Una de les defenses dels investigats per l’1-O al jutjat d’instrucció número 13 de Barcelona ha demanat la nul·litat de la causa perquè el cas no havia d’haver recaigut en el magistrat Juan Antonio Ramírez Sunyer, que va morir el novembre passat. Per això i pel suposat biaix ideològic, l’advocat Ramon Setó va explicar ahir a TV3 i al diari Ara que considerava que l’adjudicació de la causa a Ramírez Sunyer fou irregular, que es va fer a dit. Tanmateix, la jutgessa degana de Barcelona, Mercè Caso, ha dit avui que la denúncia és mal enfocada, perquè segons les normes de repartiment actuals el jutjat número 13 sí que podia entrar en el sorteig. Ramírez Sunyer: tots els abusos d’un magistrat a l’ombra contra el referèndum Ramírez Sunyer va començar la investigació el gener del 2017, arran d’una denúncia del partit ultradretà Vox contra Lluís Salvadó, Carles Viver i Pi-Sunyer, Carles Puigdemont, Carles Mundó, Oriol Junqueras i l’ex-jutge Santi Vidal, per unes declaracions d’aquest darrer en què, entre més coses, assegurava que la Generalitat havia obtingut il·legalment les dades fiscals dels catalans. El TSJC va desestimar l’admissió a tràmit d’aquella querella, però la va derivar al jutjat d’instrucció número 13 perquè decidís sobre els denunciats que no eren aforats, és a dir, Salvadó i Viver. Ramírez Sunyer no en va dubtar i va acceptar la querella per rebel·lió, sedició –mesos més tard, aquests delictes s’imputaren a part del govern–, revelació de secrets, malversació, desobediència i prevaricació. I durant la instrucció va cometre una colla d’irregularitats que haurien de servir per a invalidar proves o testimonis en què s’ha fonamentat la instrucció del jutge Pablo Llarena en la causa contra els dirigents independentistes. Repassem-les: —Els excessos de la Guàrdia Civil La investigació del jutjat 13 va servir per a ordenar els escorcolls i les detencions d’alts càrrecs del govern del 20 de setembre del 2017. I els investigats han hagut de viure durant més d’un any sota l’amenaça d’acabar essent encausats per rebel·lió i sedició. Ramírez Sunyer va començar a gestar una gran causa i va delegar a la Guàrdia Civil que portés la investigació. Així és com el mes de maig del 2017, la Guàrdia Civil va començar a citar a declarar càrrecs de l’administració, funcionaris i alts càrrecs de la Generalitat. ‘Ens hem trobat amb molta gent a qui la Guàrdia Civil ja els va dir que passaven a ser investigats, però aquesta situació processal l’ha de decidir el jutge, no pas la Guàrdia Civil’, explica un advocat dels investigats. Per la caserna de la Travessera de Gràcia hi van passar el portaveu del comitè executiu del Pacte Nacional pel Referèndum, Joan Ignasi Elena; el director general de Comunicació del govern de la Generalitat, Jaume Clotet; el secretari general de Presidència, Joaquim Nin; el director d’Atenció Ciutadana, Jordi Graells; i l’actual conseller de Polítiques Digitals i Administració Pública, Jordi Puigneró. Curiosament, tot i rebre la condició d’investigats, alguns no van ser citats a declarar mai més ni van rebre notícies del jutge. —Un jutge que mentia: sí que investigava el referèndum Aquest jutge investigava els preparatius del referèndum a l’ombra, en una causa secreta, donant instruccions a la Guàrdia Civil i a la policia espanyoles. Després ho negava, i amb l’argument que no investigava el primer d’octubre va refusar que la CUP es personés en la causa. El jutge negava qualsevol investigació del referèndum, també per mitjà del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC). L’associació d’advocats Drets va presentar una querella en què acusava la Guàrdia Civil de ‘falsedat documental’ i ‘usurpació de funcions’ pels interrogatoris a alts càrrecs del govern a la comandància de la Travessera de Gràcia. Segons Drets, el jutjat d’instrucció número 13 podia investigar d’amagat el referèndum del primer d’octubre sense cap fonament i, alhora, la Guàrdia Civil actuar sense cobertura judicial. Un any més tard, Ramírez va admetre que investigava els preparatius del referèndum del 15 de maig de 2017 ençà. —Investigació irregular d’aforats El mes d’agost proppassat Ramírez Sunyer va enviar la causa de Lluís Salvadó i Josep María Jové al TSJC perquè tots dos són aforats. Però, segons que denuncien alguns advocats, el magistrat els ha investigats il·legalment durant sis mesos, car van ser elegits diputats el mes del gener de l’any passat i fins al mes d’agost no es va inhibir. ‘D’ençà que van entrar el parlament, el jutge sabia que no era competent, però ha continuat analitzant els correus electrònics i la documentació que els van requisar el 20-S… I això no ho podia fer’, diu un advocat coneixedor del cas. —Telèfons que no s’haurien d’haver punxat També es va detectar que quan es van ordenar les escoltes telefòniques, per error es van punxar uns altres números de telèfon, però així i tot van continuar punxats. Per coses com aquesta, és molt probable que en la primera setmana del judici oral surtin a la llum irregularitats que posaran en dubte la instrucció del cas. Un altre advocat, encarregat de la defensa d’un alt càrrec de la Generalitat investigat, no veu factible que es pugui eliminar la instrucció sencera, però opina que hi ha hagut clares vulneracions processals que poden invalidar alguns testimonis en el judici oral. 20-S: història dels abusos d’un magistrat a l’ombra

Summary: Les irregularitats i abusos del jutjat número 13 en la causa contra l’independentisme


La portaveu de Ciutadans, Inés Arrimadas, ha tingut avui una topada amb el dirigent del sector crític del partit, Francisco Igea, que és vice-president de Castella i Lleó. Han evidenciat públicament la crisi interna de Ciutadans, desafiant-se a publicar missatges privats que s’han intercanviat els últims dies. Arrimadas, que dóna copets a l’esquena a Igea, també el desafia a fer un col·loqui públic amb la militància si decideix de presentar-se a les primàries per a disputar-li el lideratge del partit. Igea li respon que no té cap problema en publicar les converses privades, i Arrimadas acaba instant-lo a acceptar el resultat de les primàries i a mantenir la unitat del partit. Encuentro más que tenso entre Arrimadas e Igea👇🏻 pic.twitter.com/bcoZr2jBqm — Inma✨ (@iinnmmaax) February 24, 2020

Summary: Arrimadas i Igea s’encaren davant les càmeres, esbombant en públic la crisi interna de Ciutadans


La Unió Europea ofereix diners i una acceleració del procés de liberalització de visats a Turquia en canvi que contingui ‘efectivament l’arribada de refugiats’. Els líders de la UE han avalat en una reunió a Brussel·les l’acord entre la Comissió Europea i el govern turc per a augmentar la cooperació, però el president del Consell, Donald Tusk, ha advertit que el pacte ‘només té sentit si conté efectivament l’arribada de refugiats’. Els 28 encara no han anunciat, amb tot, la xifra concreta d’ajut econòmic a Ankara, que es negociarà els dies vinents. ‘La protecció de les nostres fronteres exteriors és la principal prioritat avui’, ha dit el polonès. El president del Consell ha volgut mostrar un ‘optimisme cautelós’ després de la cimera de caps d’estat i de govern que s’ha fet a Brussel·les, on s’han adoptat ‘decisions importants per a ajudar a garantir les fronteres exteriors de la UE’. Els líders han celebrat ‘l’acord UE-Turquia per fer front a la crisi dels refugiats’, que ha negociat la Comissió Europea amb el govern de Recep Tayyip Erdogan, i que encara no preveu xifres concretes d’ajut econòmic. Tant Tusk com el president de la CE, Jean-Claude Juncker, han remarcat, amb tot, que la cooperació és en canvi de més control fronterer. ‘Nosaltres us ajudem, vosaltres ens ajudeu, és així de simple’, ha assegurat Tusk en referència a l’acord amb Turquia, remarcant que perquè Brussel·les compleixi cal que Ankara ofereixi una ‘resposta adequada i responsable’ a la crisi dels refugiats. Juncker ha indicat, en aquest sentit, que hi ha un vincle entre l’acceleració de la liberalització dels visats i els passos en matèria de migració. ‘L’acord amb Turquia només té sentit si conté efectivament l’arribada de refugiats’, ha dit Tusk. Segons Jean-Claude Juncker, el pacte ‘té per objectiu de garantir que els refugiats que són a Turquia continuïn a Turquia’, i que el país no es converteixi en un passadís per a arribar cap a la UE. Els líders europeus també s’han compromès a reforçar els seus instruments de control de les fronteres, amb un cos més operatiu, segons Tusk, que pugui ‘retornar immigrants irregulars a iniciativa pròpia’ i sigui ‘més actiu a les fronteres’.

Summary: La UE ofereix diners i accelerar la liberalització de visats a Turquia en canvi que aturi la crisi dels refugiats


El filòsof Josep-Maria Terricabras n’ha tingut prou amb dos anys de voltar pel Parlament Europeu com a diputat per ERC per constatar que, de la independència de Catalunya, se’n parla. I força. Però sempre en passadissos o amb la veu baixa. Perquè la posició oficial de les institucions comunitàries és de defugir el conflicte. Terricabras està convençut que en el moment del xoc final, que es podria desencadenar, segons que diu, per l’aprovació de la llei de transitorietat al parlament, la reacció d’Espanya farà actuar la UE com a mediadora, per a un referèndum o per a negociar la separació de Catalunya. I si això acaba passant, diu, hi ha uns quants estats europeus (i algun de no europeu) que no trigaran pas gaire a reconèixer el nou estat. —Què en pensen a la UE de les diades multitudinàries de l’Onze de Setembre? —Quan es fan grans manifestacions, amb cinc diades consecutives multitudinàries, fa molta impressió. L’altre dia un col·lega espanyol, del PSOE, em deia: ‘Home, és que aquestes coses que feu vosaltres ja no les fa ningú.’ Causen l’impacte de veure que és una societat mobilitzada i reincident. Ara, als meus col·legues del Parlament Europeu, si els preguntessin sobre la independència de Catalunya segurament votarien no. Perquè no volen més maldecaps. Però si als mateixos els fas la pregunta de si hi ha d’haver un referèndum a Catalunya, més d’un 95% et dirà que és clar que sí. —Fins i tot eurodiputats del PP, socialistes…? —Sí, sí. Però és clar que els espanyols no. —Però dels altres països sí. —I tant. Alguns fins i tot han vingut d’observadors, com al 9-N. —Sí, però a la UE hi ha silenci i una voluntat d’esquivar la qüestió. Quan s’hi implicaran les institucions europees? —Això serà així fins al final. Perquè les institucions europees són d’una prudència extraordinària. Parlaran quan hi hagi el xoc que faci la cosa definitiva. Fins ara hi ha petites topades, que la UE segueix però que no troba urgents per a la seva intervenció. Passarà quan hi hagi un xoc fort; per exemple, amb l’aprovació de la llei de transitorietat. Com que per part d’Espanya provocarà una reacció brutal, la UE haurà d’intervenir per força. —La UE deu callar també per la pressió diplomàtica espanyola. —Sí, té un efecte. Però jo vull felicitar la nostra diplomàcia, i l’acció exterior del govern. El senyor Hollande no rebrà Puigdemont fins que no hi hagi una cosa grossa. Però en canvi et pots aproximar al segon o al tercer cercle, als ‘think tanks’… El fet que s’hagin pogut fer debats sobre la nostra qüestió, en parlaments diversos, des de Noruega fins a Flandes o als països bàltics, fins i tot als EUA… tot això demostra que l’atenció i l’interès hi són. I que tot depèn de nosaltres, tot. No em fa gens de por la UE, perquè fan vestits a mida, és el que van fer en el cas de Croàcia, l’Alemanya de l’est, Txecoslovàquia… —Parleu de l’aprovació de la llei de transitorietat al parlament. La UE no veurà malament una acció unilateral? —Em sembla que ho entenem malament si pensem que només nosaltres fem accions unilaterals. La negació del govern espanyol és una acció unilateral. La negació del referèndum és unilateral. —Però no entra pas en conflicte amb el que diu la UE, és a dir, es tracta d’un afer intern espanyol i el govern espanyol pot fer i desfer. —És un afer intern que els preocupa. I Europa protegeix els seus estats tant com pot. Per això desitjo ser un estat d’Europa. Malgrat tot, el prestigi espanyol a Europa és gairebé zero. —Parlàvem d’una acció unilateral de Catalunya. Pot ser acceptada per la UE? —Si hi ha una acció unilateral de Catalunya, Europa callarà. Però com que hi haurà una acció espanyola, això farà que Europa intervingui. Si hi ha un xoc fort, Europa haurà d’intervenir per força. I Catalunya té el gran avantatge de tenir una capital com Barcelona, que atreu una quantitat d’inversió espectacular, que és considerada com la quarta o cinquena capital d’Europa en interès per part dels europeus. Això és molt important. I quan hi hagi un xoc, la UE hi intervindrà, hi dirà alguna cosa, proposarà un referèndum, que s’asseguin en una taula… —Quina seria la millor manera de culminar el procés? Un RUI, unes eleccions constituents…? —Per la lectura de les institucions europees el referèndum és clar. Els agradarà o no, però en un referèndum se sap quants n’hi ha a cada banda. En unes eleccions diran: ‘Mira, ja en fan unes altres, cada divuit mesos fan eleccions aquesta gent.’ Els direm: ‘Oh, és que seran constituents’, i no els importarà, perquè de moment no passa res. L’única cosa que aclariria la situació és un referèndum, però hi ha la dificultat tècnica. Amb una legislatura com la que tenim ara, que l’hem guanyada els independentistes, que només dura divuit mesos, i fer-ne una altra que potser perdrem, em deixa extenuat. Ho hem rumiat, això? Si això ja està fet! Per què no anem a un referèndum? —Un referèndum previ a l’aprovació de la llei de transitorietat? —Es pot aprovar la llei i l’endemà fer el referèndum, per tenir una cobertura legal. —El problema del referèndum és que es repeteixi el 9-N. —No. Allò desgraciadament no va ser un referèndum, reconegut pels que el van aplaudir. Perquè només es podia fer allò: una protesta contra la manca de referèndum. Això d’ara podria ser un referèndum si s’establís bé i sobretot si tingués observadors internacionals. És un factor molt important. —Què entenem per observadors internacionals? Perquè ja en van venir uns el 9-N i en les consultes populars… —No. Quan parlem d’observadors internacionals volem dir demanar a les institucions europees que n’enviïn una delegació. Aquí sí que hi haurà un conflicte, un conflicte amb l’estat. Però és que aquest conflicte s’ha de crear algun dia. No podem pensar que s’arribarà a la independència seguint les lleis espanyoles. —O sigui que serà un referèndum pactat amb la UE perquè s’haurà arribat a una situació de tensió insostenible amb l’estat espanyol? —Pot ser això. Havent fet una llei de transitorietat. La llei de transitorietat és la llei d’independència. Aquesta llei té un primer article que diu que Catalunya es declara independent. Aleshores sí que ja es veurà molt implicada la UE. I perquè no hi hagi un daltabaix ni a Espanya ni a Catalunya, aleshores sí que s’hi implicarà. I ho farà a través de diputats europeus que vagin a fer d’observadors, com van a fer en altres llocs del món. —Catalunya ha treballat prou les aliances internacionals per a poder ser reconeguda si declara la independència? —No conec tant les interioritats, però pel que sé i pel que sospito hi ha molta feina feta. Hi ha un respecte important per la feina exterior catalana. El fet és que el senyor García Margallo ha de sortir disparat a Roma a explicar les coses que passen… I és xocant, perquè ells són un estat i nosaltres no. Som nosaltres que ens hauríem d’afanyar a explicar-nos, però en canvi és ell que juga al contraatac, a la defensiva. Nosaltres tenim una bona posició. —Les sospites que teniu són perquè sabeu coses sobre els contactes internacionals? —No sé res que provingui de Diplocat o de la conselleria d’Exteriors. Sé coses que em vénen de col·legues diputats al Parlament Europeu, que expliquen a què estarien disposats, com veuen la cosa al seu parlament, quines pressions tenen del govern espanyol… És informació de primera mà només obtinguda per mi. —Quins serien els primer països que reconeixerien Catalunya? —Els bàltics i els nòrdics. En algun moment ja han fet gests i han acabat rebent i tot. D’aquests, no en tinc cap dubte. Fins i tot hi hauria algun altre país, que potser no agradarà a alguna gent, no europeu…. —Israel? —Israel, sí. —Per què penseu que Israel reconeixeria aviat una Catalunya independent? —Ho penso una mica per la manera com han estat tractats per Espanya. Quan repasses la història, fins que no han estat reconeguts com un estat per Espanya… I també per una bona relació en la recerca amb grups catalans. Aquestes coses hi influeixen, encara que no tinguin directament res a veure amb el procés. Però res no és casual, com el fet que cada any a Barcelona vagi aguantant la inversió estrangera; es tracta de gent que no és ignorant, que sap què passa i que sap com acabarà. El fet que Norwegian posi vols directes des de Barcelona als EUA és un senyal: ho fan els noruecs… Ah, això només és comercial? No! Jo no hi era a la negociació, però hi ha obvietats per les quals no cal que t’ensenyin els papers. Són coses ben fetes. N’hi ha que són discretes, n’hi ha de camuflades. A més, el senyor Margallo pretén crear una closca al voltant de Catalunya. Però si algun d’aquests estats trenca la closca, ja està. Això va molt ben encaminat. Hi ha silencis que deixaran de ser-ho, silencis que seran cada vegada més durs, hi ha gent que és a punt, n’hi ha de distant… Però quan mires el quadre, amb la dificultat que representa per primera vegada a Europa de fer això que se’n diu l’ampliació interna, veus que això va molt ben encaminat. —El Brèxit hi ajuda o ho entrebanca? —Penso que el Brèxit s’acabarà abans del 2019. I durant aquest temps passaran coses. Per exemple, s’ha de resituar Escòcia. Compto que abans d’acabar el meu mandat com a eurodiputat serem independents. —Abans no hi haurà un segon referèndum escocès? —No el veig, un segon referèndum. Perquè aquell primer era guanyador pels del no. El problema que acabaria creant al Regne Unit durant la negociació que se’ls separés Escòcia seria terrífic. Ara no hi haurà permís per a un referèndum. També sospito que els escocesos no volen ara un referèndum, volen veure fins a quin punt amb la nova situació no tindrien una bona plataforma de treball per després. No crearan un conflicte d’un altre referèndum. —Nicola Sturgeon va recordar el segon referèndum l’endemà del sí del Brèxit. —Sturgeon sí, però May no. A més, Sturgeon va parlar de la possibilitat, i des d’aleshores no n’ha dit gaire res més. —Tindrà poca influència el procés escocès en el català, doncs? —Em sembla que a Catalunya ens afavoreix en el sentit que si en sortim –i no cal que en sortim– no passa res. I la UE s’ha de reconstruir; s’ha de replantejar i hi pot haver modalitats diverses de presència a Europa, fins i tot de pre-independència per acabar en una independència. D’aquestes coses, a Europa se’n poden inventar. I a nosaltres ens pot afavorir. —A la UE, el referèndum del Brèxit pot haver estigmatitzat els referèndums com una cosa negativa, o perillosa? —Sí, però els referèndums els has d’acceptar. N’hi ha hagut un als Països Baixos sobre els refugiats; n’hi haurà un altre a Hongria…. Els referèndums te’ls has d’empassar. I volem proximitat amb el ciutadà europeu o no? Eliminarem una eina que és de proximitat i de votació?

Summary: Terricabras: ‘Israel podria ser dels primers a reconèixer una Catalunya independent’


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha anunciat aquest dijous que anirà a Madrid durant el judici de l’1-O per visibilitzar el rebuig de l’Ajuntament a aquest procés que considera que es produeix “en condicions d’injustícia”, i ha ofert la ciutat per fer d’altaveu a Europa d’aquesta causa. Ja ha traslladat la seva disposició a anar a Madrid durant el judici als dirigents independentistes empresonats i li han dit que “ho veuen bé”, tot i que encara ha de valorar quin és el moment i la manera més oportuna de fer-ho, ha explicat Colau en roda de premsa després de rebre diversos familiars dels presos i entitats. L’alcaldessa ha recordat que el ple d’aquest divendres aprovarà una declaració institucional en la qual l’Ajuntament demana un judici just -amb el suport del PDeCAT, ERC, la CUP i els regidors no adscrits-, que es traduirà i s’enviarà a altres institucions, també internacionals, perquè en tinguin coneixement i també puguin aprovar-la si ho desitgen.

Summary: Colau anirà a Madrid durant el judici de l’1-O


El nom de José Antonio Martín Pallín el veiem gairebé cada dia en algun mitjà. Aquest magistrat emèrit del Tribunal Suprem i ex-fiscal del mateix òrgan ja fa temps que no exerceix, motiu pel qual no es mossega la llengua i opina amb total llibertat sobre l’empresonament dels polítics catalans. Sobretot, no veu amb bons ulls que es persegueixin penalment accions que són polítiques, i contradiu la decisió de Llarena d’aplicar la presó preventiva. —Us va sorprendre la decisió de Llarena i els arguments utilitzats per a deixar Junqueras a la presó? —Aplicar una presó provisional ha de ser una mesura per a casos excepcionals. El Tribunal Constitucional ens n’ha donat les pautes. Ha de ser per salvaguardar que es pugui fer el judici, si continua endavant, per evitar els riscos de fuga i la destrucció de proves. Sobre la reiteració delictiva, jo crec que està prevista per altres classes de delictes, però no els delictes polítics. I això és un delicte polític. Tots els delictes que tendeixen a canviar la forma d’estat o les institucions, tots són delictes polítics, segons la ciència penal. Passa que alguns periodistes insisteixen a dir que no hi ha delictes polítics, però tots els manuals de dret penal ho consideren així. —Llavors, parlaríem de presos polítics? Amnistia Internacional, amb qui col·laboreu, no vol fer servir aquest concepte. —La qüestió que precisa Amnistia Internacional, a parer meu, amb bon criteri, és l’anomenat ‘pres de consciència’, és a dir, aquell que és pres per haver expressat les seves idees. És a dir, la persecució de la llibertat d’expressió. Aquí no els acusen per les seves idees, sinó per actes, els quals jo no veig que siguin constitutius de rebel·lió o de sedició. —De fet, la rebel·lió de la qual acusen Junqueras i altres consellers és indirecta, i el jutge reconeix que no van exercir la violència, però que haurien pogut incitar a cometre-la. —Segons el dret penal, això no és correcte. La imputació s’ha de fer en virtut dels actes propis, no dels actes aliens. Si hi hagués hagut incitació verbal o escrita de manera directa a aquesta violència, podríem parlar, efectivament, de provocació delictiva. Però que jo sàpiga, en la interlocutòria no es parla de provocació delictiva, sinó que hi ha altres persones, vés a saber qui, que van exercir la violència. Però el dret penal no pot jugar amb les endevinalles i els futuribles. —L’advocat de Junqueras deia que la interlocutòria era com una sentència, perquè entra al fons de la qüestió i a valorar les proves. —Sí. Si en alguna cosa hi ha coincidència, en un tema en el qual s’ha posicionat molta gent, és que ara discutim si concorren o no els requisits de la llibertat provisional. Una cosa diferent és si existeixen els delictes de rebel·lió, sedició o malversació. I jo els poso en dubte. Però no té res a veure això que veiem ara, perquè els fets no es concreten en una acusació precisa. En canvi, la fiscalia ha escrit una novel·la de 106 pàgines sense actes concrets. En una acusació, perquè l’acusat pugui defensar-se, aquests actes hi han de ser. —Com a jutge del Suprem, hauríeu acceptat aquesta querella de la fiscalia? —Crec que amb les meves respostes ja ho podeu saber. —I creieu que hi va haver violència el 20 de setembre i l’1 d’octubre? —Els dies 20 i 21 de setembre, l’única violència que hi va haver –si més no, que jo l’hagi vista– és la dels dos cotxes que la Guàrdia Civil va deixar al carrer. I és clar, la destrucció de dos cotxes no és suficient per a parlar de violència. Si tots els qui haguessin destrossat un cotxe en aquest país, fossin a la presó, necessitaríem mil presons més. Sobre l’1-O, hi va haver una violència inqüestionable. S’hauria de veure en quina part hi va haver violència i en quina una resistència passiva d’aquelles persones que, segons diuen, volien protegir les urnes o anar a votar. La policia, davant d’una situació d’aquestes, ha de decidir què fa, però no hauria passat res si hagués decidit de no fer res, com fan moltes policies del món. Érem davant unes persones que volien votar, no volien destrossar el mobiliari urbà ni robar cap banc. —Us van sorprendre aquelles imatges de l’1-O? —Evidentment que sí. Van ser sorprenents. És curiós. Impedir l’execució d’una ordre judicial, que és el que diu el codi penal, amb un moviment públic i tumultuari, a Espanya s’ha fet moltes vegades. Per exemple, en els casos que les plataformes contradesnonaments s’oposen que entri la policia i la comissió judicial. Algunes vegades hi ha empentes i, en d’altres, la policia, amb molt bon criteri, truca al jutge i aquest decideix de demorar l’ordre. Això passa cada dia i a ningú se li acut d’obrir un procés penal de sedició. En algun cas hi ha hagut alguna condemna per desordre públic, però ja està. Jo confio que al final tot torni a les seves lleres, que el ministeri fiscal mediti quines acusacions formularà, que la sala practiqui, com és lògic i no hi ha més remei, un judici oral, i que aquí s’acabi. Però vaja, és una opinió meva. —De fet, Javier Pérez Royo deia que l’única sortida seria que en el judici oral s’aixequés el peu de l’accelerador. —Comparteixo aquesta confiança i la desitjo ferventment. —Aquesta és la màxima esperança que poden tenir els polítics catalans investigats? —No en tinc ni idea. A la vista del que passa, seria una temeritat per part meva fer un pronòstic. Ara, confio que meditin bé els passos futurs que faran. —Creu que hi ha una operació d’estat entre l’executiu i el poder judicial per a combatre l’independentisme? —Excepte l’1 d’octubre, com l’opinió internacional defensa unànimement, en la resta de fets l’ha combatut amb l’arma que li ofereix la constitució, que és el recurs d’inconstitucionalitat. I per mitjà d’aquest va aconseguir la nul·litat de la llei del referèndum, la nul·litat de la llei de transitorietat i la nul·litat dels acords per a fer el referèndum. En qualsevol sistema democràtic és cridaner que un acte parlamentari sigui criminalitzat. Això no ho podria assimilar un anglès. Sobre si hi ha una coordinació, no ho sé. Sí que crec que els magistrats de la meva antiga sala, que els conec, han actuat segons el seu criteri i lliures de qualsevol pressió. —La situació actual és de blocatge. —Sí. Els sentiments són a flor de pell i és molt difícil de dir com es pot solucionar. Jo crec que es pot atenuar i començar a cercar una convivència. Tenim un exemple al nostre país, al País Basc, on després d’una situació terrible, que no té res a veure amb la catalana, com va ser el feroç terrorisme d’ETA, la societat basca, encapçalada pel govern, ha activat mecanismes de convivència, i ara sembla que els presos estarien disposats a reconèixer el mal que van causar… Que ningú pensi que vull fer un paral·lelisme, però sí que m’agradaria ressaltar que el govern basc va promocionant fòrums de conciliació, convivència i la cerca d’una normalitat. —Però el problema hi continuarà essent. I és que Catalunya vol exercir el seu dret a l’autodeterminació. —Però ara som on som. Jo ja he dit que la via unilateral és absolutament inviable i em crida l’atenció que juristes molt prestigiosos hagin induït el govern a pensar que és possible. Això, el dret internacional ho rebutja frontalment, i molt més encara si es tracta de segregar una part del país que ja està reconegut en la comunitat internacional i ja viu una democràcia. —Jo em referia a una via pactada, com va fer Escòcia. —El referèndum pactat és una qüestió diferent. Podria ser una solució. Jo penso que en aquests moments, tal com està la situació, seria massa emocional i, per tant, no relaxaria el que va passar al Quebec o a Escòcia, on jo vaig veure una fotografia que val més que mil discursos. Va ser el dia de les eleccions, i vaig veure dos escocesos, amb les seves gerres de cervesa, abraçats, l’un amb el sí i l’altre el no. Si aquesta situació fos possible, jo hi estaria a favor. —Segurament és el pas que hauria d’haver fet Rajoy fa temps. —Jo crec que en altres moments s’hauria pogut fer. Però, en aquest aspecte, segueixo fidelment les resolucions del Tribunal Suprem canadenc i del mateix govern, que va estipular que hi havia d’haver una majoria reforçada, d’una participació que superi el 50%… —Com valoreu l’aplicació del 155? —A veure, el 155 existeix, igual que en la constitució alemanya. És cert que allà no s’ha aplicat, però té prevists criteris semblants als que s’han fet servir a Espanya. Ara hi ha una gran oportunitat per a saber si es va aplicar bé, perquè dimarts el TC va acceptar a tràmit el recurs de Podemos i això li donarà l’oportunitat de dir què és constitucional i fins on pot arribar. —Van anar massa enllà? —Pel que fa a la mesura de dissoldre el parlament i que una persona pugui substituir una altra en el govern –recordem que és el president qui tenia la potestat de dissoldre el parlament–, jo crec que no van anar massa enllà. Però es pot discutir. A Alemanya, tot i que no s’ha aplicat, els constitucionalistes tenen un debat permanent sobre la seva extensió. —La forma amb la qual es va aplicar segurament va fer encara més profund el problema. —Però també cal reconèixer que, no sé si per raons estratègiques o pel que fos, els independentistes que havien votat la República van acceptar les eleccions. —Però els guanyadors d’aquestes eleccions no poden formar govern amb garanties perquè un és a la presó i l’altre a l’exili. —Jo crec que hi ha algun precedent, fins i tot a Espanya. Com el cas de Yoldi, que essent a la presó el van autoritzar a presentar-se ni més ni menys que a lehendakari. Per tant, això podria passar perfectament. Ara, que és anormal i que no hi ha precedents que un parlament funcioni amb un president que és a la presó? Això és cert. Però la possibilitat de prendre possessió i investir un president que és a la presó, sí que és oberta. —Dèieu en una entrevista a El Mundo que es podria donar la circumstància que el possible president electe entrés a la presó i no li concedissin el permís per a ser investit, fet que seria inconstitucional i no respectaria la separació de poder. Expliqueu-m’ho. —Sí, exacte. Seria susceptible d’un recurs d’empara al TC, perquè es vulneraria la voluntat popular. La constitució, si la gent se la creu, ens diu que la sobirania resideix en el poble espanyol i en les autonomies, en el poble de les autonomies. S’infringiria la voluntat popular, si es volgués que aquest senyor fos president. I si es presenta aquest recurs d’empara, implicaria la suspensió del tràmit d’investidura fins que es resolgués. Amb la qual cosa, no comptarien els terminis que marca l’estatut. Ara, em sembla surrealista que Puigdemont vulgui ser investit a distància. —Si torna, amb gairebé tota probabilitat entraria a la presó. —Sí, aquesta és una solució. Nosaltres veiem la superfície de les coses, però estic segur que en aquests moments hi ha converses per a veure com s’instrumentalitza la tornada de Puigdemont a Espanya. —Sempre heu dit que us considereu un home d’esquerres. Per què costa tant que els jutges es pronunciïn políticament? —Crec que pels quaranta anys de dictadura. N’hi ha prou d’anar a Perpinyà, i no per mirar pel·lícules, com fèiem fa anys, sinó per comprovar que a França, Alemanya, Itàlia, Holanda o Bèlgica, els jutges poden militar en partits polítics. El que no poden és ostentar càrrecs directius. Per tant, els ciutadans d’aquests països, des de fa quaranta, cinquanta o seixanta anys, conviuen perfectament amb jutges que saben perfectament que militen en partits. —Sou molt crític amb el PP i la seva acció de govern en els últims anys. Què li recrimineu de la seva actuació davant l’independentisme català? —El PP actua de forma manera clara i explícita. Altres partits ho fan més dissimuladament. Aquí hi ha, per una banda, un sector minoritari del PP que combrega amb els principis i les essències del franquisme, però adaptades al sistema democràtic. I un altre sector que sap que si adopta una política com en qualsevol altre país, democràticament estable i sana, com seria establir un diàleg, pot perdre aquesta bossa de vots. Per això no fa el pas. —L’antindependentisme és rendible electoralment. —Sí, perquè hi ha estudis de l’INE i del CIS que posen en relleu que la bossa principal de vots de la dreta d’aquest país són els majors de 65 anys. I són molts, eh?

Summary: José Antonio Martín Pallin: ‘La fiscalia ha escrit una novel·la de 106 pàgines sense actes concrets’


Dansa, música folc, comèdia gestual i teatre formen part de ‘Zona restringida’, la principal novetat de les festes de Sant Sebastià, que distribuirà per Palma vint-i-cinc espectacles d’uns quinze minuts en espais poc convencionals. Una proposta que neix amb l’objectiu d’acostar la cultura als ciutadans i que descobrirà espais com ara el despatx del batlle, col·legis, el transport públic, equipaments municipals i, fins i tot, domicilis particulars. Les entrades són gratuïtes, però cal demanar-les amb antelació a la web. Segons la regidora de Participació Ciutadana i Coordinació Territorial, Eva Frade, la iniciativa vol donar resposta a la reivindicació de portar més actes de les festes als barris. ‘És una idea que uneix la nit d’espectacle teatral amb un format innovador’, va destacar. L’assessor musical de la revetlla de Sant Sebastià, Miquel Ferrer (de Rata Cultura Expandida), va explicar que a cada districte hi hauria un punt de trobada, on tocaria el grup de música For Nickels & Dime, i allà, un guia els recolliria i els duria als espais on es farà cada obra. Dissabte, el punt de trobada serà la plaça de santa Eulàlia; diumenge, la plaça dels Nins; el divendres 18, el casal de barri de Son Cotoner; el dia 20, el parc de can Simonet; i el 21, la plaça de la parròquia del Crist Rei. Mishima i Celtas Cortos, entre els grups destacats La revetlla començarà amb les tradicions d’arrel. Gegants, glossadors, ball de bot i el Drac de na Coca seran l’avantsala de l’encesa del fogueró a la plaça Major. Les activitats començaran a les 18.00, fins a les 20.30, quan hi haurà l’actuació de l’escola de ball Calabruix. Els seguiran el folc de Galivança, L’équilibriste, i Elkin Robinson. La plaça de Joan Carles I serà dedicada al pop-rock. Hi tocaran els joves Go Cactus, el quartet Ombra, Mishima i el grup d’indie-rock Niños Mutantes. També hi haurà pop a la plaça d’Espanya. A les 21.30, la música començarà amb Bruno Sotos i continuarà amb els Celtas Cortos. Els seguiran Xriz i el punxa-discs Juan Campos, que farà sonar música dels anys setanta, vuitanta i noranta. A la plaça de la Reina, hi haurà flamenc i rumba. El cantautor José Antonio Parra Estrada, el Parra, començarà a les 20.30 i el seguiran Kiko Veneno, la jove Suu i la banda Zelisko. El carrer de Jacint Verdaguer serà l’espai de la música urbana amb Trigga, Brisa Fenoy, Babi Blackbull i la Phussyon live band, que estarà acompanyada pels audiovisuals de l’artista Alona Vinç. La música swing i el rockabilly ompliran la plaça de l’Olivar amb els Hi Hats Swing i els ballarins Lindy Hop, la big band Glissando i el trio Black Cats. A la plaça de Cort començaran amb una jam session de One PAC & Fellows. El jazz continuarà amb Júlia Colom, Masé Jara Quintet i la Nayla Yenquis Group. La plaça de la Feixina serà l’espai per als amants de la música electrònica. EMEA, nom artístic del jove productor Miquel Alzanillas, començarà a les 21.00 i anirà seguit del grup Anímic, els Roñatron i els punxa-discs Philantropic. A banda, a la plaça d’Espanya hi haurà els escenaris de Los 40, amb actuacions com les de David Otero, Dani Fernández i Mark Dayle dissabte i el de la COPE, diumenge 20, amb Afters Suns, The Turners i La Mari i Javi Medina. El dissabte 26 de gener, Obeses, Elefentes i els punxa-discs Stevan Chaves i Biel Castell actuaran a la festa d’Europa FM. Els actors de ‘Mai neva a ciutat’ faran el pregó Esther López, Maria Bauçà i Josep Orfila —Neus, Carme i Lluís a la sèrie ‘Mai neva a ciutat’— seran els encarregats de fer el pregó de Sant Sebastià dissabte a les dotze del migdia a la plaça de Cort. ‘Una sèrie de ficció feta aquí, exportada a TV3 i a Filmin i que és un poema audiovisual de Palma que abraça des de la generació mil·lennista fins als nostàlgics. Crec que és una sèrie que ha generat vincle i sentiment i és això mateix que nosaltres volem que generin les festes’, va dir el batlle, Antoni Noguera.‘És molt emocionant per nosaltres’, explicava Esther López: ‘Jo som de Palma i és un honor enorme i un gran reconeixement poder utilitzar la sèrie per a fer un pregó. Serà un poc punyent, un poc divertit i així com haurien de ser els pregons aprofitant els altaveus que ens dóna l’ajuntament.’ Tot seguit, a les 12.45, començarà el pregó infantil càrrec de Caterina Valriu, amb el ball dels Capgrossos creat per l’Escola de Música i Danses de Mallorca i l’acompanyament musical de la batucada Nam Sobrats.

Summary: Vint-i-cinc espectacles en espais poc convencionals: la principal novetat de les festes de Sant Sebastià


L’ex-primer ministre d’Escòcia Alex Salmond continua volen demostrar una voluntat d’aproximació i d’enteniment amb el procés d’independència de Catalunya. Salmond, que havia mantingut com a primer ministre escocès un distanciament i una certa fredor amb el procés català, després del 27-S ha fet públics uns quants missatges adreçats als catalans; l’últim, en una entrevista a TV3, en què ha dit: ‘Ara hi ha un mandat democràtic per a aconseguir un procés pactat. A més dels partits que volen la independència també n’hi ha partits que volen fer un procés i consultar la gent. La via del referèndum acordat seria la millor opció’. Salmond ha afegit: ‘El que haurien de fer els observadors internacionals no és pas donar suport al sí o al no, sinó donar suport a un procés pel qual la gent de Catalunya pugui decidir, i que sigui el que sigui el que decideixi, Catalunya sigui acceptada en la família democràtica europea.’ I recomana: ‘A Escòcia diem que mantingueu la calma i continueu endavant. La lluita segueix. No correu ni prengueu decisions precipitades. Hi ha eleccions al desembre a Espanya, i és significativa la debiliat del PP. Jo diria als catalans que les dificultats de Madrid són les oportunitats de Catalunya’.

Summary: Alex Salmond creu que el 27-S legitima un referèndum oficial a Catalunya


L’advocacia de l’estat espanyol ha demanat al Tribunal Suprem que estimi el recurs de súplica del president d’ERC, Oriol Junqueras, i li permeti d’anar tant a la Junta electoral espanyola (JEC) com al Parlament Europeu perquè pugui fer els tràmits necessaris per a ser eurodiputat. Es tracta d’un escrit ambigu que no precisa com hauria d’exercir d’eurodiputat i deixa que ho decideixi el Suprem. A més, demana al Suprem que tramiti el suplicatori per a suspendre-li la immunitat parlamentària ‘com més aviat millor’. A l’escrit, demana que el Suprem adopti les mesures necessàries que garanteixin ‘la missió parlamentària de Junqueras’ i, alhora, el compliment de la sentència contra el procés, per la qual Junqueras va ser condemnat a tretze anys de presó i d’inhabilitació per sedició i malversació. Així mateix, el text demana que s’apliquin ‘les mesures que es consideren més adequades per a garantir que la llibertat de moviments que pugui requerir l’exercici de les immunitats reconegudes no pugui donar lloc a la fuga del penat’. Un altre punt destacable de l’escrit és que, segons que diu, en cas que el seu estatus d’eurodiputat fos suspès per la Junta Electoral espanyola hauria de ser substituït per una altra persona de la candidatura, de manera que es continuaria respectant el vot dels ciutadans de la Unió Europea, que decideix la composició del Parlament Europeu. En aquest sentit, l’escrit es basa en el fet que la JEC no ha declarat la incompatibilitat de càrrec d’eurodiputat de Junqueras tot i la condemna. Tanmateix, la JEC podria decidir divendres mateix si inhabilita Junqueras, i això podria evitar que el Suprem s’hagués de pronunciar sobre la sentència de Luxemburg. En aquest sentit, els jutges que integren el tribunal contra el procés no es pronunciaran de manera immediata, segons que informa l’agència Europa Press. Els magistrats ‘necessiten temps’ per a valorar les diferents posicions que han exposat les diverses parts implicades. La sentència del Suprem, ‘plenament vàlida’ ‘La sentència del 14 d’octubre de 2019 dictada a la causa principal és plenament vàlida i en cap cas en procedeix l’anul·lació a conseqüència dels pronunciaments de la sentència del TJUE’, diu l’informe. Segons l’escrit de Seoane, la resolució que condemna Junqueras ‘s’ha dictat amb estricta observança de les normes essencials del procediment penal i no ha impedit ni obstaculitzat la immunitat declarada per la sentència del TJUE’. Seoane recorda que Junqueras va ser proclamat electe un dia després que el judici de l’1-O quedés vist per a sentència i que, per molt que en el moment de la constitució del Parlament europeu el 2 de juliol Junqueras ja hauria pogut ostentar la immunitat, això no implicava que el procediment penal s’hagués de suspendre. ‘Per tant, res impedia que es dictés sentència en la causa principal’, diu l’escrit. L’advocat de Junqueras, Andreu Van den Eynde, ha lamentat que l’advocacia perdi una ‘bona oportunitat’ de defensar la immunitat davant de qualsevol actuació judicial, ‘cosa que implica la nul·litat de la condemna’. … i que ha de poder exercir les seves funcions en plena llibertat com a eurodiputat que és. L’Advocacia de l’Estat perd, no obstant, una bona oportunitat per defensar plenament la immunitat front qualsevol actuació judicial, cosa que implica la nul.litat de la condemna” (2/2) — Andreu Van den Eynde (@eyndePenal) December 30, 2019 Podeu consultar ací l’escrit de l’Advocacia de l’estat sobre la immunitat de Junqueras: Després de la publicació de l’informe, alguns representants d’ERC han valorat a Twitter. Per a l’eurodiputada Diana Riba la posició de l’Advocacia de l’estat és ‘senzillament, acatar la sentència del TJUE’ i aplicar ‘el sentit comú’. És, senzillament, acatar la sentència del TJUE. És, simplement, aplicar el sentit comú. Esperem que el Suprem també acati la justícia europea i també apliqui el sentit comú. El dia 13, l'Eurocambra ha de tornar a tenir 751 diputats! https://t.co/p14JFGeExM — Diana Riba i Giner (@DianaRibaGiner) December 30, 2019 Joan Josep Nuet, diputat al congrés espanyol, ha escrit que amb aquest informe l’advocacia demana l’alliberament de Junqueras perquè pugui ser eurodiputat. L’advocacia de l’estat demana l’alliberament de @junqueras perquè pugui ser eurodiputat pic.twitter.com/GdXROj0aKK — NUET (@NUET) December 30, 2019

Summary: L’advocacia de l’estat demana la llibertat de Junqueras, però la condiciona a la Junta Electoral


Es diu ‘Tenim drets’, i al nom ja defineix maneres i proposicions: Acció Cultural del País Valencià (ACPV) ha presentat la plataforma digital des d’on s’ofereixen recursos, materials, informació i assessorament per a ‘conscienciar sobre drets lingüístics i facilitar les denúncies per discriminació’. Amb la premissa de fer ‘propostes útils, possibles i en positiu, que faciliten avenços concrets i quantificables en el treball en favor de la llengua i la cultura’, l’entitat cívica ha començat la campanya, que té també una web que facilita, de manera pràctica, tant ‘la conscienciació sobre els nostres drets lingüístics com la mobilització ciutadana a l’hora de denunciar els casos de discriminació per raó de llengua’. Així ho explicava, durant la presentació pública de la campanya d’activisme lingüístic, Toni Gisbert, secretari d’ACPV. Al mateix acte, fet el 17 de desembre a l’Octubre CCC de València, Alfons Esteve, cap del Servei de Política Lingüística de la Universitat de València i coautor del llibre Igualtat lingüística. Capgirar el desús i la subordinació (Onada), explicava: ‘Tenim més drets lingüístics que no pensem, i els exercim molt menys que no hauríem de fer: tenim tot el dret de viure sempre en la nostra llengua en el nostre país. Ara, amb la campanya “Tenim drets” volem fer més fàcil aquest objectiu.’ En aquest sentit, Esteve va recordar que l’oficialitat del català afectava totes les administracions públiques amb seu al nostre país, i també que era ‘perfectament legal referir-nos a la nostra llengua dient-li català i al nostre país dient-li País Valencià’. Alfons Esteve va apuntar: ‘Quan denunciem podem aconseguir canvis en les normes socials, en les normes jurídiques i en la nostra vida. Podem trencar pràctiques no escrites que diuen que no poden fer-se en valencià documents oficials, com ara les escriptures o els testaments. Canviarem la percepció que es té de la llengua, que és un pas imprescindible per a canviar la llei.’ Per això, a la web s’ofereixen ‘recursos i informació sobre qüestions, com ara, com adreçar-nos a totes les administracions per ser atesos en català, com sol·licitar al nostre ajuntament de rebre els rebuts en la nostra llengua, com fer inscripcions en registres públics, com canviar-nos el nom o els cognoms o com fer reclamacions si no ens atenen en la llengua oficial’. La plataforma digital explica el procés per a fer totes aquestes gestions, ho simplifica i ho facilita. També, el camí per a posar una denúncia a l’Oficina de Drets Lingüístics de la Generalitat. A més a més, expliquen, ‘permet que qualsevol ciutadà delegue en Acció Cultural la potestat per a tramitar aquesta denúncia’. Katia Uchán, responsable de l’Oficina de Drets Lingüístics, va destacar que, ara per ara, la gent denunciava molt poc. ‘Costa moltíssim, tot i que comencem a veure una progressió significativa en el nombre de queixes i reclamacions.’ Aquest servei va començar el 2017, i aquell any va recollir i tramitar vuitanta-set incidències: ‘Enguany, aquestes xifres són molt superiors’. Tot i ser conscient de les limitacions que té encara aquesta Oficina (va recordar, per exemple, que no se li ha atorgat capacitat sancionadora), Uchán va recalcar que era ‘realment important que les situacions de discriminació’ es fessin visibles. ‘Cal evidenciar la vulneració dels nostres drets lingüístics. Per això cal denunciar’. Ara hi ha una eina que ho farà més senzill. Ací.

Summary: Acció Cultural presenta la web ‘Tenim drets’ per poder-hi denunciar els casos de discriminació lingüística


Actualment, a la Federació Russa es parlen cent trenta-tres llengües, de les quals trenta-cinc són oficials a escala sots-statal i només una, el rus, ho és al conjunt del territori. Segons la UNESCO, només aquesta i el tàtar (parlat per sis milions de persones al Tatarstan i a lBaixkortostan) gaudeixen de bona salut. La resta, cent trenta-una, estan amenaçades: dinou són vulnerables (els nens no la parlen fora de casa), setanta-nou corren un greu perill (només les parlen les generacions més velles) i dinou són a un sol pas d’extingir-se. Aquest panorama desolador és fruit d’unes polítiques centralistes que els successius dirigents russos han aplicat d’ençà de la formació de l’Imperi Rus al segle XVIII, fomentant l’expansió de tot allò ètnicament rus en detriment d’allò característic dels pobles que habitaven els territoris que anaven conquerint, amb la intenció d’assimilar-los en un procés de russificació. L’excepció d’aquesta tendència fou la política de tolerància de Lenin vers les minories i el suport a les seves llengües, que es va estendre entre la revolució del 1917 i els anys vint i trenta. De fet, no va ser fins la desintegració de la Unió Soviètica el 1991 que, en un context de col·lapse del govern central acompanyat de grans reformes, obertura i renovació, les nacions petites començaren a lluitar pels seus drets, entre ells el de preservar la seva llengua nativa. Model lingüístic a les escoles La legislació vigent en matèria d’educació data del 2012, en què s’especifica que ‘els ciutadans de la Federació Russa tenen dret de rebre l’educació preescolar, primària i secundària obligatòria en una de les llengües natives dels pobles de la Federació Russa, així com el dret d’estudiar una de les llengües natives dels pobles de la Federació Russa, dins de les possibilitats que ofereixi el sistema educatiu’. Per tant, el dret d’estudiar en una llengua nativa és garantit sobre paper per als pobles que conformen la Federació Russa. No obstant això, tal com assenyala Miquel Cabal i Guarro, doctor en Lingüística i traductor literari del rus, a la pràctica la llengua vehicular a les escoles és gairebé sempre el rus. La cua del punt esmentat de la llei, ‘dins de les possibilitats que ofereixi el sistema educatiu’, s’empra com a pretext per a negar a les minories el dret d’estudiar en la seva pròpia llengua. Així, la realitat a les escoles russes en matèria lingüística fins el curs passat era que es feia servir el rus als centres de primària i secundària com a llengua vehicular. Arreu es cursava e com a llengua obligatòria, a la qual es dedicava entre cinc i nou hores lectives setmanals, depenent del curs. I en el cas dels estudiants de les repúbliques on hi ha una llengua cooficial s’hi estudiava, a més, l’assignatura també obligatòria de la llengua cooficial, impartida durant dues o tres hores a la setmana. Cabal assenyala, tanmateix, que les classes de la llengua nativa eren poc serioses i que per als estudiants eren ‘una maria’, i els alumnes amb prou feines aprenien les competències més bàsiques de la llengua. Però aquest model, ja precari per a les llengües pròpies, ha estat revisat recentment a arran d’uns comentaris de Vladímir Putin el juliol de l’any passat durant una reunió del Consell per les Relacions Inter-Nacionals de Rússia, en què va deixar paleses les diferències existents entre el rus i les altres llengües parlades per les minories ètniques. De la llengua russa va afirmar que ‘és la llengua de l’estat (…), no pot ser substituïda per res; és el marc espiritual natural del conjunt del nostre país multinacional. I tothom l’ha de saber parlar.’ I a continuació, referint-se a les llengües cooficials de Rússia va dir que ‘és inacceptable d’obligar a una persona a estudiar un idioma que no sigui la seva llengua materna, de la mateixa manera que és inadmissible reduir el nivell i les hores de l’ensenyança del rus. Insto els governadors de les regions de la Federació Russa que hi posin especial atenció.’ Ràpidament les autoritats es van posar a la feina. En primer lloc, va actuar la fiscalia, i a partir de novembre de 2017 els pares que volien que els fills estudiessin la seva llengua materna havien de sol·licitar-ho explícitament a les escoles, quan fins en aquell moment aquesta assignatura havia estat obligatòria per a tots els alumnes a primària i secundària. Això va causar indignació als habitants de moltes d’aquestes nacions, que van protestar contra la nova mesura, especialment al Tatarstan i al Baixkortostan, però també al Daguestan, Kabardino-Balkària, Komi o Ossètia del Nord. Passant per alt el rebuig que aquesta iniciativa generava entre les minories nacionals, el Comitè per a l’Educació i la Ciència de la Duma Estatal (parlament) proposà un projecte de llei que introduïa canvis a la Llei Federal quant a l’educació per tal que la docència en les llengües de les minories passés a ser voluntària. El projecte de llei s’ha aprovat amb una velocitat inusitada: la primera lectura necessària per al tràmit fou el 19 de juny passat. El 24 de juliol assolia la segona lectura, i l’endemà la tercera, per a entrar a l’Assemblea Federal (el senat rus). El 28 de juliol, superat aquest pas, el text legal ja es va remetre al president Putin per ser aprovat definitivament. Val a dir que el nombre de legisladors que van votar a favor d’adoptar aquesta llei, impulsada ‘de dalt’, va ser aclaparador: només dos parlamentaris del Partit Comunista, Valentin Xurtxànov de Txuvàixia i Rizvan Kurbànov del Daguestan, van votar-hi en contra, mentre que 388 van votar-hi a favor. ‘Si vols salvaguardar la teva cultura i llengua i ets rus, ets un patriota. Si no, ets un extremista’ La societat civil de pràcticament totes les nacions de la federació va rebutjar frontalment la nova llei, i van decidir organitzar-se i crear el Congrés Democràtic dels Pobles de la Federació Russa, amb conferències i actes de repulsa a la llei. Alguns membres van declarar que la nova llei ‘viola les disposicions bàsiques de les constitucions de Rússia i de les seves repúbliques’ i que és dissenyada per a la ‘destrucció final dels idiomes nadius de la Federació Russa amb el propòsit d’assolir la russificació plena dels seus pobles de manera immediata.’. També es van mobilitzar acadèmics i lingüistes europeus, i van adreçar una carta al Parlament rus demanant que no s’adoptés la llei, perquè el conjunt de llengües que es parlen a Rússia ‘és una part única del patrimoni cultural del món i la seva mort implicaria un cop fort per a la diversitat lingüística del món i empobriria el patrimoni intel·lectual de la humanitat’. A continuació afegien que aquests idiomes ‘tenen el dret històric de rebre el suport d’un estat que ha tractat, de fa segles, d’oprimir, dominar i assimilar les seves minories’. Activistes i acadèmics del Tatarstan, Baixkortostan i Kabardino-Balkària, tres de les repúbliques afectades, ens han explicat com pot perjudicar les seves llengües natives. Els líders dels moviments socials per a la preservació de la pròpia cultura del Tatarstan, incloent el Centre Públic de Tots els Tàtars (BTIÜ per les seves sigles en aquesta llengua), declaren a aquest mitjà que les minories nacionals de la Federació Russa són greument discriminades i que hom els nega el dret de ser educats en la seva pròpia llengua. Estan preocupats per l’estat de la llengua en la república i afirmen que la nova llei pot accelerar el procés d’assimilació que ja es produeix entre els ciutadans, molts dels quals ja no parlen el tàtar, especialment a les ciutats. Segons els líders del grup, ‘mentre mani un règim autoritari amb tics imperials, al cap de quaranta o cinquanta anys, la nostra nació simplement pot desaparèixer’. També denuncien que si protesten, la fiscalia els imputa càrrecs d’extremisme. Un dels darrers casos fou l’acte de celebració de l’aniversari del poeta tàtar Gabdulla Tukay el 26 d’abril. Els organitzadors van rebre tres citacions dels serveis de seguretat nacional russos, el FSB, per extremisme. ‘La fiscalia persegueix qualsevol acte que promogui la nostra cultura nacional’, sostenen. El mateix explica una doctora en Filologia de Kabardino-Balkària, Lidia Zhigunova, que després d’haver protestat individualment amb una pancarta davant de la seu del govern a Nàltxik, la van fer anar al despatx del Ministre encarregat dels afers d’extremisme per ‘tenir-hi una conversa’. Fàtima Tlisova, una periodista circassiana a qui hem entrevistat juntament amb Zhigunova, comenta al respecte: ‘Sempre igual: si vols salvaguardar la teva cultura i llengua i ets d’ètnia russa, ets un patriota. Però si no, llavors ets un extremista.’ I afegeix que el govern rus va annexar Crimea i va donar suport al conflicte a l’est d’Ucraïna per preservar els drets dels russos ètnics que hi viuen i protegir la seva llengua materna. ‘I el mateix govern nega a les minories que viuen al seu territori els seus drets més bàsics per a preservar la seva cultura’. Un dels líders de l’organització Baixkort, una organització que defensa els drets del poble baixkir, subratlla que les llengües nacionals no gaudeixen de cap suport de l’estat, cosa que contradiu la Constitució federal, i que la nova llei pot significar el cop de gràcia final a la seva llengua. Avui, explica, hi ha cada cop menys professionals especialitzats que utilitzin el baixkir públicament, que és relegat a l’àmbit privat. Per la seva tasca, aquest militant pels drets de les minories també ha estat assetjat per les autoritats. Lídia Zhigunova diu que el motiu d’impulsar aquesta llei és perquè els russos ètnics que viuen a les repúbliques nacionals de Rússia no volen que els seus fills n’estudiïn les llengües natives. I afegeix que per a ella això representa una pèrdua immensa, car ser bilingüe ‘és un gran valor perquè cada llengua és la clau que obre les portes d’una cultura, és a dir, podem viure en diversos mons. I no volem que els nostres fills se’n vegin privats.’

Summary: Putin declara la guerra a les llengües minoritzades de Rússia


De vegades l’hemeroteca reserva declaracions de personatges polítics que, rellegides temps més tard, agafen una força desmesurada. És el cas de la vice-presidenta del govern espanyol, Soraya Sáenz de Santamaría, que el 3 de gener del 2013 –quan era portaveu del govern–, després d’una reunió del consell de ministres, va pronunciar exactament la mateixa frase que ara ha valgut una denúncia d’incitació a la sedició al regidor de la CUP Joan Coma. Són aquestes: ‘Per fer la truita s’han de trencar els ous.’ Ho recorda la publicació digital Setembre en aquest article i ací us n’oferim el vídeo. Aquestes declaracions de Sáenz de Santamaría eren una resposta als periodistes que volien saber quan s’hauria enllestit la reforma de l’administració local i autonòmica anunciada per l’executiu. La reforma, que segons Sáenz de Santamaría havia de servir per a estalviar uns 8.000 milions d’euros en dos anys, requeria un esforç del grup socialista per a aprovar-la: ‘I jo demano a tots, i especialment al PSOE, un esforç de generositat i d’entesa, perquè cal canviar les coses. I, si se’m permet l’expressió una mica d’estar per casa, per fer una truita cal trencar ous.’ L’interrogatori esperpèntic de Joan Coma: ‘Què vol dir trencar els ous’? El coneixement de Santamaría sobre aquesta expressió quotidiana contrasta amb les preguntes del fiscal Vicente González Mota, que va interrogar Joan Coma. ‘Els ous no es trenquen sols, implica l’ús de la violència o no?’, li va demanar. I després encara va insistir: ‘Aquest trencament significa l’ús de la força?’ Coma li va respondre que mai no faria apologia de la violència i que l’expressió, ‘que tothom coneix a Catalunya’, era només una metàfora. Joan Coma va ser interrogat el 28 de desembre a l’Audiència espanyola per la seva intervenció en un plenari de l’Ajuntament de Vic en què es parlava de la declaració del 9-N del parlament. Vegeu-ne el vídeo ací.

Summary: El dia que Sáenz de Santamaría va dir el mateix que ha portat Joan Coma a l’audiència espanyola


La candidata de Junts per Catalunya al congrés espanyol, Laura Borràs, ha defensat que Catalunya ja tindria una legislació en matèria d’eutanàsia si no fos per l’estat espanyol. En aquest sentit, ha dit que, des de l’any 2000, s’han anat presentant propostes en aquest àmbit. En concret, el programa de Junts per Catalunya per a les eleccions espanyoles del 28-A defensa d’eliminar ‘de forma urgent’ la mort assistida del codi penal, però també una regulació perquè es pugui fer ‘de forma segura’ als hospitals. El debat sobre l’eutanàsia ha tornat a sorgir arran del cas de Madrid en què un home ha ajudat a suïcidar-se a la seva dona que feia trenta anys que patia esclerosi múltiple i era en fase terminal. Concentració a València Una concentració a les portes de l’Ajuntament de València ha demanat la legalització de l’eutanàsia davant el cas de María José i Ángel. Els participants en la protesta han assenyalat que ‘ajudar a morir per amor no és pas una contradicció’. Convocada per l’associació federal Dret a Morir Dignament, la concentració ha congregat els manifestants darrere d’una pancarta sota el lema ‘Per una Llei d’Eutanàsia ja’. Durant la concentració, el president de l’organització Dret a Morir Dignament, Javier Velasco, ha denunciat en declaracions a Europa Press que, ’21 anys després de la mort de Ramón Sampedro, encara estem en la mateixa situació’. Velasco s’ha mostrat ‘indignat’ i ha exigit als representants polítics que ‘facin cas a la demanda social i d’una vegada es legisli en favor de l’eutanàsia’. El representant ha assegurat que més del 84 per cent de la població demanen la disponibilitat de la vida, ‘és a dir, que es legisli a l’estat espanyol per a despenalitzar l’eutanàsia i el suïcidi assistit’. De la mateixa manera, ha criticat el ‘retard’ de tramitació d’una llei en aquest sentit per part de la mesa del congrés espanyol, ‘que en l’anterior legislatura estava controlada per PP i Ciutadans, en la qual va haver-hi dotze pròrrogues i set mesures per a retardar el tràmit’. ‘Ciutadans ha tingut una posició molt ambivalent i ha estat (el president de la formació) Albert Rivera qui, arran del cas de María José i Ángel, ha anunciat que donaran suport a la despenalització d’eutanàsia’, ha ressaltat Velasco.

Summary: Laura Borràs diu que Catalunya ja tindria legislació en matèria d’eutanàsia si no fos per l’estat espanyol


L’ex-ministre d’Economia grec Iannis Varoufakis ha reaccionat amb molta duresa a l’acord aconseguit a Brussel·les pel seu primer ministre, Alexis Tsipras. Primer l’ha comparat amb el cop d’estat dels militars del 1974 dient que ‘ara, però, el cop d’estat el fan els bancs’. I immediatament ha afegit que l’acord és el nou Tractat de Versalles, fent referència a l’acord de 1919 que va redibuixar el mapa d’Europa després de la primera guerra mundial, esborrant imperis i dibuixant països nous. Varoufakis ha fet aquestes declaracions a la ràdio nacional australiana. Varoufakis ha afirmat que aquest acord no té res a veure amb l’economia i que en tot cas és un cas d’humiliació preparada contra un país ‘i això el primer ministre ho sap’. Varoufakis ha dit que la seva relació amb el primer ministre Tsipras és bona però això no l’ha frenat a l’hora de demanar eleccions avançades. També ha avisat que l’acord que s’insinua entre diversos partits per a fer un acord d’unitat només serviria per a donar ales als nazis d’Alba Daurada, que quedarien com l’únic grups de l’oposició i els únics oposats a una política que el poble grec va rebutjar en referèndum fa dies.

Summary: Varoufakis ataca durament el pacte de Tsipras: ‘Això és un cop d’estat’


MADRID, 27 (EUROPA PRESS) Gas Natural Fenosa va obtenir un benefici net de 645 milions d’euros en el primer semestre de l’any, cosa que representa un descens del 14,1% davant del mateix període de l’exercici anterior, ha informat la companyia a la Comissió Nacional del Mercat de Valors espanyola (CNMV). El grup energètic ha indicat que en termes homogenis, és a dir, sense l’efecte de la depreciació de les divises i dels impactes positius no recurrents del primer semestre del 2015, la caiguda del benefici seria del 6,5%. El resultat brut d’explotació (ebitda) es va situar a final de juny en els 2.457 milions d’euros, amb un descens del 6,2% respecte al primer semestre del 2015 i del 0,4% en termes comparables amb el del mateix període de l’exercici anterior, una vegada re-expressat per la discontinuïtat del negoci del gas liquat del petroli a Xile. L’ebitda del semestre es va veure afectat per un entorn energètic i macroeconòmic ‘molt exigent’, en què els tipus de canvi van tenir un impacte negatiu de 114 milions d’euros, ha afegit la companyia. El grup energètic presidit per Salvador Gabarró va afirmar que aquests resultats es troben en línia amb allò previst en el seu pla estratègic per al 2016. El volum de negoci de Gas Natural Fenosa en el primer semestre de l’any va augmentar als 11.409 milions d’euros, fet que suposa una caiguda del 15% respecte al mateix període del 2015. L’activitat de distribució de gas va aportar el 33,8% de l’ebitda, la de distribució d’electricitat el 27,1% i la d’electricitat i gas el 20,4% i el 17,2%, respectivament.

Summary: Gas Natural Fenosa guanya 645 milions en el primer semestre, un 14% menys


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha expressat molts dubtes sobre la possibilitat que el rei espanyol Felipe VI: ‘Crec que no vindrà’, ha dit Colau. La batllessa ho ha argumentat dient que ara per ara no se n’ha informat l’Ajuntament i que ‘la casa reial normalment no improvisa gaire’. D’altra banda, ha vogut aclarir que no ha tingut notícies sobre la hipotètica presència de Felipe VI a la manifestació ‘ni abans ni ara’, en relació amb la polèmica sorgida després que la CUP anunciés que es plantejava no assistir a la convocatòria si hi participava el monarca espanyol. Ho ha dit en una entrevista a BTV en què també ha destacat la reacció de la ciutadania després dels atemptats: ‘Els terroristes volien treure vida a la Rambla i ara hi ha més vida que mai’. Sobre les flors i espelmes que s’han anat acumulant al Pla de l’ós, Colau ha dit que aviat s’hauran de retirar i el concentraran les mostres d’homenatge en un punt perquè la Rambla pugui recuperar la normalitat. Colau també s’ha referit a les mesures de seguretat que podrien implantar-se arran dels atemptat. ‘No és una qüestió política, d’una administració o d’una altra’, ha explicat. I ha afegit que forma part de les qüestions tècniques hauran de ser avaluades per experts.

Summary: Ada Colau no creu que Felipe VI acudeixi a la manifestació de dissabte


La NASA llançarà al setembre una missió amb el nom OSIRIS-REX per arribar a un asteroide anomenat Bennu, que podria xocar contra la Terra d’aquí a 120 anys. L’asteroide pot aportar informació sobre l’origen del món: ‘Bennu pot contenir els precursors moleculars per a l’origen de la vida i dels oceans de la Terra’. Segons que explica la web dedicada a la missió: ‘L’asteroide és un dels potencialment més perillosos, atès que és relativament alta la probabilitat que impacti amb la Terra el segle XXII. La missió OSIRIS-REX determinarà les propietats físiques i químiques de Bennu, fonamentals en cas d’una missió per mitigar-ne l’impacte.’ OSIRIS-REX, engegada per la NASA i la Universitat d’Arizona, començarà amb el llançament de l’astronau el 8 de setembre del 2016, segons que ha destacat l’investigador principal de la missió, Dante Lauretta. La nau arribarà a l’asteroide l’agost del 2018 i recopilarà mostres del material rocallós i de la superfície. La missió durarà un any. Per arribar-hi, el coet orbitarà durant 365 dies al voltant del Sol i aprofitarà el camp gravitacional de la Terra per impulsar-se cap a Bennu. Es preveu que tornarà a la Terra el setembre del 2023, set anys després del llançament.

Summary: La NASA llançarà una missió cap a un asteroide que podria xocar contra la Terra


L’ex-secretari general de les Nacions Unides Kofi Annan ha compartit un missatge de suport a la reconciliació al País Basc després de la dissolució d’ETA. L’ha il·lustrat amb una fotografia d’un balcó on apareix una bandera a favor de l’acostament dels presos de l’organització i una estelada. ‘El conflicte rarament es resol només amb les forces armades, la dissolució d’ETA demostra que el diàleg polític és clau per a construir la pau’, ha escrit. Annan fou un ldes mediadors internacionals que ha treballat els últims anys per a aconseguir la dissolució de l’organització. Ha afegit que és un ‘dia històric’ que cal celebrar a tota Europa. Conflict is rarely solved through force of arms alone – the dissolution of #Eta shows that political dialogue is key to building #peace. While there is much to be done towards reconciliation, this is an historic day which should be celebrated across Europe https://t.co/Hamdf8TpOw pic.twitter.com/ylqM47iRLM — Kofi Annan (@KofiAnnan) May 4, 2018

Summary: Kofi Annan envia un missatge pel diàleg amb una fotografia amb una bandera per l’acostament dels presos bascs i una estelada


Ja s’ha acabat la reunió entre el president de la Generalitat, Quim Torra, i el vice-president, Pere Aragonès, per a parlar del pacte d’ERC amb el PSOE sobre la investidura de Pedro Sánchez. Segons fonts de presidència, Torra li ha demanat explicacions pel pacte i ha avisat que qualsevol acord amb el govern d’Espanya ha de ser gestionat i validat per la presidència. ‘No es pot negociar res amb el govern espanyol al marge dels acords de govern’, diuen. A més, segons les mateixes fonts, a la reunió s’ha deixat clar ‘que l’acord ERC-PSOE no té el vist-i-plau del govern ni l’assumeix com a tal’, sinó que és ‘un acord entre partits’. La posició acordada entre els socis del govern –afegeixen– és l’exercici del dret d’autodeterminació, la fi de la repressió i l’amnistia; a més, recorden que l’objectiu de les negociacions ha de ser una votació clara sobre la independència. ‘No hi ha hagut cap manifestació multitudinària per un nou estatut ni cap millora d’autogovern que no sigui la independència’, diuen. Sánchez, pendent de la decisió d’ERC i de la reunió entre Torra i Aragonès Segons fonts de vice-presidència, Aragonès ha proposat a Torra que ‘defensin junts l’autodeterminació en la mesa de negociació amb l’estat’ que apareix al pacte entre ERC i el PSOE, i que serviria per a mirar de desencallar el conflicte amb Catalunya. Aragonès també ha dit al president que aquesta defensa de l’autodeterminació davant l’estat espanyol ‘era prevista en l’acord de govern aprovat el 22 d’octubre’. Pel que fa a les crítiques rebudes de JxCat per haver-los deixat de banda sense tenir en compte Torra, fonts de vice-presidència insisteixen que el departament i ERC ‘sempre han estat lleials’, que van ser els primers a demanar a Sánchez que truqués al president de la Generalitat en les seves converses amb el PSOE, i que sempre han parlat d’una taula entre governs a les negociacions. La reunió, al Palau de la Generalitat, ha començat a les nou del matí i ha durat uns tres quarts. Tots dos van acordar de veure’s després de saber-se que –tot i mancar la ratificació del consell nacional d’ERC– el PSOE i ERC havien tancat un acord que implicava una taula de negociació entre els governs català i espanyol i una consulta per a saber què opinen els catalans dels acords que es prenguin en aquesta taula.

Summary: Torra diu a Aragonès que l’acord ERC-PSOE no té el vist-i-plau del govern


Maria Bohigas és l’editora de la novel·la Incerta glòria, de Joan Sales, i és néta de l’autor. A més d’aquest grau d’implicació amb la novel·la, Bohigas és una gran conversadora, apassionada, analítica, imaginativa. Hem volgut copsar les seves impressions després d’haver vist el film del mateix nom, en la versió d’Agustí Villaronga que s’estrena aquest vespre. Com l’ha viscuda, ella, l’opció del cineasta? Maria Bohigas porta el film al centre dels grans debats actuals: les crisis migratòries a causa de les guerres, la inquietud per l’auge de l’extrema dreta a Europa, la pèrdua dels ideals arran d’un cataclisme i la mirada dels joves sobre aquest moment que viu el món, que sembla que no pot parar d’obrir capses dels horrors. L’una darrere l’altra, diu. I recomana que els joves vagin a veure el film, perquè parla d’ells i els mostra què vol dir viure en una situació de caos, on la pau i el confort han estat escombrats, i s’han endut també els ideals, en el moment que més importen. —Sou una espectadora d’excepció, editora de la novel·la, néta de Joan Sales. Us coneixeu tots els replecs del llibre. Quin efecte us va fer la primera visualització del film? Què vau somniar aquella nit? —Vaig sortir col·locada del cinema, com vaig sortir col·locada la primera vegada que vaig llegir la novel·la. Vull dir, que vaig tenir la sensació que m’havia passat per sobre un riu, una cosa molt potent, amb molta força. La pel·lícula té una primera part ampla, on vas descobrint la situació i els personatges, que et situa, per saber on ets, qui són els personatges i entendre qui tens al voltant d’aquella història. Després hi ha un moment que fa un moviment molt potent i se t’emporta. —Hi ha un paisatge de l’Aragó d’una gran intensitat i quatre personatges d’una gran potència també. I el director, Agustí Villaronga, tria les escenes de més impacte i algunes de gran simbolisme. Ara, quant al llibre, renuncia a la part bel·licista i també a la part filosòfica, metafísica i religiosa. Aquests aspectes, els hi trobeu a faltar? —No els hi trobo a faltar. És una pel·lícula molt bona. És una pel·lícula que em fa oblidar la novel·la. La pel·lícula m’atrapa. No m’atrapa perquè trobi que tracta bé la novel·la o que recull coses que em fa il·lusió que reculli, no. Simplement, m’atrapa. És la sensació d’una cosa que té una autonomia, una cosa pròpia. Maria Bohigas, néta de Joan Sales, i editora de ‘Incerta glòria’. —I què us atrapa? —Aquesta figura al mig d’un context que és de guerra i de daltabaix, dels anarquistes que han alterat tot allò que hi havia, de desordre, de caos. Hi ha el desordre de la guerra, tot i que no veus cap batalla. I enmig d’aquest desordre, un personatge que és d’una dimensió extraordinària, que és la carlana. Una dona, filla d’un pare que és un bèstia, que ha crescut en un univers d’opressió i de misèria i que té un sentit de la vida formidable. I que està disposada a tot per protegir els seus cadells, els seus fills. I tota la resta no té gens d’importància. I com aquesta dona travessa la guerra, i com al voltant d’aquesta dona tres personatges, que són pastats d’ideals, de joventut i de voluntat de puresa, se senten atrets irresistiblement cap a ella i finalment escopits violentament per ella, perquè no són somnis ni ideals allò que toca, sinó que toca la supervivència. I sobreviure és molt més difícil que qualsevol altra cosa. I és aquí que es troba la dimensió d’aquesta pel·lícula. Jo crec que la pel·lícula, des d’un angle diferent, també et permet d’entendre la guerra. —Com creieu que ho fa? —Hi ha un crit d’en Soleràs  a Incerta glòria, que és un crit que prové d’un dels germans Karamàzov, que diu: ‘Tot l’univers no val el crit d’una criatura.’ És aquesta idea, que l’única cosa que cal preservar és aquell que acaba d’arribar, l’innocent. En el context d’una guerra, què pots preservar? La resposta és: res! Només pots preservar la continuïtat de la vida. No hi ha res més. I en el fons, no cal res més. Tota la resta se’n va a terra. I em diràs: realment no hi ha res més a preservar més enllà de la continuïtat? Pots preservar coses, però a còpia de perdre-les. La Trini  preserva un amor a força de renunciar-hi. En Soleràs preserva moltes coses. Com? Morint. —Caram. —En aquest sentit, anar a veure Incerta glòria d’en Villaronga és anar a veure una obra que té uns personatges meravellosos, que conté una experiència del que vol dir un cataclisme. Què queda darrere d’un cataclisme? És la gran pregunta, una curiositat que tenim la gent que vivim en temps de pau. Què deu ser realment quan tot se’n va a l’aigua? Doncs és això. —Des d’aquest punt de vista, és ben actual. —Totalment, perquè en el fons no podem deixar de fer-nos aquesta pregunta, quan veiem aquestes corrues de famílies, de mares amb criatures, que viuen unes circumstàncies completament salvatges, i és això que veiem cada dia. Ja ho he sentit dir a joves lectors d’Incerta glòria, i ahir m’ho deia un jove, que no ha llegit la novel·la, però que acabava de veure la pel·lícula: ‘Em permet d’entendre què passa a aquells que veiem cada dia fugint de la guerra i patint-la.’ I ens permet de sentir que poca cosa que som les persones i que tenaces que som també les persones. Aquesta voluntat de viure. I això ho té molt, la pel·lícula, perquè és una pel·lícula molt de l’Agustí Villaronga, és molt seva. —És un film molt Villaronga? —Aquests personatges que els descobreixes per un cantó, però que en tenen un altre. La cara fosca de cada personatge. En general, veus una cara de cada personatge, però el dia que apareix l’altra cara, tremoles, perquè ho qüestiona absolutament tot. En aquest sentit, és una gran pel·lícula. No hi ha cap personatge que puguis condemnar del tot ni puguis salvar del tot. És una pel·lícula molt trasbalsadora. —La productora, Isona Passola, explica que parleu d’aquest film com d’un film de joventut. És la història d’uns joves plens d’ideals, sí, però precisament la guerra els arrabassa tots aquests ideals, els pren la joventut i els pren el futur. —Quan vius un temps de pau, en un país com el nostre, i ets jove, tens aspiracions, il·lusions, somnis, ideals i potser vols contribuir a fer un món una mica més bondadós. Però si vius en un univers sense cataclismes, passarà que de mica en mica la dimensió social anirà imposant-se a l’idealisme i simplement hi ocuparàs el teu lloc. I amb una mica de sort aniràs pujant i aniràs tornant-te pragmàtic. I la relació que tenies amb aquells ideals ja no la tindràs, intentaràs no pensar-hi. Simplement. Però quan ets jove i t’atrapa una guerra, estàs obligat a pensar que aquells ideals no eren res, en el moment que més t’importen. És molt diferent. I perdre els ideals implica un dol del qual no et pots refer. Sempre més tindràs aquest dol, perquè has perdut els ideals en el moment que ho eren tot. I això la Trini de la pel·lícula ho diu molt bé. —Quin film és, doncs, Incerta glòria per a vós? —Mireu, si he d’explicar a algú que no en sap res, quina pel·lícula anirà a veure li diré que és una pel·lícula que passa en un moment que hi ha un daltabaix formidable, que ha alterat les coses més inalterables. Ha alterat la vida d’un poble de l’Aragó que fa mil anys que funciona de la mateixa manera. I allà hi trobarà una dona que veu claríssim que l’única cosa que li importa és que els seus fills tinguin una vida millor que ella, i una altra dona que pensa que allò que li importa és la revolució i la justícia, però que té un fill. Què passa entre elles? Quin aprenentatge fan? Què posa a prova la guerra en elles? I fins a quin punt acaben, malgrat tot, essent la mateixa persona? Què tenen en comú? Tot. —Però la carlana apel·la als sentiments més primaris (odi pur, venjança pura, estratègia pura), mentre que la Trini, tot i que pren decisions per anar contra corrent, afronta el daltabaix de la guerra d’una manera més intel·lectual, reflexionant sobre els valors, d’una manera no tan primària. —Cert. Potser és l’únic personatge, la Trini, que no deixa de ser ell mateix. I després hi ha una altra cosa que té aquesta pel·lícula que m’encanta, que són les imatges, els ambients, les situacions que crea, de posar-te en un mateix univers on pots trobar Los caprichos de Goya i pots trobar la picaresca fosca hispànica. I és una manera de dir: aquest país és això, també. Sempre hi haurà això: aquesta terra pelada, aquesta humanitat que tens la sensació que realment viu amb una enorme dificultat. I, malgrat tot, cada primavera, una nova joventut arriba plena d’il·lusions. —Tornem a la joventut. —Efectivament, és una pel·lícula sobre què significa, en quin estat et trobes quan tens vint anys i en el món hi passen coses que et vénen tan grosses. I això l’autor ho tenia tan clar que va fer un petit text, que és la ‘Confessió de l’autor’, el primer que llegeixes d’Incerta glòria. I diu: ‘I què era ser jove? Aquesta novel·la és un intent de resposta a aquesta pregunta.’ Malgrat això, durant decennis no hi va haver manera que la crítica literària digués: ‘Incerta glòria parla de què significa ser jove.’ Deien: ‘És la gran novel·la de la guerra civil.’ Molt bé. Ha calgut l’Agustí Villaronga per dir que tracta d’això. Que no vol dir que només tracti un sol tema. —Incerta glòria és d’una gran complexitat, però veig que esteu entusiasmada amb la versió que n’ha fet l’Agustí Villaronga, que tria la part més emocional de l’obra. —És el cor de la novel·la i crec que és la part on l’artista Sales i l’artista Villaronga tenen una veta comuna, és on es troben. Ja ho deia l’Agustí: ‘He intentat anar allà on jo em sento al costat de l’autor.’ I, per una altra banda, m’impressiona, a través dels meus fills i de més joves, de vint anys, que comencen a veure que és probable que coneguin una guerra. Jo això ho veig. —En tenen consciència? —Tenen consciència que aquest continent on viuen es va desintegrant d’una manera molt virulenta, que es van obrint totes les capses que contenen els odis d’aquests continent. S’obren l’una darrere l’altra. I m’impressiona. I la cosa pitjor és que em sembla que tenen raó, que potser la viuran, la guerra. —Això que dieu és trasbalsador. —És que és real. I en aquest sentit, no em sembla casual que Incerta glòria de l’Agustí Villaronga surti ara. —Així, doncs, el film l’haurien d’anar a veure els joves. —L’han d’anar a veure els joves. Perquè no els parla de la guerra civil, sinó de què significa una cosa que acompanya la humanitat des que existeix. Són aquests cicles que no saps per què fan que totes les tapes que la societat s’inventa per contenir els odis, s’obrin alhora. I ara notes que volen obrir-se, fins i tot en els sectors més civilitzats. —En el film també hi trobem aquesta condemna moral i acrítica dels pobles, de les societats i comunitats petites, tancades, amb aquest masclisme ancestral i cruel. —És un masclisme veritablement espantós. Això que Villaronga fa amb la carlana és ple de sentit: de què ens parles avui, senyor Villaronga? Ens parla d’una societat que s’ha construït durant segles permetent que a una dona se li pugui infligir qualsevol cosa. I això hi és, a Incerta glòria. La gent d’Estercuel, que és el poble on el meu avi va ser el 1937, m’ho deia, una vegada que hi vam anar amb la Isona Passola: per a nosaltres el llibre recull la història de les nostre àvies, que és una història terrible. I se’ls fa honor. Allà la novel·la se la llegeix tothom. —Per acabar, us haig de fer una pregunta una mica empipadora, perquè imagino que us tocarà especular… —Endavant. —El vostre avi… —Ho sabia! —Ha, ha. El vostre avi com creieu que es prendria aquesta versió de la novel·la, un home d’un altre temps però que era lúcid i lliure. —No puc evitar de preguntar-m’ho. La meva especulació no arriba a produir cap resposta global. Només et puc dir, i n’estic segura, que s’hauria enamorat de la carlana que presenta en Villaronga. S’hauria enamorat de la Núria Prims. Què hauria pensat d’un munt d’altres coses? Puc especular: penso que li hauria agradat enormement el tractament del paisatge; que li haurien agradat enormement els secundaris aragonesos, s’hauria sentit molt comprès i acompanyat… Més enllà d’això, sóc incapaç de dir-ho, no perquè no vulgui, sinó perquè no ho sé. —No dubteu gens que al vostre avi li hauria agradat la carlana? —N’estic segura. Se n’hauria enamorat, com estava enamorat de la carlana de la seva novel·la. Segur. Hi ha una carta a Màrius Torres, divertida: era l’any 37 i en Sales es plantejava si militar en cap partit, que sí Unió o un altre. I visitant aquests partits, es va trobar amb una senyora molt guapa, amb uns ulls molt grossos i una poderosa veu de contralt. I en Sales va escriure al Màrius Torres: ‘És clar que el que més ens agrada de les dones és la veu.’ La Núria Prims té una veu de contralt que és un homenatge a aquesta carta. D’això sí que n’estic segura. Però segura.

Summary: Maria Bohigas: ‘‘Incerta glòria’ l’han de veure els joves, ens mostra què queda darrere d’un cataclisme’