L’ex-lletrat del Tribunal Constitucional espanyol Joaquín Urías troba inconcebible que el jutge Pablo Llarena no acabi acceptant l’extradició de Carles Puigdemont només per malversació. ‘Si no acceptés l’extradició, demostraria que no actua com un instructor neutral i semblaria que fos un procés inquisitorial’. Urías dóna per feta l’extradició de Puigdemont. I destaca que ara és en mans de la fiscalia espanyola retirar l’acusació per rebel·lió contra la resta de processats, per la incongruència que el president sigui eximit d’aquest delicte per un tribunal internacional. —Quines conseqüències pot tenir la resolució de Slesvig-Holstein? Ha quedat tocada, la instrucció de Llarena? —Això depèn. La cosa important de la resolució de Slesvig-Holstein és que és un jutge no espanyol, independent, que ha examinat la qüestió amb distància i per primera vegada considera que no hi ha indicis ni res semblant a això que a Espanya en diem rebel·lió. Indirectament, taca la instrucció del jutge Llarena, però en realitat afecta sobretot la imputació del delicte de rebel·lió, que ja venia de la fiscalia. S’entén que la resolució diu que els fets del primer d’octubre i els dies anteriors no es poden qualificar de rebel·lió, i ni tan sols de delicte. —I es pot sostenir ara una acusació per rebel·lió contra els qui són a la presó si Alemanya l’ha desestimada en el cas de Puigdemont? —Sí. És un problema més polític que no pas jurídic. Si Puigdemont és lliurat a Espanya i només pot ser jutjat per malversació, ens trobaríem en un procés en què qui és acusat de ser el cap d’un alçament no pot ser acusat de l’alçament i els qui se suposa que el seguien, sí. És una incoherència jurídica que no fa impossible el judici, però el dificultaria. —El professor Pérez Royo qüestiona la validesa constitucional d’enjudiciar per rebel·lió els consellers de Puigdemont si ell no pot ser acusat de rebel·lió. —Això és cert des d’un punt de vista constitucional o polític. Efectivament, el nomenament dels consellers es fa, constitucionalment, per decisió de Puigdemont, i si la persona que els ha nomenat i que indirectament ha fet que ara hagin estat acusats d’haver comès el delicte de rebel·lió no pot ser acusada ni jutjada per aquest mateix delicte, som davant de tota una incoherència. Però no crec que directament, de manera jurídica, no es pugui continuar el procediment per rebel·lió contra els altres. —No els vulnerarien drets? Podrien al·legar indefensió? —Des del punt de vista jurídic, no és impossible que els acabin jutjant per rebel·lió. Però quan es faci el judici, si hi ha judici contra els consellers, l’acusació quedaria molt debilitada. La construcció que ha fet la fiscalia i que el jutge Llarena ha assumit com a pròpia és dèbil, i l’encausament per rebel·lió perd més solidesa. Però a part de les consideracions jurídiques, això obre una oportunitat perquè la fiscalia retiri l’acusació de rebel·lió contra tots els processats. —La clau, la té la fiscalia. —És clar. També la pot tenir el jutge. Si jo fos el fiscal responsable d’aquest cas, veient que no es pot enjudiciar aquesta persona que era el cap i qui va nomenar els consellers, i que la justícia internacional ha vist que no hi ha aparença de delicte, jo diria que tampoc no els pot acusar. Per no situar-los en una situació jurídica pitjor. És l’oportunitat perfecta perquè la fiscalia rectifiqui la petició de rebel·lió. —També hi ha l’acusació particular que representen els ultres de Vox. —Dependria de la doctrina del Tribunal Suprem, segons la qual l’acusació particular no pot acusar en uns determinats casos. Ens trobaríem en un cas en què s’hauria de determinar si és un dels pocs afers en què no hi pot haver acusació particular si no hi ha acusació de la fiscalia. Tinc els meus dubtes. I encara que no fos així, si l’acusació particular continua acusant de rebel·lió, jo crec que no té la mateixa força que si ho fa la fiscalia. —Però hi ha el precedent de la petició de llibertat de Quim Forn que va fer la fiscalia i que el Suprem va denegar agafant-se a la posició de Vox. —Són casos diferents. En el cas de la presó provisional, té a veure amb les mesures provisionals per als imputats que decideix el jutge, i no calia ni que l’acusació particular demanés el manteniment de la situació de presó. I no és la mateixa situació que a l’hora de dictar sentència. Si la fiscalia retira els càrrecs de rebel·lió perquè hi ha un jutge d’un altre país que ha entès que no hi ha cap circumstància de violència ni alçament públic, és molt difícil que després els condemnin per això. Al jutge li serà complicat d’argumentar una sentència condemnatòria per rebel·lió. —Dèieu que la decisió de Slesvig-Holstein l’havia pres un jutge independent. No en són, els del Suprem? —És un jutge que té la distància que no té el qui ha participat en els fets. El Tribunal Suprem s’endú la competència per a jutjar-los; és un tribunal amb pocs jutges, tots a Madrid, i en el nomenament dels quals intervenen també factors polítics; uns jutges als quals, davant un fet com aquest, els costa de mantenir una mínima distància. —No són prou neutrals? —És difícil de dir-ho de manera taxativa. Però puc dir que tinc la impressió que els jutges del Suprem es veuen a si mateixos com l’última barrera per a salvar la unitat d’Espanya. I això, d’alguna manera, determina la seva actuació. —Té fonament la recusació del jutge Llarena? —La meva impressió és que és més aviat una estratègia processal que no arribarà enlloc i que no canviarà gaire les coses. Les decisions que ha pres Llarena han estat recorregudes i han estat rarificades per la sala d’apel·lacions, que són tres jutges. No es tracta del jutge Llarena, sinó que és una posició generalitzada dels jutges del Suprem. Per tant, no veig gaire fonament jurídic a la recusació. —Què us semblaria que Llarena renunciés a l’extradició només per malversació? —Tinc dubtes que en aquest moment processal Llarena pugui retirar l’euroordre. Jo entenc, i és la meva interpretació, que quan un jutge emet una euroordre no pot fer dependre l’execució del resultat. La decisió que es va prendre a Bèlgica de retirar l’euroordre abans no es tramités ja va ser guiada per criteris polítics, i no jurídics. I ara dubto que per criteris d’oportunitat política un jutge pugui retirar una euroordre, una vegada que ja hi ha una decisió del tribunal internacional al qual s’interpel·la. Si no acceptés l’extradició, demostraria que no actua com un instructor neutral i semblaria que fos un procés inquisitorial. Un procés en què es vol aconseguir un resultat sigui com sigui. I quan no t’agraden les resolucions, ho canvies per mirar d’arribar al resultat que volies. Són consideracions polítiques i no jurídiques. —Prevaricaria? —No m’atreveixo a dir-ne prevaricació, perquè és quan es dicta una resolució sabent que és injusta. Aquí pren una decisió que és més política que no jurídica, una decisió d’oportunitat i no de dret. —Hi pot haver una maniobra per a jutjar Puigdemont per rebel·lió quan sigui lliure a Espanya, encara que l’extradició sigui només per malversació? —Això és impossible. Les normes que regulen l’euroordre s’apliquen a Espanya. Una altra cosa és que sigui condemnat per malversació i, quan hagi sortit en llibertat, si passen quaranta dies sense haver sortit de l’estat espanyol i si no ha transcorregut el termini de prescripció del delicte, pugui ser acusat novament de rebel·lió. —Pot ser que la justícia alemanya encara pugui descartar també la malversació? —Dubto que els òrgans judicials alemanys vagin més enllà. L’acusació de malversació s’haurà de provar o no, però la justícia alemanya diu que no és infundada. Un jutge alemany no pot entrar a valorar les proves. No m’imagino que no l’extradeixin; això seria passar per alt les normes de l’euroordre. —Les defenses al·legaran al Tribunal Constitucional alemany que Puigdemont no podria tenir un judici just. —Però és molt difícil que un tribunal alemany accepti que un altre membre de la Unió Europea no respecta en general el dret d’un judici just. Una altra cosa seran les irregularitats que hi hagi en aquest procés. Però és impensable que un soci de la Unió Europea digui que Espanya no respecta el dret d’un procés judicial just. —És irregular la suspensió de càrrec dels diputats processats que ha ordenat Llarena? —L’article de la llei d’enjudiciament criminal es va introduir per a casos com aquest, però tinc dubtes que quan la persona a suspendre és un diputat no hagi de decidir-ho el parlament. I no el jutge. Per una banda, és clar què diu la llei d’enjudiciament sobre la situació de presó i el processament ferm, però quan és un diputat, segurament prevalen les normes de la cambra, que són més concretes per a un tipus específic de càrrec públic, com són els diputats. I és un càrrec vinculat a la constitució i al dret de participació política. Dubto que l’automaticitat sigui l’única manera de fer la suspensió. —Si el parlament es nega a suspendre’ls, què els pot passar, als membres de la mesa i als diputats que ho hagin subscrit? —Hi hauria un conflicte jurídic. En la mesura que la decisió de la mesa del parlament es basi en una interpretació raonable del reglament del parlament, no hauria d’implicar cap sanció per a ningú. Perquè el Suprem pot veure-ho d’una manera i el parlament interpretar-ho d’una altra. En la mesura que no sigui una desobediència, sinó una interpretació diferent de les normes jurídiques, no hi ha cap sanció possible. I aleshores això s’hauria de resoldre segons els mètodes prevists, al Tribunal Constitucional.

Summary: Joaquín Urías: ‘No m’imagino ara que Alemanya no extradeixi Puigdemont’


Els cops i les amenaces han vingut de tot arreu i sense aturador, durant deu dies seguits. L’estat espanyol ha activat totes les seves institucions per atemorir l’electorat català d’una possible independència i per mirar de desprestigiar alguns dels candidats del sí. Van començar amb la guàrdia civil escorcollant la seu de CDC, dues setmanes abans de començar la campanya, i han aplicat una pressió mediàtica sense precedents, capitanejada per El País, amb desqualificacions, burles i menyspreu a tot argument en favor de la secessió. I després han vingut les amenaces, de la banca espanyola, de Telefònica, del Banc d’Espanya… I les paraules arrencades, pidolades, a Cameron, Merkel, Obama i la Comissió Europea. Ha caigut tot això i més, i les enquestes indiquen que l’independentisme serà majoritari al parlament el dia 27. L’última, la d’El Mundo, diu que Junts pel Sí i la CUP sumarien entre setanta-quatre i setanta-cinc diputats. El diari deia en l’editorial d’ahir que l’enquesta ‘hauria d’encendre tots els llums vermells de les institucions i els partits que defensen la legalitat institucional’. I, malgrat les amenaces i el discurs de la por abocat des de totes aquestes institucions, com és que els catalans sembla que s’inclinen majoritàriament per opcions independentistes? El Mundo no atura l’ofensiva, i avui destaca a la portada un dels grans temes del discurs de la por, el de les pensions: diu que una Catalunya independent seria incapaç de pagar-les. Però, tot i amb això, el diari es comença a espantar, perquè veu que tanta amenaça no fa efecte, i es demana per què l’independentisme no perd força. Apunta aquesta justificació: ‘L’explicació que hi ha és que una part dels votants de Junts pel Sí, encara que no creu que la independència sigui possible, pensa que la victòria d’aquesta llista forçarà l’estat a fer noves concessions a Catalunya.’ I el mateix diari afegeix que aquesta estratègia tampoc no serviria de res perquè ‘ja no queda cap tros de pastís per a oferir al nacionalisme’. Cerquen explicacions Però sembla que el diari tampoc no s’acaba de creure el seu argument, i ha publicat una anàlisi titulada ‘Per què Junts pel Sí guanya terreny en les enquestes?‘ en què demana a tres experts que responguin aquesta pregunta. El primer, Luis Arroyo, consultor internacional de comunicació política, avisa que ‘hi ha un excés de pressió exterior’ i que ‘totes les amenaces que es fan sobre els efectes negatius d’una hipotètica independència poden arribar a ser contraproduents’. I afegeix que ‘hi pot haver un rebuig frontal dels ciutadans, l’expressió més gràfica dels quals és la de fer una botifarra’. I ho compara amb les fotos desagradables en paquets de tabac, que són ‘tan extremes que la gent no se les creu’. José Miguel de Elías, director d’anàlisi i investigació de Sigma Dos, subscriu el punt de vista d’El Mundo, segons el qual els qui estan disposats a votar independència no creuen que sigui possible, però es pensen que situarà Catalunya en una posició de negociació més bona. I Pablo Simón, professor de ciència política, troba l’explicació de la força amb què arriben les opcions independentistes en la incapacitat de Catalunya Sí que es Pot d’engrescar l’electorat. Considera que hi ha indecisos que no se senten il·lusionats per aquesta candidatura i que s’inclinen per ‘la candidatura independentista’. També afegeix que l’argument contra les amenaces de sortida de la UE, és a dir, que ‘Catalunya és una comunitat rica que ningú no expulsarà d’enlloc’, és prou creïble entre els votants. I diu: ‘Són missatges que arriben als convençuts des dels mitjans de trinxera. Hi ha dues esferes comunicatives —la independentista i la que defensa la unitat d’Espanya— i no hi ha connexió entre elles. Per això totes aquestes amenaces tenen escàs impacte en l’electorat.’ Per tot plegat, el diari dirigit per David Jiménez avisa els partits espanyols i unionistes: ‘Queda poc temps per al diumenge, però n’hi ha prou perquè Rajoy, Sánchez, Rivera i més dirigents s’aboquin en la campanya per capgirar l’actual estat d’opinió i, sobretot, per mobilitzar els indecisos, aquesta Catalunya silenciosa la veu de la qual mai no s’escolta’. Ah, un apunt. Ara diuen: ‘Ui, potser tanta amenaça no funciona; l’independentisme va molt embalat’, i tot seguit fan una crida perquè es mobilitzi tot el vot unionista. Potser és precisament per això que aquests últims dies totes les enquestes publicades per mitjans espanyols indiquen aquesta tendència, amb un mateix propòsit: el relaxament de l’opció que va amb avantatge i la hipermobilització de la que es veu perdedora. Per això convé fer un cas relatiu de les enquestes, que majoritàriament es publiquen no tant per saber l’estat d’opinió com per influir en la construcció d’una opinió determinada. Llegiu per això aquest reportatge de Pere Cardús: Deu consells per a no caure en el parany de les enquestes. Articles anteriors: El Financial Times dóna categoria de referèndum al 27-S, El Periódico parla d’odi… Tremolor de cames a Madrid amb el cara a cara Junqueras-Margallo Els trets a l’aire de la premsa de Madrid; l’aire fresc de France Presse Ha començat la cadena de titulars que porta a ‘la fi d’un estat’? El 27-S i la premsa: El País ridiculitza Flix i Iceta fa un ‘xou de Truman’

Summary: El Mundo es comença a espantar i encén l’alarma per al 27-S


Els ajuntaments de Barcelona i Madrid advoquen per impulsar una agenda comuna. L’objectiu és exigir més autonomia al govern espanyol i reclamar una modificació de la Llei Reguladora de les Hisendes Locals. El primer tinent d’alcalde de la capital catalana, Gerardo Pisarello, ha explicat que el seu objectiu és aconseguir ‘més capacitat per decidir en assumptes com pisos buits i la gestió de l’Impost sobre Béns Immobles’, i avançar cap a una més autonomia municipal i financera. Ambdós ajuntaments es van reunir a final de juliol i van acordar treballar en aquest front comú, perquè ‘hi ha molt àmbit per recórrer de dues grans capitals, amb estatuts jurídics semblants i reptes similars en matèria de defensa de l’autonomia’. Ha recordat que debaten amb diversos ajuntaments bones pràctiques i reptes en aquests assumptes, i ha apostat per ‘compartir idees sobre una contractació més justa que afavoreixi les pimes, i qüestionar lleis d’àmbit estatal, que han ofegat l’autonomia local’, entre elles ha citat la Llei de Racionalització i Sostenibilitat de l’Administració Local. Segons Pisarello, ‘el Govern espanyol no només ha recentralizat molt amb l’excusa de la crisi, sinó que ho ha fet de manera molt poc dialogant. Creiem que cal tenir fronts comuns també de les grans ciutats per combatre aquesta situació i buscar alternatives’. El lloguer En aquest front comú també s’inclou l’exigència de regular el mercat de lloguer privat: ‘la solució de fons de l’assumpte de l’habitatge, mentre construïm un parc públic a l’altura de les grans ciutats europees, passa per un cert control i regulació dels lloguers abusius’. Després que els lloguers hagin augmentat prop d’un 7% a Barcelona en un any, ha avisat que cal ‘regulació i s’han d’usar totes les eines en l’àmbit autonòmic i estatal per abordar aquesta situació’ en què la majoria dels desnonaments és l’impagament del lloguer. Pisarello ha lamentat una tendència d’increment dels preus ‘molt preocupant’ i ha anunciat que des de l’ajuntament posaran ‘totes les eines’ que tinguin a l’abast per garantir el dret a l’habitatge. També ha recordat les cessions de pisos buits que ha aconseguit el govern municipal d’Ada Colau i les adquisicions mitjançant el dret de tempteig i retracte. Govern espanyol i el CIE Pisarello ha insistit que el Govern espanyol ‘ha tingut molt poca sensibilitat municipalista i ha impulsat mesures que constitueixen un atac en tota regla a l’autonomia municipal’, i ha assegurat que el que han fet sovint ha estat interpel·lar-lo perquè compleixi les seves obligacions, com el cas dels refugiats i del Centre d’Internament d’Estrangers de la Zona Franca. També ha avisat que faran servir totes les eines judicials i administratives per tancar el CIE i, ‘si aquestes vies es tanquen, es retratarà molt el paper del govern espanyol’: ‘Creiem que té un cost en termes de legitimitat del mateix govern espanyol el fet que no sigui capaç d’escoltar aquest clamor i aplicar la legalitat en Drets Humans’.

Summary: Els ajuntaments de Barcelona i Madrid exigiran més autonomia local al govern espanyol


El ple del Consell ha aprovat aquest el nomenament d’Antonio Llorente (Esquerra Unida) com a secretari de Participació i Transparència. Llorente, que deixa el càrrec com a sots-secretari de Justícia, substitueix Ignacio Blanco, que va plegar per motius personals només sis mesos després del seu nomenament. Blanco va remarcar que no era cap cosa ‘dramàtica, problemàtica ni conflictiva, tot el contrari’ i que no hi havia ‘cap conflicte’ amb la consellera, Rosa Pérez Garijo, també d’Esquerra Unida. La sortida d’Ignacio Blanco es produeix després que la Conselleria de Participació, Transparència, Cooperació i Qualitat Democràtica hagi destituït Aurora Mora com a assessora i cap de gabinet de Rosa Pérez, Al marge d’aquest càrrec, el ple del Consell ha nomenat José Vicente Soler com a director general d’Economia Sostenible. Llicenciat en Economia, ha exercit com a professor associat en la Universitat de València (UV), en el departament d’Economia Aplicada, i com a tècnic de l’Entitat Valenciana d’Habitatge i Sòl (EVha) i de l’Observatori Valencià de la Vivenda.

Summary: Antonio Llorente relleva Ignacio Blanco com a secretari de Participació i Transparència


WhatsApp és l’aplicació mòbil més popular. Segons dades de l’aplicació, l’utilitza més de mil milions de persones arreu de 180 països. Aquesta gran popularitat fa que cada actualització introduïda a l’aplicació prengui un relleu considerable. L’expectació és tal que existeixen portals especialitzats com WaBetaInfo que bussegen entre les versions beta de l’aplicació i n’avancen els punts claus abans que s’anunciïn de manera oficial. A continuació, us detallem quines seran les principals novetats de WhatsApp el 2019. No es pot reenviar missatges més de cinc cops Una de les grans novetats de WhatsApp, per la seva transcendència social, ja comença a estar disponible a alguns telèfons mòbils. A partir d’ara, els missatges només es podran enviar a més de cinc persones alhora. Si volem reenviar-lo a més gent, haurem de repetir-ho les vegades que vulguem en grups de com a molt cinc contactes. L’objectiu d’aquesta mesura és frenar la propagació massiva de notícies falses, que va esdevenir clau a la campanya electoral de l’ultra-dretà Jair Bolsonaro, president del Brasil, i va causar una onada d’assassinats a l’Índia per notícies falses sobre suposats violadors de nens. De fet, va ser a l’Índia on WhatsApp va instaurar aquesta mesura per primera volta aquest estiu. Reconeixement facial i de l’empremta per a desblocar-lo Les converses de WhatsApp són un dels arxius més importants a protegir si volem mantenir la nostra privacitat intacta. De cara als mesos vinents, WhatsApp oferirà la possibilitat de protegir amb la nostra empremta dactilar o amb el reconeixement facial en els dispositius que contemplin aquesta tecnologia. Si activem l’opció, ens demanarà de desblocar l’aplicació cada cop que l’obrim. En cas de fallar diverses vegades, WhatsApp ens demanarà la contrasenya del telèfon. Publicitat dins de WhatsApp Tot i ser l’aplicació més utilitzada, històricament ha tingut problemes per a generar ingressos. En un inici calia pagar un euro anual per a fer-la servir, però des de 2016 el model de negoci ha canviat per a fer-la totalment gratuïta. Segons que va explicar el vice-president de WhatsApp Chris Daniels, l’aplicació introduirà publicitat intercalada entre els ‘estats’, similar a les ‘stories’ d’Instagram, dels nostres contactes. De fet, això és quelcom que ja passa a Instagram, que com WhatsApp és propietat de Facebook. Aquesta actualització s’espera durant el primer trimestre de 2019. Mode nocturn Moltes aplicacions tenen un mode nocturn que canvia els colors clars de l’aplicació per a tons foscos, i enguany WhatsApp se sumarà a la llista. D’aquesta manera la llum de la pantalla afecta menys els ulls quan la fem servir de nit o en ambients de poca llum. Classificació dels contactes segons la importància WhatsApp oferirà la possibilitat d’ordenar els nostres contactes segons la interacció habitual que tinguem amb ells, de manera que puguem trobar abans aquelles persones amb qui parlem més. Vista prèvia dels vídeos sense obrir els missatges Des de fa mesos podem llegir i contestar els missatges que rebem per WhatsApp sense haver d’obrir l’aplicació, directament des de la notificació que rebem. Amb aquesta opció, a més, podem llegir el contingut del missatge sense que l’aplicació ens posi les dues marques blaves. Durant el 2019, a més, aquesta opció s’ampliarà i podrem reproduir els vídeos que rebem des de la pestanya de la notificació.

Summary: Publicitat, reconeixement facial i mode nocturn: així canviarà WhatsApp el 2019


‘Vaig sortir de casa i vaig veure que se m’acostaven tres homes. Eren guàrdies civils. Van treure la placa i, com si fos una pel·lícula, em van dir que em detenien. Em van ficar dins un cotxe i em van llegir els drets. Després va venir l’escorcoll a casa meva i al meu despatx, al CTTI. Vaig estar empresonat tres dies, van exhaurir el límit de les setanta-dues hores. Almenys vàrem sortir al cap de tres dies, n’hi ha que encara hi són.’ Aquest és el testimoni d’un dels dotze alts càrrecs del govern que el dia 20 de setembre de l’any passat, de bon matí, van ser detinguts per la Guàrdia Civil en un operatiu que pretenia evitar el referèndum, però que no ho va aconseguir: el referèndum es va fer al cap d’onze dies. Aquell dia va ser una jornada llarga, amb quinze detinguts, una quarantena d’escorcolls i un setge continuat de més de vuit hores a la seu de la CUP. L’estat havia activat tots els aparells: el judicial, el mediàtic i el policíac, per evitar el primer d’octubre amb una acció repressiva sense precedents. Aquell mateix dia, mentre la Guàrdia Civil assaltava departaments de la Generalitat i la policia espanyola assetjava la seu de la CUP, el govern espanyol enviava milers de policies amb vaixells per reprimir la població. Aquell dia milers de manifestants van sortir al carrer. Un any més tard, la instrucció del cas que va desencadenar l’onada de detencions encara no ha acabat. Continua al marge de la investigació de Pablo Llarena al Suprem i, segons que ha pogut saber VilaWeb, ja inclou quaranta-dos investigats. I pot haver haver-n’hi més. Molt abans de l’aplicació de l’article 155 de la constitució espanyola i que l’estat es querellés contra el govern per l’organització del referèndum, ja hi havia una investigació oberta de feia mesos. La dirigia el magistrat del jutjat 13 de Barcelona, Juan Antonio Ramírez Sunyer. Aquest jutge investigava els preparatius del referèndum a l’ombra, en una causa secreta, donant instruccions a la Guàrdia Civil i a la policia espanyoles. Després ho negava, i amb l’argument que no investigava el primer d’octubre va refusar que la CUP es personés en la causa. Però ahir mateix, tal com va confirmar el col·lectiu d’advocats Drets, Ramírez va admetre que investiga els preparatius del referèndum del 15 de maig de 2017 ençà. Aquesta investigació neix arran d’una denúncia del partit ultradretà Vox contra Lluís Salvadó, Carles Viver i Pi-Sunyer, Carles Puigdemont, Carles Mundó, Oriol Junqueras i l’ex-jutge Santi Vidal, per unes declaracions d’aquest darrer en què, entre més coses, assegurava que la Generalitat havia obtingut il·legalment les dades fiscals dels catalans. El TSJC va desestimar l’admissió a tràmit d’aquella querella, però la va derivar al jutjat d’instrucció número 13 perquè decidís sobre els denunciats que no eren aforats, és a dir, Salvadó i Viver. Ramírez Sunyer no en va dubtar i va acceptar la querella per rebel·lió, sedició –mesos més tard, aquests delictes s’imputaren a part del govern–, revelació de secrets, malversació, desobediència i prevaricació. ‘La causa es declara secreta i comencen a investigar allò que els dóna la gana. Apunten a totes direccions i a tota l’activitat que fa el govern, tot i que la querella presentada era per unes declaracions del jutge Vidal’, explica un dels advocats dels quaranta-dos investigats pel jutjat 13. Si inicialment eren unes investigacions per les declaracions de Santi Vidal, després van derivar en investigacions contra les estructures d’estat que suposadament es preparaven a l’Institut d’Estudis de l’Autogovern i, finalment, el jutge va centrar-se en el referèndum. Irregularitats en el procés El jutjat 13 va començar a gestar una gran causa i va delegar a la Guàrdia Civil que portés la investigació. Així és com el mes de maig, la Guàrdia Civil va començar a citar a declarar càrrecs de l’administració, funcionaris i alts càrrecs de la Generalitat. ‘Ens hem trobat amb molta gent a qui la Guàrdia Civil ja els va dir que passaven a ser investigats, però aquesta situació processal l’ha de decidir el jutge, no pas la Guàrdia Civil’, explica un advocat dels investigats. Per la caserna de la Travessera de Gràcia hi van passar el portaveu del comitè executiu del Pacte Nacional pel Referèndum, Joan Ignasi Elena; el director general de Comunicació del govern de la Generalitat, Jaume Clotet; el secretari general de Presidència, Joaquim Nin; el director d’Atenció Ciutadana, Jordi Graells; i l’actual conseller de Polítiques Digitals i Administració Pública, Jordi Puigneró. Curiosament, tot i rebre la condició d’investigats, alguns no han estat citats a declarar mai més ni han tingut notícies del jutge, que encara instrueix el cas. Segons els citats, els interrogatoris de la Guàrdia Civil giraven entorn dels preparatius del referèndum, i per això la CUP, en un exercici de responsabilitat, va demanar de personar-se com a persona jurídica investigada. I ho va fer en un escrit carregat d’ironia al qual adjuntava les dates i els llocs on el partit faria actes de campanya del referèndum, amb la ‘finalitat que el jutjat completés la investigació i facilitar la labor de la Guàrdia Civil’. Però el jutge Ramírez va denegar-ho adduint que no, que no investigava pas el referèndum: ‘Aquesta causa no té per objecte l’organització política o convocatòria d’un referèndum ni és una causa general contra els qui directament o indirectament hi tinguessin interès’, deia el jutge Ramírez. Les diligències que està fent la Guàrdia Civil són diligències de policia judicial i no sol•licitades pel magistrat d’instrucció 13 (2d3). — TSJCat (@tsj_cat) July 27, 2017 El jutge negava qualsevol investigació del referèndum, també per mitjà del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC). El compte de Twitter del TSJC fins i tot va fer un seguit de piulades negant aquesta possibilitat. En vista del desgavell, l’associació d’advocats Drets va presentar una querella en què acusava la Guàrdia Civil de ‘falsedat documental’ i ‘usurpació de funcions’ pels interrogatoris a alts càrrecs del govern a la comandància de la Travessera de Gràcia. Segons Drets, el jutjat d’instrucció número 13 podia investigar d’amagat el referèndum del primer d’octubre sense cap fonament i, alhora, la Guàrdia Civil actuar sense cobertura judicial. Més d’un any més tard, el jutge Ramírez ha admès que, efectivament, la Guàrdia Civil investigava d’ençà del 15 de maig del 2017 tots aquells ‘que poguessin haver intervingut en l’autorització, creació i desenvolupament de la web pactepelreferendum.cat’, per la qual cosa es va prendre declaració a la caserna de la Guàrdia Civil de la Travessera de Gràcia de Barcelona durant el mes de juliol. Segons Drets, el jutjat ‘reconeix que va faltar públicament a la veritat’ quan el 19 de juliol de 2017 va dictar una interlocutòria refusant que la CUP s’hi personés. I per això estudia de presentar una querella contra el magistrat i la secretària per prevaricació, falsedat documental i vulneració de drets fonamentals. El director general de Comunicació del Govern, Jaume Clotet, en sortint de declarar davant la Guàrdia Civil. Però no són pas les úniques probables irregularitats de la instrucció del cas. El mes d’agost proppassat Ramírez Sunyer va enviar la causa de Lluís Salvadó i Josep María Jové al TSJC perquè són aforats. Però, segons que denuncien alguns advocats, el magistrat els ha investigats il·legalment durant sis mesos, car van ser elegits diputats el mes del gener i fins al mes d’agost no s’ha inhibit. ‘D’ençà que van entrar el parlament, el jutge sap que no és competent, però ha continuat analitzant els correus electrònics i la documentació que els van requisar el 20-S… I això no ho podia fer’, diu un advocat coneixedor del cas. També s’ha detectat que quan es van ordenar les escoltes telefòniques, per error es van punxar uns altres números de telèfon, però així i tot van continuar punxats. Per coses com aquesta, és molt probable que en la primera setmana del judici oral surtin a la llum irregularitats que posaran en dubte la instrucció del cas. Un altre advocat, encarregat de la defensa d’un alt càrrec de la Generalitat investigat, no veu factible que es pugui eliminar la instrucció sencera, però opina que hi ha hagut clares vulneracions processals que poden invalidar alguns testimonis en el judici oral. Degoteig d’investigats El cas es va instruint de fa més d’un any i el dia 9 d’octubre hi ha més investigats citats a declarar, entre els quals Núria Llorach, presidenta de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA). Ja hi ha quaranta-dues persones investigades: ‘Això és com el comptador de la Marató. No saps mai quan pujarà’, deia ahir en to irònic l’advocat d’ERC Andreu Van den Eynde, que denunciava que els vulneren el dret de defensa perquè no els deixen consultar el sumari sencer. Les cartes són dolentes, però hem de jugar igualment. A banda els dotze càrrecs del govern detinguts el 20-S, alguns dels quals, un any més tard, encara no han estat citats a declarar, també s’investiguen una dotzena d’informàtics de CTTI, personal d’empreses com T-Systems, la Fundació Puntcat, Unipost, Diplocat, una impremta de Sant Andreu de la Barca, Novoprint, entre més. Després d’una instrucció voluble i que va començar amb una investigació sobre sis delictes diferents, fa de mal esbrinar quins delictes acabarà imputant el jutge. Però hi ha dues dades que fan preveure que no seran ni rebel·lió ni sedició. Per una banda, que quan el jutge del 13 va enviar la causa de Salvadó i Jové al TSJC per la seva condició d’aforats, va eliminar-ne aquests dos delictes. Per una altra, que en la interlocutòria d’incoació del sumari el jutge Ramírez va fer constar que observava indicis de malversació, ‘entre altres’. Cal tenir en compte que per a fer aquest pas, el jutge ha de justificar que té sospites de delictes que superen nou anys de pena. Amb la rebel·lió i la sedició n’hauria tingut prou perquè impliquen penes de trenta anys i quinze, respectivament, però Ramírez només va fer-hi constar el delicte de malversació, d’un màxim de vuit anys de pena. Per a superar el llindar dels nou anys, diu que té proves fefaents que la quantitat defraudada seria de més de 250.000, cosa que és un agreujant. La instrucció és eterna. Només cal observar que la causa de Pablo Llarena contra el govern de Puigdemont va començar molt més tard i avui dia és gairebé a punt de tancar-se. Una causa, per cert, que també ha pouat en la instrucció que ha anat fent el jutjat número 13, sobre la qual comença a haver-hi moltes ombres de dubte.

Summary: 20-S: història dels abusos d’un magistrat a l’ombra


El president de la Generalitat i secretari general del PSPV, Ximo Puig, ha instat a actualitzar la fiscalitat de l’estat espanyol ‘perquè no es pot permetre l’existència de paradisos fiscals com Madrid’. I ha insistit que cal combatre el frau fiscal de manera més eficient. Així s’ha pronunciat Puig durant l’acte de tancament de les Jornades ‘Pensar 2020: la via valenciana’ que ha reunit aquest divendres i dissabte més de 150 diputats de les Corts, càrrecs socialistes en el govern i membres de la Comissió Executiva Nacional, segons ha explicat el PSPV en un comunicat. El líder dels socialistes valencians ha advertit que la legislatura ‘serà dura perquè s’ha produït una radicalització de les dretes que estan sota l’hegemonia ideològica de l’extrema dreta’ que, ha alertat, ‘va en contra de tot el que ha fet avançar a aquest país’. ‘Els socialistes no mirarem cap a un altre costat, combatrem a l’extrema dreta des de les idees i la convicció en la democràcia perquè el PSOE és el veritable fre a l’extrema dreta’, ha recalcat. Durant la seva intervenció, ha assegurat que en aquesta legislatura ‘s’aprofundirà en les polítiques impulsades pel Botànic i en el relat de reparació, reconstrucció i renaixement’, perquè cal consolidar el canvi al País Valencià. Per això, ha insistit que el PSPV ha d’abordar el nou temps des de la unitat i la corresponsabilitat. ‘Som un projecte obert, transversal i de progrés per als valencians i les valencianes’, ha dit. Així mateix, Puig ha subratllat que l’objectiu fonamental és que ningú es quedi al marge de la modernitat i, per això, ha advocat per un creixement inclusiu i una aliança de les classes treballadores i classes mitjanes per a garantir el manteniment dels valors de la igualtat, la llibertat, la tolerància i el diàleg” Puig ha insistit en el caràcter obert i transversal del Consell: ‘Hem de governar per a tots, aquesta és la diferència, que la Generalitat Valenciana governa per a tots mentre que a Catalunya i Madrid es governa només per a una part de la societat’. Puig ha indicat que el PSPV-PSOE és el primer partit del País Valencià i que governa en la majoria dels ajuntaments com també farà ara al govern espanyol. ‘Tenim una responsabilitat històrica i assumim el lideratge des de la responsabilitat i la humilitat’, ha assegurat. Davant això, ha apuntat que és fonamental continuar aprofundint en les polítiques que han aplicat ‘des del respecte, el diàleg, la convivència i la lleialtat’.

Summary: Puig insta a actualitzar la fiscalitat: ‘No es pot permetre l’existència de paradisos fiscals com a Madrid’


El president del govern espanyol en funcions, Pedro Sánchez, diu que la seva postura contrària a l’autodeterminació no canviarà encara que l’independentisme aconsegueixi més del 50% dels vots en unes eleccions. En una entrevista a Onda Cero, Sánchez ha citat com a exemple el Quebec i ha dit que la llei de claredat —aprovada el 2000 després com a resposta moviment independentista— estableix ‘unes majories absolutismes per a poder accedir a processos d’independència’. La llei de claredat, aprovada per les dues cambres del Canadà, estableix que l’independentisme havia de tenir una clara majoria en un referèndum. Els encarregats de definir aquella majoria havia de ser la Cambra del Canadà, no el Parlament del Quebec. Sánchez, a més, ha tret legitimitat als referèndums dient que ‘aquest tipus de referèndums, identitaris, com el que planteja l’independentisme a Catalunya redueixen la democràcia a una qüestió binària: sí o no’. A més, ha mirat de desacreditar el Brexit dient que el referèndum no era vinculant i que es va resoldre amb un 51%. ‘No em sembla que sigui del tot democràtic’, ha dit. Davant la pregunta directa de si la independència tampoc no seria viable si els seus partidaris arribessin al 60% en unes eleccions, Sánchez ha defugit la qüestió. ‘El que cal fer és tractar que el nombre d’independentistes a Catalunya es redueixi’, ha dit. La seva fórmula per aconseguir-ho és no centrar el debat en la independència, sinó en la convivència interna de Catalunya. Decret contra l’IdentiCAT Durant l’entrevista, ha anunciat que el seu consell de ministres aprovarà avui un decret per lluitar contra la ‘república digital’ catalana, en referència a l’IdentiCAT que impulsa el conseller Puigneró, perquè ‘no hi ha independència offline ni online’. Segons Sánchez, el decret ‘garanteix que el desenvolupament digital estigui garantit per l’estat’ i obligarà totes les administracions de l’estat a utilitzar servidors ubicats a Europa, i no a ‘paradisos digitals’. Es tracta, segons Sánchez, d’evitar un ‘ús espuri’ de les dades ‘com tenim una intuïció que està fent la Generalitat’. Jordi Puigneró: ‘L’IdentiCAT pot servir per a votar, no ens n’amaguem’

Summary: Sánchez diu que si l’independentisme superés el 50% del vot ‘no canviaria res’


Xavier Melero és l’actual advocat de Joaquim Forn. Fa més de trenta anys que es dedica a l’ofici i ha tingut clients de renom: de Jordi Pujol a Javier de la Rosa passant pel bomber Delta Zero. Tal com va fer amb els advocats Gonzalo Boye i Andreu Van den Eynde, avui VilaWeb entrevista Melero, no pas per parlar dels seus clients i prou, sinó també per parlar d’ell. Melero ha treballat de funcionari de presons, va estar vinculat als orígens de Ciutadans i es declara constitucionalista. Home de tracte afable, rep VilaWeb al despatx que té amb la seva sòcia a l’avinguda Diagonal de Barcelona. —Quins són els vostres orígens familiars? —Nosaltres vivíem a l’Esquerra de l’Eixample, a Barcelona. El pare era mecànic de cotxes i la mare, mestressa de casa. Després, el pare es va poder comprar un pis a Fabra i Puig. Però el pis de Provença sempre el vam mantenir. Hi vivia la meva àvia, i d’estudiant jo hi anava molt. Tinc una germana, psicòloga, que treballa a la Generalitat. Departament d’Interior. Tots els meus avantpassats són de la conca del Matarranya. Ara diuen que és la Toscana d’aquí, però en el seu moment era del tot miserable. A mi m’agrada molt anar a Mazaleón , el poble de la meva àvia. Un poble preciós. —Estudis? —Als Germans de la Sagrada Família, a Horta. I als Jesuïtes de Casp. Tenien fama de rigor. I després vaig estudiar la carrera d’història, que és el que m’agradava. Però va arribar un moment que vaig pensar que amb la història em moriria de gana. La vaig acabar, però em vaig posar a fer dret, també. —M’han dit que també vau ser funcionari de presons. Cert? —Sí. Vaig estar un any o dos treballant a la presó Lleida 2, ara Presó de Ponent. I pràctiques a la Model. Una persona de la meva condició econòmica no es podia permetre dues carreres sense treballar. D’aquella època, me’n queda un gran respecte pels interns. I la convicció que el percentatge de mala gent és igual a fora que a dintre. Una gran compassió, me’n queda. En aquella època, ja als anys vuitanta, un 70% de la població penitenciària estava relacionada amb les drogues. Era terrible. Jo treballava fent classificacions de grau, feina pròpia dels juristes criminòlegs. Si tens permisos o no tens permisos, si passes de segon grau a primer grau. Això feia. Una feina important, la que més preocupa el pres. —I quines altres feines heu fet? —He estat a l’administració pública. Vaig estar d’interí a la Secretaria General d’Universitats. I després em vaig quedar a la Universitat Pompeu Fabra (UPF) de professor, quan Jesús Silva va guanyar la càtedra. Silva va ser el meu professor, en el doctorat i en el màster. Vaig estar a la UPF uns anys, i després vaig començar a exercir. —I com va començar la vostra carrera? —Sempre he tingut la sort de començar per l’elit. Vaig començar amb un penalista molt bo, Paco Abellanet. Magistrat a l’Audiència molts anys, advocat del grup Zeta. I quan Jesús Silva va ser nomenat director general del Centre d’Estudis Jurídics de la Generalitat, me’n vaig anar amb ell, un altre cop. Ens vam associar amb Pau Molins i vam obrir un despatx tots tres. —Trenta anys d’advocat. Quin cas teniu al cap? —El cas Raval em va xocar molt. Va desfer tòpics. Gent molt honrada, digna i humil. I el cas del bomber Delta Zero. En l’incendi a Horta de Sant Joan, va haver-hi morts. Hi havia uns piròmans confessos, però aleshores, bàsicament per desgastar el tripartit i Joan Saura, tothom va començar a insistir que havia estat un dispositiu mal organitzat dels bombers. I es va focalitzar tot en ell. Delta Zero. Va ser un calvari. L’Audiència de Tarragona ens va donar la raó. Encara fa de bomber i finalment el van reivindicar com allò que era: un heroi. —Xavier Melero, fundador de Ciutadans. És cert? —Fundador és dir massa. Jo sóc amic d’Arcadi Espada. I quan va començar a haver-hi les reunions al Taxidermista de gent que defensava la idea de fundar un nou partit polític, jo hi era, sí. Sense cap paper rellevant. Perquè hi havia gent molt destacada. Francesc de Carreras, Fèlix de Azúa. Fèlix Ovejero. De Carreras deia que Ciutadans havia de tenir el nom de PP, Partido Provisonal. Només havia d’existir el temps suficient perquè el PSC rectifiqués la seva deriva nacionalista. El 2003, un grup de gent, entre la qual em compto, creia que ja n’hi havia prou de tant Pujol i tanta construcció nacional. Ara amb el PSC estarem una mica més relaxats en aquesta qüestió. I quan van veure que era tot el contrari, perquè com a conseqüència de l’aliança amb ERC ultrapassaven Pujol en matèria nacional, llavors va sorgir la idea de formar un partit polític. Que no té res a veure amb el partit que ha esdevingut després. La proposta inicial era diferent. —I els vau deixar, doncs? —Els vam deixar tots. El 2003 i 2004 vam fer uns quants sopars. I el 2006 es feia el congrés del partit. Jo aquí ja no hi era. —‘El abogado de Artur Mas, un español sin complejos’. Aquí he vist que defenseu la idea que els constitucionalistes espanyols a Catalunya us sentiu abandonats per Espanya. —A mi m’agradava l’ambient polític i intel·lectual de la Catalunya dels anys setanta i els vuitanta. Que no era perfecte, però jo el trobava molt més obert. L’altre dia, per un afer professional, mirava la llista dels candidats del 21-D. Ciutadans, tots cognoms castellans, pràcticament. Junts per Catalunya, catalanisme ètnic pràcticament el 90%. I mirava les del PSC, i tot barrejat. Catalunya era el PSC. Va haver-hi una època que Catalunya era el PSC. —Voleu dir que la barreja no és a ERC ara? Tenen Chackir el Homrani. —Sí. I Gabriel Rufián. Jo, potser és un defecte, però des del cor de l’Eixample de Barcelona sempre he vist Esquerra com un fenomen més rural. —Doncs guanyen eleccions a Barcelona. —Sí, sí. —L’advocat de Puigdemont, Gonzalo Boye, em deia: ‘No sóc independentista. I no em fa res defensar independentistes.‘ —A mi em passa igual. Només faltaria. És una qüestió deontològica. Però és que, a més a més, jo crec que els meus clients independentistes són innocents dels delictes que els acusen. I amb la seva innocència hi tinc una aproximació vehement, però tècnica. No pas ideològica. Jo estic completament d’acord que no han delinquit, però sóc purament tècnic. No necessito cap empatia ideològica amb els meus clients. Estic convençut de la seva defensa. —Advocat d’Artur Mas, de Jordi Pujol pare, d’Oriol Pujol Ferrussola. N’heu portat molts, però molts de convergents. Per què? —Fa molts anys que treballo per a Convergència. Vaig començar amb ells el 1999. I eren un client de segona divisió. Quatre alcaldes que tenien algun problema de delicte ecològic. M’anaven derivant casos. I es va generar una relació de confiança. He de dir, en favor d’ells, que mai a la vida no em van demanar què pensava ni què deixava de pensar, ni si tenia cap identificació amb ells. I quan va començar el rebombori de debò, amb el salt qualitatiu de la persecució de la corrupció i amb el procés, em van anar encarregant casos. Ningú no va posar-hi cap pega. Jo, tampoc. En general, aquest és un perfil de client que confia en l’advocat que li recomana el partit. Aquest? Doncs aquest. —Ara sou l’advocat de Joaquim Forn. No us coneixeu, doncs? —Sí. Joaquim Forn el conec de fa molts anys. Ell anava amb en Cristóbal Martell, però Martell ho va deixar i novament em van venir del partit i em van dir si me’n volia fer càrrec. No tenia cap argument per a dir que no. —Tesi: ara al judici els cauran vint anys. —No pot ser. Haurien de fer un autèntic trasbals jurídic. No podrien fer-ho. La rebel·lió la descarto totalment. No hi ha cap manera de sostenir-la per enlloc. Crec que la sedició tampoc. Passa que hi ha una forma atenuada de sedició, que és la de qui dificulta l’actuació dels poders públics, però no la impedeix. Jo crec que ni aquesta. Perquè no hi va haver la violència necessària. I després, encara que hi hagués hagut la violència que ells diuen, tampoc no era idònia per a aconseguir els seus objectius. —I què creieu que voldran? —Voldran perseguir la sedició, que els és més fàcil. I la malversació. —Aquest mes l’advocat Boye ha dit ‘no pacteu amb fiscalia‘. Sou l’únic que heu criticat una mica aquest gest. Per què? —Crec que l’obligació de l’advocat és tenir tots els ponts oberts. Amb tothom. Conèixer totes les possibilitats i oferir-les al client, que és qui pren la decisió final. Ara, no hi ha hagut mai negociació amb el fiscal. Jo estic disposat a posar-hi el coll, quina pena em posaries? Això no ha passat. Vull reconèixer que he estat rebel i sediciós? Això no ha existit mai. —M’arriben veus que voldran imposar penes de set anys o vuit. En sabeu res? —No. Però és un càlcul fàcil. Si agafes conspiració per la rebel·lió, baixant dos graus, i una malversació, ja vas a parar aquí. Però trobo que és molt frívol, fer aquest càlcul. —Els cauen vint anys de presó, Catalunya s’incendia i la gent surt al carrer. Només tres anys, no tant. Creieu que ells calcularan no tant allò que diu la llei, sinó la reacció de la gent al carrer? —Crec que no. A més, això que Catalunya s’incendia ja ho donen per fet. Surt la gent al carrer? Una part. L’1-O s’incendia Barcelona i el dia 2 la gent agafa el metro i se’n va a treballar. No és un cataclisme institucional, tampoc. Passa com el descrèdit internacional. També el donen per fet. Crec que faran l’acusació que vulguin fer. I que l’única directriu que han tingut fins ara els fiscals ha estat la de ratificar-se i ser ratificats. —I quina serà la vostra tàctica? Negar-ho tot? O cercar algun compromís? —Al judici cadascú tindrà la seva tàctica. Nosaltres tenim un mínim comú denominador: no fer mal a ningú. No atribuir la responsabilitat a cap dels altres. I després, sí, compartim que no hi ha sedició, no hi ha rebel·lió i no hi ha malversació. Però no és una defensa col·legiada ni conjunta. —I no aniria bé una estratègia conjunta de tots els advocats? A l‘exili ho han fet així i els ha anat bé. —L’exili era un problema completament diferent. Era una qüestió interpretativa de l’euroordre. Però no era una qüestió de practicar proves ni pensar quines proves es busquen. Aquí hi ha un consens i les defenses el posem en comú. Però cadascú té una idea determinada. Hi ha gent que vol posar un accent més polític (per exemple: aquest tribunal és il·legítim i aquest és un tema que es resoldrà en organismes internacionals). I hi ha una altra línia, amb la qual m’identifico jo, que diu: amb el codi penal espanyol a la mà, i amb la doctrina d’aquest tribunal, vinc perquè m’absolguin. Perquè no em podreu condemnar. —Llarena ha fet que caiguessin els principis del dret davant els vostres ulls? —No. La incoherència i determinats errors per part d’operadors jurídics no és un fenomen estrany. Coses d’aquestes passen constantment. —Llarena no és molt bèstia? —Jo li ho vaig dir. L’última vegada que vaig demanar la llibertat de Forn, vaig començar dient-li que des del 9-N que provava d’entendre la lògica de l’instructor. I ho vaig aconseguir en un primer període. Però ara ja no comprenc la lògica de l’instructor. Mireu, jo el 22 de desembre era amb els de la mesa del parlament. I quan vaig veure que es demanaven mesures cautelars, presó, ho vaig dir als clients: ens demanen mesures cautelars perquè el jutge té la idea que la rebel·lió continua; de manera que, nois, acatar la constitució, acatar el 155 i renunciar a les vies unilaterals, deixeu-ho ben clar. —Els vau recomanar això? —Sí. I ho van fer. La Joana Barrufet ho va fer molt bé, que és la primera que va declarar. I els altres ho volien fer també, però no els ho van preguntar. El fiscal va demanar presó per a tothom tret de Barrufet. Perquè havia dit que abandonava les vies unilaterals. Vaig demanar la paraula i els vaig dir: escolteu, que aquest també, però no els ho heu demanat. Pregunteu-los-ho. I Llarena els ho va preguntar. I efectivament, va decretar unes fiances de 25.000 euros, i cap a casa tots: Joan Barrufet, Lluís Coromines, Lluís Guinó. I els qui portava l’Andreu, també: Anna Simó i Carme Forcadell. —I els membres del govern? —Quan els membres passen per Llarena, ell fa la primera tria. Hi ha persones que, per la seva participació en el procés i les seves declaracions, les deixo en llibertat, diu. Meritxell Borràs, Dolors Bassa, Mundó, Rull, Turull. I es queda amb Forn, Junqueras i els Jordis. Per què aquests? Llarena ho vincula molt als Mossos, la violència al carrer del 20 de setembre. I a partir d’aquell moment canvia totalment de criteri. Per això dic que em perdo. L’única explicació que hi he pogut trobar és que s’alimenta de les notícies polítiques. Fa consideracions extraprocessals. No per la conducta dels imputats. Ell mira enfora. Arriba el dictat de la interlocutòria de processament i la marxa de Marta Rovira. I això és un autèntic daltabaix. Des d’aquell moment, l’home ha estat insensible a qualsevol mena d’argument. Hi ha un moment que canvia. No sé si s’ofèn amb el resultat de les euroordres, per la posició de Bèlgica. Però la fuga li dóna l’excusa perfecta per a enrocar-se. I des d’aleshores que és totalment insensible. —Documentant-me, he vist (vídeo) que també vau ser crític amb l‘exili de Carles Puigdemont. Afectarà els meus clients, vau dir. —Els afecta. En qualsevol procediment, quan un se’n va, els qui es queden tenen més risc de presó provisional. —Però al final no creieu que ha anat bé que se n’anés a l’exili, Puigdemont? Per als vostres defensats, fins i tot. —Doncs no ho sé. No sé què comportarà. Hauria de comportar una reflexió de la fiscalia. Que pensi per què tots els cotxes de l’autopista van contra direcció tret d’ella. Però no sé si donarà lloc a això o a una exacerbació. —Políticament és un gol. —I jurídicament també és un gol. L’actitud de Llarena és incomprensible. Els advocats podem ser tàctics. És normal. Però el Tribunal Suprem no pot ser tàctic. El Suprem ha de fer el que toca. Que el tribunal alemany m’ha dit que no? Doncs al tribunal de Luxemburg. Però la consideració tàctica que ara no ho faig per si em surt malament no és pròpia del Tribunal Suprem. —Aquest és un cas polític. Suposo que no és igual defensar Joaquim Forn que Oriol Pujol Ferrussola, acusat de corrupció amb les ITV. —És igual. —Igual? —Si voleu, té una connotació que afecta el procediment. Però l’única cosa que jo puc aportar a la defensa és la meva competència tècnica. Res més. —I no creieu que aquest és un judici polític, no solament tècnic? —Si ho demaneu a Oriol Pujol Ferrussola, us dirà que l’acarnissament que va rebre té un component polític. Jo no puc jugar-hi, amb això. Que aquí hi ha hagut molts factors polítics que han pertorbat la marxa? Sí. —Però l’acció de Forn i la resta és política. No penal. Han muntat un referèndum. D’acord. Però això no és matar ni fer servir armes ni traficar amb drogues. —Bé. Era prohibit. I era al codi penal. I ells consideren que es van fer servir les institucions de l’estat posades en mans de la comunitat autònoma amb una finalitat contrària a l’estat. És el seu punt de vista. I no és aberrant. Jo faig la crítica a la totalitat de la posició del Suprem perquè la violència no la veig enlloc. He vist altres coses, que com a ciutadà em poden haver molestat, però no he vist els tipus penals. No els he vist. I crec que un tècnic hauria d’haver fet el mateix esforç que jo. N’he parlat moltes vegades amb els fiscals. Gent de tracte proper. No ho entenc, els dic. Aquest tret per elevació desprestigia la justícia espanyola. La seva tàctica perjudica els catalans que a Catalunya encara som constitucionalistes i creiem en la constitució. Som els damnificats de tot això. Sou incapaços de mantenir la coherència jurídica espanyola tradicional que us hauria de portar a dir que això no és de cap manera rebel·lió ni sedició. Pot ser el que sigui. Cent mil desobediències, si voleu. Però no pot ser rebel·lió. I em sorprèn molt que feu això. Perquè teniu un enemic de primera categoria, Artur Mas. L’heu liquidat amb una desobediència i ningú no ha dit ni piu. Ni a Brussel·les ni enlloc. Per què? Perquè era adequat. Per mi, injust. I ho tinc recorregut. Però era adequat. Una resposta adequada. Però ara no us acompanyarà ningú. Això els dic. —Joaquim Forn, com el veieu? —Forn és un tipus valent i especialment autocrític. Té ple coneixement que determinades coses no s’havien d’haver fet. En una conversa, fent broma, li vaig oferir un títol per al llibre que escriu: ‘Nosaltres, que érem un sol poble’. I em va dir: ‘M’has matat, perquè era una cosa en la qual jo creia. Un sol poble. He fet moltes coses pensant que érem un sol poble i és cert: no ho érem. Hi havia molta gent que tenia una sensibilitat diferent. I si torno a fer res a la vida pública, serà recosir aquest poble.’ Ho trobo molt bé. És un home que fa una anàlisi. I és valent. No ha anat enlloc. Vaig anar de Brussel·les aquí, dono la cara, no puc deixar plantats els Mossos d’Esquadra. Això diu. —I el veieu cada quant? —Procuro anar-hi cada setmana. —És veritat que estan millor aquí que allà a Estremera? —Estan millor perquè són més a prop. I els amics i familiars ho tenen més fàcil. Però de la presó d’Estremera, del seu director, només puc dir-ne bé. —A Forn no li agradaria fer una defensa política del seu cas? I fer el discurs de la muntanya? —La defensa política està molt bé, sí. És la que han fet sempre els batasunos, i han passat anys i anys a les presons hagudes i per haver. Per què fer una defensa política si hi ha una defensa tècnica? Si no hi ha hagut cap rebel·lió, cal defensar els fonaments d’una hipotètica rebel·lió, encara que sigui simbòlica? —Rebel·lió no, però sortir i defensar el dret d’autodeterminació? —Que defensi el que vulgui. Però aquí el judici és per una altra cosa. Pot dir el que vulgui sobre el dret d’autodeterminació. Només faltaria. És lliure de dir el que vulgui. Però no hi té res a veure. Aquest judici és sobre si va haver-hi violència idònia bé per a segregar una part del territori nacional, bé per a impedir l’actuació dels poders de l’estat. No hi ha cap més judici. —Doncs aquest judici afectarà la política durant anys. —Jo ho continuo dient: si Espanya no fa un esforç perquè el seu projecte col·lectiu sigui atractiu i generi empatia, al final la gent com jo haurem de ser els primers i més lleials ciutadans de la nova República. De moment no han solucionat res. I al final, sempre per mal, la moneda de canvi sempre hem estat els qui hem defensat Espanya des de Catalunya. Aquí rebem i allà som indiferents. —A la nova República us tractarem bé. —Sempre m’han tractat bé. I ja ho diuen: Hay más alegrías en el cielo por un pecador que se arriepente que por ser cien justos. —Voldríeu afegir res? —Molts dels meus amics són independentistes convençuts i jo no ho sóc pas, i durant molt de temps hem mantingut aquesta amistat sense cap mena de fricció. I de manera totalment satisfactòria. Hem de tornar a aconseguir això. Jo he deixat xats perquè era insuportable. Però aquí aquest problema no existia. Aquest malestar. Però ja us dic, potser tinc la visió una mica esbiaixada. Sóc a la platea des del minut zero, i potser estic més fart que no ho està la gent.

Summary: Xavier Melero: ‘Si Espanya no fa un esforç la gent com jo haurem de ser els primers i més lleials ciutadans de la nova República’


El consell executiu extraordinari del govern de Catalunya ha acordat de poder intervenir els serveis funeraris durant la crisi de la Covid-19, i de limitar així el preu dels enterraments. Segons ha explicat la portaveu del Govern, Meritxell Budó, aquests serveis són declarats de prestació ‘forçosa’ mentre es mantingui la urgència sanitària, amb un preu màxim determinat, en funció del servei, i que abasti una prestació bàsica imposada legalment. Per Budó, cal assegurar que la prestació dels serveis funeraris en la pandèmia actual s’ofereix ‘de manera contínua i universal’, tot garantint el dret als usuaris i ‘reduint tots els riscos possibles’ per a evitar abusos per part de les funeràries. Aquest topall de preu encara no s’ha establert perquè la consellera de Salut, Alba Vergés, ha recordat que els ajuntaments també tenen competències en aquesta matèria, i ha anunciat que per a fixar el preu el govern de la Generalitat haurà de parlar-hi.

Summary: El govern limitarà el preu dels serveis funeraris mentre duri la pandèmia


Avui fa just un any de la vaga general convocada per la Intersindical-CSC en un context polític molt convuls. Unes setmanes abans, havien empresonat Jordi Sànchez i Jordi Cuixart, s’havia proclamat la República catalana i seguidament s’havia aplicat l’article 155 de la constitució espanyola. I uns dies abans, havien empresonat mig govern i l’altra meitat havia anat a l’exili. Els Comitès de Defensa de la República (CDR) van tenir un paper molt actiu aquell dia, van fer nombrosos talls de carreteres i van paralitzar moltes estructures bàsiques del país. També van ocupar les estacions del TGV de Girona i Barcelona, una de les accions més destacades. Arran de la vaga del 8-N, disset persones van ser encausades i Foment del Treball va demandar la Intersindical-CSC per, suposadament, haver convocat la vaga per motius polítics. També argumentava que no s’havia convocat amb el termini mínim legalment previst de deu dies i que el sindicat només representava el 0,4% dels treballadors i, per tant, no tenia legitimitat per a convocar una vaga general. Després d’haver perdut el judici al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, Foment va recórrer al Tribunal Suprem espanyol, que ha admès a tràmit la demanda. Parlem amb el portaveu del sindicat, Sergi Perelló, sobre aquest procés judicial, sobre el valor del 8-N un any després i sobre el paper que han de tenir els sindicats en un moment polític com l’actual. —Avui fa un any de la vaga del 8-N. Com la valoreu i què va significar? —La vaga del 8-N va demostrar que és possible fer una vaga general sense els sindicats que sostenen el règim del 78 i que en aquest país l’opció del sindicalisme republicà és necessària i demandada. Tot i que poden dir que les xifres de participació no van ser gaire altes, ho van ser més que les de la resta de vagues de l’estat espanyol el 2017 sense comptar el 3-O. Per tant, valorem molt positivament l’impacte i la incidència que va tenir. —Foment us acusa d‘haver convocat una vaga política i, per tant, il·legal. Els motius de la convocatòria, però, no feien referència als presos polítics ni a la declaració d’independència. —Nosaltres vam convocar una vaga general per tres motius. El primer, la galopant precarietat que arrosseguem de fa molts anys al nostre país. El segon, per les quaranta lleis recorregudes per l’estat espanyol i suspeses pel Tribunal Constitucional. Disset van ser suspeses el 2017 i tenien un fort contingut social i laboral: la d’emergència de l’habitatge, la de pobresa energètica, la d’igualtat entre homes i dones, la de gravar els actius de persones jurídiques per a lluitar contra el frau fiscal, la dels horaris comercials, la de la creació d’una agència catalana d’atenció social, la de modificació de l’agència tributària catalana… El tercer punt, i el més important, era el reial decret del 6 d’octubre per a deslocalitzar les empreses que hi havia a Catalunya, fer por al teixit productiu i, de retruc, als treballadors i treballadores d’aquest país. —Durant aquest any, s‘ha avançat en cap d‘aquestes reivindicacions? —La precarietat no ha parat de créixer des dels anys vuitanta. Hi ha un índex altíssim de la població (més del 20%) que diu que no pot arribar a final de mes. I les disset lleis que es van intentar aprovar el 2017 al Parlament de Catalunya continuen suspeses, excepte la d’emergència de l’habitatge, que volen aixecar parcialment. Hi ha un perjudici contra les classes populars d’aquest país i, per tant, encara hi ha motius per a fer una vaga general. —La vaga del 8-N va destacar per les grans mobilitzacions i la quantitat de persones encausades. Us ho esperàveu? —A les vagues, gairebé sempre hi ha encausats per alguna de les accions o piquets que s’hi fan. Habitualment no tenen recorregut, però aquesta vaga s’emmarca en un context social i polític en què hi havia la intenció d’escarmentar i castigar, com en la resta del procés general contra els dirigents de les entitats cíviques i polítiques del país. La repressió apunta ara els vaguistes del 8-N que van tallar les vies de TGV Els cinc càrrecs electes del Ripollès investigats pel 8-N no declaren i reivindiquen la legitimitat de la protesta —Foment del Treball va perdre el judici en què us demandava per la vaga del 8-N. Però ara el Tribunal Suprem espanyol ha admès a tràmit el recurs. Com valoreu tanta insistència? —Foment va ser derrotat perquè el Tribunal Superior de Justícia va sentenciar que totes les vagues tenen un context polític, també ho diu l’Organització Internacional del Treball. Així i tot, continuen insistint, i ho fan amb motivacions polítiques, perquè van ser ells qui van promoure el decret de la deslocalització d’empreses. Van pressionar Mariano Rajoy en un sopar a Barcelona. Sabem que van parlar d’això i que Gay de Montellà, especialment, va intentar castigar el teixit productiu i fer por pressionant el govern de l’estat espanyol perquè es pogués fer el decret. A més de l’actuació de Foment, es va demostrar que es van retirar fons per un valor de 35.000 milions d’euros de CaixaBank i Banc Sabadell per empènyer la deslocalització de les empreses. Retirar aquests diners també volia dir retirar cotitzacions de la Seguretat Social d’aquests bancs. Des d’un punt de vista absolutament polític, la intencionalitat era fer por a tot el país perquè no es pogués aplicar el mandat democràtic de la majoria de la població. —Dieu que una de les proves d‘aquesta intenció política de Foment és que no han demandat cap sindicat per la vaga del 3 d’octubre ni del 8 de març. —Exacte. I també hi va haver polèmica per si eren vagues amb continguts polítics. Pensem que el fet de demandar-nos solament a nosaltres demostra que hi ha una intenció política contra el nostre sindicat perquè està a favor de la República. El segon objectiu, més d’abast, en aquest context de precarització a l’estat espanyol i a escala internacional, és el de provar de retallar drets com el de vaga. Si amb aquest recurs aconsegueixen que el Tribunal Suprem resolgui que la vaga era il·legal, això no afectarà únicament Catalunya, sinó tot l’estat espanyol. Serà un precedent molt greu pel que fa a la jurisprudència. —A banda d‘acusar-vos de fer una vaga política, Foment també sosté que no la vau convocar en el termini pertinent i que no us corresponia a vosaltres de convocar-la, tenint en compte les dimensions del sindicat. Creieu que el Suprem tindrà en consideració aquests arguments? —Foment insisteix en aquest argument de les dimensions del nostre sindicat. Això no es pot aplicar, perquè la normativa no existeix. Insisteixen també en el termini de presentació de la vaga. És un recurs força matusser, encara que l’hagin millorat una mica respecte de la demanda al TSJC. Els arguments que tenen són fluixos. Ara bé, en aquest context de retallada de drets i llibertats cíviques, no sabem com actuarà el Tribunal Suprem, i més veient què ha fet darrerament. Tot i això, nosaltres, a diferència de la causa general contra el procés democràtic de Catalunya, hem guanyat un judici al Tribunal Superior de Justícia, i això hauria de pesar. —A la demanda, Foment va fer servir declaracions dels dirigents de CCOO i UGT. Com ho valoreu? —CCOO i UGT no es van personar ni van fer cap acció, però Foment va fer servir declaracions dels seus dirigents per argumentar que la vaga era política i, per tant, que era il·legal. Durant el judici, algun dirigent dels sindicats va mostrar la seva solidaritat a les xarxes socials, sobretot per les conseqüències que una vaga es declari il·legal, cosa que repercutiria a tothom. Però no han dit res més, ni a favor ni en contra. —Josep Sánchez Llibre va ser proclamat president de Foment del Treball dilluns. Això farà canviar el tarannà de la patronal? —Foment ha de valorar si continua per la via de la intencionalitat política vestida d’interessos empresarials. Ells valoraran si els surt a compte o no continuar el recurs, amb els costos que comporta. Nosaltres no sabem quin serà el tarannà de Sánchez Llibre sobre aquesta qüestió. Estaria bé que retiressin el recurs per no fer el ridícul si perden. Si guanyen, s’haurà creat una jurisprudència i qualsevol vaga a l’estat espanyol serà declarada política. Si tinguéssim una reunió amb ell, podríem valorar millor el seu tarannà. De moment, no ho sabem. Sí que és veritat que Gay de Montellà havia tingut una clara vinculació amb l’unionisme. Això tothom ho sap, surt a les hemeroteques. Sánchez Llibre ve d’una altra tradició. —Com han d‘actuar els sindicats en un moment polític com aquest? —Nosaltres considerem que el país ha fet un tomb (sobretot aquests darrers deu anys) i que la situació política ha canviat de manera important. El PSC ha passat de ser un dels partits més importants del país a veure com molts dels seus polítics se n’han anat a ERC. D’altra banda, també hi ha les refundacions de Convergència, el creixement de la CUP i ERC, d’Òmnium, l’aparició de l’ANC i els CDR… La centralitat política d’aquest país és la sobirania i la República, tot i que es pugui dir que és només el 50%. Això, a escala sindical, no es correspon. És cert, però, que creixem i veiem que hi ha ganes que hi hagi una opció que es correspongui amb aquesta nova situació política i social, un sindicalisme que porti la República als centres de feina. En aquests dos últims anys, hem entrat en noves empreses, tant públiques com privades. També tenim més afiliats. Hi ha un canvi, però no va a la mateixa velocitat que el país. Creiem que continuarem creixent, sobretot en la funció pública (Generalitat, Ensenyament, Institut Català de Salut…) i en grans empreses, com el Banc de Sabadell. Hi ha un sindicalisme en aquest país que defensa la República i els drets socials. —Dieu que l‘acció dels sindicats no es correspon amb el moment polític. Què en penseu, de l‘actuació de CCOO i UGT aquest últim any? —Les bases, o una part determinada d’aquests sindicats (potser no majoritària, però sí important), es corresponen amb la composició social i política d’aquest país, mentre que les direccions no estan a l’altura de les necessitats, que són que hi hagi una opció republicana que, conjuntament amb la resta de teixit social i polític, pugui continuar empenyent per la construcció de la República. L’equidistància de CCOO i UGT impedeix que es faci pedagogia a les empreses de l’oportunitat que significa una república pel que fa als drets socials i laborals. Abans del 8-N, les direccions de CCOO i UGT es van dedicar a trucar a comitès d’empreses per a fer boicot i dir que la vaga era il·legal. Hi ha unes bases que voldrien que les seves organitzacions tinguessin un paper que es correspongués amb la centralitat política i social, però amb aquesta actuació juguen a falcar el règim del 78. —Penseu que es repetiran més 3-O i 8-N els mesos vinents? —Hi ha prou motius en el context social i polític perquè així sigui. Continuen suspeses un munt de lleis amb contingut social i laboral. Hi ha una intenció de perjudicar les persones. L’1-O es va estomacar la gent i la majoria d’aquest país són treballadors i treballadores. Nosaltres estem amb les classes populars, a qui es vol generar temor. Per tant, de motius per a convocar una vaga general no en falten. Però una vaga general s’ha de preparar amb temps i fer-la bé, no es pot convocar d’un dia per l’altre, com molta gent es pensa.

Summary: Sergi Perelló: ‘El 8-N va demostrar que és possible fer una vaga general sense els sindicats del règim del 78’


El Grup 62 acaba d’anunciar: ‘Sergi Pàmies, un dels autors de referència de la literatura catalana actual i un dels narradors amb més projecció internacional, torna tres anys després de la seva darrera publicació amb el seu llibre més personal, “Confessions d’un culer defectuós” (Empúries).’ L’editor d’Empúries, Josep Lluch, ha explicat a VilaWeb: ‘Aquest llibre és un projecte que fa temps que se li va proposar, que Pàmies, sempre molt exigent, ha tardat a donar per bo, perquè en volia estar segur. I ho anunciem ara perquè acaba de donar-hi el consentiment.’ Amb tot, Lluch assegura que no hi ha res més: ni cap acord que vagi més enllà ni cap clàusula oculta. Sergi Pàmies és un dels autors importants de la literatura catalana actual (per obra, lectors i projecció internacional), que no s’havia situat encara en l’òrbita del Grup 62, és a dir, del Grup Planeta. Autor de referència de l’editorial Quaderns Crema, juntament amb Quim Monzó, tota la seva carrera literària l’ha fet en aquest segell, al costat de l’editor Jaume Vallcorba. Tanmateix, fa un any que Vallcorba es va morir i avui el segell publica molt pocs títols l’any. Segons Josep Lluch, ‘Confessions d’un culer defectuós’, arribarà a les llibreries el 6 d’abril, just per a la campanya de Sant Jordi. Va ser una proposta que Grup 62 va fer a l’escriptor: ‘El projecte va començar arran d’una conversa entre Sergi Pàmies i Emili Rosales, director editorial del Grup 62, sobre el punt de vista singular que Pàmies adoptava en les seves columnes setmanals a La Vanguardia parlant del Barça. I la idea era articular un relat al voltant del fet de ser culer, amb volada literària, fent un costumisme agut. No ens va dir que sí fins que no ha tingut la certesa i la garantia que quedaria tal com ell volia. Se n’ha sortit molt bé.’ La nota de premsa del Grup 62 diu: ‘És, sobretot, la història d’una conversió sentimental. Alternant reflexions i records, Sergi Pàmies analitza els orígens atzarosos del seu barcelonisme com un pretext per desplegar un punt de vista particular i original. És possible ser culer sense ser antimadridista? Existeix una manera genuïnament barcelonista d’animar l’equip? Ha de vendre’s el club l’ànima als patrocinadors per mantenir-se a l’elit?’ I Josep Lluch afina: ‘Explica com es va fer fan del Cruyff quan encara era de l’Ajax, que va tornar a viure a Barcelona i aleshores en Cruyff va fitxar pel Barcelona. I hi ha alguns moments d’anècdotes personals que es llegeixen com si fossin un dels seus contes. La majoria són capítols breus, tot i que el tema del Cruyff és molt més llarg, repartit en tres capítols que fan una sèrie.’

Summary: Grup 62 anuncia que el nou llibre de Sergi Pàmies es publicarà en un dels seus segells, Empúries


La crisi del coronavirus 2019 ha situat les residències del país en una situació d’extrema vulnerabilitat. En molts casos, la virulència de la Covid-19 s’uneix a la precarietat d’uns centres, on manca personal i material de protecció. A més, la falta de proves de detecció impedeix identificar i controlar correctament els brots. Arreu del país han mort més de dos-cents residents. Per exemple, a la residència Casa Asil de Sant Andreu de Palomar, que ahir llançava un crit d’alerta després d’haver vist com s’han mort trenta-un residents d’ençà de l’11 de març, però oficialment només tenen constància que sis són pel coronavirus. Fins ara, la residència DomusVi d’Alcoi és la més afectada. S’hi han registrat trenta-dos morts i hi ha desenes de contagiats entre usuaris i treballadors. Les residències, sense material i abocades al col·lapse: ‘necessitem ajuda’ Per entendre la situació, parlem amb José Luis García, portaveu de la plataforma de familiars, que explica que el centre s’ha anat degradant aquests darrers anys i que hi falta personal. A més, critica la manca de comunicació de la residència, la qual només informa una volta al dia de l’estat dels residents. ‘Si pogués parlar amb la consellera , voldria que em digués, per favor, quina és la situació real del centre, perquè és desesperant.’ —La plataforma de familiars de la residència DomusVi es constitueix el novembre passat, abans de la pandèmia pel coronavirus 2019. Per què? —La residència ha anat canviant de mans en poc temps. Primer, l’ajuntament va cedir la gestió a Novaire, després a Quavitae, i fa un any i escaig a DomusVi. Cada canvi d’empresa ha accentuat les mancances en l’atenció dels nostres familiars. No és una percepció i prou, hem vist com se n’anava personal per les condicions laborals precàries. A més, consideràvem que la residència incomplia les ràtios que marca la llei de dependència de la Generalitat. Vàrem decidir de crear aquesta plataforma per a denunciar tot açò. —I què vau fer? —Primer, vàrem presentar un escrit de queixa a la direcció de DomusVi a Alcoi. Sobre les ràtios, ens varen dir que sí que les complien, i que si les famílies tenien cap problema amb el centre, es podien resoldre de manera individualitzada cas per cas. Però no es resolia res. —Us va alertar res més? —En poc temps, hi va haver tres brots de gastroenteritis i encara n’esperem una explicació. No es va fer cap mena d’informe ni es va intentar determinar d’on venien. Simplement, anaves un dia a la residència i et trobaves que no hi podies entrar. Llavors et deien que havien detectat un brot de gastroenteritis. Si no hi anaves, no en sabies res. —Vau portar el cas a les administracions? —A principi de febrer, ens vàrem reunir amb el director general d’Infrastructures de Serveis Socials i li vàrem demanar que s’hi fiqués, perquè al centre hi ha places concertades. Va prendre nota de totes les demandes i va dir que ho faria. Però també ens va admetre que no tenia prou inspectors per a fer controls més exhaustius a totes les residències. De totes maneres, va recollir les nostres queixes i ens va convocar al cap de tres mesos per veure si s’havia actuat. Evidentment, tot açò ha quedat superat pel brot del coronavirus. —La conselleria parla de trenta-dos morts pel brot de coronavirus. Teniu dades actualitzades? —No. Fa molt de temps que reclamem un canal específic d’informació continuada per als familiars. No té sentit que hàgem d’esperar a saber les coses cada vint-i-quatre hores, quan compareix la consellera. A més, cada dia dóna la informació i les dades d’una manera diferent. Al principi donava les dades d’afectats entre usuaris i treballadors, ara només parla dels morts. No sabem quina és la situació general. Ni tan sols sabem si han aconseguit aturar la via de propagació. —I la residència? —Cada dia telefonen a les famílies per dir-nos ton pare o ta mare està bé, malament, ha millorat o ha empitjorat. La prova del coronavirus ha eixit positiva, negativa o encara no la tenim. No hi ha més informació. Els que ens transmeten la informació són els treballadors, normalment la psicòloga o els fisioterapeutes. Els metges només parlen si la cosa és greu. La conselleria de Sanitat ha dit que la responsabilitat de la comunicació és de DomusVi, però s’ha demostrat que tot i ser una multinacional no ha volgut posar els recursos per ajudar-nos. Es limiten a telefonar-nos una volta al dia, i si vols més informació, et trobes els telèfons bloquejats. Jo he estat quaranta-vuit hores sense saber res de la meua familiar. —Quan es van fer les proves de detecció de la malaltia? —Ens van dir que les havien fetes la setmana passada, però els resultats triguen a arribar. Llavors no saps realment quin és l’estat del teu familiar. I els que donen negatiu tampoc no els pots traure. S’han de quedar allà amb el risc que això comporta. A més, després llegeixes notícies com la de les proves defectuoses i ja no saps què pensar… Cada volta que apareix una notícia ens empitjora les perspectives. No tenim cap garantia de res. —Heu pogut tenir comunicació directa amb els familiars? —Ara comença. Fa un parell de dies que es fan videotrucades, però de moment són pocs. No sempre hi pots parlar, per exemple, la meua tia té alzheimer i no hi ha contacte oral possible, però almenys per veure-la, saber que està bé. Açò dóna molta tranquil·litat. —Quant temps heu estat sense veure’ls? —El diumenge vuit de març ens varen dir que ja no podíem accedir al centre, tot i que el dia abans ens havien informat que cada dia es permetria l’accés a un familiar per usuari. Aquest canvi de parer ens hauria d’haver fet alçar les celles sobre què podia venir. Aquell diumenge va ser l’últim dia que els vàrem veure. —El centre de dia també va tancar? —No, podien passar sense problemes. Ells i els seus familiars entraven i sortien sense problemes. Nosaltres vam respectar la decisió del centre per responsabilitat, però ens vàrem enfrontar amb la direcció. Fins el 13 de març, just abans que es decretés l’estat d’alarma, el centre de dia va estar obert. —Com s’informa de les defuncions? —Es telefona. Alguns familiars a qui he donat el condol m’han explicat que els han tingut tres hores esperant per fer tota la tramitació. De la residència es va directament al cementiri. No et pots acomiadar, ni es fa cap ofici. —En els casos terminals no hi ha possibilitat d’unes últimes paraules? —No hi ha res d’açò. Hi ha gent que no ha sabut res del familiar des que tancaren la residència fins que s’ha mort. És una autèntica barbaritat. No és humà. En alguns casos, com a molt, els han avisat que empitjorava molt. En cap moment ens han ofert la possibilitat d’unes últimes paraules o d’acompanyar. —La consellera va assenyalar una infermera com a possible origen del brot. Què en penseu? —No ho sé. Durant dies no dónes cap informació, i quan ho fas, ho fas en condicional. Per què dius ‘probablement’? Si no ho tens clar, per què ho dius? Què vols? Deixar caure el problema sobre una treballadora? Per nosaltres, el més important no és trobar l’origen. Açò pot servir per a temes epidemiològics i per a perfeccionar protocols, però no volem un cap de turc. —Que li diríeu, a Ana Barceló, si poguéssiu parlar amb ella? —Que, per favor, ens diga quina és la situació real del centre, perquè és desesperant. Si han parat la via de propagació, quantes persones estan afectades, si es continuen fent proves i quin desenllaç pot tenir tot plegat. La incertesa és molt gran. Et pares a pensar si es moriran tots els que tenien símptomes… Sense informació, ens sentim impotents, no sabem si sobreviuran. —Emprendreu accions legals? —Ens hem posat en contacte amb un advocat. Primer demanem que s’aclarisca bé què ha passat, perquè no és mala sort que el brot haja estat tan virulent. La nostra residència és un dels centres més afectats de l’estat espanyol. Parlem de 134 places, de les quals, segons les primeres dades, hi havia una setantena d’afectats, i ara una trentena morts. I és un degoteig continuat, no para. Primer volem una explicació, i quan açò acabe, decidirem si presentem una denúncia perquè s’investigue i es depuren responsabilitats.

Summary: ‘No sabem si sobreviuran, ens sentim impotents’, parlen els familiars de la residència d’Alcoi


Els CDR qualifiquen de ‘frau, insult i un menyspreu al conjunt del poble català i a la democràcia’ el ‘simulacre de negociació’ entre ERC i PSOE per a la investidura. En un comunicat difós a Twitter, els CDR condicionen qualsevol negociació entre la Generalitat i l’estat espanyol a una amnistia per a tots els presos polítics, el retorn dels exiliats i que s’aturi la ‘persecució ideològica’ contra l’independentisme. La segona condició és el reconeixement del resultat del referèndum de l’1-O i, en tercer lloc, que el diàleg sigui supervisat per un mediador internacional. Unes condicions que, com constaten els CDR, ara no es compleixen. Vegeu ací el comunicat: A més, aquesta nit han fet una pintada davant la seu d’ERC amb la frase ‘l’autodeterminació és un dret, no es negocia’, una acció reivindicada pel CDR del barri de les Corts de Barcelona. Hola @Esquerra_ERC!!Hem passat per la vostra seu i us hem deixat un missatge ben clar: 👉l’autodeterminació és un dret, NO es negocia! ⚠No ho oblideu quan aneu a pactar amb l’enemic…#republicacatalana #independència #cdrenxarxa pic.twitter.com/Nhg5E5Vkhq — CDR Les Corts #RevoltaPopular (@CDRLesCorts) December 10, 2019

Summary: Els CDR veuen un ‘insult’ la negociació ERC-PSOE per a la investidura de Sánchez


Fem l’entrevista a Eulàlia Reguant divendres, just després de la reunió negociadora amb el govern. Quan veu que un piulet fa pública la reunió li sap greu, es pensava i desitjava negociar sense focus, ni càmeres. S’inquieta, no li agradaria que els mitjans tornéssim a pressionar sobre l’avenç de la negociació a curt termini. Diu que no vol que la negociació es torni mercadeig, que aquesta vegada no hi ha línies vermelles, que no ajuden. Matisa molt entre l’ideari de la CUP i això que negocien. Repeteix sovint que ara cal posar la bena a la ferida, mentre desgrana les claus de la CUP perquè el pressupost i el referèndum arribin a bon port. —Ho hem sentit bé? no hi haurà línies vermelles? —El concepte línies vermelles no ajuda. És evident que la CUP té unes propostes, que no són exclusives seves sinó que també vénen del carrer, que milloren el pressupost i han d’ajudar a guanyar el referèndum. Per això les fem. Dit això, una cosa és no tenir línies vermelles i una altra és dir que si no incorporen res, passarem. Això no és així, és evident que fem propostes perquè la població vegi que la construcció de la república anirà per un camí diferent del que han seguit l’autonomisme i l’estat espanyol. Esperem que es recullin propostes nostres, però no volem entrar a mercadejar. —També podem dir convençuts que no hi haurà eleccions abans del referèndum? —No hi haurà eleccions, el 2017 hi haurà referèndum. Si hi hagués eleccions seria una gran estafa per a tothom. No és una situació plausible ni previsible. —El president Puigdemont diu, però, que sense pressupost n’hi haurà. —Hem dit sempre que no creiem en aquesta dicotomia. Diem que el 2017 hi ha d’haver referèndum i en això treballem i ho fem a totes. —Per què dieu que Esquerra ha de tenir més compromís? —Entenem que a la coalició electoral de Junts pel Sí, qui ha blocat sistemàticament les nostres propostes ha estat el PDECat, moltes vegades des de fora de les taules de conversa. Nosaltres entenem que moltes de les propostes que fem serien més pròpies d’ERC que no del programa de la CUP. Per tant, ens agradaria que ERC les defensés i hi treballés, també. —I això no passa? —No ho veiem. No hem vist signes que en aquestes propostes Esquerra hi posés gens de voluntat. —Invoqueu també directament en Junqueras? —Ell és el màxim responsable, des de la Vice-presidència i des del Departament d’Economia, del pressupost. I així ens han fet saber sovint des del govern. Per això l’invoquem. —Per què creieu que no ho fa? —Això, ho heu de preguntar a ell. Nosaltres constatem. Però una cosa és clara: Esquerra, des de la responsabilitat que ocupa, té un paper molt decisiu perquè el pressupost vagi bé o malament. —Quan parleu del PDECat també dieu sovint que els ‘no’ vénen de fora. Podeu dir més concretament a qui us referiu? —Parlo de quan ets en una taula de converses i veus que molts dilluns, de manera sistemàtica, la portaveu del PDECat surt a dir que no es faran unes coses. —Voleu dir Marta Pascal? —Sí, són interferències que vénen de fora de la taula de negociacions. Hi ha un cert blocatge per part d’un sector del PDECat que sistemàticament es nega a entendre o a escoltar les propostes de la CUP. —Quan dieu que el president hi sigui és per què considereu que la negociació tindrà més garanties? —Com deia Benet Salellas, nosaltres no som aquí per a mantenir cadires sinó per a complir un mandat molt concret, que en aquest cas és de ruptura. Amb Puigdemont, llegim el moment excepcional de la mateixa manera. Treballem per aconseguir el mateix objectiu. Per això creiem que és positiu que s’impliqui en el pressupost i en la concreció del referèndum i el procés constituent, que s’impliqui en aquesta globalitat de la legislatura que ens ha de portar a guanyar el referèndum. —Puigdemont ha destensat les relacions amb la CUP? —És evident que Puigdemont té un caràcter molt diferent del que tenia el president Mas. La seva manera de relacionar-se, i no només amb nosaltres, és diferent. Això no sé si destensa, però marca el canvi que nosaltres buscàvem i que ha de donar resposta a aquest moment. —Anem lents? —Falta concretar. La data del referèndum ha d’anar acompanyada de l’explicació de com el convocarem, com garantirem que es dugui a terme i que no hi hagi elements externs –de l’estat espanyol– que l’impedeixin. —A la conferència també us vàreu adreçar als comuns. Quin missatge volíeu fer arribar? —La via pactada no existeix. L’única manera de fer un referèndum efectiu, com diuen ells, és que el fem nosaltres i per tant que s’hi impliquin. —Van captar el missatge? —No ho sé. —La seva militància, els seus votants, els poden fer decidir a acceptar la via del referèndum no pactat. —Hi ha molta militància de l’espai dels comuns compromesa amb l’exercici de l’autodeterminació i en la construcció de sobiranies. És gent que, un cop ja és clar que no hi ha via pactada, s’implicaran i tindran ganes de fer un referèndum efectiu amb totes les conseqüències. Per tant, aquesta gent hi serà. Però no es tracta que hi siguin el dia del referèndum, sinó que hi siguin a l’hora de fer possible que sigui efectiu. Que no es mirin des de la barrera que algú doni les eines perquè sigui efectiu, sinó que contribueixin a fer que ho sigui. —Ara esteu més preparats que a la primavera del 2016? —La preparació tècnica hi era abans i hi és ara. —Però ara parleu del tall i abans no. —Perquè hem facilitat la tramitació i abans no ho vam fer. —Heu escarmentat? —No ho entenem així. Si haguéssim escarmentat seria com si fóssim uns nens dolents que no hem fet bondat. Sempre hem treballat per acostar aquest país a la república i a construir la independència, per la ruptura. Ho pensàvem al maig i ara. La lectura de portar-nos malament és infantilitzar-nos. —No sempre escarmentes perquè has fet una cosa malament, potser t’has arriscat o… —Una mica sí que vol dir això. Escarmentes quan alguna cosa no ha anat bé. Nosaltres vam fer un procés que va acabar com va acabar i en aquell mateix moment vam dir que estàvem disposats a parlar del pressupost del 2017 perquè creiem fermament que aquesta legislatura ha de ser de la ruptura. —Però a la conferència de l’altre dia vàreu eixamplar el focus: rescat social, referèndum i procés. Això també anava adreçat a la militància? —La militància de la CUP – Crida Constituent és la que estableix els paràmetres en què ens movem. No és que ara eixamplem el focus. Abans dèiem això mateix. Ara fem servir unes altres paraules perquè aquesta legislatura excepcional ens ha de portar al referèndum per dirimir el conflicte democràtic que tenim amb l’estat espanyol. Guanyar el referèndum, significa obrir l’endemà el procés constituent per escriure col·lectivament la constitució de la nova república. Per guanyar cal aplicar polítiques que posin la bena a la ferida. Per tant, tot això va vinculat, la lectura que en fem és global. —Per què l’èmfasi en el procés constituent? Heu trobat a faltar el procés participatiu? —Sobretot ens preocupa que l’endemà del referèndum hi ha d’haver algú responsable o un espai que dinamitzi aquest procés constituent. —Us podeu explicar més? —S’ha de crear aquest organisme o espai que lideri el procés constituent. Això és el que posem a la taula. No es tracta de fer debats. El govern ha de pensar quina eina disposa per fer això. —I què heu proposat? —Una de les nostres propostes és de crear un organisme dins el govern que comenci a pensar conjuntament amb entitats i col·lectius que ja han treballat en això. La societat civil va a l’avantguarda dels partits i parlaments. En tots hi ha d’haver una implicació del govern. Redactar una constitució sense que el govern hi estigui implicat no tindria gens de sentit. —Parleu d’un òrgan com el Consell Assessor de la Transició Nacional (CATN)? —El CATN era una cosa, i també la societat civil havia fet coses. Ara cal un pal de paller al si del govern que focalitzi cap a on anar i estructuri tot això. —O sigui que tindrem pressupost i un organisme nou? —Respecte del pressupost, la militància prendrà la decisió i pot decidir que sí o pot decidir que no. —Això de decidir que no encara no havia sortit. —La militància ho decidirà el 28 de gener. Ara cal que aquests dies que vénen el govern s’activi i nosaltres també. I així traslladem el màxim d’informació possible i que hi hagi la màxima entesa possible. —Tot allò que es decideixi sobre procés constituent serà determinant a l’hora de votar el pressupost. —És amb els tres eixos on hem de trobar elements que ens mostrin que avancem i concretem, perquè la militància de la CUP pugui valorar positivament el que es fa. Si és que volen que aprovem el pressupost han de tenir en compte aquestes qüestions. Si no, la decisió serà més complicada. —Però el que s’ha de definir és si tenim exèrcit, el model d’escola… —El que defineixen les constitucions modernes. Ha de definir el marc econòmic i social, els drets, ha de parlar d’educació, ha de definir les relacions internacionals de la nova república, i per tant ha d’incorporar-hi la qüestió de l’exèrcit. S’ha de poder discutir de tot això. No cal que els set milions d’habitants escriguem article per article de la constitució, sinó que es parli sobre els eixos centrals, sobretot en aquells en què hi pot haver més diferències i que la gent pot ser més sensible. És evident que la gent ha de poder discutir si vol exèrcit o no. Hi ha d’haver un debat de quin model de seguretat ha de tenir la república. —Però això no ho ha de fer el parlament? —Abans no s’acabi el 2017 hi ha d’haver un referèndum, l’endemà de guanyar-lo s’ha d’activar un procés pre-constituent que ha de portar a definir tot això. Després hi ha d’haver les eleccions constituents que han d’emmarcar l’Assemblea Constituent, que és la que acabarà de redactar la constitució, que serà sotmesa a una validació per part de la ciutadania amb un referèndum o votació. Aquest seria el marc general, que requereix concrecions. —Ja heu explicat algunes xifres. Parlem-ne una mica. On és l’essència? —Educació és un dels sectors que més ha hagut de suportar les retallades i l’escola pública és un dels valors més importants que hem de salvaguardar, en la construcció d’un nou país. Per això parlem de 140 milions per a començar a tornar a un nivell d’abans del 2010, a drets guanyats. Però també hi ha un altre element que proposem que és generar les eines que permetin durant el 2017 certes polítiques que ara no es poden aplicar, com és el cas de la renda garantida –que a punt de ser aprovada. Hem creat deu fons, en alguns s’hi han d’abocar molts diners i alguns altres són una eina per a treballar més endavant. N’hi ha deu i van des d’un fons d’ensenyament per a garantir equipaments escolars i els drets bàsics que proposàvem, un fons per garantir la renda garantida, un fons per a un parc d’habitatge digne, un fons per a crear un banc de terres, un fons climàtic, un fons de patrimoni natural per a protegir el patrimoni natural… —Com s’alimenten aquests fons? —Nosaltres retallem coses d’algunes partides però no en posem cap gairebé a 0. Alguns d’aquests fons es poden anar nodrint. És important d’on retallem i també d’on es poden nodrir i alimentar durant l’any: hi pot haver romanents del 2016, ingressos extraordinaris, nova fiscalitat. —Voleu que els alts càrrecs es retallin el sou un 14%. Però això, com heu confirmat, són poc més de 4 milions. Són molt poca cosa…. També retalleu algunes coses de protocol, però l’estalvi són pocs diners … —De xocolata del lloro a xocolata del lloro podem fer una gran xocolata. Perquè si anem dient això no cal tocar-ho perquè és la xocolata del lloro, tot queda igual. Els alts càrrecs cobren molt per sobre del que cobra molta gent. Els demanem una retallada del 14%. Seran uns diners que, sumats a uns altres i uns altres, faran uns bons fons. Tota pedra fa paret. Del 5% del protocol proposem fer un fons que treballi conta la violència masclista transversal a tota la Generalitat. —Pot semblar molt simbòlic. —Pot semblar simbòlic o de pocs diners, però no es tracta de moure molts diners. El fet important és què hi ha al darrere i quines polítiques s’impulsen amb aquests diners. —Quan explicàveu la vostra proposta d’educació a Catalunya Ràdio, la gent de la concertada va ser la primera de trucar. —La CUP té la fita del traspàs de l’escola concertada a la pública. Això ho continuarem defensant, però ara no parlem d’això. Parlem d’una retallada dels diners dedicats a les inversions en manteniment, en cap cas al professorat. Durant aquests anys el govern ha invertit més en l’escola concertada que no en la pública i nosaltres ara diem: parem, no aprofundim més aquesta diferència, reequilibrem. No anem contra els drets laborals de l’escola. No canviem el model educatiu. Això no entra en el debat, perquè Junts pel Si es nega sistemàticament a entrar-hi. —També heu parlat dels imposts. Aquesta sí que sembla que és una línia vermella de Junts pel Si. —Nosaltres fem propostes en aquest sentit. Amb l’IRPF fem una esmena en concret per augmentar el nombre de trams i que a partir de 60.000 euros hi hagi més trams que siguin progressius. En l’impost de patrimoni, proposem d’apujar el tipus. Exactament agafem la reforma feta pel govern valencià fa uns mesos i la traslladem aquí. Pel que fa a successions, proposem d’adaptar la llei a allò que hi havia el 2008, entenent que corresponia més a la progressivitat. —Però l’impost de successions és el que afecta les classes mitjanes i que té més conseqüències estructurals, perquè pot ser més transversal per la casuística que pot presentar. —S’ha repetit molt aquesta idea, és com una mena de cantarella. S’ha d’analitzar, però nosaltres creiem que no. La classe mitjana d’aquest país pràcticament ha desaparegut amb les retallades, la crisi… Això de l’impost no tindria cap impacte en aquest sentit. En el terreny dels impostos tampoc no proposem cap canvi estructural. Tenim un referèndum aquí al costat i assumim que governa qui governa. Ara cal, ho repeteixo, posar una bena a la ferida, posar pedaços però que es puguin visualitzar canvis que anem cap a un país on el 4% no s’imposi al 96%. —Què heu après durant aquest any? —He après que allò que la CUP deia que aquestes institucions no són les nostres és cert. Que poden ser una eina per a fer plantejaments polítics, però que les transformacions vénen de la lluita del carrer i és així com es guanyen. Les institucions hi són perquè els qui tenen privilegis els continuïn mantenint. —Però això ja ho devíeu pensar abans? —Sí, però viure-ho és un aprenentatge que m’ha reforçat la idea que la lluita de fora és la que empeny. Quan ho he vist i ho he palpat encara ho he cregut més. —I l’organització ha canviat? Per exemple, l’acte que vàreu fer l’altre dia era diferent. —La diferència està en el fet que al mes de maig no hi havia referèndum i ara sí. Aquest element desllorigador de la legislatura posa sobre la taula un acte de sobirania que abans no hi era. Per tant, la lectura que podem fer del pressupost és diferent en aquest moment concret. Econòmicament, no compartirem mai aquest pressupost, però els abordarem. És diferent perquè el referèndum deslloriga la legislatura. En l’altre moment era difícil de veure un horitzó clar, quan es generaria aquesta ruptura. Ara es veu. —Què us agradaria haver-vos estalviat? —No m’agradaria haver passat tota la tongada sistemàtica i permanent d’insults masclistes que jo i totes les dones de la CUP hem passat, com una lògica d’entendre que les dones fan nosa al poder. Això és la part més desagradable i ofensiva que he viscut, essent molt conscient que partia de la lògica de desacreditar. Això té a veure amb la lògica del patriarcat que entén d’una manera subconscient que la dona ha d’estar en un segon terme. —I què us ha agradat més o us ha fet pensar: valia la pena de ser aquí? —L’equip de persones que treballem i amb qui podem generar propostes polítiques amb sentit de país i voluntat de transformació.

Summary: Eulàlia Reguant: ‘Si hi hagués eleccions, seria una gran estafa per a tothom’