Lluís Rabell va acceptar de ser candidat de Catalunya Sí que es Pot a última hora, amb el convenciment de cohesionar la coalició d’ICV-EUiA amb Podem amb l’experiència d’una trajectòria ben llarga d’activisme polític i del lideratge del moviment veïnal a Barcelona. No fa ni un mes que Rabell és en pre-campanya i ja ha tastat les friccions pròpies de la batalla a la primera línia política. Però s’hi sent còmode, parla de manera apassionada, deixa brollar els arguments com una torrentada. Malgrat que ha estat impulsor d’Esquerres pel Sí-Sí i ha confessat que, si ara mateix hi hagués hagut un referèndum a l’escocesa, hauria votat sí, considera que la via unilateral porta a un cul-de-sac, i que cal insistir en la via del referèndum acordat amb l’estat espanyol. Per això confia en Podem, però amb prudència. —Lluís Rabell o Josep Lluís Franco Rabell? Diuen que us heu canviat el nom… —No m’he canviat pas el nom. Sóc una persona pública i he tingut activitat professional des de fa molts anys, i activitat social i política. No he amagat res. Durant trenta anys he signat els articles que escrivia, les contribucions i treballs de traducció amb el nom del pare, Lluís, que just es va morir la setmana passada, i el cognom de la mare. I això té a veure amb una relació molt estreta i molt personal amb el meu avi matern, perquè em vaig criar a casa d’ell. I per circumstàncies familiars va ser qui em va fer de pare i de mentor; era un home que venia de la CNT, i fou qui em va inculcar els valors en moltes coses. I com a homenatge a ell vaig començar a signar molts articles amb el seu cognom. —I heu acabat essent més conegut pel segon cognom. —Sí, més que no pas pel meu primer cognom, que ni m’avergonyeix ni m’enorgulleix: és un nom de jueu convers que té una gran història i una gran tradició, molt abans que un militar, que s’avergonyia justament de les arrels jueves del seu cognom, l’empastifés per la història. —Lluís Rabell és el nom de guerra. —Sí, és el meu nom de guerra. A la clandestinitat n’utilitzava un altre, Gerard, pel qual encara hi ha alguna gent que em coneix. Però aquest és, diguem-ne, el nom més literari. —I teníeu una empresa, Talleres Franco, de la qual éreu conseller delegat, que va tancar el 2010. Com va anar? —Això d’empresa és molt pompós, perquè parlem d’un taller de dotze persones en què hi havia tres cosins que n’érem els titulars. Era un taller de marbre en què treballàvem amb pedra natural. I va haver de presentar concurs de creditors amb la crisi, perquè depeníem del ram de la construcció; però no solament per això: sobretot quan les entitats bancàries ens van refusar el crèdit i ens van abocar a una situació insostenible, de la qual vam complir les nostres obligacions, i això és documentat i es pot trobar. Vam pagar els treballadors, la seguretat social, hisenda i proveïdors. Alguns vam quedar entrampats personalment, i encara ara, amb entitats financeres. —Encara ara? —Perquè les entitats financeres funcionen d’una manera molt curiosa, sobretot amb petites i mitjanes empreses: obliguen a avalar personalment el moviment creditici habitual. I per això, encara que hi hagi un concurs de creditors i es liquidin tots els béns, si manca alguna cosa que penja, hi has de respondre personalment. Però aquesta és la situació de milers i milers de petites empreses. Van ser uns anys molt durs, sobretot al ram de la construcció, en què hi va haver un tancament d’aixeta creditícia total. Quan vam tancar no teníem problemes de feina, malgrat que havia baixat, ni de deutes de clients. Però sí que el tall de crèdit va ser absolutament decisiu. No me’n sento orgullós, perquè va ser el tancament d’una petita empresa però tampoc no me n’avergonyeixo. Nosaltres ho vam fer honestament. —Per què vau acceptar de ser candidat de Catalunya Sí que es Pot? —Crec que m’ho van proposar per l’experiència al moviment veïnal i de la FAVB en particular, que és una experiència que té a veure amb l’experiència de fer treballar diferents sensibilitats. I ara es tracta d’això, d’unir confluències, sectors. I van pensar que aquesta experiència havia de ser útil. —Però ja us havien proposat d’anar a les llistes a les eleccions municipals, i vau dir que no. Per què ara sí? —Perquè a les municipals era més complex. Jo era al capdavant d’una federació d’associacions veïnals, i la necessitat de mantenir la independència formal d’una federació on conviuen sensibilitats molt diverses feia més problemàtic de fer el salt. Ara parlem d’un cicle de fons que comença amb les eleccions del maig, que tindrà un episodi propi i amb substància el 27-S i que molt probablement culminarà amb les eleccions generals. —La culminació seran les eleccions espanyoles? Per què no veieu el 27-S com un plebiscit? —Perquè hi ha un problema de fons. Hi ha una anhel democràtic de la societat catalana, molt potent, que ha trobat una resposta negativa de l’estat espanyol, que no ha volgut ni parlar-ne. La idea de voler transformar unes eleccions en un plebiscit és una mica una fugida cap endavant que estreny la base social de la ciutadania favorable al dret de decidir. El caràcter plebiscitari del 27-S no ha estat pactat, si més no amb unes altres forces de l’arc parlamentari. I no serà llegit així per la societat espanyola ni per la comunitat internacional. I les forces que hi volen atorgar caràcter plebiscitari tampoc no es posen d’acord si s’han de comptar escons o vots, si és admissible democràticament que els vots de l’àrea metropolitana comptin la meitat que no els de Lleida… Amb tot aquest conjunt d’incongruències és molt difícil d’acceptar que tingui un caràcter plebiscitari. —Què es decidirà, doncs? —El punt d’arrencada d’un procés constituent. —Què enteneu per un procés constituent? —Un procés per a donar poder a la societat catalana, que va definint i aplicant un model de país en termes de justícia social, que això la nostra candidatura ho fa prevaldre i que al mateix temps manté i consolida una àmplia base social que podríem estimar al voltant del 80% de la societat que és favorable al dret de decidir i que pot obrir la via d’un referèndum. —Això ja s’ha demanat de totes les maneres a l’estat espanyol, sense èxit. Què us fa pensar que ara acordarà un referèndum? —És pràcticament indefugible que a les eleccions generals el PP perdrà la majoria absoluta i hi haurà una configuració política que tindrà més a veure amb l’impuls i voluntat de canvi de la societat en conjunt, amb un procés profund de moviment a la societat que va cap al canvi. I esperem que si la nostra candidatura té un resultat important el 27-S hi contribueixi. Ningú no es pot imaginar que la caiguda del govern del PP no obri un marc més favorable per a les reivindicacions democràtiques de Catalunya. —Però l’hostilitat amb la resposta a la demanda catalana d’un referèndum també ha vingut del PSOE. I per a una reforma constitucional calen dos terços. Per més que Podem s’hi avingui, ni PP ni PSOE no ho acceptaran. —Per a convocar un referèndum a Catalunya no cal passar per una reforma complexa de la constitució, es poden trobar unes altres fórmules. Depèn de la voluntat política. Algú s’imagina que una hipotètica victòria de Junts pel Sí, que a tot estirar tindria una majoria parlamentària estreta, tindria prou força per a negociar una secessió? Tindria molta menys força que el 80% de la societat catalana reivindicant un referèndum amb reconeixement. —Però per aquí ja hi hem passat. A les eleccions del 2012 ja van tenir majoria els partits que duien el referèndum al programa. —Sí, perquè encara no ho hem aconseguit. No ens podem estalviar un mandat democràtic obtingut a través d’una convocatòria amb garanties, amb participació i amb reconeixement. Un procés complex com aquest no es pot sostenir sobre una societat maltractada, fragmentada i atomitzada. Sigui quin sigui el resultat de les eleccions caldrà negociar amb l’estat espanyol. Amb quina força ho faràs? Amb quina cohesió? —I estaríeu disposats a fer pinya amb Junts pel Sí i ERC justament per tenir més força? —Nosaltres proposem un altre procés constituent sobre la base d’un programa electoral coherent… —Afegint-vos-hi no podríeu influir en el programa de govern i tenir més força? —O podríem fer com ERC, que durant dos anys ha evacuat el debat social perquè ara toca la independència i s’ha empassat les polítiques neoliberals del govern de CiU. El 27-S no es decidirà si Catalunya és independent o no; més ben dit, quan es constitueixi el parlament es decidirà quina mena de govern afrontarà la situació que s’haurà creat el dia 27: o bé un govern de majoria social progressista, o bé un govern liderat per Artur Mas. Malgrat els desigs ingenus d’alguna gent que acompanya Artur Mas a la candidatura de Junts pel Sí serà un govern de CDC amb un projecte neoliberal. No governarem amb Mas, ni el farem president. —També us poden considerar ingenus a vosaltres si penseu que Podem facilitarà un referèndum a Catalunya. No han dit mai de manera clara i inequívoca que ho farien si governaven. —No, però de moment diuen coses que fa uns quants anys hauria estat impensable que una força d’esquerres emergent a Espanya arribés a dir, que és que respectaria la voluntat democràtica del poble de Catalunya. Ja és un gran pas endavant. A l’inici de la transició el PSOE portava al programa el dret d’autodeterminació dels pobles i el dret de secessió. Ara tornem a obrir el meló. —Però cap de les propostes de reforma constitucional que s’apunten ara no segueixen aquesta línia. —Les que hi havia els primers anys de la transició eren una reforma del règim franquista. En tot procés complex i convuls el camí d’arribada és determinat per la lluita, és en disputa. Som en una situació plena d’incertesa en què sobretot cal fer menys política de ficció i confiar més en la capacitat de mobilització i de travar acords socials amplis que permetin forçar els canvis a la situació. La gent dirà demà coses que avui no diu. Ara diuen coses que fa tres anys ningú no s’hauria imaginat que dirien. —Feu un vot de confiança sense la base d’una declaració d’intencions ferma. —Confiem sobretot en la capacitat de mobilització de la gent, que és la que fa moure les coses. De la mateixa manera que si hi ha un debat territorial a Espanya és per la mobilització de la societat catalana. Res no és garantit perquè el futur sempre és en disputa, i l’experiència demostra que hi ha finestres d’oportunitat en què durant uns quants anys la situació és prou inestable per a configurar les correlacions de forces, les hegemonies i fins i tot el disseny d’un règim polític durant dècades. —‘És absolutament impossible’ que Catalunya Sí que es Pot faci costat a una DUI, com deia Nuet? —Jo crec que la declaració unilateral d’independència ja no la vol gairebé ningú. El problema són els efectes jurídics i materials que pot tenir sobre la vida de les persones. Pots fer una DUI, molt bé. Però cal aplicar-la a través d’una negociació ben complexa. L’inconvenient és que originen la il·lusió que es podria fer una desconnexió fàcil i harmoniosa de l’estat espanyol. I això serà d’una complexitat extraordinària. Fins i tot amb una configuració de forces a l’estat espanyol més favorable a escoltar les reivindicacions democràtiques dels catalans. Ni tan sols un govern de Podem a Madrid, imaginant la hipòtesi més agosarada, que hauria de suportar pressions enormes de l’establishment, de la caverna mediàtica i de l’oligarquia espanyola. Tot depèn de la capacitat de mobilització de la societat. —Aquest govern hipotètic de Podem a Madrid s’acabaria plegant a les pressions de l’establishment? —Això és en disputa, com tot. Tot govern, fins i tot amb les intencions més bones, pot rebre pressions extraordinàries. El govern de Syriza ha arribat al poder sobre una mobilització popular i un desig d’acabar l’escanyament i l’ofec de la societat grega, i déu n’hi do les reculades i les garrotades que hi ha hagut. —Voleu dir que a Podem li podria acabar passant com a Syriza. —Algú sap d’una situació històrica en què el triomf sigui garantit d’antuvi? Tot depèn de la lluita. La meva generació militant esperava que la caiguda del franquisme obrís un camp molt més agosarat de ruptura democràtica i que se n’anés molt més lluny, per exemple al terreny nacional. La lluita va arribar fins a cert punt, i no va ser d’una manera endreçada ni pacífica, sinó que es va dirimir a través de molts combats, fins i tot dins del moviment obrer. Les situacions són molt complexes i res no diu que arribis fins al final de les possibilitats d’una situació, o que et quedis a mig camí. La hipòtesi és oberta. —Aquestes pressions de l’establishment les rebrien tant si volen negociar la secessió com si negocien les condicions d’un referèndum. —És clar que les tindrien. Els dubtes hi serien, i les pressions contradictòries també hi serien. Però una negociació sobre un referèndum té l’avantatge de tenir un suport aclaparador de la societat catalana i té una capacitat de ser llegit per l’opinió pública espanyola sobre què vol la societat catalana. Es subestima molt l’impacte polític enorme que tindria l’expressió democràtica d’un referèndum. —No es deu pas subestimar, si s’ha intentat i demanat de moltes maneres. —S’ha intentat, però no s’ha pogut i ara diuen que tirem pel dret. I això és aventurer. —Imaginem que l’estat espanyol acceptés un referèndum com el d’Escòcia. Què votaríeu? —Depèn de quina fos la proposta. Perquè al referèndum escocès hi havia una lluita de l’estat, que no volia la separació dels escocesos, i feia ofertes interessants d’autogovern. —Però si es fes avui mateix el referèndum, Lluís Rabell què votaria? —Depèn de qui hi hagués a Madrid i què em proposés. No excloc que un govern de Madrid intel·ligent lluités contra la secessió fent propostes adreçades a la societat catalana. I d’acord amb això votarà, la societat catalana. —Entenc que si no hi hagués cap proposta interessant votaríeu que sí a la independència. —Sí, és clar. —Perquè sou independentista… —No, jo no sóc independentista. Jo defenso el dret d’autodeterminació dels pobles i que la solució més raonable de l’estat espanyol seria arribar a una fórmula democràtica d’encaix de tipus federal o confederal que respectés plenament el reconeixement de la plurinacionalitat i els drets democràtics i l’expressió nacional catalana. Això pot passar en un estat separat o en una sobirania compartida a certs àmbits. —Si hi ha blocatge de l’altra part… —Efectivament en determinades circumstàncies de blocatge la independència o la separació pot ser l’única via de defensa efectiva d’aquests drets democràtics nacionals. Jo no tinc cap problema amb la independència. I encara et diré més: estic convençut que ateses les característiques de la societat catalana, el pes de les classes populars, els vincles històrics, culturals, amb la resta de pobles de l’estat espanyol, una república catalana independent seria probablement el primer pas cap a una entesa federal o confederal si hi hagués les condicions per fer-la. Jo crec que aquest és el camí més natural. No tinc cap problema amb una fórmula o una altra. El problema no és mai la independència, sinó el respecte per la sobirania del poble. —Què us fa pensar que seria possible un tripartit d’esquerres amb ERC i la CUP després del 27-S? —És que hi ha una situació d’emergència social i la necessitat de respondre-hi es farà palesa l’endemà mateix. Caldrà decidir quins pressupostos es fan, perquè el país haurà de funcionar. És cert que tenim una situació d’estretor financera contra la qual cal lluitar, però s’hauran de prendre moltes decisions sobre la vida quotidiana de la gent, si apliquem una renda garantida de ciutadania, o quines mesures prenem per les situacions de pobresa energètica o de pobresa infantil. I la proposta d’un govern d’esquerres hauria de cridar l’interès de les forces progressistes. Esperem que de manera natural ens puguem trobar amb ERC i la CUP. Veiem molt clar que les classes populars representen un terreny prou ampli per a sostenir cultures i tradicions diferents. Un govern que volgués sargir el país i tenir una política de conjunt hauria de cercar un suport ampli. —A aquesta petició ERC us respon que sigueu vosaltres qui us afegiu al govern de concentració. —Bé, s’haurà de veure quina és la coherència de cadascú. El problema del 28 serà que hi hagi aquest govern progressista o que ERC porti les maletes de Convergència. Nosaltres farem tot allò que puguem per a configurar un govern alternatiu.

Summary: Lluís Rabell: ‘Una república catalana independent podria ser el primer pas cap a una entesa federal’


Gemma Geis (Girona, 1979) va entrar a la política perquè Carles Puigdemont li ho va demanar. No era la primera vegada que li havia ofert implicar-s’hi, però abans del 21-D Geis li va dir que sí. El seu compromís amb el president a l’exili no és exclusivament polític, sinó també personal i s’emociona quan en parla. Va encapçalar la llista de JxCat a Girona després d’haver estat vice-rectora de la UdG. És doctora i professora de dret. Forma part del grup impulsor de la Crida Nacional per la República i n’exerceix de portaveu. Geis ha estat redactora de la proposta de la ponència organitzativa, que ara és en tràmit d’esmenes, i prepara el congrés fundacional del 19 de gener. Fem l’entrevista durant el ple del parlament, al despatx que JxCat manté buit i amb els noms de Josep Rull i Jordi Turull a la porta. En una paret hi ha la fotografia de la darrera vegada que van entrar al Tribunal Suprem espanyol, just abans de ser empresonats. —La vostra tesi doctoral es titula ‘L’execució de les sentències urbanístiques’. Com és que algú que investiga sobre aquesta qüestió acaba fent política al parlament? —És molt fàcil. El dia que vaig defensar la tesi el president Puigdemont era allà. —Teníeu relació d’abans, doncs. —Ens vam conèixer el 2006. Em van fer una entrevista al Punt perquè m’havia presentat a les eleccions de Greenpeace Espanya. Ell es presentava a les eleccions municipals a Girona, em va venir a conèixer i vam intercanviar opinions. El dia de la presentació de la tesi, el president Puigdemont va ser allà com a regidor a l’oposició. Per tant, doncs, mira, comences una pregunta pensant-te que no té res a veure amb la política… —I resulta que hi té a veure totalment. —I se la sap molt bé i l’explica molt bé. —Podríeu resumir el contingut de la tesi? —Estudia la problemàtica quan hi ha una execució de sentència urbanística. Les sentències en matèria urbanística costen molt d’aplicar. No fan enderrocs, hi ha indemnitzacions molt grans. N’és la primera tesi doctoral a l’estat espanyol. Vaig fer la menció europea, vaig fer tres estudis de dret comparat a França, Itàlia i els Estats Units, amb estades de recerca en cadascun d’aquests llocs. La meva aproximació va ser molt radical. Vaig aconseguir de fer una segona edició de la tesi… En tinc bon feedback. En aquell moment va venir el president i va ser una relació que es va allargar en el temps. —Una relació d’amistat? —En determinats moments dels últims anys m’ha tingut en compte. Vaig entrar com a assessora durant uns quants mesos a l’Oficina d’Atenció al Ciutadà del TAV a Girona. Em va agradar moltíssim. Ens deien els desperfectes que havien tingut a casa arran de les obres del tren i els donàvem informació, fèiem expedients, com podien denunciar… Em va fer diferents propostes polítiques i li vaig dir que no. El 9-N, per exemple, vaig estar a la comissió electoral a Girona. Em va trucar el president Puigdemont perquè, en tant que batlle, m’hi havia proposat, si em semblava bé, i li vaig dir que no li diria pas que no. En la distància, sempre ens hem tingut molt de respecte i estima. —Aquesta vegada, per què vau fer el pas amb JxCat? —Quan ell va prendre possessió com a president de la Generalitat, jo era a Florència. Li havia dit que no a JxSí. Em vaig sentir molt culpable. Sabia que, si ell era president, passarien coses. Conec molt la seva determinació i compromís amb els quals prova de complir malgrat les dificultats. El dia abans de l’1-O vaig estar amb ell. Li vaig donar una carta. El dia que em va trucar s’hi va referir. —En la carta us oferíeu a entrar en política? —No. Parlava del meu compromís amb ell, de la dificultat del moment, d’algunes coses que em reservo per a mi. El fet d’haver estat plegats abans de l’1-O i que haguéssim parlat va fer que, quan em va trucar, fos molt ràpid. Al cap de tres hores li vaig dir que sí. Sense els antecedents d’abans m’hauria costat més. No me n’he penedit cap dia. Li tornaria a dir que sí en aquell context. He tingut família a l’exili. —El parlament era com us esperàveu? —Ara hem tingut la intervenció de Cs sobre com es tracten els presos als centres penitenciaris. No acabo d’adaptar-me al to destructiu, demagògic, sense propostes… Em costa i no vull adaptar-m’hi. El temps que estigui aquí, no vull normalitzar les coses que passen i que sento. —A la Crida feu una crítica als partits tradicionals. Què en falla i us porta a crear la Crida, que també pot acabar essent un partit? —La Crida no neix per criticar els partits. Neix d’una demanda d’unitat i transversalitat que recullen els impulsors. Tinc molt respecte als partits polítics. Són importants i han de ser forts. Neix més des de la voluntat de crear una proposta diferent per a un moment concret. Una cosa és la categoria dels partits, que han de fer la seva tasca. I una altra és la Crida, que volem que sigui un moviment transversal, unitari i temporal. Són compatibles totes dues coses. —Entre els partits independentistes hi ha una part de divergència estratègica i una batalla per l’hegemonia. L’interès per a aconseguir-la complica la consecució de l’objectiu polític? —La Crida prioritza la consecució de l’objectiu polític tant com sigui possible. També crec que no hauria nascut si hi hagués unitat estratègica. Sempre dic que proposem, que no imposem pas, i que la nostra proposta és articular el moviment des de la unitat i la transversalitat per a assolir aquest objectiu. L’hegemonia, a mi, no em preocupa. Sí que és important de tenir unitat estratègica sobre la manera com avançar. Abans-d’ahir vaig anar als Lledoners i, quan sents parlar als presos, t’adones que sabien molt bé per què els posaven a la presó i per què són a l’exili, per què van impedir les investidures. Som molt conscients que són persones d’una gran capacitat política i lideratge enorme. Això, ho van fer perquè estiguem en aquesta situació d’una certa desorientació. Cal orientació i cercar aquesta unitat estratègica. La Crida pot ser una peça més dins d’aquest engranatge. —Hi ha qui us etiqueta com l’enèsima refundació de Convergència. —Les etiquetes a la vida es combaten amb fets. Personalment, cada dia que m’enfronto a una entrevista o responc un correu, no hi penso, procuro de treballar cercant aquesta transversalitat. Hi ha gent que se sent còmoda amb aquestes afirmacions i, si tenen interès, ho diran. Però la feina que fem és tan important que, cadascú que en faci les seves consideracions. Nosaltres treballem, i que la gent ho valori. La Crida és un moviment que té tres impulsors, que ve de baix. Vam omplir Manresa de baix, sense muntar cap autobús. Si aquesta gent s’hi sent còmoda, ja li poden posar tantes etiquetes com vulguin. —Us incomoda el PDECat? Hi heu promogut adhesions individuals. Al PDECat debaten quina proposta faran a les bases per a adaptar-se a la Crida i potser els seria més fàcil d’integrar-s’hi en bloc, sense haver-se de dissoldre o disminuir la força orgànica de l’organització. —No crec que hagin de disminuir la força orgànica. Tenen una força territorial i una potencialitat enormes. La Crida promou les adhesions individuals i és una de les característiques definitòries diferents. La carta dels consellers Josep Rull, Jordi Turull, Joaquim Forn i Lluís Puig permet molt fàcilment que els qui són del PDECat i volen adherir-s’hi individualment puguin fer-ho sense renunciar a la seva trajectòria. Aquella carta marca molt el camí. —ERC diu que està bé que neixi la Crida i que ocupi el centre-dreta, atès que la resta d’espai ja és ocupat per uns altres partits independentistes. —No em trobaran en la confrontació amb ERC. Em trobaran en totes les reunions que calgui per a cercar aquesta estratègia unitària, que és la que la gent ens demana. I que, quan el 21-D dèiem que teníem majoria independentista al parlament, la comencem a exercir d’una vegada. —La proposta d’estatuts de la Crida que ara es debat internament preveu que els militants prenguin part en les decisions telemàticament però, al marge d’això, el funcionament orgànic és el clàssic dels partits. No és contradictori de funcionar i constituir-se com a partit si dieu que sou un moviment? —Som un moviment i no tenim vocació d’estar cinc o deu anys existint. Els partits tenen una trajectòria, uns quants anys. Nosaltres no hi aspirem pas. Aquesta és una característica diferent. Permetem la doble, triple i quàdruple militància, i això no és habitual als partits. Obrim les portes a qualsevol persona independentment d’on vingui. Maldàvem per proposar una forma d’òrgans que fos fàcil de comprendre. Cerquem un moviment sigui àgil i ha de tenir òrgans de decisió. Això és un partit, una institució, un ajuntament, una empresa i una associació de veïns. Vam proposar l’assemblea (ciutadania), un parlament (consell de representants) i un ‘govern de la Generalitat’ (govern de la Crida). Així s’entén i fugim de nomenclatures més clàssiques. —Quants fundadors teniu ara? —Han crescut. No hem parat, tampoc en la recaptació econòmica. Tenim més de 13.000 fundadors, 53.000 adherits i més de 800 voluntaris. —En la ponència política proposeu d’actuar fent ús de la desobediència pacífica i la no violència per intentar forçar un referèndum. Però no aclariu quan la fareu servir ni si ho heu de fer després de les sentències. D’aquí al congrés fundacional del gener, ho concretareu? —La ponència obre aquestes vies. Ara se’n presentaran esmenes. És positiu que de manera clara es digui que el nostre mínim és un referèndum acordat però no descartem de fer efectiva la República Catalana si es produís una altra circumstància. La desobediència pacífica i la mobilització, de la manera com ho hem fet nosaltres, i en l’exercici dels drets fonamentals, em fa sentir molt còmode. D’aquí al gener, crec que s’enriquirà. —No concorrereu a les eleccions municipals. —No en podem prendre decisions perquè no estem legitimats fins al 19 de gener. El temps passa i és molt difícil per a les eleccions municipals, però no puc afirmar-ho. —Barcelona en seria l’excepció? —També ho haurem de veure. Barcelona, quan parlem de la unitat estratègica, és una peça important. El fet que la Crida hi tingui un paper rellevant s’haurà de decidir al gener. Si volem fer efectiva la República Catalana, tenir-hi un govern i un alcalde republicà és important. —Si Ferran Mascarell fa el pas per a presentar-s’hi candidat, en tant que membre del grup impulsor de la Crida, en tindrà el suport? —Fins al gener no es podran prendre decisions sobre aquesta qüestió. No ens hi podem posicionar. —Elsa Artadi deia que Oriol Junqueras és un bon candidat a les eleccions europees. Més enllà dels emplaçaments públics, heu començat cap conversa per intentar anar-hi plegats? —No sé si hi van tancar la porta… També és veritat que el context polític pot canviar molt. La porta oberta, sempre la tindrem. Forma part d’aquesta voluntat amb la qual neix la Crida. En qualsevol cas, sempre que al capdavant hi hagi persones compromeses amb la democràcia i la República Catalana, tindran el suport de la Crida. —És possible que al gener decidiu de presentar-vos a les europees amb candidatura pròpia o és difícil? —Si a la ponència política hi entra, s’aprova i es decideix, les portes hi són obertes. —Personalment, creieu que us hi hauríeu de presentar? —Crec que Barcelona és important. Quan he estat a l’altra banda, quan hi ha hagut eleccions europees i llistes unitàries, m’hi he sentit molt còmoda. Caldrà veure què decideix el congrés de la Crida. Nosaltres no estem legitimats a dir-ho. Sí a explicar què és la Crida, quines en són les característiques, vetllar perquè la convenció fundacional de Manresa anés bé, ara perquè el 19 de gener vagi bé. Hem d’avançar en temes tècnics però políticament no estem validats per a dir-ho. —S’ha exhaurit l’ultimàtum de Torra a Sánchez i les peticions de pena de la fiscalia i l’advocacia de l’estat per als processats han estat dures. A banda no donar suport al pressupost espanyol, com han d’actuar ara el PDECat i ERC al congrés? Hi ha d’haver un canvi que es noti en els altres debats i les altres votacions de propostes? —El president Torra demana i demanem de no normalitzar la situació. No podem posar al mateix nivell negociacions de pressupostos en un context normal amb negociacions enmig de repressió, presó i exili. Quan es parla del pressupost, i avui sentia Pedro Sánchez parlar del salari mínim interprofessional, ja sabem que ell podria fer un decret llei en qualsevol moment i que no li cal l’aprovació del pressupost. A Catalunya la gent està informada. Té Telegram, Signal, és a Twiter, Facebook, té grups de Whatsapp… Continuar dient que el salari mínim va lligat al pressupost quan sabem que no és així… Que tampoc no ens carreguin els neulers més que no toca. Igual amb el decret llei d’estabilitat pressupostària o de retallada als treballadors. Hi ha coses que depenen del pressupost i unes altres que no. I, en qualsevol cas, Pedro Sánchez i els partits que ens demanen que l’aprovem, per què no ens deixen acordar un referèndum? —Els diputats de JxCat afectats per la suspensió de Llarena no cobren des del juliol i a la pràctica no voten. Diuen que no estan suspesos, però, si no exerceixen els seus drets, quina diferència hi ha amb la suspensió? —N’hi ha una de democràtica molt important del punt de vista jurídic de defensa dels seus drets. Hi ha una votació del parlament que no ha estat impugnada que diu que no han comès el delicte de rebel·lió i no estan suspesos. Això és una realitat. Tenim el president del grup parlamentari que exerceix com a president tot i les limitacions. Participen en les nostres preses de decisions i, per tant, exerceixen com a diputats; són membres de les comissions. El nostre posicionament és de dignitat i d’estratègia jurídica perquè hi va haver una votació del parlament. Quan arribin les resolucions judicials, els efectes retroactius poden ser molt més favorables per a aconseguir avançar en el compromís del 21-D. —Oriol Junqueras i Raül Romeva són substituïts i suspesos? —No ho sé. No entraré a valorar la situació dels diputats i companys. Sí que sé que són a la presó de manera injusta i en això tenen tota la meva solidaritat. —El president de la Generalitat diu que no es podran pas acceptar les sentències del Suprem espanyol quan hi hagi els judicis. Com s’ha de traduir a la pràctica? —Amb una estratègia unitària d’embat democràtic arran d’aquestes sentències. Hem de veure com cadascú pot actuar de la millor manera des del seu lloc. En el meu cas, sóc diputada. Quan no ho era, fa un any, em vaig em vaig fer un fart d’anar a totes les manifestacions que hi havia. Ara sóc diputada i estaré a disposició del president de la Generalitat per fer tot allò que pugui. Per a mi, serà un moment molt dur i un desafiament de futur. Si aquestes sentències són injustes; és a dir, si no refusen la sedició, rebel·lió i malversació, crec que serà molt difícil de continuar vivint democràticament a Catalunya. La nostra resposta ha de ser pensada per la manera com podrem garantir els drets i llibertats de les futures generacions. Hem vist que hi ha hagut una sentència del tribunal de drets humans d’Estrasburg que ha reconegut que Arnaldo Otegi i quatre dirigents abertzales més no van tenir un procés just, i n’hem vist els efectes. Hi havia un únic vot particular que reconeixia la indemnització i que no es va establir. Veiem com castiguen aquesta injustícia. Per tant, hem d’actuar amb la màxima fortalesa i unitat. —Una marxa per Europa seria una resposta suficient? —Ha de ser una resposta però n’hi ha d’haver moltes més. —Més enllà d’una pura manifestació? —Sí. —La convocatòria d’eleccions podria ser una solució? —Serà un moment important i haurem de prendre decisions. No em pertoca de decidir-ho. No podem avançar decisions. El govern governa, fa la seva feina i s’haurà de valorar. No tot passa per una convocatòria d’eleccions. Hi poden haver més mecanismes i s’ha de treballar per trobar-los. —Confieu encara que Puigdemont pugui ser investit aquesta legislatura? —Cada dia em llevo desitjant que tornin els exiliats i que els presos surtin. Van ser les fires de Girona. Veus la catedral i hi penses… Ell sempre em diu que, fer efectiva la República és l’objectiu més important, i no pas que ell torni. Tinc l’esperança que això pugui passar. Crec que el president Torra igual, i tot el grup parlamentari. Per a mi és la victòria. Tinc molt clar que la República torna amb el president Puigdemont. Sé que serà molt difícil. En el meu cas, hi ha un compromís més personal. Ell sap que jo no pararé. Sóc molt tossuda amb les coses. Molts no pararem fins que no sigui una realitat. —I si aquest intent és molt llarg? Esteu preparada? —Si és molt llarg, mentre cregui que serveixo per a res i ho considerin, hi seré. El dia que no, me n’aniré. Quan feia dos anys que era vice-rectora, li vaig dir al rector: ‘jo ja plego, perquè sé que d’aquí dos anys hauré fet tot allò que he pogut.’ Tinc molt clar què persegueix JxCat i que molts dels diputats tenen les mateixes coses que jo al cap. Ho vaig dir als presos: el meu compromís amb el president Puigdemont s’ha ampliat a tots ells.

Summary: Gemma Geis: ‘La resposta a la sentència ha de ser més que una manifestació’


L’Audiència de Girona ha mantingut la presó preventiva com a mesura cautelar per a dos dels investigats per les protestes contra la sentència del procés a la ciutat, Ibra i Charaf. El tribunal ha desestimat el recurs de la defensa i conclou que els dos joves, que ara tenen divuit i dinou anys, no tenen prou arrelament per a evitar el risc de fugida. Els investigats són de nacionalitat marroquina, i la seva defensa va criticar durant la vista que els únics detinguts per les mobilitzacions que continuen actualment a presó siguin d’origen estranger. Les interlocutòries diuen que hi ha indicis que apunten que el 14 d’octubre haurien llançat dues pedres contra un furgó policial provocant danys i lesions a dos agents. ‘Racisme institucional’: tres deportats i cinc empresonats encara per les protestes contra la sentència La Generalitat de Catalunya, que demanava presó per als dos nois, va canviar ahir de criteri i ara els demana llibertat sota una fiança de dos mil euros. L’advocat de la defensa, Benet Salellas, va criticar que els únics que continuen a presó són d’origen marroquí mentre la resta d’investigats han anant sortit en llibertat. També assegura que el jutjat instructor va apuntalar el risc de fugida amb ‘falsedats’. Entre d’altres, diu Salellas, s’hauria inventat una pretesa situació d’irregularitat dels dos joves al país.

Summary: L’Audiència de Girona manté la presó preventiva per a dos dels investigats per les protestes post-sentència


El síndic general d’Andorra durant les dues últimes legislatures, Vicenç Mateu, ha estat designat nou ambaixador del país a l’estat espanyol, segons ha informat el ministre Portaveu, Èric Jover, avui durant la roda de premsa posterior al consell de ministres. A Mateu se’l considera un dels polítics andorrans més comprensius amb l’independentisme català. Jover també ha anunciat que la fins ara ministra de Funció Pública i Reforma de l’Administració, Eva Descarrega, serà ambaixadora a l’estat francès i Mònegue, així com delegada permanent d’Andorra a la UNESCO. Mateu i Descarrega començaran a exercir a partir del primer de setembre, i Jover ha destacat les seves ‘competències’ per assumir els càrrecs, encara que Mateu hagi estat nomenat per la via política i no per la de la carrera diplomàtica. El ministe portaveu ha recordat que a principis d’aquest segle l’ex-president del parlament va ser ambaixador de l’estat espanyol i francès, i ha assegurat que una de les seves prioritats haurà de ser treballar perquè finalment s’instal·li el sistema d’aterratge amb visualització mitjançant satèl·lit a l’aeroport Andorra-la Seu. El Consell de Ministres també ha aprovat la creació d’una secretària d’estat d’Igualtat i Participació Ciutadana, que encapçalarà Marc Pons, ex-cònsol menor d’Andorra la Vella. El govern andorrà respon així a una demanda de col·lectius feministes del país (Stop Violències i Acció Feminista), de crear una secretària d’estat que treballi en el desplegament de la llei d’Igualtat i no discriminació, aprovada el mes de febrer. Finalment, durant la roda de premsa Jover ha informat que el govern estudiarà la petició de la policia i de l’Agència de Mobilitat d’augmentar les tarifes de les multes de trànsit, per reduir la sinistralitat a la carretera. ‘Mereix una reflexió’ i més si qui fa la demanda són tècnics especialitzats en la matèria, ha manifestat el portaveu del govern andorrà. També aquest vespre Sílvia Riva ha jurat el càrrec com a nova ministra d’Educació i Esport, ja que motius laborals van impedir que ho fes amb la resta de ministres en la cerimònia celebrada a finals de maig. El cap de govern, Xavier Espot, ha reivindicat durant l’acte el paper de la cultura i l’esport com a elements de cohesió i inclusió social per al país.

Summary: Andorra designa Vicenç Mateu nou ambaixador a Espanya


La Conselleria de Salut del govern de les Illes ha publicat un test per a prevenir la infecció de la Covid-19, coneguda popularment com a coronavirus. És una prova senzilla, de només tres preguntes, en la línia de la que va publicar dimarts el Departament de Salut de la Generalitat de Catalunya i ahir la Conselleria de Sanitat Pública de la Generalitat Valenciana. En funció del resultat, el govern informa de com cal actuar en cada cas. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut S’hi pregunta si s’ha viatjat els últims catorze dies a una sèrie de països, si s’ha estat en contacte amb alguna persona que estigui en estudi o que s’hagi confirmat que pateix la Covid-19 i si es té algun dels tres símptomes més evidents: tos, febre o dificultat respiratòria. L’aplicatiu també dóna una sèrie de consells bàsics i recomanacions per a evitar de contraure la malaltia.

Summary: Coronavirus: el test de la Conselleria de Salut de les Illes per a saber si teniu la Covid-19


L’ex-president del govern espanyol, Mariano Rajoy, ha dit en la seva declaració del Tribunal Suprem espanyol que ‘no pot descartar’ que el referèndum es pagués amb diners públics. Això contradiu les declaracions que va fer al congrés espanyol el febrer del 2018, quan va assegurar que no s’hi havien dedicat diners públics. Ha dit que el govern espanyol va enviar informació provinent de la intervenció de la Generalitat a la Fiscalia General de l’Estat i la fiscalia del Tribunal de Comptes nou vegades, però que no es pot descartar ‘engany’ per part del govern. Pel que fa a la violència del Primer d’Octubre, s’ha desvinculat de l’operatiu policíac. ‘Jo no m’ocupava de l’operatiu policíac, portava la direcció política’, ha dit. Ha culpat la Generalitat de la violència dient que si el govern no hagués ‘cridat a votar en un referèndum il·legal’ no hi hauria imatges de ‘persones i policies lesionats’. Ha defensat l’actuació dels policies traslladats a Catalunya. ‘La policia i la Guàrdia Civil van prestar una funció molt important en defensa dels interessos generals de tots’, ha manifestat. I ha afegit que ‘té la millor opinió’ sobre ells. Quan la defensa de Jordi Cuixart ha mostrat un vídeo amb valoracions de votants del referèndum lamentant l’actuació de la policia a Sant Carles de la Ràpita i on també es veien càrregues, Rajoy ha dit lamentar ‘molt aquestes imatges’. ‘No m’agraden ni aquestes ni unes altres, per això l’obligació dels dirigents és treballar perquè no hi hagi les condicions per veure aquestes imatges’, ha afegit. Vegeu el vídeo íntegre de la compareixença de Mariano Rajoy: A diferència dels acusats, Mariano Rajoy, ha hagut de respondre a totes les preguntes que li han fet, també a les dels advocats de Vox. Fins ara els acusats no havien volgut respondre a les seves preguntes. Calendari del judici contra el procés Aquest dimecres 27 de febrer són cridats a declarar: Joan Tardà, Artur Mas, Soraya Sáenz de Santamaría, Cristóbal Montoro, Mariano Rajoy, Marta Pascal, Núria de Gispert, Eulàlia Reguant i Antonio Baños. També hi havia convocat el president del Parlament, Roger Torrent, qui ahir va anunciar que no aniria a declarar perquè havia de presidir el ple d’avui. Les declaracions continuaran demà, dijous. I si tot va tal com es preveu passaran per la sala del Tribunal Suprem espanyol tots aquests representants polítics: Iñigo Urkullu, Gabriel Rufián, Albano-Dante Fachin, Ernest Benach, Ada Colau, Juan Ignacio Zoido, Xavier Domènech, Josep Ginesta, Francesc Iglésias i Adrià Comella.

Summary: Rajoy es contradiu i ara diu que ‘no es pot descartar’ que el referèndum es pagués amb diners públics


Les autoritats irlandeses han certificat un increment notable en les sol·licituds de passaport irlandès, que ja voregen les 200.000 d’ençà que va començar el 2018. La causa, el fet que el Regne Unit sigui a punt de sortir de la Unió Europea. Els sol·licitants d’Anglaterra, Escòcia i Gal·les han augmentat de més d’una cinquena part en comparació amb el 2017, i ja en són 98.544 més, segons el Ministeri d’Afers Estrangers irlandès. A més, 84.855 sol·licituds vénen del Nord d’Irlanda. En total, enguany Irlanda ha emès 822.581 passaports, segons que ha exposat ministre d’Afers Estrangers, Simon Coveney. Amb l’obtenció del document, els britànics volen evitar qualsevol impediment a l’hora de treballar en països de la Unió Europea i a l’hora d’anar-hi. L’Acord de Divendres Sant, que va posar fi a la violència al Nord d’Irlanda, preveu que l’1,8 milions d’irlandesos del Nord puguin sol·licitar la ciutadania irlandesa.

Summary: Enguany dos-cents mil ciutadans britànics han sol·licitat el passaport irlandès


El president de Ciutadans, Albert Rivera, ha confirmat que un dels punts de l’acord que ha tancat avui amb el PP per a votar a favor de la investidura de Mariano Rajoy és la liquidació del sistema d’immersió lingüística en català a l’escola amb l’aplicació ‘a totes les comunitats autònomes bilingües del trilingüisme’. Aquesta és una de les mesures incloses en el document que tots dos partits han batejat com ’150 compromisos per millorar Espanya’. El model trilingüe suposaria la liquidació de la immersió a Catalunya i dels models d’ensenyament en català tant al País Valencià com a les Illes. Rivera ha comparegut per explicar els punts principals de l’acord. Un d’aquests punts és l’acord perquè s’aturi el calendari d’implementació de l’actual llei d’educació espanyola, la LOMCE, i que es posi en marxa una comissió parlamentària ‘per a una nova llei d’eduació pactada i consensuada’. Però tot i aquest emplaçament a definir els detalls de la llei educativa en la negociació entre partits, PP i Ciutadans ja han acordat que hauria d’incloure una mesura que liquida el sistema d’immersió lingüística en català: el trilingüisme a l’escola, ‘perquè l’anglès, juntament amb l’espanyol, sigui llengua vehicular a l’escola’. Ha afegit Rivera: ‘volem que els nostres fills apreguin idiomes a l’escola. Que tots els fills puguin aprende l’anglès amb el castellà a totes les escoles, i també garantir l’aprenentage del castellà junt amb el català, el gallec i l’euskera a les comunitats bilingües. A més, l’últim punt de l’acord que ha citat Rivera ha estat per un ‘pacte per Espanya’; és a dir, en paraules seves, ‘per a la defensa civil i política de la unió, la igualtat i la sobiania nacional, que no hagi referèndums d’independència i que no es trossegi la sobirania nacional. Perquè tots els espanyols suiguin iguals davant de la llei.’ Pacte insuficient Tot amb tot, el pacte entre el PP i Ciutadans no és suficient per a garantir la investidura de Mariano Rajoy, tal com reconeixia aquest cap de setmana el president espanyol en funcions. La suma de tots dos partits i de la diputada de Coalició Canària és de 170 escons, i la majoria absoluta és de 176. En la segona votació del ple d’investidura, on cal una majoria simple, el PP necessitaria l’abstenció com a mínim d’una part dels diputats del PSOE i -tal com s’especula- el suport dels cinc diputats del PNB. Rivera ha destacat que una bona part de tot el paquet de mesures acordades amb el PP també les va acordar amb el PSOE. ‘Volem extendre aques pacte als partits constitucionalistes, especialment el PSOE’, ha acabat dient.

Summary: Rivera i Rajoy pacten la liquidació per llei de la immersió en català a l’escola


El conseller Jordi Turull mha replicat el president espanyol, Mariano Rajoy, que empresonar polítics era ‘normal’ durant l’època del fundador del seu partit, en referència a Manuel Fraga. Turull ha recordat que Rajoy va dir que s’havia recuperat la ‘normalitat’ a Catalunya amb l’aplicació del 155 i l’empresonament de mig govern. Turull ha destacat que no hi ha desànim, ha cridat la ciutadania a votar el 21-D i ha afirmat que el candidat favorit a la presidència és Puigdemont. El conseller ha insistit que té unes ‘ganes infinites’ d’anar per tot el país i agrair el suport de la gent. A més, ha assegurat que la determinació del poble ha vingut per quedar-se.

Summary: Turull replica a Rajoy que empresonar polítics era ‘normal’ durant l’època del fundador del seu partit


El vice-president del govern i conseller d’Economia, Pere Aragonès, compareixerà al parlament dimecres de la setmana vinent, 21 d’agost, a les deu del matí per explicar la retallada de la despesa del sector públic que va ordenar fa uns dies. Segons que han explicat fonts parlamentàries a Europa Press, la presidenta de la comissió d’Economia i Hisenda de la cambra Teresa Pallarès (JxCat), ha enviat als grups la proposta de l’ordre del dia, amb la data i l’hora. ‘Sol·licitud de sessió informativa de la comissió d’Economia i Hisenda amb el vice-president del govern i conseller d’Economia i Hisenda sobre la retallada del 6% als pressupostos’, concreta el text. Els comuns i la CUP van registrar conjuntament la sol·licitud de compareixença d’Aragonès al parlament. El vice-president hi va respondre per Twitter: ‘Disposat a comparèixer per explicar les conseqüències de l’asfíxia econòmica del govern espanyol contra Catalunya.’ Disposat a comparèixer per explicar les conseqüències de l’asfíxia econòmica del govern espanyol contra Catalunya https://t.co/U4Zc3QV24B — Pere Aragonès 🎗 (@perearagones) August 12, 2019 Retallada del 6% El Departament d’Economia ha ordenat a les conselleries una contenció de la despesa tret de les partides de personal, els serveis bàsics –com ara l’educació, l’atenció primària de salut, les polítiques d’atenció a la immigració i les famílies– i les inversions que ja estaven compromeses. L’ordre d’Aragonès també estableix que si hi ha cap despesa inajornable, es pugui dur a terme, sempre que hagi estat autoritzada pel Departament d’Economia. Pel que fa a les empreses públiques, que tenen autonomia financera, els ordena una retallada pressupostària estimada del 6%. I assenyala que, en cas que una entitat hagi d’atendre ‘necessitats urgents i inajornables’ i no pugui executar-la, la retallada es faci a la resta d’entitats del seu àmbit d’actuacions.

Summary: Aragonès compareixerà el 21 d’agost al parlament per explicar la retallada als departaments i empreses públiques


El senador del PP valencià Pedro Agramunt Font de Mora fa temps que és observat de prop per organitzacions de defensa dels drets humans i del think tank European Stability Iniciative (ESI). En denuncien el paper que ha tingut encobrint el règim de l’Azerbaitjan en la violació sistemàtica dels drets humans i la persecució de l’oposició política. Sembla que es va valer del paper de membre del Consell d’Europa (actualment president de l’assemblea parlamentària d’aquest organisme) en canvi de suborns, segons les denúncies presentades. Recentment, una nova investigació de l’ESI ha posat encara més en evidència Agramunt Font de Mora. L’ESI ja havia parlat fa uns anys de ‘la diplomàcia del caviar‘, unes pràctiques que incloïen regals, viatges de franc i diners, amb l’objectiu de crear un grup dins el Consell d’Europa que, amb silenci o amb elogis, legitimés el règim autoritari d’Ilham Alíev a l’Azerbaitjan. Agramunt sempre ha negat aquestes pràctiques. Però l’ESI ha denunciat repetidament la gestió d’aquest senador del PP valencià. Les acusacions han estat documentades. Pedro Agramunt, juntament amb el maltès Debono Grech, va presentar el 20 de desembre del 2012 a l’assemblea parlamentària del Consell d’Europa un informe sobre la qualitat democràtica dels últims processos electorals a l’Azerbaitjan. Les eleccions examinades van ser les presidencials del novembre del 2010, considerades per l’OSCE ‘les més fraudulentes que s’havien fet mai en un país del Consell d’Europa’. Doncs Pedro Agramunt, com a relator del Consell d’Europa, va lloar en el report els avenços fets en la transparència del procés electoral i la voluntat de cooperació de les autoritats del país. Les noves revelacions Poc després d’haver presentat aquell report, Agramunt va participar en una polèmica votació a l’assemblea parlamentària del Consell d’Europa, sobre la qualificació i el reconeixement dels presoners polítics a l’Azerbaitjan. L’alemany Christoph Strässer va presentar una resolució per al reconeixement de la condició de presoners polítics en aquest país, però la van acabar tombant, després d’una campanya de desprestigi contra ell. En aquesta ofensiva hi participà activament Agramunt Font de Mora i col·legues seus. D’acord amb les investigacions que ara ha publicat l’ESI, el resultat d’aquella votació va permetre al règim de l’Azerbaitjan de mantenir la cara neta amb vista a obtenir finançament per valor de vuit-cents milions d’euros per a construir el gasoducte amb Turquia. I també s’ha sabut que qui va fer possible que Strässer perdés aquella votació fou Luca Volonte, un ex-diputat demòcrata-cristià italià, membre de l’assemblea parlamentària del Consell d’Europa. Volonte ha acabat reconeixent, en un documentari de la RAI sobre l’anomenada ‘diplomàcia del caviar’, haver rebut més de dos milions d’euros de l’Azerbaitjan entre el 2012 i el 2014, a través de les Seychelles i de les Illes Verges. Segons l’ESI, Volonte sabia que Agramunt Font de Mora era ‘un actor crucial’ per a convèncer els seus col·legues del Consell d’Europa de votar contra l’informe de Strässer que condemnava la violació de drets humans. I, efectivament, el senador valencià es va oposar a l’aprovació d’aquell informe. Ara la fiscalia italiana ha actuat contra Volonte, arran dels diners rebuts procedents de l’Azerbaitjan. I l’ESI considera que la fiscalia espanyola també hauria d’actuar, per investigar els vincles que pugui tenir Agramunt Font de Mora amb aquesta trama de suborns amb un règim dictatorial.

Summary: Un cas de suborns a l’Azerbaitjan empastifa un senador del PP valencià


El Tribunal Suprem, que jutjarà els presos polítics i els ex-consellers Meritxell Borràs, Carles Mundó i Santi Vila, treballa encara amb la interlocutòria d’admissió de proves, una resolució que necessàriament ha de notificar abans de fixar la data d’inici del judici. Després d’haver filtrat com a data previsible del judici el 5 o 6 de febrer, ara el Suprem fa arribar l’especulació a agències de notícies com l’ACN i EFE que estudia començar les sessions a partir del 12 de febrer perquè els magistrats encara ‘ultimen’ l’escrit. Les mateixes fonts citades recorden que els escrits de petició de proves i testimonis de les defenses superen els 1.800 folis, i el de les acusacions, els 300. El tribunal valora no començar el judici la setmana que ve per donar més marge a les defenses, però alhora diuen que ‘no es descarta res’. El judici contra l’1-O: tot allò que cal saber-ne El judici, doncs, continua sense tenir data. Fins que el tribunal no faci pública la interlocutòria que ha de servir per a admetre testimonis i proves proposats per les defenses i les acusacions (fiscalia, advocacia i Vox), no farà saber la data del judici. Les defenses del vice-president, Oriol Junqueras, i el conseller d’Afers Estrangers, Raül Romeva, i també la del president d’Òmnium, Jordi Cuixart, han remès escrits al Suprem advertint que s’ha de garantir el dret de defensa deixant-los temps suficient. En el cas de Junqueras i Romeva, l’advocat Andreu Van den Eynde demana un marge de tres setmanes. En el cas de Cuixart, la defensa parla d’un ‘temps suficient’ sense especificar-lo, tot i que diu que una setmana no seria prou. Fonts jurídiques expliquen que són conscients d’aquesta advertència i volen garantir el dret de defensa. El tribunal sap que qualsevol actuació que es pugui considerar irregular es posarà en coneixement de la justícia europea i, per això, volen fer tots els tràmits de manera escrupolosa. Trasllat previst demà La previsió que hi ha sobre la taula actualment és fer el trasllat dels presos a Madrid demà, 1 de febrer. El mateix president del tribunal, Manuel Marchena, va demanar-ho al Ministeri d’Interior espanyol, i va avançar que el judici ‘previsiblement’ començaria ‘pels volts’ del 5 de febrer. Però les mateixes fonts diuen ara que estudien de començar les sessions la setmana del 12 de febrer, tot i que tampoc no descarten de fer-ho abans.

Summary: El Suprem juga amb la data d’inici del judici contra l’1-O


La coalició Compromís ha registrat la llista per València a les eleccions municipals i s’ha mostrat ‘convençuda’ que tiraran ‘endavant’ amb els dos objectius: reeditar el Govern de la Nau i aconseguir ‘els millors resultats possibles’ com a formació política. Així s’ha pronunciat el candidat de la coalició a la batllia, Joan Ribó, després que Compromís hagi estat la primera formació política a presentar les llistes, cosa per a la qual alguns militants han fet cua durant més de 30 hores. La gent de @CompromisVLC fem torns per ser els primers en registrar les llistes electorals i a mí m'ha tocat el bonic torn de la matinada! pic.twitter.com/93qC0yFud2 — Pere Fuset (@perefuset) April 17, 2019 ‘El primer objectiu de Compromís és repetir el Govern de la Nau, que pensem que ha funcionat de forma adequada. Evidentment, el segon és tindre els millors resultats possibles com a formació política. Presentem aquestes llistes amb els dos objectius, que estem molt tranquils i convençuts que es podran desenvolupar satisfactòriament’, ha ressaltat Ribó. Així mateix, ha apuntat que serà una campanya ‘molt interessant’ en la qual es podrà parlar ‘sobretot dels temes de València, i no perdre’ns en altres històries’. ‘Dic històries amb majúscules, perquè estem escoltant moltes històries aquests dies, i el que li interessa a la gent és parlar dels problemes que té la ciutat i que hem començat a resoldre en aquests quatre anys, hem avançat en la seua resolució i volem continuar resolent-los els quatre anys que venen’, ha destacat.

Summary: Ribó registra la llista per València ‘convençut’ de reeditar la Nau amb els ‘millors resultats’ per a Compromís


Felipe VI havia de fer un viatge oficial a l’Aràbia Saudita el mes de febrer proppassat, però el va haver de suspendre. El règim acabava de decapitar quaranta-set individus, entre els quals el clergue Nimr Baqr al-Nimr, defensor dels drets humans, i la imatge del rei espanyol hauria pogut sortirn-ne massa tacada. La interinitat al govern espanyol aleshores era l’excusa perfecta per a ajornar un viatge de negocis que finalment Felipe VI farà aquesta setmana. És un viatge de negocis molt criticat per alguns partits de l’oposició al parlament espanyol, arran de les violacions sistemàtiques dels drets humans del règim de Riad. Un resum ràpid, fet per Amnistia Internacional: ‘Enguany el govern continuava restringint severament la llibertat d’expressió, d’associació i de reunió. Les autoritats detenien, enjudiciaven i empresonaven els qui feien tasques de defensa dels drets humans i els qui criticaven el govern, en aplicació de la legislació antiterrorista de 2014 i de més lleis, i sovint després de judicis sense garanties. Entre les persones detingudes hi havia presos i preses de consciència. La tortura i més maltractaments sota custòdia continuaven essent una pràctica habitual. Continuaven fent-se judicis sense garanties…’ I s’hi ha d’afegir la violència contra les dones, que són objecte d’un ‘apartheid de sexe’, en el terreny social i són víctima de mètodes cruels de càstig, incloent-hi la pena de mort, acusades d’adulteri i de bruixeria. A més, en el conflicte armat amb el Iemen, el règim saudita ha comès violacions del dret internacional humanitari atacant civils, segons que han denunciat responsables de l’ONU. El viatge de Felipe, la fortuna de Juan Carlos Aquesta situació no ha fet reconsiderar les relacions d’amistat entre la casa reial espanyola i la saudita, ni les relacions diplomàtiques entre ambdós estats, ni tampoc el viatge de negocis de Felipe VI que comença dissabte. Un viatge que servirà perquè apadrini un acord entre l’empresa espanyola Navantia i el govern saudita per a la construcció de cinc corbetes navilieres per valor de dos mil milions d’euros. Felipe VI ja va fer-hi un viatge a començament del 2015 en ocasió de la mort del rei Abdal·là Bin Abdelaziz, que va tenir una relació d’amistat de molts anys amb el rei emèrit espanyol, Juan Carlos de Borbó. Aquella visita, i també aquesta d’ara, serviran a Felipe VI per a estrènyer relacions i consolidar l’amistat amb el successor Salman bin Abdelaziz. I d’on ve aquesta amistat antiga? Hi ha força especulacions, però el periodista Jaime Peñafiel, expert en monarquies europees, va explicar fa un temps: ‘En l’època de Franco, quan hi va haver la crisi del petroli del 73, van demanar a Juan Carlos que intercedís amb el sobirà de l’Aràbia Saudita, gràcies a la bona relació que tenien. Ho va fer, el problema es va solucionar, i es va garantir el subministrament de petroli a Espanya.’ I això, en canvi de què? Peñafiel ho explicava: ‘En canvi d’això, el van autoritzar a cobrar uns cèntims per cada barril de petroli que s’importava des de l’Aràbia Saudita. Això, no li ho va retirar pas Suárez més tard, i són molts diners.’ Pot ser una explicació a l’origen de la fortuna de Juan Carlos, que el 2012 el diari The New York Times va arribar a quantificar: ‘El rei és àmpliament valorat en cercles de negocis pel fet d’actuar com a negociador i ambaixador econòmic del seu país, però continua essent un secret com ha aconseguit la seva riquesa personal. Es calcula que la riquesa de la família reial espanyola és d’uns 2.300 milions de dòlars , una quantitat que els seus partidaris consideren que ha estat inflada per la inclusió de propietats del govern’, deia en aquell reportatge. Un exemple visible d’aquest paper de Juan Carlos es va fer evident arran de l’incident a Botswana, quan participava en un safari. Aquell viatge fou organitzat pel magnat sirià de la construcció Mohamed Eyad Kayali. ‘Tots dos amics havien treballat plegats en un contracte de 9,9 milions de dòlars per a un tren bala que el monarca va ajudar a negociar per a un consorci espanyol a l’Aràbia Saudita.’ El diari obria l’interrogant sobre quants diners rebia Juan Carlos en comissions per haver fet papers com aquest. Un paper que Juan Carlos ha exercit fins fa ben poc: va intercedir entre l’Aràbia Saudita i el consorci format per Renfe, Adif, Talgo i OHL per mirar de calmar els ànims arran de les disputes entre les constructores pels problemes d’eficiència d’un projecte d’aquesta magnitud. Uns problemes dels quals es deriven sobrecosts per imprevists tècnics que tenen a veure amb el fet que els rails es construeixen sobre sorra. Les dades de la fortuna acumulada per Juan Carlos surten d’un estudi de què parla el New York Times, elaborat pel professor de finances Said Herman Matthij, de la Universitat de Gant, que analitzava la despesa de la reialesa a Europa. ‘Suposo que, almenys,  és un milionari, però la qüestió és si és un mil milionari, quina és la seva riquesa real’, deia Matthij. Felipe VI continua ara el tarannà del seu pare en relació amb el règim saudita. Per més que hi hagi desenes de denúncies de violacions dels drets humans sobre la taula.

Summary: L’amistat i els negocis dels Borbons amb el règim saudita, malgrat la violació dels drets humans


Demòcrates de Catalunya ha convocat el seu II Congrés Nacional per al proper mes de març, en el qual concretarà ‘la via unilateral i d’insubmissió col·lectiva com a únic camí’ per a la independència de Catalunya, ha informat avui la formació en un comunicat. També debatran la continuïtat dels diputats de Demòcrates –Antoni Castellà i Assumpció Laïlla– al grup parlamentari d’ERC, així com el seu suport al govern de la Generalitat. Al Congrés, que va ser convocat pels consellers i conselleres nacionals del partit després de la reunió del Consell Nacional d’ahir, es debatran dues ponències: ‘El camí a la independència’ i ‘El model d’estat independent’, que aposta per un país basat en la ‘fraternitat i la democràcia directa’.

Summary: Demòcrates convoca per al març el Congrés Nacional que concretarà la via unilateral


L’ex-president de la Banca Privada d’Andorra (BPA), Higini Cierco, ha denunciat a la jutgessa que instruïa el cas BPA, Canòlic Mignorance, ‘amenaces i extorsions’ per comandaments policíacs espanyols un any abans que el banc fos intervingut. Cierco les ha relacionades amb el cas Pujol. En un comunicat, els germans Higini i Ramon Cierco, accionistes majoritaris de la BPA, expliquen que han declarat a la jutgessa arran de la intervenció de l’entitat –el 10 de març del 2015– per un suposat emblanquiment de capital, i que han fet públiques les amenaces ‘amb valor de denúncia’. Segons Higini Cierco, aquests ‘comandaments policíacs espanyols’ els van advertir que, si no col·laboraven amb ells aportant informació financera sobre l’ex-president de la Generalitat, Jordi Pujol, actuarien en contra de la BPA, fins i tot a través de l’administració nord-americana. La Financial Crimes Enforcement Network (FinCEN) del Departament del Tresor dels Estats Units és la que va destapar el cas. Cierco ha afirmat que el govern andorrà era al corrent de les pressions ‘des de feia mesos’, perquè havien informat personalment uns quants membres de l’executiu, com ara el cap mateix, Toni Martí. Els Cierco i els seus assessors legals esperen que la jutgessa adopti les mesures legals. Reunió amb Marcelino Martín Blas El mateix comunicat explica que el conseller delegat de la BPA es va reunir amb el cap del departament d’Assumptes Interns de la policia espanyola, Marcelino Martín Blas, que el va amenaçar i li ‘va exigir informació bancària d’Artur Mas, Oriol Junqueras, Jordi Pujol i les seves famílies’. ‘El resultat de les dades que es faciliten és la publicació d’una informació en un diari espanyol  que va obligar l’ex-president de la Generalitat a admetre l’existència d’una herència dipositada a l’estranger’, continua el text. Cierco assegura que la BPA va tenir més de cinc milions d’euros de la família Pujol.

Summary: La Banca Privada d’Andorra denuncia amenaces de la policia espanyola per a obtenir informació del cas Pujol


El president de Xile, Sebastián Piñera, ha anunciat avui una remodelació del gabinet que inclou com a principal canvi el cessament del ministre d’Interior, Andrés Chadwick, en un moment marcat per les recents protestes antigovernamentals. El president havia demanat a tot el seu equip que posés els seus càrrecs a disposició per poder emprendre un canvi amb el qual espera aplacar els ànims després de dues setmanes de protestes sense precedents. ‘Xile va canviar i el govern també ha de canviar per enfrontar aquests nous desafiaments i aquests nous temps’, ha anunciat des de la seu de la Presidència. Chadwick abandona un càrrec en el qual el substituirà Gonzalo Blümel Mac-Iver, fins ara ministre secretari general de la Presidència. Felipe Ward, qui fins ara era responsable de Béns Nacionals, substituirà per la seva banda a Blümel en el lloc que deixa vacant. La remodelació s’estén al Ministeri d’Hisenda, que passa de les mans de Felip Larrain a les d’Ignacio Briones, així com a les carteres de Treball i d’Economia, Foment i Turisme. El govern canvia també al seu portaveu, ja que passa a ocupar Karla Rubilar, governadora metropolitana de Santiago, en substitució de Cecilia Pérez, que passa al Ministeri d’Esports. Un procés de diàleg Piñera ha demanat al ministre de Desenvolupament Social que organitzi un procés de diàleg ‘que arribi a totes les localitats i racons’ del país, en la mesura que considera que els ciutadans han ofert un missatge fort i clar durant les mobilitzacions pacífiques, en què han plantejat ‘legítimes demandes’. També ha promès que les autoritats investigaran i jutjaran qualsevol atropellament o vulneració que s’hagi comès durant les protestes i donaran totes les facilitats perquè l’Institut Nacional de Drets Humans, l’Alt Comissionat de l’ONU per als Drets Humans i Human Rights Watch examinin la situació. A més, l’estat d’emergència deixarà d’estar vigent a partir d’aquesta nit.

Summary: Piñera remodela el govern xilè com a resposta a les protestes i cessa el ministre de l’Interior


We have entered a decisive phase in Catalonia’s independence process. After last week’s declaration in parliament was put on hold by Catalan president Carles Puigdemont, we have entered an uncertain period with a call to dialogue which the Spanish government has hastened to reject. The Spanish authorities have announced the first legal steps to invoke Article 155 of the Spanish Constitution, which might impose Madrid’s direct rule on Catalonia. At this crucial point in time, Catalonia’s police force (the Mossos d’Esquadra) may play a critical role, as they did on the day of the referendum. We meet Catalan Interior Minister Joaquim Forn to discuss the present and future security challenges that Catalonia is facing. Will there be a clash between the various police forces, if two competing legal frameworks co-exist? We start our conversation by asking him about the muddle this past week. —Are we independent yet, or not? —Parliament approved the declaration of independence and then put it on hold. Therefore, the declaration was approved, merely its effect has been suspended. I feel it is important to stress this point because we had never got this far in the history of Catalonia. A majority voted for independence in the referendum held on October 1. This allows us to proclaim independence and put that on hold, following the president’s request. It’s an important step that anticipates everything that will eventually unfold very soon. —And what do you expect will happen? —I can understand that some people may not sympathise with the decision we have taken. It is important because there was a clear Yes win in the referendum, but it is equally important to give dialogue one more chance after having listened to the appeals we have received at home and abroad. We will see whether there is any chance of reaching an agreement. Many international actors who are critical for the future recognition of our country had asked us to agree to this gesture. That’s the whole idea. —Despite Puigdemont’s gesture, Madrid has begun preparations for Article 155. How should Catalonia respond? —Without haste. Spain feels right at home when it comes to rejecting dialogue. We must be patient and make the most of this moment. The president has suggested that each government appoints two representatives who would then accept a mediator. It is a very clear, unconditional offer. We must stick to our offer and let Madrid choose between dialogue or crackdown. —The cruise ships docked in Barcelona and Tarragona where the Spanish police are quartered have extended their lease another eight days. How do you feel about that? —They are still stuck on the path of fear and threats. When it comes to security issues, there is something even more worrisome. It’s not just about these police officers staying in our ports. That is bad enough, because my government has asked them to leave, as they are not needed. All they’ve done is stir up trouble and make people uneasy. We had predicted what’s happened eventually. But, as I was saying, there’s more to it. There is a clear attempt to take back Catalonia’s powers on security matters. These powers are enshrined in our Statute. We had mentioned how, in the aftermath of the terrorist attacks on August 17 which the Spanish PM and his deputy lived through from the ministry’s HQ in Barcelona, the Spanish state simply went missing in Catalonia on all security matters. They realised that and now they are striving to take back those powers. —Has your ministry estimated how many Spanish police officers there are in Catalonia at present? —No. All we know is what they have told us. They claim there are ten thousand officers. I believe that figure has gone up and down depending on their specific needs at any given time. When they needed police in Aragon or the Valencian Country, they’ve had to send them from Catalonia. Easily they have ten thousand officers based here. —Did the Mossos d’Esquadra ignore the instructions issued by the judge on the day of the referendum? —Not at all. The Catalan police did a great job of carrying out their duties following the instructions they had received. It was a court order that I disagreed with, but the Mossos d’Esquadra have always obeyed every order they’ve received from a judge. What sets apart our model is the way a court order is complied with. We did it in a wholly transparent manner. I’d like to point out that two or three days before the referendum we had already explained how the Catalan police would go about things. It was explained in a totally transparent way. Mossos d’Esquadra shut down polling station without the use of force and without injury. Their performance was impeccable. —Has the Catalan police force been taken over? —No. Obviously, it hasn’t. They tried to, in a very sloppy way. The prosecutor’s office decided to appoint a coordinator for all three law enforcement agencies in Catalonia . They picked someone (Pérez de los Cobos) close to the Spanish government’s Interior Ministry. I’ve said it before and I’ll say it again: he is a fascist, someone who sided with those who staged the far-right coup d’état led by Tejero in 1981. Everyone should realise what sort of people are leading the Spanish police, well into the 21st century. The fact that someone like that can run the police gets you thinking. These days he has played a very sad role, leading from the shadows. His performance in a coordinating capacity has been regrettable, more so because he ordered the raids by the Guardia Civil and the Spanish police. He is the main culprit of that situation. It is also true that Mr Millo  could have done something to stop it, but chose not to. His conduct was also very disappointing. Pérez de los Cobos will be held accountable for the violent events on the day of the referendum. —On the subject of security, is Catalonia ready for independence? Surely some steps still need to be taken to ensure full control… —We’re missing several things which are currently within the powers of the Spanish state. For instance, border control, immigration service, customs … all that is an important part which is presently handled by the Spanish police and Guardia Civil. The minute we become an independent country, we must be able to guarantee and deploy those services. The fact that we have an integral police force that is greatly appreciated in Catalonia —as well as abroad— is key. More so after the August attacks. We can guarantee the safety of the public in Catalonia, but also in Europe as a whole. You see, one of questions we are asked when we explain that we want to be independent is whether we can guarantee the security of the new state’s territory. We are pleased with the international recognition we have received because it shows that we have been working in the right direction for years. Our police force is on a par with the best worldwide. I should add that the Mossos enjoy massive recognition at present. After the attacks, as well as now. If there is one thing I am proud of, it is the huge recognition of the Mossos by the general public. —Is there work to be done in terms of information services and intelligence? —There is room for improvement. Nowadays global security challenges must be tackled with good intelligence, as well as sharing information with other countries and liaising with other law enforcement agencies. We have not had sustained access to police information from other countries. We are not allowed to liaise with foreign intelligence services. Actually, we’ve even struggled to get information from Spain’s own intelligence community. The chance to be independent would allow us to access all those information networks. This is essential to guarantee internal security in any country. —Accessing foreign information, sure, but do you also need your own intelligence service? —Yes, it is of utmost importance. We have the Mossos’ general information unit. Obviously, police work needs muscle nowadays, but intelligence is a basic component to perform effectively. No country or police force would give that up. —Spain has denied the Mossos access to international police intelligence and coordination efforts. Has that changed since the attacks on August 17? —Believe it or not, nothing has changed. In fact, certain things have actually got worse. We all recall what happened when some information was leaked to certain media those days. Where did the tip-off come from? From Spain’s CITCO (Intelligence Centre for Counterterrorism and Organised Crime). And, what a coincidence, CITCO is led by the same person who headed UDEF  when they fabricated reports to smear Artur Mas and Xavier Trias. We have had to deal with huge difficulties. And after the August attacks, we have not received any further European-level alerts. There are people who use security for their own partisan ends, and that is unacceptable. —At what point will the Mossos start protecting Catalans from the violent attacks by Spain’s Policía Nacional and Guardia Civil? —I understand that people are wondering about that. But we must do things properly. Today’s law is Spanish and, despite our powers, those police forces are allowed to operate in Catalonia. Obviously, they cannot do so like they did on October 1. We have filed a complaint. But we are a responsible government and the worst disservice we could do the Mossos would be to allow a clash between police forces. We must be responsible and try to resolve problems by political means. There is no point in keeping all those police officers in Catalonia. As an integral police force, we must undertake all duties to do with general policing. If that is respected, we won’t encounter the same problems again. —Considering the Spanish state’s crackdown strategy, a conflict cannot be ruled out. —No doubt there will be difficult, complex situations. But they will need to be dealt with professionally and in good faith. We have the experience of other countries before us and, provided there’s goodwill and the new political reality is accepted, there will be no clash between the various police agencies. —Do the Catalan police and your ministry receive support from abroad on security matters? —We have shared experiences with some nations. That is to be expected, because ours isn’t the number one police force in the world. There are many others we can learn from and we can share our experiences with. This sort of exchange is very positive. There are police officers that come to Catalonia to learn. We have high standards here and, therefore, there are police officers who want to come over and learn from us. It is a normal exchange.

Summary: Minister Forn: ‘Everyone should realise what sort of people are leading the Spanish police. Pérez de los Cobos volunteered to stage the 1981 coup d’état’


John Carlin (London, 1956) has travelled the world as a reporter. He saw the end of apartheid first-hand as a foreign correspondent writing for The Independent. He then sought a new destination, but his knowledge of South Africa, the conflict and Nelson Mandela led him to pen his most stunning title to date: Playing the Enemy: Nelson Mandela and the Game That Made a Nation, a book where he describes Mandela’s powers of seduction on his political opponents. Carlin finds that most international political leaders lack Mandela’s political finesse, respect for one’s opponent, talent and strategic vision. Spain and Catalonia are no exception. He has never hidden the fact that he opposes Scottish and Catalan independence, but he finds Spain’s crackdown on Catalonia particularly shocking. He is disappointed in Spain, a country which he expected to be more democratic. Following some articles criticising the Spanish government’s stance on Catalan separatism, in October last year Carlin was sacked by El País , the Madrid daily where he had been a contributor for years. He discusses that in this interview with VilaWeb, and asks himself how come Spain’s territorial issues can elicit such a visceral response in so many Spaniards, to the point that any deviation from the official party line is penalised. —How do you see the current state of affairs in Catalonia? —I suspect that there will have to be a referendum sooner or later, but we are in limbo at the moment. It looks as if the pro-independence movement has lost momentum and there is some in-fighting going on, but it doesn’t mean that the desire to be independent, which a significant percentage of Catalans feel, will just go away. The events of the last few months, the baton charges in October, the arrests, the people who remain in prison, combined with the perception by many Catalans that Madrid has not shown them respect over the last six or seven years have all bred a feeling of resentment that many have kept bottled up inside. This might not be so obvious today, but it won’t be forgotten. There is resentment and it is here to stay and that —among other things— will keep the separatist sentiment going. —Spain’s repression could leave its mark on many people for generations to come. —You must never underestimate resentment. Never. It is an incredibly powerful emotion. You can feel resentment against your father for something he did when you were fifteen. That leaves a mark, a bitterness which you will likely carry with you for the rest of your life. And not just against your dad, but against the world. It is powerful on a personal level, but also on a group scale. Resentment is a very powerful driver of human actions, on a personal, family, group and national level. —Could you have ever imagined the extent of Spain’s repression? —I lived in Spain for several years. My mother is Spanish and I have many relatives in Madrid. For years I lived in some sort of golden dream where Spain was a modern democracy and everything was great. But the last six months have been a huge disappointment in terms of what I can see in Spanish politics in general. And I am including Catalonia’s pro-independence camp here. But I feel more disappointed by the response of the Spanish state and its establishment against Catalonia, which strikes me as more sinister. —The Spanish newspapers claim it is exemplary. —People have written to Spanish papers to voice their outrage and decry that writers such as myself and some foreign media have argued that Spain is not a modern democracy. They claim that it is. Well, sorry mate, but it is not. And the outrage and passion with which people insist that Spain is a modern, democratic country reveals a certain inferiority complex which I never thought they had. It is depressing, the inferiority complex of many Spaniards against other countries such as the UK. Uncovering the dark, revengeful, cruel, crass, absolutist side of Spain’s political establishment in general —and, in particular, of the PP government— has been a disappointment. —Do you find the PSOE’s position disappointing, too? —In the last few years the PSOE could have insisted more in order to find a negotiated solution, some dialogue … —What about the Catalan independence movement? —Look, I think the pro-independence camp has been incredibly irresponsible and infantile, too. They declared independence unilaterally following a referendum that never was. Instead, it was a political mobilisation for which they ought to have found greater social and parliamentary support. When I look at some of these secessionist leaders, they remind me of college-age politicians playing a game on campus, far removed from the real world by their idealism. They haven’t got both feet on the ground and that will hurt people and, eventually, it will hurt them, too. But the Spanish government’s duty was to take on the grownup’s role and, in a way, theirs has also been an infantile position, albeit with weapons. And behaving like bullies. —You have criticised the establishment, but the general public in Spain have accepted the crackdown on Catalonia. —They have, indeed. My disappointment is over Spain as a whole. Perhaps this was more obvious to me than to Catalans. I travel a lot across Spain and, as I’m not Catalan, people are frank and tell me how they feel about Catalans. If you, as a Catalan, travel to Cadiz, they might be more polite to you. But, particularly in the last four or five years, I’ve been shocked —and it’s been really hard— by how it is perfectly normal for people to badmouth Catalans, even people who are friendly, nice and progressive. There is something, here. There is a widespread anti-Catalan sentiment in Spain. I don’t know the percentage, but the PP and other political parties have worked out that some voters will shun them unless they jump on the bandwagon. It’s rather depressing. But it is also a powerful argument for the pro-independence bloc. I have always opposed them and I still do, in a rational way. But in the last few years I have come to understand the separatist drive much better. Deep down, it think it’s all about emotions and separatism is also based on emotional factors. —Independence supporters in Catalonia used to be in a minority, but they have multiplied in the last few years due to many factors. —Yes, and I’ve written about that. The big question for me is, how come they have grown from 14 to 50 per cent in such a short time. It is a question which people refuse to answer in the rest of Spain. And every time I broach the subject with friends and acquaintances in Madrid who oppose Catalan independence viscerally, I tell them that all my Catalan friends say the same: lack of respect, abuse. And they look at me as if I was a child who understands nothing. “How do you mean, abuse? What are you on about?” And they tell me that it’s all down to Catalans not wanting to share their wealth. Their inability to comprehend the emotional factor behind the growth of the separatist sentiment in Catalonia is extraordinary. The rest of Spain is completely unable to grasp the political mentality and emotion that you have in Catalonia. It is as if you told them about Syria: they don’t get it. Still, not everyone is like that in Madrid, especially among young people. I see a glimmer of hope there. Many times I think that Spain could do with a generational change. —Is that the other Spain? —Yes. I generally see that in the young. I won’t say it’s infallible, but there might be a difference between the people who were born and raised under Franco and those who weren’t. Those over the age of fifty, the ruling age group that makes up the establishment, were brought up during that period and they are beyond repair: their insecurities about being Spanish in this world, about Spain breaking up, about the unity of their country … Young people seem more confident; they’ve travelled more, have better English … In contrast, I see the previous generation has hang-ups and an absolutist, dictatorial, Francoist mentality, the remnants of the regime. Me, I need to believe that the younger generations —those in their twenties, thirties and forties— will change all that. It is depressing to see that dark side, the absolutist heavy-handedness, coupled with their pathetically stupid complexes and their insecurity. It is deplorable. —In Madrid it’s difficult to maintain a public discourse that differs from the official line on the subject of Catalonia. Is that why El País let you go? —It’s like there is no individual thought. Either you stand with us one hundred per cent or you are against us. In my case, I’ve always made it clear in my writings and interviews that I do not support separatism, neither in Scotland nor in Catalonia. But that is not enough. You must absolutely scorn secessionists, almost hate them and systematically disrespect them in a visible manner. Opposing the idea is not enough. You are expected to combat those who support independence, endorse the Spanish government’s position, uphold the law and the constitution. And you must do so one hundred per cent. I find it interesting how Podemos have kept a low profile. I get the impression that, given the prevailing anti-Catalan sentiment, they’ve had to tone down their message because they reckon they’d lose votes. —Is it really such a widespread feeling? —Look, round about Christmas last year I was discussing Catalonia with a very intelligent, very bright person from Madrid. I was saying that both sides are to blame for the mess. And I was having a perfectly rational, intelligent conversation with this man when, all of a sudden, he said that independence supporters were Nazis. And I told him that I could not continue our conversation because it was impossible to have a rational discussion. It is an eye-opener when someone like him, such an intelligent individual, claims that those people are Nazis: you catch a glimpse of the irrational, nearly mad streak behind the whole thing. If someone who is brilliant talks like that, I don’t even want to think about the views of other kinds of people, including Rajoy and his lot. You talk to people and you can see their rage coming through. There was an element of irrational rage in El País’ decision to sack me. —Catalan separatism has always argued for independence through peaceful means, but Madrid deals with it as they did with the Basque Country. —You can only assume that many people in politics and the justice system feel the same way as my intelligent friend in Madrid and they believe that Catalan separatists are Nazis. When your initial premise is that Junqueras, the two Jordis and Puigdemont are Nazis, their imprisonment comes across as an admirable show of responsibility. Yes, they draw a parallel with ETA and Tejero , as if they had staged a coup d’état. They won’t even allow the Catalan prisoners to be moved to a Barcelona facility, like the ETA convicts which they keep in Extremadura prisons . It is totally grotesque. That is all it takes to realise that Spain is not a true modern democracy. It is deplorable and an embarrassment. —Has Spain’s international image taken a blow? —Obviously, as with any country in the world, the general public couldn’t care less. Like Spanish people don’t care about what goes on in Poland. But people who think about it do feel the way I said earlier. I wonder if you read the editorial  in The Times some weeks ago. It was a damning editorial urging Rajoy to allow Puigdemont to return and engage in talks, written by a man who is not exactly a specialist in Spain, but it captured the views of many people on the subject. Had he written that in El Mundo or El País, he would have been sacked. And I know the man who wrote it: he is very conservative, hardly a progressive or a Marxist dreamer. —You speak about your disappointment with Spain. But you know the Basque conflict very well and you could already see some very dark goings-on there. —Having kept Arnaldo Otegi in jail for six or seven years was grotesque, too. Otegi was the Basque Country’s own Gerry Adams. And Adams’ hands were stained with blood: it is a fact that he was an IRA member. But not Otegi. Adams played a critically important role in achieving a peace deal for Ireland and Otegi was one of the three or four people who were instrumental to bringing peace to the Basque Country. However, Spain’s cruel, revengeful streak showed itself again. It is the kind of absolutist, legalistic thinking which is indicative of an utter inability for political action, an aversion to risk, and a lack of courage and imagination. I am very critical of Tony Blair, but I have to admit that what he did for Northern Ireland was admirable: he engaged in talks with terrorists who had killed many more people than ETA ever did. Blair was a pragmatist. —You are very familiar with Mandela’s style, which was based on respect and recognition. Are you taken aback by Spain’s scornful attitude? —If Mandela had been in Rajoy’s shoes back in 2012, after the massive rally on September 11 which gave momentum to the separatist movement, he would have resolved the whole thing within a week so that Spain could remain united. With gestures, by showing respect, courtesy and using dialogue. And with a sense of humour, which is absent here. This unyielding inflexibility … it must be the invisible expression of an insecurity, of a lack of political talent, of courage and vision … Everything which Mandela possessed.

Summary: John Carlin: ‘Opposing Catalan separatism is not enough in Madrid: you must scorn it, too’