Larrosa la manifestació fou una manera de posar un termòmetre al moviment i comprovar que la temperatura encara és bona. ‘Confies en la gent, que al final em penso que és l’única cosa que tenim. Jo finalment m’he quedat tranquil·la per la resposta que s’ha donat. Però qui ens escolta? És una mobilització brutal, que ha aconseguit una gentada en un moment molt difícil, però et veus encaminat a fer-hi alguna cosa més, pacíficament, és clar, i a esperar la sentència.’ En canvi, Sílvia Ramos, de cinquanta anys, administrativa i una de les cares visibles de l’ANC de Vidreres (Selva), posa més l’accent en la sensació de desànim que hi va palpar, bo i destacant l’èxit de la mobilització per haver tornat a estar capaç d’arrossegar tanta gent. ‘Desànim, sí, perquè vaig tenir la percepció que molta gent que hi va anar ho feia perquè hi havia d’anar, perquè som conscients que aquest espai no el podem deixar a ningú més. Però quin objectiu hi ha ara? Estem desconcertats.’ Per a Ramos hi ha hagut una altra diferència amb relació a anys anteriors: ‘Durant molts anys rèiem de les xifres d’assistents que donaven, i enguany l’hem comprada. És aquest tarannà de poble colonitzat que tenim, amb complex d’inferioritat. Jo penso que va ser un èxit. Però noto que aquest cop no som capaços de canviar-los el relat. Però un fracàs? Amb l’estat en què estem, amb el desànim que hi ha, tenir aquest poder de convocatòria?’ ‘Potser ens hem d’avançar’ Qui va viure la Diada d’una manera ben diferent fou Laura Carreres, de trenta-vuit anys, autònoma i membre de l’ANC de Farners (Selva), que enguany no va voler participar en la manifestació, i va anar a la concentració de la tarda davant el parlament. ‘Jo era molt crítica amb el format de la manifestació, no volia que fos un altre Onze de Setembre com els altres, necessitava que hi hagués un canvi, per donar un missatge directe als polítics, per dir-los que ja no anem junts agafats de la mà, que ens enganyen, que no podem continuar així. Pensa que molta gent que va anar a la manifestació se sentia amb l’obligació d’anar-hi, perquè no semblés que fallaven, o per què diria Espanya, o per si a escala internacional es veia que l’independentisme ja no sortia al carrer. Perquè no semblés que l’independentisme havia fet figa. Jo ho miro diferent, m’és igual què diran els de fora; jo vull donar un missatge als de dins.’ Carreres també destaca que la manifestació fou un èxit de convocatòria, i aplaudeix el discurs de la presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie, que criticava que els partits es discuteixin ‘per engrunes’ i que facin ‘passos enrere’. I insisteix que cal que hi hagi un canvi en la manera d’encarar la mobilització: ‘Potser no hem d’esperar que passin les coses, sinó que ens hem d’avançar. Necessitem moltes coses, també els partits, que han fet passes enrere i sembla que tornin a l’autonomisme. Però l’independentisme no ha caigut, és més fort que mai, som aquí, però no ens tornaran a comprar amb un plat de llenties.’ ‘Els hem de dir que es preparin’ És el gran debat entre els membres de l’ANC amb qui hem parlat: com redreçar el rumb? ‘Hem de fer coses diferents, que siguin més contundents, hem de ser capaços d’organitzar-nos’, diu Eulàlia Gili. ‘Hem de buscar respostes, i abans de la sentència, no pas després. Els hem de dir que es preparin perquè no acceptarem res que no sigui l’absolució, i que si els condemnen això creixerà. Prou d’anar a les presons a consolar-nos, anem davant les delegacions del govern espanyol, cada setmana, o cada dia que decidim, a dir-los que s’han equivocat amb aquest judici farsa.’ I qui ho ha d’organitzar això? ‘No ho sé. Si no ho fa l’ANC acabarem fent-ho com sigui, com vam fer l’1-O.’ També ho veu així Maria Jesús Xifró: ‘La gent ens hem d’apoderar, com vam fer l’1-O. Vam assegurar que el referèndum es fes, i potser hauríem de fer igual quan hi hagi la sentència, és a dir, que allò que organitzin els polítics, nosaltres ho tirem endavant agafant-ne les regnes.’ Veu també la necessitat que algú assumeixi el lideratge. ‘Tenim molt assumida aquesta necessitat que algú ens digui què hem de fer, ens costa el fet de no trobar un lideratge. Potser per a molta gent aquest lideratge és a Waterloo, però des d’allà… Necessitem també un lideratge aquí.’ I no el veu pas. ‘Som gent pacífica que voldríem fer-ho tot de manera dialogant, però ens adonem que els nostres representants, que són els que haurien de fer-ho, minimitzen la fita, no compleixen els nostres desitjos i aspiracions. I és clar, agafar les regnes cadascú de nosaltres, assumint els sacrificis pertinents, costa molt si no hi ha aquest suport institucional.’ ‘Hem de perdre la por de criticar els nostres’ Els partits hi han de ser, diu Jordi Serra, un enginyer industrial retirat, de setanta-cinc anys, de l’ANC de Sitges (Garraf). ‘Crec que els partits són un instrument que no té alternativa, són de què ens hem dotat per desenvolupar l’activitat política. Decebut amb els partits? Bé, amb la manera com actuen, sí. Perquè el moment és tan excepcional que demana una solució excepcional, i en aquest moment això és una unitat absoluta.’ Sobre el paper dels polítics, Eulàlia Gili és d’un altre parer, i s’expressa de manera més contundent: ‘Si continuen com fins ara, haurem de demanar que n’escombrin les cúpules, si cal. Hem de perdre la por de dir als polítics a la cara què pensem, perquè fins ara hi havia allò d’anar amb compte, per la repressió, perquè els hem de cuidar. Però s’ha acabat el bròquil. La gent no vol tenir més paciència amb els polítics, ens prenen el pèl.’ Sílvia Ramos també troba que cal expressar més obertament la crítica als partits, i demana de superar ràpidament la fase en què opina que es troba ara mateix l’independentisme, la del desengany: ‘Encara no hem après a criticar obertament els nostres, ni amb prou energia. Perquè, com que els considerem els nostres, ens fa cosa. Hem de ser capaços de criticar la gent que no compleix. S’ha fet molta feina en aquest país i tens la sensació que la llencen a les escombraries. Nosaltres hem fet un procés, que és el de dol, i ara fem el del desengany, que espero que no duri gaire. Hem de revertir les dinàmiques de partit, de veure quin és el partit hegemònic i qui té més cadires. I la repressió ha funcionat. Aquesta situació no es pot allargar. Haurem de fer sacrificis? Segur.’ I per a tots, hi ha el convenciment que el moment de la publicació de la sentència serà determinant. Per Bibiana Larrosa, ‘ens ho juguem tot, o bé ser capaços de tirar-ho endavant o de plegar i donar-ho per perdut. Veig que hi ha molta gent al meu entorn que diu que vol fer coses, que vol sortir, però aquestes coses s’han d’organitzar.’ Diada 2019: El carrer clama unitat als partits en una nova demostració de força

Summary: ‘Ja n’estem tips’: bases de l’ANC expressen les sensacions després de la Diada


La CUP ha advertit a Esquerra Republicana i a Junts per Catalunya que no acceptarà la ‘desmobilització que el govern i els partits que li donen suport van provocar el 21-D’ per evitar que la ciutadania mostri al carrer el rebuig al judici de l’1-O. El portaveu de la formació al parlament, Carles Riera, ha afegit que tampoc no acceptarien que ‘l’entorn dels presos polítics’ intentés promoure aquesta desmobilització ‘per negociar un pressupost o per l’esperada proposta autonomista de Pedro Sánchez’. Riera ha fet una crida a mostrar des del primer dia el rebuig als judicis, aprofitant que avui s’ha sabut que el president del tribunal que jutjarà els presos polítics, Manuel Marchena, ha demanat al Ministeri de l’Interior espanyol que siguin a Madrid l’última setmana de gener. El portaveu de la CUP ha de començar de seguida les mobilitzacions de protesta, sense esperar la sentència dels judicis. Igualment, ha reclamat a partits independentistes i entitats socials de treballar unitàriament per fer possible un procés de mobilització fort i potent. A més, ha anunciat que la CUP ja ha començat a treballar ‘amb tot l’espai de l’esquerra independentista i amb l’espai social del 3 d’octubre’ per aturar el país des del primer dia del judici.

Summary: La CUP adverteix a ERC i JxCat que no acceptarà que intentin desmobilitzar el rebuig social al judici de l’1-O


La Fiscalia Anticorrupció ha denunciat davant l’Audiència Nacional espanyola l’ex-cúpula de Catalunya Caixa per un delicte d’administració deslleial, segons ha avançat ‘El Periódico’ i han confirmat a l’ACN fonts de Fiscalia. La denúncia afecta l’aleshores president de l’entitat financera, l’ex-ministre Narcís Serra, i catorze membres més de la cúpula, entre els quals Adolf Todó, que era director general. L’administració deslleial hauria causat un forat a la companyia de 720 milions d’euros en una quinzena d’operacions immobiliàries dutes a terme entre el 2000 i el 2007. Les irregularitats havien estat detectades pel Fons de Reestructuració Ordenada Bancària (FROB). Segons el fiscal, en aquella etapa Catalunya Caixa va desenvolupar una activitat immobiliària intensa, i per a moltes d’aquestes operacions es va atorgar l’aval i la fiabilitat necessària confiant en la paraula dels socis que hi participaven, sense informes independents previs. A més, la fiscalia indica que gairebé tots els projectes estaven sotmesos a tràmits urbanístics ineludibles i de resolució incerta. Tots aquests fets, indica la fiscalia, comportaven riscos en la inversió. A més, les decisions d’inversió es prenien sense valoracions independents prèvies per contrastar el preu demandat pels venedors. Als contractes tampoc hi havia, segons la fiscalia, clàusules resolutòries que cobrissin els interessos de la caixa d’estalvis. En els casos on si n’hi havia, no es van executar o van ser insuficients. Cal recordar que Narcís Serra té pendent un altre procés judicial per l’aprovació de sobresous a directius quan l’entitat registrava pèrdues.

Summary: La fiscalia denuncia l’ex-cúpula de Catalunya Caixa per un forat de 720 milions d’euros


El parlament britànic ha aprovat definitivament la llei del Brexit i el Regne Unit farà efectiva la sortida de la Unió Europea el 31 de gener. L’àmplia victòria de Boris Jonhson a les eleccions de dijous passat ha permès que el pla del primer ministre vagi endavant. Johnson ha aconseguit el seu objectiu després de gairebé un any d’intents infructuosos. El parlament havia vetat la llei des del 15 de gener passat, quan l’ex-primera ministra Theresa May va sotmetre a votació a Westminster l’acord entre el seu govern i les institucions europees. El Brexit va prorrogar-se primer del 29 de març al 31 d’octubre, i finalment fins al 31 de gener, atesa la incapacitat d’aprovar la llei a la Cambra dels Comuns. La llei s’ha aprovat amb 358 vots a favor i 234 en contra i afronta ara la recta final, amb la votació a la Cambra dels Lords.

Summary: El parlament britànic aprova definitivament la llei del Brexit


Els llums s’apaguen i només es veu l’escenari. L’espai fa una certa olor de suor i el terra enganxa per culpa de la cervesa. L’humorista Roger Pelàez es passeja per l’escenari de l’Antic Teatre amb un micròfon i papers a les mans. No li agrada que el confonguin amb l’Antonio Baños, però, com ell, no para de parlar. Els seus monòlegs s’han convertit en un espectacle de culte, on hom pot escoltar en qüestió de segons referències a l’anarquisme llibertari, la cultura popular i l’escatologia més pura. Donar un micròfon a Pelàez és certament un perill perquè no té cap mena de filtre. Pocs dies abans que reprengui el seu espectacle a l’Antic Teatre, ara rebatejat com a ‘Mandonguilles de frenillo‘, parlem amb ell sobre el xou, els límits de l’humor i les seves aspiracions. Però també recuperem el llibre El procés explicat als idiotes, repassem l’actualitat política i l’espai mediàtic català. Sobre ell mateix, conclou que només ‘universalitza xorrades. Res més’. —Humorista, radiofonista, músic, dibuixant… Qui és Roger Pelàez? Un home del Renaixement malgirbat? —Excepte malgirbat, no sóc res de tot això. Només sóc una persona que va fent el seu caminet i deixa una mena de rastre de coses dites i dibuixades. Trobo més modest anar deixant rastre, com un llimac, que no pas anar encastant a la cara de la gent el teu currículum i les teves obres com si fossin alguna cosa obligatòria i digne de veure. —Però de pals en toqueu uns quants. —Estic al programa de ràdio Maximum Clatellot, dibuixo petits acudits… Ara que han tancat el diari La Jornada, bàsicament a la revista TMEO. També faig una mena de xou monologat d’endevinació, varietats i crítica politico-social a on parlo de sucar i de drogues. Que no és que hi entengui gaire, però són temes que m’apassionen. —Però treballeu? —Sí, tinc una feina amb la qual guanyo diners. —I la resta és una afecció? —Amateurment em dedico a conrear pobrament altres arts. Un actor ‘de diumenge’. Entenent ‘de diumenge’ com el model de sofisticació vital que la gent de poble enteníem fa vint anys. Algú que està de vacances i a qui tant li fot que tot se’n vagi a la merda. Doncs això, però en actor. —No sé si ho acabo d’entendre. —Una mica com si l’actor amateur que fa un cop l’any els pastorets, en comptes d’intentar emular les històries d’en Lluquet i en Secalló, es dediqués a emular en Klaus Kinski i a l’Alejandro Jodorowsky. Amb tots els milions de quilòmetres que hi ha entremig. —Recentment la revista Time Out us ha guardonat amb el premi Talent Radical del 2018. Què en penseu? Us sentiu identificat en el qualificatiu de ‘talent radical’? Per mi, de radical no en sóc gens. Fa tota una vida que sento les meves opinions, de manera que no les trobo gens radicals. A partir de les meves opinions jutjo les altres. Les que em semblen radicals, estúpides o exagerades són una altra mena d’opinions, no pas les meves. Fins i tot trobo que moltes opinions no deixen de ser sectàries encara que siguin majoritàries. Viure al marge de les grans maquinàries comercials de crear opinió falsament consensuada no significa que visquis en un gueto. Al contrari, els qui viuen en guetos són els qui se les creuen. —En la mateixa categoria hi havia com a nominats la companyia de teatre Conde de Torrefiel o el pintor Pere Llobera. —Per allò que sé d’haver parlat amb la gent del Time Out, tenien una sèrie de creacions una mica inclassificables que no s’ajustaven canònicament a cap categoria i van decidir de fer aquest calaix de sastre de ‘Talent radical’. També ens podien haver posat ‘Els de la sobrassada’ o ‘Els altres’, una cosa que m’hauria fet més gràcia. Tothom té una carpeta a l’ordinador on posa ‘Altres’ i sempre hi van a petar coses molt controvertides. Dit això, agraeixo a la gent de Time Out que m’haguessin proposat i a la gent que em va votar. És un reconeixement al llibre El procés explicat als idiotes, que bona falta li feia. —Aquest mes de febrer reprendreu el vostre espectacle ‘Precinti’m l’esfínter’ a l’Antic Teatre. Per a aquells que no l’hagin vist mai, en què consisteix? —’Precinti’m l’esfínter’ és el xou que he fet durant dos anys a l’Antic Teatre. Anteriorment vaig estar també dos anys a Robadors 23 amb un espectacle que es deia ‘Roger Pelàez canta Sau’. Tots els meus xous consisteixen bàsicament en el fet que em poso a xerrar i desbarrar sobre temes d’actualitat o merdes que m’encaborien i ho amaneixo amb unes cançons atrotinades i suposadament humorístiques. Al final, per agrair la presència del públic i perquè ja vaig borratxo com una sopa, poso en pràctica les meves qualitats endevinatòries amb la bibliomància, que és la pràctica de respondre preguntes a partir de la interpretació d’un paràgraf d’un llibre obert a l’atzar. —D’on surt aquest títol tan… inclassificable? —És la conjugació del concepte ‘precintar’, que remet als precintes judicials i policíacs, i del concepte ‘esfínter’ que remet a una part molt íntima i recòndita de cadascú. El resultat és una imatge violenta d’algú tan rendit que dóna a les autoritats el dret de ficar-se en les parts del seu cos a on només ell hi hauria de tenir sobirania. Aquesta violació absoluta i permanent de la intimitat en la qual ens obliguen a viure els poders econòmics, legislatius i judicials. És una imatge xocant, però pròxima alhora. Però ara el xou canvia de nom. —Per quin? —Es dirà ‘Mandonguilles de frenillo‘ i espero aguantar-lo un parell d’anys més. Es continua fent a l’Antic Teatre i l’entrada costa sis euros. Una mica amb aquest esperit meu de continuar essent la Marina Garcés dels curts de gambals. El cartell de ‘Mandonguilles de frenillo’, el nou espectacle de Roger Pelàez. —En què us inspireu a l’hora de fer els monòlegs? Improviseu? Són les cerveses que repartiu per l’escenari? —La setmana abans de fer el xou estic molt angoixat perquè no sé mai de què parlaré o quin és el tema que m’amoïna aquella setmana. Tinc apunts en unes llibretes de tot de pensaments i collonades que vull aprofitar per al xou. Però un cop sóc allà, em costa de trobar la pàgina o no entenc el què hi diu o ho interpreto d’una manera que és la contrària que no pretenia… De manera que sí, improviso bastant. A vegades hi ha alguna cançó nova que fa referència a algun tema d’actualitat candent o a vegades explico algunes històries que controlo perquè m’apassionen. —Com ara? —Per exemple, la vida de Simó el mag. Les seves reticències als xous de Crist i el seu duel espiritual amb els apòstols. Ho explico a partir del que n’he llegit a la Bíblia i als llibres de Danilo Kis i Jean-Claude Carrière. És un personatge que defuig del dogma com del dimoni i que fa de l’artifici i la màgia una religió per a anar entretenint l’existència. M’hi sento una mica identificat, pel seu caràcter d’entabanador itinerant que defensa radicalment les llibertats individuals. —Hi ha aspectes biogràfics? Perquè sempre dieu que la vostra vida és molt avorrida… —Està clar que hi ha aspectes biogràfics. És impossible qualsevol creació que no surti d’elements biogràfics perquè sempre parles a partir d’un subjecte. I aquest ‘tu’ que parla, per molt que n’estrafacis la veu, té la mateixa trajectòria que el teu ‘tu real’. I és des d’aquesta trajectòria des d’on entén i jutja les coses. Agafes allò que tens més a mà, que sol ser alguna cosa que t’ha passat aquella mateixa tarda o la tarda del dia abans. La gent es pensa que m’ho invento tot. La meva mànager es peta de riure quan la gent li comenta: ‘Això que ha dit que li ha passat… Quina imaginació que té el paio, no?’ I ella es pixa, perquè sap que d’imaginació no en tinc gens. Simplement sé veure en les coses que em passen senyals extrapolables per als altres. Universalitzo xorrades. Res més. —Com sorgeix l’espectacle? —Quan en Sergi Faustino em va proposar de fer una actuació en una casa privada en un cicle que s’havien inventat, vaig pensar d’anar-hi amb la meva banda d’aquell moment, El Comitè de Salut Pública. Però ens havíem discutit i dissolt aquella mateixa setmana. I vaig anar a fer el concert sense cap músic. Només vaig haver d’allargar una mica els discursos sense solta que feia entre cançó i cançó i fer els solos de guitarra pessigant-me les cuixes i trepitjant una pandereta. —Quins referents teniu? —El referent en aquell moment era el xou que ja fèiem amb la banda. Tot i que sempre he tingut entre les celles el xou que Klaus Kinski feia sobre Crist, on es barallava i insultava el públic durant dues hores en pavellons municipals i els espectacles de psico-màgia de Jodorowsky, tot i que no els he vist mai. El referent és la idea que jo m’he fet de com haurien de ser aquests espectacles. —Hi ha gent que fa crítica literària sense haver llegit els llibres… —Referents fantasmagòrics a part, en tinc de més empírics: Pavlosky, Rubianes, els Colombaioni, Pedro Reyes, Hannah Becker, Faemino i Cansado, Guillermina Motta, Joel Cockburn, Mary Santpere, Alady o Pompeu Gener. Evidentment, no dic que hi estigui a l’altura, dic que em són referents. —Teniu una feina estable. L’humor és un extra o una necessitat? —Tinc una feina estable amb reducció de jornada que em va bé de complementar amb els extres que guanyo dibuixant i actuant. Perquè amb la reducció no arribo ni per a la hipoteca. L’endemà dels xous i durant una setmana em quedo com buit per dintre. I és una sensació que al principi em deixava una mica alienat, però ara m’agrada. És com si flotés i tot me la sués vint-i-cinc vegades més que no és normal. La família ho agraeix perquè estic uns dies calladet, que ja els va bé per a la seva salut psico-social. Però hi ha un moment en el qual tinc la necessitat de reomplir-me i això em provoca una avidesa rapaç que fa que m’interessi molt la vida i la humanitat. Potser podria viure sense actuar, però des de setze anys que m’arrossego per escenaris de merda de tot el país, cantant amb els grups més pertorbats que hagis vist mai. Tot plegat recollint un reconeixement pels nostres esforços de menys vint-i-cinc. Ara ja no sabria viure d’una altra manera. —El vostre cap us ha vist mai actuar? —És una cap i diria que ja em té més que vist. De sobres. —Teniu cap aspiració? — No. Cap ni una. Anar fent fins que rebenti, com tothom. —Ho reformulo. On us agradaria actuar abans de morir? —Al camp del Sabadell. La meva tieta era d’allà i seria un bon tribut a la memòria d’una dona que va arribar a col·leccionar fins a 5000 cendrers i quan es va morir no va voler que l’incineressin. —En relació a la censura del programa ‘La Sotana’, creieu que té cap límit l’humor? —L’humor no té cap límit. Posar límits a l’humor significa acceptar una figura o una entitat que els descrigui. No podem delegar les nostres limitacions en cap institució, religió o govern. Si ho fem, estem venuts. Paral·lelament, tampoc no té límits l’opinió que els acudits dels altres et provoquin. I els pots jutjar amb la mateixa irreverència i contundència quan et roti. Actualment passa que hi ha tot un estil humorístic de dretes, basat a fer acudits carquinyolaires sobre coses superficials o acudits que són propaganda d’extrema dreta, crua i pelada. Aquesta mena d’humor és la que més convé al poder i és la que ens arriba per tots els canals cada hora. Ens bombarden constantment amb un humor servicial i complaent, venent-lo com ‘humor gamberro’. De gamberro no n’és gens. És humor parapolicíac. Per exemple, l’anunci de Campofrío en el qual parlen de l’humor com una cosa intrínseca de l’ADN espanyol que gent de fora ens volen robar o prendre. Es pot ser més estúpid i identitari? Això no és humor, és nacional-conservadorisme. —Heu de saber que la vostra reflexió sobre els límits de l’humor indignarà Sergi Mas. —No sé ni qui és. És germà de l’Artur? —Tot i no tenir límits, us podeu sentir incòmode fent alguna mena de broma? —No he dit que el meu humor no tingui límits, he dit que ningú no té el dret de posar límits a l’humor dels altres. El meu, si més no a dalt l’escenari, en té, és clar. Com l’humor de tothom en té i cadascú es coneix els seus. Particularment a vegades em sento idiota quan faig bromes que funcionen i les torno a fer perquè sé que funcionaran. M’agrada més fer-ne que no funcionin i que qui se senti incòmode sigui tota la sala, però la meva mànager me les té restringides perquè diu que si tiro per aquí, mai ens podrem comprar la rulot i una excavadora. Què són els límits, no del nostre humor, però sí de les nostres ambicions com a propietaris de coses. —Què n’opineu del cas de ‘La Sotana’? —Sobre els amics de ‘La Sotana’, només puc comentar que són gent molt valenta. Si fer humor sobre la societat ja és arriscat, ho és mil cops més fer humor sobre el món del futbol. La intolerància, el feixisme, el masclisme i el racisme hi estan triplicadament accentuats. —Què passarà quan Vox, Manuel Valls, Ciutadans o el PP descobreixin Roger Pelàez? —No crec que passi mai perquè no estic a l’òrbita de les coses que els solen interessar. —Heu pensat mai que us puguin processar per un acudit? —No, no he pensat mai que em puguin processar per cap dels meus acudits. Tal com jo ho veig, el meu humor és d’un blanc immaculat. —En aquest sentit, què us sembla l’etiqueta de ‘humor intel·ligent’? —Em sona una mica com ‘música intel·ligent’ o ‘casa intel·ligent’. Una merda esnob per a gent que es creu que té una percepció de les coses més bona o autèntica que la mitjana. Tinc un conegut que em va parlar d’un conegut que tenia una casa intel·ligent i que, quan se li van acabar les piles del comandament, es va quedar tancat allà dintre. El van trobar quan feia tres dies que es menjava els poms de fusta dels armaris i la roba interior de la seva ex. —A les xarxes, però també en el vostre espectacle, sou molt crítics envers TV3. Per què? —Quan obro la tele és el canal que miro. Em posa nerviós. Crec que una televisió pública ha de tenir el deure de ser un espai per a tothom a on la gent pugui anar i experimentar. Fer coses fresques i noves. Tota mena de gent. El seu objectiu no és competir amb les privades sinó oferir el servei d’una televisió oberta i popular. Això fa temps que no passa a TV3, si és que ha passat mai. A més, la mitjana d’edat ronda la seixantena. Aquests serials de gent de seixanta anys amb comportaments adolescents. Aquests presentadors de telenotícies que s’embarbussen i fan construccions sintàctiques impossibles llegint atestats policials. La Universitat fa trenta anys que dóna periodistes? On són? Després, si opines del seu entramat de productores, et diuen que els faltes al respecte. Quan són ells els qui ens falten el respecte amb els seus programes casposos dels temps de la transició. —També sou molt crítics envers programes com ‘Polònia’. Quina mena d’humor creieu que ha de fer la televisió pública? —No tinc res en contra que un programa converteixi en Els pastorets la raquítica realitat institucional del país per fer-ne propaganda. Allò que sí que em sembla molt malament és que quatre productores privades ocupin el gruix de la graella amb divismes patètics i contractes milionaris. Que tota aquesta penya ja els veia a la tele quan tenia dotze anys, eh? Què passa? Els han segrestat i no poden sortir d’allà dintre? —Què faríeu si Minoria Absoluta et fa una oferta per a fer un programa? — Pregunta següent. —Què en penseu de Roger de Gràcia? —Pregunta següent. —No us voleu tancar cap porta? —No. No és per això. Senzillament em fot mandra fotre’m a estripar aquesta penya perquè no vull ser l’estripador oficial de la faràndula institucional. A més, tampoc en sé tant de què fan o deixen de fer. Al meu xou ja malparlo indiscriminadament de la colla pessigolla. Quan em fan entrevistes, gairebé mai, em prenc un descans. —Ara fa un any vàreu publicar El procés explicat als idiotes. Què volíeu explicar amb aquest llibre? —El procés explicat als idiotes és un llibre que desapareixerà injustament de la bibliografia processista. És una llàstima perquè és un llibre que ajuda a saber què pensàvem el 63% de la població mentre estava passant tot això. No perquè jo opini com el 63% de la població, sinó perquè vaig anar recollint diferents parers i diferents coses que deia la gent al meu voltant. Hi ha molta opinió popular poc ortodoxa en aquest llibre. I, al final, encara que els carrers siguin dels governs i dels seus exèrcits policíacs i parapolicíac, si no escoltes la veu de la gent que un dia va voler fer-los seus, no pots entendre res de què va passar. —Quan parleu del 63% de la població, a què us referiu? —És una manera de dir que vaig intentar escoltar què deia gent d’opinió molt diferent. —Com fou la gestació del llibre? —L’Oriol d’Artefacte, després d’un xou a l’Antic, em va dir si els volia fer alguna cosa per al seu portal. Quan els vaig començar a enviar una pàgina cada dia es van cagar en el meu ADN mil vegades. Perquè era un bloc amb una existència més assossegada. Durant tres mesos feia una pàgina al dia i la penjaven entre les sis i les vuit del vespre. Els de Les males Herbes ho van veure, i com que som amics des que vam néixer, em van dir que m’ho publicarien. —Com veieu el moment polític? —Actualment hi ha una onada de repressió brutal i una involució democràtica salvatge i minuciosa. Tampoc no és que l’estat espanyol hagi estat mai una democràcia amb gaires garanties. Però això d’ara és exagerat. I crec que de veritat que en aquesta regressió, els poders institucionals nostrats fan un paper ben galdós. Per no dir directament còmplice. L’objectiu final és el mateix per a qualsevol forma de poder: anorrear a la població i fer-nos la vida invivible. —Se sol dir que tothom porta un entrenador de futbol a dins, però a Catalunya crec que tothom porta un diputat a dins. Què creieu que cal fer? —Ens cal trobar-nos unes i altres i crear espais de contrapoder sòlids i útils. Crear unes xarxes d’autèntica autodefensa popular enfront els bancs, els seus governs-titella, la seva força policíaca i parapolicíaca, com també els seus entramats audiovisuals servils i intoxicadors. I cal fer-ho des de la base i deixar de pensar que les nostres idees han d’establir una mena de diàleg o pont amb els poders institucionals. Perquè el poder no dialoga; fagocita i canibalitza. —Voleu unes armilles grogues a la catalana? —Estaria bé que tinguéssim la voluntat d’actuar políticament com a massa, de la mateixa manera que a França. Però som un poble més cohibit, més atemorit i més cínic. Com els russos, que excepte durant uns anys de la revolució, sempre han estat governats a patacades per cabronassos. —On era Roger Pelàez l’1-O? —Vaig llevar-me a les sis i vàrem anar a l’escola on ens tocava votar per defensar-la i fer allò que calgués fer. Com tanta més gent per a qui la independència de Catalunya no és una qüestió prioritària, però hi van anar. —Vist com ha anat tot plegat, ho tornaríeu a fer? —Sí, és clar. Ens vam divertir molt. I encara que sembli que no va servir de res, no és cert. Tot serveix. Potser servirà perquè les generacions joves es malfiïn de Convergència i de tot el seu entramat satèl·lit com no s’hi van malfiar els seus pares. I potser aquesta malfiança acabarà transformant-se en alguna cosa que peti als convergents als morros. Potser no. En tot cas, un ha de gaudir en els pocs moments en els quals al carrer es pot desenvolupar una activitat més o menys política. I, en aquell moment, ni que fos només com a contestació al PP, allò ho era. Una societat que no suporta el caos, la festa, els crits, la dansa, ni la gent bevent i pixant al carrer o enfilant-se dalt dels cotxes, és una societat profundament malalta. Un càncer per a les altres societats. No ho dic jo, ho diu Antonin Artaud. —Com és Roger Pelàez quan baixa de l’escenari, torna a casa i es troba amb els fills? —Un pobre mamarratxo. Igual que a dalt.

Summary: Roger Pelàez: ‘No vull ser l’estripador oficial de la faràndula institucional’