Una setmana després de l’empresonament de mig govern i vint-i-quatre dies després de l’empresonament de Jordi Cuixart i Jordi Sànchez, la presidenta del Parlament de Catalunya, Carme Forcadell; el vice-president, Lluís Guinó; la secretària primera, Anna Simó; el secretari tercer, Joan Josep Nuet; la secretària quarta, Ramona Barrufet; i l’ex-vice-president, Lluís Coromines, acudeixen avui al Tribunal Suprem espanyol a declarar, acusats de rebel·lió, sedició i malversació de fons públics. Els ha citats el magistrat Pablo Llarena, una setmana més tard que no era previst, perquè la setmana passada els havia citats amb un marge de tan sols vint-i-quatre hores. Aleshores, el magistrat del Suprem va decidir que durant aquesta setmana la policia espanyola els vigilés en tot moment. Això no ha estat cap novetat, si tenim en compte que aquests membres de la mesa i diputats del parlament elegits democràticament ja havien estat vigilats i seguits anteriorment. Els sis polítics catalans van haver de facilitar un domicili i un número de telèfon, que la policia ha fet servir per tenir-los localitzats. La visita dels membres de la mesa a Madrid la setmana passada va quedar tenyida pels insults i l’assetjament que van rebre a l’arribada a l’estació de tren d’Atocha Anna Simó i Joan Josep Nuet. En canvi, la tornada a Sants va ser un bany de suport i crits favorables a la llibertat. Tres jutjats per a una mateixa causa La declaració dels sis encausats per la justícia espanyola a petició del fiscal es fa enmig d’un debat judicial i polític sobre quina jurisdicció ha d’ocupar-se de les causes obertes per un mateix presumpte delicte de rebel·lió. Actualment hi ha tres processos judicials en marxa pel mateix cas. El primer, del qual s’ha acabat la fase d’investigació i s’ha aixecat el secret de sumari, es fa al jutjat número 13 de l’Audiència de Barcelona. El segon, a l’Audiència espanyola, a Madrid, i va a càrrec de la magistrada Carmen Lamela, que és qui ha enviat els presidents d’Òmnium i l’ANC i vuit consellers del govern a la presó sense fiança. I el tercer és el que porta el magistrat Llarena al Suprem i que actualment acusa Forcadell i els altres cinc membres de la mesa del parlament perquè tenen la condició d’aforats com a integrants de la diputació permanent (l’òrgan de govern i de decisió de la cambra una vegada el parlament s’ha dissolt). Un debat jurídic amb conseqüències polítiques A Madrid, actualment, hi ha un debat jurídico-polític sobre la necessitat d’agrupar les tres causes en una de sola: el delicte de rebel·lió no permet de jutjar separats els presumptes rebels perquè es considera un fet no escindible penalment. Aquesta és l’opinió del president del Suprem, Carlos Lesmes, que defensa que totes les causes siguin assumides pel seu tribunal i, concretament, pel magistrat Llarena. Segons la premsa de Madrid, aquesta opció també és vista amb bons ulls pel govern espanyol, que, externament, diu que no li pertoca de valorar els afers judicials. Els habituals dels tribunals espanyols diuen que el Suprem té una actitud més conservadora i menys agressiva o, en termes jurídics, més ‘garantista’ que no l’Audiència espanyola. Això explica –diuen– que la setmana passada el jutge Llarena donés una setmana als acusats de la mesa per a preparar les seves declaracions i que la magistrada Lamela, en canvi, hagués denegat aquest temps als acusats del govern i els hagués enviats directament a la presó. Sigui com sigui, l’agrupament de les causes tampoc no és cap acció immediata, i les conseqüències d’aquest canvi de mètode podrien trigar encara dies o setmanes més. De moment, l’Audiència espanyola ha de resoldre el recurs presentat pels advocats del vice-president i dels consellers del govern contra la presó preventiva que es va dictar la setmana passada. Ja va resoldre de manera desfavorable el recurs de l’advocat de Sànchez i Cuixart. Segons fonts del món judicial espanyol afirmen que si el cas es concentra en mans de Llarena al Suprem pot obrir-se la porta a la sortida de la presó dels deu acusats de sedició i rebel·lió per l’estat espanyol. L’impacte de la justícia belga En aquest sentit, els coneixedors del jutge i dels mecanismes del Suprem consideren que és molt probable que no s’apliquin unes mesures preventives tan greus contra Forcadell i els cinc membres de la mesa que declaren avui. També s’hi afegeix la decisió que va prendre la justícia belga per al cas de la petició d’extradició del president Puigdemont i els quatre consellers que l’acompanyen a Brussel·les. El fet que no fossin retinguts per la justícia belga i que mantinguessin la llibertat amb la condició de no abandonar el país i ser localitzables també ha marcat una diferència de garanties processals amb la justícia espanyola que no es pot desmerèixer. De fet, hi ha veus del món de la justícia i la política espanyoles que fan córrer que seria millor que els presos polítics poguessin fer campanya electoral per al 21 de desembre si els partits els col·loquen a les llistes. D’una manera o una altra, la decisió que prengui el magistrat del Suprem després de les declaracions d’avui de Forcadell i els altres cinc acusats pot marcar el to de l’ofensiva judicial contra la República Catalana i els polítics que van encarrilar el mandat popular de les eleccions del 27 de setembre de 2015 i del referèndum de l’1 d’octubre d’enguany.

Summary: El risc de presó plana damunt Forcadell i els membres de la mesa que avui declaren al Suprem


Els Mossos d’Esquadra incorporen les pistoles elèctriques, conegudes com a Taser, a partir d’avui. L’ús d’aquest nou dispositiu ha començat a través d’una prova pilot a les comissaries de Girona, Blanes, Figueres i a l’Àrea Regional de Recursos Operatius (ARRO). En total, hi haurà 120 unitats repartides arreu de Catalunya i es preveu que la implantació ‘progressiva’ es completi a principis de setembre. Uns 1.600 policies han rebut formació, les Taser les duran els caps de torn i van lligades a l’ús d’una càmera (dispositiu personal de gravació) que enregistrarà l’actuació policíaca A més, els mossos també duran desfibril·ladors per si fossin necessaris. L’inspector portaveu del cos, Albert Oliva, ha explicat que les pistoles elèctriques són una nova eina ‘a mig camí’ entre la defensa reglamentària i l’arma de foc i que tenen tres objectius: reduir el temps d’immobilització, garantir l’ús de la mínima força indispensable i reduir el patiment, tant de qui rep la descàrrega com dels agents que intervenen en l’actuació. El director general dels Mossos d’Esquadra, Andreu Martínez, ha subratllat que el cos és ‘pioner’ a l’hora d’incorporar les Taser, tot i que són dispositius que utilitzen altres policies europees. ‘És una eina garantista i segura’, ha detallat. ‘S’han d’utilitzar en circumstàncies molt excepcionals’, ha explicat. El portaveu dels Mossos també recorda que hi ha dues instruccions internes que regulen l’ús tant de les Taser com de les càmeres. Les pistoles elèctriques (o dispositiu conductor d’energia) transmet polsos elèctrics d’alt voltatge i baix amperatge que afecten les capacitats motores de qui rep la descàrrega i el paralitzen. El sotscap de la Divisió Tècnica de Planificació de la Seguretat, Josep A. Saumell, ha explicat que les Taser que incorporen els Mossos estan programades perquè facin una descàrrega de màxim 5 segons. A partir d’aquí, el policia haurà de tornar a prémer el gallet si els primers impulsos elèctrics no han estat suficients. Reducció física Segons informa Mossos, les pistoles elèctriques no són cap alternativa ni substitueixen les armes de foc, sinó que són un element intermedi a l’hora de reduir un sospitós en un cos a cos quan la mediació, el diàleg i la negociació no han tingut efecte. Els policies faran servir les Taser davant d’una situació ‘extrema’ de necessitat i gravetat que aconselli que l’actuació sigui ràpida per evitar ‘mals majors’. Per això, formen els policies per usar-les com a ‘últim recurs’ i seguint els principis de congruència, oportunitat i proporcionalitat. Saumell ha posat com a exemple quan una persona armada intenta agredir una altra persona o per evitar una autolesió. Tot i que abasten fins a una distància de 7,5 metres, Saumell ha detallat que la distància òptima perquè siguin efectives són entres 3 i 5 metres. El model que fan servir els Mossos té dos cartutxos d’un sol ús. Totes les accions que es fan amb la pistola elèctrica (posar o treure el fiador, disparar o repetir la descàrrega) queden enregistrades en un software encriptat que no es pot manipular. Cada vegada que es faci servir, els Mossos faran un atestat que enviaran al jutjat. Càmeres En paral·lel, i sempre que sigui possible, els caps de torn o els policies que es trobin en una actuació que pot acabar amb l’ús de les Taser hauran d’enregistrar l’actuació amb la càmera incorporada a l’armilla de l’uniforme. També es faran servir en altres intervencions en fets delictius o situacions que comportin un possible risc imminent. Aquestes imatges, també codificades, contenen assignades l’usuari que l’ha portat, l’hora de la intervenció i les supervisaran els comandaments autoritzats. ‘No es poden alterar’, ha exposat Saumell. Quan es facin servir, els Mossos informaran la Comissió de Control dels Dispositius de Videovigilància de Catalunya per vetllar perquè es garanteixi el dret a la privacitat, a la intimitat i a la mateixa imatge dels ciutadans. De fet, segons ha explicat Oliva, els agents hauran d’informar de la gravació sempre que sigui possible i només s’usaran en espais privats en situacions flagrants. Els policies també portaran desfibril·ladors externs per si fessin falta i garantiran l’assistència mèdica a la persona contra qui han aplicat la descàrrega. Martínez ha recordat que les pistoles elèctriques es comencen a implementar ara però són fruit de quatre anys de debat i treball i ha recordat que el març del 2016 es va crear el Grup de Treball sobre la Utilització per la Policia de Pistoles Elèctriques dins la comissió parlamentària d’Interior i que, després d’analitzar la situació, van recomanar que els Mossos incorporessin aquesta eina. El Sindicat de Mossos SME celebra l’arribada de les pistoles Taser El Sindicat dels Mossos d’Esquadra (SME) ha rebut amb satisfacció l’anunci de la incorporació d’aquestes pistoles i demana celeritat a l’hora d’estendre-les pel territori. D’altra banda, assegura que una pistola per comissaria és insuficient i demanen que n’hi hagi una per patrulla, i també una armilla antibales per a cada agent. Des del sindicat, veuen com un bon inici la introducció de les pistoles elèctriques al cos i confien que s’anirà estenent el seu ús a mesura que es resolguin ‘diverses situacions complicades que sovint tenim al carrer’, asseguren en un comunicat. El sindicat també diu que seguirà lluitant perquè els agents puguin portar càmeres de gravació personals. Irídia rebutja les pistoles pel ‘potencial lesiu’ i per innecessàries El Centre per a la Defensa dels Drets Humans Irídia ha rebutjat les pistoles pel ‘potencial lesiu’ d’aquest tipus d’armes i per considerar que no són necessàries. L’entitat adverteix que aquests dispositius, que pretenen reduir persones sense provocar lesions fatals en el marc d’actuacions policíaques, es comencen a utilitzar ‘sense haver fer pública la instrucció’ que en regula l’ús. En aquest sentit, Irídia recorda que ja al grup de treball del Parlament va advertir que en el moment d’utilitzar aquesta pistola l’agent no sabrà si la persona que rebrà la descàrrega està embarassada, té una cardiopatia o ha fet un ús abusiu de drogues, casos en els quals ‘es desaconsella el seu ús’. És per això que des del centre s’ha advertit que s’analitzarà la implementació de les pistoles elèctriques i es vigilarà ‘qualsevol vulneració de drets’ que hi pugui haver. En aquest sentit, l’entitat mostra una preocupació especial pel fet que no s’enregistrarà l’actuació policíaca de forma automàtica des del moment que la pistola es desenfunda, sinó que serà l’agent qui decidirà quan comença a enregistrar l’acció. També considera ‘necessari’ que la càmera gravi durant ‘com a mínim, els dos minuts anteriors’ que la pistola es dispari, cosa que, segons Irídia, ara mateix no queda clara. Finalment, subratlla que la instrucció que regula l’ús de l’arma ‘ha de ser publicada per poder avaluar-la’ i, en aquest sentit, denuncia que ‘ara mateix no estan clars quins usos podrà tenir, si l’enregistrament ha de començar des del moment en què es desenfunda o si es pot emprar en contextos de privació de llibertat’.

Summary: Els Mossos d’Esquadra incorporen les pistoles elèctriques, que s’implantaran arreu de Catalunya al setembre


Lluís Foix (1943) ha estat director del diari La Vanguardia i director adjunt. Ara ha escrit el llibre ‘Aquella porta giratòria‘ (Destino), premi Josep Pla 2016. Però en el llibre la seva etapa de director és menor, tot i que sucosa. Diu que en parlarà més endavant. Aquí l’obra se centra en La Vanguardia que un jove Lluís Foix va conèixer de redactor, i corresponsal, sota el franquisme. Una casa centenària plena de càrrecs franquistes, periodistes republicans represaliats i l’entrada de catalanistes a la redacció, com Lluís Permanyer. Una casa on el tèlex manava, que tenia 1.600 treballadors i secrets per a explicar-se. Foix arriba a la redacció de VilaWeb amb paraigua i gavardina, com si fos al seu estimat Londres. Foix ha enviat cròniques des de 84 països. Ara ho explica des de casa. —M’agradaria comentar frases del llibre. Per exemple: ‘Una certa covardia pactista, que ha caracteritzat els catalans els últims segles, ha quedat perfectament reflectida a les pàgines d’aquest diari’. M’ha sobtat la paraula ‘covardia’. —És l’explicació per la qual un diari ha durat 135 anys en aquest país i avui continua essent no la referència, però sí una certa referència del país. I ha estat així perquè en els moments canviants i convulsos que ha viscut Catalunya i Espanya el diari ha anat prenent posició d’acord amb els interessos que La Vanguardia pensava que eren els interessos dels seus lectors, i de la majoria de catalans. Dic un una ‘certa’ covardia. No dic ‘covardia’. El país no és un país valent en el sentit que vulgui resoldre les coses a cops de puny. Aquest és un país pactista. De ‘arreglem-ho’. De bé a bé. I d’aquesta manera, és un cert mirall d’una certa societat catalana dels darrers anys. No de tota. —Dieu que quan comenceu a fer de periodisme sota el franquisme, els periodistes no pagaven multes de trànsit. Reflecteix la relació entre premsa i poder. —Teníem un cartell que ens donava la dita associació de la premsa. Ho posaves, com si fos un metge, al parabrisa. ‘Periodista’. I se suposava que estaves en un acte informatiu. Això era un pacte entre els periodistes i el governador civil, o l’alcalde de Barcelona. També s’ha de dir que en aquella època la majoria dels periodistes ho eren a temps parcial. Gent que treballava a l’ajuntament, en una empresa, un banc, i a la tarda venien a fer de periodistes. No hi havia aquesta consciència d’ara que el periodista informa, opina, i diu el que li sembla. El periodista no era ben considerat. El metge sí, que cobrava un bon sou. Un periodista anava curt. I quan el convidaven a dinar, hi anava perquè es dinava bé. Era una època en la qual el sou, com el meu primer, era de 6.000 pessetes. —Horacio Sáenz Guerrero. El director a qui vós demaneu feina. Com era? —Horacio era una persona que impressionava. És el primer director que nomena la propietat després de la guerra civil. Tots els altres els nomenava un consell de ministres, o tenia l’acord implícit del consell de ministres franquista. Horacio era un senyor molt ben vestit, de la mateixa penya que Nestor Luján, Mariano de la Cruz, l’Obiols. Els de la gastronomia. —Horacio guanya la partida interna a Santiago Nadal. Home molt del règim, que va deixar de ser-ho. I Horacio va ser el director. —Els Nadal són una família del partit liberal de Dato, assassinat per tres anarquistes catalans. Durant la guerra se’n van de Catalunya i aterren a Sant Sebastià. Es fa director del Diario Vasco. I allà s’ajunta amb els catalans de Burgos. Són els que engeguen Destino. Nadal ve d’aquí, i era Juanista. Partidari de don Juan. Però si Horacio guanya la guerra és perquè a Nadal el franquisme el posa a la presó uns quants dies. Per un article que havia escrit a la secció d’Internacional. Deia que s’havien executat persones sense judici a Itàlia. I deia que era una equivocació perquè ‘la democràcia no admet que s’executi gent sense judici’. Justament el que passava a Espanya. S’enfaden i el fiquen a la presó. Des d’aleshores no va poder signar mai més cap article. Ho feia amb les inicials, ‘SN’. I en Masoliver, que era un falangista que venia de l’època de Burgos, també. Va signar ‘M’ molt de temps. Horacio era una persona gens conflictiva. Tenia bones relacions amb la propietat, amb el govern, i una redacció més o menys pacificada. I Nadal, quan perd, no va a la presa de posició de l’Horacio. Però van continuar treballant conjuntament. —Quan els directors els escollia el govern de Franco, i no Godó, arriba Aznar, avi del president. Un dia Aznar fa entrar Carlos Godó al seu despatx. I és Aznar qui parla, i Godó qui obeeix. Una escena brutal. —Passa que els Godó també formaven part del sistema. Pensa que l’any 1939 La Vanguardia titula ‘No pasaran’. I el dia 28 de gener titula ‘Ya estan aquí’. —A banda del seu, quin llibres hi ha sobre la història del diari? —Servitud, de Puig i Ferrater. Parla de La Vanguardia d’abans de la guerra. No surt cap nom. Però parla de La Vanguardia. També Hi ha el llibre de Huertas Claveria sobre els directors de La Vanguardia. —I La Història de La Vanguardia, de Gaziel, exdirector del diari? —És un llibre que s’ha de llegir…Però no només. Perquè en aquells moments Gaziel escriu molt enfadat, amb raó. —Avui La Vanguardia reivindica Gaziel, en fa un premi literari amb el seu nom, i en canvi vós expliqueu que Carlos Godó va declarar tres cops contra Gaziel. L’exdirector de La Vanguardia, acusat per La Vanguardia. I ara el reivindiquen… —Sí. Això explica el Llanes en la seva tesi doctoral.. Una tesi extraordinària. En Gaziel, a causa de la llei de la responsabilitat polítiques de 1939, que va fer una escombrada general, és acusat. Fou el director durant la República i Gaziel és un dels afectats. I Godó testifica contra ell. El convoquen a un judici polític a Madrid. La sentència va ser que no podia escriure més a diaris catalans i espanyols. Aleshores és quan Gaziel comença la seva activitat literària. I escriu un llibre terrible. És un testimon escrit contra La Vanguardia. Sense matisos. D’una persona enfadada amb la propietat. Es va editar l’any 1960 per les edicions catalanes de París. I els redactors del diari el llegíem, però no se’n parlava. Al cap del temps, trenta anys després, La Vanguardia decideix instaurar el Premi Gaziel de periodisme, i avui no hi ha dia que el nom de Gaziel no surti al diari. El relat del meu llibre és posar de relleu les grandeses i les misèries d’una institució que ha durat tant perquè no ha fet mai un torcebraç definitiu al poder. Més aviat ha anat a redós del poder. —Fins que Antich l’any 2012 va donar suport a la independència d’Artur Mas. —No hi vull entrar en aquest tema. Però fent aquest pas La Vanguardia estava amb el poder. —..amb el poder català, però no amb l’espanyol. —Amb l’espanyol, no. I amb la propietat tampoc del tot. Però no em facis parlar d’aquest tema, que jo no en parlo d’aquesta època, en el llibre. —Vós parleu d’una La Vanguardia que sota el franquisme va arribar a tenir 1.600 treballadors. Això és molta gent. —Estaven tots en plantilla. Hi havia dos fusters, ordenances, administració, impremta. Si fins hi havia dos paletes en plantilla. Perquè es feien caure i construir despatxos sense parar. Ha! Jo explico l’anècdota del Galinsoga, posat per Franco. Ell se’n va perquè fan obres al despatx del director i la propietat decideix tapiar-li la porta. Arriba, no pot entrar al seu despatx tapiat, i se’n va. El relleu el va agafar Manuel Aznar. L’avi del president Aznar. Un home interessant. Va ser el director del Sol, el diari progre de Madrid, per exemple. Després es converteix en el gran periodista del règim. Fa el gran llibre de la història de la guerra civil. Ve aquí i ens posa ‘española’ després de La Vanguardia. —I ara quants treballadors queden, dels 1.600? —Ara no tinc les xifres, però no crec que passi de les 300 persones. Ni de lluny. Hi ha hagut molta externalització. Ara, fixa’t, aleshores hi havia 60 periodistes. Doncs ara són bastants més. N’havia arribat a haver-n’hi 200. L’empresa aviat se’n va donar: la força és dels periodistes. —Impressiona que alguns dels que informaven des de La Vanguardia sobre la ciutat de Barcelona eren… funcionaris de l’Ajuntament! Ells informant d’ells mateixos, tu. —I eren gent que no estaven al servei de ningú. Simplement s’havien de guanyar la vida. Vist ara sobta. Però és que la manera de treballar i l’estructura social ha canviat molt. —Ara Albert Gimeno, és subdirector de la Vanguardia, i havia estat el cap de premsa del ministeri espanyol de policia. No és el mateix que els funcionaris, però Déu n’hi do. No teniu por que el poder entri dins la redacció així? —Ara el govern de Catalunya ha nomenat Plàcid Garcia Planas director del memorial històric. Mira, ni cal que hi hagi un cap de premsa. Jo recordo què deia Pasqual Maragall, quan vam inaugurar les rotatives: ‘La Vanguardia és com el Vaticà. Hi ha el papa, cardenals, i després sempre hi ha un capellanet que te la fot’. Vull dir que no cal, a vegades, trucar el director des de fora, perquè després resulta que un redactor volent, o sense voler, ‘te la fot’. La intel·ligència no és trucar el director perquè surti una foto, sinó trucar al periodista perquè la faci, i la posi. —Carlos de Godó volia eliminar les pàgines eròtiques. Fins que Fajardo el fa desistir. —Ho explica el mateix Fajardo, treballador de la casa. La Vanguardia feia 60 milions de pessetes cada semestre, 120 milions l’ any, que era molt, amb les pàgines eròtiques. Segurament els amics de Don Carlos li deien que ‘esto de las chicas no puede ser…’ Però si La Vanguardia ha perdurat és també perquè no ha perdut diners. Si n’hagués perdut, hauria tancat. Una de les moltes causes que hagi aguantat és aquesta. Sí que es va aconseguir que traguessin les fotografies de la secció de contactes. Però eliminar-les, no. El gran ingrés del diari eren els anuncis per paraules. Més enllà dels contactes. Eren pàgines i pàgines: Feina, doble mà, i l’apèndix dels contactes. Amb Internet, avui només n’hi ha mitja pàgina, de contactes. Abans, hi havia 30 o 40 pàgines d’anuncis per paraules, i 2 o 3 de contactes. —Arturo Foriscot. Un periodista republicà que treballa a La Vanguardia del franquisme. És el depurat. El castigat. —N’hi havia més d’un. En Ventalló, per exemple. En Foriscot era un home que deia que el Gaziel el truca el juliol de 1936 i li diu ‘Arturo, marxo. Fes el que puguis’. I durant dos o tres dies va dirigir La Vanguardia de la República. Però no parlava gaire del seu passat.Foriscot després va ser repescat, certament. I algun altre. —Ara li passarà a l’Antich… —Ha! No em facis parlar de l’Antich. No en vull parlar. —Passem al segon Godó. L’actual Javier de Godó. Llegenda que a mi m’havia arribat i que vostè nega: Javier Godó va regalar a la filla la contraportada del diari, on hi ha tanta publicitat . I no. —No, no va anar així. Es va seguir la tradició catalana, segons la teoria de Lluís Permanyer. El negoci pel fill, la finca per la filla. Per això quan va morir el conde vell, Carlos de Godó, pel fill Javier Godó van quedar els títols de les propietats, i en canvi la filla es va quedar part molt important de les finques. —’Javier Godó, d’ensurts de tota mena, no li han faltat’. Però aleshores no me’ls explica, els ensurts. —Fer-se càrrec del diari, d’entrada. Ell entra en el moment de la transició, que no és fàcil per ningú. Sobretot per un diari que portava ‘española’, encara, i que no ho treu fins un 16 d’agost, prèvia carta escrita al capità general. Un 16 d’agost és dels dies que es llegeix menys la premsa: tothom està de vacances. —Salvador Sostres explica que Javier de Godó va tort de coll per un atac de nervis que va tenir durant un cas d’espionatge viscut dins el diari. —Sostres? No ho sé. No ho sé… A veure, Javier Godó ha tingut atacs a la propietat. Mario Conde va arribar a comprar un 9% de La Vanguardia amb una clàusula que deia que tenia dret a nomenar el director. Hi ha una editorial de l’any 1991 que en parla. Quan en Mario Conde fa l’operació, Javier Godó era accionista majoritari d’Antena 3. Un dels mèrits de Javier de Godó, dels Godó en general, ha estat preservar la propietat a les seves mans. Si hagués entrat capital espanyol, francès, o altres, les coses haurien estat d’una altra manera. Hi ha l’operació del Mario Conde que dura un any, però se’n refà. Ensurts d’aquests tipus, sí. —’Esteve Sillué, la persona que ha conegut els secrets més íntims de l’empresa i la família’. —Perquè era un home de confiança. A les empreses hi són. No en sabem res, però ells ho saben. És viu. I no crec que faci les memòries, no. Era gerent adjunt, molt al costat del Javier. —Any 1958. Comte de Godó és procurador a les Corts Franquistes. Any 2016, el seu fill, l’actual conde, és vicepresident de la Caixa. Ja no cal anar a les corts, veig, per estar al costat del poder. —Això és el que és. No he de fer cap comentari. Però sí, és el que és. Aquí hi ha un triangle: poder polític, mediàtic, i financer. —Citeu Pujol al final del llibre. —A Jordi Pujol el conec per primer cop a Irlanda, el 1974. A Cork. Ell va anar-hi com a representant de Banca Catalana a la cambra de comerç. I allà el conec. Ell ja era l’amo de Destino i Correu català, perquè Pujol sempre ha tingut un interès enorme en els mitjans de comunicació, bàsicament els diaris. El 1983 Pujol no té majoria absoluta i l’interessava molt La Vanguardia. Jo no hi anava en contra, però ells… —Al llibre expliqueu el seu cessament de director. Es veu que La Vanguardia volia publicar una enquesta sobre eleccions a la ciutat de Barcelona. Trias Fargas, de CiU, sortia perdedor. I va perdre les eleccions posteriorment. I rep una trucada. —Poc abans de publicar l’enquesta Ramon Trias Fargas em diu ‘No la publiquis’. La vam publicar i em va dir ‘tindrà conseqüències’. Després hi havia la frase de Miquel Roca: O CiU, o Foix. Mesos després, perquè les coses no van ràpides, em van fer fora de director. —Citeu Jordi Pujol, Jordi Prenafeta, Miquel Roca i Trias Fargas com els grans responsables. Pensava que teníeu més bona relació, amb el món convergent. —La hi tinc! Oi tant. Però jo venia amb la idea que Barcelona era com Washington. Jo volia fer un diari normal. Jo tot això ho vull explicar perquè se sàpiga. Finalment el periodisme no són càrrecs. El periodisme és basa en el llenguatge i explicar coses. Punt. I tenir cultura, un criteri propi. I això et salva sempre. Siguis a dalt o baix. Jo sempre he estat molt respectuós amb el poder. Ara, amb Montilla, Pujol o Maragall. Per mi el president de la Generalitat es mereix el respecte de ser el president dels catalans. I crec que el que explico no ho dic amb rancúnia. —Gent que coneix més La Vanguardia que jo, diuen que no expliqueu prou coses. —Perquè saben coses. Ha! Hi ha coses que no he volgut dir. Per exemple, jo no entro en els temes personals. No interessa. Jo volia explicar com funciona el periodisme i les relacions que hi havia. I aquesta idea d’adaptabilitat que té La Vanguardia. —La Vanguardia s’adaptarà a una Catalunya independent ? —S’adaptarà a la seva manera. En plena guerra mundial l’únic diari aliadòfil era La Vanguardia, i per raons ni tan sols ideològiques. El conde estava casada amb una anglesa i havia anat molt a Londres. La meva versió personal, no la del diari, és que si el país anés per la via escocesa, La Vanguardia hi ajudaria. No fent-ho de qualsevol manera. Fem que hi hagi una majoria social, econòmica, parlamentària. —Si La Vanguardia vol la via escocesa, haurà de collar a Madrid. Són ells que diuen no. —La via escocesa neix d’Escòcia. La idea és formar la majoria social i política, que ara no hi és. Només al parlament, i encara. La Vanguardia hi jugaria. S’ha fet la versió en català, quan jo pensava que seria impossible. ‘Si han fet més de 100 anys en castellà, perquè ho havien de fer en català?’ I mira. —Dels directors Carol i Antich, no me’n vol parlar. —Prefereixo que no. No és objecte del llibre. De les coses se n’ha de parlar amb una certa distància. Segurament en parlaré més, però vull deixar passar un cert temps. Vull donar la meva visió del món, d’Espanya, de Catalunya, a través del diari. Jo només tinc motius d’agraïment a la família Godó i a La Vanguardia. És el que em diu en Godó quan em destitueix de director: ‘Te n’has d’anar. Però de mi, no te’n queixaràs’. I no, no me’n he queixat pas. Vaig quedar-me com a subdirector. —I contra el que tothom deia, el director cessat fa bona parella amb el nou, Joan Tàpia. Fan equip. —Dilluns em va presentar el llibre. I aquest matí he esmorzat amb ell. Vaig tenir una relació excel·lent, llevat de les discussions pròpies d’una parella. Però de confiança mútua. Ens hem respectat mútuament.

Summary: Lluís Foix: ‘La Vanguardia ha durat tant perquè mai no ha fet un torcebraç definitiu al poder’


S’ha acabat el rescat grec. Avui ha finit el tercer programa de préstec de la Unió Europea i el Fons Monetari Internacional a l’economia grega, valorat en 61.900 milions d’euros. La finalitat del programa: fer front a la crisi econòmica que colpejava el país. Encara se n’han de veure els resultats, especialment per a la població, que ha suportat l’austeritat, les retallades i l’empobriment. El rescat grec ha estat el més important de la història financera mundial: s’ha allargat vuit anys i ha significat un total de 289.000 milions d’euros, que l’economia grega necessitarà dècades per a retornar. Aquests diners s’han destinat, principalment, a pagar el deute que arrossegava el país. Després del rescat, Grècia és un dels països més pobres de la Unió Europea, amb salaris molt baixos i una taxa de desocupació al voltant del 20%. D’ara endavant, l’economia grega ja no haurà de demanar préstecs a la Unió Europea i ja els podrà demanar als mercats. Així i tot, encara restarà sota una estreta vigilància i amb unes fortes mesures d’austeritat que continuaran castigant la població.

Summary: Grècia: s’acaba el rescat de la UE que el país tardarà dècades a pagar


L’ex-president de l’ANC Jordi Sànchez ha sortit aquesta tarda de la presó dels Lledoners amb un permís de l’article 100.2 del reglament penitenciari per fer voluntariat a la Fundació Canpedró. D’aquesta manera, Sànchez comença a exercir el règim penitenciari acordat per la junta de tractament dels Lledoners, que va atorgar-li un permís de tres dies setmanals. D’altra banda, la jutgessa de vigilància penitenciària ha autoritzat un permís de tres dies a Sànchez tot i l’oposició de fiscalia. En la seva interlocutòria, constata que l’ex-president de l’ANC és conscient que hauria d’haver actuat d’una altra forma durant la tardor del 2017. La jutgessa té pendent resoldre el recurs de la fiscalia contra l’aplicació del 100.2 a Sànchez, així com als altres presos polítics que ja han obtingut permisos per a treballar, fer voluntariats o cuidar de persones grans. Jordi Sánchez (@jordialapreso) ha sortit avui de Lledoners per començar un voluntariat. Anirà tres dies a la setmana al seu barri de Barcelona, a Sants, per ajudar els usuaris de la fundació @centrecanpedro. pic.twitter.com/OmfzGqXjz4 — Ferran Vila (@ferranvila) February 25, 2020

Summary: Sànchez surt dels Lledoners per fer voluntariat a la Fundació Canpedró


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha presentat un escrit d’al·legacions a la Junta Electoral de Barcelona contra la petició del PP perquè aquest òrgan l’inhabiliti sense esperar que la condemna per desobediència sigui ferma. Divendres, el PP va presentar un escrit a la Junta electoral on demanava que li retiri la condició de diputat, encara que la condemna no sigui ferma. Segons que argumenten, això li faria perdre la condició de president, ja que per ser escollit ha de ser diputat al Parlament de Catalunya. A l’escrit d’al·legacions, Torra avisa que la Junta electoral de Barcelona no és competent per a resoldre aquesta qüestió i assenyala jurisprudència de la mateixa junta i del Tribunal Constitucional espanyol. A més, també recorda que no es pot executar cap pena si no és en virtut d’una sentència ferma, condició que no es compleix en aquest cas. Alhora, Torra argumenta que, en qualsevol cas, perdre la condició de diputat no li faria perdre la de president de la Generalitat de Catalunya. Reconeix que l’article 67.2 de l’estatut preveu que el president és elegit pel parlament d’entre els seus membres, però exposa que ni l’estatut ni cap altra llei no obliguen que el president hagi de mantenir la condició de diputat durant tot l’exercici del càrrec del president, ni tampoc que la pèrdua de la condició de diputat suposi el cessament com a president. Finalment, Torra argumenta que la petició del PP a la Junta electoral de Barcelona suposa una vulneració de drets fonamentals.

Summary: Torra presenta al·legacions contra la petició del PP a la Junta Electoral d’inhabilitar-lo de seguida


L’Assemblea Nacional Catalana, Òmnium i els Comitès de Defensa de la República fan crides a dur roba de color groc a les cavalcades de Reis per a reclamar la llibertat dels presos polítics. Al Bages, l’ANC i Òmnium han difós la proposta a les xarxes socials, amb el lema ‘Rebem la cavalcada de Reis de groc‘. Les entitats volen aprofitar que TV3 farà a Manresa la retransmissió de la cavalcada, però alhora demanen d’estendre la iniciativa a tot Catalunya, segons que explica Josep Emili Puig, un dels integrants del secretariat nacional de l’Assemblea. #LlibertatPresosPolitics #manresa #cavalcada2017 #cavalcadadereis pic.twitter.com/TguUVGdAAm — ANC Manresa (@ANC_Manresa) 2 de gener de 2018 Tornen els fanalets a Vic L’Assemblea vol desvincular la iniciativa d’enguany de la que es va fer l’any passat a Vic, on es van repartir fanalets amb l’estelada: ‘No fem una crida perquè els independentistes ens fem visibles durant la cavalcada de Reis, sinó que fem un crit a favor de la democràcia i la llibertat’, diu Puig. De totes maneres, els fanalets tornaran a ser presents a la capital osonenca. Enguany, inclouran el llaç groc i seran distribuïts per Òmnium, l’ANC i el CDR de Vic, tot i que la proposta ha sortit d’un particular que els ha dissenyats. De fanalets, se n’han confegits dos mil, que es distribuiran en una parada instal·lada al Passeig de Vic fins demà. Els diners recaptats es destinaran a la caixa de solidaritat de l’ANC i Òmnium. 🎇 Avui, demà i dijous podeu recollir els fanalets per la llibertat! En podeu trobar de 5 a 8 de la tarda davant de la merceria Pallàs de Vic, entre el Passeig i el carrer Estret. #llibertatpresospolítics #usvolemacasa pic.twitter.com/irylklrAwt — ANC Osona (@AssembleaOsona) 2 de gener de 2018 Jèss Carol, coordinadora de l’Assemblea a Osona, recorda: ‘Malgrat que hi hagi Nadal, Cap d’Any i Reis, continua havent-hi quatre presos polítics i mig govern a l’exili, i aquesta és una manera de fer-ho visible i de tenir-los presents.’ La coordinadora local de l’ANC ha posat d’exemple iniciatives que s’han dut a terme durant les festes de Nadal, com ara la col·locació de llaços grocs als arbres de Nadal o la decoració de les taules durant els àpats.

Summary: Primeres crides a tenyir de groc les cavalcades de Reis


El Museu Picasso de Barcelona prorroga fins el 31 de març les exposicions ‘Sabartés per Picasso per Sabartés’ i ‘Pablo Picasso i els editors Gustavo Gili: treball i amistat’, que es van inaugurar el passat 23 de novembre. Des d’aleshores 148.287 visitants han passat per les sales del Museu per a contemplar els fons documentals de l’arxiu Sabartés i dels editors Gustavo Gil. Tot un ‘èxit’ que ha fet que la pinacoteca hagi decidit – ‘gràcies a la generositat dels prestadors’ – mantenir-les obertes més enllà de la data prevista inicialment, el 24 de febrer. Les mostres han permès mostrar per primera vegada l’arxiu personal de Jaume Sabartés, cinquanta anys després de la seva mort, format per gairebé set-centes cartes que Pablo Picasso li va enviar entre 1927 i 1967, i el Fons Anna Maria Torra i Gustau Gili Esteve adquirit pel Museu l’any 2014 així com una selecció del fons documental procedent de la Donació Editorial Gustavo Gili del mateix any. Els materials d’ambdues exposicions es completen amb obres del Musée National Picasso-París i de col·leccions particulars i d’altres arxius. En motiu de les mostres el Museu Picasso ha iniciat una nova línia editorial, la Col·lecció «Arxius / Museu Picasso Barcelona» que té com a objectiu principal la divulgació dels fons documentals del Museu per reforçar la seva funció com a centre d’estudis i investigació, donant a conèixer col·leccions específiques i altres llegats d’aquests fons i promoure noves línies de recerca sobre l’obra de Picasso. ‘Sabartés per Picasso per Sabartés’ és el primer número d’aquesta col·lecció i el segon número és el catàleg de l’exposició ‘Pablo Picasso i el editors Gustavo Gili: treball i amistat’.

Summary: El Museu Picasso de Barcelona prorroga les exposicions documentals de l’arxiu Sabartés i dels editors Gustavo Gili fins el 31 de març


La vila de Montblanc participa, juntament amb Bellprat, Cervera i la Pobla de Segur, en la Xarxa de Viles del Llibre de Catalunya. És un projecte que s’inspira en les ‘book towns’ britàniques, i que pretén aconseguir el desenvolupament econòmic i social per mitjà de la literatura. En aquestes viles, doncs, s’hi recuperen antics espais per convertir-los en llibreries de segona mà, s’hi dissenya un programa d’activitats literàries i, una vegada l’any, s’hi fa un festival literari. Aquest cap de setmana el festival es fa a Montblanc i el centre històric de la població serà un punt de trobada de lectors, autors, editors, llibreters i artistes del llibre. Els carrers s’ompliran de llibres nous i vells, d’activitats culturals i, com que s’acosta Sant Jordi, un bon reguitzell d’escriptors hi faran cap. Entre els més destacats, hi ha Màrius Serra, Najat El Hachmi i Martí Gironell, tres autors que acaben de publicar llibre. L’oferta es completa amb un mercat editorial a la plaça de Sant Miquel, tallers d’escriptura, il·lustració i edició i un espai dedicat a la poesia a la Font Major, on es faran recitals diversos. També hi haurà espectacles literaris repartits per tot de racons de la vila. Entre els més destacats, el recital que Cesk Freixas dedicarà a Pedrolo, un mapatge inspirat en Victus, d’Albert Sánchez Piñol, i una versió de la llegenda de Sant Jordi inspirada en poemes de Salvat-Papasseit. Aquesta és una de les moltes propostes que us oferim per al cap de setmana. Si voleu descobrir-ne més, cliqueu a la nostra guia de cap de setmana.

Summary: Montblanc, la ‘book town’ catalana


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha participat aquest dissabte a la tarda en una pregària en solidaritat amb els presos polítics a la Basílica de Montserrat. Durant l’acte, Torra ha llegit una oració del pastor alemany Dietrich Bonhoeffer, que va escriure el 1943 des d’una presó alemanya, quan estava acusat de participar en un complot contra Hitler, i que va morir executat. ‘Senyor, jo escolto la teva trucada i la segueixo. Ajuda’m. Sa esperit, dóna’m la fe que em preservi de la desesperació, de les passions i del vici. Dóna’m l’amor cap als altres i cap a tu, que destrueix tot odi. Dóna’m l’esperança que m’alliberi de la por’, ha recitat Torra. A la cerimònia també han assistit la consellera de Presidència, Meritxell Budó; el conseller de Territori i Sostenibilitat, Damià Calvet, i la consellera d’Empresa i Coneixement, Àngels Chacón. La pregària ha estat organitzada per cristians de diverses procedències i sensibilitats en solidaritat amb els presos polítics i els exiliats, i amb tots els encausats per l’1-O. Els aplegats a la basílica també han cridat a favor de la llibertat dels presos polítics: El monestir de Montserrat va emetre aquest divendres un comunicat en el que es desmarcava de les motivacions de la vetlla i subratllava que no n’és el promotor ni s’hi adhereix. Així, va apuntar que permetia la pregària ‘com tantes altres’ que es fan a Montserrat, però que la condicionava al fet que no hi hagués ‘discursos partidistes’ ni s’utilitzessin ‘símbols polítics’ i que la vetlla no es convertís ‘en un acte a favor de la independència.’

Summary: Torra llegeix una pregària en solidaritat amb els presos polítics i els exiliats a Montserrat


L’advocat Gonzalo Boye ha començat el contraatac contra l’Audiència espanyola presentant un recurs de súplica contra la decisió d’embargar-li els comptes. El motiu de l’embargament, la reclamació d’una indemnització per responsabilitat civil d’1,2 milions d’euros a l’empresari Emiliano Revilla pel segrest d’ETA de 1986. Deu anys després, Boye fou condemnat a catorze anys de presó, tot i que sempre ha defensat la seva innocència. A més, durant el judici, Revilla va negar que el conegués. L’empresari també va renunciar a cobrar la indemnització. Gonzalo Boye: ‘Em van torturar durant els cinc primers dies de la detenció’ Vint-i-quatre anys després de la condemna i trenta-dos després dels fets, ara un representant de Revilla –que té noranta-dos anys– reclama a Boye que pagui aquesta indemnització. D’acord amb tota la jurisprudència de l’Audiència espanyola, el cas va prescriure el 2011, quinze anys després dels fets. Tanmateix, el criteri s’ha canviat ad hoc per atacar Boye ara que exerceix la defensa del president Carles Puigdemont i dels consellers exiliats Toni Comín, Meritxell Serret, Clara Ponsatí i Lluís Puig, a més del president de la Generalitat, Quim Torra. Ho explica ell mateix en declaracions a VilaWeb: ‘Som davant una persecució ad hominem, perquè em cobren la factura de la defensa que faig dels dirigents catalans. Qualsevol observador imparcial arriba a la mateixa conclusió, perquè tot allò que no ha passat en trenta-dos anys m’ha passat aquest últim any’. Els quatre abusos de la justícia espanyola contra Boye Per demostrar-ho, Boye explica que la causa contra ell s’activa quan comença a aconseguir èxits en la defensa internacional dels exiliats: el rebuig de les euroordres a Bèlgica el maig del 2018 per un defecte de forma i el revés d’Alemanya a l’extradició de Puigdemont el juliol del mateix any. El recurs sosté que l’objectiu és debilitar-lo i desprestigiar-lo, i recorda que ha estat atacat quan ha exercit la defensa en casos amb connotacions polítiques i molestos per a l’extrema dreta, com ara el cas de les víctimes de l’atemptat de l’11-M a Madrid. Per què Espanya vol enfonsar avui mateix Gonzalo Boye? | Editorial de Vicent Partal Dues qüestions prejudicials Al recurs, Boye qüestiona la presidenta de la secció primera de l’Audiència espanyola, Concepción Espejel, pel fet d’haver estat elegida per un organisme contaminat políticament, el Consell General del Poder Judicial (CGPJ). De fet, l’argument de Boye segueix les recomanacions dels informes del GRECO –l’últim publicat el 2019– que qüestionen la independència judicial a Espanya. ‘Fem una aposta de democratització’, comenta l’advocat. Boye ha instat l’Audiència espanyola a presentar dues qüestions prejudicials al Tribunal de Luxemburg. ‘Amb la llei a la mà, estan obligats a presentar-la. Si som en un club, és per respectar-ne les regles, que els obliguen. Ara, si no els agraden les regles, la millor opció és abandonar el club’, diu. A la primera, qüestiona l’aparença d’imparcialitat del tribunal pel fet que Espejel el presideixi havent estat designada pel CGPJ. A la segona, demana si és compatible amb el dret europeu el fet d’alterar la composició del tribunal incorporant-hi dos jutges que no tenen garantida la plaça sense un informe favorable d’Espejel. En aquest sentit, Boye argumenta que la manca de la garantia d’immobilitat perjudica el fet que els jutges resolguin a consciència perquè no tenen la plaça garantida. Comptes pendents amb Boye Com a mínim, dos dels cinc membres del tribunal tenen comptes pendents amb Boye. La magistrada Concepción Espejel fou recusada del cas Bárcenas per la seva proximitat amb el PP, i Francisco Viera fou recusat del judici contra el jutge Elpidio Silva en el cas Blesa. ‘Es va alterar la composició de la sala per modificar-ne les majories, introduint-hi un magistrat com el senyor Vieira, que no formava part de la sala’, critica l’advocat. ‘S’han pres com una cosa personal allò que no és sinó un mecanisme jurídic per a qüestionar en determinats moments la concurrència de motius de recusació dels magistrats. Però aquí sembla que tot és personal’, comenta Boye sobre les recusacions que va aconseguir d’Espejel i Viera. Aquesta tesi es veu reforçada pel fet que s’hagi actuat de manera diferent en el seu cas. Fins ara, tota la jurisprudència de l’Audiència espanyola i de les audiències provincials sostenen que el termini de la prescripció no s’altera per una investigació patrimonial començada el 2008. Ho sosté també el vot particular del magistrat Ramón Sáez Valcárcel. El recurs també cita l’última sentència de Concepción Espejel i Eduardo Gutiérrez en un cas similar del 2018 en què s’exposaven arguments en sentit contrari al cas de Boye. El recorregut de la defensa, fins a Europa Una volta presentat el recurs de súplica, l’Audiència espanyola no té cap termini establert per a donar-hi resposta. Mentrestant, pot mantenir com a mesura cautelar l’embargament dels comptes de Boye. Pot fer-ho, fins i tot, si acceptés de presentar les qüestions prejudicials al Tribunal de Luxemburg. Si la resolució no afavorís Boye, l’advocat podria presentar un recurs d’empara al Tribunal Constitucional espanyol (TC), que posaria fi a la via interna. Si el TC tampoc no li donés la raó, l’última estació seria una demanda al Tribunal Europeu dels Drets Humans que inclouria tots els drets fonamentals vulnerats. ‘No es presenten unes qüestions prejudicials perquè m’aixequin l’embargament, sinó per aconseguir una resolució de fons que m’ajudi a mi i, sobretot, que ajudi a la democratització del sistema judicial, que dista molt de ser adequat per a un estat de la Unió Europea’, conclou Boye. El recurrent, gendre de Blas Piñar? Ahir, el diari Ara va publicar un article segons el qual qui havia impulsat l’embargament dels comptes de Boye era Rafael López-Diéguez Gamoneda, fundador del bufet d’advocats RLD i secretari general del partit d’extrema dreta Alternativa Española. La informació diu que López-Diéguez és el cònjuge de María Fernanda Piñar Gutiérrez, filla de l’ex-dirigent de Fuerza Nueva Blas Piñar. ‘No en sabem res. Imagino que la informació és correcta, però no en tenim coneixement perquè a la causa no hi ha cap poder’, diu Boye. A més, en referència a Revilla, afegeix: ‘Qualsevol ciutadà a qui es reclamen 1,2 milions d’euros té dret de saber qui els reclama i que es compleixin absolutament totes les formalitats. No crec que pel fet de dir-se Gonzalo Boye i ser estranger se l’hagi de tractar d’una manera diferent.’ El fet és que la defensa no té constància que s’hagi comprovat que el recurrent actuï realment en nom de Revilla i amb poder notarial i exigeix que això s’aclareixi, perquè la part que li fa la reclamació no ostenta una representació legítima de l’empresari.

Summary: Boye contraataca i posa en evidència la parcialitat política de l’Audiència espanyola


El número dos de Junts per Catalunya, Jordi Sànchez, participarà per primera vegada en la campanya electoral del 21-D. L’ex-president de l’ANC, empresonat a Soto del Real d’ençà del 16 d’octubre, fins ara només havia fet comunicacions públiques mitjançant piulets o cartes. El dimarts la Junta Electoral va autoritzar-lo, conjuntament amb el conseller Joaquim Forn, a enregistrar vídeos per la campanya. També els ha permès fer entrevistes amb mitjans de comunicació. Junts per Catalunya havia demanat que ambdós candidats poguessin sortir de la presó per a fer campanya amb igualtat de condicions que els seus rivals. Tanmateix, el Tribunal Suprem espanyol ho ha rebutjat. La formació farà el seu acte central de la campanya al Pavelló Municipal d’Esports de la Vall d’Hebron (19.30). Sànchez compartirà cartell amb el candidat de JxCat, el president Carles Puigdemont. Demà divendres seré amb el president Puigdemont al pavelló d'esports de la Vall d'Hebron! No podran destruir mai la llibertat ni la voluntat de fer realitat els nostres somnis #JuntsXCat pic.twitter.com/SghpKCaAkq — Jordi Sànchez (@jordialapreso) December 14, 2017 📢 Demà vine a l'acte central de campanya amb el #president @KRLS i @jordialapreso! A les 19.30h, al Pavelló Municipal d'Esports de la Vall d'Hebron. 📌 Inscriu-t'hi: https://t.co/zYpmvKVkQD #JuntsXCat #21D pic.twitter.com/GcyjMYpUCw — Junts per Catalunya 🎗 (@JuntsXCat) December 14, 2017

Summary: Jordi Sànchez participarà en l’acte central de Junts per Catalunya a la Vall d’Hebron


La plataforma Sobiranistes es va presentar ahir a Barcelona amb l’objectiu de reforçar l’ala més sobiranista de Catalunya en Comú, superar els vells partits tradicionals i arribar a gent que ara no en forma part. En són impulsors els diputats al Parlament de Catalunya Elisenda Alamany i Joan Josep Nuet, que van deixar molt clar que no preveuen pas que hi hagi cap escissió. De moment, corrent intern. Però alhora els convcants van fer una crítica molt més contundent que no s’esperava contra Iniciativa (ICV), tot i deixar-ne sempre al marge Ada Colau. En l’acte era important de veure qui acompanyava la presentació de la nova plataforma. Van assistir-hi l’ex-batllessa de Badalona, Dolors Sabater; l’ex-diputat d’EUiA David Companyon; la regidora de Barcelona en Comú Mercedes Vidal; l’ex-diputat de Podem Joan Giner; el batlle de Cerdanyola, Carles Escola; l’ex-batlle de Sentmenat Marc Verneda; i també representants de Mes del Vallès. Òmnium i els anticapitalistes de Podem van ser citats a la benvinguda inicial. Xavier Domènech, també. I la sala del Centre Cívic Casa Golferichs es va omplir sobretot de premsa, mentre que un centenar de persones es va quedar fora el carrer, on Alamany i Nuet van sortir a saludar en acabat. Fotografia: Óscar Gil. Els promotors de la plataforma van deixar clar que neix bàsicament per dos motius. Primer, intentar recuperar els valors sobiranistes i fundacionals dels comuns; i segon, superar la lògica dels partits dins Catalunya en Comú. Elisenda Alamany va ser molt explícita: ‘Els partits han de fer un pas enrere perquè el projecte faci un pas endavant. I és evident que hi ha actors que no han estat prou generosos. Iniciativa ha estat un dels entrebancs.’ Aquí es va fer un petit silenci a la sala. ‘Catalunya en Comú no ha estat capaç de superar les dificultats tradicionals. Els pactes de despatx, la temptació d’homogeneïtzació no ens ha permès d’obrir-nos a la societat. Volem superar les barreres dels partits originaris.’ Aquesta crítica a la dinàmica actual de Catalunya en Comú va ser una constant de l’acte: ‘El partit s’ha fet petit i es replega en ell mateix. Tenim un gran espai i un gran potencial, però es veritat que l’eina, el partit, té el risc d’apel·lar a una part més petita d’aquest espai. Volem recuperar l’espai per als qui no se senten representats. Per tornar a la centralitat i ser protagonistes’, insistia Alamany. ‘Hi ha més gent a fora que a dins’ ‘Hi som per a llançar un primer missatge: hi ha més gent a fora que a dins. I aquesta gent ens importa i ens interessa. Fem aquests acte per dir d’una manera clara que qui sigui fora de Catalunya en Comú ens importa i ens interessa’, afegia Nuet . ‘La República que somniem i que ens agradaria construir inclou totes les sobiranies. La sobirania de tenir una casa, la sobirania de tenir una feina digna amb drets laborals. La sobirania de tenir un sistema de salut. I la sobirania, com a poble, per a decidir lliurement el futur de Catalunya. Això també és el projecte dels comuns’. Però va ser sobretot Alamany qui es va mostrar incisiva: ‘Si l’eina no funciona i es desvia del projecte inicial, tenim l’obligació de redreçar el rumb. I dotar-nos d’eines noves i millors per un nou sobiranisme i per una nova esquerra. Això que representa els comuns és més necessari que mai. És hora de recuperar els valors originals i que ens van fer protagonistes i guanyadors. Valors dels quals no ens havíem d’haver desviat mai. Aquí la lògica binària del procés ha contribuït a un cert replegament. I s’ha de deixar de renunciar al sobiranisme d’esquerres. Precisament perquè volem contribuir a superar els processisme, tenim obligació de reivindicar el model de país que volem’, afegia. Alamany va reivindicar també ‘l’1-O, el 3-O i la unitat contra la repressió. Aquests són els consensos per a construir un país nou.’ Autocrítica En el torn de preguntes, Alamany va dir: ‘No presentem una plataforma de coses puntuals. Sorgeix d’un diagnòstic compartit, arran de la marxa de Xavier Domènech, però també d’abans. Vol ser una autocrítica perquè passar de gairebé un milió de vots a un terç mereix una autocrítica. Cada vegada que hem estat sobiranistes hem tingut bons resultats. Aquesta plataforma convida a l’autocrítica.’ I de la destitució recent del coordinador Marc Grau, proper a Alamany, en va dir això: ‘Us seré sincera. Tots sabíem que fer aquest pas tindria un cost polític. Són aquestes dinàmiques que volem deixar enrere. Les vergonyes i misèries interessa que les expliquin els qui les protagonitzen.’ Alamany ahir es va notar més lliure que mai.

Summary: ‘Iniciativa ha estat un entrebanc’


El cap d’informatius de TVE a València, Enrique Pallás, ha dimitit per la censura de la direcció de la cadena al vídeo en què la secretaria d’estat de comunicació del govern, Carmen Martínez de Castro, menyspreava els pensionistes que es manifestaven a Alacant amb motiu de la visita de Mariano Rajoy. Al vídeo, recollit per La Sexta, es pot escoltar com comenta ‘Vénen ganes de fer-los una botifarra de collons i dir-los “us foteu”’. Carmen Martinez Castro, Secretaria Estado de Comunicación, espero ver al final quien jode a quien #FelizLunes pic.twitter.com/UGQUTPsJER — poogier (@poogier) 7 de maig de 2018 Aquesta és la segona dimissió al centre territorial de TVE a València en només una setmana. L’editora de TVE al País Valencià, Arantxa Torres, ja va presentar la dimissió irrevocable la setmana passada perquè la direcció havia censurat l’emissió del vídeo.

Summary: El cap d’informatius de TVE a València també dimiteix per la censura


L’aeroport de Barcelona ha viscut un cap de setmana de complicacions. A la vaga dels treballadors de terra i manteniment d’Ibèria, s’hi va afegir una tempesta que va obligar a tancar el trànsit aeri durant mitja hora. Tot plegat ha omplert portades de diaris i telenotícies. Però què reclamen els treballadors? En parlem amb el portaveu d’UGT Ibèria Barcelona, Omar Minguillón. Retards, vols anul·lats i maletes perdudes: quins drets teniu com a usuaris? Els treballadors fa anys que comparen les condicions laborals que hi ha a l’aeroport de Madrid amb les de Barcelona. Denuncien que tot i tenir nivells de feines molt similars, els treballadors de Barcelona han d’assumir-ne un volum més elevat i aguantar més pressió. A més, les condicions laborals són més precàries. —S’ha parlat molt dels efectes de la vaga dels treballadors de terra i manteniment d’Ibèria, però per què us vau mobilitzar? —A l’aeroport de Barcelona falten treballadors. Els treballadors pateixen estrès per càrregues excessives de treball i tenen unes jornades laborals molt llargues. Ja fa temps que ens en queixem. L’any passat ja vam convocar una vaga. Però llavors l’empresa es va comprometre a solucionar el problema mitjançant el conveni estatal. Passat un any, el problema no s’ha solucionat. A nosaltres no ens agrada convocar vagues, però no tenim cap més alternativa. És l’única manera que tenen d’entendre les coses en aquesta empresa. —Parleu d’hores extres… —Tots els treballadors d’aeroports internacionals tenim dues fórmules d’hores extres. Les voluntàries, que a Barcelona ningú vol fer perquè estan cremats, i unes altres que són d’obligat compliment i que estan pensades per a situacions en què hi ha algun problema no previsible. Unes hores extres que s’haurien d’utilitzar, per exemple, quan hi ha una gran tempesta, ha caigut un avió o quan desvien avions d’altres aeroports per algun problema meteorològic important. Som conscients que aquest tipus d’hores extres s’han de cobrir. No podem deixar l’aeroport de la mà de déu. El problema és que a Barcelona se n’abusa. —Per què se n’abusa? —Es fan servir aquestes hores extraordinàries per a coses que es podrien preveure. Com per exemple, els desplaçaments dels avions per manca de personal. I això acaba convertint-se en un problema. L’any passat a Barcelona es van facturar més de 3.500 hores extres. A Madrid, amb 1.700 treballadors més per la mateixa feina, només es van fer 700 hores més. A ells no els toca ni a una hora per treballador. Aquí toca dues hores per treballador. —Quines diferències hi ha entre Barcelona i Madrid? —A Barcelona hi ha 2.000 treballadors, dels quals només 1.000 són fixos. La resta són eventuals amb contractes precaris. Això s’acaba convertint en un problema que és insostenible. Aquestes persones no estan formades i no se senten identificades amb l’empresa. Saben que acabaran marxant perquè no hi veuen futur. A Madrid això és diferent, tot i que la feina que hi ha els aeroports és molt similar. Nosaltres al juny vam tenir 5.007.000 passatgers, Barajas 5.500.000. Amb només 400.000 passatgers de diferència, allà hi havia 3.500 treballadors, dels quals 3.200 són fixos; i aquí 2.000, dels quals només 1.000 són fixes. Aquest és el problema real. La mancança de personal fa que els treballadors fixos hagin de treballar el doble. Alguns han de treballar vuit o nou dies seguits. I això fa que la gent estigui esgotada. Sobretot amb estrès. Tenim un índex de baixes llargues com no havíem tingut mai. I no és això i prou, també ens preocupa l’índex d’accidentalitat. En els últims anys, la mitjana ha pujat molt per sobre de la que teníem abans. —Què els diríeu, als usuaris que es queixen que sempre hi ha vagues recurrents a l’aeroport de Barcelona? —No és veritat. En el nostre cas, els últims tres anys hem fet tres convocatòries de vaga i només hem acabat portant-ne a terme una, l’última. La primera convocatòria va ser el 2017, però no es va acabar fent perquè es van contractar prou mecànics. Era la nostra reivindicació principal i, per tant, no vam arribar a fer la vaga. Es va optar pel diàleg. L’estiu passat, vam convocar una nova vaga, que no es va acabar fent perquè l’empresa es va comprometre a solucionar els problemes que havíem posat sobre la taula. El problema és que un any després no s’ha solucionat res. Malgrat que fa un any que anem avisant, no hi ha hagut cap resposta. I ja no podem més. Hem hagut de fer la vaga. Per tant, qui diu que sempre estem de vaga, menteix. Nosaltres hem demostrat que no cal arribar a la vaga, calen solucions. —Però sí que és veritat que a l’aeroport de Barcelona hi ha hagut moltes vagues aquests últims anys. Per descomptat, no només del vostre sector. Podríem dir que l’aeroport de Barcelona té unes infrastructures més dolentes? —Jo d’infrastructures no puc parlar, però Barcelona és un aeroport internacional de primera categoria on hi ha una precarietat més gran que en altres aeroports. —I per què hi ha aquestes diferències? —En desconeixem el motiu, però Barcelona té unes mancances que Madrid no té. Les dades són clares. A Barcelona hi ha una mancança de personal. No és que a Madrid els en sobri, és que aquí ens en falta. —Quin balanç feu de la vaga d’aquest cap de setmana? —No és agradable fer una vaga i menys ser criticat pels passatgers. Però en fem un balanç positiu, la gent i l’administració ens ha entès. Qui no ho ha fet és l’empresa. També volem demanar disculpes als passatgers. —Dissabte vau ser crítics quan AENA va adjudicar 46 vols anul·lats a la tempesta… —Si la pluja intensa durant mitja hora paralitza un aeroport internacional com el de Barcelona, tenim un problema. AENA s’ho hauria de mirar urgentment, perquè aleshores l’aeroport tindria un problema estructural greu. Ells diuen que els retards no tenien res a veure amb la vaga. Nosaltres creiem que va ser per la vaga, però no entrarem en la lluita de xifres. —Quina és la situació actual? —Nosaltres volem negociar, com hem fet sempre. Però hem dit a l’empresa que si divendres no ha dit res, presentarem la papereta de vaga. Si finalment en fem o no, ho haurà de decidir el comitè de vaga.

Summary: Omar Minguillón, UGT: ‘L’aeroport de Barcelona té unes mancances que el de Madrid no té’


La novena edició del Festival de Música Antiga dels Pirineus (FeMAP) tornarà a tenir un país convidat, Flandes, després de dos anys. Una tercera part dels cinquanta-tres concerts programats en l’edició que se celebra del 5 de juliol al 25 d’agost tindran relació amb aquest país, inclòs l’espectacle inaugural, una producció per encàrrec del FeMAP que sota el nom d’Ensemble Flandriae-Pyrenaei unirà músics flamencs i catalans per interpretar compositors barrocs dels dos països. El conseller i actual director del programa d’internacionalització del departament, Lluís Puig, ha tingut una ascendència important en la configuració d’aquest programa, segons ha explicat la consellera Mariàngela Vilallonga. El festival arriba enguany a trenta-sis municipis (s’hi ha sumat Camprodon) de nou comarques pirinenques, i també de la Catalunya Nord (un) i Andorra (tres). ‘Això ja no hi ha qui ho pari’, ha celebrat el director del FeMAP, Josep Maria Dutrèn, en declaracions a l’ACN. En nou edicions, el festival ha passat de celebrar-se de deu municipis a trenta-sis, enguany amb la incorporació de Camprodon. Per Dutrèn l’esperit segueix sent el mateix del primer dia i explica el perquè del seu creixement sostingut. ‘Fer arribar a municipis petits unes propostes culturals de qualitat més que acceptable en un territori pirinenc mancat de projectes de cohesió’ per les evidents dificultats orogràfiques. Avui per avui, el festival és el més extens en el camp de la música antiga a Europa. La triple inauguració del festival tindrà lloc el 5 de juliol a la Seu d’Urgell, l’endemà a Puigcerdà i el 7 de juliol a Pesillà de la Ribera. L’espectacle serà la producció d’encàrrec del FeMAP, que ha reunit l’Ensemble Flandriae-Pyrenaei en col·laboració amb el Centre AMUZ d’Anvers. Després d’estrenar-se al festival, la producció viatjarà a Anvers el mes de novembre i hi ha previsió que pugui fer més actuacions. I és que quasi una vintena d’aquests concerts tenen relació amb Flandes, el país convidat d’aquesta edició. Segons ha informat la consellera de Cultura, Mariàngela Vilallonga, el conseller i actual director del programa d’internacionalització del departament, Lluís Puig, ha tingut un paper determinant en la conformació d’aquest programa en col·laboració amb el govern de Flandes, en bona mesura gràcies al fet que es troba exiliat a Brussel·les. Altres concerts destacats d’aquesta nova edició són el que realitzarà el Cor de Cambra del Palau de la música juntament amb La Caravaggia que actuaran a Tremp, Riner i la Seu d’Urgell, o Ensemble o Vos Omnes, que interpretaran ‘Epistulae ad Sagittarium’, que es podrà veure a Berga i a Salàs del Pallars. Aquests són només alguns dels 53 recitals que inclou el festival enguany, i que portaran la música antiga fins a nou comarques pirinenques del Principat, també a Andorra i a la Catalunya Nord. En total, el festival arriba ja a 36 municipis, sumant enguany Camprodon. Quan va arrencar, el FeMAP se celebrava únicament a deu poblacions dels pirineus. Vilallonga s’ha referit a aquest festival – que té la condició d’estratègic per la Generalitat i al qual aporta un 25% del seu pressupost- com una cita consolidada que voldria es mantingués i creixés més. ‘És un festival consolidat, que arriba a molt territori i a molta gent, en llocs on si no fos pel FeMAP no s’hi veurien certes actuacions’, ha destacat la consellera a banda de referir-se a l’atractiu turístic que els concerts del festival aporten a molts municipis petits i mitjans del Pirineu català. A banda de la programació oficial del festival, durant els dies de certamen se celebra l’anomenat FeMAP social, que fa arribar la música a residències de gent gran, centres de salut mental i altres centres dedicats a col·lectius vulnerables. Enguany, aquest programa arriba a 15 municipis amb 19 concerts que oferirà un quartet de corda format per estudiants del Conservatori de Música dels Pirineus. ‘És una de les coses que ens fa estar més orgullosos emocionalment’, ha confessat Dutrèn. El pressupost d’aquesta edició del FeMAP és de 480.000 euros, dels quals 110.000 els posa la Generalitat. El govern de Flandes, al seu torn, hi aporta 65.000 euros, i les Diputacions de Barcelona, Girona i Lleida també contribueixen al festival.

Summary: Flandes, país convidat de la novena edició del Festival de Música Antiga dels Pirineus


El barceloní Adam Casals Jorba (1973) és el delegat de la Generalitat a Àustria. La seva delegació abasta també la representació a Txèquia, Hongria, Eslovènia i Croàcia. Casals, com la resta de delegats, ha passat uns quants dies a Barcelona per a consultar amb Raül Romeva, conseller d’Afers Exteriors, quines passes cal seguir ara que ja hi ha data i pregunta del referèndum d’autodeterminació. Aprofitant l’avinentesa, VilaWeb l’ha entrevistat en un restaurant del centre de la capital catalana. Ens respon amb la maleta feta, i a la mà, a punt d’anar cap a l’aeroport. —Només per curiositat, com és que parleu alemany? —Als Jocs Olímpics de Barcelona vaig conèixer una noia alemanya. I cap a Alemanya me’n vaig anar. I fins ara. Per això el parlo. Des que tinc vint anys que visc fora. Abans de ser delegat, havia treballat al món de la consultoria, sobretot. És on em defenso bé, en l’àmbit privat. Assessorava empreses i fons d’inversió que volien venir a Espanya i Portugal abans de la crisi. I també empreses d’aquí que volien anar cap enfora. A Brussel·les, per exemple, les ajudava en les subvencions de la UE. —Ja tenim data i pregunta. Heu notat cap reacció d’ençà de l’anunci? —Aquest cap de setmana passat vaig assistir a una conferència internacional a Àustria, on hi havia ministres d’Afers Exteriors, membres de la Comissió Europea, alts càrrecs de diversos governs. Vaig parlar amb tothom, perquè és la meva feina. I absolutament tothom sabia perfectament que Catalunya faria un referèndum i absolutament ningú no se n’havia sorprès. Ningú no va criticar el referèndum. Ningú no em va demanar el perquè. Em deien: ‘Ja sabem que feu el referèndum.’ M’explico? La reacció és d’absoluta normalitat. I a partir d’aquí es veurà. —La vostra feina fins al dia del referèndum, quina serà? En què us heu de centrar? —Sensibilitzar i parlar amb gent. Allò que fem cada dia. Donar explicacions. Molts governs i líders d’opinió ens veuen a nosaltres, com les persones i l’organisme que podem transmetre informació que ells no rebran mai d’una ambaixada espanyola. Catalunya es continua percebent com l’únic lloc on hi ha una oposició organitzada a Rajoy. Subministrem informació alternativa. Però valuosa. Ja fa temps que fem aquesta feina. —I concretament Àustria, en quin lloc el posaríeu? Entre els països més a favor o més en contra? —Fins que no arribi el moment, no sabem què passarà. I si ho sabéssim, seria contraproduent d’explicar-ho. Sí que us puc dir que constantment tenim notícies esperançadores. Que constantment passen coses molt encoratjadores. A fora s’entén que el problema no és Catalunya, que el problema és Espanya. I, si de cas, es convida Catalunya a aportar solucions al problema espanyol. La Catalunya independent, la nova república, haurà de contribuir a resoldre els problemes d’Espanya. I d’això n’hem de ser conscients. Però ningú no pensa que Catalunya sigui un problema. Ningú. Tothom veu molt clar que la Catalunya independent serà un país pròsper, que farà els deures i serà responsable. —Suposo que des de fora entenen el referèndum, però l’unilateral no tant. —Tot depèn. Aquí a Catalunya vau tenir un president txec, Václav Klaus –vosaltres ho vau explicar molt bé en un article– que va dir que no cal fer ni referèndum. ‘Nosaltres a Txèquia no vam fer referèndum. Teníem majories parlamentàries. I vosaltres a Catalunya teniu majoria parlamentària. Feu.’ Això va dir. Per tant, depèn molt dels països i les sensibilitats. —Premsa alemanya, com la tenim? —Fa poc ha aparegut un article meravellós al Süddeutsche Zeitung. Meravellós. I que explica tot això que ha passat aquest cap de setmana, i que parla de la simpatia que els països de l’antic bloc comunista tenen per Catalunya. —Quins cita? —No en cita cap. Però és evident. La persona que ho ha escrit està ben informada. A Alemanya i als països de parla alemanya s’ha de fer més pedagogia que mai. I en això treballem. I també treballem perquè allò que no arriba a Alemanya, arribi per Suïssa, o Àustria. —Els catalans podran votar a l’estranger l’1 d’octubre? —Hi anem treballant. Afers Exteriors trasllada a la ciutadania allò que ve de la conselleria de Governació, i allò que el Parlament de Catalunya hagi pogut tenir temps de preparar. Nosaltres farem tant com puguem perquè els catalans de l’exterior puguin votar. Això és feina d’equip i de tot el govern. Ens escarrassarem perquè sigui possible. —Podran votar electrònicament des de casa, o hauran d’anar a la delegació? —No ho sé. No la tenim, aquesta informació. Però també entenc que això forma part d’un càlcul estratègic del govern de dir les coses quan calgui. Ni un minut abans ni un minut després. —Quina relació hi teniu, amb l’ambaixador espanyol a Àustria? —Gran persona, civilitzada i culta. He tingut sort, no em queixo, i ens respectem. En una altra situació aquest senyor i jo seríem amics. Ara, evidentment ell fa la seva feina, i en gran part és frenar les aspiracions de Catalunya, les activitats del govern català a l’exterior. —I us sentiu espiat, per exemple? —Sé que sóc espiat i ens ho ha confirmat gent que treballa en el sector. —No preneu unes mesures de seguretat mínimes? —Nosaltres no som un estat i no tenim pressupost per a mesures de contraespionatge. Evidentment, el govern pren mesures de ciberseguretat, perquè n’hem après coses, del 9-N. No tolerarem que el dia del referèndum s’aturin les urgències dels hospitals de Catalunya per culpa d’un atac informàtic. Jo veig clar, per exemple, que parlar amb mi per telèfon mòbil és com estar amb un micròfon a la plaça de Catalunya. Alguns delegats hem estat víctimes de seguiments físics, allò que se’n diu ‘esperes’. Vol dir que arribes a un lloc i veus que hi ha algú que t’espera. No és agradable que arribis a casa teva, a les onze de la nit, a Viena, i hi hagi algú esperant-te. És una mesura clarament intimidatòria. Ara, tots els qui som en aquest govern sabem per què hi som. I sabem que ens la juguem. I estem disposats a fer allò que calgui. —Quina és la cosa més positiva que heu vist aquests darrers anys? —Països que han vingut a dir-nos que faran tant com puguin per a reconèixer-nos. No puc dir quins, però això ha passat. També és cert que fer conèixer el país molt sovint s’aconsegueix en l’àmbit local. Recordo ara l’aplec que vam tenir entre la ciutat de Matadepera i una ciutat austríaca, o la visita de la delegació de l’Ajuntament de Manlleu per veure comerç austríac. Això també ajuda. I ajuda tothom. Nosaltres hi som per a aquesta gent. Per a servir el país. Aquesta és la diferència entre nosaltres i, potser, alguns ambaixadors espanyols: nosaltres hi som per a servir la gent del país. I ens ho creiem. —I la cosa més lletja? —Els intents de fer la traveta per part de la diplomàcia espanyola. Intents absurds de frenar-te, de parar-te. I contraproduents. Quan a un ministre d’un país li diuen: ‘Vostè no ha de rebre el conseller català, o l’ha de rebre però davant meu’, doncs el ministre ho farà, però de mala gana. —Amb qui us ha passat? —Per exemple, amb Txèquia. —Va sortir fa poc la notícia d’un suposat informe del govern espanyol en què s’atacava l’acció exterior de la Generalitat, i la vostra en concret. L’heu pogut llegir, aquest informe? Existeix? —Mai. No l’he pogut llegir, no. Va sortir al diari o.es, ple de personatges de la ultradreta espanyola. No és feina nostra, accedir a aquests informes, perquè ens és igual. Parlant-ne amb el conseller, ho hem entès en clau interna espanyola. Hi havia uns senyors de la ultradreta que, alarmats pel que consideren una actitud massa tova dels diplomàtics espanyols, van escriure aquest informe. —M’he deixat res que vulgueu afegir? —Hem de ser conscients que ens queda un temps. No serà fer el referèndum, declarar la independència i l’endemà ja està. Hem d’explicar molt clarament que els lituans van declarar la independència i els va reconèixer un sol país. Un. Islàndia. I durant un any, ningú més. I després sí, van arribar els altres països. Eslovènia va estar quatre anys negociant amb Sèrbia el deute exterior de Iugoslàvia. I fins que no ho van tancar es pot dir que eren independents, sí, però no totalment. Per tant, hem de tenir clar que hi haurà una negociació. Hi serà. Perquè a Europa allò que preocupa de debò és el deute de l’estat espanyol. Això preocupa. I per tant trigarem un temps a negociar. —Si Espanya podrà tornar els diners en cas que els catalans no aportin la seva part. Això voleu dir? —Evidentment. A Europa preocupen dues coses, bàsicament. Primer, les cinc mil multinacionals estrangeres a Catalunya. Les 470 multinacionals alemanyes que hi ha a Catalunya. El fet que aquesta multinacional puguin treballar en tot moment, i que els contenidors i els camions, els trens i els vaixells vagin amunt i avall. Si a algú se li acudís de tancar la frontera seria suïcida. No ho farà ningú. I, en segon lloc, el deute espanyol. Espanya té un deute que supera el 100% del PIB. Si nosaltres declarem la independència aquesta tarda, i demà al matí obre la borsa de Tòquio, les agències de ràting veuran que Espanya té el mateix deute, però un 20% menys de PIB. En situació tècnica de fallida. A Catalunya sabrem fer les coses amb responsabilitat, però si Espanya actua de manera irresponsable i ens envia els tancs podria originar una reacció catalana que tindria conseqüències en l’àmbit mundial. Estic segur que tothom sabrà actuar amb responsabilitat. —Què més heu d’explicar? —Hem de posar de manifest que tenim una majoria. Passa que aquest dubte sobre la majoria, com que els catalans a vegades tenim esperit de perdedors, som nosaltres que el projectem cap enfora. Perquè ens costa de creure que tenim la majoria. —O creure que el 27-S vam guanyar. —Exactament. Personalment estic convençut que tindrem una majoria per una qüestió molt fàcil. Si el referèndum es pot fer, i es farà, ja haurem guanyat. Ningú no vol formar part d’un equip perdedor. I quin projecte ens ofereix Espanya? No hi és. La nostra proposta és integradora i respectuosa amb tothom, i amb els drets de tothom. Serem un país que farà una passa endavant. Mireu, a Eslovènia també estaven convençuts que perdrien el referèndum. No havien estat mai independents. I al final van guanyar per gran majoria. Tot i estar convençuts de perdre. Com molts d’aquí. Pensar que perdrem el referèndum? D’això, en dic jo pànic escènic.

Summary: Adam Casals: ‘Hi ha països que han vingut a dir-nos que faran tant com puguin per reconèixer-nos’


‘Catalans i catalanes, preparem-nos.’ El president de la Generalitat a l’exili, Carles Puigdemont, ha fet el discurs més esperat. Ovacionat amb crits de ‘president, president’, ha demanat l’alliberament de Julian Assange i s’ha adreçat a la multitud per avisar que ‘ara hem de preparar la lluita definitiva’. Ha demanat la creació d’una xarxa de Consells per la República i ‘mobilització permanent’. Sobre l’exili, ha lamentat que ‘portem escrit a la pell la repressió de generacions rere generacions’. Puigdemont ha fet una crida per a preparar ‘la lluita definitiva’ de l’independentisme ‘amb la mateixa convicció’ que es va celebrar el referèndum de l’1-O, però ‘superant errors i vencent dubtes i febleses’. ‘Prepareu-vos’, ha insistit. També ha dit que ‘totes les victòries futures només es poden aconseguir fent cas d’aquest mot d’ordre’. Ha aprofitat l’acte per criticar durament la justícia espanyola i el ‘règim monàrquic hereu directe del franquisme’, a qui ha acusat de tenir ‘al·lèrgia a la catalanitat’. S’ha referit tant als controls policíacs que han dificultat l’arribada de manifestants a Perpinyà com a la condició de ‘tanta gent que és a la presó o que haurà d’anar a declarar davant algun jutge que s’ha posat a la cua de voluntaris per a aplicar aquell a por ellos que els va ordenar el rei d’Espanya’. A més, ha afirmat que una República Catalana ‘és l’única garantia’ per deixar enrere aquestes situacions. ‘Per tant, no hem d’esperar temps millors, perquè els temps millors ja els tenim aquí’, ha afegit. Puigdemont ha insistit en la necessitat de ‘preparar i ajudar a preparar qui sigui’ en vista de la ‘molta feina’ que albira per a l’independentisme. ‘Organitzem-nos arreu amb una xarxa que controli el territori, combatent la repressió de l’estat. Fem xarxa del Consell per la República per guanyar la llibertat que ens mereixem. Preparem-nos per a plantar cara contra l’abús i la injustícia’, ha conclòs. L’acte ha culminat amb el cant de Els segadors. Vegeu ací el vídeo complet del seu discurs:

Summary: Puigdemont: ‘Preparem-nos per a guanyar la lluita definitiva’


Toni Padilla explica la història del Levski de Sofia i Olimpiakos, els dos equips balcànics amb els quals el Barça i el València s’enfronten en aquesta jornada de la lliga de campions.

Summary: Barça i València s’enfronten a equips balcànics


La vice-presidenta de la Generalitat Valenciana, Mónica Oltra, ha avisat avui a Rajoy que al País Valencià es preparen ‘mobilitzacions més contundents’ per la manca d’inversions. En aquest sentit, ha afirmat que l’infrafinançament és crònic i que Madrid mai ha fet inversions d’acord amb el pes poblacional del territori. ‘Som l’11% de la població de l’estat espanyol i per tant han d’arribar inversions en aquest percentatge. Quelcom que no ha passat mai’, ha declarat en una entrevista a RNE. Oltra ha ressaltat que tant el PP com el PSOE són els culpables d’aquesta situació. La vice-presidenta ha denunciat que l’estat espanyol no el trenca la perifèria, en referència a l’independentisme català, sinó el pressupost general de l’estat. ‘Es trenca quan sistemàticament es maltracta un territori, i en el cas del territori valencià, això ja és insuportable’, ha assegurat. Oltra ha recordat que les Corts han aprovat per unanimitat que el govern espanyol faci arribar al País Valencià les inversions que li pertoquen. A més, ha reclamat que es revisi el deute acumulat per culpa d’aquest finançament. La vice-presidenta també ha afirmat que el mandat parlamentari va acompanyat d’un front comú de la societat civil i el món empresarial.

Summary: Oltra avisa el govern espanyol de passar a ‘mobilitzacions més contundents’ per la manca d’inversions


‘Les noies ja no volen ser princeses, les noies a la literatura infantil i juvenil, com també a la vida real, es volen menjar el drac’, deia ara fa un any Gemma Pasqual en un article a VilaWeb. Les coses han canviat i molts dels contes més tradicionals han acabat desfasats. Aquesta setmana n’hem tingut un exemple ben clar en la polèmica arran de la retirada de dos-cents contes considerats sexistes de la biblioteca de l’escola Tàber de Barcelona. La Comissió de Gènere de Pares i Mares, conjuntament amb l’Associació Espai i Lleure, van decidir d’analitzar els contes als quals tenien accés els seus fills a l’escola. Finalment, en van retirar un 30% perquè consideraven que reproduïen patrons sexistes i estereotipats i que no ajudaven a fomentar la igualtat de sexes. Hi havia històries tan emblemàtiques com la llegenda de sant Jordi o la Caputxeta Vermella. Però on és el límit? S’han d’amagar els contes tradicionals? O s’han d’impulsar nous referents? Majoritàriament, les editorials han pres posició vers una direcció, situar la literatura en el context històric, fer-ne una lectura crítica i crear nous referents per a contraposar aquestes històries. Però d’amagar-les, mai. És el cas de l’editorial Cuatro Tuercas, que es dedica a capgirar les històries tradicionals i adaptar-les al moment present. En la seva proposta, la rateta que escombrava l’escaleta no la mata el gat. S’acaba casant amb una gata i formant una família. Especial llibres: més de 300 novetats per Sant Jordi La Galera també té una col·lecció que opta per transformar els contes tradicionals. Tenen una teoria: les llegendes sempre s’han anat explicant oralment de pares a fills. I si ha passat com el joc del telèfon? I si la història que expliquem avui dia no és la real? I si no era la Caputxeta Vermella sinó el Caputxet Verd? I si no eren sant Jordi i el drac, sinó sant Toni i el gat? Precisament, Sant Jordi és un dels contes que més s’han transformat. Aquests darrers anys és normal de trobar a les llibreries llegendes de sant Jordi en què són les dones qui salven el poble del drac. Hi ha autors que simplement feminitzen la història. Però la gran majoria va més enllà. N’hi ha que fan que els cavallers no matin el drac, sinó que s’hi facin amics i el reconverteixin al vegetarianisme. Uns altres fan alliberar el drac d’un malvat domador o que la princesa cerqui idees als llibres per descobrir com salvar el poble. O fins i tot hi ha qui converteix el drac en dragona o en un extraterrestre. A continuació us oferim una llista de llibres protagonitzats per la Jordina: La revolta de Santa Jordina (Amsterdam Llibres): Lyona i David Fernàndez revolucionen completament la llegenda de sant Jordi i la converteixen en La revolta de Santa Jordina. El llibre, farcit de símbols, ultrapassa una simple feminització de la llegenda i es dedica a trencar estereotips. Santa Jordina no és una heroïna típica, més aviat és una antiheroïna. Aquesta història no necessita grans cavallers, perquè és el poble que salva el poble. Encara més, el drac no es mor a causa de la violència, sinó d’un empatx de democràcia i gràcies a la cultura. És una història que té molts punts en comú amb un octubre republicà que ens és molt pròxim. Santa Jordina (la Galera): Aquesta és la història escrita per Inés Macpherson i dibuixada per Pilarín Bayés. Fa molts i molts anys hi havia una noia disposada a salvar el seu poble d’un drac malvat. Però no hi confiava ningú, que en fos capaç. Tot i això, a la nit, se li va aparèixer una persona que li va donar prou força per a llançar-se a l’aventura. Però res no era com semblava i en arribar al castell del drac va descobrir que no tenia maldat. En realitat tot el poble estava espantat per culpa d’un domador que el tenia lligat al castell. Finalment, santa Jordina va poder alliberar el drac de les urpes del domador i salvar els seus veïns. Georgina i la dragona (Editorial Beascoa): Lucía Serrano explica una història en què els papers són completament capgirats. No hi ha cap princesa en perill, és un príncep. No hi ha cap drac, és una dragona que té tot el poble espantat. I el príncep no el salva un cavaller, sinó la Georgina, una dona imponent que no té por de la dragona, disposada a matar-la d’un cop d’espasa. Però ves per on, no l’acaba matant perquè tot parlant descobreixen que el problema de la dragona és que té gana. De manera que decideixen construir-li un hortet i ser tots feliços. La Jordina i el drac Parrac (Baula): La història escrita per Pep Molist és la més allunyada a la llegenda tradicional. En Parrac és el fill orfe del drac de sant Jordi. I com a tal ha estat adoptat per la Jordina i el seu pare, el llenyataire. Però com que és un drac tothom li té por i quan passa res tothom l’assenyala. Però la Jordina l’ajudarà a demostrar que de vegades les aparences enganyen i que el Parrac és tot bondat. La princesa, els llibres i el drac (la Galera): En aquest cas sí que hi ha una princesa i un drac. Fins i tot sant Jordi els acaba salvant. Però la història ha canviat. En el conte d’Anna Manso, la princesa troba en els llibres la manera d’enfrontar-se al drac que atemoreix tot el poble. És una dona valenta que s’enfronta directament al drac, encara que al final compti amb l’ajuda del cavaller sant Jordi. La fantàstica llegenda de la Jordina (Ediciones Oblicuas): Com seria el Sant Jordi actual? Aquest és el desafiament que entoma Joana Bruna en aquest llibre, que transforma el cavaller en una noia anomenada Jordina que, en comptes d’anar a cavall, va amb patinet. I no salva el poble del malvat drac sinó d’un extraterrestre lletgíssim.

Summary: Santa Jordina, una nova heroïna que desafia la tradició


La poetessa, biògrafa i assagista Marta Pessarrodona ha estat distingida amb el 51è Premi d’Honor de les Lletres Catalanes, que atorga cada any Òmnium Cultural. Amb una veu greu i gruixuda i una actitud d’anar a la seva i d’haver fet la feina, s’ha presentat al costat del vice-president d’Òmnium, Marcel Mauri, amb la fotocòpia de la carta que li va enviar, encara des de Lledoners, el president de l’entitat, Jordi Cuixart, per notificar-li la distinció. Fa 506 dies que Cuixart és empresonat i Mauri no ha deixat de reclamar-ne la llibertat. I ha respost a Enric Millo (que ha declarat avui en el judici contra el procés), que és clar que Òmnium fa política, política en favor de la llengua i la cultura catalanes i que aquesta feina la fa des de 1961, any de la seva fundació, en plena dictadura franquista. Per la seva banda, Marta Pessarrodona ha dit que per a ella la carta de Cuixart era tan valuosa que no la volia treure de casa per por de malmetre-la: ‘És molt anormal el moment que vivim, això de rebre una carta des de la presó… És molt injust. I penses que podries ser tu qui fes més d’un any que és allà dins.’ Les lletres d’Òmnium plenes de llums, com si es tractés d’un anunci de cabaret, emmarcaven Pessarrodona que, amb molt bon humor, reclamava Liza Minnelli per cantar la cançó de ‘Cabaret’ i arrodonir la festa. Potser la gent d’Òmnium en prendrà nota i li regalarà alguna proposta semblant el 3 de juny, al Palau de la Música, quan es farà l’acte de lliurament del guardó. Poetessa, biògrafa i feminista Marta Pessarrodona ha rebut el Premi d’Honor de les Lletres Catalanes per la trajectòria intel·lectual feta, que ja compta cinquanta anys, en la qual ha conreat una gran part de gèneres literaris, tret de la novel·la. En primer terme, ha estat destacada com a poetessa. La poesia ha constituït la seva obra literària de creació. Marta Pessarrodona, amb la carta de Jordi Cuixart a la mà. Lluïsa Julià, membre del jurat (juntament amb Marc Artigau, Fina Birulés, Marta Buchaca, Martí Domínguez, Maria Rosa Llobet, Isidor Marí, Joan Mas i Vives i Anna Sallés) ha estat l’encarregada de glossar la figura de Marta Pessarrodona i ha recordat una frase de l’autora: ‘Concebo la poesia com un exercici de la ment.’ I ha parlat de la seva poesia, que té una veu inconfusible i que és discursiva, especulativa, densa, de l’experiència humana, amb poemaris com Setembre 30 (1969), Vida privada (1971), Memòria (1979), A favor meu, nostre (1981). I també Berlin suite (1985), Homenatge a Walter Benjamin (1988), Tria de Poemes (1994), L’amor a Barcelona (1998), Poemes 1969-2007. Antologia (2007) i Animals i plantes (2010). Pessarrodona també ha estat reconeguda pels seus estudis literaris i obres biogràfiques, sobretot d’escriptores cabdals de la literatura catalana, com ara Mercè Rodoreda, Frederica Montseny, Maria Aurèlia Capmany, Víctor Català (Caterina Albert) i altres retrats, com els continguts en el volum Donasses. I en tercer terme, el jurat del premi ha destacat també el diàleg constant que Pessarrodona ha establert entre la poesia i la literatura catalana amb les literatures europees, sobretot l’anglosaxona, per mitjà del seu vessant de traductora, via Virginia Woolf i el grup de Bloomsbury. En tot l’acte no s’ha mencionat la paraula ‘feminista’, tot i que la seva obra poètica i de no-ficció conté un compromís feminista clar, però ha planat en molts moments. Per exemple, quan li han demanat què li semblava que, en cinquanta-una edicions del premi, només s’hagués reconegut sis autores (Mercè Rodoreda, Teresa Pàmies, Montserrat Abelló, Maria-Antònia Oliver, Isabel-Clara Simó i ella). Pessarrodona ha recordat que es va queixar d’aquest dèficit a les pàgines del setmanari El Temps i que li va respondre Albert Manent, que en aquell moment era jurat. També ha explicat que una vegada va agafar el nomenclàtor dels carrers de Barcelona i va comptar els carrers que portaven noms de dones. ‘El resultat va ser deplorable. I tampoc ens plantegen que l’aeroport del Prat porti un nom de dona. Jo no tinc pas res en contra de Josep Tarradellas, però m’agrada més Màlaga, que ha batejat l’estació de l’AVE amb el nom de Maria Zambrano.’ ‘Lost generation’ En les paraules que ha adreçat a la premsa, Pessarrodona ha estat desordenada, anant d’una cosa a una altra, però d’entrada, citant el poeta Gotthold Lessing, ha dit: ‘Els honors sempre ens exigeixen modèstia.’ I després ha tingut un record pels seus pares, als quals ha dit que els ho devia tot. I ha recordat que Maria Aurèlia Capmany deia que només havia conegut dues dones que parlessin bé dels seus pares. Una era ella, l’altra era Guillermina Mota. Més enllà dels pares, Pessarrodona ha anat deixant anar alguns noms importants de la seva vida i trajectòria professional: l’amistat que va tenir amb Mercè Rodoreda els últims anys de la seva vida, quan es va instal·lar a Romanyà de la Selva; la relació sentimental amb Gabriel Ferrater, a qui va conèixer perquè era president del jurat d’un premi que ella no va guanyar, però que fou la manera que Ferrater conegués la poesia que ella feia. Ferrater va prologar el seu primer llibre publicat d’una manera professional, Setembre 30, publicat el 1969. Pessarrodona també ha citat Doris Lessing, a qui va traduir i va conèixer i també tractar. Pessarrodona amb Marcel Mauri, vice-president d’Òmnium Cultural. La seva trajectòria també s’ha recordat per accions d’àmbit paraliterari, com ara l’exposició que va fer sobre Virginia Woolf i el grup de Bloomsbury als anys vuitanta, o la creació i participació durant vuit anys de la Comissió Internacional de Difusió de la Cultura Catalana, que fou impulsada pel conseller Joaquim Ferrer. La seva, diu, és la lost generation. Ella va estudiar clàssiques i era del mateix curs de Carles Miralles, ‘el savi de la classe’, de Josep Miquel Sobrer, tots dos ja morts, i Francesc Parcerisas. I ha explicat que li va interessar ben poc el Maig del 68 i la Gauche Divine, que amb tot això de la seva generació ha estat molt crítica, però que ara ho era menys: ‘He estat molt crítica, sí, però teníem una virtut: érem capaços d’admirar. Admiràvem Carner i Riba i Pere Quart. Teníem un sentit d’admiració que ara no es té. I no ho dic perquè vulgui sentir-me admirada, sinó perquè t’ho passes bé admirant, és estimar.’ Nous llibres a punt i a la vista Marta Pessarrodona ha explicat que era a punt de publicar un nou llibre de poemes, Variacions profanes, que conté poemes inspirats a partir de la lectura de la Bíblia, i prepara un altre llibre que es dirà Admiracions, que contindrà tres poemes i que potser publicarà en forma de plaquettes. ‘Són poemes nascuts de dos poemes que em van venir arran de les imatges que vam veure per televisió el mes de novembre de tots els qui entraven al jutjat i els empresonaven. Vaig traduir el poema ‘Pasqua 1916’ de W. B. Yeats, que no estava traduït al català, i també vaig tornar a ‘Cançó del gosar poder’ de Gabriel Ferrater. Aquests dos poemes m’han inspirat els altres.’

Summary: Marta Pessarrodona: poetessa, biògrafa, feminista


El president de Turquia, Recep Tayyib Erdogan, ha comparegut avui per informar que el periodista saudita va ser assassinat a l’ambaixada saudita a Istambul ‘de manera cruel’ i ‘planificada’. Així, ha afirmat que ‘la informació i les proves’ recollides fins ara indiquen que va ser ‘una operació planificada’ per matar-lo. Una versió en contra de les explicacions oficials de la monarquia dels Saüd, que havia dit que la mort del periodista va ser causa d’un enfrontament accidental entre els agents de l’ambaixada i Jamal Khaixoggi. "Jamal Khashoggi was the victim of a very cruel murder" – Turkey's president Erdogan says questions still remain as to why "the corpse of a murdered person is still missing". Follow his address here: https://t.co/jG4N105KEL pic.twitter.com/w6uSsEhQMI — Sky News (@SkyNews) October 23, 2018 Erdogan on #Khashoggi's murder probe:– 15-member #Saudi team entered consulate on day of killing– The murder was planned days before– Evidence shows #Khashoggi killed in savage way – GSTNpic.twitter.com/giwxvL31Ul — We For News (@WeForNews) October 23, 2018 A més, Erdogan ha explicat que hi ha divuit investigats pel crim. Per això, ha demanat que siguin jutjats a Istambul i no als tribunals de l’Aràbia Saudita, i que trucarà al monarca Salman per a demanar-li. També ha considerat que cal que la comunitat internacional s’impliqui en la investigació ‘imparcial’ per trobar el cos de Khaixoggi i els motius del seu assassinat: ‘No dubto de la sinceritat del rei saudita, però cal una delegació realment imparcial que investigui els fets’. En aquest sentit, el president turc assegura que ‘un oficial saudita’ va assegurar a les autoritats turques que ‘el cos va ser entregat a un conspirador local’. Per això, Erdogan ha exigit que Riad reveli la identitat d’aquesta persona. Restes del cos al jardí del cònsul saudita a Turquia La cadena britànica SkyNews ha publicat que parts del cos del periodista han aparegut al jardí de la casa del cònsol saudita, situat a uns cinc-cents metres del consulat saudita a Istambul. Les fonts del mitjà, segons publica, diuen que el cos han estat tallats i la cara desfigurada. El periodista i dissident saudita va desaparèixer el 2 d’octubre, quan va anar al consolat saudita a Istanbul per a recollir uns documents per a la llicència de matrimoni. En un primer moment, l’Aràbia Saudita va provar de desvincular-se de la mort del periodista i va assegurar que el periodista havia sortit de l’ambaixada pel seu propi preu. Després de les pressions i les evidències, va rectificar i va dir que Khaixoggi havia mort en enfrontar-se amb altres agents de l’ambaixada. Avui Erdogan ha relatat que el mateix dia un grup de quinze membres dels serveis d’intel·ligència saudites van viatjar a la capital de Turquia. Segons Erdogan, sis d’aquests van retornar a l’Aràbia Saudita al cap de poques hores i un d’ells tenia una ‘aparença similar a la de Khaixoggi’, ja que duia ‘les mateixes ulleres, vestimenta i barba’. Per la seva banda, les autoritats turques també van iniciar les seves investigacions estant ‘en contacte’ amb Riad. Erdogan no fa esment a les imatges del crim La setmana passada, just després de conéixer-se la desaparició, el diari turc Sabah va informar que el periodista hauria gravat el seu assassinat amb el rellotge intel·ligent que portava. El mitjà va explicar que va sincronitzar el seu rellotge intel·ligent amb el telèfon de la seva xicota, que era a l’exterior. El diari The Washington Post, pel qual escrivia Khaixoggi, ja assegurava que hi havia documents d’àudio i vídeo del crim, i que el cos va ser desmembrat. Uns documents als quals Ergodan no s’hi ha referit avui. Reacció internacional La mort de Khaixoggi ha remogut les relacions internacionals. El president dels Estats Units, Donald Trump, va demanar que hi hagués una investigació a fons però va negar-se a aturar qualsevol relació comercial amb l’Aràbia Saudita. Una situació similar a la reacció de França i Gran Bretanya, que van condemnar els fets però, en canvi, no han fet cap més anunci per a prendre mesures. En canvi, la cancellera alemanya, Angela Merkel, va anunciar que el seu executiu ha suspès la venda d’armes a l’Aràbia Saudita mentre no s’aclareixin les circumstàncies de l’assassinat de Khaixoggi. Ahir, a més, el ministre d’Economia d’Alemanya, Peter Altmaier, va demanar que els altres països de la Unió Europea també suspenguin la venda d’armes a l’Aràbia Saudita. Encara que cap país més hagi fet passos perquè sigui així. El govern espanyol, per la seva banda, és la definida pel ministre d’Afers Estrangers, Josep Borrell, qui va descartar un moviment com el d’Alemanya. ‘No s’ha de barrejar una cosa amb una altra’, va dir. També va demanar que cap país no prengués represàlies contra l’Aràbia Saudita. Segons l’Institut Internacional per a la Pau d’Estocolm, Espanya va ser el tercer país que va vendre més material bèl·lic va vendre a l’Aràbia Saudita entre el 2012 i el 2016. Més informació: Quants diners fa Espanya venent armament a l’Aràbia Saudita?

Summary: Erdogan diu que l’assassinat de Khaixoggi va ser ‘planificat’ i ‘cruel’