El debat del pressupost espanyol comença aquest migdia al congrés, sense que hi hagi hagut cap intent d’acostament d’última hora entre el govern català i l’espanyol. La discussió parlamentària s’allargarà tota la tarda i la votació es farà demà. Fins llavors encara hi ha temps material perquè ERC i el PDECat retirin les esmenes que poden tombar els comptes, però les posicions continuen allunyades i els canals de comunicació, encallats. Quan faltaven poques hores per a començar el judici contra el procés, els partits independentistes també es van espolsar la pressió per l’amenaça del PSOE d’un avançament electoral el 14 d’abril. Si no hi ha un tomb inesperat, el parlament espanyol refusarà el primer pressupost de Sánchez i pot deixar tocada de mort l’estabilitat del seu govern. Els vots dels partits independentistes s’afegiran als de Cs i el PP perquè, en els debats a la totalitat, les esmenes de rebuig s’acumulen i hi ha una sola votació. EH Bildu també va dir que no avalaria els comptes si Pedro Sánchez no encetava un diàleg, mentre que el PNB sí que vol que es tramitin, igual que Compromís. Ara Sánchez haurà d’aclarir si convoca eleccions anticipades o si prova de resistir fins l’any vinent, tot i la importància del revés polític que rebrà. ERC i el PDECat van assegurar no sentir-se pressionats per la suposada amenaça d’eleccions el 14 d’abril. Una possibilitat que, segons que va avançar EFE, era sobre la taula de la Moncloa. Per al govern català, és només un ‘globus sonda’ que envia l’executiu espanyol, en compte de fer el que hauria de fer, que és negociar. ‘Si hi tenen interès, ja saben on som’, va sentenciar la consellera de la Presidència, Elsa Artadi. La pressió per l’avançament té a veure amb la por per l’aliança postelectoral que el PP, Cs i Vox podrien establir per a arribar al govern. La constitució d’un govern d’extrema dreta podria significar l’aplicació d’un nou 155 a Catalunya més bel·ligerant que l’anterior i arribaria, a més, quan el Tribunal Suprem encara no hauria dictat la sentència sobre l’1-O, amb els presos polítics en presons espanyoles. El govern català, tanmateix, ha intentat fer veure al govern de Sánchez que el fet que la manifestació de diumenge a Madrid no fos tan multitudinària com s’esperava li dóna més marge de maniobra per a perseverar en la negociació. Podem també va demanar a Sánchez que fos més valent. ‘S’ha de parlar de tot: autodeterminació, presos polítics, legalitat i constitució’, va dir la portaveu, Noelia Vera, que també hi va incloure la figura del relator. El govern català manté les mateixes condicions que la setmana passada, quan Carmen Calvo va considerar trencades les converses. Vol que el diàleg de la comissió de partits inclogui el dret d’autodeterminació, que s’avanci en la definició del nom del relator o facilitador i que s’enllesteixi un calendari i un mètode de treball que doni garanties al compliment dels acords per a començar les negociacions. Un debat que pot ser tens El debat del pressupost arrencarà al punt de migdia, quan ja farà dues hores que haurà començat el judici contra el procés al Tribunal Suprem. L’impacte polític i social del judici pot polaritzar encara més les posicions i afegir tensió al debat parlamentari. A les dotze, la ministra d’Hisenda i Funció Pública, María Jesús Montero, defensarà el projecte del govern espanyol. Després se suspendrà la sessió. Es reprendrà a les tres de la tarda, quan els grups que han presentat esmenes a la totalitat defensaran els seus arguments, per ordre de més representació a menys: el PP, Cs, ERC i els integrants del grup mixt: PDECat, Coalició Canària i Fòrum d’Astúries. Després, el debat es tornarà a suspendre. Demà els grups tornaran a intervenir durant vint minuts i la ministra, sense límit de temps, parlarà abans de la votació, que pot posar en un atzucac el govern de Sánchez. Amb el micròfon obert, el PSOE no es compromet sobre la data de l’avançament electoral. El ministre de Foment, José Luis Ábalos, que és alhora secretari d’organització del PSOE, va dir que el partit primer havia de decidir si s’han de convocar eleccions i, després, parlar de dates. La de l’abril és, de fet, l’última que s’ha afegit a les travesses. Fins ara, se sospesava de fer-les a la tardor o el 26 de maig, és a dir, coincidint amb les municipals, les europees i les de tretze territoris, incloent-hi el País Valencià i les Illes Balears. Els barons del PSOE pressionen perquè no hi hagi cap moviment que els pugui perjudicar a les urnes i, a banda la possibilitat del ‘superdiumenge’, unes eleccions a l’abril també podrien ser un fort element desestabilitzador. El president Ximo Puig ja es va pronunciar en contra d’una acumulació d’eleccions d’aquesta magnitud. Sigui com sigui, Ábalos nega que el rebuig dels barons del PSOE a un superdiumenge sigui generalitzat perquè depèn de la realitat de cada autonomia. L’avançament de l’abril requeriria que Sánchez convoqués les eleccions i dissolgués el parlament dimarts que ve.

Summary: Sánchez encara el vet al pressupost amb el final de legislatura espanyola en l’aire


El govern denunciarà dimarts que ve el Tribunal Suprem a la fiscalia per l’actuació en l’impost de les hipoteques. Així ho ha explicat la portaveu de l’executiu, Elsa Artadi, en declaracions als passadissos del parlament. La Generalitat vol que s’investigui els qui creu que són els dos responsables de la gestió de l’impost de les hipoteques, per si han comès fets delictius: el president del Suprem i del Consell General del Poder Judicial, Carlos Lesmes, i el president de la sala tercera del contenciós administratiu, Luis María Díez-Picazo. Artadi ha argumentat la presentació de la denúncia pel canvi de criteri del Suprem i la inusual convocatòria de la sala del tribunal, així com per ‘la manera com s’ha conduït el debat’ i pels arguments de la revisió i el seu procediment. Ha afegit que es tractava d’una violació de les lleis del Suprem, i que és la fiscalia qui ha de garantir la justícia, sense concretar quins delictes creu que l’executi que es podrien haver comès. A més, la consellera també ha denunciat que la justícia espanyola era una amenaça per a la democràcia i l’estat de dret, i ha recordat que aquesta setmana hi ha hagut cinc casos que ho posen en evidència: s’han demanat més de 200 anys de presó als presos polítics; el Tribunal Europeu de Drets Humans ha condemnat Espanya per haver permès judicis sense garanties; la justícia belga ha portat a Luxemburg la vulneració al dret a la llibertat d’expressió, i la vicepresidenta del govern espanyol, Carmen Calvo, ha violat les directives europees, concretament la presumpció d’innocència, donant per fet que els presos polítics són culpables, abans d’haver començat el judici.

Summary: El govern denunciarà el Tribunal Suprem espanyol per si ha comès delicte en el cas de les hipoteques


Gairebé fa un any que Ada Colau va guanyar les eleccions a Barcelona, però encara no ha aconseguit un dels seus objectius: teixir una aliança de govern amb les altres forces. Ha proposat un tripartit de Barcelona en Comú, PSC i ERC, però els republicans no volen ni sentir parlar de compartir govern amb els socialistes. Ells proposen un govern de BComú, ERC i la CUP. Aquesta setmana Colau i Bosch s’han bescanviat cartes obertes on contraposen els seus models. Alfred Bosch, cap de llista d’ERC, explica en aquesta entrevista el seu model, per què no vol pactar amb els socialistes i quina relació té amb la batllessa Ada Colau. —Volia comentar les cartes que us heu enviat amb Ada Colau. —Cartes d’amor, sí. —Per què no voleu pactar amb el PSC, si ja hi havíeu pactat abans, a Barcelona? —Farà deu anys. Ja no som al 2007. I no som al 2003. I no som a l’any 1992. Som a l’any 2016. El món ha canviat molt i ha avançat cap a una banda, i el PSC ha retrocedit cap a l’altra banda. Nosaltres, ja en aquell moment, vam trencar-hi perquè consideràvem que el PSC era una força que tenia dèficits democràtics. S’ha demostrat amb el dret de decidir. Vam denunciar un autoritarisme creixent per part del PSC a Barcelona, una incapacitat de respondre a la ciutadania, com va passar a la consulta de la Diagonal. El PSC és el gran factòtum de ‘Ciutat morta’. Els socialistes són els dels desnonaments de la Chacón. No ens oblidem de tot això. I del Fòrum de les Cultures. Els últims anys han passat coses. Ara cooptar-los per compartir un projecte? Però quin projecte compartirem, amb el PSC? És que no ho veig viable. I amb en Collboni hi tinc una gran relació. Però no és qüestió de persones. És qüestió de preses de posició. I el PSC s’ha allunyat cada vegada més de les nostres posicions, a Barcelona en concret. Em sembla que no s’entendria que entréssim en un govern amb el PSC. Una altra cosa és que per l’estabilitat de la ciutat, perquè no quedi paralitzada, s’hagin de mirar ordenances fiscals o pressupostos. Bé, ja ens posarem d’acord. Però un govern? Un govern és una casa de complicitats. I un lloc on comparteixes un projecte i un model. I no l’hi compartim, amb el PSC. —A la carta veniu a dir que no us creieu que Colau cerqui el pacte amb el PSC per les conviccions, ni que sigui la realitat, allò que la porta a voler pactar amb el PSC. —Tots veiem molt clares les conviccions d’Ada Colau. I com impliquen canviar la ciutat de dalt a baix. I com impliquen canviar el model heretat del PSC, que ha tingut l’alcaldia 32 anys. Excepte els quatre anys de Convergència, els socialistes han manat sempre. No és creïble, almenys no m’ho crec, que el tomb de Colau sigui per convicció. Encara més: quan apel·la a la realitat, és precisament aquesta realitat allò que ella volia canviar, i entenc que encara vol canviar. I entenc que amb aquesta consigna, canviar la realitat, va guanyar les eleccions. Que ara ens diguin que per culpa de la realitat ha de tornar enrere em sembla una contradicció flagrant. No crec que hi hagi ideals darrere d’aquest moviment. No m’ho puc creure. Ara, que ho necessitin, que siguin pragmàtics, entesos. Però és una aliança que no sé si hi veig gaire amor. Més aviat hi veig conveniència. I és molt legítim: a la vida a vegades no fem tot allò que volem. —Què n’espereu, dels votants de Colau? Ara han de decidir si accepten el pacte amb el PSC. —Aquesta pregunta la hi he fet a Colau: què tries? Bé, ‘tries’, no.  Què elegeixes? El futur o el passat? La política sense màcula o la vella política? L’establishment de Barcelona o les forces emergents? Has d’escollir. I als seguidors d’Ada Colau els dic això mateix. Haureu d’escollir: no es pot tenir tot. No es pot governar a partir d’un garbuix. Has de definir-te. La definició és important, sobretot quan t’has d’ajuntar amb algú altre. A ERC, per ajuntar-nos amb Barcelona en Comú, necessitem que aquella força es defineixi. Quina ciutat vol? Cap on vol anar? I aleshores podrem decidir. —La vostra oferta a Colau és un govern de BComú, ERC i la CUP. Per què? —Una de les coses que diem és que la prioritat a l’hora de teixir aliances ha de ser entre els partits de l’esquerra transformadora, que van pujar molt, les forces emergents. Si comparem ICV amb Barcelona en Comú, els han doblat amb escreix. ERC ha doblat amb escreix. La CUP no hi era, i ara hi és. Diem que la gent a les urnes va dir que volia opcions de canvi. De canvi profund. No pot ser que responguem aquest clamor de la gent associant-nos amb una força, el PSC, que és el més ‘establishment’ de la ciutat. I que la gent va castigar molt severament. Aquesta és una contradicció que nosaltres no podem admetre. Entrar dins un govern amb el PSC, no ho veiem. Aquí hi ha una incoherència. —I la CUP, la hi veieu, dins el govern de la ciutat? Els de la CUP ja han dit que no volen entrar-hi. —També deien que no als pressupostos i després van abstenir-se i van permetre que s’aprovessin. Les coses evolucionen, i no podem plegar abans d’hora. No ens podem rendir de seguida. I la Lecha l’altre dia deia al Punt Avui que estudiem formes de col·laboració. La CUP és una força municipalista que ho fa bé a molts llocs. Governen a Badalona, Sabadell, Montcada i Reixac, Cerdanyola, Ripollet. Tenen alcaldies a Catalunya. És una força municipalista que ha demostrat que governa de manera responsable. I que és capaç de transformar les ciutats i les societats on governa participant en el govern. No hi ha cap raó objectiva per què això es pugui fer a tants llocs i a Barcelona no. Nosaltres no hi renunciem. I insistirem perquè ens sembla que és la millor solució. —I acceptaríeu un govern de BComú i ERC a soles, encara que la CUP digués que no? —Que la CUP diuen que no? Continuaré insistint, perquè em sembla que és de justícia. No és un desig meu, sinó que respon els anhels dels ciutadans. I estem obligats a fer-ho. Que la CUP continua dient que no? Em sabrà molt de greu. Però no em rendiré. Insistiré sempre, sempre, perquè em sembla que és obvi i és el que van demanar les urnes. No podem renunciar-hi. No podem dir que les urnes han dit cap allà i tu te’n vas cap ençà. Malament rai, si fas això. És evident que no respons a allò que t’han demanat els teus. Això que diem nosaltres crec que és de sentit comú: la cosa més lògica és que si les urnes demanen regeneració democràtica, justícia social i un canvi real i profund a Barcelona, doncs nosaltres tres, els que més ens identifiquem amb això, i que hem crescut tant a les urnes, ens hauríem de poder posar d’acord. És una crida molt elemental i comprensible: forces emergents, per què no ens posem d’acord? Per què? —Per acabar: com veieu Ada Colau en el terreny del procés nacional? Sou dels independentistes que no hi confieu o dels que sí? —A mi Ada Colau em cau molt bé. Personalment, la relació és excel·lent. Excel·lent. L’altre dia vam parlar una hora llarga, amb les nostres diferències, però en tot moment va ser una trobada amical i cordial. Ara, és una persona ambivalent, en algunes qüestions. A mi m’agradaria que resolgués aquesta ambivalència. És una persona combativa, que ha sortit de les lluites socials i que sempre s’ha mogut en el terreny de l’assertivitat. En la mesura que defineixi més les seves conviccions, serà més fàcil d’entendre-s’hi políticament. No personalment, perquè la relació ja és bona. El problema no és de relació humana. Però encara s’ha de definir políticament.

Summary: Alfred Bosch: ‘El PSC és el gran factòtum de “Ciutat morta” i els desnonaments de la Chacón. No ens oblidem de tot això’


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha visitat avui Carme Forcadell a la presó del Mas d’Enric al Catllar (Tarragonès), en una trobada que s’ha allargat més d’una hora i mitja. Colau ha insistit que Forcadell i la resta de polítics i la resta de presos polítics afronten un procés judicial sense garanties democràtiques, amb un abús absolut de la presó preventiva. Segons Colau, Forcadell, de la qual n’ha destacat el seu caràcter pacificista, respectuós i dialogant, li ha traslladat les ganes que comenci el judici per poder-se defensar i es parli dels fets provats. La batllessa de Barcelona també ha expressat la seva solidaritat pels batlles de Celrà i Verges, detinguts per desordres públics en l’1-O, i ha titllat l’operatiu policial d’anomalia i voluntat de provocació.

Summary: Colau visita Forcadell al Mas d’Enric i constata les seves ganes d’afrontar el judici


El nombre de víctimes civils pel conflicte que encara persisteix a l’est d’Ucraïna ha arribat a nivells inèdits en gairebé un any, segons l’Alt Comissionat de l’ONU per als Drets Humans, Zeid Raad al-Hussein, que ha considerat ‘molt preocupant’ aquesta tendència a l’alça. Les Nacions Unides van documentar 69 víctimes civils a l’est d’Ucraïna el juny, entre elles 12 morts. Aquesta xifra gairebé va duplicar la del maig d’aquest any i va marcar un nou màxim des de l’agost del 2015, però tot i així va ser inferior a la del juliol, quan es van registrar 73 víctimes —vuit morts i 65 ferits—. Zeid ha expressat en un comunicat la seva por per l’augment dels enfrontaments i de les víctimes civils, tenint en compte que demostraria que ni els rebels separatistes ni l’exèrcit ‘estan prenent les precaucions necessàries’. Més de la meitat de morts i ferits corresponen a projectils llançats per algun dels bàndols bel·ligerants. ‘Instem totes les parts a respectar l’alto el foc, a retirar combatents i armes de les zones civils i a aplicar escrupolosament els Acords de Minsk’, ha reclamat el cap de Drets Humans de l’ONU, en al·lusió als 12 punts que teòricament es van comprometre a respectar el 2015. El preu del conflicte Zeid ha recordat que el preu del conflicte per als civils segueix sent ‘massa alt’, fins i tot malgrat la teòrica paralització del conflicte. Entre l’abril del 2014 —data de començament dels combats— i el juliol del 2014, més de 9.500 persones han perdut la vida i més de 22.000 han resultat ferides per aquesta guerra. L’Alt Comissionat també ha recordat que totes les parts han de respectar les lleis internacionals i, en aquest sentit, ha demanat al Govern d’Ucraïna que subscrigui l’Estatut de Roma, que dóna forma al Tribunal Penal Internacional (TPI). Així, ha afegit Zeid, es podrà avançar en matèria de ‘responsabilitat penal individual’, fet que confia que serveixi com a ‘incentiu’ per millorar la situació sobre el terreny.

Summary: L’ONU alerta d’un repunt en les víctimes civils pel conflicte d’Ucraïna


El secretari general del PSOE, Pedro Sánchez, ha fet un últim esforç per a evitar unes noves eleccions i assolir un acord amb Ciutadans i Podem. Per fer-ho, ha optat per pressionar Pablo Iglesias i l’ha responsabilitzat del govern del canvi: ‘Demano al senyor Pablo Iglesias que desbloquegi la situació perquè junts posem fi al Govern de la vergonya’. Aquestes paraules que ha pronunciat Pedro Sánchez arriben vint-i-quatre hores després que el portaveu del partit, Antonio Hernando, donés per trencades les negociacions. ‘Potser Iglesias viu millor amb Rajoy com a president del Govern, però els seus milions de votants estic segur que viuen pitjor amb Rajoy com a president’, ha dit Sánchez, que ha demanat al líder de Podem que es decideix i eviti les eleccions. Davant dels diputats i senadors socialistes, el líder del PSOE ha estat molt clar sobre aquells que confien amb un acord amb el PP: ‘No hi ha cap possibilitat d’acord.’ Nova ronda de contactes Aquestes declaracions de Sánchez arriben el dia que el rei espanyol Felipe VI ha anunciat que farà una nova ronda de consultes amb els dirigents dels partits polítics els dies 25 i 26 d’abril. El monarca ha pres aquesta decisió després de donar per fracassades les negociacions del PSOE amb Ciutadans i Podem. N’ha informat al president del congrés, Patxi López. Vol mirar si hi ha cap altre candidat a la presidència del govern espanyol que tingui el suport necessari al congrés o si, pel contrari, no hi ha més remei que dissoldre les corts i convocar unes noves eleccions. El termini per a proposar un president s’acaba el dia primer de maig. Si no es cumplís, la legislatura expiraria automàticament i es convocaria una segona votació, en què només caldria una victòria per majoria simple per a formar govern. Les dates decisives són les següents: –25-26 d’abril. Els dos dies que el rei Felipe VI ha de menester per a reunir-se amb els grups parlamentaris i fer la proposta, si escau. –28 d’abril. El dia en què, després de la comunicació del rei, el president de les corts espanyoles podrà convocar el ple d’investidura. –29 i 30 d’abril. Primera tanda del ple d’investidura, en què caldria que el candidat aconseguís la majoria absoluta. –1 de maig. Darrer dia de la legislatura, en què es podria votar encara la investidura en segona tanda, per a la qual el candidat només necessitaria una majoria simple. Si aquest dia no hi hagués investidura, es dissoldria el parlament espanyol automàticament i es convocarien eleccions per al dia 26 de juny.

Summary: Sánchez insisteix a pactar amb Podem malgrat els atacs mutus


Us oferim traduït al català l’article que Ianis Varoufakis ha publicat en anglès al seu bloc per anunciar que dimitia el càrrec de ministres de Finances grec. «Ja no sóc ministre El referèndum del 5 de juliol romandrà en la història com un moment únic en què un petita nació europea es va alçar contra l’esclavitud del deute. Com totes les lluites pels drets democràtics, també aquest rebuig històric a l’ultimàtum de l’Eurogrup del 25 de juny arriba incorporant-hi la marca d’un preu elevat. És essencial, per tant, que el gran capital atorgat al nostre govern per l’esplèndid vot del NO sigui investit immediatament en un SÍ a una solució adequada –a un acord que implica la reestructuració del deute, menys austeritat, redistribució a favor dels més necessitats i reformes reals. Poc després de l’anunci del resultat del referèndum, vaig ser conscient d’una certa preferència per part d’alguns membres de l’Eurogrup, i diversos ‘partners’, per la meva … ‘absència’ en les seves reunions; una idea que el primer ministre va considerar que li podia ser útil per a arribar a un acord. Per aquesta raó avui deixo el Ministeri de Finances. Considero que és el meu deure d’ajudar Alexis Tsipras perquè exploti, tant com pugui, el capital que el poble grec ens ha atorgat mitjançant el referèndum d’ahir. I portaré amb orgull l’odi dels creditors. Nosaltres, la gent de l’esquerra, sabem com actuar col·lectivament sense que ens importin els privilegis dels càrrecs. Donaré suport plenament el primer ministre Tsipras, al nou ministre de Finances i al nostre govern. L’esforç sobrehumà per honorar la gent valenta de Grècia, i el famós OXI (NO) que han atorgat als demòcrates de tot el món tot just acaba de començar.»

Summary: L’escrit de renúncia de Ianis Varoufakis: ‘Portaré amb orgull l’odi dels creditors’


El candidat d’En Comú Podem (ECP) a les eleccions espanyoles, Xavier Domènech, ha dit: ‘Aritmèticament, fins i tot hi ha una opció de govern central de canvi’, si pacten PSOE, Units Podem i les forces sobiranistes de Catalunya i el País Basc. En unes declaracions aquest matí a RAC 1 i Catalunya Ràdio, ha reconegut que la combinació per a aconseguir aquest pacte era complexa. Així mateix, ha descartat un acord entre PSOE, Podem i Ciutadans, i ha dit que no creia que hi hagués unes terceres eleccions perquè la pressió per a evitar-les seria enorme. Per Domènech, cal no subestimar la força d’Units Podem, perquè ser el tercer partit a Espanya no és pas un fet menor, tot i que ha reconegut que no ha estat un bon resultat perquè esperaven superar el PSOE. ‘Que el PP torni a guanyar les eleccions és dur’, ha afegit.

Summary: En Comú Podem: ‘Aritmèticament, hi ha l’opció d’un govern de canvi’


La portaveu de la Generalitat, Neus Munté, ha considerat que era ‘del tot incomprensible’ que el govern hagués demanat al Tribunal Constitucional (TC) un incident d’execució en relació amb la votació al parlament de les conclusions d’estudi del procés constituent. En una entrevista a la Cadena SER recollida per Europa Press, Munté ha subratllat que s’havia votat ‘una resolució política de la qual no emanen uns articles determinats’. La portaveu del govern ha remarcat que l’executiu català tenia l’obligació amb els ciutadans de complir el full de ruta, en què ha recordat que no és previst el referèndum unilateral per la independència. Grup propi al congrés Sobre la petició del PDC de registrar un grup propi al congrés espanyol, ha considerat que hi tenia ‘tot el dret’, i ha negat que hi hagués hagut un pacte amb el PP per a obtenir-lo. Munté ha insistit que, amb vista a la investidura, els vots del PDC no havien servit per a afermar el PP al govern, i ha opinat que els mitjans s’havien excedit en les especulacions sobre si PDC va votar candidats del PP i Ciutadans a la mesa del congrés espanyol a canvi de tenir grup.

Summary: Munté creu que recórrer la resolució de desconnexió és ‘del tot incomprensible’


La portaveu d’EH Bildu al congrés espanyol, Mertxe Aizpurua, va ser una de les protagonistes inesperades de la sessió d’investidura de Pedro Sánchez en haver de fer la seva intervenció entre crits i interrupcions constants dels diputats del PP, Vox i Ciutadans. ‘Aquest país necessita molta pedagogia antifeixista’, va dir en sortir de la cambra i després d’haver aguantat estoicament l’intent de boicot. Hem parlat amb ella per conèixer millor el seu perfil poc conegut –és la seva primer legislatura al congrés espanyol– i perquè ens expliqui per què la seva formació va decidir d’abstenir-se. #EnDirecto | Tensión el Pleno al nombrar la portavoz de Bildu a Arnaldo Otegi, quien pasó "seis injustos años en prisión" Gritos de "terrorista" y "pide perdón"https://t.co/kZrejeI2Es Batet apela a "la libertad de expresión y al pluralismo político" pic.twitter.com/HeFgM1obtx — Europa Press (@europapress) January 5, 2020 —Sou periodista i entreu en la política el 2011. Això us va generar cap contradicció? —Hi vaig decidir d’entrar, però per un temps limitat, únicament. El 2011 l’esquerra independentista havia estat il·legalitzada en els anys anteriors i únicament podien conformar les llistes de Bildu els qui no haguessin ocupat anteriorment llocs a les institucions, no haguessin estat condemnades per diferents delictes o no haguessin passat per la presó. Hi havia milers i milers de persones al País Basc que no podien presentar-se a les eleccions. Jo estava molt a gust exercint la meva professió de periodista, però d’alguna manera em vaig veure en una disjuntiva i vaig creure que era el moment i no hi podia dir que no. Vaig ser batllessa d’Usurbil amb el compromís d’estar-hi només una legislatura. —Teníeu una sentència per apologia de terrorisme quan treballàveu a Punto y Hora. Això no us va impedir de formar part de les llistes? —Sí que hi va haver un recurs a la JEC perquè m’inhabilitessin i no em pogués presentar, però la JEC va rebutjar-ho. Era una condemna mínima d’un any i un dia, i com que no tenia antecedents penals, no vaig haver d’entrar a la presó. Per les informacions que apareixen aquests dies, diuen que vaig estar inhabilitada durant un any per a poder exercir de periodista, cosa que és mentida. De fet, no conec ningú que l’hagin inhabilitat per a ser periodista. Busquen, busquen i busquen, i continuaran rebuscant. Però no crec que trobin gaire més. Però no se sap mai, perquè hi ha mitjans que, si no troben, s’ho inventen. —I ara heu entrat al congrés espanyol. —Em van proposar de ser cap de llista per Guipúscoa i realment va ser la possibilitat de conformar un grup i fer força amb gallecs, bascs i catalans que em va enganxar. Aquesta idea és la que em va convèncer. I si no arriba a ser per això, doncs crec que hi hauria dit que no. —Però al final no heu format un mateix grup amb ERC. Per què? —En la campanya sí que vàrem signar un acord amb ERC. Si no formem part del mateix grup és perquè cada partit calcula què hi perd i què hi guanya, amb temps, participacions i també diners a percebre. No hi donem importància. El nostre objectiu no era formar un grup parlamentari, sinó actuar conjuntament. I després va venir l’acord de la Llotja de Mar, en què diversos partits de l’estat vàrem reclamar un ‘acord polític’ per l’autodeterminació i la llibertat dels presos. —Parlem de la investidura. Quan pugeu a la tribuna, ja sabeu que amb el discurs que pronunciareu provocareu tal reacció? —No m’imaginava aquell nivell de virulència i intensitat. Sí que donava per fet que en algun moment hi hauria alguna escridassada, perquè n’hem tingut abans, però no podia pas imaginar aquella falta de formes i de tot. Va ser molt bèstia. En els silencis que has de mantenir mentre t’escridassen perquè no pots sentir res, vaig arribar a pensar: ‘Això que em passa ara, precisament ho denuncio en el discurs; es visualitza el feixisme que denuncio, parlo de feixisme i el veig alhora. Quina prova més concloent que tinc raó en què dic, això que passa en aquest moment.’ —Es va traslladar als passadissos? —No. De fet, als passadissos vaig rebre moltes mostres de solidaritat. No de les bancalades que em van escridassar d’aquella manera, però sí moltes adhesions personals i felicitacions per haver mantingut les mesures. —Algú que us sorprengués? —Sí… Però millor no te la dic. —Algú del PSOE? —Sí que hi va haver una persona que em va estranyar que em donés suport. Però prefereixo no dir-ho, perquè crec que és un gest que forma part de l’àmbit personal. —Què us va semblar el gest d’Adolfo Suárez, de donar-vos l’esquena? —Em va semblar un gest molt evident del fet que es vol donar l’esquena a la realitat, fins i tot físicament. Però crec que va seguir pel retrovisor allò que deia, i quan mires pel retrovisor no mires endavant i no veus què ve. Em va semblar molt absurd això que va fer. —Sou l’únic partit que ha votat en favor de Sánchez sense res en canvi. Per què? —És que no és sense res a canvi. Si fos així, no ho hauríem fet. Nosaltres, amb aquesta abstenció, hem propiciat una oportunitat que, si no, no existiria. Nosaltres obrim una finestra, una oportunitat, perquè el govern que es formi, si vol solucionar els problemes enquistats a l’estat espanyol, ho faci. Ara han de governar i anar fent passes. Darrerament hem vist un canvi de postura del PSOE, no solament en el llenguatge, que és evident, sinó a l’hora d’abordar Pedro Sánchez diferents temes en els discursos de la investidura. Li hem donat una oportunitat i ara falta que les paraules es converteixin en fets. —Com ara quins? —Hi ha una cosa que és evident, que és la dispersió dels presos. Hi ha famílies que ara per ara han de fer gairebé dos mil quilòmetres per estar darrere un vidre, veure el seu familiar i tornar a casa. I continuen fent-ho. Segons la legislació vigent, només caldria aplicar la llei perquè una gran part d’aquesta política canviés. —I per què no vàreu exigir-ho en canvi de la vostra abstenció? —Perquè si aquest govern vol anar endavant, haurà de fer passes com aquestes per a democratitzar l’estat. I creiem que ho farà perquè no tindrà cap més remei, si ens atenim al fet que hi ha d’haver canvis i que es posarà fi a la política de judicialització i de repressió. La dispersió de presos és l’exemple d’una política totalment judicialitzada i que ara mateix no té sentit perquè ETA ha desaparegut i s’ha desarmat. Són polítiques de càstig i venjança que únicament fan mal als familiars dels presos. A qui està empresonat tant li fa estar dins d’una presó de Huelva o de Vitòria. —Us genera confiança Pedro Sánchez, tenint present la seva campanya, amb moments d’acostament a Ciutadans, o la valoració de la sentència dels presos? —No, no me’n genera en absolut. I ho vàrem dir a la investidura. És una abstenció molt mesurada, molt pensada i molt valorada. Ja ho vaig dir en el discurs, que no ens en fiem del PSOE. Realment Sánchez, si estava en la tessitura actual, era perquè els seus càlculs havien errat. Quan ell va tornar a convocar eleccions, esperava un altre escenari polític que li permetés de formar govern amb Ciutadans i no haver de dependre d’independentistes catalans i bascs. Això no obstant, gran paradoxa, perquè les urnes li van demostrar la realitat plurinacional. —I si no posa fi a la repressió? —I si no fa les passes adequades, ens tindrà en contra. Però també hem dit que tindrem paciència perquè la situació no és fàcil i sabem que ho tindrà difícil; que hi ha coses que no poden canviar de la nit al dia. Per això hem estat responsables. Però també serem exigents i, si no fa res, ho denunciarem i no podrà comptar amb nosaltres. I la legislatura és molt llarga. —Què més reclameu al PSOE? Una taula de diàleg com la que ha aconseguit ERC? —Algun dia haurà d’arribar aquesta taula de diàleg. Però en tot cas, la solució per a Catalunya no és una solució exclusiva de Catalunya. És a dir, el problema no és ni Catalunya ni el País Basc, el problema són les estructures de l’estat i la configuració que té des del 1978. Aquest és el problema. Per tant, la solució ha de ser integral i és l’estat i la seva constitució que cal canviar, i fer molta pedagogia antifranquista, perquè si no acabarà fora d’Europa. —Com observeu la divisió latent entre ERC i JxCat en l’estratègia política? Al País Basc també l’heu viscuda. —Sí. Ara com ara a EH Bildu hi ha gent i grups amb posicions diferents. Això no obstant, la nostra és sòlida i cohesionada, fins al punt que jo, quan estic amb gent d’Alternatiba o Eusko Alkartasuna, no penso que són d’Alternatiba o Eusko Alkartasuna. Som EH Bildu. Però ja et dic que m’agradaria estar en la situació de Catalunya, perquè hi ha una part del nacionalisme basc, el PNB, que no és en el terreny en què és ara mateix el nacionalisme català.

Summary: Mertxe Aizpurua: ‘La solució política per a Catalunya no és exclusiva de Catalunya’


Davant del reguitzell d’amenaces contra el ple que es farà demà en què és previst d’aprovar la llei del referèndum d’autodeterminació, la portaveu de Junts pel Sí, Marta Rovira, ha explicat que havien estudiat a fons la legislació que els permetia recórrer als tribunals i a la legislació internacional per a defensar la democràcia a Catalunya. ‘Farem el que calgui per a defensar el dret de vot dels ciutadans’, ha dit Rovira, que ha recordat els tractats internacionals que el Regne d’Espanya havia signat i el vinculaven també jurídicament. Entre més, Rovira ha assenyalat la Carta Europea dels Drets Fonamentals, que és molt clara pel que fa a la defensa dels drets dels ciutadans de la Unió Europea. La secretària general d’ERC ha denunciat les amenaces constants que arriben de l’estat espanyol que pretenen d’impedir el funcionament normal de les institucions. Considera que es tracta d’una interpretació esbiaixada de les lleis. ‘Però nosaltres ens hem estudiat a fons la legislació i sabem que fer un referèndum no és cap delicte’, ha dit. ‘Atemptar contra la inviolabilitat dels diputats sí que pot ser delicte. Coartar la llibertat d’actuació dels diputats per a defensar les seves posicions pot ser delicte.’ I ha afegit: ‘Si algú intenta impedir el funcionament del parlament, ho entendrem com un atac directe a les nostres institucions democràtiques i un atac als drets fonamentals dels ciutadans com el dret de ser representat al parlament i el dret de llibertat d’expressió.’ Rovira ha parlat amb èmfasi dels efectes sobre el dret internacional. ‘L’estat espanyol està obligat pels tractats internacionals que ha signat, com el dret de llibertat d’expressió’, ha assenyalat la portaveu de Junts pel Sí. ‘I el dret d’autodeterminació, signat per l’estat espanyol en tractats internacionals, està pensat per a garantir l’ordre i la pau internacional’, ha dit. En aquest sentit, Rovira ha dit que utilitzarien tots els mecanismes legals al seu abast per a protegir el dret de vot dels ciutadans de Catalunya, també amb la legislació internacional. ‘No posarem en risc els drets humans, els drets fonamentals i la democràcia al nostre país’, ha dit. I ha conclòs: ‘Si cal, tindrem més seny que ells.’

Summary: Junts pel Sí avisa: també tenim recursos legals per a defensar la democràcia


Francina Armengol ha pres possessió aquest vespre com a presidenta de les Illes Balears pels pròxims quatre anys. L’acte solemne s’ha fet a la Llotja de Mar de Palma. En el seu discurs, ha dit que se sent tan emocionada com fa quatre anys, però que la responsabilitat és més gran perquè el govern no comença des de zero. Armengol també ha posat deures al govern espanyol, a qui ha reclamat que acceleri l’aprovació de les mesures fiscals del Règim Especial de Balears (REB). Ha assegurat que persistirà per a aconseguir un nou model de finançament que sigui just per les Illes, ‘amb la solidaritat d’ahir, d’avui i de sempre’, ha afegit. Ho ha dit davant la presència de tres ministres espanyols en funcions: Teresa Ribera, Luis Planas i José Luis Ábalos. A l’acte hi han assistit l’ex-president Francesc Antich, elogiat per Armengol, i el bisbe de Mallorca, Sebastià Tartavull, entre altres autoritats. La presidenta ha promès lleialtat a ‘la nostra gent, el nostre poble’ i ha afirmat que es deixarà la pell per fer d’Eivissa, Menorca i Mallorca una terra millor per a viure. Armengol governarà amb consellers del PSIB, de Podem i de Més per Mallorca. El partit ecosobiranista encara ha de resoldre la tensió interna, en una assemblea convocada per aquest vespre, que desencalli el nomenament dels dos consellers que li corresponen, el senador autonòmic i el repartiment de càrrecs al parlament. Fina Santiago i Vicenç Vidal, consellers de Més per Mallorca fins ara, van ser descartats per la direcció del partit. El nou govern tindrà onze conselleries i dues secretaries. Hi haurà set consellers socialistes, dos de Podem i dos de Més. El vice-president serà Juan Pedro Yllanes, de Podem. Respecte dels socis de govern, ha dit que és un ‘honor i deure’ compartir l’executiu amb forces progressistes.

Summary: Armengol pren possessió com a presidenta del govern de les Illes


La crisi en la cúpula de la Unió Europea, l’anomenat Selmayrgate, fa un tomb més. Ahir es va saber que, en una reunió dels dirigents del Partit Popular Europeu, Jean Claude Juncker havia anunciat que dimitiria si Martin Selmayr era obligat a plegar. El nomenament completament irregular de Martin Selmayr com a secretari general de la Unió Europea va ser fortament criticat al Parlament Europeu fa uns dies i Juncker considera que el PP no li va donar suport. Molts diputats populars efectivament van criticar Juncker per la promoció de Selmayr, que violava totes les regles i protocols de funcionament de la Comissió. Més informació: Selmayrgate: l’escàndol que implica el PP espanyol i que podria fer caure Juncker

Summary: Juncker dimitirà si Selmayr és obligat a plegar


La CUP denuncia que una errada del Ministeri d’Interior espanyol li ha costat 56.000 vots en les eleccions municipals. Segons que diuen en un comunicat, el ministeri els va atorgar 121.274 vots en els comicis, però després d’haver fet un segon recompte, municipi a municipi, els anticapitalistes asseguren que els pertoquen 177.330 vots i 337 regidors. 🔴 Un error del Ministeri de l'Interior resta 56.000 vots a la CUP.La CUP suma un total de 177.330 vots i 337 càrrecs electes. pic.twitter.com/0NoTuMSe85 — CUP Països Catalans (@cupnacional) May 28, 2019 L’error del ministeri és en el recompte total. Les dades poble a poble són correctes. És la suma, que falla. Segons dades de la CUP, el desglossament poble a poble suma 177.330 i no pas 121.274, com diu el ministeri. Amb aquestes dades, la caiguda de vots respecte del 2015 és de 60.313 paperetes. El ministeri accepta errors En declaracions a VilaWeb responsables del Ministeri d’Interior afirmen que no tenien coneixement d’aquesta denúncia de la CUP, però sí accepten que hi ha hagut errors en la presentació de les dades perquè no és habitual que en un sol dia hi hagi tantes eleccions (municipals, europees, i autonòmiques), cosa que pot provocar errors. De fet, no s’han detectat només errors a Catalunya, sinó també a les Canàries i a diverses diputacions espanyoles. El Ministeri no nega que les dades vistes diumenge, i les definitives, poden variar. Alguns d’aquests errors es van solucionant mica en mica. Així, fins aquest matí, a la pàgina web oficial hi apareixia un error a la demarcació de Tarragona: Primàries hi sortia com a primera força amb el 26,25% del vot. Aquesta tarda l’error de Primàries ha estat arreglat i ara ja apareix bé a la pàgina. També ha provocat confusió veure que el percentatge total de vots de tots els partits acumula el 89,94% a Catalunya i no pas el 100% com pertocaria. En declaracions a VilaWeb el ministeri ha informat aquesta tarda que l’11% restant són vots a formacions que no han obtingut cap regidor. L’empresa que va guanyar el concurs per a gestionar les dades era la catalana Scytel. Demà dimecres, recompte oficial Demà dimecres començarà el recompte oficial de vots, i segons el Ministeri d’Interior espanyol el recompte es pot allargar fins divendres que ve.

Summary: La CUP denuncia que un error del Ministeri d’Interior li ha restat 56.000 vots a les municipals


Una nova nit de premis literaris, la 68a Nit de Santa Llúcia, sense Jordi Cuixart, el desè president d’Òmnium Cultural. En la presentació dels premiats a la premsa, prèvia a la celebració, el vice-president, Marcel Mauri, ha recordat que fa 424 dies que Cuixart és tancat injustament a la presó. Enguany, la Nit de Santa Llúcia es fa a Sabadell, perquè és la ciutat d’acollida de la presidenta del parlament, Carme Forcadell, també ho va ser de Muriel Casals i, durant uns anys, de Jordi Cuixart. És a tots tres que l’acte ha volgut homenatjar, amb poemes i proses d’escriptors sabadellencs com Pere IV i Roc Casagran, i també amb altres autors: Enric Casasses, Rosa Pou, David Menéndez. Premi Sant Jordi: Jordi Cabré El premi Sant Jordi se l’ha endut l’escriptor Jordi Cabré amb la novel·la Digues un desig. El portaveu del jurat, David Guzman, ha destacat el joc de miralls ‘carrollià’ que involucra el lector en una espiral sobre l’experiència de la lectura: un escriptor entra en una llibreria el dia de Sant Jordi i descobreix que el títol més venut de la diada és la seva autobiografia, que no l’ha escrita pas ell. Jordi Cabré ha explicat: ‘Jo defineixo la novel·la com un thriller psicològic. L’escriptor es troba amb una biografia no autoritzada i que el perjudica molt, perquè desvela greus secrets, una història d’amor perillosa, de dominació psicològica.’ Amb aquesta obra singular i diferent, Cabré fa navegar el lector per viaranys confusos, perquè transita per una novel·la dins d’una altra novel·la i no sap en quina de les dues es troba en cada moment. ‘L’obra és una reivindicació del poder de la creació i de la línia prima que hi ha entre ficció i realitat.’ David Guzman ha comentat que la idea de joc i tradició literària és una mena de fil invisible que connecta els tres premis literaris per a adults. Enguany, el premi Sant Jordi no l’editarà Proa sinó que ho farà Enciclopèdia Catalana amb coedició amb Òmnium Cultural. Enciclopèdia va guanyar el concurs per a editar el premi Sant Jordi els tres anys vinents. El guanyador s’endurà 60.000 euros, a més dels drets d’autor íntegres. Entre les aportacions que farà Enciclopèdia Catalana aquests tres anys, destaca: convertir els socis d’Òmnium en prescriptors del premi i crear una campanya de foment de la lectura. Premi Carles Riba: Carles Rebassa El premi Carles Riba de poesia ha estat per al poeta Carles Rebassa amb Sons bruts, un recull de seixanta-vuit sonets. La representant del jurat, Maria Cabrera, ha destacat que eren sonets que parlaven d’amor i de mort, i que eren una mena d’autoretrat mutant. També ha dit Cabrera: ‘Aquests sonets s’han cisellat amb el temps, perquè són fets del 2003 al 2018. Són un joc conscient, trapella, obstinat, de qüestionar-se l’estructura del sonet. A vegades posant-s’hi xulo. Amb humor, ràbia, amor.’ També ha destacat el gran mestratge lingüístic, l’eco de tradicions que ressonen en els versos de Rebassa. I ell ha explicat: ‘Habitualment, quan et poses a fer un llibre de poemes, construeixes un cos que funciona en paral·lel al teu cos. Però amb aquest llibre va passar tot el contrari: Sons bruts és un combat entre l’amor i la mort, potser perquè l’origen dels poemes va ser un desamor tremend, que em va impulsar a prendre la tradició medieval i renaixentista. Potser perquè el sonet és una forma poètica ideològica, una forma vital que batega de forma individual, tota sola. Amb el temps, es va imposar l’anhel de destruir el món i tornar-lo a construir. Vaig acabar el llibre quan el cos em va dir que el cicle s’havia acabat.’ Premi Mercè Rodoreda: Víctor García Tur El premi Mercè Rodoreda de contes l’ha guanyat l’escriptor Víctor García Tur amb El país dels cecs. La representant del jurat, Marina Porras, ha destacat la qualitat literària de l’obra, l’originalitat, el vincle amb la tradició i la reflexió que fa l’autor sobre la idea del plagi. En aquest sentit, Gacía Tur ha volgut matisar que no era cap plagi, sinó que ha actuat com si es tractés d’un karaoke, triant unes cançons i interpretant-les: ‘Quan dic cançons, dic contes. He triat una sèrie de contes que m’han impressionat al llarg de la vida i que he reelaborat. Autors com Borges, H.G. Wells, Kipling, Melville, Le Guin… Els meus són contes que parteixen d’altres contes.’ I ha posat l’exemple del conte del títol, tret de Borges: García Tur situa Borges en la Catalunya de la República, fent carrera literària, i després en un exili de misèria de desarrelament, a l’Argentina. ‘És un llibre ple d’homenatges i d’herències i com van a parar en la nostra producció literària.’ Premi Joaquim Ruyra: Maite Carranza La coneguda escriptora de novel·les juvenils Maite Carranza ha obtingut el premi Joaquim Ruyra de literatura juvenil per L’alè del drac, una novel·la de misteri amb protagonista arxiconegut, Antoni Gaudi. Però és un jove Gaudí, que encara és a Reus, i Carraza novel·la una història que li serveix per a explicar d’on li prové la bogeria creativa. Una història que va deixar impactats els membres del jurat, qui han valorat que conté misteri, feminisme i crònica històrica. Premi Josep M. Folch i Torres: Núria Franquet Núria Franquet debuta en la literatura amb la novel·la La Liang dins del quadre, que ha obtingut el premi Josep M. Folch i Torres de literatura infantil. Si bé l’any passat el premi va quedar desert, enguany el jurat ha defensat aferrissadament aquesta opera prima. Paula Jarrin, en nom del jurat, ha defensat aquest llibre, del qual ha dit que emocionava i feia mirar cap endins. La protagonista, Lian, en una visita a un museu amb l’escola, es perd, i descobrint un quadre sobre la conquesta de Mallorca per part de Jaume I, fa un viatge que la portarà a l’altre cantó de món, a través dels quadres del museu. Núria Franquet ha reivindicat els personatges femenins en les obres infantils i ha destacat que un dels temes que esbossa, però que considera important, és que parla d’una nena desarrelada. Les paraules de Jordi Cuixart ‘mai no es podran empresonar les idees’ han presidit l’acte.

Summary: Premis literaris de la Nit de Santa Llúcia: el joc i la tradició literària, fil invisible entre els guanyadors


La Crida ha acabat el segon procés participatiu, en què han pogut participar els associats, adherits i fundadors de manera telemàtica i en què s’ha avalat que Jordi Sànchez es presenti amb Junts per Catalunya (JxCat) a les eleccions espanyoles del 28-A. La consulta demanava: ‘Consideres oportú que Jordi Sànchez encapçali la candidatura de Junts per Catalunya per a la circumscripció de Barcelona al Congrés?’. La participació ha estat de 9.751 vots. El sí ha guanyat clarament amb 7.932, el 81% del total. El no n’ha obtingut 1.725, que representen el 18% del total. Hi ha hagut 94 vots en blanc, un 1% del total.

Summary: La Crida avala que Jordi Sànchez encapçali la llista de Junts per Catalunya a les eleccions espanyoles


El Centre de Recerca en Sanitat Animal de l’Institut de Recerca i Tecnologia Agroalimentàries (IRTA-CRESA) està treballant per a desenvolupar una vacuna contra el virus SARS-Cov-2, el causant de la COVID-19. Al marge de les dels avenços científics, tres investigadors del centre, Enric Vidal, Júlia Vergara i Xavier Abad han elaborat un conte per a infants però que també pot aclarir dubtes a joves i adults. A través de dibuixos, Mussol i el coronavirus aborda dubtes bàsics per a entendre què és el coronavirus, d’on sorgeix el seu nom o com es contagia, i respon altres qüestions com si serveix d’alguna cosa portar mascaretes, per què ens hem de quedar tancats o casa o què és una vacuna. Vegeu-lo:

Summary: El conte per a infants (i no tan infants) per a entendre el coronavirus 2019


‘”El canvi” és cridat a ser un punt de referència de la literatura catalana del segle XX.’ Això escrivia el crític literari Julià Guillamon l’any 1998 a La Vanguardia, quan el llibre de Miquel Bauçà (1940-2005) va sortir al carrer. Tanmateix, exhaurida l’edició en paper han hagut de passar quinze anys perquè aquesta obra, venerada pels seus lectors, obra de culte, torni a editar-se en paper. Fins ara només es trobava en format de llibre electrònic. Finalment, demà, ‘El canvi‘ (Empúries, 2016) tornarà a ser a les llibreries. Empúries n’ha fet una reedició d’un miler d’exemplars. ‘Jo sóc un devot d’aquest llibre, i quan vaig arribar a la casa ens vam posar a treballar en la reedició. Estem molt contents’, diu Josep Lluch, editor d’Empúries. D’Enric Casasses a Dolors Miquel, de Xavier Pla a Perejaume o Miquel Barceló, són molts els escriptors que han expressat respecte per aquest autor i per aquesta obra. Ací es troben texts recollits d’aquests autors, i més, sobre Bauçà. Miquel Bauçà va escriure ‘El canvi’, barreja de prosa i poesia, amb la intenció que es llegís com un diccionari. L’autor va escriure centenars d’entrades sobre molts temes del seu món: la tecnologia, la CNN, l’estultícia, Amèrica, els catalans, la independència, el gregarisme, la creació, etc. Dos exemples de la prosa de ‘El canvi’: «L’Amistat: Si l’amor és cosa tèrbola i bruta, l’amistat encara li guanya, car el fenomen de l’amistat és dominat per la truculència mental més truculent. És molt aconsellable abstenir-se’n, fer exercicis, respirar millor. Hom parla del tema d’una manera absurda: sembla que tenir o no tenir amics depengui del caràcter o decisió d’un hom. Mai no es diu si el territori o l’època produeix o no produeix candidats de talla convenient, que és un aspecte que cal tenir en compte. Com el que hom diu amor, inevitablement estreba en una coincidència de mancances, no de positivitats veritables. La buidor atrau més que no pas la plenitud de qualsevol mena.» «L’Anarquisme: És un fenomen molt interessant en l’aspecte que indica les ganes d’ordre. Efectivament, es produeix en aquells llocs on el desordre és més viu i intolerable, com per exemple, entre els catalans, que viuen l’experiència d’un dels desordres més greus: no tenir sobirania, no tenir un estat.» Edició revisada Però l’obra també incloïa poemes sencers. La nova edició conté alguns canvis respecte de l’anterior, tal com explica Jordi Cornudella en una breu nota al llibre: alguns poemes que van quedar units com si fossin un de sol, ara es presenten bo i separats; algunes entrades que es van escriure en vers, però que foren editades en prosa, ara s’editen bé. Cornudella agraeix la feina feta a Enric Casasses i Agnès Prats en aquest terreny. ‘El canvi’ , edició del 2016. La portada també canvia. I si en l’edició anterior hi sortia el clatell d’un home, ara hi ha una fotografia de l’Eixample barceloní, paisatge urbà que ell va poetitzar com ningú. Acte de presentació a la llibreria Calders El 29 de febrer es farà una taula rodona a la llibreria La Calders, de Barcelona, per a presentar aquesta nova edició del llibre. És previst que hi intervinguin ‘els dos editors que el van conèixer millor, Bernat Puigtobella i Xavier Folch, a més de Cornudella i Eugènia Broggi’, diu Josep Lluch. Un dels responsables de la llibreria La Calders és Abel Cutillas, que va escriure una breu obra sobre el poeta. I s’espera que en l’acte hi hagi espai per al micròfon obert: assistents que escolliran fragments del llibre per a llegir-los en veu alta. Miquel Bauçà va començar a publicar quan tenia només vint-i-un any i va guanyar el premi Salvat-Papasseit. No va parar d’escriure fins al darrer moment, a més de seixanta anys, i va arribar a publicar una quinzena de llibres. Va publicar ‘El canvi’ a cinquanta-vuit anys. La seva misteriosa mort, set anys després, va eixamplar el mite d’un autor de culte. Aquest en va ser l’obituari escrit per Andreu Manresa, també mallorquí.

Summary: Es reedita ‘El canvi’, de Miquel Bauçà


L’Organització de les Nacions Unides per a l’Alimentació i l’Agricultura (FAO) ha declarat el ‘Regadiu històric de l’Horta de València’ com sistema important del patrimoni agrícola mundial (SIPAM), candidatura que va ser presentada per l’Ajuntament de València, en col·laboració amb la Universitat Politècnica de València i altres institucions. El ministeri espanyol ha comunicat que l’Horta ‘reuneix tots els requisits que exigeix un SIPAM, ja que compta amb el valor afegit d’establir un vincle entre el rural i l’urbà, així com amb un sistema productiu en el qual s’integren les cultures agrícola i hidràulica, llaurades durant segles d’ençà del començament de la dominació àrab a la zona, que han anat conformant un paisatge únic, l’horta de València i l’Albufera, que s’integra en la coneguda horta mediterrània’. Amb una xarxa de reg que s’estén per la zona agrícola periurbana de la ciutat de València i de dotzenes de municipis de nord, oest i sud de l’àrea metropolitana, geogràficament, la part irrigada abasta una plana costanera amb un pendent suau que disminueix lentament des de l’interior fins al mar. El seu particular paisatge, integrat per camps de conreu, canals d’aigua, camins rurals i edificis tradicionals (barraques i alqueries) i també pel Parc Natural de l’Albufera, ‘ha estat conformat per un sistema d’irrigació que s’abasteix del riu Túria i enfonsa les seves arrels en l’herència àrab’. Es tracta d’un sistema de regadius que ha anat dissenyant-durant segles. Des del riu Túria s’estén un sistema de sèquies de reg, originalment dissenyat en l’època medieval, que flueix per gravetat. Les séquies de reg de sud desemboquen al parc natural de l’Albufera, un llac la configuració actual com a reservori d’aigua dolça ‘ha estat alimentada per romanents hídrics de les àrees històricament irrigades’. És un parc natural on l’arròs i la pesca artesanal tradicional conformen un sistema viu i vulnerable. D’aquesta manera, el regadiu històric de l’Horta com SIPAM és el resultat d’una estructura històrica que data de fa segles, basada en una xarxa de reg (séquies), camins rurals o alqueries que defineixen el seu patrimoni físic; un sistema agrícola, que s’origina i coexisteix amb aquesta estructura; una cultura hidràulica representada per regles mil·lenàries d’ús de l’aigua, heretades de l’època medieval i governades per institucions com la Reial Séquia de Montcada i el Tribunal de les Aigües i un sistema hídric que, en la seva part sud, flueix cap al Parc Natural de l’Albufera. ‘L’Horta de València és un dels paisatges d’horta mediterrània més rellevants d’Europa, un espai de valors productius, ambientals, culturals i visuals provats, malgrat les pressions de la urbanització’, assenyala el ministeri.

Summary: La FAO declara el regadiu històric de l’horta de València com a patrimoni agrícola mundial


Dilluns comença el judici contra l’ex-president de la Generalitat, Artur Mas, i dues de les conselleres del seu govern, Joana Ortega i Irene Rigau, per haver organitzat el 9-N, en el qual van participar més de 2,3 milions de catalans. El fiscal demana deu anys d’inhabilitació per al president i nou per a les conselleres, en un judici que, segons les enquestes, té el rebuig de la gran majoria de catalans. Una majoria molt clara, contra la judicialització del procés Gairebé dos terços dels catalans estan en contra que Artur Mas sigui jutjat per haver promogut el 9-N, segons les dades del GESOP. Aquest percentatge podria créixer encara més si tenim en compte que hi pot haver un percentatge de la població que considera que es pot fer el judici però que en cap cas haurien de ser condemnats a cap pena. Per votants dels diferents partits polítics, el judici té el rebuig gairebé unànime dels votants de Junts pel Sí (94%) i de la CUP (91%), les dues formacions independentistes. I cal afegir-hi l’oposició d’una gran majoria dels votants d’En Comú Podem (82%) i una part molt important dels votants socialistes (42%). L’oposició al judici va molt més enllà dels partidaris de la independència: un 35% dels que votarien en contra de la independència tampoc no hi estan d’acord. Cal destacar que la xifra dels qui s’oposen al judici és similar al 64% de catalans que actualment afirmen que participarien en un referèndum encara que no hi hagi acord amb l’estat. Els votants dels partits independentistes tenen una posició més uniforme en contra del judici que no pas els contraris al dret de decidir. El PSC, contrari a l’autodeterminació, però que considera que dur als tribunals els conflictes entre Catalunya i Espanya hauria de ser ‘l’últim recurs’, té els votants dividits entre partidaris i detractors del judici. Fins i tot, els votants de PP i C’s, amb uns dirigents que donen ple suport a perseguir judicialment els polítics independentistes, tenen una part de votants que es mostren contraris a seguir aquesta estratègia. La majoria considera que ‘no hi ha democràcia a Espanya‘ Més enllà del suport directe als acusats pel 9-N, és molt significatiu que una majoria de catalans (56%) consideri que no hi ha democràcia a Espanya perquè no es permet als catalans de votar sobre la independència en un referèndum. El percentatge dels qui consideren que no hi ha democràcia és superior al dels partidaris de la independència. Queda clar, també, que hi ha un percentatge de la població favorable al RUI que denuncia la manca de democràcia espanyola però que no es decanta pel sí. Concretament, un 24% dels qui es declaren contraris a la independència consideren que no hi ha democràcia arran del vet de l’estat al referèndum. Paral·lelament, una gran majoria de catalans considera que polítics i ciutadans han de complir les lleis i que aquesta és la base de la democràcia. En aquest punt també cal tenir en compte que una majoria de ciutadans, tant de Catalunya com de l’estat espanyol, considera que la independència judicial espanyola és inexistent, i que el poder judicial fa una interpretació restrictiva de la llei en favor d’una visió concreta de l’estat. Cal recordar que la querella contra els membres de la Generalitat no va estar exempta de polèmica. Els fiscals catalans es van oposar per unanimitat a presentar-la, i va ser forçada pel fiscal de l’estat, Eduardo Torres-Dulce, que va acabar dimitint, pocs dies després, per la pressió del poder polític. El començament de la fase repressiva El judici comença dilluns i es preveu que s’allargui fins divendres. Les associacions civils han fet una crida ‘a defensar la democràcia’, i han convocat una concentració a la porta del jutjat, a la qual ja s’han inscrit desenes de milers de persones. Una mostra de suport que ha estat considerada pel ministre de Justícia espanyol, Rafael Català, com una voluntat de coaccionar. Després de l’aprovació del pressupost i amb el referèndum com a horitzó, els tribunals tindran un paper crucial. Més enllà d’aquest judici, hi haurà també els del diputat Francesc Homs, el regidor de Vic Joan Coma, la batllessa de Berga, Montserrat Venturós, i la presidenta del Parlament, Carme Forcadell. Una possible inhabilitació de Forcadell podria accelerar l’agenda del procés, tenint en compte que es mantindria en el càrrec. Per entendre la magnitud de la persecució judicial cal recordar que, encara no fa un any, un terç dels municipis catalans estaven amenaçats per la justícia espanyola. Més enllà de la persecució de polítics concrets, l’estat espanyol ha amenaçat d’intervenir les competències d’Educació, precintant els col·legis, i les de seguretat, per controlar directament els Mossos. El poder judicial, doncs, tindrà un paper clau en aquests mesos vinents del procés. A l’altra banda, la mobilització popular en serà un contrapès essencial.

Summary: El 56% dels catalans considera que l’estat espanyol no és democràtic


L’advocat de Clara Ponsatí Aamer Anwar ha estat reconegut com a millor advocat solicitor de l’any 2018 a Escòcia pels premis The law awards of Scotland. Aquests guardons reconeixen ‘l’excel·lent qualitat de la feina a Escòcia dels advocats més respectats’. Segons que diu el seu lloc web, els premis destaquen ‘els esforços heroics fets per despatxos d’advocats per a assegurar que els clients que accedeixen al sistema judicial escocès reben els màxims estàndards de consell i servei’. Anwar ja va ser distingit com a advocat de l’any 2017 i solicitor del 2016. The winner of Solicitor of the Year is @AamerAnwar & Co, Solicitors & NotariesCongratulations and well done! #THELAWAWARDS pic.twitter.com/ldZgvsUcA9 — NewsquestScotEvents (@HeraldEvents) November 30, 2018 Anwar ha estat reconegut com a millor solicitor, que és una de les categories en les que es divideixen els advocats en el sistema jurídic britànic, juntament amb els barrister. Els solicitors s’encarreguen de la feina fora dels jutjats, assessorant clients, redactant contractes o participant en les seves transaccions. Tenen capacitat de representació dels clients, però tan sols poden comparèixer davant de jutges en tribunals inferiors. VÍDEO Aamer Anwar: ‘Cal actuar abans no comenci el judici o ja serà massa tard’ L’advocat de Ponsatí ha estat felicitat particular pel secretari de Justícia del govern escocès, Humza Yousaf. ‘El món necessita agitadors com Aamer, que ens facin retre comptes’, ha escrit. Congrats to all #TheLawAward Winners, particularly @AamerAnwar for winning Solicitor of the Year. The world needs agitators like Aamer, they hold us all to account. https://t.co/waCP1NX9M2 — Humza Yousaf (@HumzaYousaf) November 30, 2018 Qui també l’ha felicitat públicament és Clara Ponsatí, que ha escrit que, per a ella, és el ‘solicitor del segle’. Anwar li ha contestat que és un honor representar-la i que és ‘una lluitadora que ha fet sentir orgull a Catalunya’. Aww Thankyou so much @ClaraPonsati it’s an honour to be representing you, you are a fighter and have done #Catalonia❤ proud — Aamer Anwar🎗🌹 (@AamerAnwar) November 30, 2018

Summary: Aamer Anwar, millor advocat ‘solicitor’ del 2018 a Escòcia


La setmana passada es va presentar a Perpinyà la primera delegació del Consell per la República, que serà capitanejada per Júlia Taurinyà. És periodista de France 3 –on deixarà temporalment les cobertures polítiques mentre treballi al consell–, però també és coneguda per haver bregat per fer visible el catalanisme de Catalunya Nord, tan sovint oblidat pel sud. La participació de catalanistes del nord en l’organització del referèndum, els presos polítics, els exiliats i, fa poc, el tall de la AP-7 a la Jonquera, han fet créixer el suport al procés català, del qual Taurinyà destaca la transversalitat: ‘Ara ens hem posat de moda i interessem, i ho hem d’aprofitar.’ No escatima crítiques als catalans del sud i els demana que no els mirin amb paternalisme: ‘No som una cosa tan perduda, no anem tan malament. I som la prova que ser català no és ser espanyol.’ Per a pensar-hi. —On vàreu créixer? —El meu pare és de Vallestàvia, de manera que sóc filla del Canigó. He crescut al Conflent, al costat de Prada, on he cursat al col·legi i al liceu, i després vaig anar a estudiar a Perpinyà. Allà vaig fer estudis catalans, una carrera que només es fa a Perpinyà: hi estudies història, geografia i literatura dels Països Catalans. —No sabia que existís aquesta carrera. —Sí, és una carrera pública de la Universitat de Perpinyà. És una carrera especial que van crear els anys noranta. I encara continua. I s’imparteix dins del campus en una casa que es diu la Casa dels Països Catalans. Tot es fa en català i tot dins el marc dels Països Catalans. És l’únic lloc del país on es formen estudiants amb aquest marc. Per això dic que tenim una perspectiva de Països Catalans molt més clara que gent del Principat. Vaig cursar els tres anys a Perpinyà i el segon any de màster –perquè a l’estat francès es fa en dos anys– vaig anar Barcelona a fer un Erasmus. Bàsicament vaig fer més militància que res més. Vaig ser portaveu de la Coordinadora d’Estudiants dels Països Catalans. I tot això mentre em pagava els estudis col·laborant amb mitjans com Ràdio Arrels i després France 3, on encara treballo. —El català l’havíeu après a l’escola? —No, jo tota l’escola l’he feta en francès. He anat a l’escola pública francesa i el català m’arriba fent una optativa. Paral·lelament, també m’arriba per la Universitat Catalana d’Estiu, perquè visc al costat de Prada. D’adolescent hi participo i prenc consciència que no tan sols el parla la gent gran, com els meus avis, sinó que també hi ha joves, amb qui entro en contacte. Allà m’adono del potencial del català i a partir d’aquell moment poso el català en la meva vida. —Els vostres avis parlaven català. —Sí, els meus avis, tant per part de mare com de pare, parlaven català. Per part de pare parlaven català entre ells i en francès als seus fills. El canvi lingüístic a Catalunya Nord es produeix després de la Segona Guerra Mundial. En el cas de la meva mare és molt clar. Tenia una germana catorze anys més gran que va néixer abans de la guerra i li parlaven en català, mentre que a la meva mare, que va néixer després de la guerra, li parlaven en francès. Jo amb els meus pares sempre vaig parlar en francès, però sentia els avis parlar en català, sobretot quan es deien secrets. Després vaig venir jo, que vaig començar a recuperar la llengua quan tenia tretze anys, i després em va anar seguint tota la família. El pare va tornar a utilitzar el català uns quants anys més tard, després les germanes i la meva mare. Ara tota la família parla català. —Que bo! L’heu recuperat per a tota la família. —Sí! No el parlem sempre entre nosaltres perquè la llengua de la intimitat, de l’afectivitat, continua essent el francès. Però quan sortim a fora, ens comuniquem en català, ens escrivim en català… No gràcies a mi, però a través meu, tota la família ha recuperat el català. Perquè la cosa, la llavor, ja hi era. Ha passat en moltes famílies de Catalunya Nord. Quan una persona engega, la resta segueix, perquè la identitat és molt profunda, molt forta, i cal poca cosa perquè rebroti i la gent tingui ganes de parlar-lo. —Comentàveu en un fil de Twitter el menysteniment de què sou objecte per part dels catalans del sud. Per què creieu que passa? —Això passa per l’autoodi que teniu els catalans del sud. Quan un té un accent diferent, canvieu de llengua. És un drama perquè hi ha nord-catalans que volen fer servir el català quan travessen la frontera i es troben que no ho poden fer perquè els responeu en francès o en castellà. De la mateixa manera que TV3 subtitula el batlle de Perpinyà quan fa declaracions en català. No sé si ho van fer pel soroll ambiental, però és el mateix fenomen. I això fereix. La gent de Catalunya Nord ve amb molts complexos, una vergonya immensa de parlar català; li costa molt. Jo vaig fer de professora de català a adults i de debò que poden plorar per la llengua perquè els toca una cosa tan profunda, tan arrelada, que potser els fa recordar la cançó de bressol de l’àvia. Per això, als catalans del sud els dic que pel que fa a la llengua han de tenir cura de nosaltres. —Al tall de la AP-7, sorprenia veure pintades de les Armilles Grogues en suport a la causa catalana, però en francès. —És que la llengua a Catalunya Nord no és el fet més important. La llengua molta gent l’ha perduda. Als anys cinquanta, totes les famílies, sense excepció, passen al francès. Per nosaltres el fet més important és la identitat. A molta gent, si els ho demanes, et diran que són catalans. Fins i tot els que acaben d’arribar –perquè a Catalunya Nord només un 40% hi ha nascut i el 60% ve de fora–, a partir del moment que s’hi instal·len se senten catalans. No saben la llengua, però et diran ‘jo sóc català’. Per això quan els francesos vénen a Perpinyà, veuen banderes a tot arreu i ho troben molt diferent de la resta de l’estat, perquè només hi ha simbologia catalana. Vosaltres, els principatins, en canvi, quan vénen només veieu les coses franceses que puguem tenir. —Com tracten el cas català els mitjans francesos? —Hi ha una gran diferència entre el tractament dels mitjans nord-catalans i els francesos. Els parisencs, la majoria no entenen què passa. Hi ha problemes diferents. N’és un els corresponsals que viuen a Barcelona o Madrid. Ja fa molts anys que són aquí, probablement massa, i la majoria transmeten unes informacions esbiaixades. Hi ha pocs corresponsals que actualment facin una cobertura neutral. També cal tenir en compte que les redaccions els deuen demanar això. Els va molt bé el discurs contrari a allò que pensa l’independentisme, perquè des de París no es pot entendre absolutament res del que passa a Catalunya. L’estat francès és un estat molt centralista. Per ells els nacionalismes són sinònim d’extrema dreta; moviments tancats i provincians. Des de París, es veuen els catalans, els bretons, els bascos, els occitans, els alsacians com uns provincians. I veuen Catalunya com una mena de caprici de rics egoistes. Per això crec que hi ha molta indiferència i menyspreu. Però tot això ha canviat una mica amb els aldarulls de després de la sentència. —Per què? —Perquè els mitjans han enviat nous periodistes, que han fet noves mirades, més fresques i menys contaminades pel discurs dominant de l’estat espanyol. I també perquè han estat mobilitzacions que s’han pogut entendre millor a l’estat francès. Allà hi ha una cultura molt important de la vaga, de la protesta, i quan hi ha mobilitzacions no és la revolució dels somriures. Al Principat es veu molt bé la petjada del franquisme, perquè va tallar la cultura de la mobilització. I molts francesos, quan han vist contenidors cremats, han vist que potser això anava de debò. És molt difícil d’entendre des de fora, veure gent que somriu en manifestacions pacífiques, i que llavors es queixi. ‘Per què es queixen, si somriuen?’ —Veuen l’independentisme català massa tou. —Sí, no l’entenen perquè és massa suau. No entén per què la gent somriu! ‘Realment us queixeu?’, es pregunten. I per això van anar molt bé els aldarulls posteriors a la sentència, perquè s’assemblaven més a les protestes que tenim a l’estat francès. I la gent, finalment sí, van veure que hi havia un problema. —A Catalunya Nord també ha crescut el suport al procés? —Sobretot a partir del referèndum. El fet de saber que Catalunya Nord havia ajudat en l’organització de la votació va fer pujar molt l’autoestima de molts nord-catalans. I a partir del moment en què hi ha hagut els primers presos, molta gent ‘ha sortit de l’armari’. És un moment dramàtic, però no hem estat mai tan bé i hem fet un salt brutal quantitativament i qualitativament en el catalanisme. La identitat catalana és molt arrelada a Catalunya Nord. Penseu que un quart de la població té algun lligant amb l’exili republicà. I veient que hi tornava a haver gent a la presó, gent exiliada, s’han despertat sentiments. I per això molta gent ha pres posició. —Hi va haver un manifest signat per batlles de Catalunya Nord, amb representants de tots els partits. Curiós, oi? —El suport a tot allò que passa a Catalunya és molt transversal. Mireu, al voltant de la delegació del Consell per la República s’ha muntat un grup de suport amb personalitats de Catalunya Nord que representen tots els partits polítics, des de l’esquerra més radical com la França Insubmisa de Melenchon, fins a la dreta més dura. Ara anem a llocs, actes i concentracions on no coneixem ningú. No havia passat mai, abans ens coneixíem tots. I és molt sa. Els Republicans és un partit aliat del PP, i tenim càrrecs electes d’aquesta formació que donen suport d’una manera molt clara i molt ferma a Catalunya. O el Partit Comunista, que ha fet un canvi radical en aquest aspecte. Fins ara era un partit molt jacobí i gràcies a la feina de Nicolas Garcia ha canviat la línia ideològica i ara dóna suport a l’autodeterminació dels pobles i denuncia la repressió espanyola, fet inimaginable fa dos anys. —I el tall de la Jonquera? Quin efecte ha tingut? —Jo diria que ha canviat més la mirada des del sud. Nosaltres anem a totes amb la situació de Catalunya, però ja hi érem abans. Ara ens hem posat de moda i interessem al català del sud, i ho hem d’aprofitar. Ara cal anar un pas més enllà i que s’interessin més per tots els aspectes de Catalunya Nord, que crec que molts poden ajudar al procés. Nosaltres no som espanyols, gens ni mica; francesos una mica, si voleu, però espanyols no; i tenim una perspectiva que ens permet de veure tota la influència espanyola sobre la cultura catalana d’una manera immediata; i també tenim la distància que ens permet de veure més fàcilment l’essencial. I tampoc no ens desanimem ràpidament perquè fa molts anys que Catalunya Nord està en una situació de resistència poc visible. —També heu de combatre el menysteniment dels catalans del sud. —Hi ha un desconeixement terrible. Molts catalans no coneixen el mapa de Catalunya Nord, no saben ni dir les comarques; creuen que Carcassona és catalana, i no occitana; ens coneixen per alguns tòpics com la Bressola, quan també hi ha una escola pública en català; o ens coneixen per l’USAP; o l’estat de la llengua: ‘Ho tenim molt fotut allà’, diuen. Catalunya Nord és molt més complexa, però molt interessant, per això hem d’aprofitar que som moda per entrar al màxim al Principat. Si ens deixeu de mirar amb paternalisme, no som una cosa tan perduda, no anem tan malament. I som la prova que ser català no és ser espanyol. És cabdal en aquests moments recordar-ho. —Escolteu. I per què creieu que el catalanisme sempre ha combatut políticament l’estat espanyol, però molt poc, o gens, l’estat francès? —Perquè hi ha una francofília important a Catalunya. I també hi ha aquesta sensació que l’estat francès és l’estat dels drets humans, l’estat de la revolució francesa… Només cal demanar als nord-catalans, als bascos del nord, els alsacians, els occitans o els bretons com viuen a l’estat francès; o que mirin les xifres de ferits de les Armilles Grogues. L’estat francès és un estat espanyol que ha reeixit, al qual li han anat bé les coses; l’estat francès és un estat espanyol intel·ligent. L’estat espanyol molt sovint us ajuda amb estratègies completament boges i incomprensibles; utilitza la força bruta. L’estat francès, en canvi, fa això mateix, té el mateix objectiu, aniquilar la diversitat; uniformitzar i que tothom sigui francès i de la resta te n’oblides. Però sempre ha tingut cura de les formes i són més subtils. L’estat espanyol sempre ha volgut copiar-lo, però no ha pogut perquè crec que no té elits tan cultivades. L’estat francès sempre ha tingut molta cura de les elits i són molt més fins. —Sou la presidenta del Consell per la República de Catalunya Nord. Heu rebut impressions sobre com ha entomat França l’obertura d’aquesta delegació? —Hem constituït una associació de llei francesa, segons llei 1901, i són uns tràmits banals. S’ha aprovat sense cap problema i no tenim cap notícia de París. I no en tindrem, perquè com us deia, l’estat francès se’n desentén, es decanta per la indiferència. —Quin serà el vostre paper? —La delegació és com una mena d’ambaixada del govern a l’exili. Som la primera i l’única de moment. I això és important perquè s’ha entès des de l’exili i des de Catalunya Nord, perquè l’impuls també l’han fet gent d’aquí, que és un lloc estratègic. Alhora som a l’avantguarda i a la rereguarda. Som la rereguarda d’una resistència a Catalunya Sud i també som l’avantguarda perquè som la primera porta cap a Europa, per internacionalitzar això que passa a Catalunya. I aquest és un dels eixos més importants del Consell per la República, la internacionalització. A més, a partir del moment que els exiliats puguin circular lliurement per Europa, molt probablement no s’atreviran a trepitjar el terreny de l’estat espanyol, però sí que podran fer-ho a Catalunya Nord. La delegació llavors podrà ser important. —I com a presidenta què haureu de fer? Quines accions? —Doncs com una ambaixada. Teixir complicitats amb polítics, personalitats del món econòmic, social i cultural; atendre mitjans, explicar què passa a Catalunya; i fer més adherits al consell, perquè actualment té una mica més de 80.000 inscrits, però no és un suport suficient per a tenir legitimitat. —Creieu que la gent ho entén, per a què serveix el consell? —Certament, s’ha explicat molt malament. A més, es va crear en un moment en què es creava la Crida i mil coses més. Per a comprendre què és cal pensar en un govern a l’exili. Això és. A partir del moment que la Generalitat, per les raons que sigui, no pugui actuar amb total llibertat, podrà prendre el relleu el consell. Però abans cal tenir legitimitat, més gent al darrere. En el futur serà una eina molt important. També intentarà pensar com serà aquesta república i cal començar un procés constituent que es farà a través del Consell per la República. L’objectiu és fer una república connectada i que la gent, amb el mòbil, hi pugui participar i debatre en consells locals. També ha de ser una eina que interessi a les persones de la resta dels Països Catalans perquè també hi podrem participar. Per exemple, nosaltres, des de la Catalunya Nord, podrem decidir també com han de ser certs aspectes, no tots, del procés constituent. Podrem debatre i donar la nostra opinió. Perquè el dia que Catalunya sigui independent molts nord-catalans voldran tenir la nacionalitat catalana, i això es podrà debatre al Consell per la República. Així que crec que la gent del País Valencià i les Illes poden tenir interès a entrar dins d’aquesta eina. A més no es descarta que s’hi obrin delegacions. —Per què Marta Rovira no forma part del Consell per la República? —Això són decisions de partit, i caldria preguntar-ho a ERC. Jo no sé per què ERC no ha enviat Marta Rovira. Jo crec que podria fer molta feina. Igual que tampoc no entenc que la CUP no hagi volgut enviar Anna Gabriel. Però això són decisions de partit. Però hi ha un ambient molt bo i ganes d’avançar. Sincerament. Penseu que l’exili és diferent. A Catalunya la repressió és molt forta i contamina el clima de manera brutal. Però si agafes els partits que aquí no es poden ni veure i els portes a Catalunya Nord o a Waterloo, és molt diferent i tots van a l’una. Si n’elimines la por, les coses van molt millor.

Summary: Júlia Taurinyà: ‘L’estat francès és un estat espanyol intel·ligent’


Matí gèlid de febrer al voral d’una carretera a Castelló de Farfanya (Noguera). Poble Lliure, amics i familiars, fan un petit homenatge al lloc on es va matar en un accident de cotxe Julià Babia, militant històric de l’independentisme dels anys vuitanta. Hi col·loquen un monòlit de record i després organitzen un dinar. Mesos més tard, quatre militants de Poble Lliure, entre els quals el diputat Albert Botran i el portaveu Guillem Fuster, són acusats d’enaltiment del terrorisme per la Guàrdia Civil. No hi havia cap agent del cos passant fred ni prenent nota dels parlaments al voral de la carretera. ‘La brigada d’informació de la Guàrdia Civil són uns senyors que des de Majadahonda, davant un ordinador, es dediquen a filtrar, analitzar i estudiar tots els actes que fa l’independentisme en territori català. Van agafar el nostre acte i van considerar que entrava dins els paràmetres del delicte d’enaltiment’, explica Fuster a VilaWeb. Dos dels acusats, Ferran Dalmau i Antoni Casserras, ja han declarat davant el jutge. El següent serà Fuster: dimecres a les 10.30 al jutjat de Sabadell. Amb ell, hi parlem de Julià Babia, el cas que l’afecta, l’estratègia de la defensa, la repressió de l’estat espanyol i una mica, molt poc, del 21-D. —Podríeu explicar a les generacions més joves de l’independentisme qui era Julià Babia? —Julià Babia, altrament conegut com el Nen, era un militant històric de l’independentisme dels anys vuitanta. Fou un dels impulsors de les primeres trobades independentistes. Va militar a Independentistes dels Països Catalans (IPC) i més tard va formar part del Moviment de Defensa de la Terra (MDT). Era una persona molt coneguda, perquè tenia un lideratge molt fort que suscitava consens entre els diversos sectors de l’independentisme. Més tard deixa Sant Boi del Llobregat i es trasllada a Manresa, on impulsa el moviment independentista del Bages, com ara el Comitè de Solidaritat amb els Patriotes Catalans (CSPC), que donava suport als presos polítics catalans d’aquell moment. El 1987 va morir en un accident de cotxe a Castelló de Farfanya. Només tenia vint-i-sis anys. —I trenta anys després de la seva mort, vós i tres membres de Poble Lliure sou acusats d’enaltiment del terrorisme per haver-li fet un homenatge. —Poble Lliure, conjuntament amb els familiars i els amics, va decidir de fer un acte de reconeixement a la figura d’en Julià, perquè ens considerem hereus del Moviment de Defensa de la Terra i de l’independentisme combatiu d’aleshores. Per això, quatre persones som acusades d’enaltiment al terrorisme. Ens trobem que Ferran Dalmau, membre de Poble Lliure de ponent, també és acusat d’enaltiment del terrorisme per haver presentat l’acte. Albert Botran, diputat de la CUP i membre de Poble Lliure, és acusat del mateix delicte per haver fet una glossa política del personatge. I Antoni Casserras, ex-regidor de la CUP de Manresa, membre de Poble Lliure i amic íntim d’en Julià, és acusat per haver fet una glossa del costat més personal. —Vós no vàreu ni parlar. Per què us acusen? —M’acusen perquè, com a portaveu de Poble Lliure, vaig atendre els mitjans de comunicació que hi havia. Hi havia una televisió local de la Noguera que em va fer una pregunta sobre l’acte i jo vaig explicar per què Poble Lliure organitzava l’homenatge. A partir d’aquelles declaracions m’acusen d’enaltiment del terrorisme. —Poble Lliure com a entitat organitzativa no és acusada de res? —No, només alguns militants. —Com es fonamenta l’acusació d’enaltiment del terrorisme si Julià Babia no havia estat acusat mai de ser membre de Terra Lliure? —No va ser mai detingut ni va tenir cap sumari obert per formar part de Terra Lliure. En Julià és víctima d’allò que fou l’independentisme combatiu dels anys vuitanta i noranta, que és l’estigma social mitjançant la vinculació amb allò que ells anomenaven terrorisme. És criminalitzat perquè és militant de l’MDT, que la Guàrdia Civil anomenava ‘entorn de Terra Lliure’. Amb això i l’ús de certs rumors inventats també per la Guàrdia Civil intenten vincular-lo amb Terra Lliure. No hi ha cap mena de fonament jurídic ni polític que demostri que en Julià en formava part. De totes maneres, nosaltres vàrem homenatjar en Julià com a persona, és a dir, com a militant del nostre poble i per la seva activitat pública. —I tanmateix els jutjats admeten la denúncia. —No ho acabem d’entendre. Creiem que hi ha una obsessió malaltissa, dins el marc de la causa general contra l’independentisme, d’intentar criminalitzar els diversos sectors que defensen el procés d’alliberament nacional. Un d’aquests sectors és Poble Lliure i l’esquerra independentista, que pateix una campanya de vinculació amb el ‘terrorisme’ o la violència política. —Per entrar en context, com va ser l’homenatge? —Va ser molt bonic . El vàrem fer en el punt on en Julià va tenir l’accident. Hi vàrem aixecar un monòlit per recordar-lo. És un puny tancat amb l’estelada, el símbol de l’IPC. L’acte fou molt senzill i tendre. Com he dit abans, els seus amics i Albert Botran, que ara són acusats d’enaltiment, varen glossar-ne figura política i personal. Ens hi va acompanyar la família i els amics. I després vàrem fer un dinar de record, en què vam comentar la situació política que viu el país i vam fer paral·lelismes amb anys passats. Tan senzill com això. Ras i curt. —Quina serà l’estratègia de la defensa? —Denunciarem que és una persecució política i un atac a la llibertat d’expressió. Tot plegat dins el marc d’una causa general contra l’independentisme. La denúncia no té cap fonament. Recordo que a l’estat espanyol s’han fet homenatges a assassins en sèrie, com ara els membres de la División Azul, i ningú no ha obert cap diligència per enaltiment del terrorisme ni del genocidi. Ara mateix, la prioritat política de l’estat espanyol és la persecució de l’independentisme, encara que això vulgui dir atacar un acte de memòria històrica. —Heu rebut mostres de suport? —Oi tant. Hem rebut el suport de la CUP, de l’ANC, d’Òmnium Cultural, d’ERC i de tot aquest teixit associatiu en què ens trobem involucrats. Hem rebut un aixopluc i un escalf que agraïm moltíssim. A més a més, és coherent amb la situació que vivim de persecució, perquè contra la repressió cal fer pinya. —A l’acte no hi havia cap agent de la Guàrdia Civil, però és signada a Madrid per algú del cos. —És la brigada d’informació de la Guàrdia Civil, que són uns senyors que des de Majadahonda, davant un ordinador, es dediquen a filtrar, analitzar i estudiar tots els actes que fa l’independentisme en territori català. Van agafar el nostre acte i van considerar que entrava dins els paràmetres del delicte d’enaltiment. Això demostra que l’aparell de l’estat té un cos militar com la Guàrdia Civil que en comptes de perseguir la corrupció i el frau fiscal, per posar dos exemples de problemes de l’estat, es dedica a investigar quins actes fan els independentistes. I així arriba la denúncia: un agent de la Guàrdia Civil que no era a l’acte, sinó darrere un ordinador a Madrid, investigant què fèiem. Això vol dir que ens investiguen per altres activitats que fem? —Ho fan? —Potser. És una deriva perillosa. —Considereu que preparen el terreny per a possibles il·legalitzacions? —En la situació actual, amb presos polítics, més d’un miler de ferits l’1 d’octubre, desenes de persones investigades per incitació a l’odi, etc., no ens sorprendria que això servís per a fer la causa general encara més gran i degenerés en la suspensió d’activitats o la il·legalització dels partits polítics compromesos amb la construcció de la República Catalana. —Què penseu quan repasseu els afectats per aquesta gran causa? —Que això és una declaració de guerra de l’estat espanyol contra el mandat popular i democràtic del poble català per a construir la República. Tothom en pot ser víctima. Des d’humoristes a membres del govern, passant per líders de la societat civil com en Jordi Sànchez o en Jordi Cuixart. —Per acabar, una pregunta més en clau electoral: què us sembla llista que presenta la CUP? —Aquesta no me l’esperava . —Els periodistes som previsibles… — Bé, és una llista que ha estat aprovada pel conjunt de la militància de la CUP i que vol ser guanyadora i representativa. Més enllà dels noms, ha de tenir la voluntat d’aplicar el mandat per a fer la República i assumir totes les conseqüències que això implica. La llista la valorarem a partir del 22-D d’acord amb l’activitat parlamentària que faci.

Summary: Guillem Fuster: ‘La denúncia la fa un agent de la Guàrdia Civil que no era a l’acte, sinó darrere un ordinador a Madrid’


Trevor Ó Clochartaigh (1968) és un senador irlandès, nascut a Anglaterra, que primer va passar pel partit laborista però que actualment és membre del Sinn Féin. Ó Clochartaigh va ser un dels observadors internacionals que va acudir al referèndum d’autodeterminació català del primer d’octubre. També és membre de l’Oireachtas Friends of Catalonia, el grup d’amistat amb Catalunya que s’ha creat al parlament irlandès. En aquesta entrevista es manifesta amb molta contundència sobre la realitat espanyola. Creu que Rajoy i el PP no acceptaran els resultats del 21 de desembre i que voldran mantenir el control directe des de Madrid que l’article 155 els permet. Per això pronostica situacions de desobediència civil. —Des del vostre punt de vista què passa en aquests moments a Catalunya? —Si m’ho demanessin explicaria que hi ha serioses violacions de drets humans i civils. Que teniu polítics democràticament elegits a la presó i a l’exili. O sota perill de presó o exili. I que són membres del govern o del parlament i també la presidenta de la cambra. Tot perquè l’estat espanyol els acusa de sedició, que és l’equivalent de traïció. Es basen en un referèndum fet i organitzat pel govern i el parlament catalans. Es va demanar que els catalans exercissin el seu dret de vot sobre la possibilitat d’una Catalunya independent. Això explicaria a qui no en sabés res. —Quin consell donaríeu als polítics catalans? Declarem la independència i, al cap de poc, control directe de Madrid. Mig govern a l’exili i l’altre mig a la presó. Hem d’anar a les eleccions? Què fem després? —Crec que això que feu és correcte. I crec que és important un consens internacional. Cal convèncer més governs, partits i figures internacionals que això no és una qüestió exclusiva de l’estat espanyol, sinó que afecta molta més gent. La iniciativa internacional és molt i molt important. Nosaltres continuarem amb el nostre compromís i el nostre suport. Això és crucial. Crec que heu de superar les eleccions i assegurar-vos de tenir el mandat popular més ampli possible a favor de l’autodeterminació. Això fóra un missatge potent. Diria que haureu d’agafar el camí de la desobediència civil. Vagues, vagues generals, etcètera. També haureu d’emprendre iniciatives diplomàtiques dins Espanya i aconseguir més suport d’espanyols. Espanyols que no formin part de l’estructura estatal i que condemnin la violència de la Guàrdia Civil. Gent amb la ment oberta. Aquest consens també s’ha de construir a Espanya. I arribarà un dia que veureu més gent dins el parlament espanyol que entendran les qüestions que plantegeu. —Per què creieu que haurem d’agafar el camí de la desobediència? Què us ho fa dir? —L’estat espanyol té una història que demostra que es vol mantenir intacte i que és capaç de fer qualsevol cosa per assegurar-se’n. Encara que tingueu una victòria contundent a les eleccions no la reconeixeran. Des de Madrid voldran mantenir el control directe. Faran servir qualsevol mecanisme per fer caure del poder tots els favorables a l’autodeterminació o la independència. Faran servir mesures legals i econòmiques. Mantindran la tàctica actual. Als observadors ens va fer un impacte enorme que el vostre moviment es liderés des de la base. Era un poble, uns ciutadans. Doncs aquesta és la vostra gran força. Però serà una campanya molt dura. Molt. L’estat espanyol no cedirà terreny fàcilment. Serà una campanya llarga i complicada. —Us esperàveu un conflicte com aquest, amb mig govern a la presó, en ple 2017 al cor d’Europa? —No n’estic gaire sorprès, no. Suposo que hi té a veure la nostra història amb l’estat britànic i saber com es va comportar. Nosaltres, com a partit, històricament hem tingut contactes amb els bascs, i hem vist com els tractaven. I quines dificultats tenien. Per això dic que, sincerament, no m’ha sorprès. Però crec que la clau és que tot això qüestiona la democràcia a la UE. Per una banda, la UE defensa els drets civils i els drets humans, però quan els dubtes es formulen dins el marc europeu i dins un dels estats de la UE, aleshores l’actitud no és la mateixa. Fora de la UE són ràpids a condemnar, però quan han de condemnar el govern espanyol els ve la timidesa. Si ho fa un govern i un parlament europeus no actuen igual. Avui dia hi ha un gran interrogant. Molts europeus, i molts partits també, encara que no tinguin el poder, es pregunten què passa. I els preocupa molt això que veuen. I crec que aquest cas debilita el projecte europeu. —L’1-O vau venir d’observador internacional. Podeu explicar la vostra experiència? —Formava part d’una delegació, bàsicament polítics, per observar el referèndum. Ens va ser permès d’anar a qualsevol lloc i de parlar amb qui calgués. Vam anar a uns quants punts de votació. I personalment vaig poder ser testimoni de primera mà de la violència policíaca contra civils. Vaig parlar amb ferits greus, especialment un home de setanta anys llargs. Tots vam veure l’ús excessiu de la força, com s’enduien les urnes i la gent d’una manera agressiva. En una altra escola vam veure com es comptaven els vots. Aquesta va ser la nostra feina: observar, parlar i prendre apunts. Finalment vam emetre un comunicat oficial. —Dastis, ministre d’Afers Estrangers espanyol, diu que la violència són ‘fake news’. —No sé si el senyor Dastis era a Catalunya. Jo sí. I jo vaig veure violència. S’equivoca, Dastis. S’equivoca de mig a mig. Membres de la delegació d’observadors, de fet, van rebre l’impacte de bales de goma. I un ens va ensenyar una bala que s’havia endut. Per tant, uns quants de nosaltres vam ser testimonis de la violència de la policia espanyola en carn pròpia. El ministre d’Afers Estrangers espanyol s’equivoca. Si més no, en aquest punt. I ho afirmo categòricament perquè ho vaig veure amb els meus ulls. En tinc fotografies i vídeos propis. I he vist més vídeos enregistrats per companys i periodistes. He vist gent colpejada al cap. Afirmo categòricament que la violència la vaig veure directament. I que va ser la Guàrdia Civil qui l’exercia. I cap dels membres de la delegació no va veure incidents de cap mena per part dels catalans. Ni un sol dit, no van aixecar. En cap moment no van provocar la Guàrdia Civil. Tot era molt pacífic, civilitzat i digne. —M’agradaria saber quines iniciatives s’han pres a Irlanda per parlar del cas català. —Hem debatut a les dues cambres sobre la situació present a Catalunya. Tots els partits en van parlar. I es van palesar les preocupacions. Nosaltres, el Sinn Féin, vam ser un dels únics partits que vam condemnar les accions del govern espanyol i de l’estat espanyol. La resta més aviat deien que era un ‘afer intern’ espanyol. També hem tingut reunions dins les cambres, de formals i d’informals. —I la premsa irlandesa, com ho veu? —Diria que la majoria de la premsa hegemònica a Irlanda s’empassa la visió del cas que reben de Madrid. Jo mateix vaig poder-ho comprovar quan feia d’observador. La premsa podia estar molt esbiaixada. Vaig comentar-ho. Al final agafen la mateixa posició que la UE, i la majoria de caps d’estat, que és favorable a Madrid i a l’estat espanyol. Els parlamentaris, i el nostre partit en particular, també hem de contrarestar aquesta situació. Per això organitzem reunions públiques a diverses ciutats del país. I a la conferència nacional del Sinn Féin vam tenir a Dublín un orador invitat: Jordi Solé, eurodiputat d’ERC a Brussel·les. Volem assegurar-nos d’estar ben informats sobre la qüestió. —Mig govern a la presó, mig a l’exili. Per al govern irlandès això no ha estat un punt d’inflexió? —No. Som molt crítics amb el nostre govern. Nosaltres creiem que hi ha hagut una vulneració fonamental de drets humans, civils i democràtics. —Quins? —Dret d’expressió, impedit fins i tot durant les eleccions, que pretenen que alguns no puguin parlar sobre la independència. O els professors d’escola, acusats de permetre debats sobre l’1-O. Subratllem tots aquests casos. També subratllem que Amnistia Internacional va condemnar l’empresonament dels dos Jordis. I això és una altra violació dels drets civils. Però l’hegemonia política, aquí, sembla estar sota el paraigua del govern espanyol. Sincerament, crec que tenen por de parlar sobre aquesta qüestió perquè trencaria el discurs que han defensat fins ara. —També és xocant, sabent la força de l’independentisme en la història irlandesa. —Teniu tota la raó. El problema és que el nostre govern és de Fine Gael, molt afí al PP. Tenen aliances fortes i de fa anys. I això els connecta amb Angela Merkel i els tories. No és sorprenent que els partits conservadors que treballen plegats en l’àmbit europeu també ho facin en el cas català. Tot i això, crec que s’equivoquen. S’equivoquen del tot. És una desgràcia. —Cap esquerda dins el govern irlandès? No preveieu cap condemna? —No hi ha res que els freni. Però crec que políticament no ho faran, no. Són aliats massa propers. Veig important que Nicola Sturgeon, a Escòcia, hagi alçat la veu i hagi condemnat la situació. I el dirigent del nostre partit, Gerry Adams, que ha fet una condemna claríssima de les accions del govern. Com més condemnes tinguem, millor. També foren importants les declaracions de The Elders, Kofi Annan i Amnistia. Finalment, serà crucial el resultat del cas judicial obert a Bèlgica. És important de veure si les autoritats belgues permeten que el president Puigdemont i més membres es quedin o els extradeixen. Serà clau per a la campanya present. —Per què? —Si els extradeixen cap a Espanya tindran un camí molt difícil, però si es poden quedar a Bèlgica podran presentar la seva qüestió molt més fàcilment. —Voldríeu afegir-hi res? —Només dir que per mi va ser un gran honor ser un observador i comprovar la bona fusta dels catalans que vaig trobar. I la dignitat, el pacifisme i l’obertura de mires que vaig trobar-me. Espero que la resolució que es trobi sigui pacífica i que la comunitat internacional faci allò que ha de fer i que intervingui perquè el conflicte es resolgui d’una manera justa.

Summary: Trevor Ó Clochartaigh: ‘Haureu d’agafar el camí de la desobediència civil’


Més de set mil especialistes en càncer de pulmó assistiran a Barcelona entre el 7 i 10 de setembre a la World Conference on Lung Cancer of the International Association for the Study of Lung Cancer (IASLC WCLC 2019), el major congrés internacional en càncer toràcic i referència mundial. Enriqueta Felip, investigadora principal del Grup de Tumors Toràcics i Càncer de Cap i Coll de la Vall d’Hebron Institut d’Oncologia (VHIO) i cap de la Unitat de Tumors Toràcics de l’Hospital Universitari Vall d’Hebron, copresidirà l’esdeveniment. Una de les sessions plenàries abordarà l’epidemiologia i les característiques clíniques del càncer de pulmó en les dones, un tema considerat de màxim interès. A banda, la immunoteràpia i la medicina personalitzada seran les grans protagonistes de la trobada.

Summary: Més de set mil especialistes en càncer de pulmó assistiran a Barcelona al major congrés internacional de la matèria