L’ex-president de la Generalitat Artur Mas i els ex-consellers Francesc Homs, Joana Ortega i Irene Rigau declaran dimecres a les 10.00 al Tribunal de Comptes espanyol per l’organització de la consulta del 9-N. El judici es farà a Madrid i estan investigats pel presumpte finançament del 9-N amb fons públics. L’interrogatori es fa a petició de Societat Civil Catalana, Advocats Catalans per la Constitució i l’Advocacia de l’estat. No obstant això, seran els advocats de Mas i els ex-consellers qui facin les preguntes. La declaració arriba un any després que el Tribunal de Comptes fixés una fiança solidària entre els nou investigats –els quatre ex-membres del gover n i cinc funcionaris– de 5,25 milions d’euros. Segons el tribunal, aquesta és la xifra que va invertir-se en el 9-N. El desembre, el Tribunal de Comptes va embargar preventivament els immobles de Mas, Homs, Ortega i Rigau, que només recuperarien els diners de la fiança en cas de ser absolts. El tribunal vol que l’ex-president i els ex-consellers responguin per l’obertura de la pàgina web institucional, la fabricació i el transport del material de la consulta, la compra d’ordinadors –reutilitzats a les escoles públiques– i la campanya publicitària. L’ex-conseller de Presidència Francesc Homs ha qualificat avui el procediment ‘com a sorprenent’, ja que -ha dit- els quatre polítics van ser absolts del delicte de malversació de fons públics pels quals van ser jutjats al TSJC i al Suprem espanyol. Tot i això, s’ha mostrat convençut que serà ‘absolt’. Paral·lelament, el Tribunal Suprem espanyol ha fixat el 6 de novembre una vista pública per a revistar la condemna del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) de dos anys d’inhabilitació contra Mas per l’organització del 9-N. També estudiarà els recursos d’Ortega i Rigau, que foren condemnades pel TSJC a un any i nou mesos d’inhabilitació i a un any i sis mesos, respectivament. En el cas d’Homs, el Suprem va condemnar-lo a un any i un mes.

Summary: Mas, Ortega, Homs i Rigau declararan dimecres al Tribunal de Comptes espanyol pel 9-N


Les actuals regidores de Barcelona en Comú Mercedes Vidal i Gala Pin han renunciat a repetir en el càrrec a les pròximes eleccions municipals. Amb aquestes dues baixes, la batllessa, Ada Colau, ja ha perdut sis dels onze regidors amb què va guanyar les eleccions del 2015. Pin s’ha enretirat de setè lloc al trenta-setè, en una posició simbòlica de la llista. En una entrevista a El Periódico, ha dit que no li quedava energia per a continuar. Per la seva banda, Vidal ha explicat al seu perfil de Facebook que deixa el càrrec per ‘desavinences’ dins dels comuns. Vidal, regidora de Mobilitat de Barcelona i que havia d’ocupar el lloc número deu a la llista, ha publicat un escrit al seu perfil de Facebook anunciant que ‘fa un pas al costat’ i no es presentarà en les pròximes eleccions: ‘Les tensions entre EUiA i els comuns, tots ells espais que sento com a propis, han acabat per afectar-me personalment, i situar-me davant d’una contradicció que no puc gestionar d’altra manera que fent un pas al costat’. Les baixes de Pin i Vidal s’afegeixen a les ja conegudes de Jaume Asens i Gerardo Pisarello, que han canviat l’ajuntament per la candidatura d’En Comú Podem a les eleccions espanyoles i que seran diputats al congrés, i a les de Laia Ortiz i Josep Maria Montaner, que van decidir d’enretirar-se de la vida política. Entrevista de VilaWeb a Gala Pin (24-1-2019): ‘No sé si continuaré, vull reflexionar si la meva aportació a la ciutat és més eficaç des d’aquí o des d’un altre lloc‘

Summary: Colau perd Mercedes Vidal i Gala Pin, que renuncien a ser regidores de Barcelona en Comú


A Ginebra, seu de les Nacions Unides, es fan aquesta setmana debats i actes sobre Catalunya, l’independentisme i la repressió. El primer fou ahir al vespre, dins el Festival de Cinema sobre els Drets Humans (FIFDH), on van projectar el documentari Catalogne: l’Espagne au bord de la crise de nerfs (‘Catalunya: Espanya a un pas de la crisi nerviosa’). Després hi hagué un debat entre el president Carles Puigdemont; Micheline Calmy-Rey, que ha estat dues vegades presidenta de Suïssa, vice-presidenta i ministra d’Afers Estrangers (2003-2011); el periodista Xavier Vidal-Folch; i Nicolas Levrat, doctor en dret internacional públic. Poc abans de la projecció del documentari, parlem precisament amb Levrat,professor a la Universitat de Ginebra, i director del Departament de Dret Internacional i Organitzacions Internacionals. Levrat és, segurament, l’home que Anna Gabriel escollirà com a professor per a la seva tesi doctoral durant el seu exili. I en aquesta entrevista es mostra ben contundent contra la violació de drets fonamentals. —Què en penseu del documentari? —És força un film d’autor, critica les dues posicions. Crec que s’han comès errors a totes dues bandes. El film no es compromet i permet que cadascú es formi la seva opinió, també aquells que no coneixien gaire aquesta situació. —Tinc entès que heu seguit el cas català durant un temps. M’agradaria saber la vostra opinió sobre com hem arribat a aquesta situació. —Madrid va refusar de negociar l’evolució de l’estatut d’autonomia de Catalunya. Sabem que hi va haver l’intent de revisar l’estatut, que es va acceptar i que després el Tribunal Constitucional el va retallar i tot allò. Però crec que hi havia espai per a una negociació i tard o d’hora n’hi haurà. No hi ha cap altra manera. No crec que Madrid –i quan dic Madrid no parlo del govern actual, sinó de la població espanyola com un tot– pugui imposar la seva voluntat sobre els catalans. Ni tampoc que els catalans puguin imposar la seva voluntat sobre tota la població espanyola. Per tant, tens dues legitimitats democràtiques contraposades. Però és que fins i tot pot no ser cert, potser alguns catalans s’organitzen i guanyen una votació per a quedar-se a Espanya. No ho sé. Però fins i tot en el cas de voler deixar Espanya caldria una llarga negociació. Per tant, tard o d’hora hi haurà una negociació. Hauria estat millor de fer-ho abans de tot aquest drama espectacular. Veiem que la situació és dolenta perquè a les eleccions anteriors hi va haver el mateix resultat sobre la relació entre Barcelona i Madrid. —Després d’entrevistar alguns europeus, he arribat a la conclusió que a Europa la gent no entén que els catalans hagin vulnerat la llei, ni tampoc que el govern espanyol enviï polítics a presó. —I no solament polítics, també representants de la societat civil, que en la meva opinió és pitjor. És possible que s’hagin vulnerat algunes lleis, i si eren legítimes o no és un altre assumpte, però qui ho ha pogut fer és qui manava: els polítics. No crec que hagin de ser empresonats, però poden ser processats i veure què diu la justícia, tot i que sé que hi ha el debat sobre la independència del poder judicial. Ara, la gent de la societat civil, que només ha expressat la seva opinió, que no era il·legal…? No hi ha absolutament cap justificació per a mantenir-los empresonats. És una violació dels drets humans. —Quina pressió pot fer la gent sobre el govern espanyol? Vull dir, són a la presó i continuaran captius. Per quin motiu el jutge o el govern espanyol els hauria d’alliberar? —Al món actual hi ha les administracions nacionals, però tots els estats europeus resten subjectes a uns valors i uns principis, a les convencions europees i als tractats de drets humans. Hi ha el Pacte Internacional de Drets Civils i Polítics aprovat per les Nacions Unides el 1966. Són tractats que Espanya ha signat. D’alguna manera, amb els empresonaments que ha fet, Espanya ha trencat els seus compromisos amb els drets humans’. Algun dia, hi haurà un procés que ho aclarirà, però això demana molt de temps, perquè has d’anar al Tribunal Europeu de Drets Humans d’Estrasburg. Sigui com sigui, són fets clarament inacceptables. D’una altra banda, s’han trencat algunes lleis però és difícil perquè hi ha el dret d’autodeterminació. Cap país del món no l’ha previst per a ell, el dret d’autodeterminació. És un cas difícil: un poble invoca un dret reconegut per l’ordre internacional, que els estats reconeixen, però alhora no volen que s’apliqui perquè fa perillar la seva existència. —Creieu que aquesta qüestió es mantindrà oberta durant gaire temps? —Espero que en algun moment hi haurà alguna evolució a les institucions europees. D’alguna manera, els membres de la UE no seran estats genuïnament sobirans com els enteníem al segle XX. Les coses han canviat i espero que els europeus siguem prou intel·ligents per a gestionar aquestes qüestions. Si mires els tractats de la UE, el primer article diu: ‘Treballem per una unió europea entre els pobles d’Europa’, no entre els estats europeus. I sí, Catalunya és un poble, el País Basc és un poble, Galícia és un poble, Flandes és un poble, etc.

Summary: Nicolas Levrat: ‘Amb els empresonaments que ha fet, Espanya ha trencat els seus compromisos amb els drets humans’


La formació Som Alternativa, encapçalada per Albano-Dante Fachin, ha fet públic en un comunicat que renuncia a presentar-se a les eleccions espanyoles per no dividir més el vot independentista. Segons que explica el comunicat, ha intentat un front unitari en favor de la fi total de la repressió i el reconeixement de l’autodeterminació. El compromís d’aquesta llista unitària havia de ser de no donar suport ni estabilitat a l’estat espanyol en cas que aquests dos punts no es complissin. Però segons que expliquen cap partit independentista s’hi ha acabat afegint i, per tant, Som Alternativa no es presentarà a les eleccions per no dividir el vot. ‘El nostre objectiu era aglutinar el vot. Ara no farem la cosa contrària’, argumenten. La formació explica que la Crida i la diputada de JxCat al congrés espanyol Laura Borràs compartien la seva anàlisi, però que el PDECat s’oposava que el portaveu fos Fachin. ‘Vam traslladar que si aquest era el problema, Som Alternativa acceptava que Fachin no estigués a la llista. No hem obtingut resposta’, diuen. Quant a Poble Lliure, expliquen que va comunicar que, per reeditar el Front Republicà, que es va presentar a les últimes eleccions espanyoles, calia prescindir de Fachin. Per això Som Alternativa va donar la mateixa resposta que al PDECat. Sobre ERC, expliquen que el partit els va dir ‘que no contempla cap front unitari, ja que no comparteix els dos punts i el compromís’. Per últim, el comunicat explica que la CUP els ha comunicat avui que han decidit de presentar-se exclusivament com a CUP, ‘negant tota possibilitat de fer un Front Unitari’. COMUNICAT URGENT: https://t.co/bjPiCIN8Rt. No ha estat possible un Front Unitari. No ha estat possible un Front Republicà.No volem dividir encara més el vot. Fem un pas al costat. Gràcies a tots i totes les que ens heu ajudat. — Som Alternativa (@somAlternativa) September 28, 2019

Summary: Som Alternativa renuncia a presentar-se a les eleccions espanyoles per no dividir més el vot


El PSPV considera ‘un cop a la democràcia parlamentària’ la sentència del Tribunal Constitucional (TC) que anul·la part de les conclusions del dictamen de la Comissió d’Investigació de les Corts sobre l’accident de metro de València de 2006. En concret, el TC considera que el dictamen de les Corts vulnera el dret a l’honor d’un investigat, l’ex-director de recursos humans de FGV, Dionisio García, en atribuir-li responsabilitats pel sinistre. En la conferència de premsa posterior a la Junta de Síndics, el portaveu del PSPV, Manolo Mata, ha considerat que la sentència suposa ‘una retallada’ de les competències que tenen les comissions d’investigació per fixar o no responsabilitats polítiques. Així mateix, ha indicat que la persona que va recórrer també té la seva responsabilitat i ha assenyalat que són els tribunals els que decideixen les responsabilitats judicials i els representants dels ciutadans, les polítiques. ‘Crec que el TC està fent passos cap enrere en el que és la protecció dels drets constitucionals’, ha comentat. Sobre això, el síndic de Compromís, Fran Ferri, ha assenyalat que ‘no es poden demanar responsabilitats polítiques a algú que no sabia que això no es podia fer’, pel que ha subratllat que a partir d’ara les comissions tindran en compte aquesta sentència del TC, que ‘senti precedent’, ha dit, a l’hora d’elaborar els seus dictàmens. Les conclusions s’extreuen dels testimonis de quatre ex-directius, que en la seva compareixença van afirmar que els temes relacionats amb la seguretat i la prevenció no els corresponia a ells, sinó a Dionisio García.

Summary: El TC tomba part de les conclusions de la comissió d’investigació sobre l’accident del metro de València


La candidata al senat espanyol per Mallorca de Més Esquerra, Lila Thomàs, ha anunciat avui el compromís de la seva coalició per a exigir el coneixement del català a tots els funcionaris de l’estat espanyol que obtinguin plaça a les Illes. Així ho ha expressat avui Thomàs davant els mitjans de comunicació, al costat de les militants de Més Bel Busquets i Agustina Vilaret, en una trobada on s’ha parlat dels objectius de la coalició en matèria de drets lingüístics. ‘Volem que el català obtingui el mateix reconeixement que el castellà’, ha apuntat. Segons ha explicat, la coalició vol que els funcionaris puguin ‘respectar i atendre adequadament a tota la ciutadania’. Per la seva part, la militant de Més i actual secretària d’Universitat, Recerca i Política Lingüística, Agustina Vilaret, ha explicat que ‘casos recents com el de Paula Rotger demostren que la discriminació lingüística és un problema molt vigent i d’actualitat’ i ha apuntat a un retrocés dels drets en matèria de llengua. Finalment, la co-coordinadora de Més per Mallorca, Bel Busquets, ha expressat que l’objectiu és ‘obligar l’estat i el govern a implicar-se en la normalització de la llengua catalana i la resta de llengües minoritzades, així com en la seva promoció i projecció exterior’.

Summary: Més Esquerra proposa que tots els funcionaris que obtinguin plaça a les Illes tinguin coneixement del català


El taekwondista espanyol Joel González s’ha adjudicat la medalla de bronze en la categoria de 68 quilos del taekwondo dels Jocs de Rio de Janeiro després de batre per 4-3 el veneçolà Edgar Contreras, aconseguint la seva segona medalla olímpica. El català va ser protagonista fa quatre anys a Londres, quan va conquistar l’or en un pes menor, 58 quilos. Llavors, va decidir canviar i apujar amb vista a Rio 2016, però tot el seu cicle olímpic ha estat marcat per una lesió de genoll que l’ha tingut parat més d’un any. Tot i això, es va preparar i va arribar a punt per a la cita olímpica. No va poder aconseguir el seu objectiu de barallar-se per un altre or, després de caure en les semifinals, però finalment va saber treure una medalla de bronze. González va començar amb sofriment el seu camí a Rio de Janeiro, derrotant el croat Filip Grgic de manera molt ajustada (3-4) gràcies a una sensacional reacció a l’assalt final. El seu rival tenia controlat el combat i manava entrat el tercer i últim assalt, però el figuerenc va arriscar per remuntar i guanyar-se el passi.

Summary: El figuerenc Joel González guanya el bronze en taekwondo


MADRID, 19 Jul. (EDIZIONES/Portalgeek) Tanta ha estat l’expectació creada pel joc de ‘Pokémon Go’ que fins i tot la família més famosa de Springfield ha sucumbit a caçar els mítics personatges. El vídeo difós a YouTube per Fox —cadena nord-americana— fa una paròdia de Homer immers en la recerca de pokémons dins del zoo de Springfield, i deixa de banda la cura de Bart i Lisa, exposats a múltiples perills. Tots sabem que Homer no és el millor pare del món, i queda retractat en el vídeo, ja que mentre ell captura Rattata, Bart juga amb un lleó i fins i tot el nen simula que ha perdut un braç. No tot això és fictici, i la febre pokémon és una realitat, ja que, Nintendo ha doblat el seu valor des que els famosos personatges sortissin al carrer. Ací podeu veure el vídeo (en anglès): ICYMI- @HomerJSimpson is distracted by the latest craze. Watch! #TheSimpsonshttps://t.co/PX9wTHjUC0 — The Simpsons (@TheSimpsons) July 19, 2016

Summary: Els Simpsons també sucumbeixen a la febre de ‘Pokémon Go’


El govern ha ofert els ports catalans per acollir els 49 immigrants i refugiats que són a alta mar des de fa més de dues setmanes a l’espera que un estat membre els accepti. Es tracta de 32 persones que són al vaixell Sea-Watch i 17 més al Sea-.Eye, la majoria provinents de l’Àfrica subsahariana, Líbia i Egipte, i rescatades per les ONGs alemanyes quan estaven a la deriva al mediterrani. Per ara, cap estat europeu ha acceptat acollir-los, i Itàlia i Malta no han ofert els seus ports, els més propers a la zona on són les embarcacions. La Comissió Europea va alertar ahir als estats membres que cal més solidaritat per gestionar l’acollida de persones rescatades al mar i una solució urgent, sostenible i previsible davant d’aquesta situació. El Departament d’Acció Exterior, Relacions Institucionals i Transparència ha comunicat al govern espanyol la voluntat de Catalunya de convertir-se en port segur per les dues embarcacions i ara resta a l’espera de la resposta de Madrid.

Summary: El govern ofereix els ports catalans per acollir 49 refugiats a la deriva des de fa dues setmanes


És la primera vegada que visiteu les Falles de València? Ja hi heu anat però voleu descobrir la festa d’enguany? Ací trobareu informació de tot allò que podeu fer durant la setmana fallera que comença aquest divendres, 15 de març, amb la plantà de les falles infantils. Més de set-centes falles inundaran els carrers de València aquests dies. I això vol dir també pólvora, xarangues, llums, gent al carrer i bunyols amb xocolata. I –no cal pas amagar-ho– també seran dies de batibull de trànsit, amb molts carrers tallats i aglomeracions. La setmana fallera comença demà, 15 de març, amb la plantà, i s’acaba el 19, dilluns, amb la cremà de totes les falles. Durant quatre dies la ciutat es paralitza i s’aboca a la festa. Els carrers s’omplen de monuments i els fallers surten al carrer a celebrar la data que esperen amb ànsia tot l’any. A continuació us oferim una guia per a saber tot allò que no us podeu deixar escapar durant la setmana fallera. Quines són les falles que no podeu passar per alt? Hi ha tantes falles per visitar, que la recomanació millor i primera és que feu un recorregut per aquells monuments que us faci gràcia de veure. No podeu passar per alt les falles més espectaculars, que són les de la Secció Especial, que trobareu detallades en aquest mapa. En total són nou falles, totes força a la vora. Aquest any no us podeu predre la falla l’Antiga de Campanar que s’ha endut el primer premi de la Secció Especial. Diumenge es van donar a conèixer tots els premis. Al mapa, també hi hem indicat les falles municipals situades a la plaça de l’Ajuntament. La falla grossa ha estat dissenyada per segon any consecutiu pels artistes fallers José Latorre i Gabriel Sanz. Després de l’experiència tan gratificant del 2018, enguany han treballat amb els artistes urbans valencians PichiAvo. La creació és una falla clàssica però amb una cobertura ben moderna. Fa una setmana que planten la falla de l’ajuntament. Precisament, aquests dies s’ha pogut veure els PichiAvo com la complementaven amb un gran mural de grafits. La falla infantil municipal es titula ‘Paradetes de flors número 14’ i ha estat dissenyada pel duet Cap de Suro, format per Ariadna González i Xavier Guerea. El propòsit és fer un homenatge a les paradetes de flors típiques. A més, els creadors han fet una falla interactiva, de manera que els visitants hi podran interactuar amb l’olfacte, l’oïda i la vista. Les falles alternatives Les Falles Populars i Combatives són una proposta nascuda el 2002 al districte de Ciutat Vella, gràcies a la feina conjunta de diversos col·lectius de la ciutat. Amb els anys, ha anat consolidant-se com una alternativa a les falles oficials, amb l’objectiu de gaudir de la festa fallera, però recuperant el carrer i la cultura lliure i popular. És una manera de retornar a l’esperit popular de les falles. És una altra visió, en què la cosa més important no són els monuments sinó la gent i la festa. Per sisè any consecutiu Falles Populars i Combatives llança un videoclip per celebrar les falles. Enguany el grup Frida canta a la justícia en forma de trap. ‘Crema-ho tot’ és el títol d’aquesta peça musical plena de contingut reivindicatiu i protesta social. La ruta alternativa de les falles Si voleu veure falles alternatives també podeu visitar la falla emblemàtica reivindicativa Arrancapins. I si voleu evitar aglomeracions, podeu visitar les falles d’algunes altres poblacions, com ara Alzira, Borriana i Torrent. ‘Mascletà’ D’ençà de l’1 de març la ciutat trontolla amb la mascletà, que es fa cada dia a les dues del migdia a la plaça de l’Ajuntament de València. És un concert d’explosions acompanyat d’olor de pólvora. S’hi ha d’anar molta estona abans per poder viure-la des de la plaça, i com més a prop millor, sempre respectant les distàncies de seguretat. Es recomana de posar-se d’esquena a la direcció del vent per evitar el fum i els paperets dels petards. Dura uns cinc o set minuts i una volta s’ha acabat cal molta paciència per a sortir de la plaça. L’espectacle comença quan la fallera major de València dóna l’ordre al pirotècnic. ‘Senyor pirotècnic, pot començar la mascletà‘, n’és el senyal. Carrers il·luminats Moltes falles engalanen l’espai amb il·luminació de tota mena. És una moda que s’ha consolidat amb els anys. Enguany la guanyadora ha estat la Falla de Cuba – Puerto Rico. El segon premi se l’ha endut la Falla Sueca – Literat Azorín, i el tercer la Falla Cadis – els Centellets. Però enguany hi ha canvis. Només la falla Cuba – Literat Azorín mantindrà l’espectacle de llum típic, perquè la junta de seguretat de les Falles ha suspès l’espectacle tradicional de llums al barri de Russafa. Castells de focs Des del 16 fins al 18 de març, el cel de València s’omple de llum i de color cada nit, amb uns focs artificials impressionants. El millor lloc per a veure’ls és el passeig de l’Albereda, on es concentra la gran multitud de gent, però també es pot veure de qualsevol pont del riu. Cal anar-hi d’hora per a aconseguir un bon lloc. El dia més especial és el dilluns 18, quan es fa la Nit del Foc, que comença a la 1.30. S’hi poden veure els castells més espectaculars i llargs. Enguany se n’encarregarà la Pirotècnica Caballer, que també tirarà la mascletà de Sant Josep i l’espectacle pirotècnic que inaugurarà les falles. El 16 de març, la Pirotècnica Vulcano tirarà per primera vegada un castell per les falles. Serà al punt de mitjanit. El 17 de març el castell serà a la 1.00. Ofrena de flors El 17 i el 18 de març, els fallers fan l’ofrena de flors a la Mare de Déu dels Desemparats, patrona de València. Totes les comissions van del seu casal a la plaça de la Mare de Déu per lliurar-li un ram. S’hi han de fer moltes hores de cua. Amb els rams, es fa un tapís impressionat, de quinze metres, just davant la basílica. Una volta acabat, és exposat perquè tothom el pugui veure. La Cavalcada del Foc Un dels actes més desconeguts pels turistes és la Cavalcada del Foc, que a partir de les set del vespre recorre els carrers de Russafa i Colom fins a arribar a la Porta de la Mar. Representa l’exaltació del foc, just abans de la cremà. És la barreja perfecta de foc i festa. Hi ha carrosses, mecanismes de foc gegants, pólvora, música… La ‘cremà’ És el punt final de la setmana fallera. Les primeres falles que es cremen són les infantils, a les deu del vespre. La falla infantil guanyadora del concurs és especial i per això es crema mitja hora més tard que la resta. A les onze és el torn de la falla infantil de la plaça de l’Ajuntament. Després toquen els monuments grans. Se segueix el mateix sistema. A mitjanit es cremen totes les falles, tret de la guanyadora, que es crema mitja hora més tard. L’última és la de l’ajuntament, que s’encén després d’un gran castell de focs artificials, cap a la una. Veure cremar tres falles és molt complicat. És recomanable d’anar amb prou temps a alguna de prop de l’ajuntament –com ara la del convent de Jerusalem o la de la plaça del Pilar–, veure tot el procés de la cremà i després anar cap a la plaça de l’Ajuntament. Acostuma a haver-hi molta gent; tanta, que de vegades es fa difícil de veure cremar la falla. És una nit de contradiccions per als fallers: festa i disbauxa es barregen amb la pena perquè les festes ja s’acaben. És normal de veure caure alguna llàgrima mentre es cremen les falles, sobretot a les falleres majors, que acaben el seu regnat. Què podem fer de nit? Les Falles no s’entenen sense les nits de festa. Els carrers de València s’omplen de multitud d’orquestres i discomòbils que animen l’ambient de totes les comissions falleres. Tothom hi és benvingut. Què s’hi pot menjar? La paella és el menjar típic de València. I, naturalment, per les Falles no pot faltar. El concurs de paelles és tot un clàssic. Totes les comissions falleres de la ciutat n’organitzen alguna. Si aneu amb colla, us podeu apuntar a un dels concursos i passar una estona inoblidable. En aquests casos, és important de participar i no pas de guanyar. Si cuinar no us agrada, hi ha moltes comissions que fan paelles enormes i hi conviden el veïnat. Ara, només d’arribar a València veureu que per la ciutat hi ha molts llocs on venen bunyols, xurros i xocolata a tothora. Qualsevol moment del dia és bo per a menjar-ne. No podeu anar-vos-en de València sense haver tastat els bunyols de carabassa típics d’aquestes dates. I per sopar? És corrent de fer-se un entrepà i anar a menjar-se’l en algun casal faller. Una de les novetats d’aquests últims anys són les calçotades, que ja han arrelat i no falten en cap comissió. Aquesta és una de les moltes propostes que us oferim per al cap de setmana. Si voleu descobrir-ne més, cliqueu a Què podem fer aquest cap de setmana: deu propostes

Summary: Falles de València 2019: guia bàsica per a gaudir de la festa


La campana és un instrument universal. A tot el món hi ha campanars que anuncien festes religioses, actes civils, grans esdeveniments i, fins i tot, catàstrofes. A casa nostra trobem campanars lligats a la religió, però també a finalitats civils. En algunes viles, de fet, tenen dos campanars: un de religiós i un altre municipal. I en els casos que només n’hi ha un, moltes vegades té dues zones ben diferenciades. Al segle XX, la majoria de les campanes van deixar de sonar de la manera tradicional, les van fixar i van passar a picar-les amb un martell. Des de fa unes dècades, arreu del país han sorgit agrupacions de campaners que recuperen l’ofici i vetllen per aquest patrimoni musical, religiós i popular. Les entitats es dediquen a recuperar campanes i tornar-les a fer sonar com era tradicional a cada zona. Bona prova d’això és la creació del Gremi de Campaners Valencians l’any 1989, que va néixer gràcies a la iniciativa dels campaners de la Catedral de València (amb una campana que data del 1305 i el mític Miquelet) i els Amics de les Campanes de Sogorb. La idea era unir en una sola agrupació totes les persones relacionades amb les campanes valencianes. L’any 2005, van néixer els Campaners de la Catedral de València. Gràcies a la feina ben feta, diversos municipis del País Valencià s’han sumat a la iniciativa i han anat recuperant el toc manual de campanes, com ara Cabdet (que pertany a Albacete), Massanassa i Albaida. Al Principat, l’any 1993, va néixer la Confraria de Campaners i Carillonistes de Catalunya, una associació que agrupa voluntaris que vetllen per la conservació de les campanes i els seus tocs. La confraria organitza cada any la Trobada de Campaners a Ós de Balaguer, on també hi ha el Museu de Campanes. L’aplec és una data marcada en vermell al calendari campaner i cada any hi assisteixen campaners de tots els Països Catalans, i també de l’Aragó i de Navarra. Fa uns quants anys, la Generalitat de Catalunya declarà els tocs de campanes element festiu patrimonial d’interès nacional. Al Principat cal destacar conjunts com els de Sant Pere de Rodes, Cuixà, Ripoll, Tarragona, Cervera, Montblanc, Taüll, Reus, Valls, Sant Celoni i Lleida. A Barcelona destaca l’activitat que darrerament ha crescut al voltant del campanar de la basílica de Santa Maria del Pi, arran de la fundació de l’Associació d’Amigues i Amics del Campanar del Pi l’any 2017. Aquesta entitat ha col·laborat en el ressorgiment de la tradició campanera barcelonina, ajudant a la creació dels campaners de Sant Vicenç de Sarrià i els del Crist Rei de la Sagrera. Com a primera entitat únicament campanera de la ciutat, la colla del Pi acollirà demà, diumenge, la primera trobada de campaners de Barcelona, amb la participació dels de Sant Vicenç de Sarrià, del Crist Rei de la Sagrera, de Sant Andreu de Palomar, de Santa Maria del Pi i de Santa Maria de Badalona. Els actes començaran a les deu del matí amb els parlaments de Rosa Maria Canela, directora general de cultura popular de la Generalitat de Catalunya; mossèn Lluís Ramis, rector de la basílica de Sant Maria del Pi; i Jordi Ferrer, president de l’associació amfitriona. A les onze, es pujarà a tocar les campanes, i a les quatre de la tarda es farà una conferència a càrrec de l’arxiver de la basílica del Pi, Jordi Sacasas. La diada s’acabarà amb una taula rodona amb campaners de diverses colles. Campanar de Santa Maria del Pi, Barcelona.

Summary: Els campaners de Barcelona fan la primera trobada aquest diumenge


Els instituts del Gironès i el Pla de l’Estany no accepten professors en pràctiques aquest any acadèmic. El motiu és que la Generalitat ha emès un decret que prohibeix remunerar els tutors econòmicament, un fet que els centres consideren que genera un ‘greuge comparatiu evident’ amb la resta de docents de l’estat espanyol. El representant de la Junta de Directors del Gironès i Pla de l’Estany, Víctor Pérez, lamenta que ‘se’ls tracti diferent’, i assegura que viuen ‘situacions ridícules’ per culpa d’aquest fet. ‘Hi ha universitats que ens envien la documentació per poder pagar, i els hem de dir que a Catalunya no poden cobrar per fer aquesta feina’, assenyala. La situació, lluny d’arreglar-se, s’està estenent a més comarques com el Vallès Oriental, el Vallès Occidental i algunes de Lleida. Malestar entre els directors d’alguns instituts de Catalunya i el departament d’Ensenyament. El decret que impedeix remunerar els tutors dels professors en pràctiques ha fet que els directors es neguessin a acceptar més d’un alumne docent per centre. De fet, permeten que n’hi hagi un perquè d’aquesta manera no perden la condició de centre formador. ‘Nosaltres volem continuar rebent professors en pràctiques, i estem disposats a tornar a obrir la borsa si veiem algun gest’, assenyala el representant de la Junta de Directors del Gironès i Pla de l’Estany, Víctor Pérez. I és que des dels instituts recorden que ‘no només és un tema econòmic’. En aquest sentit, els tutors acceptarien que se’ls compensés amb una reducció horària, l’estona que dediquen a fer la feina de tutor. ‘No podem deixar en mà del voluntarisme la formació i la preparació dels futurs mestres d’aquest país’, assenyala Pérez. Actualment la Generalitat compensa als tutors atorgant punts que els poden servir a l’hora d’aspirar a concursos de trasllats. Pérez, però, assegura que la quota és ‘molt baixa’, i que de vegades ‘no computen’ per sumar a l’aspiració del mestre. El representant dels directors explica que s’han trobat amb tutors que no han pogut sumar els punts que Ensenyament els dóna per ser tutors. ‘És lògic que un professor quan veu les dificultats que li representa i l’increment de feina que suposa ser tutor d’un practicant, prefereixi no proposar-se’, adverteix. A més, malgrat que hi ha alguns interins que fan aquesta funció, des dels instituts recorden que la majoria de tutors són docents que ja tenen la plaça, i per tant poden preferir una remuneració econòmica o horària. ‘Fent aquesta feina no et fas ric ni molt menys, però només volem que es reconegui que hi ha un treball que s’ha de fer. És un tema de dignitat’, conclou Pérez. Situacions ‘ridícules’ i ‘greuge comparatiu’ El conflicte en relació a la polèmica amb els tutors ha generat ‘situacions ridícules’, especialment en relació a les universitats privades a distància. Pérez explica que aquests centres moltes vegades els envien la documentació necessària per poder abonar la remuneració al professor, però es troben que els han de contestar recordant-los que ‘a Catalunya no poden cobrar per fer aquesta feina’. Tot plegat suposa, a criteri dels centres, un ‘greuge comparatiu evident’ amb la resta de docents de l’estat espanyol que fan aquesta funció i amb els tutors del mateix alumne a la universitat. ‘Per què al de la universitat se li reconeix la feina, i al de l’institut que és qui està amb el practicant no?’, es pregunta. Canviar de postura Els directors, però, no tanquen la porta a tornar a obrir les llistes ‘en qualsevol moment’, sempre que hi hagi ‘un gest’ del Departament d’Ensenyament per reconèixer la tasca dels tutors. ‘Encara que sigui a uns mesos vista, nosaltres no tenim problema a tornar a formar professors’, assenyala Pérez. Amb tot, cal recordar que aquest curs hi ha 1.350 alumnes que estan cursant el màster de professorat i que, per tant, hauran de fer les pràctiques. D’aquests, 120 ho estan fent a la Universitat de Girona (UdG) una de les afectades per qüestions de proximitat. Malgrat que les pràctiques comencen a principis d’any, els alumnes han d’escollir centre en les setmanes vinents.

Summary: Els instituts del Gironès i el Pla de l’Estany no accepten professors practicants perquè la Generalitat no paga els tutors


La Conselleria d’Educació, Universitat i Recerca ha decidit de suspendre definitivament les visites de la formació d’extrema dreta Vox a centres educatius, atesa la negativa del partit d’assistir-hi fora de l’horari lectiu. Educació va determinar que els diputats del grup parlamentari Vox podien visitar els centres fora de l’horari lectiu i acompanyats de l’inspector educatiu de la zona, si bé la formació va avançar que els denunciaria als tribunals si no rectificaven. La conselleria ha defensat que es va elaborar una proposta de visites que garantia el dret dels diputats d’accedir a dependències públiques i alhora el de l’alumnat d’exercir el seu dret a l’educació lliure de qualsevol pressió externa. No obstant això, la conselleria ha lamentat que Vox hagi presentat un escrit a la mesa del parlament reiterant la petició de visitar els centres educatius i reclamant que aquestes visites tinguessin lloc en horari lectiu. La conselleria ha dit que es mantenia en la seva postura i no modificaria les condicions establertes per a les visites. Per tot això, ha suspès les visites programades i avisarà per les vies oficials els centres educatius afectats. Les vistes havien rebut les protestes de partits democràtics, sindicats i nombrosos centres educatius.

Summary: Educació suspèn les visites de Vox als centres educatius de les Illes


Joan Ramon Casals (Molins de Rei, 1974) és l’únic batlle del PDECat de l’antic cinturó roig. Encapçala un sector crític amb la direcció actual del partit. Està disposat a presentar-se al congrés del juliol si la direcció no canvia per arrenglerar-se amb el lideratge de Carles Puigdemont i amb el sentit majoritari de les bases del PDECat. Segons Casals, els associats del partit volen que es treballi per a fer efectiva la independència i la república com més aviat millor. Parlem amb Casals sobre la direcció del PDECat, el lideratge de Puigdemont, la tensió amb Junts per Catalunya, la situació de la política catalana i el futur immediat del procés d’independència. Té una obsessió, que l’independentisme ocupi totes les institucions i els ressorts de poder i que, alhora, continuï la mobilització al carrer. —Teniu la intenció de presentar-vos al congrés del juliol per a dirigir el PDECat? —Tinc molt clar que els lideratges del partit han d’estar en mans del president Puigdemont, Rull i Turull. La resta de la direcció del partit s’ha de creure aquests líders i ha d’obeir les ponències i les bases. Ha d’haver-hi un alineament entre la direcció del PDECat i les bases. Jo he treballat fins ara amb un grup de gent del territori, molt de base, perquè el congrés fos obert tal com deien els estatuts del partit. A la direcció va costar-li d’acceptar-ho, volien que fos un congrés ideològic i prou. Hem aconseguit que el reglament estableixi que tot quedi en mans dels associats, que decidiran com ha de ser el partit i què ha de defensar. El PDECat ha de defensar la independència i treballar per fer efectiva la República. No ens agrada quan la direcció del PDECat qüestiona el lideratge de Puigdemont. Això que diu ERC d’aturar-nos i eixamplar la base, i la direcció del PDECat s’hi ha sumat, no ens agrada. Les bases del PDECat volen que el partit defensi la República, i això és el que diuen les ponències fundacionals. Tenim un mandat popular del primer d’octubre i el 27 es va proclamar la República. A la direcció ha d’haver-hi gent que cregui i defensi això. No creiem que sigui bona una direcció que no s’ho cregui i que públicament el partit digui coses que no es corresponen amb allò que s’ha aprovat ni amb allò que diuen les bases. La direcció del PDECat s’ha de creure el full de ruta que aprovin les bases i jo treballaré perquè la República sigui efectiva com més aviat millor. —Us presentareu? —No sé si he de ser jo o no. No és una qüestió de noms, sinó de què hem de fer. Els associats triaran les millors persones per a anar al capdavant. Si ho hagués de fer jo, ho faria, però el meu objectiu no és aquest. Potser finalment aconseguim els objectius i no cal que em presenti enlloc. S’ha de ser generós. Crec que la clau està en el fet que els que ens creiem el projecte de la República el treballem. Si no surt bé, continuaré al partit per aconseguir que el PDECat acabi defensant-ho. Allò que triïn els associats serà correcte. —La direcció actual està capacitada per a rectificar? —Ho ha de fer. I si no ho fa, ha de ser generosa. Si la direcció del PDECat no s’arrenglera amb les bases ni amb els líders, ha de fer un pensament. —Representeu una alternativa a la direcció actual del PDECat? —L’alternativa són els associats. Jo no faig això pel lloc, sincerament. De segur que hi ha molta gent que pot fer-ho. —Quan s’ha parlat de sector crític del PDECat, us han assenyalat com a líder. —És veritat que hi ha gent que va cercar-me per fer això que fem, aconseguir que el congrés del juliol fos obert. Era el nostre objectiu principal i l’hem aconseguit. Em sento arrenglerat amb el president Puigdemont, Turull i Rull, i amb la majoria dels associats. Em van venir a cercar perquè ajudés a canalitzar-ho i a obrir camí. Alguns mitjans m’han definit com el líder del sector crític, però crec que és cosa vostra, de la premsa, perquè necessiteu etiquetar-nos. Considero que les meves propostes són majoritàries entre les bases del PDECat. Per tant, no em considero sector crític. Defenso allò que crec i això que faig ho faig per coherència. Perquè m’ho crec. El PDECat serà molt més fort si aconseguim que la direcció s’arrengleri amb les bases. —A més d’aquesta falta d’arrenglerament de la direcció amb els líders i les bases, teniu cap discrepància més? —La direcció ha de ser plural. La direcció actual, per raons diverses, no representa la pluralitat del partit. No hi ha d’haver pensament únic, sinó reflexió. A la direcció hi ha gent moderada i més conservadora en l’àmbit independentista, i aquests també hi han de ser. És la manera d’enriquir-se. I una altra qüestió. Hem de fer millorar la relació amb Junts per Catalunya. Junts per Catalunya és i ha de ser allò que diu el president Puigdemont, un moviment polític dins el qual ha d’haver-hi el PDECat. Però no ha de ser una marca blanca o electoral del PDECat. JxCat ha de ser un concepte que defensi la República i que permeti que ens presentem a les eleccions amb llistes transversals, amb gent independent i d’uns altres partits. L’objectiu comú ha de ser un estat independent en forma de república. Això no s’ha treballat prou bé. Però he de dir també que tinc molt bona relació amb Marta Pascal i David Bonvehí i la situació que s’han trobat aquests dos anys era molt complicada. Jo segurament ho hauria fet pitjor que ells. Hem de reforçar tot el partit i ells també han de ser-hi, només faltaria. Però el lideratge ha de ser de Puigdemont, Rull i Turull. La resta del partit hem d’ajudar-los. —La decisió del PDECat de presentar-se amb la marca JxCat a les municipals ha causat tensió amb alguns diputats. La direcció del PDECat fa una OPA a JxCat? —Va ser la proposta de la direcció. Jo vaig opinar que si ens presentem amb la marca, Junts ha de ser dins el concepte clar de la defensa de la República efectiva i la independència de manera immediata, i amb llistes transversals. JxCat neix per defensar la República i hem de tenir clares dues coses: que JxCat va més enllà del PDECat, però que sense el PDECat JxCat deixa de ser transversal. Personalment opino que JxCat no ha de ser un partit polític, sinó mantenir-se en un moviment obert. És la gràcia que té. És un projecte per a fer possible un objectiu concret, la independència, sota el lideratge del president Puigdemont. Ens hem d’entendre i fer-ho bé. Hem de treballar conjuntament, però respectant cadascú allò que és. No ens hem de desfer ni desdibuixar-nos entre nosaltres. —El PDECat vol amagar les seves sigles sota el paraigua de JxCat? —És un greu error. Una cosa és el partit i una altra el moviment. S’han de respectar mútuament. L’objectiu i el lideratge és el mateix. Aprofitem aquesta força. JxCat pot convertir-se en el moviment polític de referència de l’independentisme per a fer possible la República, amb llistes d’unitat. JxCat neix perquè ERC prioritza els seus interessos de partit abans del 21-D i no vol repetir Junts pel Sí. Això és perjudicial. Va acabar guanyant Ciutadans. Si el PDECat vol que JxCat simplement sigui la seva marca electoral, cometrà el mateix error que ERC. El PDECat va fer-ho molt bé, la direcció actual, de posar l’interès del país per sobre de l’interès del partit, i va construir el moviment de Junts per Catalunya. Ara no hem d’espatllar-ho. Puigdemont crec que ho veu molt clar i ho ha explicat públicament. JxCat ha de ser un moviment transversal on càpiga tothom, també gent d’Esquerra. —Esquerra Republicana té una conferència nacional la setmana vinent. L’estratègia, però, consisteix a fer llistes separades perquè argumenten que això ajuda a sumar més gent al projecte. Cal eixamplar la base? —Espero que les bases d’Esquerra redrecin el rumb. Una de les claus de la independència són les bases dels partits. Hem de fer que els partits vagin en la direcció correcta i que no abandonin ni facin cap frenada, com sembla que fan. JxCat ha de ser el gran moviment que aglutini tot l’independentisme perquè tots units és quan guanyarem les municipals. Si anem junts, guanyarem Barcelona. Això és clau. I farem molt bons resultats a Cornellà, a l’Hospitalet, podem guanyar ciutats com Castelldefels, Badalona, Mataró, Sabadell… i tindrem més força. —El fre que critiqueu de les direccions del PDECat i d’ERC és per la repressió? —Ho han d’explicar ells. No s’ha de frenar. Estic encausat per desobediència pel primer d’octubre. No ho puc explicar ara mateix, però un dia vaig sortir de casa pensant que no tornaria. I la gent va anar a votar sabent que hi havia el risc que vingués la policia espanyola o la Guàrdia Civil a pegar-los. La gent hi era, i hi és. No hem de recular, el missatge que rebo de la gent és que hem de continuar endavant i no rendir-nos. Sabem que no serà tan fàcil com pensàvem, però es pot perfectament guanyar la independència. Espero que en aquestes assemblees d’ERC i del PDECat guanyin postulats com els que defenso. —Va ser un error no desobeir per a investir Puigdemont? —Sí. L’error comença per ERC, però la direcció del PDECat va fer una sensació… —Que els anava bé. —Justa la fusta. Va fer aquesta impressió. No sé si és real, però la sensació va ser aquesta, cosa que és un error greu. ERC, em sap greu, encara ho ha d’explicar. Va ser un error no desobeir. Puigdemont és el president legítim, el president de la República, i la gent el va votar. Si ERC entén que hem de parar, que ho diguin obertament. Però espero que les seves bases marquin la direcció. Van fer un càlcul polític, i aquest és el gran problema dels partits. La gent vol que fem efectiva la República, que sigui possible i creïble. —S’ha de continuar per la via unilateral? —Sí. No s’ha d’abandonar i és una opció. Prèviament, hem de construir una sèrie de coses i demanar a l’estat espanyol que reconegui el dret d’autodeterminació, reconegut a l’ordre jurídic internacional. Si no ho fa… nosaltres vam fer un referèndum el primer d’octubre, vam proclamar la República i tenim la majoria al parlament després d’unes eleccions convocades perquè perdéssim. La independència és proclamada i ara toca fer-la efectiva. L’1-O podia anar a votar tothom, i el sí va guanyar amb un 90%. El referèndum era absolutament legal. I a les eleccions, ha sortit que més del 50% del parlament és favorable a la República. Per tant, tenim les dues majories necessàries per a legitimar la independència. Espanya no convoca un referèndum perquè sap que el perdria. —Com es convenç la meitat del país que té dubtes la legitimitat del primer d’octubre o refusa la República? —En democràcia s’han de respectar les majories. Evidentment, s’ha de treballar pel màxim consens possible i ampliar-lo. Sóc molt conciliador i de cercar majories. He governat amb ICV, amb el PSC, amb ERC i la CUP… No prenc mai decisions solament pel que pensa el meu partit. Defenso polítiques d’ERC i de la CUP com si fossin meves perquè són part del meu govern. Hem d’explicar a la gent que la República és per a tothom i que no volem excloure ningú. Però hi ha una majoria que ha triat independència. Hem de treballar perquè no se sentin exclosos i per convèncer més gent, però s’ha de respectar el principi democràtic. No ens poden impedir els nostres drets bàsics. I cal explicar-los que la República serà millor per a tothom. —Éreu diputat de JxSí. Per què no es va fer efectiva la República a l’octubre? —Pel 155. —Poden tornar a aplicar-lo. —Sóc molt optimista. Hi ha una part de marc mental. Hem comès errors, perquè potser no teníem el marc mental adequat i pels càlculs dels partits. És veritat que els mecanismes de pressió, els lobbies, van alentir el camí cap a la independència. Gent com Santi Vila, ell mateix ho explica al seu llibre, van fer tant com vam poder perquè no es proclamés la independència. Hem de superar les dinàmiques dels partits. El paradigma ha canviat, la força la té la gent. Els moviments polítics com JxCat han de tenir molt clar quin és el mandat popular. La proclamació de la independència es va fer perquè vam posar per damunt de tot el mandat popular. Hi ha una part de marc mental que no ens va permetre de continuar perquè ens vam autoimposar un sostre de vidre. L’estat espanyol no té tants poders com es pensa a Catalunya. Només dos. —Quins? —No donaré totes les pistes. Tots dos són molt fàcils de superar si la gent ho té clar. Sense violència, pacíficament. Hem d’aprendre dels errors. Un és que la base, la gent, no ha estat present en els àmbits institucionalitzats. Els lobbies tenen molta força. —Parlem dels bancs? —De tot. De bancs, d’organitzacions professionals, d’empreses, de sindicats, de mitjans de comunicació… Un exemple. Les universitats catalanes van demanar la independència? No. Ni una. Per tant, el moviment de base ha de continuar manifestant-se i votant, però també hem de fer una altra cosa. Molt a la catalana. Majoritàriament, el país ha anat endavant sempre gràcies a la societat civil organitzada. Va ser el que ens vam deixar a l’octubre. Serà la clau si ho sabem fer bé. La clau no és eixamplar, és ocupar els ressorts del poder. Els tenim a l’abast, seran nostres si ens ho creiem. La independència efectiva és un marc mental. La mateixa gent que som majoria en la societat civil organitzada no ens hem convertit en actors claríssims i motors de la independència. Hem d’aconseguir que les universitats defensin la independència. Que la FAPAC la defensi. Que la Cambra de Comerç defensi la independència. PIMEC. El Barça. Les direccions. Les bases són independentistes, la seva majoria. Amb això tindrem una força més gran que a l’octubre. Crec que aquesta manca de voluntat de les direccions ens va frenar. No hem de tenir por de fer-ho i ho hem d’aconseguir. I els partits hem de ser els primers. Fer efectiva la República comença als congressos d’ERC i del PDECat. Si les bases ens reflectim a les direccions, serà el primer pas. —Com s’esquiva l’amenaça de la violència de l’estat espanyol? —Crec que l’estat cada vegada tindrà menys capacitat per a exercir la violència. Hem de continuar essent un moviment pacífic i cívic i estar molt atents a les provocacions dels sectors del feixisme espanyolista que es deixa veure cada vegada més. Hem de continuar treballant a la nostra manera. Crec que la independència arribarà segur, i el temps que trigui dependrà de nosaltres. Del nostre convenciment i de la capacitat que tinguem d’ocupar i arrenglerar els ressorts institucionals. I hi ha una feina important i bàsica que s’ha produït en tots els processos d’independència, la que fa el govern de la República a l’exili. El Consell per la República ha de fer una feina d’internacionalització del conflicte molt important. El govern de la Generalitat és provisional i ha de fer la feina d’implantar aspectes importants perquè sigui més fàcil de fer-la efectiva. —Amb el govern del PSOE, s’hi pot parlar? —El PSOE té molt clar el seu full de ruta amb Catalunya. Proposaran una reforma constitucional que ja han dit que no executaran aquesta legislatura i acabaran fent un cafè per tothom. Res de pacte fiscal. És igual que el PP, però amb una cara més amable. Creuen que estirant el xiclet aconseguiran que baixi el suflé. A més, per què Pedro Sánchez no demana la llibertat dels presos polítics? Ell mateix va dir que no hi havia delicte de rebel·lió. Dirà que és una qüestió judicial, però és una excusa barata. Que tingui el valor de fer-ho. —Abans comentàveu que sou partidari d’unes llistes unitàries a les municipals. —Crec que hem de provar-ho a tot arreu. Per desgràcia, ERC ja ha ensenyat part de les seves cartes. No vol llistes unitàries, com tampoc no en va voler el 21-D. JxCat ha de ser la fórmula per a les municipals, amb llistes transversals. Si un partit no vol entrar-hi, que en quedi fora. El fet important és sumar-hi les bases. —Neus Munté podria renunciar a encapçalar una llista unitària a Barcelona perquè el candidat fos Alfred Bosch? —Crec que han de ser llistes transversals. El candidat pot ser l’Alfred, la Neus o cap dels dos. Una tercera persona. Cal fer fora Ada Colau, és la batllessa que ha venut més fum de la història. Encara espero que faci polítiques d’habitatge a l’Àrea Metropolitana de Barcelona, entitat que presideix. Des de Molins hem fet algunes propostes i no s’han desenvolupat. Això últim de reservar un 30% dels nous immobles a habitatge social ho fa per amagar que no ha fet res en tres anys. —Jordi Graupera? —No ho sé, no m’ho feu dir! No sóc de Barcelona, i els batlles som molt prudents a l’hora d’opinar sobre les altres ciutats, per respecte. Neus Munté ha fet una proposta molt bona per Barcelona, i la d’Alfred Bosch també ho és. Però cal tenir en compte que, si anem junts, guanyarem Barcelona. —Us agrada la idea de fer unes primàries obertes per a elegir els candidats? —Crec que hi ha municipis on ho hem de fer. Però en alguns altres ja hi ha gent molt potent al capdavant del moviment independentista. Penso en Mataró, per exemple. Míriam Nogueras és un perfil molt de JxCat. I on l’independentisme té batllies, siguin del partit que siguin, podem reforçar-les. És qüestió de seure a parlar. On calgui, poden fer-se processos més oberts. —A Molins us tornareu a presentar? —No. Jo crec en la limitació de mandats, i per coherència tinc l’obligació de no tornar-me a presentar. Crec que és l’actitud correcta. M’entristeix perquè m’agrada molt fer de batlle, ho trobaré a faltar. Crec en aquesta manera de fer democràcia i s’ha de donar exemple. —Què en penseu de la CUP? —Estic d’acord amb algunes propostes que fa. Però de vegades falta intel·ligència. Quan tallem les carreteres, per exemple. Quan toqui tallar-les durant una setmana, només hem de tallar els carrils que vénen d’Espanya. Els que surten de Catalunya, no. Hem d’exportar més que mai, aquella setmana. La confrontació pacífica que la CUP proposa al carrer és necessària, però cal treballar els àmbits institucionals, totes dues coses són imprescindibles. —Com valoreu la baixa de Santi Vila? —No tinc cap problema que en Santi hagi estat al partit per la manera com pensa. Sóc tot el contrari que ell, però s’ha de discutir públicament. Va cometre errors importants que haurien d’haver implicat una destitució immediata. Havent-hi un mandat del partit i un mandat popular al govern, va treballar per fer tot el contrari. I encara pitjor: als consells nacionals del PDECat no en deia mai res i no defensava la seva posició públicament. No va tenir el valor de fer-ho, però per darrere hi treballava per fer que gent del partit el seguís. Les maneres de fer de Santi Vila s’han d’acabar. Són les que no agraden a la gent. No pot tornar a passar al PDECat que hi hagi gent amb molt poder que en comptes de donar la cara i discutir les coses, per darrere mogui allò que vol el partit. L’exemple de Santi Vila és el que volem canviar al congrés del partit. No es pot anar contra les ponències fundacionals, contra la independència. Fes la teva proposta, si no hi estàs d’acord, però no treballis per darrere. Puigdemont va dir al Consell Nacional que proclamaríem la República, i no s’hi va oposar ningú. En canvi, Santi Vila va treballar-hi a la contra. Això és de covards, siguem sincers, i s’ha d’acabar. Sabent-ho, l’havien d’haver expulsat immediatament. I a més va fer una cosa pitjor, escriure un llibre on ha explicat coses que no havia d’haver explicat perquè poden perjudicar companys que tenen processos judicials oberts. Triple targeta vermella. Em sap greu: les coses no s’han de fer així. Ho combatré al congrés del partit. —El PDECat ha superat l’ombra de la corrupció, de CDC i del cas Palau? —Completament. El PDECat ho ha fet molt bé, i això és mèrit de la direcció actual. És absolutament net i transparent. És lloable, ben fet. Les formes del passat, com les de Santi Vila, són les que hem d’acabar d’eradicar.

Summary: Joan Ramon Casals: ‘Si la direcció del PDECat no s’arrenglera amb les bases ni amb Puigdemont, ha de fer un pensament’


Just abans de l’estiu del 2019, Hong Kong, que semblava adormida després dels fets del 2014 i la intensa repressió exercida pel govern de la ciutat, es va despertar. I de quina manera. Aquest darrer mig any, Hong Kong ha bastit un enfrontament fortíssim als carrers i ha aconseguit enormes avanços polítics, no pas sense moltes dificultats. Grans manifestacions, forts aldarulls i enfrontaments i unes eleccions que marcaran el futur immediat són els eixos de sis mesos que han canviat, segurament per sempre, la ciutat. Una ciutat-estat a punt de ser engolida L’illa d’Hong Kong, colònia britànica fins l’any 1997, és en un dels costats de la desembocadura del delta del riu de les Perles. A l’altra banda hi ha Macau, que va ser també fins aleshores colònia portuguesa. El retorn de tots dos territoris a la República Popular de la Xina es va fer partint del concepte ‘una nació, dos sistemes’, que significava que Hong Kong i Macau mantindrien el sistema capitalista i els elements democràtics fins l’any 2047. Però del 1997 ençà les circumstàncies han canviat molt. Hong Kong ha deixat de ser determinant per a l’economia de la Xina, com ho era aleshores, encara que continua essent una plaça financera de primeríssim ordre. El gran canvi ha estat el desenvolupament de la megaciutat del delta, un projecte gegantí que vol fer del triangle entre Hong Kong, Canton i Macau la ciutat més gran del món, amb vuitanta milions d’habitants. Aquest projecte és vist com una amenaça a Hong Kong, que pensa que, amb poc més de set milions d’habitants, podria trobar-se reduït a un barri i dissolt, un cop desaparega la frontera que fins el 2047 separarà la ciutat de la Xina. En aquest context, l’arribada del tren de gran velocitat xinès fins al centre de la ciutat o el mastodòntic pont que ja relliga Hong Kong i Macau –i que és el més llarg del món– són infrastructures excepcionals amb un alt significat polític que consoliden la idea d’una sola ciutat a banda i banda del delta i que per això mateix han aixecat molta suspicàcia. El fort creixement de Shenzhen, particularment, és contemplat a Hong Kong amb molt de recel. En trenta anys aquesta ciutat, situada a la frontera entre Hong Kong i la República Popular de la Xina, ha passat de ser només l’estació on acabaven el trajecte els trens xinesos a convertir-se en una poderosa capital amb deu milions d’habitants i un intens dinamisme industrial. Hong Kong i Macau, malgrat formar part de la República Popular de la Xina, mantenen una frontera amb la resta de l’estat, en compliment dels acords de cessió que seguien la idea de ‘Un país, dos sistemes’. Els dos sistemes eren el comunista implantat a la majoria del territori i el sistema capitalista present a Macau i Hong Kong. Per això encara avui les economies i el sistema judicial són diferents, fets que justifiquen l’existència de la frontera interior i de passaports diferents que donen drets diferents, per exemple, de viure a la ciutat. Un territori divers, fruit de la història colonial Hong Kong (en xinès 香港) és una ciutat i alhora una regió administrativa especial que ocupa un territori d’uns 2.755 km2, que equivaldria a dues terceres parts de l’illa de Mallorca. Però té més de set milions d’habitants, l’equivalent a la població del Principat. El territori és dividit en tres grans zones molt diferents. Hi ha primer l’illa d’Hong Kong pròpiament dita. L’illa és el territori original de la colònia i allotja els grans centres bancaris i financers que tenen molta importància en l’economia de la ciutat. És un terreny molt muntanyós, amb una franja molt estreta de costa, on viu la majoria de la població: poc més d’un milió dels set que té Hong Kong. El segon gran nucli és la península de Kowloon, el segon territori que va ser cedit al Regne Unit per la Xina. És el gran centre urbà d’Hong Kong, amb una població de dos milions d’habitants i una densitat altíssima: 43.000 habitants per metre quadrat –la de Barcelona és de 15.000. Kowloon ha estat el gran centre de les protestes, en part perquè l’illa, més important simbòlicament, pot restar isolada si es tanquen els ferris, els túnels i sobretot el metro que la lliga a la resta de la ciutat. La tercera àrea són els anomenats Nous Territoris, una gran extensió cedida per la Xina al Regne Unit el 1898 per cent anys i que va ser la causa final del procés de devolució. El Regne Unit hauria pogut conservar l’illa, l’únic territori que la Xina li havia cedit en perpetuïtat, però sense Kowloon i els Nous Territoris Hong Kong no tenia la viabilitat assegurada. Els Nous Territoris representen prop del 90% de l’extensió d’Hong Kong i allotgen la meitat de la població. Són entre la frontera i Kowloon, però també en formen part la majoria de les illes d’Hong Kong, la més important de les quals és Lantau. Fins als anys setanta una bona part dels Nous Territoris era rural, però d’aleshores ençà hi ha hagut un gran procés d’urbanització, en part per a allotjar la gent que no cap en els altres districtes. Mig any d’enfrontaments, amb cinc objectius a atènyer L’actual campanya de protestes a Hong Kong va començar abans de l’estiu, quan es va anunciar que el govern autònom de la ciutat, fortament pro-xinès, estudiava de dur al Consell Legislatiu –el parlament autònom– una llei per a permetre l’extradició fàcil de ciutadans d’Hong Kong a la República Popular de la Xina per a ser jutjats allí si els seus delictes afectaven ciutadans o institucions xineses. La proposta va ser vista com una greu amenaça per als ciutadans d’Hong Kong. D’ençà del retorn a la Xina, el govern autònom, que no és triat per sufragi universal sinó amb una comissió controlada per Pequín, ha anat intensificant la pressió per a erosionar les llibertats de la ciutat i acostar-la al model xinès. Això va originar la gran protesta del 2014, quan es va intentar d’implantar el currículum escolar xinès, cosa que va fer emergir el moviment Occupy Central, que paralitzà durant setmanes el centre comercial i financer de l’illa i acabà amb una repressió brutal, mai vista. Aquesta repressió, amb l’empresonament dels dirigents del moviment i la retirada de la condició de parlamentaris a alguns diputats que qüestionaven que Hong Kong fos part de la Xina, va frenar aparentment la revolta durant cinc anys. Potser per això el govern d’Hong Kong s’atreví a proposar una llei que era una intromissió directa en el règim judicial propi, basat en la common law britànica, i que fins ara havia servit per a frenar les tendències més autoritàries. Les protestes van començar amb una immensa manifestació contra el projecte de llei, que va col·lapsar el centre de la ciutat. Més tard, el mes de juny, va haver-n’hi més i esclataren els primers enfrontaments i aldarulls. Finalment, el govern va anunciar que congelava el debat sobre la llei però no la va retirar. Les protestes s’agreujaren. L’Illa i Kowloon, sobretot, esdevingueren l’escenari de continuats enfrontaments entre la policia i grups de joves, que van anar adquirint cada vegada més capacitat de xoc i autodefensa. Els edificis del govern a l’Illa, entre els quals hi ha la caserna principal de l’Exèrcit Popular d’Alliberament i el Consell Legislatiu, van esdevenir punts de confrontació constant, que es féu habitual també als carrers de Kowloon. En l’aniversari de la cessió d’Hong Kong a la Xina, el primer de juny, grups de manifestants van assaltar el parlament i van posar-hi la bandera de la colònia britànica, una acció de desafiament clar a la Xina, que va canviar la cara de la protesta. Durant molt de temps la discussió sobre si Hong Kong és la Xina o no havia estat soterrada i minoritari. Però l’augment de l’autoritarisme i la crisi social ha dut una part del moviment a pensar en Hong Kong com a subjecte polític propi i la possibilitat de la independència i tot. La llei que havia originat el conflicte no es va retirar fins a final d’octubre, però en aquell moment el moviment ja havia superat de llarg les demandes inicials i la intensitat de les accions era molt forta. Del 12 al 14 d’agost es va ocupar l’aeroport, de manera que es col·lapsà un dels punts centrals del trànsit aeri mundial. El 18 d’agost dos milions de persones van participar en la manifestació més gran de la història de la ciutat per exigir la retirada de la llei. I el 23 d’agost més de 200.000 van fer una cadena humana per tot Hong Kong, que recordava la Via Bàltica, que va portar Lituània, Letònia i Estònia a la independència. Passat l’estiu, els manifestants van endurir encara més les tàctiques i ara i adés van poder tancar la ciutat i impedir-hi la mobilitat. Tanmateix, a diferència del 2014, no han intentat el control permanent d’una zona sinó que apliquen la consigna ‘Be water’, que implica aparèixer i desaparèixer constantment i pertot arreu. Al novembre i al desembre la policia va atacar especialment les universitats, focus evident de la revolta, amb una atenció especial a la xinesa i la politècnica, on hi hagué detencions multitudinàries i una onada de repressió que forçà a tancar-les. Tanmateix, les cinc demandes ja s’havien consolidat en l’ambient polític i havien de ser la bandera en què s’agruparia el moviment democràtic, tant al carrer com en el procés d’elecció dels consells locals. Les demandes són la retirada de la llei d’extradició (ja aconseguida), una investigació de la brutalitat policíaca, un canvi d’actitud de la policia envers els manifestants, l’alliberament de tots els detinguts i la convocatòria d’eleccions lliures i democràtiques, tant al parlament, com al Consell Legislatiu, com al cap de govern. La sorpresa d’unes eleccions que ratifiquen el moviment Però la sorpresa més gran va arribar el 24 de novembre, amb les eleccions als consells locals. Els divuit consells locals en què és dividida la ciutat tenen poques atribucions polítiques i són vists bàsicament com a gestors administratius. Tradicionalment, havien restat en mans de les forces pro-xineses, que guanyaven amb facilitat unes eleccions que semblaven poc importants. Tanmateix, aquesta vegada el moviment democràtic es va coordinar i va fer fer un tomb radical a la situació, cosa que tindrà enormes conseqüències polítiques. Per una banda, perquè en el peculiar sistema d’elecció del cap de govern els representants dels consells locals o de districte hi tenen un paper, però sobretot perquè el resultat indica que l’oposició democràtica està en condicions de guanyar clarament les eleccions al parlament de la ciutat. El govern va proposar les eleccions als consells com un referèndum contra la violència al carrer. I no solament no se’n va sortir, sinó que va provocar l’efecte contrari. Hi hagué un augment del 24% de la participació i l’oposició democràtica prengué el control de 17 dels 18 consells. Només el de Lantau va quedar en mans pro-xineses, però això és perquè una part important d’aquest consell no és triat per sufragi universal. Les xifres són extraordinàries. El camp pro-demòcrata i localista (expressió que a Hong Kong equival a sobiranista o independentista) tenia 124 escons abans de les eleccions i va passar a tenir-ne 388. I el camp pro-xinès en tenia 331 i restà només amb 89. El Partit Democràtic, el tercer al parlament d’Hong Kong i el principal entre els opositors, va guanyar el màxim nombre de seients: 91, de manera que doblà la representació. L’Aliança Democràtica, el primer partit del parlament fins ara i el principal del camp pro-xinès, només n’aconseguí 21, de manera que la possibilitat que en les eleccions al parlament guanye un partit democràtic és ben clara. Tanmateix, cal remarcar que el sistema d’elecció va afavorir de manera important els grups democràtics. Els escons s’adjudiquen per circumscripció i qui queda primer se l’enduu. El 81% dels escons van anar a parar a diputats demòcrates, però en el recompte global dels vots el resultat va ser més estret: un 57% per als demòcrates contra un 42% dels pro-xinesos. Va ser clau l’organització del vot demòcrata en l’anomenat ‘Project Storm’. El 2017, molt abans de l’esclat de les noves protestes, un dels dirigents del moviment del 2014, el professor Benny Tai, va proposar que el moviment demòcrata, tenint en compte el sistema de vot majoritari a les eleccions, presentàs un únic candidat per cada escó, que tots els demòcrates votarien fos del partit que fos. Amb aquesta finalitat un grup de treball va analitzar quins podien ser els millors candidats per a cada escó i van fer propostes, que en alguns casos es van sotmetre a un procés de primàries, si hi havia més d’un candidat que volia participar-hi. Això ha fet possible que a les eleccions fossen triats membres de més de quaranta partits diferents, la majoria dels quals amb un o dos representants entre el total dels 388. Entrevista: ‘A Hong Kong ara la política és a vida o mort’

Summary: Hong Kong: el desafiament reeixit a la temuda Xina


Ahir el Ministeri de Justícia espanyol va emetre un comunicat en què assegurava que no defensaria el jutge Pablo Llarena dels seus ‘actes privats’ en el judici que ha de començar el 4 de setembre a Bèlgica. Gonzalo Boye, l’advocat del president Puigdemont i els consellers exiliats, va afirmar que el govern espanyol no deia la veritat. En aquesta entrevista explica per què considera que és una excusa per acabar defensant igualment Llarena. Parlem breument amb Boye sobre aquest moviment del govern espanyol i què pot passar arran d’aquesta citació de Llarena davant la justícia belga. —Heu dit que el Ministeri de Justícia espanyol no diu la veritat en el comunicat en què explica que no defensarà Llarena a Bèlgica dels seus ‘actes privats’. —És un plet civil. És a dir, jo us demando i ve la vostra cap a defensar els vostres interessos? Això no és possible. Hi ha una cosa que es diu falta de legitimació passiva. En els plets civils, si jo us demando a vós, el vostre pare, la vostra mare, el vostre cap o el vostre veí no hi tenen res a fer! És a dir, si contracten un advocat a Bèlgica, és per a defensar Llarena. —Per tant, creieu que els arguments del govern espanyol quan afirma que defensaran la sobirania d’Espanya i la justícia és una excusa? —És clar. La justícia espanyola no l’ha pas demandada ningú. Us poso un exemple més fàcil, un plet de divorci. Pot entrar la vostra sogra amb el seu advocat? —No. —Oi que no? En aquesta demanda tampoc. És a dir, és tan brutal com això el que diuen. —Es poden separar les paraules de Llarena en un àmbit extrajudicial de la instrucció contra els dirigents independentistes? Si és acusat de ser un jutge parcial, és precisament pel que ha dit en un àmbit privat. —Exacte. És contradictori. Actuen atemorits pel que diran, no perquè tinguin raó. M’imagino que estan nerviosos perquè l’opinió pública espanyola se’ls tira a sobre, però ells saben perfectament que això que fan no és presentable. Ho saben. —Manquen dues setmanes per al 4 de setembre, quan Llarena serà citat a declarar a Bèlgica. És poc temps per a preparar la defensa. —Estan desesperats. No saben com sortir-se’n, en el debat públic. —És obligatori contractar un advocat belga per defensar Llarena? Diuen que estudien la contractació d’un bufet privat. —És clar, no el pot defensar un advocat que no sigui col·legiat a Bèlgica. —També diuen que això pot acabar amb accions d’Espanya al Tribunal de Justícia de la Unió Europea i al Tribunal de l’Haia. —Això també ho deien quan Llarena pensava a presentar una qüestió pre-judicial al Tribunal de Justícia de la UE. Vejam, que Espanya no és part del plet! És un plet entre vós i jo. A mi no em dugueu la sogra, coi. Es poden endur una sorpresa, que no els deixin entrar als jutjats. —Però van refusar d’acceptar la notificació de la justícia belga a Llarena. —Llarena ha estat perfectament notificat d’acord amb la legislació belga. —Què pot passar si no es presenta a Bèlgica el 4 de setembre? —Que sigui declarat en rebel·lió i el plet continuï endavant en aquesta condició. —Llarena serà un fugitiu de la justícia? —Un rebel. En termes civils es fa servir el mot ‘rebel’. Ara, a la recusació que vam presentar el 5 de juny li vam aportar la còpia de la notificació original amb la traducció jurada. No pot dir que no ha estat notificat d’acord a la llei belga. —Aviat el PP i el PSOE començaran a negociar la renovació del Consell General del Poder Judicial (CGPJ), qüestionat per la falta d’independència respecte dels partits polítics. —Em sembla increïble que els partits es reparteixin el poder judicial. Ja veiem què passa. El sistema espanyol no permet d’exigir responsabilitats a jutges com Llarena, que són un poder per si mateixos. —El jutge Elpidio José Silva fins i tot feia broma sobre suprimir el CGPJ i que els jutges passessin a dependre directament del govern espanyol. —Sí… El poder judicial ha demostrat que va a la seva. El problema no és que no sigui independent, és que no té contrapoder ni control.

Summary: Gonzalo Boye: ‘El govern espanyol actua atemorit pel que dirà l’opinió pública’


L’ex-president de la Generalitat Francisco Camps ha anunciat que presentaria una querella per prevaricació contra la jutgessa que ha ordenat el seu processament en la causa per la construcció del circuit urbà de fórmula 1 a València. Camps ho ha explicat en una conferència de premsa improvisada al moll de la Marina de València. La jutgessa l’acusa de corrupció per haver utilitzat indegudament els fons públics, i sosté que va impulsar la construcció de la infrastructura on es van fer els grans premis de fórmula 1 entre el 2008 i el 2012 per projectar la seva imatge. L’ex-president ja havia anunciat també que recorreria contra la decisió de la magistrada del jutjat número 17 de València. Considera que la instrucció judicial i la decisió del processament vulneren els seus drets i acusa el PSPV i Compromís d’haver aprofitat la causa per a ordir una trama política que volen que esclati en plena campanya electoral. L’elecció de l’escenari de la compareixença, que forma part del circuit urbà de fórmula 1, no ha estat casual. Camps ha triat aquesta dàrsena del port de València, amb el canal d’entrada de vaixells de fons, per a defensar la seva innocència respecte dels fets de què l’acusen i les inversions que es van fer durant el seu mandat per al circuit urbà. Ha pronosticat que la justícia l’absoldrà, igual com en la causa pels vestits.

Summary: Camps es querellarà contra la jutgessa que l’ha processat pel circuit de fórmula 1 de València


El fred i el recolliment que caracteritzen els mesos d’hivern, i sobretot l’època nadalenca, són l’excusa perfecta per a anar a una sala de teatre i deixar-se endur per les emocions de l’obra que s’hi representa. A continuació, us oferim una selecció d’obres de teatre per a veure o per a regalar durant aquestes festes: Esperant Godot. Sala Beckett. Fins al 4 de gener. La gran obra de Samuel Beckett arriba a la Sala Beckett amb motiu del cicle dedicat a l’autor per a celebrar els trenta anys del teatre. L’obra és traduïda per Josep Pedrals i dirigida per Ferran Utzet. Aquesta peça emblemàtica de Beckett és considerada la iniciadora del teatre contemporani. Nadal a casa els Cupiello. Teatre Micalet. Del 18 de desembre al 12 de gener. Torna al Micalet la comèdia que va triomfar el Nadal passat: els malentesos i embolics d’una estrambòtica família napolitana mentre es prepara per a la nit de Nadal. Tirant. Teatre Rialto. Del 27 de desembre al 26 de gener. Co-producció de l’Institut Valencià de Cultura que actualitza el clàssic de Joanot Martorell amb un muntatge que fuig de la recreació museística, dialoga amb el present i opta per la paraula i el teatre físic. Rostoll cremat. Teatre Principal de Palma. 26 i 27 de desembre. Una proposta de Toni Gomila que busca reflexionar sobre la societat actual a partir del bagatge adquirit de la literatura: Joanet de sa Gerra i George Sand, com a fil conductor, amb traces de Shakespeare, Txèhkov i Ibsen. Una obra que mira la Mallorca turística amb un ull al present i un altre al futur. Hi haurà col·loqui després de la funció del dia 27. Jerusalem. Teatre Romea. Fins al 6 de gener. La policia pretén desnonar un home que viu en una clariana d’un bosc d’un petit poble d’Anglaterra perquè hi volen construir. L’home, en Johnny Byron, el Gall, és el protagonista al voltant del qual orbiten tots els altres personatges de Jerusalem, de Jez Butterworth, que ara arriba al Teatre Romea de Barcelona dirigida per Julio Manrique i protagonitzada per Pere Arquillué. Maremar. Teatre Poliorama. Fins al 13 de gener. Dagoll Dagom porta aquest musical que barreja la història de Pèricles, príncep de Tir, de William Shakespeare, amb música i lletres inspirades en les cançons de Lluís Llach. Refugiats, viatges per la mar, una història que ben bé és la història de tantes i tantes famílies separades per la crueltat de la guerra. Kràmpack. Teatre Aquitània. Fins al 12 de gener. La comèdia de Jordi Sànchez, creador de ‘Plats Bruts’, torna als escenaris vint-i-cinc anys després. Ara de la mà de quatre actors d’una nova generació. Tres amics i una amiga van a viure junts. Els embolics amorosos entre els quatre en marcaran la convivència. La mascarada. Teatre Akadèmia. Fins al 12 de gener. Adaptació de l’obra El burgès gentilhome, de Molière i Jean-Baptiste Lully. Una comèdia-ballet escrita i composta per ser representada a la cort de Lluís XIV que és de completa actualitat: el retrat d’una societat pendent de les aparences que demostra que l’ambició de ser influent i fer veure allò que no s’és és un continu al llarg del temps. Mrs. Dalloway. TNC i Teatre Principal de València. Fins al 4 de gener al TNC, del 10 al 12 de gener al Principal. Adaptació d’una de les obres mestres de Virginia Woolf, en què narra vint-i-quatre hores en la vida de Clarissa Dalloway. En aquest espectacle, Blanca Portillo interpreta la senyora Dalloway sota la direcció de Carme Portaceli. Les coses excepcionals. Club Capitol. Fins al 2 de febrer. Pau Roca torna a parlar de les coses que ens fan sentir ganes de viure a Les coses excepcionals, un dels èxits d’enguany. Aquesta vegada, al Club Capitol, on tornarà a interpretar aquest monòleg còmic amb tocs de tragèdia en què el públic és un protagonista més.

Summary: Deu obres de teatre per a veure o regalar aquest Nadal


L’ex-lletrat del Tribunal Constitucional espanyol Joaquín Urías considera una aberració els escrits d’acusació contra els presos polítics i els altres dirigents independentistes encausats al Tribunal Suprem per l’1-O. Creu que la condemna final no és escrita i que les defenses poden desmuntar les acusacions, però intueix que la sentència pot acabar essent per sedició perquè tècnicament és més sostenible que no pas la rebel·lió. També critica que el relat polític i mediàtic que s’ha imposat a l’estat espanyol, el de la dreta, silenciï les veus crítiques amb la causa contra l’independentisme i la dissidència. Urías, que va visitar els presos polítics dels Lledoners el mes passat, explica que va veure Jordi Cuixart i Jordi Sànchez molt convençuts del que calia fer. També adverteix l’independentisme que, si cap pres flaqueja en algun moment, cal estar preparats, comprendre-ho i acceptar-ho. —Què us han semblat els escrits d’acusació? —No són pas cap sorpresa. Són bàsicament allò que tots esperàvem. Del de la fiscalia destacaria l’intent de crear un relat d’uns fets que no s’adeqüen al que va passar a Catalunya l’octubre de l’any passat. Hi ha una insistència a ressaltar petits fets violents i una gran insistència a dir que tot s’havia planejat i coordinat. Vol fer la impressió que realment va haver-hi un cop d’estat. Això pel que fa als fets. Pel que fa a la qualificació, em crida l’atenció que no individualitza els fets de cada acusat. Ho fa de manera general. Per exemple, no és clar per què acusen Sànchez i Cuixart de rebel·lió, tenint en compte que els fets en què són anomenats tenen relació amb el 20-S. No es veu clar què tenen a veure amb la rebel·lió. Els podrien acusar d’un delicte de desordres públics o desobediència, però en tot cas no és gens clar com es converteix el 20-S en rebel·lió. I la suposada direcció de Junqueras i la resta d’empresonats apareix a l’escrit però no és clara. En definitiva, és un escrit poc fonamentat, poc individualitzat sobre els delictes i amb una narració que posa l’accent en fets violents que no s’adeqüen a allò que vam veure tots. —Aquest relat fictici dels fets segueix la línia de la instrucció de Llarena. —És el mateix relat. Hi ha frases i expressions copiades directament de la instrucció. Intenta fer la impressió que multituds s’alçaven als carrers per a intentar evitar l’acció de l’estat. No és habitual aquest escrit de la fiscalia. No intenta responsabilitzar els tipus penals en cadascun dels acusats. —A la fiscalia li interessa de prolongar el conflicte? —És molt difícil de dir. No m’atreviria a dir-ho. La meva impressió és que la fiscalia té una visió molt de part. Que té una visió apriorística dels fets i que mereix una sanció penal. A partir d’aquí construeix el relat. No és una construcció distant i objectiva dels fets, sinó que fa la impressió que els fiscals s’hi posen sabent què volen trobar. —Heu afirmat que la condemna serà per sedició, no per rebel·lió. —Per al Tribunal Suprem és molt més còmoda una condemna en què no es plantegin els termes de la rebel·lió. Tothom critica que els fets no són rebel·lió. No hi ha hagut cap alçament armat ni violent per a canviar el poder. No hi ha hagut cap alçament, i si l’hi hagués hagut, no s’ha utilitzat la violència com a mètode, independentment de si hi ha hagut actes violents. Com que la rebel·lió no té cap fonament, podrien fer una trampa: demanar rebel·lió i acabar condemnant per sedició, amb la gent relativament contenta perquè cau la rebel·lió. Però deu o quinze anys de presó són molts anys pels fets que van passar. —L’entorn de la dreta espanyola ha aprofitat que l’advocacia de l’estat no hagi acusat per rebel·lió per a atacar Pedro Sánchez. Però el fet és que l’advocacia, quan governava Rajoy, acusava per malversació. En canvi, ara s’hi ha afegit la sedició. A què es deu aquest canvi de criteri? —És difícil de saber. No sé si l’advocacia ha rebut ordres. El govern diu que no n’ha donades. És possible que hi hagi hagut instruccions de l’advocada general de l’estat, no pas del govern. I és possible que l’advocada de l’estat hagi intentat fer una qualificació dels fets favorable a la posició de l’executiu. És possible, no dic que sigui cert. En tot cas, sí que és cert que l’escrit de l’advocacia de l’estat descriu els mateixos fets des d’una altra perspectiva, però la conclusió de la sedició tampoc no és jurídicament raonable. Ens venen la idea que la sedició és més raonable, però en realitat la descripció de la sedició tampoc no és adequada, perquè implica un alçament tumultuari. I a Catalunya no hi ha hagut cap alçament, sinó que hi ha hagut un intent de les institucions de trencar la legalitat vigent. No és un alçament de multituds al carrer, amb força. —Vox fa peticions que arriben a set-cents anys de presó. Com pot entendre’s que un partit d’extrema dreta exerceixi l’acusació popular, encara? —A l’estat espanyol tenim una tradició d’acusació popular que històricament ha causat molts problemes. El concepte mateix que una persona concreta pugui personar-se i acusar els encausats crida l’atenció. No hi veig problema que Vox ho intenti, fan el seu paper. Però em fa por que en casos en què la mateixa fiscalia o l’advocacia de l’estat no s’atreveixen a anar tan lluny, els jutges no tinguin la temptació de fer cas de Vox. Això em semblaria perillós. —No s’aporten proves, només es crea un relat polític per a justificar la violència. Com poden defensar-se els presos i la resta d’encausats al judici? —Durant el judici és important que les defenses agafin cadascun dels fets i els desmuntin. Que desmuntin, que és fàcil de fer, que el 20-S hi hagués una violència tumultuària que dificultés l’acció de la justícia. Que desmuntin, sobretot, que allò que va passar el 20-S fos organitzat pel govern o pels Jordis. Això es pot fer. Més endavant, han de desmuntar la idea que el govern de Catalunya va organitzar-se les masses per a rebel·lar-se contra l’estat. S’han de defensar d’aquestes acusacions. Què pot ser efectiu? És difícil de saber. Cal tenir en compte que la fiscalia espanyola, sempre que pot, acusa. No és exclusivament del procés. Caldrà veure si la sala segona del Suprem és realment neutral o si ja té un pre-judici fet. —La impressió és que les sentències ja són escrites. —Estic segur que no. És possible que els jutges de la sala segona del Suprem tinguin un criteri pre-format. Ha sortit molt als mitjans i se n’ha parlat molt; per tant, és possible que els jutges tinguin la impressió que la Generalitat va organitzar una rebel·lió. Les defenses hauran de lluitar contra els prejudicis dels jutges. Crec que no són escrites, però lluitar contra els prejudicis dels jutges tampoc no és fàcil. —Es parla molt de la rebel·lió i la sedició, però l’acusació de malversació també pot implicar penes altes de presó. A priori, sembla que pot ser la part més fàcil de provar o refutar, però ara per ara es basen en informes de la Guàrdia Civil. —La malversació és el delicte que crec que, si es pogués provar durant el judici, seria el més lògic. Si realment s’han destinat diners públics a organitzar el referèndum o actes il·legítims s’ha comès un delicte. Jurídicament, diguem-ne, seria el més clar. Però es necessiten proves. A l’escrit de la fiscalia, com he comentat abans, no individualitza les accions penades. Amb la malversació passa igualment. L’escrit diu que si va haver-hi un referèndum algú va pagar-lo. Però no n’hi ha prou de dir que algú va pagar alguna cosa. Hi ha una falta de proves. Veurem si al judici la fiscalia és capaç d’aportar documentació i informes que acreditin que realment hi ha hagut malversació. —Heu criticat que la fiscalia, amb l’escrit d’acusació, vol esclafar els independentistes i que amb això liquiden l’estat. —En aquest moment es necessita una mica de sentit comú. En tot el cas del procés s’ha utilitzat el dret com a manera de reaccionar contra la independència. És evident que durant el procés s’han comès il·legalitats i és evident que l’intent de crear una nova legalitat catalana xoca amb la legalitat espanyola. Perfecte. Però passa que no tot allò que és il·legal automàticament és delicte. Tinc la impressió que quan la fiscalia ha vist que allò que ha passat a Catalunya podia quedar sense resposta perquè no era delicte, han intentat adaptar els fets per a assimilar-los a un delicte. Crec que la fiscalia tenia l’opció de fer un pas enrere i dir que els fets que han passat a Catalunya són il·legals i un desafiament a l’estat, però que no és constitutiu de cap delicte que es reculli al codi penal més enllà de la desobediència o la malversació. —En què penseu quan dieu que hi ha hagut il·legalitats que no són delicte? —No tot allò que és il·legal és delicte. Si aparques malament el cotxe, no és un delicte i no et poden empresonar. O si no pagues a Hisenda o t’equivoques a l’hora de pagar. Hi ha moltes coses que no són delicte. Quan el Tribunal Constitucional va prohibir l’aprovació de les lleis de desconnexió, i malgrat això el parlament les aprovà, va haver-hi desobediència i podria ser aquest delicte. Quan després es declara la independència de Catalunya, és evident que és anticonstitucional. Però això no vol dir que el codi penal ho castigui. Arran d’un desafiament polític, la fiscalia i els jutges, en especial Llarena, hi donen una resposta penal inventada. —És venjança? —No sé si és venjança. Però és inventar-se una resposta penal no prevista a l’ordenament, posada amb calçador perquè apareguin com a delicte uns fets perquè no quedin impunes. Això contribueix a espantar els catalans. Ara a Catalunya cal cercar vies de diàleg i cessar la repressió de drets. Si l’estat espanyol no vulnera drets dels presos i els dirigents encausats i es torna un estricte complidor del dret, l’independentisme es queda sense arguments. A partir d’aquí, la situació es calmaria molt. —Heu criticat també que editorials de mitjans o opinants critiquin els qui argumenten que no va haver-hi rebel·lió ni sedició, perquè això és també una pressió sobre els jutges. Es construeix un relat mediàtic contra el dissident. —Absolutament. A Espanya quan algú surt públicament a dir que hi ha hagut rebel·lió, que aquests senyors són uns rebels i que hi ha hagut un cop d’estat, automàticament és un respecte a l’autoritat judicial. I quan algú surt dient el contrari, el que és lògic, que amb la llei a la mà no es pot veure ni rebel·lió ni sedició, automàticament és un traïdor a Espanya i pressiona els jutges. Crec que el relat públic a Espanya, fora de Catalunya, l’ha guanyat la dreta. A partir d’ara només es pressiona els jutges quan es diu el contrari d’allò que ells volen que facin els jutges. És a dir, pressionen els jutges i ataquen els qui pensen el contrari. A Espanya és difícil que se sentin les veus que els contradiuen. Molts jutges i magistrats diuen que no hi ha rebel·lió ni sedició, com l’antic president del Suprem, el redactor de l’article de rebel·lió al codi penal… De veus autoritzades n’hi ha moltíssimes, però s’han silenciat i s’han presentat de tal manera que dir segons què en públic és pressionar els jutges i trair Espanya. —El 5 d’octubre vau visitar els presos polítics als Lledoners. —Em va arribar el suggeriment per a visitar-los per mitjà d’alguns advocats. Vaig acceptar-ho per escoltar-los i donar-los la meva opinió. Vam conversar de la situació política i judicial. Els vaig veure relativament forts dins la duresa de la situació. Sembla que no, però estar un any privat de llibertat és molt dur. Els Jordis tenen més clar què passa i la necessitat de reivindicar-se. La resta tenen una mica més de por, raonable, que al final els dobleguin. Quan algú està empresonat no té plenitud de drets i això erosiona. Ara per ara no ha passat, però si en algun moment algun dels presos demostra flaquesa, l’independentisme ha d’estar preparat. Aquesta és la funció de la presó, doblegar les persones. Per molt suport i força que rebin. Si arriba a passar, s’ha d’entendre que algun dels presos no se senti fort per a continuar amb el mateix grau d’implicació i que cerqui una solució a la presó. És totalment comprensible. —Diumenge va morir-se el jutge Juan Antonio Ramírez Sunyer, del jutjat 13 de Barcelona. El president del Consell General del Poder Judicial i del Tribunal Suprem va enviar una carta on deia que havia canviat la història d’Espanya. Això què us sembla? —Crec que s’ha de posar en el seu terme just. És un jutge que els companys sabien que es moriria, que tenia una malaltia molt greu i malgrat tot continuava treballant. El president de tots els jutges li va adreçar una carta d’agraïment pels seus serveis. Jo sincerament no crec que hi hagi gaire a criticar. És cert que, en aquests moments, cada vegada que Lesmes parla o insinua alguna cosa relacionada amb el procés, s’aprecia que ja té un prejudici. Igual que el tenia Felipe VI en el discurs del 3 d’octubre. Un discurs impropi d’un rei per a Espanya. —Ignoro si Lesmes, cada vegada que es mor un jutge, envia una carta d’aquestes característiques. —Encara que no l’enviï sempre, és un jutge que Lesmes sap que se la juga, que treballa molt, que vol reconfortar-lo. Però això demostra que a les altes instàncies de l’estat hi ha un prejudici que s’ha comès una rebel·lió i que s’ha de combatre com sigui. No entendria aquesta carta, sincerament, com un agraïment al jutge que va començar la investigació. Vull entendre que no hi ha hagut un pronunciament públic per això, sinó simplement un detall amb un jutge mort. Passa que a Lesmes se li nota el prejudici. Ell està convençut que hi ha hagut una rebel·lió i que cal el càstig màxim. La carta en si no em fa por, però el prejudici implica que pressionarà perquè hi hagi una sentència condemnatòria i duríssima.

Summary: Joaquín Urías: ‘Podrien fer una trampa: demanar rebel·lió i condemnar per sedició’


Josep Maria Cervera és des de dijous el president de l’Associació de Municipis per la Independència (AMI). Cervera, un dels impulsors de l’entitat municipalista, és també batlle del Port de la Selva (Alt Empordà) i ara agafa el relleu de Neus Lloveras, encausada en la gran causa contra l’independentisme, que el mes passat va decidir d’abandonar la direcció de l’AMI per centrar-se a acabar el mandat a Vilanova i la Geltrú. Cervera ens explica com entoma el desafiament de dirigir l’AMI en un moment polític tan complicat, a causa de la repressió de l’estat espanyol i del blocatge institucional per falta d’acord entre els partits independentistes al Parlament de Catalunya. Li demanem també per la profecia que va fer el 27 d’octubre, hores abans de la declaració d’independència. —Per què heu acceptat la presidència de l’AMI? —Des del començament de l’AMI que he estat en una posició a la sala de màquines. Arran de la renúncia de Neus Lloveras, i en el moment que vivim, després de parlar amb alguns batlles de l’executiva em va semblar que era un bon moment per a fer aquest pas endavant. L’AMI és un projecte en què crec profundament i que m’estimo i he liderat una candidatura de consens. —Imagino que a l’hora de fer aquest pas endavant, heu tingut en compte la repressió contra els dirigents independentistes. No teniu por? —Veient com actua l’estat espanyol i sabent que són capaços de tot, és evident que en algun moment hi ha el sentiment que t’exposes. No sé si la paraula és por. Però no ens enganyem. I quan vaig veure la dignitat i el coratge de tota la gent el primer d’octubre per a vèncer la incertesa i el que podia passar… em sento acompanyat per tot això. Faig aquest pas convençut. Saps que surts de la teva zona de confort i que t’exposes a l’ull de l’huracà. Compres números per ser un objectiu de l’estat espanyol. Però ja he dit que ni vull ser un heroi ni un màrtir. És veritat que el moment és complicat, però hem de cercar respostes on sigui i no renunciar a res. Som a prop de l’objectiu que tantes generacions han somiat i jo em sento còmode treballant en això. No hauria de tenir gens de por de presidir una entitat legalment constituïda amb uns objectius lícits. La incertesa jurídica és el que et causa aquest respecte. —Molts batlles han passat pel jutjat aquests últims mesos. Vós també? —No, sorprenentment no. A l’Alt Empordà no es va arribar a cridar cap batlle d’ofici. Només les batllesses de Roses i la de Figueres hi han hagut d’anar perquè han rebut denúncies. —El dia de la declaració d’independència, al matí, vau publicar al vostre bloc que el president Puigdemont i els consellers podien acabar a la presó. Vau ser profètic. —Sempre he pensat que l’estat espanyol era capaç de tot. En moltes reunions vaig defensar que negligíem la força de l’estat. Quan ho vaig escriure no pretenia ser un visionari. Mirava d’analitzar la situació. Lamentablement, és la que tenim. —L’independentisme ha menystingut la força de l’estat? —No sé si l’ha menystinguda. Segurament. No us sabria dir si la paraula és aquesta. Però crec que hem de tenir en compte totes les possibilitats. Ens passava això mateix quan parlàvem d’Europa. Durant molt de temps no consideràvem que poguéssim quedar fora de la Unió Europea. Cal tenir en compte totes les possibilitats. Però no vull fer cap mena de crítica perquè des de la tanca tot es veu molt fàcil. Els batlles sabem que hi ha moments que ens toca de prendre decisions i a vegades les prenem molt sols. No em veig amb cor de qüestionar tot allò que s’ha fet. A més, tu pots tenir prevista una situació, però és tan condicionada per uns altres elements que pots acabar fent una altra cosa. Se’m fa molt difícil de dir què no hem fet bé. —La legislatura està blocada. La prioritat ha de ser tenir un ‘govern efectiu’? —Hem de ser capaços de posar-nos d’acord i de fer valer el resultat del 21 de desembre. Com? A mi em toca de fer de president de l’AMI, i cadascú ha d’exercir el seu paper. A mi em toca de mantenir el consens dins de l’associació. He convocat una reunió de l’executiva a mitjan abril per a asseure’ns i poder pactar el full de ruta a partir dels objectius que tenim. No vull fer més pressió del compte. Tenim uns parlamentaris i són ells que tenen la feina de trobar el desllorigador per a poder continuar avançant. —Quin paper ha de fer ara l’AMI? —Ho hem d’acabar de definir. Ara ens interessa que el bloc municipalista sigui consistent i que puguem avançar tots junts cap a la consolidació de la República. En aquest moment una de les grans tasques que tenim és mantenir el bloc i, si podem fer-lo créixer, millor. Ja hem vist que no era tan fàcil com ens pensàvem. És un camí que ens convé fer-lo acompanyats de la màxima gent possible. Hem de sumar el compromís de més gent i trobar l’equilibri per a poder anar tots junts endavant. El nostre projecte és l’AMI i la República. —D’això en diuen ‘eixamplar la base’. —Crec que tothom se n’adona. Seria una absurditat dir una cosa diferent. Això no vol dir que hàgim de renunciar a res. Nosaltres hem de construir un projecte on càpiga com més gent millor. —Les municipals del 2019 seran un moment important per a la República? —No ho sabria dir. És veritat que el meu mandat comença a un any d’aquestes eleccions, i una de les prioritats és mantenir la cohesió de l’AMI i que siguem capaços d’arribar a les municipals amb uns objectius clars. No m’atreveixo a dir quin pes tindran aquestes eleccions en l’esdevenidor. —Dels quatre presidents que ha tingut l’AMI, sou el primer que no és batlle d’una capital de comarca. —El Port de la Selva és un poble petit i allunyat del centre de decisions. Una de les coses que em va fer dubtar a l’hora d’assumir el càrrec va ser que necessito dues hores per a anar a Barcelona, i dues per tornar. Pot sorprendre que no sigui un batlle d’una capital, però em sento igual de batlle que el de qualsevol poble o ciutat, encara que el nostre dia a dia sigui diferent. Però tots som associats a l’AMI i tenim el mateix dret de participar-hi. Els pobles petits són una de les característiques d’aquest país, i per tant no m’he sentit en cap moment cohibit pel fet de ser el batlle d’un poble petit. La veritat és que no hi havia i no em sento incòmode. —Els quatre presidents de l’AMI han estat de CiU, ara del PDECat. Hi ha un acord entre els partits perquè sigui així, tenint en compte que és el partit amb més batllies? —És veritat que la correlació de forces municipals es té en compte sense que s’hagi escrit enlloc ni s’hagi dit mai. Segurament si les correlacions fossin unes altres, el president seria d’un altre partit. Jo he intentat presentar-me amb el suport de tots els batlles, sense tenir en compte que el PDECat és el que té més batlles al país. He cercat el consens i el suport dels batlles d’ERC, de la CUP, de Demòcrates, de Més… un consens més enllà dels partits. —A les municipals us presentareu amb el PDECat o amb Junts pel Port de la Selva? — Ni tan sols he pres la decisió de tornar-me a presentar. Ho haurem de decidir amb els meus companys de l’ajuntament. No sabem què pot passar. Repeteixi o no repeteixi al Port de la Selva, en aquest període em posaré amb tota la intensitat al capdavant de l’AMI. No em condicionarà el meu paper a les eleccions. —Sou un desconegut per a molta gent i aneu al capdavant d’una entitat independentista. Podeu explicar d’on ve la vostra militància? —De jove, de tota la vida, m’he sentit independentista. Tinc molt clar que som una nació, una nació diferent d’Espanya. Després vaig creure que podíem tenir un encaix dins l’estat espanyol, no me n’amago. Malgrat tenir claríssim que necessitàvem un estat, pensava que l’estat espanyol podia ser prou respectuós amb les diverses nacionalitats perquè trobéssim un encaix. Ja hem vist cap a on s’ha evolucionat. L’actitud que va haver-hi contra l’estatut del 2006 va fer girar totalment la meva opinió perquè vaig veure que era impossible que encaixéssim en un lloc on no érem respectats. I és en aquest moment quan vaig recuperar l’esperit independentista que havia arrossegat tota la vida per herència familiar i per sentiment.

Summary: Josep Maria Cervera (AMI): ‘El moment és complicat, però no hem de renunciar a res’