El Govern de la Generalitat ha fet arribar a Nissan una oferta per a intentar evitar que desmantelli la seva planta i abandoni Catalunya. Ho ha explicat la consellera d’Empresa i Coneixement, Àngels Chacón, en una entrevista publicada al Periódico. Atesa la petició d’ajudes de Nissan, l’executiu assegura que hi ha fet una proposta i que hi treballa perquè no desmantelli la planta a Catalunya. ‘No hauríem de tenir cap problema per a aconseguir un acord’, afirma. Tot i no voler donar-ne detalls pel caràcter ‘confidencial’, Chacón concreta que es tracta ‘d’una proposta econòmica i de tota mena’. ‘És la proposta suficient perquè Nissan pugui optar a nous projectes industrials amb la candidatura de Barcelona. Nissan no pot dir res sobre la predisposició de la conselleria d’Empresa a donar la talla en ajudes. Som conscients del que representa el sector per a Catalunya’, afirma. La consellera considera que ‘evidentment’ la seva proposta ha d’anar associada a canvis tecnològics com el de la producció de vehicles elèctrics. ‘Encara que tenim els límits que s’estableixen per a les ajudes d’esta, les candidatures poden arribar del Regne Unit o de qualsevol altre país, però la candidatura de Barcelona estarà al nivell de qualsevol’, conclou.

Summary: Oferta del govern a Nissan per a evitar que abandoni Catalunya


El PDECat s’ha dividit avui en la votació sobre el nomenament de Rosa Maria Mateo com a administradora única provisional de RTVE. Tot i que els vuit diputats de la formació eren presents al congrés espanyol, només hi han votat quatre i la resta ha decidit de no entrar a l’hemicicle. Hi han votat a favor Carles Campuzano, Jordi Xuclà, Ferran Bel i Feliu Guillaumes i se n’ha absentat el sector més pròxim a Puigdemont, format per la nova vice-presidenta del PDECat, Míriam Nogueras, Sergi Miquel, Lourdes Ciuró i Toni Postius. Nogueras ja va advertir que d’ara endavant encaririen el suport al govern de Pedro Sánchez, cosa que avui ja s’ha escenificat. El grup d’ERC, per la seva banda, ha votat en bloc a favor del nomenament però no ha prosperat perquè necessitava 2/3 de vots favorables de la cambra. Divendres hi haurà una segona votació, que només requerirà la majoria absoluta. El portaveu del PDECat, Carles Campuzano, ha garantit que llavors hi seran tots i que votaran a favor de Mateo perquè ‘la decisió ja és presa’ Els diputats que se n’han absentat han volgut treure ferro a la situació i han afirmat que no han assistit al ple perquè tenien reunions i han defensat que el grup ‘estava i està unit’. També han garantit que divendres seran al plenari i que votaran a favor de la proposta de Rosa Maria Mateo. ‘Som un grup petit i ens avenim molt, anem a la una, i ara estarem més coordinats amb el govern de Catalunya’, valoren. El congrés rebutja el primer intent El congrés ha rebutjat el primer intent de nomenar la periodista Rosa Maria Mateo com a administradora única provisional de RTVE. La proposta necessitava 2/3 de la cambra baixa a favor per a prosperar i el decret llei preveu una segona votació quaranta-vuit hores més tard (serà divendres) que només necessita majoria absoluta. La proposta ha obtingut els vots positius de la meitat del PDECat, ERC, PNB, Podem i PSOE i els vots contraris del PP –C’s ha marxat de la cambra per mostrar el seu rebuig. També hi ha hagut tres vots en blanc. La figura de l’administrador únic és transitòria i s’hi opta després de la votació per a intentar renovar la cúpula de RTVE que va naufragar la setmana passada. Segons el decret llei aprovat pel govern espanyol, en aquesta situació cal recórrer a l’administrador únic provisional. Una renovació de RTVE plena d’obstacles La setmana passada, el govern espanyol va proposar la periodista Rosa María Mateo (Burgos, 1942) com a administradora única provisional de RTVE després del fiasco en la votació de la nova direcció de l’ens, que va naufragar al congrés per dos errors en la votació. Mateo, de 76 anys, ha treballat als serveis informatius de TVE i Antena 3 i va dirigir el programa ‘Informe Semanal’. Fonts de l’executiu espanyol van apuntar en el moment de l’elecció que la proposta ha estat consensuada amb els grups que donaven suport al relleu de la direcció anterior. L’executiu espanyol es veu abocat a nomenar una administradora única en compliment de la normativa que ell mateix va aprovar per tal de renovar la direcció de la cadena de radiotelevisió pública. El reial decret que estipula el funcionament del relleu de la cúpula de RTVE aprovat el 22 de juny i convalidat la setmana passada, contempla que després del fracàs de la votació calia nomenar un administrador únic que s’encarregarà de dirigir l’ens de RTVE de forma transitòria. Dilluns passat en una votació secreta i a urna dos diputats de les formacions que donaven suport al relleu es van equivocar de papereta i no hi van introduir la que portava els noms dels últims quatre membres del consell d’administració de l’ens, sinó la del president. Això –sumat a les absències de més diputats– va originar un empat a 175 vots i que decaigués el nomenament de la nova direcció per un sol vot.

Summary: Quatre dels vuit diputats del PDECat no voten la candidata de Sánchez a RTVE


El periodista, actor i escriptor Aleix Renyé (Lleida, 1955) explica a les pàgines d’El Punt Avui des de fa uns quants anys l’actualitat nord-catalana. Ha viscut a Baó, a Catalunya Nord, des de principi dels vuitanta, quan s’hi va instal·lar com a refugiat polític perquè era militant d’EPOCA i de Terra Lliure. Abans havia viscut deu anys de clandestinitat a Barcelona. A Catalunya Nord, hi va trobar una societat força diferent de l’actual, amb una llengua catalana encara força viva, però amb un sentit de catalanitat prou atenuat. Amb el pas dels anys, aquesta situació s’ha invertit i ara ho explica en el llibre Catalunya Nord. La llesqueta del septentrió (El Jonc, 2017), una aventura per a descobrir una realitat massa amagada per als catalans del sud. El dijous 11 de maig a les set del vespre, Renyé presentarà el llibre a l’Espai VilaWeb (carrer Ferlandina, 43 baixos, a Barcelona) en un acte obert a tothom. En aquesta entrevista avança algunes reflexions i comenta aspectes de l’actualitat nord-catalana, com ara les eleccions presidencials i la victòria de Marine Le Pen.

Summary: Aleix Renyé i Pere Cardús presenten ‘Catalunya Nord. La llesqueta del septentrió’ dijous a l’Espai VilaWeb


MÉS per Mallorca ha exigit avui tres conselleries en el futur executiu de les Illes, postura que el PSIB ha rebutjat en considerar que la formació ecosobiranista ha de tenir una representació ‘lògica i proporcional’ d’acord als resultats expressats a les urnes, que van concedir a Més per Mallorca quatre diputats. ‘Demanem a Més per Mallorca si pot desencallar el tema per continuar avançant en les negociacions, si per a la formació ecosobiranista la proposta de tres conselleries és una qüestió indiscutible, no podem seguir les negociacions a tres bandes’, ha expressat la representant del PSIB en les negociacions, Pilar Costa. ‘El PSIB no quedarà en minoria’ El representant de l’equip negociador de Més per Mallorca, Miquel Gallardo, ha assenyalat que a la reunió d’avui la formació ha expressat la seva voluntat de gestionar tres conselleries de les dotze que tindria el futur executiu, una proporció que segons Gallardo respon un criteri polític. En aquest sentit, Costa ha reiterat que per als socialistes és ‘prioritari’ que els tres partits estiguin al govern, encara que ha subratllat que el PSIB ha de ser la força amb major representació. ‘El PSIB no quedarà en minoria en un Govern amb menys conselleries de les que té ara’, ha ressaltat. En aquesta línia, la formació ecosobiranista ha assegurat que el PSIB és la força majoritària a l’hemicicle i, per tant, el partit que ha de gestionar més pressupost i tenir majoria en el govern, quelcom que cap partit ha qüestionat. La investidura d’Armengol no perilla Precisament, després del Consell de Govern, Costa ha volgut ‘deixar clar’ que cap partit ‘ha insinuat ni deixat caure que es pogués posar en perill la investidura’ de Francina Armengol. Igualment, ha assenyalat que al marge de l’organigrama del govern, han de negociar també de cara a la constitució del parlament dijous que ve, on es decidirà la composició de la mesa -i per tant, la presidència- del parlament. La socialista ha indicat que no preveuen contactes aquest dissabte a causa de la constitució dels ajuntaments, però estaran disponibles des del diumenge, si bé la previsió és tornar a reunir-se el dilluns. ‘Voluntat fèrria’ de Podem per a entrar en el govern Per la seva banda, el membre de l’equip negociador de Podem, Alejandro López, ha assegurat que la formació morada manté la seva ‘voluntat fèrria’ d’entrar en l’equip de Govern. ‘Si Més vol entrar en el govern genial, si no troben el seu encaix, Podem treballarà amb el PSIB per estar dintre de l’executiu i aplicar polítiques progressistes’, ha declarat López. Preferències de Podem Respecte al futur organigrama, que encara està per tancar però que presumiblement tindrà dotze conselleries, López ha avançat que la formació morada té preferències per àrees com a Mobilitat i Energies Renovables; Habitatge; Indústria i Comerç; Agricultura, Pesca i Medi Ambient; o Turisme i Treball. ‘El nombre de conselleries dependrà de l’organigrama i de l’entrada o no de Més en el govern, és un debat que encara no hem tingut’, ha ressaltat López. ‘Són qüestions que encara estan en l’aire, estem a l’espera d’abordar el debat i de veure el plantejament del PSIB respecte a l’organigrama’, ha afegit. ‘Programa encallat’ en qüestions lingüístiques En la reunió d’aquest divendres no s’ha abordat el repartiment de càrrecs unipersonals ni l’acord programàtic, que, malgrat estar ‘molt avançat’, encara no està tancat al cent per cent. ‘El programa està acordat en un 99%’, ha assenyalat Costa. En aquest sentit, des de Més han recordat que les seves peticions relatives a la creació d’una Oficina de Drets Lingüístics i la modificació de la Llei de Consum per garantir drets lingüístics són els esculls a superar per tancar definitivament el programa. ‘El PSIB ha rebutjat aquestes peticions’, ha declarat Gallardo.

Summary: Més per Mallorca s’aixeca de la taula de negociació però la investidura d’Armengol no perilla


Alba Badia i Laia Vives són les mares d’en Roc, però oficialment no han estat reconegudes totes dues fins dos anys després del naixement del nen. Al cap de tot aquest temps d’odissea burocràtica, diversos assessoraments legals i un gran desgast emocional, han aconseguit que la Laia sigui reconeguda legalment com a mare, i no pas únicament l’Alba, com havia estat fins ara. La raó d’aquesta irregularitat? Una barreja entre la discriminació sistemàtica cap a les mares lesbianes, la singularitat del cas, la manca de protocols i la lentitud de la burocràcia. L’Alba i la Laia vivien al Regne Unit quan van començar un procés de reproducció assistida per a tenir el seu primer fill. Com es fa sempre en aquests casos, van haver de signar tot de documents que acreditaven que tant l’una com l’altra estaven d’acord a començar el procés amb un donant i que totes dues acceptaven de ser reconegudes com a mares. Quan en Roc va néixer, el 2018, com que l’únic requisit per a registrar amb normalitat la criatura era lliurar aquesta documentació, ambdues van constar com a mares al certificat de naixement britànic. Fins aquí tot normal, però el problema va arribar quan a la Laia li van oferir feina a Catalunya i van haver de tornar, passant els tràmits obligatoris al consolat espanyol per a fer el llibre de família. ‘Vam enviar-los tota la documentació i, quan vam veure que al cap d’un mes no responien, ens hi vam posar en contacte nosaltres. Van dir-nos que el nostre cas era el primer de dues dones no casades que volien registrar el seu fill en un consolat espanyol. El primer cas a tots els consolats del món’, explica l’Alba. Diu que a partir d’aquest moment van detectar una certa improvisació dels funcionaris, perquè no hi havia cap protocol establert per a aquests casos. ‘El problema no va ser només que el consolat no estigués actualitzat, sinó que ni tan sols preveia que pogués haver-hi una família de dues dones. No apareixia a la pàgina web ni hi havia cap protocol establert’, afegeix. Com a solució temporal, al consolat van proposar-los d’inscriure en Roc com si la seva mare fos l’Alba i prou, retirant el cognom de la Laia i deixant al llibre de família solament l’Alba i en Roc. Elles hi van accedir perquè havien de tornar a Catalunya i no tenien cap més manera de fer-ho, però després es van adonar que el consolat no havia d’haver actuat així: ‘Si no tenien protocol previst, s’havien d’haver espavilat a fer-lo, però no inventar-se una identitat nova’, considera l’Alba. ‘Aquesta solució ha implicat que, durant aquests dos anys que no s’ha reconegut la Laia com a mare, si a mi m’hagués passat res, el responsable d’en Roc hauria estat el meu pare, no pas ella. És una mesura que també hauria pogut presentar problemes quotidians: si la Laia havia d’anar a l’hospital amb en Roc, li haurien pogut demanar perfectament qui era ella, perquè no era registrada com a mare.’ A més, això els ha complicat la qüestió dels cognoms: al Regne Unit en Roc portava el cognom de la Laia en primer lloc, després hi van haver de posar el de l’Alba i ara, després de tot el procés, torna a tenir el de la Laia. Al consolat van assegurar-los que, una vegada a Catalunya, tot es resoldria amb rapidesa, però no va ser així. La llei espanyola exigeix a les parelles homosexuals que siguin casades si volen registrar un fill després d’un procés de reproducció assistida. Tanmateix, al registre civil de Madrid els van dir que aquesta legislació no els afectava perquè havien fet el procés al Regne Unit, on no hi ha aquesta exigència, i també perquè quan les legislacions de dos països difereixen, preval la que respecta més els drets del menor. ‘Tants anys demanant de poder-vos casar i ara que ho podeu fer no ho feu?’ Pensant que aviat s’acabaria el problema, es van adreçar al registre civil de Molins de Rei, municipi on viuen, per a registrar d’una vegada la criatura, però allà les van enviar al registre de Sant Feliu de Llobregat, on van continuar les dificultats: ‘Ens van dir que això s’havia de consultar amb la magistrada. A més, la funcionària va deixar anar aquest comentari: “Tants anys demanant de poder-vos casar i ara que us podeu casar no ho feu?”‘, denuncia la Laia. Finalment, el cas es va consultar a una magistrada, que al cap d’un mes va concloure que, com que ja havia passat força temps, en Roc no es podia registrar com a fill de totes dues. Malgrat les dificultats, l’Alba i la Laia van continuar insistint i demanaren ajut al Síndic de Greuges i a la Generalitat. La Generalitat va emetre una queixa al registre civil de Sant Feliu i el Síndic de Greuges va posar-se en contacte amb el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya. Així i tot, la resposta de la magistrada, que havia de consultar el cas al registre civil de Madrid, ha trigat un any a arribar. Finalment, la història ha acabat bé, però la incertesa d’aquests dos anys ha dut un desgast emocional per a les dues mares i les ha obligades a cercar solucions paral·leles que no volien prendre. Fa pocs mesos, veient que el problema no s’acabava i aconsellades per una advocada, van començar els tràmits per a casar-se i fer una coadopció: és a dir, els tràmits perquè la Laia adoptés el seu fill. Una solució que hauria estat costosa i que finalment no han necessitat. Una discriminació sistemàtica El cas de l’Alba i la Laia té singularitats, però no és pas un cas aïllat. Encara que finalment han aconseguit que es faci justícia, volen fer palesa la seva història perquè no es repeteixi. L’Associació de Famílies LGTBI de Catalunya denuncia que les mares lesbianes són objecte d’una discriminació sistemàtica al registre civil que vulnera els seus drets i els dels seus fills. ‘El 2019 hem tingut notícia de deu casos semblants a Catalunya, però és la punta de l’iceberg, perquè no tothom es posa en contacte amb nosaltres’, explica la presidenta de l’associació, Katy Pallàs. Pallàs considera que el primer element discriminatori és la llei. La legislació espanyola no permet a les parelles lesbianes de registrar-se com a mares dels infants després d’una reproducció assistida si no són casades, encara que l’associació informa que algun registre ha fet la inscripció sense aquest requeriment. ‘Aquesta norma ens diu: “Sou diferents i si voleu registrar un infant us heu de casar.” A Catalunya vam lluitar molt i hem aconseguit que això no sigui així’, explica Pallàs. Al Principat només els demanen de ser casades en cas que facin el procés de reproducció assistida mitjançant el mètode ROPA, que implica que una mare gesti la criatura i l’altra hi aporti els seus òvuls. Tal com informen des de la Direcció General d’Igualtat de la Generalitat de Catalunya, al Principat s’han fet canvis legislatius, integrats al codi civil, que només requereixen el document que consenteix el procés per part de les dues mares. El problema, expliquen, és que en els registres civils, que depenen del ministeri de Justícia, s’aplica la normativa espanyola, i això sovint duu a la vulneració dels drets de les parelles homosexuals que no estan casades. Remarquen, però, que les mares lesbianes a Catalunya tenen tot el dret de reclamar que no els cal estar casades. L’Alba i la Laia, malgrat ser catalanes, no es van poder beneficiar d’aquesta legislació perquè van haver de fer els tràmits amb el consolat espanyol i no havien fet el procés de reproducció assistida a Catalunya. Altres associacions pels drets LGTBI, com ara Lambda al País Valencià, també denuncien que les usuàries tenen moltes dificultats al registre civil per la falta de concreció d’alguns punts de la normativa i també, asseguren, pel desconeixement dels funcionaris sobre aquesta qüestió. Expliquen, a més, que sovint la norma s’interpreta de maneres diferents i per això es poden trobar molts casos diversos. La legislació obliga a lliurar el document en què ambdós progenitors accepten el procés de reproducció assistida per tal de registrar-los com a pares dels fills. Això es demana també en els casos de parelles heterosexuals, però Pallàs denuncia que a la pràctica no és així, i que el registre civil sovint és més exigent amb les parelles homosexuals: ‘No ens cansarem de dir que és una discriminació a gais i lesbianes, perquè això a les parelles heterosexuals no els ho demanen, tot i haver fet la reproducció assistida en una clínica. La presumpció de paternitat es dóna al suposat pare que ve amb la mare. Hi podries anar amb el teu veí i no passaria res.’ L’advocat Joaquim Juncosa, de l’Associació de Famílies LGTBI de Catalunya, explica que aquest requeriment serveix, en el cas de les mares lesbianes, per a trencar la presumpció de paternitat. ‘Cal evitar que aparegui un pare a posteriori‘, diu. Pallàs explica que les mares lesbianes es troben amb més problemes arran d’aquesta norma, que obliga a lliurar el document en què ambdós progenitors consenten el procés. ‘Si fas una inseminació fora de la reproducció assistida, comprant el semen a internet o amb el d’un conegut, no pots aportar cap document de la clínica i tens problemes per a registrar l’infant. Has de gastar diners tant sí com no, bé amb un advocat que t’ajudi a agilitar els tràmits, bé, fins i tot, amb el procés d’adopció del teu infant. Al final es converteix en una qüestió econòmica, que és la cosa més lamentable.’ L’associació també denuncia que moltes mares lesbianes tenen, a més, dificultats amb la reducció de l’IRPF que els pertoca: ‘És un fet comú anar a Hisenda a sol·licitar la reducció de l’IRPF que et pertoca pel fet de ser mare treballadora. Si les dues mares treballen, només ho pot sol·licitar la que ha gestat. Però això la llei no ho diu, la llei només parla de mare treballadora. Per tant, ho haurien de cobrar totes dues, perquè totes dues són mares i susceptibles d’aïllar-se en el mercat laboral, que és precisament allò contra què vol lluitar aquesta llei. I si en el procés d’aquests tres anys de vida del nadó la que cobrava perd la feina, no ho pot passar a l’altra’, explica Pallàs. ‘Un altre gran problema són les parelles mixtes, en què l’una és d’aquí i l’altra d’un altre país –afegeix–. Malgrat tenir matrimoni igualitari als altres països, tenen unes regulacions diferents de les nostres i això suscita problemes. Sabem el cas d’una parella d’una grega i una britànica que viuen a Barcelona i tenen dues nenes. Quan van tenir la primera, no podia tenir passaport espanyol perquè cap de les dues no era espanyola. Però tampoc no podia tenir el grec perquè a Grècia el matrimoni igualitari no és acceptat i per tant només la podien registrar a nom de la mare grega. Tampoc no podia constar a nom de totes dues al Regne Unit perquè la reproducció assistida no s’havia fet allà. Per tant, tampoc no podia tenir la nacionalitat britànica. La nena va ser apàtrida durant més de dos anys, fins que la mare grega no va decidir de donar-li la nacionalitat grega. I aquesta nena a Grècia només té una mare.’ De fet, un dels principals problemes, diu Pallàs, és que ‘no hi ha llibertat de moviment’ de les famílies LGTBI a la Unió Europea: ‘A tot Europa hi ha un acord per a reconèixer els matrimonis en uns altres països, però no és el cas dels matrimonis de persones LGTBI. No ens reconeixen el matrimoni en un altre país. Si la meva dona i jo ens n’haguéssim d’anar a viure a Itàlia per feina, el nostre matrimoni no hi seria reconegut i el nostre fill perdria drets.’ Un procés llarg i costós Totes aquestes traves burocràtiques i legals afegeixen dificultats a un procés que ja és prou llarg i costós. Sovint la reproducció assistida és l’única opció viable de moltes parelles de mares lesbianes, arran de les dificultats que presenta una adopció, que, a més, és molt cara. ‘L’únic lloc d’Europa on podem adoptar les parelles homosexuals és a Espanya, on hi ha vuit anys d’espera. Tenim algun conveni amb algun país sud-americà, però la resta de països amb els quals hi ha conveni, com ara el Marroc, la Xina o Rússia, són països que tenen homofòbia d’estat’, denuncia Pallàs. A causa de les dificultats de l’adopció, moltes parelles opten per la reproducció assistida, per bé que també és un procés lent, especialment mitjançant la sanitat pública. ‘Quan comences el procés a la sanitat pública, potser trigues dos anys a tenir la primera consulta. Si no et quedes embarassada al primer intent, t’esperes entre tres quatre o cinc mesos cada vegada’, diu la Laia, que al Regne Unit va fer el procés amb l’Alba a la sanitat privada i explica que moltes parelles acaben triant aquesta opció. A totes les dificultats, cal afegir-hi les discriminacions que es troben aquestes parelles. L’Alba i la Laia lamenten, per exemple, que com a mares lesbianes no podran viatjar amb en Roc al Senegal, un país que els agrada molt, perquè l’homosexualitat hi és durament perseguida. Pallàs alerta que a Catalunya, malgrat tots els avenços en matèria LGTBI, encara hi ha molts casos d’homofòbia contra aquestes mares. ‘Ens hem trobat casos de dones que han estat despatxades de la feina després de tenir el fill i adonar-se que eren lesbianes’, explica. ‘Al final les lesbianes ho deixem estar. Malgrat tot, si hi ha dificultats en el procés jo sempre animo a denunciar-les, perquè es pot guanyar.’

Summary: Dos anys per a registrar-se com a mares del seu fill: una odissea burocràtica que no és un cas aïllat


Albert Einstein és la resposta a les teories científiques més brillants de tots els temps. Mileva Maric, però, és l’interrogant en l’autoria d’aquestes. La seua possible contribució als treballs del seu marit són encara una qüestió per resoldre dins l’àmbit científic. Ningú dubta del gran geni que va ser Albert Einstein i molts el cataloguen fins i tot com el científic més brillant del segle xx. Com a Premi Nobel de Física el 1921, i autor de la teoria de la relativitat i de la teoria de l’efecte fotoelèctric –la qual li va valer el prestigiós guardó–, se situa al nivell de Charles Darwin o Isaac Newton dins del món de la ciència. Menys coneguda és Mileva Maric, la seua primera dona i destacada matemàtica. Tot i que la seua figura no gaudeix de renom, existeix un enorme debat al voltant del seu paper en els treballs d’Albert Einstein. Zuric va ser l’origen Mileva Maric, nascuda el 1875 a l’antic Imperi Austrohongarés –actualment Sèrbia-, era intel·ligent i reservada. Ja des de ben aviat mostrà la seua passió per la ciència, no sols amb bones qualificacions, sinó també assistint a conferències destinades exclusivament a públic de sexe masculí. L’espurna de la relació entre Maric i Einstein va prendre a Zuric. Corria l’any 1896 i tots dos estudiaven física i matemàtiques a l’Institut Politècnic Federal de la ciutat suïssa. Amb el pas del temps es convertiren en dues peces que encaixaven a la perfecció. Tanmateix, la relació va trobar un obstacle en Pauline Koch, mare d’Einstein, que s’oposava que el seu fill tinguera com a esposa una dona intel·lectual, que a més coixejava i era quatre anys més gran que ell. Tot i el seu rebuig, els dos joves veien l’un en l’altre no sols una relació amorosa, sinó també el suport d’un col·lega de professió. El mateix físic així ho reconeixia en una carta de 1900, i que forma part de les prop de quatre-centes que tots dos intercanviaren: «Estic sol al món, excepte amb tu. Que feliç sóc per haver-te trobat a tu, algú igual a mi en tots els aspectes, tan forta i autònoma com jo». En finalitzar els estudis l’any 1900, ambdós obtenen qualificacions quasi idèntiques. Tanmateix, sols ell obtindria la llicenciatura. Ella va haver d’abandonar la ciutat de Zuric abans dels exàmens finals. Estava embarassada, i de conéixer-se la notícia, la carrera d’Einstein es podria donar per acabada. Obligada a refugiar-se a Sèrbia amb la seua família per amagar la notícia, Maric va donar a llum a Lieserl, el destí de la qual sempre ha estat una incògnita. Posteriorment va poder tornar a Zuric, on aconseguí definitivament el graduat un any després que el seu marit. Llig l’article sencer a la web de Mètode Óscar Claver Què és Mètode?

Summary: Einstein-Maric, una equació sense resoldre


Joan Baldoví (Sueca 1958) torna a ser el cap de llista de Compromís a les eleccions espanyoles del 10 de novembre. Aquesta vegada, en coalició amb la formació d’Íñigo Errejón, Més País. Per això la candidatura es diu Més Compromís i Baldoví en serà, d’entrada, el portaveu adjunt del grup parlamentari. Després de dues legislatures al Congrés espanyol, està enfadat per la repetició de les eleccions, perquè creu que el PSOE i Podem van malbaratar una oportunitat de fer un govern espanyol d’esquerres que no sap si es repetirà. ―Ja hi tornem a ser. ―Tornem a ser on ningú no volia. Ningú d’esquerres, llevat del PSOE, que va demostrar que volia unes altres eleccions. ―La culpa és del PSOE? ―Els responsables de la repetició electoral són el PSOE i Podem. El PSOE no va voler pactar mai, ni amb Podem, ni amb Compromís, ni amb ningú. El 5 d’agost Mónica Oltra i jo ens vam reunir amb Pedro Sánchez i José Luís Ábalos. Els vam fer un plantejament raonable per a donar suport a la investidura i el 15 d’agost els vam fer arribar un document amb les nostres propostes. No en vam saber res mai més! El PSOE va fer un teatre fent veure que negociava però mai no va tenir la voluntat d’arribar a un acord. I Podem, per la seva banda, no va saber aprofitar l’oportunitat històrica per a pactar. Pablo Iglesias hi va posar més testosterona que sentit comú. Van decebre l’electorat d’esquerres que volia un govern progressista. ―I, per animar-lo, Compromís es presenta en coalició amb la formació d’Íñigo Errejón. ―És l’aliança amb què ens sentim més còmodes. També hi ha Equo i la Chunta Aragonesista i, si haguéssem tingut més temps, ens hauria agradat d’incorporar-hi més formacions de més territoris per donar veu a la perifèria. El pacte amb Més País és un pacte de tu a tu, horitzontal, en el qual Compromís se sent molt còmode. Al País Valencià ens presentem amb la nostra sigla, el nostre programa electoral, i la coalició assumeix l’agenda valenciana. En temes valencians, qui fixarà la posició serà Compromís, La coalició amb Errejón ens dóna força i visibilitat. Aporta una mirada perifèrica diferent de la catalana i la basca. ―També implica contradiccions, com ha passat amb el model de finançament. A Astúries es defensa un model diferent que el que vol Compromís per al País Valencià. ―No són models contradictoris. A Astúries volen que a l’hora d’establir el model de finançament es tinga en compte la dispersió poblacional. Al País Valencià també tenim zones de dispersió, on s’encareixen els serveis, com passa a la part interior de Castelló, l’Alt Palància, etc. Aquest tema el vaig pactar personalment amb Errejón. El model de finançament que defensarem és el basat en el cost del servei, independentment de la dispersió. Les transferències de l’estat a les comunitats autònomes s’hauran de basar en el cost del servei. ―A les eleccions anteriors Compromís garantia el suport a la investidura de Sánchez per frenar la dreta. El manteniu? ―Aquesta vegada és diferent. Volem pactar a partir del programa electoral, tema per tema. Volem parlar de què farà el govern, sobre temes concrets, com el finançament de la dependència, inversions per al País Valencià en el pressupost, etc. No anirem a Madrid a salvar les esquerres, sinó a pactar inversions. ―Sánchez sembla que prefereix un govern amb el PP o Cs. ―La nostra feina és intentar impedir-ho, que el PSOE no puga sumar amb la dreta. Amb Ciutadans sembla fàcil, perquè amb la caiguda que tindran no sumaran. Només podran amb el PP, pactant una abstenció. Veurem quin PSOE ens trobarem el dia 11, un que vulga teixir complicitats amb l’esquerra o amb la dreta. Compromís vol formar part de la solució, no del problema. I la solució és un govern progressista. ―El PSOE ha renunciat al federalisme en aquesta campanya. ―El PSOE vol jugar una carta tan moderada que acabarà proposant coses pròpies de la dreta. Tanta prudència el desdibuixa, el descoloreix i ja no saben on són. S’ha de perdre la por per la paraula federalisme, no passa res si es vol reformar el model d’estat. ―Pedro Sánchez va passar per València en precampanya i no va concretar quin model de finançament proposaria ni va posar terminis. ―No ens refiem gens ni mica de Pedro Sánchez. Quan feia quatre dies que era president, després de la moció de censura, ja va dir que no hi havia temps de canviar de model de finançament aquesta legislatura. Sort que es va acabar aviat. Si torna a governar, Compromís li exigirà, en canvi de donar-li suport, que presente una proposta de model de finançament en vuit mesos. No un estudi ni una comissió parlamentària per començar-ne a parlar, sinó una proposta. ―Per què vuit mesos? ―En la reunió del mes d’agost vam proposar sis mesos i el PSOE ens va dir que necessitava més temps. Vam acordar-ne vuit, que ens sembla un marge de temps raonable. D’acord amb els informes que ja tenen fets, a la ministra Maria Jesús Montero no li ve res de nou. Fa cinc anys que s’havia d’haver engegat un nou model, que era establert per llei. Durant aquest temps el dèficit fiscal del País Valencià ha anat creixent i això afecta el benestar dels ciutadans. No són romanços. ―Quin model permetria un finançament just per al País Valencià? ―La Constitució espanyola estableix que s’ha de garantir la suficiència financera de les comunitats autònomes. Nosaltres volem que es base en el cost del servei, com he dit abans, perquè el País Valencià no depenga dels préstecs del FLA. No ens podem permetre ser la segona comunitat amb més deute. Demanem dos mil milions d’euros anuals. ―Amb el govern del PSOE, ha augmentat la repressió a Catalunya després de la sentència. Com afecta això a Compromís? ―La crisi catalana engoleix molts temes de campanya del País Valencià: finançament, infrastructures, ajudes a la dependència… Però pense que el resultat a Catalunya serà important i que el govern espanyol haurà de canviar la manera de tractar el procés. Per la via judicial no s’acabarà, s’enquistarà. L’única via per a resoldre’l és el diàleg. Però per a començar el diàleg, falten polítics d’alçada que assumesquen riscs a totes dues bandes.

Summary: Joan Baldoví: ‘No anirem a Madrid a salvar les esquerres, sinó a pactar inversions’


Aquesta setmana s’ha fet la convenció republicana on Donald Trump ha estat nomenat oficialment com a candidat republicà a la Casa Blanca. El que semblava un personatge còmic i sense possibilitats ara fa tot just un any, es disputarà amb Hillary Clinton la presidència dels Estats Units aquest mes de novembre. Però, realment pot guanyar Donald Trump? Un polític diferent Segons la majoria d’analistes els republicans haurien partit amb avantatge si haguessin triat un candidat ‘genèric’. A finals de 2015 l’aprovació d’Obama era del voltant del 45% i des del mandat de Truman (1945-1953) només en una ocasió un partit havia assolit tres presidències consecutives. Però Trump és qualsevol cosa menys ‘genèric’. Trump és un polític diferent. A diferència del candidat habitual, Trump mai ha exercit un càrrec electe en cap administració. A la vegada, és malparlat i fa servir sense complexos un llenguatge que mai faria servir un candidat. Per a la majoria sembla un personatge nefast i impresentable, però té seguidors que ho consideren això una mostra de sinceritat. Afirmen que Trump diu el que molts no s’atreveixen a dir i que és tant ric que no es pot comprar. Diu el que pensa encara que no estigui d’acord l’establishment, sent un exemple de poder i estatus i proclamen que serà capaç de fer gran els Estats Units de nou. Trump també ha intentat capitalitzar el malestar d’una societat que no percep la millora en l’economia, prometent llocs de treball i carregant contra una ‘classe política inepta que està portant el país a la ruïna’. Ell, com a empresari d’èxit es considera capaç de gestionar el país igual que ha fet amb les seves empreses. Això ho contraposa sempre a Hillary Clinton, que representa millor que ningú l’arquetip del polític professional. Per completar el retrat caldria remarcar la seva idea de que és el ‘candidat de la llei i l’ordre’ i un discurs antiimmigració que intenta mobilitzar un cert tipus de votants amb una de les seves promeses estrella: construir un mur en la frontera amb Mèxic i que aquest sigui pagat… per Mèxic. Qui dona suport a qui? A falta de tres mesos per les eleccions, les enquestes mostren un avantatge clar de Hilary Clinton sobre Donald Trump. Mentre un 46% dels electors donaria suports a Clinton, un 36% ho faria per Trump. Encara faltaria afegir Gary Johnson del Partit Llibertari, que obtindria l’11% dels vots i que treu la meitat dels votants dels republicans i l’altre meitat dels demòcrates. Si preguntem si Trump pot guanyar, la resposta més ràpida és que només pot passar això perquè Clinton pot perdre. Tots dos candidats són impopulars entre els americans. Tant Clinton com Trump són valorats negativament i una gran part dels vots que obtindrien serien vots útils i amb baixa volatilitat, és a dir vots per evitar la victòria de l’altre candidat, més que per donar suport al seu. Concretament un 55% dels que votaria Trump ho faria per bloquejar a Clinton, mentre que la meitat dels vots a Clinton ho serien per evitar la victòria de Trump. Només el 45% de vots demòcrates declaren que ho serien perquè els hi agrada Hillary Clinton. També trobem diferències per grups d’edat, sexe i color de pell. Les enquestes mostren que Clinton seria la més votada entre els menors de trenta anys (60%) i entre les dones (59%), així com les minories: un 66% dels llatins votaria per Clinton i la població negra la votaria gairebé unànimement (91%). En les eleccions a governador del 2014, en molts estats els republicans van assolir la victòria sense augmentar en vots, simplement degut a l’abstenció demòcrata. La victòria de Clinton dependrà en gran part de la capacitat de mobilització que tingui, especialment entre els joves i l’electorat negre, que el 2012, per primer cop a la història, va superar la la taxa de participació dels blancs. Per la seva part, Trump seria el més votat entre els blancs, els homes i entre els majors de 65 anys. Allà on més diferència hi hauria seria entre els blancs que no han fet estudis superiors, els quals votarien en massa per Trump amb una diferència de més de vint punts respecte Clinton (57% respecte un 36%). En canvi entre els universitaris blancs la victòria seria per Clinton. Pocs estats en joc Cal recordar però que el president dels Estats Units no es tria pel vot popular directe sinó pel vot popular directe en cadascun dels cinquanta estats. Es pot donar la paradoxa així que un candidat guanyi en vot popular als Estats Units però perdi en el recompte estat a estat. Crida l’atenció com d’estable és la política si s’observen les quatre eleccions que s’ha celebrat des del 2000. En només 10 dels 50 estats dels Estats Units ha variat la força més votada entre elecció i elecció. En la resta d’estats, ha guanyat en totes quatre eleccions o bé el Partit Republicà o bé el Demòcrata. En conseqüència la victòria s’ha disputat realment en molts pocs estats. El futur president dels Estats Units es jugarà, doncs, en vuit d’aquests deu estats. Tots menys Indiana i Nou Mèxic. Indiana sembla clar que anirà a mans republicanes i amb aquest objectiu Donald Trump ha elegit com a vicepresident el governador d’aquest estat. I Nou Mèxic es considera que serà pels demòcrates. De nou l’estat clau serà Florida, com també ho va ser el 2000 amb Bush – Al Gore, on hi ha en joc 29 vots electorals dels 270 necessaris per assolir majoria. És cert que Trump parteix d’un clar desavantatge. Està per darrere a les enquestes, té el rebuig de gran part de la població i no menys important, no té el suport unànime del partit. Ohio, un estat clau i on s’ha celebrat la convenció, té com a governador a John Kasich, que va perdre les primàries del partit, s’ha negat a assistir a la convenció celebrada en el seu estat, evitant així donar suport al candidat republicà. El gran rival a les primàries, Ted Cruz, també s’ha negat a donar el seu suport, així com el clan Bush. Gran part de l’oposició a Trump dins del partit, que li dificulta la victòria, és del sector conservador. Aquests no perdonen els ‘atacs a la llibertat individual’ com són l’estímul econòmic del govern per reactivar l’economia, el rescat de les fabriques d’automòbils i el rescat de bancs. Polítiques fetes per Obama i que van tenir el suport de Trump en el seu moment. Contràriament als conservadors, que defensen l’estat mínim, Trump ha defensat la idea d’un líder fort, gairebé autoritari, que ‘torni a fer gran Amèrica un altre cop’. A més, Trump ha anat modificat el seu discurs sobre l’avortament i la accés a la sanitat, fet que fa que no es creguin que sigui realment un dels seus. Per la seva part, Clinton també té dificultats. El cas dels correus electrònics ha causat un gran enrenou. Quan era secretària d’Estat enviava els correus professionals des d’un compte privat, evitant que quedés arxivat com ho han de ser tots els correus d’alts càrrecs, a la vegada que exposava a hackers informació classificada del govern. Joves, obrers i minories. La gran dificultat electoral de Clinton serà la de mobilitzar els votants. Principalment els més joves. Sanders va obtenir prop del 85% del vot menor de 30 anys en les primàries d’Iowa contra Clinton. Molts d’aquests joves veuen Clinton com una política professional i encara que la majoria no es deixarà captivar per Trump, potser no es mobilitzaran tampoc. De la mateixa manera serà crucial el vot dels negres. Mentre és d’esperar la mobilització de llatins i asiàtics contra Trump, el fet que els negres es mobilitzin com van fer amb Obama sembla poc clar. El cas més paradigmàtic respecte el jovent és Carolina del Nord. Un estat clau on Obama va obtenir el 2008 segons les enquestes un avantatge de 368.000 vots entre els menors de 30 anys, però en canvi, va assolir la victòria per una diferència de només 14.000 vots. l 2012 Obama va perdre gran part d’aquesta diferència entre els joves, fet que va portar a la victòria de Romney en aquest estat. En els altres tres estats claus el vot llatí serà decisiu ja que representen el 17% a Florida, el 19% a Nevada i el 14% a Colorado. Si bé és cert que aquest vot dona un lleuger avantatge a Clinton, també és cert que la victòria no està ni molt menys assegurada. Obama va captar el vot llatí com mai abans ho havia fet un demòcrata. El 2012, a Florida la victòria va ser gràcies als 285.600 vots d’avantatge que va treure entre els llatins, ja que la victòria es va assolir per només 73.000 vots. Per tant, entre els blancs el vot majoritari va ser per Romney. Actualment, els dos candidats estan molt ajustats (53% de probabilitats de guanyar Clinton per 47% de Trump) i qualsevol millora de Trump en aquestes dades pot suposar la victòria dels republicans. Finalment el vot obrer, que també es va bolcar a favor d’Obama, pot ser clau en alguns estats. Durant les primàries, Sanders va criticar la posició de Clinton favorable al lliure comerç internacional. Trump ha elogiat diverses vegades Sanders per aquest motiu i és conegut el seu rebuig al lliure comerç internacional, rebuig que també es produeix en moltes llars americanes, on les deslocalitzacions han enfonsat l’economia en ciutats com Cleveland. El 2012, a Ohio, el 22% dels votants eren obrers de sindicats, que van votar majoritàriament Obama (60%), amb percentatges similars a Wisconsin. Si Trump és capaç d’atreure aquest votant proteccionista o antiglobalització, podria disputar la victòria a Ohio, així com en feus demòcrates, com Pennsilvània o Wisconsin que porten en mans dels demòcrates des de 1988 i 1984 respectivament. Les possibilitats, doncs, de que Trump doni la sorpresa al novembre no són tan poques com en un primer cop d’ull sembla.

Summary: Però realment podria guanyar Donald Trump?


Amb els cossos congelats i aquella sensació de gota regalimant a la punta del nas, després de quinze hores d’espera, vèiem el cotxe amb què la Guàrdia Civil s’emportava la presidenta Carme Forcadell a la presó d’Alcalà-Meco. Sortia disparat del ventre del Tribunal Suprem enmig d’unes mesures de seguretat draconianes. Talment com si l’estat espanyol hagués pescat en Bin Laden. Forcadell havia de passar la nit a la presó abans de poder fer el pagament de la fiança de 150.000 euros imposada per a sortir-ne. Pocs minuts abans havien sortit en llibertat els membres de la mesa actuals o passats: Anna Simó, Lluís Guinó, Lluís Coromines, Joan Josep Nuet i Ramona Barrufet. Això sí, amb la condició d’haver de pagar una fiança de 25.000 euros cadascun, excepte Nuet, per si algú tenia cap dubte sobre el caràcter polític de la persecució judicial. Els membres de la mesa que havien estat posats en llibertat després d’haver declarat davant el magistrat Pablo Llarena sortien amb cares de preocupació i de cansament evidents. La seva presidenta restava en mans de l’aparell repressiu de l’estat espanyol per haver permès el debat polític al parlament, com obliga el reglament de la cambra. I tots plegats havien vist com el fiscal i el magistrat orquestraven un pla d’humiliació que comptava també amb la col·laboració de mitjans de comunicació que publicaven filtracions interessades durant el dia. Un grupet d’exaltats crida ‘Forcadell a la presó’ (fotografia: Pere Cardús). L’escena de la llarga espera al carrer, a prop de l’entrada del tribunal, era una mica la de sempre. Una autèntica macedònia de grups, papers, personatges i actituds. Els cops de colze per obtenir les millors imatges de l’entrada i la sortida dels acusats, un desplegament policíac asfixiant, el grup de suport als acusats (el més nombrós), un grup d’exaltats feixistes que saltaven a cridar en el moment de l’arribada de la comitiva, uns afectats per una estafa del Fòrum Afinsa que aprofitaven la concentració de mitjans per fer-se sentir, diputats i dirigents dels partits sobiranistes, algun avi nostàlgic de Francolàndia bramant com un ase, els del bar de davant que fan l’agost en ple novembre –a un preu ben popular, també cal dir-ho–, i alguns veïns que entren i surten de casa molests per la nostra presència. Pocs minuts després de les nou del matí, Forcadell i els altres cinc acusats arribaven al tribunal. Els grups de suport i els periodistes ja feia una hora ben bona que esperaven el moment de fer sentir l’escalf i de fer les fotos per enviar als mitjans, respectivament. El fred donava la benvinguda a tothom qui decidís sortir de casa a Madrid, en un dia festiu que convoca a les ofrenes florals a l’Almudena, la patrona de la capital espanyola. Concretament, un 9 de novembre, just tres anys després d’aquell primer intent de referèndum d’independència. La festivitat donava a la ciutat un aire estrany a primera hora perquè ens rebia amb els carrers pràcticament buits i els comerços tancats fins més tard de l’hora habitual. El comentari d’un veterà dels tribunals de Madrid: ‘Mira si ha aconseguit coses el procés d’independència, que els jutges han acabat treballant els dies festius!’ Comentaris per a mirar d’afluixar la tensió i dissimular un fred que ja havia penetrat en els ossos i encarcarava les cares de tots plegats. Els acusats, durant la setmana que el jutge els havia donat de marge per a preparar les declaracions, havien decidit que respondrien les preguntes de totes les parts: defensa, fiscalia i magistrat. Això mateix havia fet Santi Vila, l’únic que havia aconseguit obtenir una presó sota fiança que li havia permès de tornar a casa després d’una nit de presó. Pensaven que seria un atenuant quan el jutge hagués de deliberar i prendre la decisió. També s’havia acordat d’afirmar que la declaració d’independència del dia 27 de setembre tenia un valor eminentment polític, encara que no s’havia pogut fer efectiu jurídicament. Aquesta afirmació arribava a la premsa de Madrid, i després a la catalana, transformada, i es deia que havien afirmat que la declaració havia estat ‘simbòlica’. Escatir si Forcadell o algun membre de la mesa havia fet servir aquella paraula esdevenia una batalla infructuosa, perquè ni ells ni els seus advocats no volien parlar del contingut de les declaracions. El dit acusador de la justícia espanyola presideix la façana del Suprem (Fotografia de Pere Cardús). Mentrestant, allà fora, avui els policies es guardaven prou de fer comentaris a prop dels micròfons i de les càmeres. La conversa humiliant enregistrada fa una setmana davant l’Audiència espanyola, que havia enviat mig govern a la presó, devia haver tingut conseqüències en les ordres donades als agents que avui s’ocupaven de nosaltres. També eren força prudents els polítics més coneguts que volien acompanyar els acusats de la mesa. Albano-Dante Fachin esperava la sortida de Forcadell i companyia sense gens de confiança en un estat sense separació de poders. Mireia Boya i Gabriela Serra parlaven com aquell qui ja no hi ha confiat mai, en aquesta justícia. Roger Torrent insistia que l’única bona notícia que esperaven era la posada en llibertat i la retirada de les causes de tots els acusats per haver defensat la democràcia. Miquel Buch assenyalava que la mobilització que havia paralitzat el país dimecres era també un avís a l’estat espanyol d’allò que érem capaços de fer els catalans. Toni Castellà anava més lluny i afirmava que tan sols s’acabaria aquella sagnia jurídico-repressiva amb una independència efectiva i defensada en tots els àmbits. Una espera llarga plena de rumors sobre el sentit, el clima, el ritme i el contingut de les declaracions. Que si anirien molt de pressa perquè era festiu, que si el jutge no resoldria la qüestió fins l’endemà, que si els deixarien sortir a dinar, que si alguns acusats havien renunciat a continuar lluitant per la llibertat, que si anirien tots a la presó sense fiança i que si restarien tots en llibertat sense mesures preventives fortes… En quinze hores neixen moltes especulacions i moltes teories a peu de carrer. El temps també obria espai a l’especulació sobre l’arribada dels espanyolistes més esvalotats de Madrid en qualsevol moment. Més enllà d’algun espontani, la resta devien ser a dur flors a l’Almudena. Cap al vespre, el formiguer de les primeres hores del dia s’havia desfet força perquè periodistes i concentrats del grup de suport desfilaven cap a casa amb els peus adolorits. La tristesa tancava la jornada amb aquell cotxe gris desapareixent pel carrer Bárbara de Barganza (que fou reina d’Espanya casada amb un fill de Felip V). Uns crits de ‘no estàs sola’, els flaixos dels fotògrafs, les sirenes de les furgonetes, i aquell fred desolador de Madrid… Una nit que la presidenta del parlament, palau de la democràcia catalana, passaria a una presó, entre barrots, sense garanties, sense respecte, sense justícia. Quin fred que hi fa, a Espanya.

Summary: La nit més freda de Carme Forcadell


El Consell de la República ja té data de naixement. Serà el 30 d’octubre, tres dies després del primer aniversari de la declaració d’independència, a Barcelona, al saló Sant Jordi del Palau de la Generalitat. ‘El Consell per la República és un dels instruments imprescindibles per a desplegar la República, atès que no hi hauria un equilibri si la legislatura caminés només sobre les institucions de la Generalitat i la mobilització social’, ha dit el conseller Toni Comín, una de les peces principals de l’organisme, juntament amb el president Carles Puigdemont. En una reunió d’avui a un hotel de Waterloo, el president Puigdemont i el president Quim Torra han explicat a representants polítics i socials quin era el pla d’aquest organisme. Torra ha dit que s’havia desencallat una de les ‘peces clau’ de la legislatura, perquè el Consell de la República seria una ‘via d’acció republicana’, i ha explicat que mantindria tots els contactes perquè la CUP, que no ha assistit a la reunió, fos a la presentació de la nova institució la setmana vinent. Per la seva banda, Puigdemont ha dit que s’havia acorat una ‘estratègia conjunta’ que els permetia d’arribar a la creació del consell i ha negat que els partits independentistes s’haguessin desviat de l’objectiu. Per part d’ERC, ha assistit a la reunió el president del grup parlamentari, Sergi Sabrià, segons que ha anunciat la portaveu republicana, Marta Vilalta. ‘Hi som, hi hem estat i sempre serem en aquelles taules de negociació i diàleg que ens permetin de compartir estratègies i fer passos per a caminar cap a la materialització de la República’, ha dit Vilalta. També hi han assistit l’ANC i Òmnium. En representació de l’ANC, hi ha anat el vice-president, Josep Cruanyes. Òmnium no ha precisat qui hi havia enviat. Aquest matí, el diputat de la CUP Carles Riera ha explicat que, de moment, la CUP es desmarcava del Consell de la República i del Fòrum Cívic Constituent, que és previst que s’aprovi demà: ‘Si aquí no hi ha ruptura, si aquí no hi ha autodeterminació, el Consell per la República a l’exterior és un element simbòlic. Quin recorregut pot tenir, això? En canvi, si tu trenques amb l’estat i comences un procés d’autodeterminació, aleshores sí que poden tenir utilitat accions d’aquesta mena a l’exterior. Però, mentrestant, això és marejar la perdiu. En aquests moments no ens hi podem implicar perquè ens oblidem del tema major.’

Summary: El Consell de la República es presentarà al Palau de la Generalitat el 30 d’octubre


El govern en funcions de Pedro Sánchez ha aconseguit que la Diputació Permanent del congrés convalidi el decret llei de seguretat digital, que permetrà de tallar l’accés a internet en circumstàncies excepcionals ‘que puguin afectar l’ordre públic, la seguretat pública i la seguretat nacional’, fet que entitats i experts llegeixen com un estat de setge digital. Aquesta és una de les funcions que aquesta llei atorgarà a l’estat i que com va dir el president Pedro Sánchez, està pensada per a combatre la ‘república digital’. El decret s’ha aprovat a la diputació permanent gràcies a l’abstenció d’Unides Podem, que prèviament havia criticat la llei amb duresa. Els socialistes han rebut el suport de PP i Ciutadans. Al decret no s’hi esmenta cap vegada Catalunya, però sí que es fa referència als ‘recents i greus esdeveniments ocorreguts en part del territori espanyol’. L’executiu socialista en funcions va argumentar que havia tirat endavant el decret com a ‘resposta immediata’ per a evitar que es repeteixin aquests fets ‘establint un marc preventiu’ que tingui com a objectiu ‘protegir els drets i llibertats constitucionalment reconeguts i garantir la seguretat pública de tots els ciutadans’. Sánchez decreta l’estat de setge digital ERC, JxCat, PNB, EH Bildu i Compromís han votat en contra del decret i l’han comparat a la ‘llei mordassa’. Els partits sobiranistes han acusat el PSOE d’impulsar una mesura pròpia de països ‘totalitaris’ com la Xina, Aràbia Saudita o Turquia. El conseller de Polítiques Digitals i Administració Pública, Jordi Puigneró, ha anat fins a Madrid per a denunciar la imminent aprovació d’aquest decret llei: ‘És una cosa molt greu, que és l’estat d’excepció digital. A partir d’avui ja podem dir que vivim en un estat d’excepció digital‘. També ha criticat el paper d’Unides Podem per la seva decisió d’abstenir-se: ‘Sembla que les cadires passen per davant dels drets i també ens preocupa la poca força que pot tenir Podem en un futur govern’. Puigneró ja va anunciar dies enrere una ‘ofensiva judicial i política’ contra el decret llei de seguretat digital publicat. Va assegurar que hi havia escletxes suficients per tombar una mesura que veu com ‘el procés més gran de recentralització’ després de la LOAPA. Avui a Espanya com a la Xina, opinió contundent de Simona Levi

Summary: Podem no gosa oposar-se a la ‘llei mordassa digital’ del govern de Pedro Sánchez


El conseller de Polítiques Digitals, Jordi Puigneró, ha respost al decret llei del govern espanyol contra la República Digital Catalana –coneguda per IdentiCat– dient que és ‘un 155 digital, un cop d’estat digital’. En una compareixença als mitjans, ha afirmat que la mesura de l’executiu de Pedro Sánchez és prova d’una deriva antidemocràtica del PSOE. El president espanyol, Pedro Sánchez, ha anunciat que el decret llei contra la IdentiCAT ‘garanteix que el desenvolupament digital sigui garantit per l’estat’ i obligarà totes les administracions de l’estat espanyol a utilitzar servidors ubicats a Europa i no a ‘paradisos digitals’. ‘L’independentisme ha sofert les conseqüències de la fortalesa de l’estat democràtic i ha intentat cercar els reductes al·legals on hi ha llacunes legals, com el món digital, i és evident que ha avançat en el projecte de república digital’, ha dit. Jordi Puigneró: ‘L’IdentiCAT pot servir per a votar, no ens n’amaguem’ Puigneró, que no ha concretat si la Generalitat té servidors a fora de la UE, creu que el decret llei ‘podria ser la ingerència més greu’ d’aquests últims anys en les competències del govern. El també titular d’Administracions Públiques ha denunciat que la Moncloa actuï preventivament, car el projecte d’identitat digital del seu departament encara és en fase preliminar. Ara Pedro Sanchez vol prohibir una República que deien que no existia. Doncs bé, resulta que existeix i és imparable. Perquè la #RepúblicaDigital és el naixement d'un 5è poder: la ciutadania digitalment apoderada. https://t.co/1ZMeWS6Ved — Jordi Pu1gnerO (@jordiPuignero) October 31, 2019

Summary: Puigneró, sobre el decret llei del govern espanyol: ‘És un 155 i un cop d’estat digital’


El referèndum al Sudan Meridional desvetlla les reivindicacions d’alguns altres llocs del continent.

Summary: L’independentisme a l’Àfrica


El representant permanent davant de la Unió Europea, Amadeu Altafaj, ha defensat aquest dilluns que segueix representant ‘al 100% i amb més determinació que mai’ al govern de la Generalitat ‘davant de tots els interlocutors europeus’. En declaracions a la premsa, Altafaj ha assegurat que segueix amb ‘normalitat’ les seves funcions ‘tret de l’ús de la denominació representant permanent’. ‘Si en lloc de representant permanent m’he de dir representant general, delegat permanent o representant a seques serà una qüestió semàntica que demostra l’absurditat a què s’arriba en algunes d’aquestes causes judicials’, ha lamentat. Altafaj ha assegurat que la decisió del Tribunal Superior de Justícia ‘no sorprèn atesa la seqüència de decisions judicials’ sobre Catalunya dels darrers mesos i anys. ‘Només s’ha estimat en part la reclamació de l’estat espanyol, l’únic que queda suspès cautelarment és l’ús de la denominació representant permanent. No es qüestionen ni que el govern de la Generalitat tingui representant davant de la UE, ni totes les tasques que tinc atribuïdes’, ha remarcat. Segons Amadeu Altafaj, ‘el problema està en la paraula permanent’ però a la vida ‘només hi ha una cosa permanent, que és la mort’. ‘Ja ho havia assumit, que cap càrrec és permanent, sobretot un càrrec decidit per un govern amb un mandat polític’, ha ironitzat Altafaj. ‘L’absurditat més gran, la de fons, i aquesta no fa riure, és que en lloc de fer política el govern espanyol utilitzi el sistema judicial per amagar-se d’allò que hauria de fer, que és política’, ha afirmat.

Summary: Altafaj: ‘Segueixo representant al 100% i amb més determinació que mai al govern’


La situació política espanyola, amb un govern del Partit Popular en funcions des del desembre, té conseqüències també en l’àmbit internacional. N’és un exemple la cimera iberoamericana que es farà els dies 28 i 29 d’octubre a la ciutat colombiana de Cartagena de Indias, que enguany fa vint-i-cinc anys. El pla del govern espanyol per a commemorar-ho era de reunir a Espanya els líders mundials dies abans de la cimera, una idea que no s’ha pogut fer realitat per la falta de govern. El motiu principal que ha impedit aquesta trobada de líders mundials ha estat la prolongació de la interinitat de l’executiu espanyol. Una reunió amb un govern en funcions té poc interès per als líders mundials perquè no s’hi poden prendre decisions que comprometin el futur executiu. És per aquest motiu que, malgrat els esforços fets per la diplomàcia espanyola, no s’ha pogut tancar la presència dels dirigents iberoamericans. D’ençà que el govern va entrar en funcions, només mitja dotzena de caps d’estat han visitat Espanya. La cimera de Cartagena aspirava a convertir-se en la cimera de la pau i havia d’ajudar Colòmbia a posar fi al conflicte amb la guerrilla de les FARC. No obstant això, la negativa dels colombians en el referèndum sobre l’acord entre el govern de Juan Maunel Santos i la guerrilla ha posat fi a aquest desig. Aquest conflicte armat, el darrer del continent, fa més de cinc decennis que dura.

Summary: El govern espanyol en funcions, incapaç de reunir els dirigents iberoamericans


La novel·la Permagel és la revelació del Sant Jordi d’enguany. Ha estat una les deu obres més venudes en llengua catalana de la diada. És meritori, perquè és la primera novel·la d’Eva Baltasar (que fins ara havia escrit deu llibres de poemes), una obra arriscada, plena de literatura, gens confortable, radical. Un dels centres d’interès de la novel·la és la construcció del personatge que parla en primera persona, una dona jove, lúcida i intel·ligent, amb capacitat de viure als marges de la societat, amb grans dosis d’ironia com a arma de defensa, amb una manca de compromís amb uns valors col·lectius, amb gran dificultat per a estimar, per a comprometre’s amb els altres, provocadora com a lesbiana i suïcida, marcada per una mare invasiva que imposa uns valors socials conservadors i reductius, que ella bandeja, i una germana convencional i feble. I aquesta protagonista batalla amb el dubte, que és una manera d’esquerdar el permagel (capa de la terra que no s’arriba a desglaçar mai). ‘El dubte, escletxa per on s’infiltra l’escalfor del món’, diu la protagonista. Descobrim Eva Baltasar, aquesta nova escriptora que és a punt de fer quaranta anys, que ha irromput en el panorama literari català amb aquesta primera novel·la que ha connectat amb el públic, gràcies al boca-orella. Una escriptora gens convencional, a qui no agrada prodigar-se, que anhela estar sola, que viu en la família i per la família, amb molt pocs amics, que voldria estar-se en un poble petit, com més aïllat millor, una vida que ja coneix i que ens explica. —Per què creieu que aquest personatge que heu creat a Permagel ha connectat amb el públic? —No és fàcil de respondre, això, perquè a mi també em sorprèn. Aquesta història no l’he escrita amb cap més intenció que la d’escriure allò que em venia de gust. L’argument de la novel·la m’ha sortit sol. La gran preocupació del llibre la tenia amb el llenguatge, amb la manera que és escrita. I és amb això que m’he entretingut i m’he divertit més. La resta, ha anat sortint sol. Potser la gent comparteix això que dieu de la radicalitat. O potser hi connecta perquè és un personatge molt honest. Ella diu el que pensa, fa el que sent. Menteix molt també. Però realment, no sé què és el que ha connectat amb els lectors. Sóc una persona que coneix poca gent, que no s’hi fa gaire, amb la gent. Per això no sé què pot agradar. Tampoc no estic gaire al dia. Per això em pregunto si això que penso i dic interessa realment a la gent i no estic tan descol·locada com pensava. —Permagel sembla que ha arribat en el moment adequat, quan hi ha un interès renovat pel feminisme i aquest context li és favorable. —Ves per on, tenir el sentit de l’oportunitat sense ser-ne conscient. Aquest vincle amb el feminisme es pot interpretar des de fora. Ara, des de dins… A mi em sorprèn tot aquest discurs que genera el llibre, perquè jo l’he escrit tal com l’he sentit, com una cosa íntima i privada meva. És clar, els llibres els pots posar en molts calaixos, molts dels quals es troben intercomunicats. El feminisme podria ser un d’aquests calaixos. —La vostra editora, Maria Bohigas, deia que havia decidit de publicar el llibre perquè creu en la literatura, però que d’entrada no tenia gaire fe a vendre’n molts exemplars. Perquè Permagel presenta una noia lesbiana, suïcida, és un monòleg, és una novel·la de poeta, plena de sarcasme, és a dir, que no s’hi pot jugar amb l’empatia, es fa difícil d’identificar-se amb aquest personatge. —Sí, és un personatge una mica fosc. Molts lectors m’han comentat que quan comencen a llegir Permagel els costa una mica d’entrar-hi, tot i que s’hi enganxen de seguida. I costa que s’estimin el personatge, els cau fatal. Però, tot i això, la continuen llegint. —Quin personatge vau voler construir? —Vaig pensar: posa’t a escriure i dóna veu a algú, que en part sóc jo i en part no sóc jo. Aquesta veu ja era viva dins meu. Jo tinc moltes veus a dins i de vegades hi parlo. I vaig deixar parlar aquesta veu. Potser per això els capítols són tan curtets i van endavant i van endarrere. No hem retocat l’ordre de com em van sortir. —A raig. —Jo no faig com aquells escriptors que primer es fan un esquema i defineixen uns fils argumentals. No sé fer-ho, tampoc, ni m’hi he posat. La mare ha sortit sola, perquè ja sé com és, ja sé com parla. Són personatges que tinc molt vius, perquè jo diria que tinc més vida interna que vida externa. M’alimento molt d’altres llibres, d’històries que em creo jo, de contes que explico a les meves filles… Estic sempre en un món molt imaginari, no aterro gaire. I la protagonista ha sortit així i tal com sortia veia que estava bé. I el final de l’obra igual. Un cop el vaig tenir escrit vaig adonar-me que la novel·la ja s’havia acabat. No hi havia res més a dir. Es va tancar sola. Jo mateixa em vaig sorprendre de dir-me: ‘És el final, ja no puc continuar.’ —Una volta escrita, la novel·la, què hi heu vist en el personatge? —Un altre jo. Una dona que hauria pogut ser jo en un altre moment. En aquesta novel·la sóc molt jo. Jo no faria tot això que fa ella, però hi ha una part de mi. Hi veig això, en ella. A mi em sobta quan algun lector em diu que ha odiat el personatge. Però si te l’estimes de seguida! Jo, com a lectora, la trobo encantadora. Però no, veig que és molt incòmoda, que a la gent li cau malament. I em sobta molt. —Pot ser que el rebuig vingui per la capacitat que té de viure sense la necessitat dels altres, aparentment? —Pot ser. Però això sí que sóc jo. Jo, com més sola, millor. Jo fa uns quants anys vivia dalt d’una muntanya en una masia petita, sola amb la meva filla, sense llum. Però passa que em vaig enamorar i ara visc en família i a Cardedeu. Ara, vull tornar a viure en un poble com més petit millor, com més aïllada, millor, amb la meva dona i les meves dues filles, això sí. Jo no sé si resulto tan odiosa com la protagonista del llibre, espero que no. Però pot ser que aquesta capacitat de ser autosuficient que té ella causi rebuig. —I la idea del dubte, com la viu aquest personatge? —És una dona molt segura de si mateixa, d’allò que anhela. Té l’anhel de viure intensament la vida i no viure-la mig adormida. I el dubte apareix quan el son s’infiltra, quan els altres li diuen que hi ha una manera més fàcil de viure. I aquest és el dubte, de deixar-se arrossegar per aquest viure més fàcil, que la pot fer allunyar de si mateixa. Ella és una dona glaçada i glaçada s’hi troba bé. La seva escalfor és el seu glaç. L’escalfor del món és una escalfor fictícia, de radiador, no és l’escalfor del sol. I el permagel l’aïlla d’això, també. Però és una doble metàfora, perquè també pot ser el sentit absolut. És contradictori, però totes dues metàfores són vàlides. —Hi té molt de pes, la metàfora, en el llibre. —És el treball poètic. N’hi ha moltes, són treballades, molt gràfiques. M’ho passo bé. —Vivian Gornick deia l’altre dia que escriure és la cosa més difícil del món. I que aquells escriptors que diuen que s’ho passen bé menteixen. —No ho compartim. A mi m’agrada de veritat escriure. Si fos una tortura, no escriuria. I de fet jo només veig clar que vull escriure i la resta, no sentir-me lligada. Veig clar què vull i què no vull. —Una persona tan solitària com vós, poc necessitada de tot allò que és social, a prop de la misantropia, com lliga amb el fet de publicar? —M’ha estat fàcil publicar i no hi entra en contradicció. Abans de la novel·la ja havia publicat poemaris. M’agrada veure que el meu treball pren forma de llibre i queda definitivament acabat. Quan tinc el llibre publicat, en llenço els esborranys, em desfaig de tot i ja el dono per acabat. Una feina menys. I, a més a més, és bonic. És com quan tens un fill i li veus la cara (tot i que és una metàfora molt gastada). I el fet que llegeixin el llibre? Sí que m’agrada que en puguin gaudir, valorar, que els aporti coses. —I en aquesta contradicció entre la solitud i la vida en societat, quina necessitat teniu de connectar amb el lector? —No en tinc, de necessitat, però sí que aniré a alguns clubs de lectura i em fa il·lusió. Em fa il·lusió veure com han rebut el llibre i què en pensen. Perquè et descobreixen tantes coses del llibre, que tu no havies pensat! Diries que els lectors hi veuen més coses que no hi ha, però no, perquè la paraula té aquest poder, suggereix coses. Si jo hagués d’anar a buscar els lectors, no ho faria, però si em conviden a conèixer-los, n’estaré encantada. —Un altre element interessant del personatge és la contemporaneïtat, el fet d’explicar-se com és sense prejudicis ni reserves. —Jo m’he sentit lliure d’escriure com em donava la gana. I ho he fet. Hi ha una sensació de llibertat inherent. I he trobat una editora que ha acceptat el llibre tal com venia, que això és una sort, també. I l’hem treballat molt, però l’ha respectat i això s’agraeix molt. És igual com la poesia: escric com a mi m’agrada escriure i treballo els temes que m’interessen. I corres el risc que no interessin, però m’és igual. —Quins són els temes que us interessen? —Potser m’he expressat malament. Potser més que els temes que m’interessen, treballo molt per imaginaris. L’imaginari del cos, de les sensacions. Són imaginaris on jo em trobo còmoda i també són presents en la novel·la. En la poesia és més evident, però en la novel·la també parlo del cos, de la relació entre les emocions i el cos, entre la societat i el cos. —Hi ha molt de tacte, però també és molt visual. —Sí, és molt visual. El meu radi visual, sensitiu, és molt proper. No miro més enllà d’un radi molt immediat. No busco mai més enllà. Dedico moltes hores del dia a estar-me amb coses molt properes, amb les meves filles, amb el meu cos… I acabo escrivint molt d’això. D’un mateix color hi trobo molts matisos i acabo fent espirals sobre aquestes coses. És la meva manera de ser. —La protagonista va estudiar història de l’art amb la recança de no haver fet belles arts. Us heu format amb història de l’art, també? —No vaig estudiar història de l’art, però m’ha interessat sempre. A mi amb les carreres em passa que no les acabo. He estudiat set anys filosofia, però no en sóc llicenciada, perquè estudio només les coses que m’interessen. Ara, la filosofia m’ha ajudat molt: a mi la realitat em supera molt, perquè és molt caòtica i molt oberta. I la filosofia m’ensenya a posar nom a les coses, a matisar-ho una mica. I ensenya que pots no comprendre una cosa però no has de patir per això. L’art t’ajuda a comprendre la vida, a viure. —Com heu fet l’aprenentatge de prendre consciència dels sentits? —Des de la solitud. Ara perquè tinc dues filles, però continuo passant moltes estones sola. M’agrada, perquè això et permet de conèixer-te i prendre consciència del teu cos i dels sentits. Quan estàs amb algú altre, perds consciència de tu mateix. De vegades està bé, però a mi no m’agrada tant. —I què feu quan esteu sola? —Medito, llegeixo (tot i que no és ben bé estar sola), escric (també ho és). O em prenc una infusió i sento i miro. O me’n vaig a passejar o agafo el cotxe i me’n vaig a fer una carretera de revolts, que m’encanten. Estic. De fet, intento no pensar en res quan estic sola. Meditant és possible. I aconsegueixo molta pau. I aquesta pau t’ajuda que no t’agredeixin tant les emocions. Les emocions a vegades et porten a pics molts alts i molt baixos, i la pau t’ajuda que aquests pics no siguin tan bèsties. Ho relativitzes molt i prens consciència de la vida tan preciosa que tenim i tan poc que dura, i com és d’important viure cada moment. Semblo un lama, ara. Sensació de vida breu però intensa. Jo em trobo en un moment molt bonic, per edat, perquè em trobo bé i perquè faig coses que m’agraden. Sempre hi ha problemes, però gràcies a la meditació n’hi ha que no els perceps ni com a problemes. —Aquest estat vital entra en contradicció amb la idea del suïcidi. —Sí, una cosa gens meva, això del suïcidi. Però la protagonista hi juga una mica. —Fa efecte de provocació. —No ho sé, perquè em va sortir així. Potser perquè són coses que jo he pensat sense cap mena d’intenció de fer-les. Jo em vaig educar literàriament llegint Agatha Christie i veig la mort a tot arreu, i banyeres. Per això em va sortir així. El personatge de la protagonista va sorgir rodejada de personatges medicats, sedats fins a dalt de tot, i en ella aquesta manca de sedació fa que la vida i la mort es toquin. Veus molt clar on acaba una cosa i on en comença una altra i això pot ser una salvació. La mort et pot salvar de la vida, de la mateixa manera que els ansiolítics, els antidepressius, salven de la vida molta gent. Perquè viuen una vida molt atenuada. Si això provoca, doncs perfecte! —A què us dediqueu? De què viviu per tirar endavant econòmicament? —Jo sóc llicenciada en pedagogia, però vaig trigar molt a dedicar-me a la pedagogia. Mentrestant, volia escriure i pensava que una feina estable era el súmmum de l’horror, perquè estàs lligada a una feina i no pots fer res més. I a mi em costa molt sentir-me lligada a les feines. No puc. Per això he fet moltíssimes feines: de cambrera, netejar cases, pastora d’ovelles, he treballat en escoles, ajuntaments, consells comarcals, en coses gens qualificades. A vegades ho passava malament, perquè anar a netejar cases no m’agradava, però entrar a les cases dels altres i netejar cada petit detall era una passada. —Un bon cultiu literari, tantes feines. —És molt interessant, perquè veus moltes coses i vius moltes coses, i això m’ha servit per a conèixer gent tan diferent, situacions tan diferents, m’han tractat de maneres tan diferents, que ara s’ha convertit en un bagatge que tinc i que pot sortir als llibres. Darrerament, estic apuntada al Departament d’Ensenyament i faig substitucions curtes, de mitja jornada, d’orientadora, de dos o tres dies la setmana, en centres de secundària. També m’han ajudat a viure els premis de poesia. —Tots els vostres llibres de poesia han obtingut un premi. —Sí, no sabia com publicar i el premi era un camí. M’han premiat i publicat deu poemaris. —I són editorials de tots els Països Catalans. —Sí, perquè els premis es convoquen arreu dels Països Catalans i m’agrada haver conegut la Maria Muntaner de Lleonard Muntaner a Mallorca o la gent de Bromera al País Valencià. I viatjant prens consciència d’aquesta catalanitat. —Heu passat per l’Horiginal, aquests últims anys? —Què és l’Horiginal? No, a mi no m’han convidat mai enlloc ni tampoc m’ha interessat. A mi m’agrada estar-ne al marge. I quan s’ajunten gaires poetes o escriptors no m’hi trobo bé. No vull dir que no m’agradin, però m’incomoda estar en grups de gent. Prefereixo estar-ne al marge. Si hagués d’anar a recitar poemes meus, preferiria que ho fes un altre i jo quedar-me a casa. —No feu recitals? —No, no en faig. Ni tinc necessitat de fer-ne. A mi m’agrada quedar-me a casa i escriure i estar amb la meva família. I totes aquestes activitats no són ni l’una cosa ni l’altra. A Barcelona, hi baixo molt poc, només quan hi he de baixar per força. —Heu estampat un colofó al final del llibre que us compromet a escriure dues novel·les més: Boulder i Mamut. —Sí, la segona ja la tinc escrita. Ara fa mesos que hi treballo. No hi ha la mateixa protagonista. Totes tres novel·les comparteixen que tenen la veu d’una dona que en primera persona explica la seva història. I totes tres són molt diferents. Boulder tracta del fet de viure en parella, què és això de viure en parella, què implica. I la tercera serà una novel·la més rural, una novel·la amb paisatge. —De l’època que fèieu de pastora. —Segurament. Jo treballava amb un pastor que era veí meu, un home gran, que tenia cinc-centes ovelles. I vaig començar a anar a casa seva a ajudar-lo i després vaig acabar pasturant el ramat i escoltant-lo. Perquè era un home que s’havia passat molt de temps sol i quan va començar a xerrar no va callar. —Sou capaç de compaginar la poesia amb la narrativa? —Tinc tres poemaris escrits de no fa gaire al calaix, no sé què en faré, encara. Són poemes llargs, de versos més llargs, que tendeixen cap a la novel·la. El darrer està molt contaminat de Permagel, té molt de cos, molt de sexe, molt de carn.

Summary: Eva Baltasar: ‘Jo, com més sola, millor’


El president dels Estats Units, Donald Trump, s’ha convertit en el primer president de nord-americà en el càrrec que entra a Corea del Nord. El líder de Corea del Nord, Kim Jong-un, ha acceptat la invitació d’última hora de Trump per a donar-se la mà a la banda nord-coreana de l’àrea desmilitaritzada entre les dues Corees. Trump ha arribat acompanyat del president de Corea del Sud, Moon Jae-in. És la tercera trobada cara a cara entre ambdós líders, després de l’última reunió, marcada per la suspensió de les converses, presumiblement perquè Corea del Nord va refusar la proposta dels Estats Units de cancel·lar el seu programa balístic i nuclear en canvi d’ajuda econòmica. ‘Veig aquest acte com una manera d’eliminar un passat desafortunat i obrir un nou futur’, ha dit el líder nord-coreà després de la trobada. ‘El convidaré ara mateix a la Casa Blanca’, ha respost Trump. US President Donald Trump and North Korean leader Kim Jong Un have shaken hands at the demilitarized zone (DMZ), before both leaders stepped into North Korea https://t.co/nQM59lEuEv pic.twitter.com/n7Z6V8mNIU — CNN (@CNN) June 30, 2019 Aquest gest històric arriba després d’haver anunciat ahir Trump que, de moment, no imposarà aranzels addicionals a la Xina, cosa que implica una treva en la guerra comercial amb el país. ‘Ara per ara ni traurem els aranzels existents ni imposarem aranzels nous. Ens falten aproximadament uns 350.000 milions de dòlars en balança comercial sobre els quals podríem aplicar-los, però de moment parlaré amb la Xina’, va manifestar.

Summary: Reunió històrica entre Trump i Kim Jong-un en territori nord-coreà


Fa un parell d’anys, l’autor i blocaire Thierry Crouzet es va adonar per casualitat que els llibres electrònics (‘e-books’) d’Amazon entraven en la categoria de venda per correspondència i que, per tant, els compradors podien disposar de catorze dies per a reemborsar-los si finalment no els interessaven. Des d’aleshores, ha fet servir aquest ardit unes quantes vegades per llegir títols digitals gratuïtament i li ha funcionat: simplement compra un llibre electrònic al catàleg d’Amazon i, abans dels catorze dies que el codi de consum li atorga per a retornar-lo, se’l llegeix. Tot plegat, de manera legal. Crouzet no és pas l’únic que recorre a la ‘pirateria legal’, com es descriu en aquest article de Rue89. La publicació francesa ha parlat amb més gent que fa servir el dret de retractació en les vendes per internet, per motius ben diversos. L’aprofitament d’aquest forat legal no sembla pas que sigui multitudinari. Tanmateix, ja va suscitar fa dos anys una petició en línia a Amazon, signada per més de sis mil autors, perquè ‘deixés de reemborsar els llibres digitals comprats a Kindle si ja havien estat llegits’; perquè, efectivament, la companyia té manera de saber aquesta informació.

Summary: Llegir llibres electrònics d’Amazon sense pagar


L’entrevista amb Lluís Llach comença a la inversa de la manera com ha anat realment. La giro. La política, la deixo en segon terme, la tirem cap avall. Li reservem el titular. La conversa, en una terrassa d’un bar, ha estat una mica dispersa. Potser per la claror del mar, potser perquè pesa més que no sembla, potser perquè les Medes són allà, de sempre, i formen part del paisatge de Llach d’ençà que la seva mare el portava a l’Estartit. O potser per res de tot això. La veritat és que la dispersió ens porta a l’essència. I parlem de la mort de Laura Almerich, de la manera com es viu l’absència, de l’amistat, de fer-se vell, de mirar la mort com un dels fets més importants de la vida. No som en uns dies fàcils, les amenaces del 155 són a l’aire d’una manera constant. Les paraules i els fets són a punt de tocar-se. Llach és clar i el missatge no es desdibuixa: el poder de confrontació és al carrer. L’apoderament de la gent és la força més real que tenim. Ni eleccions ni invents dissuasius. I en aquest apoderament, el Debat Constituent va prenent forma. Ja no és un nom buit. És un projecte polític que pot ser transcendent, en què a la primavera del 2020, milers de persones hauran construït un mapa de carreteres per a arribar a un país millor. —Fa una temporada llarga que per a molts, el dia a dia, no para d’omplir-se de cabòries i angoixes polítiques, però la vida fa el seu curs. Fa ben poc se us va morir la Laura… —La Laura es va morir d’una manera meravellosa. Ens havíem educat per això. Una de les coses per les quals vaig deixar de cantar va ser per ben morir-me. I la Laura, això també ho tenia claríssim. Ara l’enyoro molt més que no la setmana després de morir-se. Ara hi ha aquella distància estranya en què tot és ple de referències a ella. Des de la seva mort em sento molt solet. Sobretot en coses molt rares, amb aquelles intimitats que tens amb aquelles persones amb qui més convius i més t’estimes. La Laura i jo no necessitàvem telefonar-nos, podíem estar un mes sense veure’ns ni dir-nos res. Però en aquesta estima hi havia una presència de saber-nos, una protecció, una llibertat. No sé com dir-t’ho. Tinc records impressionants. Vam acabar com havíem començat. L’envelliment i la mort són un acte de la vida preciós. Si no ens ajuden, no sortim del punt zero, però arribar-hi també és molt difícil. La gent normalment ho soluciona esborrant-lo de la seva vida. A mi això em sembla una bajanada perquè morir-se és un dels actes importants d’aquesta vida. —Encarar la mort no és fàcil — És una etapa que no es pot dir que sigui exquisida, però si estàs obert et porta coses boniques. Amb la Laura vivíem la mort d’aquest punt de vista. Jo no hi era quan es va morir perquè havia anat a predicar. Si no hi arribo a anar, em mata. Però abans d’anar-me’n, a les dotze del migdia, la recordo asseguda al llit i em va dir: ‘jo estic bé, us veig bé. Deixeu-me marxar, jo he de fer el meu camí.’ Nosaltres vam viure la mort com un aprenentatge. Amb la Laura, sense mai dir-nos-ho, sense racionalitzar-ho mai, hem pujat a tots els trens que ens han passat. La primera vegada que vaig anar a l’Àfrica a portar una maleta per a una mare d’un noi i jo no en tenia ganes, vaig anar-hi amb ella. Aquest pujar a trens contínuament vol dir poder experimentar, vol dir poder renovar tots els paràmetres amb els quals vius. —Què voleu dir? —Et podria parlar de l’Àfrica, però també del parlament. Entrar-hi va ser posar en contradicció tot el meu sistema de valors. D’això, fer-ne una experiència que t’enriqueixi i que no es converteix amb un empresonament està molt bé. A vegades l’experiència me la imagino com uns barrots que s’aixequen i poden convertir el què fas en una presó de la qual no saps sortir. Tenir aquesta capacitat, que no et dic que jo la tingui, perquè això no passi està molt bé. —A vegades dieu: ‘Sóc vell….’ Però ara n’heu parlat positivament —La gent, si dius que et fas vell, s’entristeix i jo els dic ‘sou bojos…’ —Ara em feu pensar en ‘El vell’ de Kavafis. —Sí, per què et penses que vaig triar triar dues cançons de Kavafis, ‘Ítaca’ i ‘El vell’?. Mira, saps què passa, que aquesta societat a l’ésser humà el tracta molt malament, el fa treballar fins a 65 anys, en el 80% dels casos les persones no treballen en allò que els agrada, després els donen una merda per a sobreviure. Jo divideixo la vida en tres actes, això és Shakespearià. És veritat que a l’últim acte és quan passen les coses. La solitud, veure que el decaïment físic és real, l’abandó de la gent que t’estimes perquè es van morint… Jo ara gairebé no tinc viu cap amic més gran que jo. Tot això, si t’ho mires de l’altre cantó, pot ser fantàstic. A mi em causa admiració i trobo que és una meravella la capacitat d’una persona gran per a adaptar-se a tot això. Però entenc que vivim en una societat on la mort és el pitjor acte. Hi ha l’obsessió de ser jove. —Tant que parlem de drets, però sembla que els dels vells no comptin massa. —Quan era a Nacionalistes d’Esquerres, recordo que amb l’Armand de Fluvià treballàvem la protecció dels drets sexuals i parlàvem de la sexualitat dels vells. Com pot ser que siguem tan bèsties amb els nostres vells que els posem en caixes on res no està preparant perquè puguin fruir, si en tenen ganes, de la seva pròpia sexualitat? Es considera ridícul que els vells s’estimin i s’enamorin. Jo he vist vells enamorar-se, d’una manera que jo no he sabut enamorar-me mai. El decaïment físic s’ha de confrontar amb una gran generositat personal. M’explico? Amb una gran disponibilitat cap a la vida. I això també pots fer-ho per egoisme, perquè la vida s’acaba. Doncs si s’acaba, frueix-la i obre’t. —Canviant de tema, fa uns quants mesos dèieu que si esperàvem a la sentència per reaccionar, potser seria tard. Com és que no hem reaccionat? —Hi ha diferents factors, i el de l’escapçament dels lideratges ha estat important. Un altre és el xantatge als empresonats i als exiliats, i en aquest tema molta gent ha estat molt prudent per a no fer mal i fins fa poc no s’havia tocat. També n’hi ha tercer, que la gent no té consciència del seu apoderament. Es pensa que l’han moguda perquè l’han feta moure i això no és veritat. S’ha mogut perquè s’ha mogut per ella mateixa. Jo, quan era diputat, sempre deia: ‘Som aquí perquè vosaltres ja hi éreu.’ —La sentència encara la veieu com una oportunitat? —Sí, la sentència encara és la gran oportunitat davant la disbauxa d’estratègies. La sentència és la mort de la constitució assassinada pels mateixos que la defensen. Actualment vivim un cop d’estat fet per un braç al qual no estàvem avesats del tot, que és el braç judicial, i que s’ho ha pres molt a la valenta. Que la selecció de la cúpula judicial espanyola és el resultat d’una destil·lació de fa anys, això és clar. Aznar es va atrevir més que els altres, però abans ja ho feien. Triaven els seus i prou. Tot això és molt dur, sobretot per a una ciutadania que es va sentir decebuda perquè, com molt bé diu el president Puigdemont, l’1 d’octubre es va fallar molt, el 3 es va fallar molt, el 10 es va fallar molt i el 27 es va fallar molt. Això ha causat un impacte fort. Que sigui l’última no es pot dir mai, però sí, la gran oportunitat estratègica és la sentència. Ells es van preparant. Jo no sé què ha de ser-ne la resposta, però sí que sé el què no pot ser. —Heu deixat ben clar que unes eleccions no són una resposta a la sentència. —I tant que no. Si algú proposa seriosament unes eleccions, jo ho entendria com un intent de desmobilitzar. És a dir, estigueu-vos a casa, que ja votarem! No, home, no, per favor. —Aquesta setmana també ha sortit com un globus sonda que deia que un govern de concentració podria ser també una resposta. —Un govern de concentració l’entendria si la concentració fos per a fer la confrontació amb l’estat espanyol. Ara, fer un govern de concentració com un gest dissuasiu no. —Què teniu al cap? —S’ha de veure quines són propostes per a buscar la confrontació activa, democràtica i pacífica contra l’estat i quines són de caràcter dissuasiu. La confrontació és l’única que pot eixamplar la base. Jo no accepto que la confrontació vagi contra el creixement de l’independentisme, per mi la confrontació és la base de l’eixamplament. A mi, eleccions i governs de concentració em sonen a dissuasiu, digui qui ho digui, per mi són maneres de voler canalitzar la indignació perquè la gent s’estigui a casa. —I la confrontació institucional com la veieu? —La confrontació a les institucions s’ha de fer però serà molt feble. El poder de l’estat és immens. Això no vol dir que s’hagi de menysprear el paper que pugui tenir. Aquest lideratge l’exerceix el president Torra sol. Està molt bé que la presidència de la Generalitat mantingui la dignitat de la confrontació, davant l’actitud d’un estat tan bèstia. —Després del primer d’octubre potser vam fallar confiant-hi massa, en les institucions? —Hi havia molta confiança en uns dirigents que es van arriscar. Potser si no hi hagués hagut aquests dirigents la gent s’hauria preparat més. Però és que a mi també em va passar, al parlament jo tenia la confiança que hi anàvem. Bé, tot això s’ha acabat com s’ha acabat. Entre allò que hem après i allò que hem viscut, és clar que ara per ara el poder de confrontació és al carrer. La meva experiència aquests vuit mesos de Debat Constituent és que la gent està cansada però que hi és tota, tota. I si no s’utilitza és perquè no es vol o no se’n sap. Vas a les comarques i tots hi són, i quan te’n vas els trobes drets i disposats. —Però s’han d’adonar que tenen aquest poder encara que el lideratge no hi sigui. —I qui et diu que no passarà? En són ben conscients i hi ha qui ho treballa molt seriosament. Però jo no en sé res perquè estic molt ficat en el procés constituent. —No hem d’esperar la unitat estratègica? —Aquí hi ha una teoria que jo no accepto que és que s’eixampla per la conquesta. La confrontació també porta a la conquesta perquè a Catalunya, a la gent, pensi com pensi, veure el frau democràtic constant li pot fer creure que un altre estat, una altra societat, són possibles. —Quan parlàvem de repressió heu anomenat el xantatge als presos, en podem parlar? —Mira, jo m’estimo molt la gent de la presó, alguns especialment, i algunes sobretot, però en una reunió en què jo vaig ser molt important es va discutir si en el cas de repressió aquell govern que era constituït havia de quedar-se o anar-se’n. L’acord, excepte una persona de qui no diré el nom, va ser d’anar-se’n en virtut d’aquest argument claríssim que podem ser molt més forts a fora fent feina. També recordo una cosa que a mi em va tocar profundament el cor, en una de les últimes reunions que hi va haver del que jo en dic ‘Sanedrí’, en Rafael Ribó, que venia de Madrid, va fer una intervenció curta però històrica, i va dir que Jordi Sànchez deia: ‘Sobretot no us deixeu posar a la presó de cap manera.’ —I del judici, què en penseu? —Mira, jo fins i tot em considero amic d’alguns dels advocats, però crec que el millor al·legat dels últims dies hauria estat aixecar-se i anar-se’n. Desautoritzar el sistema judicial amb vista a Europa i l’estat hauria tingut una gran significació. Ara, això és el meu parer i parlo des de fora, que si hi hagués estat no sé què hauria fet. —Parleu de construir, sembleu molt content amb el projecte del debat constituent… —Construïm una cosa interessant, gosaria dir que important. Quan vaig acceptar tenia els meus dubtes, però m’he animat quan he vist que podíem construir quelcom de seriós. A mi em sembla que em varen agafar perquè jo podia mobilitzar, però la sorpresa és que m’han mobilitzat a mi. Som en un moment molt maco, que són les jornades formatives que duren dos mesos. Aquest projecte necessita gent apoderada que desitgi un canvi per al país i vulgui expressar com pot ser. —Sempre diuen que els catalans estem massa cofois de nosaltres mateixos, però ara que heu recorregut el país penseu que el país és més modern i progressista que no sembla pas. —Sí, és més modern. Hi ha molta gent que pensa que tal com va el món el vell sistema no tira més. No sé per què, potser perquè sortim d’una crisi econòmica. Ara ja no cal ser antisistema, el sistema s’ensorra i en aquest procés faran sofrir molt a la gent i no sé com acabarà perquè aquest sistema sempre ha tingut la capacitat de reinventar-se. El sistema s’autodestrueix. És un sistema molt dur, molt fort, que està acostumat a fer com sigui per subsistir, o sigui que abans de rendir-se l’armen. Però crec que ara ja som en un canvi de paradigma. Ja en vivim la caiguda. Ara hem de veure com ens hi entaforem. —És un moment molt complex —Sempre que decidim de dir: ‘Hola!, som aquí’, ho és. Sempre passa alguna cosa, mira la història. Potser hauríem de fer una carta astral per decidir quan ho fem (riu). Però ara hi ha canvis estructurals econòmics tan bèsties que potser també poden ser una oportunitat. L’altre dia a la jornada formativa que vàrem fer a Tortosa va sorgir un tema apassionant: l’energia deixa de ser un material expropiable. Això és un canvi de xip molt bèstia. Resulta que el cel de Porrera és de Porrera. L’aire i el sol són de tots. —D’aquestes jornades formatives, ahir també en vàreu fer una a Girona sobre seguretat i relacions internacionals. Ara quantes en falten? —Encara ens falta tractar cinc temes més, el d’organització territorial a Sabadell, el dels drets que es farà a Tarragona, el del règim econòmic a Lleida, el d’organització política a Manresa i els elements constituents, que és l’últim i es farà a Barcelona. En aquestes jornades formatives els ponents fan unes exposicions molt bones, però els participants les enriqueixen molt amb preguntes, propostes i provocacions. La veritat és que la gent té molta, molta preparació. Per participar-hi t’hi has d’inscriure per internet o presencialment. —Després de les jornades formatives començarà una nova fase, que no serà únicament presencial. Hi podrà participar tothom? —En aquesta fase que començarà al novembre s’hi podrà participar de tres maneres diferents. Una serà mitjançant les associacions que han mobilitzat les enteses comarcals, que són les que convoquen i les que han fet aquesta feina prèvia. I aquí hi podrà haver una participació sobre àmbits concrets o bé generalista. Perquè m’entenguis, per exemple el Patronat de la processó de Verges pot agafar quatre taules i pot promoure una participació generalista perquè la gent opini. Al mateix temps, els col·legis d’advocats, que participen molt en el debat, en poden organitzar una per a gent que només vulgui opinar sobre temes jurídics. Hi haurà una altra manera molt important de participar i que donarà molta transversalitat, que és per a la gent que no es vulgui sentir condicionada. S’ho podran muntar des de casa, fent grups de tres o quatre persones. Podrà ser una família, un grup d’amics... Aquesta fase s’acabarà entre març i abril i a partir d’aquí ja hi hauria el Fòrum. —Per fer això necessitareu una bona estructura informàtica. —Sí, hi haurà una estructura informàtica potent, que facilitarà la traçabilitat i la transparència. Això ens permetrà de sistematitzar les respostes informàticament. —Us la prohibiran. —La protegirem. —Si al final no hi haurà una constitució, què hi haurà? —No volem fer una constitució ni podem. Volem, amb l’apoderament de la gent, fer un mapa de carreteres molt explícit d’allò que la majoria d’aquest país voldria. I que aquest mapa serveixi per a qualsevol opció política –l’independentisme i el sobiranisme també– que honestament vulgui fer una feina de transformació. Jo no sé si aquest país és a punt per a fer una aturada de país que ho faci trontollar tot, però per fer això sí que et puc dir que està preparat. —Tal com ho desenvolupeu, amb aquest treball de base a partir de les vuitanta preguntes, pot acabar sortint una feina de molt de gruix, però també el debat constituent pot esdevenir un moviment amb una gran capacitat mobilitzadora per la quantitat de gent que hi pugui participar? —És molt important dir-li a l’estat espanyol en un moment que es pensa que ens va guanyant: ‘Ei! Fem un procés constituent.’ Aquest missatge que decidim i pensem el nostre futur també s’ha d’enviar a Europa. És un missatge d’una fortalesa bestial. Per això que deies de la capacitat mobilitzadora del projecte és cert. La gent que treballa habitualment en aquest món sap que en cap cas, ni tenint l’estat a favor, ni amb campanyes molt grans, s’ha arribat al 2% de participació. Doncs mira, si aquest projecte surt bé, potser podem superar aquest xifra i això també voldrà dir moltes coses. —La vostra persistència i coherència són impactants. —Mira, a això no li pots donar importància, per mi és estar tranquil amb mi mateix. La gent dóna una pàtina d’heroïcitat a la coherència, quan en realitat és un egoisme. Jo vinc d’uns temps molt difícils, fill d’una família molt dretana, que de cop i volta arriba a Barcelona i descobreix un altre món, homosexual i antifranquista, gràcies als Setze Jutges primer, gràcies a les lluites obreres després. La gent es pensava que jo els feia un favor i resulta que me’l fotien a mi. Recordo molt la gent de la Motor Ibèrica. M’educaven. Era un nen fill de la burgesia de l’Empordà. I arribes allà i veus la gent que passa gana per haver reivindicat els seus drets. No hi ha cap mena d’heroïcitat ni mèrit. Jo vaig dir què vaig voler perquè la gent m’ho va permetre. Fins i tot quan els cantants havien d’anar plegant, jo vaig poder ser lliure perquè la gent em venia a veure.

Summary: Lluís Llach: ‘La confrontació és l’única que pot eixamplar la base’