Muriel Casals estrena el càrrec proclamant el seu interès perquè el soci tingui més protagonisme en aquesta nova època. Vol continuar impulsant l’entitat de manera que el soci que en tingui ganes pugui fer activisme, en lloc de pagar la quota i prou, perquè en resulti un efecte multiplicador. Fem l’entrevista abans de l’acte de proclamació i després. El ritme de vida de Muriel Casals, que no vol jubilar-se i que continuarà fent classes a la UAB, s’ha accelerat molt aquests últims dies. Són molts els qui la feliciten i li comencen a explicar projectes. La preocupa que els nouvinguts no parlin en català, però encara més que els joves deixin de parlar-hi. — Emocionada? — L’aplaudiment de comiat a en Jordi Porta ha estat molt emocionant. Ple d’amor i d’admiració. — Que ens en pot dir, d’en Jordi Porta? — És un persona que ha sabut unir la raó i l’emoció en allò que fa i que diu. Quan l’escoltes, suscita una emoció racional i una raó emocionada. Al final de l’Assemblea tots ens hem sentit emocionats. — És conscient de la magnitud d’Òmnium? — Sí, he estat dos anys a l’executiva d’Òmnium. Aquí es fa una feina voluntària molt intensa. L’executiva es reuneix cada setmana i la gent de la junta també treballa de valent i intervé molt en el dia a dia de la casa. No puc dir que no sé on em fico perquè he vist treballar en Jordi Porta cada dia. També és cert que tinc tendència a l’optimisme i he rebut molts missatges d’encoratjament. Un d’una amiga, que m’agrada especialment, em desitja que la presidència em faci molt feliç. — Ningú no li ha dit que era massa d’esquerres? — No, no sé si jo també sóc víctima del fet que la societat s’hagi desplaçat cap a la dreta, potser perquè el centre s’ha desplaçat. Ara, jo no en renego pas, de ser d’esquerres. — Ara és independent, va ser traumàtic deixar la militància d’ICV? — Va ser suau, vaig anar deixant-la a poc a poc fins que va arribar un moment que ja no era activa, pagava la quota i prou i no era fidel al vot. Jo reivindico que en una societat democràtica puguis votar els uns o els altres. Va arribar un punt que em vaig sentir més còmoda sense militar; això no vol pas dir que no consideri la gent d’iniciativa amiga meva. — La militància és d’una altra època? — No, no, de cap manera. Que jo en aquest moment no militi no vol dir res. Jo defenso els partits; sóc d’una època en què els partits eren prohibits i això sí que era dolent. Els partits polítics, amb totes les imperfeccions, són instruments de la democràcia absolutament necessaris. Els tinc un gran respecte. — Desprestigiar la política pot ser perillós? Què es pot fer per prestigiar-la? — Sí que és perillós, és un camí que pot portar al feixisme. A vegades oblidem que la paraula ‘partit’ vol dir ‘tros’, ‘trencat’. Massa vegades un partit no vol ser un tros, vol ser-ho tot, i en la mesura que ho vol ser tot es difumina i desanima els possibles seguidors i votants. Però, si de veritat cadascú agafés el tros d’ideologia que li toca i el tros de problemes socials que li correspon i en fes debat amb els altres, que són diferents, el resultat seria bo. Això és el model de societat democràtic. — La seva candidatura ha tingut el vist-i-plau de la classe política… — Això és mèrit d’en Jordi Porta, que ha fet la feina de parlar amb uns i altres. En el moment que som ens va semblar, a tots, que la millor cosa que podia passar és que no ho hi hagués una batalla polititzada pel relleu d’Òmnium. És per això que s’ha cercat un consens. Però també és una fita difícil, perquè he de donar satisfacció a gent diferent. I, alhora, m’he de sentir lliure perquè, a qui he de donar satisfacció, és, sobretot, als socis d’Òmnium. Són els socis que manen. — El consens és qüestió de paciència i de saber escoltar? — Això d’escoltar va una mica amb la feina. Tinc una bona escola política, que va ser el PSUC, que a l’època de la resistència era a tot arreu i s’adaptava per anar fent passets molt petitons. Les idees bones són molt repartides al món; no són bones únicament les teves. Parlant amb la gent se n’aprèn molt. A vegades cal aguantar tirallongues una mica pesades. Hi ha idees bones i n’hi ha que descobreixen la Mediterrània. Per trobar una idea bona n’has d’escoltar moltes. — Vostè diu que és el moment del soci. — Voldria aprofitar el bon moment de la institució renovada, amb una bona infrastructura i un equip de professionals que funciona molt bé, i posar-ho tot al servei de l’activitat, gairebé podríem dir de l’activisme voluntari dels socis. Ara n’hi ha, però n’hi podria haver molts més. Hi ha socis que en tenen prou de pagar la quota i n’hi ha, bastants, que estarien disposats a fer més que no fan perquè tenen temps i energia. Si sumem la feina dels professionals amb la dels voluntaris, la nostra feina tindrà un efecte multiplicador. — Òmnium té un paper central… — Nosaltres no volem ser el centre, ni el referent. Volem ser un centre i un referent. Som importants, no hi ha gaires entitats amb 21.000 socis i amb cinquanta anys d’existència, formada per gent molt diversa del catalanisme. La paraula central és forta, però s’hi aproxima. — …i transversal? — Això és fàcil de dir, però a la pràctica no ho és tant. Malgrat aquesta dificultat, ho anem aconseguint. Tant qui sigui molt radical des del punt de vista del sobiranisme com qui encara miri de resoldre l’encaix amb Espanya s’hi han de sentir bé, a Òmnium. La nostra fita és sumar, no podem pas prescindir de ningú. Quan es parla tant de la centralitat, s’ha de tenir en compte que el centre es mou i que es mou gràcies a la feina d’entitats com Òmnium. — El sobiranisme es comença a situar al centre? — Diuen que ens hem fet més radicals, però no és pas així. És la societat que s’ha fet més radical. El sobiranisme és més central ara que no fa dos anys o tres. De la mateixa manera que en l’aspecte social el centre és més a la dreta que no pas fa uns quants anys, en la qüestió nacional el centre se n’ha anat a posicions més radicals. — I quin paper els toca de fer, en aquest context? — En Josep M. Forné, d’Òmnium de Lleida, ho deia: ‘A Òmnium ens trobem entre la Catalunya oficial i la Catalunya que empeny.’ I és clar, nosaltres no som una associació oficial, som una institució independent i autònoma que fa costat als qui empenyen. — I això vol dir ser independentista? — Jo me n’he proclamat sempre, d’independentista, i no deixaré de sentir-me’n. Però, quan parlaré en nom d’Òmnium, seré prudent, perquè represento totes aquestes sensibilitats catalanistes que suara explicava. — Cultura, llengua i país? — La nostra manera de fer país és treballar per la nostra llengua i per la nostra cultura. — Cultura? — M’agrada recordar una cosa que he vist llegint els orígens d’Òmnium i és que, l’any 1966, diu que és una institució fundada per a defensar la cultura, especialment la catalana. Defensem la cultura catalana perquè defensem la cultura. Que els ciutadans sàpiguen qui va ser Ramon Llull, vol Òmnium; però també qui van ser Plató i Aristòtil –i poso aquests exemples perquè són reconeguts de tothom. Hi som per contribuir a millorar culturalment el nostre país, tenint en compte la banalització que massa sovint es fa de tot plegat. — I la llengua? — Amb la Llengua, ens hi juguem moltíssim. Hem d’ estendre’n l’ús dins alguns grups socials en què perilla; i no parlo pas solament dels nouvinguts, sinó dels nostres joves. Hem de treballar amb el mateix esperit que els anys seixanta, en unes circumstàncies millors, per enfortir i assegurar l’ús del català i que els qui arribin aquí vegin que el català és la nostra manera d’entendre’ns i que s’hi incorporin. I és ben clar que no s’ha pas guanyat. Pots viure aquí sense fer servir mai el català. — Entre els nouvinguts, hi fan molta feina… — …Més n’hi hem de fer encara. — Tenen el programa ‘Quedem’. — Ara es fa a Barcelona i en algunes parts de Catalunya, però volem que s’estengui encara més. És un model que funciona i hi ha seus que el volen posar en marxa. El ‘Quedem’ fa dues coses: facilita l’ús de la llengua, però també és una eina de cohesió social. El tècnic procura formar un grup en què es barregin gent d’aquí i gent nouvinguda i, si potser, gent que fa temps que ha vingut de fora i que ha après a parlar en català. És un programa per a aprendre a estimar el país i a estimar-se. Després, durant la trobada s’adonen que parlen català i que funciona. En acabat, hi ha grups que se’n van pel seu compte. És una mica com les parelles que es formen per alguna cosa i després continuen. — El seu mandat ve amb l’etiqueta que és la primera dona que arriba a la presidència Òmnium. — La història d’Òmnium tampoc no és tan llarga. Jo ho veig com una situació de normalitat. — És considera feminista? — La resposta curta és sí; la resposta llarga té matisos. Mai no he militat en el feminisme, perquè potser quan era jove hi havia aquella proposició antihome. Però jo no m’hi sentia identificada perquè, i noNo voldria que semblés una frase grotesca, a mi, m’agraden els homes, en tots els sentits. Més que parlar d’homes i de dones m’agrada parlar d’actituds més femenines o masculines. — Em deixo res? — Voldria demanar disculpes perquè el vot per correu no ha arribat, solament vam poder comptar el vot presencial. Va ser un error administratiu que no pot tornar a passa. Em sap molt de greu per tota la gent que va votar des del territori. S’hauria de poder votar des de les seus territorials. Quan parlem del català, Muriel Casals, una dona que ha passat la vida a la universitat, hi entra a fons. Es treu el barret de presidenta d’Òmnium i es posa el d’universitària: — A la universitat hi ha molta feina a fer. Sovint et fa l’efecte que la llengua de prestigi de la universitat no és pas el català. Entenc que en l’àmbit de la ciència sigui l’anglès, perquè per fer carrera acadèmica has de publicar a revistes americanes en aquella llengua. Però al bar? Al bar la llengua vehicular és el castellà. Aquí tenim una situació d’emergència. A l’Autònoma, que és una universitat molt catalanitzada, el percentatge de classes en català baixa, no puja, i no pas perquè l’anglès creixi. De ‘lingua franca’, n’hi ha una, que és l’anglès; però la que creix és el castellà. — Per què? — Per allò de sempre, per l’actitud dels catalans que així que ve algú parlant castellà renunciem al català. Tot i essent més els qui ara ens mantenim, encara no som prou. Fas un màster per a llatinoamericans i segur que les classes acabaran en castellà. La quantitat de màsters que s’han deixat de fer en català perquè menys de la meitat dels alumnes són llatinoamericans és molt gran. A més, ells quan vénen aquí és perquè volen conèixer Europa. — I què s’hi pot fer? — No deixar de parlar català i plantar cara a la situació. Això que et diré ara és una provocació i potser no em toca de dir-ho, però com a universitària que sóc sovint he pensat que la Universitat Pompeu Fabra no es mereix el nom que porta. Hauríem de posar en qüestió que es mereixi aquest nom per la manera com hi tracten el català. Hi ha d’haver un respecte, no podem banalitzar aquestes qüestions. A Suècia, a Noruega, a Dinamarca hi ha molta gent que parla anglès, però si vols viure en aquells països has de saber suec, danès o noruec. Això no s’arreglarà fins que diguem ‘no entenc el castellà’. Jo ho començo a fer, ho faig sistemàticament als qui telefonen. Qui et fa el discurs de la globalització i de la internacionalització, sovint és gent que solament parla una sola llengua. Quan una persona té una mica de cultura i entén el castellà, de seguida, amb unes notes a la pissarra en té prou per a entendre el català. Si entén el català, entendrà, l’italià i el francès; aprendrà tres llengües de cop. Hi ha gent molt interessant al departament de francès de l’Autònoma que proposa d’aprendre tres llengües llatines alhora.

Summary: Muriel Casals : ‘Hem de treballar amb el mateix esperit dels anys 60’


Els grups parlamentaris PSPV, Compromís i Podem han rebutjat aquest dimarts la compareixença de la vicepresidenta i consellera d’Igualtat i Polítiques Inclusives, Mónica Oltra, a la Diputació Permanent de les Corts, sol·licitada pel PP i recolzada per Ciutadans. Així ho ha indicat aquest dimarts en declaracions als mitjans després de la Junta de Síndics la diputada ‘popular’ María José Catalá, qui ha lamentat que Oltra ‘es marxa de viatges internacionals no tenint competència en eixa matèria’ i ‘tenint qüestions pendents’ al País Valencià. Des de Compromís, el seu portaveu Fran Ferri ha manifestat que el correcte seria que la vicepresidenta i consellera comparegués a la Comissió de Drets Humans, al mateix temps que ha recordat que Oltra ja va sol·licitar la seva compareixença a petició pròpia. En la seua opinió, Catalá vol convertir el parlament en un plató de televisió i ‘crear un ‘Aló Vicepresidenta’ quan es pot comparèixer en comissió’. El portaveu del PSPV, Manolo Mata, també ha mostrat el seu rebuig a la compareixença d’Oltra a la Diputació Permanent i en un ple extraordinari perquè ‘no hi ha motiu’. Compareixença de Puig pel plurilingüisme Des del PP també sol·licitaran la compareixença del ‘president’, Ximo Puig, a la Diputació Permanent perquè expliqui els passos a seguir per la Conselleria d’Educació de cara al pròxim curs escolar, després de la suspensió cautelar per part del TSJCV del decret de plurilingüisme i la renovació cautelar de concerts a quatre centres educatius. Respecte a aquesta qüestió, Ferri ha assegurat que el Consell complirà amb les decisions judicials, encara que ha dit sobre els concerts que, personalment, no entén que amb els seus impostos hagi ‘d’estar pagant els privilegis d’alguna gent que vol anar a un col·legi concertat quan hi ha places en un públic que ja estan pagades’ pels seus impostos.

Summary: PSPV, Compromís i Podem rebutgen que Oltra comparega en la Diputació Permanent pel seu viatge a Gaza i Cisjordània


L’aplicació de missatgeria WhatsApp ha deixat de funcionar aquest matí a diversos indrets del món. Problemes tècnics del servei han fet que moltes persones no puguin enviar o rebre missatges. Segons el web Downdetector, la caiguda ha afectat diverses zones d’Europa, de Sud-àfrica, de Malàisia, de la Xina, de l’Índia i a Singapur. L’abast de la caiguda de WhatsApp, segons Downdetector. La companyia no ha informat on és l’error, però queda clar que els problemes no estan relacionats amb el sistema operatiu dels dispositius. Afectaven tant als usuaris d’Android, com als d’iOs i als que utilitzen el servei de missatgeria des de la pàgina web. Whatsapp is having issues since 16:23. https://t.co/32qVlmq9Ih RT if it's down for you as well #Whatsappdown — Downdetector SG (@downdetectorSG) November 3, 2017 Sempre que falla WhatsApp els usuaris poden emprar com a alternativa altres aplicacions de missatgeria com Telegram, Signal, Allò i Facebook Messenger.

Summary: WhatsApp deixa de funcionar a diversos indrets del món


L’advocacia de la Generalitat ha recorregut contra la decisió del jutjat d’instrucció número 2 de València d’arxivar la causa oberta a l’ex-president del govern valencià, Francisco Camps, sobre les negociacions per a l’organització del Gran Premi de Fórmula 1 a València amb Valmor Sports SL i l’absorció posterior d’aquesta societat per part de l’empresa pública Circuit del Motor. Segons que ha pogut saber Europa Press de fonts coneixedores del recurs, l’advocacia considera que hi ha ‘seriosos indicis de criminalitat’ contra Camps, per la qual cosa sol·licita que la investigació continuï, que les diligències prèvies es transformin en procediment abreujat (el seu processament) i que aquesta peça principal s’uneixi amb la segona, que és la compra de Valmor per Circuit del Motor. Així mateix, demana la declaració com a investigats de l’ex-president Camps i de Belén Reyero, que va ser assessora d’aquest últim i més tard encarregada d’esdeveniments en la Societat Projectes Temàtics de la Comunitat Valenciana (SPTCV), a més ‘de les persones que resulten presumptament responsables dels fets objecte d’investigació’. El recurs de l’advocacia es basa en ‘arguments estrictament tècnics’ i ‘en defensa de l’interès públic dels valencians’, segons les mateixes fonts, que precisen que totes les actuacions de la Generalitat ‘van encaminades al compliment de la llei i a la necessitat que els responsables dels casos de corrupció que resulten acreditats retornen els diners’. L’advocacia defensa que, tant a través dels informes de la UDEF com dels correus electrònics i de les declaracions que figuren en la instrucció – entre elles de l’ex-vicepresident de la Generalitat Vicente Rambla – resulta ‘evident’ la intervenció de Camps i de Reyero en els fets objecte d’investigació, així com la rellevància penal d’aquesta intervenció. Negoci ruïnós En el recurs s’adverteix que els fets evidencien ‘com es va comprometre tot el sector públic autonòmic en un negoci que se sabia ruïnós des de l’inici, i per al qual es van eludir deliberadament els controls més rigorosos de l’administració autonòmica, interposant societats mercantils públiques, sobre els actes i decisions de les quals no va existir cap control o fiscalització, ni de la Intervenció de la Generalitat ni de l’Advocacia de la Generalitat’. L’advocacia defensa que el sobreseïment està justificat només quan no existeix dubte que el fet és atípic o que l’investigat és ‘indefectiblement innocent’. En cas contrari, si es tanca el procediment d’instrucció en casos ‘més o menys discutibles’, ‘es retalla de forma prematura i forçada el dret a la tutela judicial efectiva’.

Summary: La Generalitat impugna l’arxivament de la causa contra Camps per l’organització de la fórmula 1


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha assegurat des de San Francisco (Estats Units d’Amèrica) que ‘anirà arreu del món per explicar la gravetat de la situació política a Catalunya amb presos polítics i exiliats’ i per la incapacitat d’exercir el dret a l’autodeterminació. En una atenció als mitjans davant l’ajuntament de la ciutat del nord de Califòrnia, ha explicat que a les portes de l’inici del judici de l’1-O, als Estats Units, té l’oportunitat de fer d’altaveu ‘del que preocupa als catalans’. Segons ha destacat, aquest diumenge s’ha reunit amb el batlle demòcrata de Boise (Idaho), Dave Bieter, que li ha expressat suport pels polítics presos i s’ha mostrat partidari del dret a l’autodeterminació de Catalunya. Thank you very much Mayor Dave Bieter @MayorBieter for your hospitality and friendly conversation in Boise, capital city of Idaho. We share same principles based on respect for freedom, democracy, civil rights and self-determination. pic.twitter.com/U0UWLnTbEG — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) January 13, 2019 Torra ha explicat que s’ha reunit aquest diumenge amb Bieter després d’haver estat convidat pel polític demòcrata. La trobada ha comptat amb una ‘total complicitat’ i, a parer del president, ha estat ‘satisfactòria’. ‘També hem tingut contactes amb altres companys demòcrates i hem començat bé el viatge’, ha comentat el president de la Generalitat. Torra ha subratllat que Bieter ‘està molt al dia de la situació catalana’, ha considerat ‘injust’ l’empresonament pels polítics encausats per l’1-O i ha dit que era ‘incomprensible que per impulsar un referèndum es pogués estar a la presó’. Segons que ha reconegut Torra, el contacte amb el batlle de la capital de l’estat d’Idaho els ha interessat ‘pel que pot significar de fer arribar el missatge al partit demòcrata arreu dels EUA’. Conferència a l’Institut Martin Luther King Torra és als Estats Units convidat pel director fundador del Martin Luther King Institute, Clayborne Carson, per a impartir una classe conjunta a la Universitat de Stanford. Més tard, Torra farà la conferència a The Martin Luther Kink Jr. Research and Education Institute, que començarà a les 15.30 hores (0.30 de demà, hora catalana). El director de l’Institut Luther King denuncia com la premsa espanyola ha manipulat les seves paraules sobre Catalunya Ara fa quatre mesos de la polèmica sobre Carson, que va denunciar que El Confidencial havia tergiversat unes declaracions seves segons les quals no li agradava que Torra comparés la lluita no violenta de l’independentisme amb el moviment de Martin Luther King. En un apunt al seu bloc, Carson va dir que se sentia ‘sorprès i afectat’ per la manipulació. El president passarà el dimarts a Silicon Valley, on visitarà diverses empreses, sobretot de l’àmbit tecnològic, i farà una reunió de treball amb els directius d’algunes companyies del sector dels videojocs.

Summary: Torra denunciarà des dels Estats Units la ‘gravetat’ de la situació política de Catalunya


Aquests darrers dies, Grècia ha fet les primeres deportacions seguint el pacte signat entre la Unió Europea i Turquia. Els vaixells han salpat des de Lesbos i Quios amb migrants, principalment paquistanesos i afganesos. Cada un anava escortat per un agent de Frontex. El focus informatiu s’ha girat cap allà per la situació tràgica i absurda que es deriva d’aquesta decisió. La desesperació i la por s’han apoderat dels que seran retornats, fins al punt que alguns pensen en el suïcidi per a evitar el malson. La situació que es viu a Grècia és complexa i difícil d’explicar. Malgrat tenir el mateix rostre de la injustícia arreu, es viu de maneres diferents. Potser en l’imaginari de molta gent només hi ha Idomeni o Lesbos, però es presenten moltes més situacions. En aquest reportatge volem explicar com són els ‘centres d’acollida’ que ha preparat el govern grec i que sembla que, ara per ara, són l’única destinació possible per als milers de refugiats atrapats a Grècia pel tancament de fronteres. El govern, de moment, mira de persuadir-los que abandonin voluntàriament els camps improvisats d’Idomeni i el port del Pireu. Si accepten el trasllat, són duts a algun dels camps oficials. Centres d’acollida, segons les autoritats, com aquest de Kherso. Dos soldats grecs parlen mentre fumen i beuen cafè ‘frappé’. Un es recolza d’esquena en un pal metàl·lic i argentat. Uns quants rotlles de filat s’apilonen al terra enfangat. ‘Són per tancar el perímetre del camp’, aclareix un dels soldats. Es diu Stravos i fa poc temps que és destinat a Kherso (nord de Grècia), uns 30 quilòmetres a l’est d’Idomeni. ‘El govern ens va ordenar, ara fa un mes, que rehabilitéssim aquest antic campament militar per acollir-hi refugiats’, diu entre pipades i glops de cafè. Kherso és, segons la terminologia oficial, ‘un centre d’acollida’. Un camp de refugiats sota el control i la gestió de les autoritats gregues. Aquests darrers mesos s’han obert, per tot el país, molts camps per a albergar els refugiats atrapats a Grècia. S’han aprofitat tota classe d’instal·lacions: campaments militars, hotels, polisportius i aeroports en desús. La ciutat de Trikala allotja fins i tot refugiats en una fortalesa bizantina. L’agència per als refugiats de l’ONU, l’ACNUR, estima que hi ha uns 46.000 migrants confinats a Grècia. Una xifra que sembla que pot superar els 50.000 si es comptabilitzen els qui sobreviuen fora dels camps. Una de les finalitats dels centres d’acollida és oferir els serveis i la protecció que no tenen els refugiats que malviuen, per exemple, al port del Pireu, als carrers d’Atenes o al camp d’Idomeni. ‘Grècia ha passat de ser un país de trànsit i acollida a un país on la gent queda atrapada. El nostre deure és tenir cura d’aquesta gent i no deixar-la abandona als carrers’, deia en una entrevista televisiva Iannis Mouzalas, ministre d’Immigració. Molts refugiats, no obstant això, mantenen l’esperança que la frontera, tancada des del 9 de març, es tornarà a obrir. Temen, a més, que els centres d’acollida siguin centres de detenció encoberts. ‘Kherso ha canviat molt, però progressem a poc a poc. Improvisant, gairebé’, reconeix l’Stravos. Els soldats van començar a col·locar les primeres tendes el 28 de febrer al matí. Aquella mateixa nit ja hi dormien més de mil persones. El camp ara acull uns 3.900 refugiats –sirians i iraquians–, malgrat tenir capacitat només per a 2.500. Als nouvinguts, els soldats els demanen els papers de registre obtinguts en un dels ‘hotspots’ de les illes de l’Egeu (reconvertits en centres de detenció amb l’aplicació de l’acord entre la Unió Europea i Turquia). Un cop anotades les arribades, reben una manta i un sac de dormir. Llavors les cerquen un racó en alguna tenda. Les petites, que són la majoria, són pensades per a vuit persones. Les grans, proporcionades per l’Acnur, poden aixoplugar-ne desenes. La privacitat és una quimera a Kherso. Algunes tendes, per si fos poc, no tenen lones a terra. Quan plou, els refugiats no tenen cap més remei que dormir sobre el fang. Mare i filla carregant branques per cremar durant la nit (fotografia: Oriol Bäbler). ‘Rebem el suport esporàdic d’algunes ONG, però dins el camp no hi ha cap delegació permanent. Una empresa de càtering s’encarrega del menjar i nosaltres –l’exèrcit– fem funcionar la petita clínica. Si són casos molt greus els portem a l’hospital de Kilkis –la ciutat més gran de la regió– o Salònica. D’aquí a uns dies, la Creu Roja s’ocuparà de l’assistència mèdica’, explica l’Stravos. El camp de Kherso, que en grec significa ‘terra en guaret’, és envoltat de prats de farratge. Un verd homogeni que només les ventades, removent les herbes, és capaç de desharmonitzar. Les aspes dels molins eòlics aprofiten les inharmonies per girar amb peresa. La serralada de Belasica –on conflueixen les fronteres de Grècia, Macedònia i Bulgària– delimita un horitzó abrupte i enfarinat. La carretera que uneix el camp amb el poble de Kherso és com una rambla sense botigues. Els refugiats passegen per l’asfalt absorts per la calma rural. L’absència de tanca evita que hi hagi un control escrupolós de les entrades i sortides del camp (els refugiats tenen llibertat de moviment). Els nens ho agraeixen especialment. Els seus jocs i corre-cuites no hi entenen, en barreres. Els adolescents fan servir els pals metàl·lics de la futura tanca de precàries porteries de futbol. Una nena iraquiana gronxant-se als límits del camp (fotografia: Oriol Bäbler). En Hassan vigila les trapelleries dels seus fills. ‘Han trobat un cadell de gos i el porten amunt i avall, com si fos un germà més’, explica, somrient. Ell i la seva família són de Sinjar, una regió muntanyosa del nord-oest de l’Irac. A diferència de la majoria de kurds, són iazidites en comptes de musulmans. ‘Estat Islàmic ens considera adoradors del diable, una aberració. No tenen cap mena d’humanitat. Assassinen i decapiten la meva gent com si fossin bestiar’, exclama, dolgut. En l’ofensiva sobre Sinjar, l’estiu del 2014, Estat Islàmic va matar uns 5.000 civils i va esclavitzar un nombre indeterminat de dones iazidites. ‘Des de llavors som refugiats. Primer al Kurdistan sirià, després a Duhok (Kurdistan iraquià) i ara a Grècia… qui sap si per sempre’, conclou. Un grup de dones fa la bugada fent servir palanganes de plàstic, una mica d’aigua i una pastilla de sabó. Però una renta la roba dins la carcassa d’una banyera. A terra, entre tolls i fang, s’acumulen les bosses de roba bruta. Els rostres de les dones es contrauen quan escorren les peces. ‘Tenim la roba neta però nosaltres anem brutes’, es queixa una. A Kherso només hi ha una trentena de lavabos químics i cinc dutxes sense aigua calenta per als 3.900 refugiats. ‘És una tortura’, comenta una altra dona. Un grup de dones fent la bugada (fotografia: Oriol Bäbler). Els veïns de Megali Sterna –literalment, ‘la gran cisterna’–, un poblet proper a Kherso, s’han organitzat per evitar que els refugiats hagin de passar pel suplici de l’aigua freda. ‘Una furgoneta els carrega al centre d’acollida i els porta fins al camp de futbol –a uns cinc quilòmetres– on es poden dutxar tranquil·lament amb aigua calenta’, explica la Nataixa, una de les veïnes. La furgoneta fa un viatge d’anada i tornada cada hora entre les 9.30 i les 15.30. ‘Intentem donar prioritat a les famílies, però molta gent ve pel seu compte caminant’, afegeix entre rialles. Un grup de nenes imitant les seves mares (fotografia: Oriol Bäbler). A la porta d’entrada del camp de futbol, flanquejada per xiprers, hi ha un rètol amb una inscripció: ‘PAS STERNAIKOS – Fundat l’any 1975’. Les instal·lacions del PAS Sternaikos (fotografia: Oriol Bäbler). Un cop a dins, els refugiats reben un lot d’higiene personal –patrocinat per Heart to Heart International– format per una tovallola, sabó, xampú, raspall i pasta de dents. Llavors tenen a disposició les instal·lacions del club: una caseta amb dos vestidors i una habitació que fa de traster. Dos nens sirians en un dels vestidors (fotografia: Oriol Bäbler). Un grup de sirians surt d’un vestidor i s’asseu a l’ombra de la caseta. Parlen en veu baixa, gairebé en estat d’èxtasi. ‘Les coses senzilles són les millors’, afirma l’Amir, natural de Daraa, bressol de la revolució siriana. El seu cos és una mostra de la violència que va fer servir Baixar al-Assad per tal de reprimir les protestes. ‘La guerra potser s’acabarà, però hi ha ferides que no cicatritzen’, adverteix. Una de les moltes ferides de l’Amir (fotografia: Oriol Bäbler). Alguns refugiats juguen a futbol abans de dutxar-se. Dos equips de tres jugadors lluiten per la possessió de la pilota. La porteria la defensa l’Abdul·là, un adolescent d’Homs (Síria). Es veu enfadat, no para de cridar ‘ial·la!’ –’vinga’, en àrab– als seus companys. Ell volia perseguir la pilota en comptes d’avorrir-se entre tres pals despintats i rovellats. Mentre els refugiats juguen, en Simos, un electricista retirat i panxut, talla la gespa damunt un tractoret. Quan acaba s’asseu plàcidament en una cadira de plàstic i s’entreté fent broma amb els més petits. Alguns pugen al tractoret i imiten en Simos tallant la gespa. S’omplen les galtes d’aire per fer veure que són grassos com ell. Refugiats jugant a futbol abans de dutxar-se (fotografia: Oriol Bäbler). En Iorgos, un pagès carregat d’arrugues, fa un cop d’ull als vestidors perquè els refugiats no s’encantin sota les dutxes. A vegades clava algun cop a les portes per avisar. Li agrada parlar de política amb en Simos. Tots dos són profundament comunistes i citen Santiago Carrillo, Dolores Ibárruri i Andreu Nin. Quan els demanes pel govern de Syriza i el primer ministre, Alexis Tsipras, fan cara de fàstic. ‘És un traïdor’, afegeix en Iorgos. La Nataixa crida un grup de refugiats perquè entrin a la furgoneta. ‘És hora de tornar a Kherso’, diu tot cercant amb la mirada una criatura que s’ha amagat. ‘Quan podem no tan sols oferim dutxes d’aigua calenta, també deixem les nostres cases. Des de l’obertura del camp, més de 50 veïns han acollit refugiats. S’ha de saber compartir, encara que es tingui poc, perquè un dia els sense-sostre podem ser nosaltres’, sentencia. La criatura apareix entre els xiprers. Camina capcot, no vol tornar a Kherso. Un grup de refugiat després de tornar de Megali Sterna (fotografia: Oriol Bäbler).

Summary: Kherso, els camps oficials de refugiats prop d’Idomeni


“Em vaig fer fotògraf preparant aquesta exposició”, diu Akram Zaatari BARCELONA, 6 (EUROPA PRESS) El Museu d’Art Contemporani de Barcelona (Macba) proposa un viatge subjectiu per la història de la fotografia àrab des del paradigma crític protagonitzat per l’Arab Image Foundation (AIF), destacada per construir relats alternatius a la història visual oficial, i del seu cofundador Akram Zaatari. Ho han explicat el director del museu, Ferran Barenblit, la comissària Hiuwai Chu i el mateix artista Akram Zaatari, en la presentació de ‘Contra la fotografia. Història anotada de l’Arab Image Foundation’, la monogràfica més àmplia dedicada a l’artista libanès a Espanya. La mostra, de la qual Zaatari ha destacat que no és una retrospectiva, recull 20 anys del treball de l’Arab Image Foundation, que “té l’ambició de fer relats alternatius als grans relats hegemònics a partir d’aquesta noció d’arxiu de mig milió d’imatges”, ha dit Barenblit. Es tracta d’un dels arxius més importants de la imatge del món àrab, i la comissària ha subratllat l’interès per aquesta fundació pel seu doble paper: l’institucional, que pot prestar imatges per a temes acadèmics o d’il·lustració de la portada d’un llibre, així com el de banc d’imatges per a artistes. L’exposició, que inclou vídeos, fotografies, objectes i instal·lacions i es podrà veure fins al 25 de setembre, comença amb la sèrie d’instantànies ‘The Vehicle’, en què explora les imatges que gent del carrer del món àrab havia pres al costat del seu vehicle, com a símbol de modernitat. Les fotografies no professionals procedeixen dels àlbums familiars de mitjan el segle XX que activament l’AIF va cercar activament en el moment de la seva fundació a Beirut durant 1997, i es mostren tant del dors com del revés. CRONOLOGIA DE L’ARAB IMAGE FOUNDATION El recorregut es veu acompanyat d’una cronologia de la fundació i de la diversitat de procedència de les imatges bolcades, algunes de les quals es poden veure en qualitat de negatius presos en temps de conflicte. En una de les sales més grans de l’espai es poden veure negatius d’una col·lecció del 1940 del fotògraf Antranick Anouchian que mostren un soldat francès amb un civil, la qual cosa demostra el fort mandat francès sobre el qual va estar sotmès al Líban durant anys, ha comentat la comissària. També s’exhibeixen fotografies preses per Zaatari de l’estudi del destacat fotògraf Hashem El Madani, al costat de 28 fotos rescatades del seu lloc de treball en el qual es va dedicar a pensar i revelar imatges de la gent corrent. HISTÒRIA LOCAL VS. HISTÒRIA GLOBAL La història local per explicar la història global és un dels interessos de Zaatari, que ha confessat que ha estat durant el procés de creació d’aquesta exposició durant més de tres anys que s’ha començat a autodefinir com a fotògraf: “Em vaig fer fotògraf preparant aquesta exposició”. Zaatari també s’ha mostrat molt interessat pels rastres d’història dipositats en les marques del negatiu i arxius fotogràfics, i proposa un viatge a través del temps i tècnica de la foto a través de 12 gravats amb planxes d’alumini. BOOM DE LA FOTOGRAFIA “Cada any es prenen més fotos que en tota la història de la fotografia abans”, ha subratllat Barenblit, que ha posat l’accent en la importància de la fisicalidad de la imatge, el seu arxiu i conservació per Zaatari, que també parla en la mostra de les instantànies en temps de conflicte. Per a la comissària, el treball d’Akram es pot apropar els mètodes de treball de l’arqueologia, i l’artista ha destacat la importància de la fotografia per “capturar moments extraordinaris de l’ésser humà”.

Summary: El Macba viatja per la història crítica de la fotografia àrab en una exposició


La batllessa de Vic, Anna Erra, està sorpresa perquè la fiscalia de Barcelona ha decidit d’obrir diligències i demanar als Mossos d’Esquadra que investiguin si l’emissió dels missatges per megafonia que s’han sentit a la plaça cada dia fins l’Onze de Setembre poden ser constitutius d’algun delicte. Erra ha criticat que se n’hagi assabentat pels mitjans de comunicació. ‘Encara no hem rebut res’, ha dit. Ha afegit que ara el consistori estarà a l’expectativa per saber què els demanen exactament. La batllessa ha recordat que la ciutat de Vic –on 18 regidors dels 21 són de formacions obertament independentistes– s’ha adherit a moltes iniciatives per ‘fer visible’ la situació política. ‘Durant el mes d’agost no volíem que la gent s’oblidés que tenim presos i exiliats’, ha dit. Ha explicat que no hi ha hagut cap tràmit administratiu on s’hagi registrat l’autorització de l’acció del megàfon de la plaça, sinó que la proposta es va fer oralment a un representant de l’equip de govern i es va acordar entre els membres. La fiscalia, que ha obert diligències a partir de la denúncia d’un particular, també vol determinar si l’emissió dels missatges ha implicat cap despesa de la corporació municipal, bé per la instal·lació dels altaveus, bé la confecció del missatge emès. Segons la batllessa, als investigadors els serà difícil de quantificar la despesa, perquè el sistema ja funciona habitualment. En diferents moments del dia, ha dit, sonen també els goigs de Sant Miquel. En el missatge, que va ser acordat amb l’ANC, Òmnium i els CDR, es lamenta la situació dels presos polítics i els exiliats. La locució deia: ‘No normalitzem la situació d’excepcionalitat i d’urgència nacional. Recordem cada dia que encara hi ha presos i exiliats. No ens desviem del nostre objectiu: la independència de Catalunya.’ El missatge es va repetir cada dia fins a l’11 de setembre. A partir de llavors, només sonarà quan hi hagi alguna manifestació pels presos i exiliats o ens moments concrets.

Summary: La batllessa de Vic, sorpresa perquè la fiscalia ha obert diligències pel cas de la megafonia de la plaça


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha suspès cautelarment diversos articles del reglament de l’Àrea Metropolitana de Barcelona (AMB) que regula l’activitat dels vehicles de lloguer amb conductor (VTC). Entre ells el que fixa en una hora el temps de precontractació d’aquests serveis. S’estima així parcialment la sol·licitud de mesura cautelar que va formular l’associació Luxury VTC. En un acte al qual ha tingut accés l’agència EFE, el TSJC també suspèn el registre electrònic de l’AMB, a través del qual les empreses VTC han de comunicar els serveis que tenen previst prestar acreditant la seva contractació prèvia. I queda sense efecte el règim sancionador del reglament. Élite Taxi Barcelona, principal associació de taxistes a l’AMB, ha demanat ‘calma al sector i uns dies per analitzar la situació actual’ perquè no s’ha suspès totalment el reglament, segons recull Europa Press. La Generalitat va establir 15 minuts de precontractació en un decret llei de principi d’any i després de la vaga de taxistes. Posteriorment el ple de l’AMB va aprovar el mes de maig l’ampliació fins als 60 minuts . La mesura va tirar endavant amb els vots favorables de PSC, els comuns, la CUP, la Plataforma Ciutadana per Barberà i Compromís i Acord per Torrelles; l’abstenció d’ERC i PdeCAT i els vots en contra de PP i Ciutadans.

Summary: El TSJC suspèn cautelarment la precontractació dels VTC a Barcelona


Avui s’havia programat la celebració del Dia de la Justícia al Palau de la Generalitat. És un acte institucional instaurat pel govern de Pasqual Maragall, en què es lliuren uns premis i reconeixements, i inclou una conferència. L’acte sempre l’ha presidit el president de la Generalitat i el conseller de Justícia. Un dels premiats d’enguany és el jutge de pau de Calella, Xavier Ten. Però aquest acte no es farà avui, perquè el Consell General del Poder Judicial va ordenar a la sala de govern del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya que no hi acudís. Ho va fer ahir al migdia, i aquesta mesura va fer suspendre l’acte. Abans d’ahir els nou jutges que integren la sala ja sospesaven la possibilitat de deixar plantat el govern, per protestar contra la proposta presentada per Junts pel Sí i la CUP al parlament. Segons que ha pogut saber VilaWeb, van decidir de consultar al CGPJ si aquesta actitud era correcta, tenint en compte que es podia interpretar com una intromissió en el poder legislatiu. La resposta del màxim òrgan de govern de la justícia espanyola ha estat clara i avui els jutges faran el buit al president de la Generalitat. ACTUALITZACIÓ: El govern català ha emès una nota de premsa en què confirma l’anul·lació de l’acte ‘en cerca d’una data de major confortabilitat’.

Summary: Els jutges catalans planten Mas i es neguen a acudir a un acte institucional que s’havia de fer avui


Aquesta matinada El Periódico ha publicat una notícia a la primera pàgina amb una imatge que assegura que és el missatge amb què la CIA, el 25 de maig, va avisar els Mossos d’Esquadra que hi hauria un atemptat a la Rambla. Poc després de l’atemptat del 17 d’agost, El Periódico va dir que tenia una exclusiva per a demostrar-ho, un anunci que li va valer moltes crítiques. Ara el diari presenta aquest document, que assegura que és la nota en què es basava l’exclusiva. Tanmateix, la nota és redactada d’una manera tan inversemblant que és gairebé impossible de creure-se-la. I el cas és que la publicació de la notícia s’ha girat contra El Periódico i causarà una polèmica enorme. Hi ha un seguit de detalls que fan palès que la nota no pot haver estat escrita per ningú de parla anglesa ni que formi part dels serveis d’intel·ligència dels Estats Units. El text conté una gran quantitat d’errades, lingüístiques i conceptuals, tal com han denunciat, entre més, Julian Assange i WikiLeaks en uns quants piulets. Paper publishes highly suspect US intelligence document on ISIS attack in Barcelona ahead of Catalan referendum. https://t.co/Z5hHvVsreo pic.twitter.com/hBW05FTBIl — WikiLeaks (@wikileaks) 31 d’agost de 2017 This appears to be modified or fabricated. The use of Spanish language quote marks ‘<<‘, ‘>>’ in an English CIA report is very suspicious. — Julian Assange 🔹 (@JulianAssange) 31 d’agost de 2017 David d’Enterria, per una altra banda, n’ha aplegat les errades lingüístiques del text, que són, totes, calcs de l’espanyol. Actualització errades ortogràfiques del fals “INFORME de la CIA” inventat per @Enric_Hernandez. Merda escrita per les clavegueres de l’estat pic.twitter.com/xZ4wY3rcta — David d’Enterria *X (@denterd) 30 d’agost de 2017 Error en el nom d’Estat Islàmic L’errada en el nom d’Estat Islàmic és la més significativa. En primer lloc, perquè conté el mot ‘Irak’, que en anglès s’escriu ‘Iraq’ (en espanyol sí que se sol usar ‘Irak’). A més, s’hi fa servir la denominació ‘Islamic State of Irak and ash-Sham’, una forma que s’ha usat de vegades, però que el govern dels Estats Units no fa servir. Tal com es pot comprovar en la llista oficial de grups considerats terroristes pel Departament d’Estat dels Estats Units, el nom que empra l’administració americana és ‘Islamic State of Iraq and the Levant’. I resulta completament inversemblant que el nom d’un grup tan conegut s’escrigui malament en una comunicació oficial de la CIA. ‘Ash-Sham’ equival, aproximadament, a ‘Llevant’. A més, el presumpte document de la CIA porta entre parèntesis el mot ‘ISIS’. Les sigles ‘ISIS’ es fan servir habitualment en els mitjans de comunicació per a fer referència a l’anomenat Estat Islàmic. Però, com es pot comprovar fent una cerca al servidor de la CIA, aquesta agència i en general tots els serveis d’intel·ligència, fan servir ‘ISIL’, en comptes de ‘ISIS’. (Comproveu-ho en la llista que la CIA manté dels grups gihadistes al món.) Errades lingüístiques gruixudes La nota conté, a més, una llista sorprenent d’errades lingüístiques, que són totes calcs de l’espanyol. Això fa pensar que qui la va redactar no és anglès nadiu, sinó espanyol. Les més evidents són aquestes: –Diu ‘text of the nota‘ on si de cas hauria de dir ‘text of the note’. –Diu ‘sent to the Mossos’ quan hauria de dir ‘sent to Mossos’ (i encara seria molt estrany que la CIA fes servir el familiar ‘Mossos’ i no l’oficial ‘Mossos d’Esquadra’). –Diu ‘on 25 May 2017’ on hauria de dir ‘on May 25th 2017’. –Diu ‘administratives purposes’ on hauria de dir ‘administrative purposes’. –Diu ‘Irak’ on hauria de dir ‘Iraq’. Codificacions estranyes La nota també inclou unes codificacions estranyes. L’una, apuntada per Julian Assange, és l’ús d’un estil de cometes que no fa servir la CIA. Hi ha « » on hauria d’haver-hi ” “. La segona és molt més clara, encara. El text es presenta sota el codi ‘SECRET // REL TO USA, SPAIN’. Aquesta codificació, en les regles de circulació d’informació entre agències d’intel·ligència occidentals, indica que és un document secret que comparteixen els Estats Units i Espanya. Però en comptes de ‘SPAIN’ hauria de dir ‘ESP’, perquè els noms de països són codificats sempre amb tres lletres, en aquesta classe d’intercanvis, i a Espanya li correspon ‘ESP’ i no pas ‘SPAIN’, seguint l’estàndard ISO 3166-1 alpha-3, que és el que es fa servir en aquestes comunicacions. Enric Hernández amb Mònica Terribas Arran de la publicació d’aquesta informació, el director d’El Periódico, Enric Hernández, que és qui signa la notícia, ha estat entrevistat per Mònica Terribas a Catalunya Ràdio. ‘Quin objectiu tenia dir-ho una hora després de l’atemptat i assenyalar els Mossos i no la guàrdia civil o la policia nacional?’, li demana Terribas. Hernández, finalment, acaba dient que si van assenyalar (i continuen assenyalant) només els Mossos és perquè la informació que tenien era de la Generalitat. A la notícia, però, diu que ‘a principi de juny aquest diari va tenir coneixement cert de l’existència d’aquesta alerta específica de la CIA sobre la Rambla. La informació va ser comparada amb dues fonts absolutament fiables de la Generalitat.’ És a dir, les suposades fonts del govern van servir per contrastar l’existència d’aquesta alerta, que el diari mateix diu en la notícia que ‘seguint la via habitual, el National Counterterrorisme Center va trasallada aquesta mateixa informació, amb el mateix text i el mateix 25 de maig, al CNI i a les forces de seguretat de l’estat.’ La notícia d’El Periódico de la tarda mateixa de l’atemptat parlava només dels Mossos. Heus ací la transcripció de l’entrevista amb Terribas: Mònica Terribas: Aquesta és la nota que van rebre els mossos? Enric Hernández: Nosaltres, a principi de juny a través de dues fonts del govern tenim coneixement verbal de l’existència d’una alerta procedent de la CIA i se’ns detalla la textualitat del text d’aquesta nota. I se’ns diuen coses com específicament la Rambla. I l’explicació en aquell moment és que és una informació de no gaire valor a efectes d’investigació futura, perquè no hi ha dades concretes de ningú. Però és útil per saber si cal prendre mesures. Per això l’NCTC contacta a més dels cossos policia de l’estat amb Mossos M.T: Vau publicar ‘La CIA va alertar els Mossos’, no que és un centre de coordinació global d’agències que va alertar tots els cossos de seguretat de l’estat E.H: L’NCTC transmet una informació obtinguda per la CIA. M.T: Però no és la CIA que es comunica amb els Mossos sinó que és aquest centre que aglutina la informació de diverses agències i l’envia a la policai nacional, guàrdia civil i els mossos. Sí o no? E.H: És correcte ,sí. M.T: Per tant, no és la CIA que es comunica amb els Mossos E.H: És la CIA la que per comunicar-se amb els Mossos i altres cossos passa per aquest conducte. M.T.:Doncs per què no vau dir també que la CIA havia advertit també la policia nacional, que és la màxima responsable en termes de política antiterrorista i vau posar l’accent en els mossos? E.H: Perquè en aquell moment l’única informació que teníem procedia del govern de la Generalitat i sabíem pel govern que l’avís els havia arribat a ells. M.T: Però no teníeu aquesta nota, ja? E.H: A nosaltres ens havien donat els detalls de la nota amb paraules textuals. Posteriorment, quan es té la nota, es verifica que són les mateixes paraules. I decidim no publicar-la per no generar un alarmisme innecessari (…). És quan es produeix l’atemptat a la Rambla quan cobra valor aquella informació que no havíem publicat per prudència. M.T: Quin objectiu tenia dir-ho una hora després de l’atemptat i assenyalar els Mossos i no la guàrdia civil o la policia nacional? E.H: Insisteixo que en aquell moment ignoràvem que altres cossos de seguretat tinguessin la informació. L’única font d’informació que teníem fins al 17 d’agost era la Generalitat de Catalunya. Després n’hem tingut d’altres. Nosaltres fem el que fa el periodista, que és que quan té informació contrastada la publica. És després que tenim consciència que la mateixa nota arriba a altres cossos de seguretat de l’estat i que la mateixa nota arriba el mateix dia també a les forces de seguretat de l’estat i que ho comuniquen al comissari d’informació dels mossos. M.T: Vosaltres teniu el document en què la policia nacional es comunica amb els mossos d’esquadra i diu hem rebut aquesta informació del CITCO? E.H: No. Se’ns explica que hi va haver una comunicació però no que hagués de ser per escrit. M.T: Hem consultat amb fonts properes al comandament dels Mossos d’Esquadra en aquell moment i ens reiteren que ells no van rebre cap comunicació de la CIA. No entenem què ha passat amb aquesta nota. Si és que el CITCO us diu que van rebre això i en canvi no ho van rebre. E.H: Quan es faci la investigació per part de l’Audiència Nacional ja es veurà qui tenia raó i qui va rebre l’avís i qui no. M.T: Però sou molt contundents en la portada, i dieu que aquesta nota, que dieu ara que va arribar al CNI, a la Guàrdia Civil i a la policia espanyola, i no només als Mossos… E.H: Ho diem quan ho contrastem. M.T: Dieu que després ho van comunicar a la policia catalana. Però no dius com es va produir aquest contacte. E.H: A nosaltres se’ns informa que hi ha haguut aquest contacte, de la persona que va rebre aquesta comunicació… M.T: Qui és? E.H: Per prudència els noms no s’han de donar. Nosaltres parlem del comissari d’informació dels Mossos i ja està. M.T: I això li ha dit un càrrec de la policia espanyola? E.H: És la policia nacional l’encarregada de comunicar-ho als Mossos. M.T: I vosaltres ho heu contrastat amb aquest comissari? E.H: Els Mossos d’Esquadra no han volgut contrastar la informació. M.T: Wikileaks posa en dubte la veracitat de la nota pel llenguatge que utilitza i la gent que coneix el llenguatge d’aquests centres d’intel·ligència diuen que no quadra amb l’ortodòxia habitual en aquesta mena de notes. Per exemple, la mateixa paraula nota, o com esciuren la data, el fet d’utilitzar Irac amb k i no amb q, etc. E.H: Mai posaré en qüestió la perícia de Wikileaks i Julian Assange per publicar documents sostrets de bases de dades. Quan el sostreus i l’imprimeixes té un aspecte. Aquestes comunicacions s’han produït per via digital i xifrada, i nosaltres avui el que reproduïm és el text del comunicat, no necessàriament la tipografia. D’aquí que hi pugui haver un canvi tipogràfic. Perquè en l’intercanvi de correus xifrats i no xifrats la tipografia pot no ser la mateixa que es va reproduir. Dit d’una altra manera, nosaltres rebem digitalment la informació, i no en paper imprès. I sobre la manera de referir-se a la data és més americana o més britànica o si hi ha alguna paraula, doncs francament ni hi entro ni hi surto. La nostra fiabilitat ens la dóna la font original de la informació; se’ns va explicar a començament de juny i nosaltres mai hem publicat aquells detalls. Com que no hem publicat mai aquells detalls i les paraules textuals apareixen al document, casa que qui va rebre el document va rebre el mateix document que hem publicat.

Summary: Una nota sospitosa que El Periódico atribueix a la CIA origina un escàndol


Anant cap al parlament, descobreixo a través de les ràdios que la CUP proposa Raül Romeva de president. I que Romeva, a diferència de Neus Munté, no tanca la porta del tot a aquesta possibilitat. Educadament, no diu ni sí ni no. Però si això acabés així, la pregunta continua essent la mateixa: i Artur Mas? Cap a casa? No veig pas clar que ‘Mas, cap a casa’ sigui una opció que agradi a tothom. Quan arribo al parlament un periodista que fa anys i panys que segueix Convergència em diu això: ‘Mas ha vist que la presidència s’allunya i ara acceptaria de ser conseller en cap, i no president. És el seu vessant calvinista i de sacrifici. Ho faria com un sacrifici, però ho faria. Perquè, sigui com sigui, vol que el procés vagi endavant. Però CDC no ho voldria. Ho veurien com una derrota.’ La seva frase em deixa ben parat, i m’ho pregunto: ‘Romeva president, Mas conseller en cap? La meva informació, però, no és bona. Al cap i a la fi, per més connectat que estigui, no deixa de ser un periodista com jo. Per mi no és una font. Parlo amb tres membres de pes de la CUP. El primer: ‘Conseller en cap? Nosaltres no hem pas rebut aquest missatge. No ens ho ha dit ningú de Junts pel Sí.’ Però el cupaire també diu això: ‘Nosaltres hem dit de no investir Mas de president. No veig per què l’assemblea de la CUP no pogués acceptar Mas de conseller en cap. Podria ser perfectament.’ Mentre xerrem, uns altres periodistes, astorats, no entenen que els de la CUP no refusin de col·locar Mas de conseller en cap. Els hi raona. Jo no ho trobo pas tan estrany. La setmana passada un membre del secretariat nacional de la CUP ja m’ho havia dit: ‘Ens neguem a fer Mas president. Això és cert. Però de conseller en cap no hem dit pas res.’ Parlo amb un tercer cupaire de pes: ‘Vols dir que no és una excusa, això d’en Mas? Què m’estàs dient, que Mas vol, però que no pot? No sé’. Finalment, envio un missatge a una última persona de la CUP. ‘No en sé res, d’això.’ I dubta de la fiabilitat de la informació. Me’n vaig al sector CDC. Reconec que a CDC no hi tinc fonts tan directes com a la CUP. Parlo amb gent informada, però de no tanta decisió: ‘El partit no veuria bé que Mas no fos president. Això sí que ho sé. Ara, no veig clar que Mas compri aquesta idea de conseller en cap. No t’ho nego, és que no ho sé. A mi, em fa patir que en Mas se’n vagi a casa. Tota la resta, no tant.’ La resposta de la segona persona a CDC em sembla encara més interessant. ‘A la CUP acceptarien Mas conseller en cap? No m’ho crec. Porta’m un paper signat per ells acceptant-ho.’ I aquí sí que em vaig quedar garratibat: aquestes coses, entre ells, no se les diuen? De tot plegat, en surto convençut de tres coses: primera, la CUP escoltaria la proposta que Mas fos conseller en cap. No sé si l’acceptaria, però l’escoltaria. Res a veure amb la resposta que donen quan senten la paraula ‘president’. Segona: no sé si és cert que Artur Mas també ho voldria, com em deia el periodista. Ni idea. A diferència de la CUP, cap font dins CDC no m’ho ha dit. I tercera: Baños i Mas, avui a l’hemicicle, han tingut un debat ple d’educació i bon to. Un dubte, és clar, sorgeix: com veuria la gent que Mas ni fos president ni marxés a casa? Conseller en cap. Ho acceptarien? Com reaccionarien els votants? I la premsa? Ho trobarien humiliant? Ho trobarien un mal menor? Un gran èxit? Tot per la independència i avall? Un error garrafal? La presidenta La visita al parlament també em serveix per a descobrir un detall que pot semblar menor, però que per mi no ho és. Avui he vist la presidenta del Parlament de Catalunya, Carme Forcadell, dinant al restaurant de l’edifici. I els periodistes veterans de la casa m’informen que Forcadell és la primera que ho fa. Tots els anteriors presidents dinaven en sales privades, en reservats, o al despatx. Es veu que és famós el iogurt de les 16.30 que es feia portar cada dia el senyor Rigol al seu despatx. Forcadell, signe dels temps, és la primera presidenta que dina al mateix restaurant que la resta de diputats, treballadors de la casa, periodistes de pas, i visites. Per acabar:, a diferència de dilluns, ahir no hi havia gent concentrada davant l’edifici. Crec que això passa perquè dilluns debatíem sobre la independència. I en canvi ahir debatíem sobre el president. I això, sembla, aixeca menys passions que la primera qüestió.

Summary: Mas, conseller en cap?


El govern suís ha obligat a cancel·lar el Saló de l’Automòbil de Ginebra, que havia de celebrar-se entre el 5 i el 15 de març, arran de la por del coronavirus. La decisió arriba després d’un consell federal extraordinari en què Suïssa ha decretat la prohibició de tots els esdeveniments a gran escala que impliquin la participació de més de mil persones. El Saló de l’Automòbil de Ginebra és un dels més grans del món del sector de l’automoció, i anualment rep més de 650.000 persones. La prohibició de grans actes decretada per Suïssa, amb efecte immediat, s’aplicarà fins al 15 de març. En un comunicat, el govern suís admet ‘l’impacte significatiu’ que tindrà la decisió però afirma que pretén oferir ‘protecció’ a la ciutadania. El Saló de l’Automòbil de Ginebra és un dels més importants del món, i la seva cancel·lació arriba poques setmanes després de l’anunci de la GSMA de cancel·lar el Mobile World Congress. Empreses com SEAT tenien previst presentar a Ginebra les novetats que no van poder mostrar al Mobile, com l’e-scotter. Què és el coronavirus: tot allò que n’heu de saber

Summary: Suïssa cancel·la el Saló de l’Automòbil de Ginebra pel coronavirus


Des de fa dotze anys el 9 de desembre es commemora el Dia Internacional contra la Corrupció. Es calcula que el cost de la corrupció a tot el món equival al 5% del PIB i fa créixer la pobresa i la desigualtat, perquè limita el benestar social i fa disminuir les polítiques publiques. Aquests darrers anys la corrupció és un dels principals problemes de l’estat espanyol, segons les enquestes d’opinió, darrere la desocupació. La percepció de la corrupció a l’estat espanyol ha anat augmentant i ara va darrere de la percepció que hi ha a Botswana, els Emirats Àrabs Units, Catar i Portugal en la classificació de Transparència Internacional. Però la corrupció no és en tot el sistema. Aquí no hi ha suborn, per exemple, una pràctica habitual en alguns altres països, que consisteix a exigir diners extra o regals per ser acceptat en una escola o en hospital, o bé obtenir un tràmit; o que simplement exigeix un policia, arbitràriament. Segons les enquestes, hi ha molt pocs ciutadans a qui algú hagi demanat un suborn o que sàpiguen d’algú que n’accepti. Aleshores, la població que percep que és la corrupció? Principalment, es percep en l’esfera política i, sobretot, en la relació amb els poders econòmics. La gran majoria de ciutadans considera que és molt estesa. En el baròmetre europeu del 2013, centrat precisament en la corrupció, els ciutadans de l’estat espanyol eren els ciutadans de tot Europa que consideraven que hi havia més corrupció entre partits polítics, polítics i entitats bancàries. Els ciutadans de l’estat espanyol també eren els que valoraven més malament la lluita del govern per a evitar-la. Quines xifres presenta la corrupció? A l’hora de posar xifra al cost de la corrupció, cal advertir que no n’hi ha d’oficials i, per tant, només es pot parlar d’estimacions. Les dades del titular són extretes d’un estudi de la Universitat de Las Palmas, que calcula el cost social que origina la corrupció al conjunt de l’estat espanyol. Segons l’estudi, el cost de la corrupció a l’estat espanyol és de 40.000 milions d’euros, dels quals 11.500 milions d’euros corresponen als Països Catalans. Un altre estudi d’algunes universitats i de la Cambra de Mercats i Competència espanyola calculava que el sobrecost en l’obra pública que causava la corrupció de l’administració de l’estat era de 47.600 milions. En molts casos, consistia a desviar capital públic a mans privades. El mateix estudi afegia 40.000 milions més derivats directament o indirectament de les múltiples formes de corrupció. En l’altre extrem de les estimacions, un estudi del professor d’economia Friedrich Schneider estimava que la corrupció era del 0,97% del PIB a tot l’estat espanyol, dada que significaria ‘només’ uns 10.500 milions d’euros anuals. On sí que trobem xifres oficials és a l’àmbit judicial. El 2013 hi havia 1.661 casos de corrupció oberts, 337 (22,70%) dels quals als Països Catalans. Tot i les elevades xifres, amb mig miler d’encausats, només vint persones eren a la presó, en gran part perquè el procés judicial pot durar més de deu anys. Per exemple, en el cas Gürtel, amb 186 encausats, només havia estat empresonat Luis Bárcenas. Amb dades més recents, el llibre Llums i taquígrafs, Atles de la Corrupció als Països Catalans, coordinat per David Fernàndez i Àlex Romaguera, diu que hi ha 605 encausats per corrupció als Països Catalans, amb 147 investigacions obertes i 700 causes per frau fiscal. Segons dades del ministre d’Interior espanyol, durant l’última legislatura (2011-2015) es van detenir a l’estat espanyol 7.140 persones per corrupció. Aquestes xifres deixaren clar que tot plegat no és tan sols una percepció dels ciutadans. Quins són els principals casos dels Països Catalans? La majoria de casos de corrupció dels Països Catalans, i a l’estat espanyol també, tenen relació amb la prevaricació urbanística. Com recull el doctor en ciències polítiques Manuel Villoria, més de 600 municipis són investigats per corrupció, principalment urbanística. La gravetat arriba a l’extrem que un 60% dels municipis de Múrcia i un 40% dels de les Canàries són investigats. Als Països Catalans, un 18% dels municipis del País Valencià, un 36% dels de les Illes Balears i un 5% dels catalans són afectats per la corrupció urbanística. En total, 161 municipis. El cas més significatiu de tots és l’operació Taula, a València, arran de la qual les fonts de la investigació van assegurar que el PP actuava com una ‘organització criminal’. Els regidors d’aquest partit feien aportacions de seixanta euros cada mes i de mil euros abans de les municipals, que suposadament eren retornades en diner negre. Era, presumptament, una manera d’emblanquir diners rebuts de comissions d’empreses que pagaven il·legalment, en canvi de contractes públics. Aquests diners il·legals sembla que servien per a finançar les campanyes electorals del PP valencià, però també per a l’enriquiment personal dels membres de la trama. La trama, suposadament, anava més enllà i s’estenia per municipis i institucions de tot el país, amb cinc caixes de diners negres que ingressaven desenes de milions d’euros de comissions en canvi de contractes públics. En total, hi ha més de vuitanta encausats, entre polítics i empresaris. Al País Valencià també trobem el cas Gürtel, destapat el 2009. Sembla que alts càrrecs del PP havien concedit adjudicacions en canvi de comissions i regals a polítics (com és el cas dels vestits de Francisco Camps). Aquests contractes, per valor de cinc milions d’euros, van anar presumptament a empreses de Francisco Correa, Pablo Crespo i Antoine Sánchez. La investigació del cas ha portat a dues peces separades, una a València i una altra a Madrid, que han fet aflorar més casos, com el cas Bárcenas. El cas Gürtel té la xifra més alta d’encausats: 186, dels quals 74 són polítics. També al País Valencià, trobem el cas Cooperació, en què l’ex-conseller Rafel Blasco va desviar ajudes al Tercer Món per valor de gairebé sis milions. Gairebé un milió va anar destinar a comprar immobles, i uns quants a entramats empresarials. Només 43.000 euros van arribar a Nicaragua, on anaven destinats els diners. A les Illes Balears, el cas més notori ha estat el del Palma Arena, un pavelló esportiu pressupostat en 47 milions, que va acabar costant-ne 110, amb acusacions de malversació, prevaricació i suborn i que ha portat a la presó l’ex-president balear Jaume Matas (PP). D’aquest cas va sortir, com una peça separada, el cas Nóos, que afecta Urdangarin i la germana del rei espanyol, la infanta Cristina. La causa té 30 encausats. A Catalunya, el 2009 va sortir a la llum el cas del Palau de la Música, on el president de la Fundació de l’Orfeó, Fèlix Millet, i el seu col·laborador, Jordi Montull, sembla que van desviar 35 milions d’euros en una dècada. En aquests casos va ser esquitxat CDC, que va rebre presumptament comissions de Ferrovial a través del Palau, en canvi de concessions. Complementàriament al cas Palau trobem el cas Hotel del Palau, un delicte en què la denúncia de la regidora de Ciutat Vella, Itziar González, va mostrar una de les cares més fosques de l’etapa socialista a l’Ajuntament de Barcelona. El 2009 va sortir també a la llum el cas Pretòria per un suposat delicte de suborn, corrupció urbanística i emblanquiment de capital que va portar a la detenció del batlle de Santa Coloma de Gramenet, Bartomeu Muñoz (PSC), el regidor d’Urbanisme Manuel Dobarco (PSC), l’ex-conseller de Finances Macià Alavedra (CiU), l’ex-secretari general de la Presidència Lluís Prenafeta i l’ex-diputat socialista Luis Andrés García, conegut per Luigi, que sembla que en va obtenir uns beneficis milionaris. Més casos relacionats amb la corrupció a Catalunya han estat el cas Pujol i els encausaments dels seus fills, el cas Mercuri, el cas Brugal, el cas Scala, el cas Pallerols i el cas Adigsa, per exemple. Una dada que mostra la magnitud de la corrupció al nostre país és la del tant per cent dels consellers dels tres governs que han estat encausats. En total, 51, que equival al 17,58% de tots els que hi ha hagut. D’aquests, 17 ja han estat jutjats i 8 són condemnats. Les causes Els motius d’aquesta elevada corrupció política són principalment la impunitat dels corruptes, una impunitat que va lligada estretament a la dilatació que dels processos judicials. També és clau la manca d’independència judicial, que reforça la impunitat i facilita més la corrupció. Un 56% dels ciutadans valora la independència judicial dolenta o molt dolenta, i la principal causa d’aquesta mala valoració és la ingerència del govern i els polítics. La durada de les causes es pot explicar en part per l’infrafinançament de la justícia. L’estat espanyol és un dels estats amb més pocs jutges per habitant, gairebé la meitat de la mitjana europea. La majoria es considera desbordat de feina i, alhora, demana la creació d’òrgans especialitzats en matèria de corrupció a escala provincial. També afecta la impunitat davant la corrupció el nombre d’aforats que hi ha a l’estat espanyol. Actualment, hi ha 17.621 aforats, que compliquen i dilaten les causes pels permisos especials que cal demanar per a poder-los jutjar. Dos mil d’aquests aforats requereixen un suplicatori per a poder ser jutjats, cosa que obliga a tenir l’autorització de la cambra legislativa. A banda, són aforats també els jutges, magistrats i membres dels òrgans judicials, a més de les forces i cossos de seguretat de l’estat. Tot i els debats que s’han encetat sobre la qüestió, encara no se n’ha eliminat cap. En contrast, Alemanya, el Regne Unit i els Estats Units no tenen cap aforat. Relacionat amb la ingerència dels polítics en la justícia, trobem també els indults, que no són ni de bon tros un fet excepcional. Entre el 2010 i el 2014 es van fer 35.296 peticions d’indult, i foren amnistiats 1.482 condemnats. Encara que la xifra s’ha anat reduint, entre el 2000 i el 2016 es van indultar 139 polítics condemnats per casos de corrupció. L’últim govern de Rajoy en va indultar set. Un altre factor que beneficia la corrupció ha estat el sistema de partits d’aquestes últimes dècades. Un sistema de llistes tancades i pràcticament bipartidista. Amb les llistes tancades no es vota un candidat, que després ha de defensar-se davant els seus electors, sinó llistes en què anar-hi o no depèn sobretot de la direcció del partit. El fet que només hi hagués dos partits amb possibilitats de governar, sense cap alternativa real en el mateix espai ideològic, facilitava, a més, que els electors deixessin la corrupció en un segon pla. La intervenció dels poders de l’estat espanyol Un dels problemes que hi ha per a aturar la corrupció és que, a més del mal funcionament de la justícia, l’estat espanyol intervé tallant de soca-rel investigacions per raons polítiques. Dos dels jutges que han investigat la corrupció, i van permetre de fer aflorar el cas Blesa i el cas Gürtel, Elpidio Silva i Baltasar Garzón, són actualment inhabilitats. Així mateix, l’ex-fiscal anticorrupció Carlos Jiménez Villarejo assegurava que els fiscals generals de l’estat li van prohibir d’investigar a Pujol. En canvi, Montoro va assegurar que tenia notícia de la fortuna de Pujol des del 2001 i el cas no va sortir a la llum fins el 2014. Sembla clar que hi ha una estructura de poder capaç de protegir els afins i utilitzar mètodes fora de la legalitat per perseguir els contraris, com s’ha pogut veure amb els enregistraments de Fernández Diaz i De Alfonso o les denúncies de la Banca Privada d’Andorra. Les amnisties fiscals també han servit de salvavides als corruptes, i han permès de regularitzar diners, molt sovint obtinguts de manera fraudulenta. A l’estat espanyol ja hi ha hagut quatre amnisties fiscals (1984, 1991, 2010 i 2012). En aquesta última, 31.484 contribuents van declarar diners ocults, entre els quals hi havia Rodrigo Rato, Francisco Granados, Luis Bárcenas i la dona d’Arias Cañete, que els va declarar l’endemà de fer-se efectiva l’amnistia fiscal. Les dades mostren que el 95% dels ciutadans de l’estat espanyol veuen la corrupció com una pràctica habitual i sembla clar que, tot i els milers de polítics honrats, és una pràctica estesa capaç d’esquivar els mecanismes de control.

Summary: La corrupció costa 11.500 milions d’euros als Països Catalans


L’ampliació de l’aeroport de Son Sant Joan de Palma ha aixecat controvèrsia entre els socis de govern i diverses entitats ecologistes pel possible impacte ambiental que pot tenir. La portaveu del govern, Pilar Costa, ha defensat un creixement com més sostenible millor i proporcional amb les necessitats de les Illes, davant el projecte d’ampliació que impulsa AENA. En la compareixença de premsa posterior al consell executiu, ha reconegut que no disposava de prou xifres per a donar una resposta amb rigorositat i ha derivat la qüestió a la Conselleria de Mobilitat, perquè en té la informació més concreta. Més per Mallorca, que és el soci de govern, ja ha avançat que no acceptarà cap ampliació de l’aeroport encaminada a absorbir més trànsit aeri. Els ecosobiranistes neguen que si no s’amplia l’aeroport es perjudiqui l’economia de Mallorca i recorden que l’illa té una massificació turística. A més, també recorden que l’ampliació va en direcció contrària a la situació d’emergència climàtica.

Summary: El govern demana un creixement ‘sostenible’ de l’aeroport de Palma


‘Jin jiyan azadi’: dona, vida i llibertat. Aquest és el símbol de la revolució feminista de les dones del nord de Síria i Rojava (el Kurdistan occidental, sota domini sirià). Formaven el 30% de les forces que van lluitar contra l’autoproclamat Estat Islàmic (EI). Van alliberar unes altres dones sota el control d’EI. El paper que van exercir no fou tan solament alliberar ciutats o practicar la lluita armada: aquestes dones van construir un poble únic al món, dedicat a les víctimes de la guerra de Síria: van eradicar estereotips d’una societat marcada pel masclisme i el patriarcat i van defensar el seu poble. Amara Renas. La lluita armada d’aquestes dones es manté avui dia no tan sols contra EI, sinó contra el segon exèrcit de l’OTAN i els grups islamistes de l’oposició siriana amb el suport de Turquia. D’ençà del 9 d’octubre, les forces turques van començar una invasió militar del nord de Síria i Rojava amb l’objectiu de ‘establir una zona segura per a la tornada dels més de 3,5 milions de refugiats sirians que viuen a Turquia’, segons que va dir el president turc. L’operació militar turca va posar fi a moltes fites aconseguides per la revolució de Rojava: la convivència pacífica i la vida diària segura després d’haver eradicat EI. Els grups radicals, amb l’exèrcit turc, van cometre crims de guerra i matances de dones. Van torturar polítiques. Van segrestar combatents. Van mutilar-ne els cadàvers, van enregistrar l’escena i van publicar vídeos a les xarxes socials. Hevrin Khalaf, Cicek Kobane i Amara van ser torturades a mans d’aquests homes. Hevrin Khalaf Hevrin Khalaf era la secretària general del partit Futur de Síria. Tenia trenta-cinc anys. Graduada en enginyeria civil i agricultura, va ser executada al carrer per un grup amb el suport de Turquia quan circulava per la carretera M-4, prop de Tel Abyad. La van assassinar a cops de pedra i en acabat amb onze bales. També van matar el xofer i l’ajudant. Vuit homes van trepitjar el seu cos. Van enregistrar el crim i van publicar-ne el vídeo. La seva mare no li va reconèixer el rostre. Havrin Khalaf. Hevrin Khalaf va lluitar durant anys pacíficament per una Síria multicultural, on totes les minories i ètnies tinguessin drets. Era una activista dels Drets Humans. Va viatjar a tot de països europeus i va fer moltes conferències sobre el paper de la dona en el futur d’una Síria democràtica, a més de defensar la fraternitat entre kurds i àrabs. Cicek Kobane Cicek Kobane, combatent de les Unitats de Protecció de la Dona (YPJ), va ser capturada pels grups radicals àrabs ajudats per Turquia. Ferida a la cama, l’envoltaren més de vint homes. Un cridava i demanava de decapitar-la, un altre enregistrava l’escena, uns altres deien de dur-la a l’habitació perquè el cap sabria què fer-ne. La dona deia que era àrab pensant que potser això li disminuiria la pena. El vídeo va ser publicat a les xarxes socials. Cicek Kobane. Els homes reien. Cridaven ‘Allahu Akbar, Allahu Akbar’. Havien capturat una dona ferida i viva com si fos un trofeu. S’hi feien fotografies i la insultaven. Dies més tard Cicek aparegué en un vídeo d’una cadena turca: era en un hospital on rebia tractament. D’ençà de final d’octubre que no se’n sap res. De la lluita contra EI a ser torturades per l’exèrcit turc Les atrocitats comeses contra aquestes dones són la cara bruta de l’estat turc i els grups radicals als ulls del món. També manifesta la por que tenen a la lluita feminista i a la resistència de les unitats kurdes. No és la primera vegada que passa. Quan Ankara va ocupar Afrin el 2018, al cantó kurd, ja es van publicar vídeos com aquests. L’enviat especial dels Estats Units a Síria, James Jeffrey, va dir que les milícies sirianes havien comès ‘crims de guerra’ i que haurien de ser jutjades. Turquia va fer una incursió terrestre al nord de Síria i Rojava el 9 d’octubre. Almenys 300.000 persones han estat desplaçades de casa i en l’operació hi ha hagut desenes de civils morts. Dues ciutats ara són ocupades per les forces turques i continuen els bombardaments. La vida de més de cinc milions de persones es troba amenaçada.

Summary: Dones, icones de la revolució de Rojava


Durant les guerres mundials es van fer experiments amb ultrasons. El sonar i el radar van ser emprats per a la detecció d’avions enemics. En acabar la guerra, especialitats com la radiologia, la urologia, la neurologia, l’oftalmologia o la ginecologia es beneficiarien de noves tecnologies. A la Universitat de Glasgow s’iniciaren experiències per aplicar els ultrasons a l’obstetrícia a fi d’evitar les radiacions ionitzants dels raigs X i el risc de malformacions en el fetus. El 1972 es va comercialitzar el primer ecoscopi, que es va estendre per a exploracions durant l’embaràs. El primer làser amb aplicacions mèdiques es va fabricar el 1960. Els oftalmòlegs van aplicar-lo al despreniment de retina, amb què van millorar els resultats incerts de la fotocoagulació. Les possibilitats terapèutiques del làser despertaren l’interès del Centre Mèdic Presbiterià de Columbia i del grup Optics Technology de la Universitat de Stanford, que introduïren millores als nous aparells d’argó, i això va ampliar-ne l’ús a la cirurgia, l’otorinolaringologia i la gastroenterologia. Entre 1940 i 1970 la tecnologia sanitària va anar modificant l’estructura industrial que la impulsava, concentrant-se en poques empreses de grans dimensions. Hi va haver un punt d’inflexió amb la invenció del CT scanner, sorgit de la idea d’associar la física de partícules a l’electrònica. A la fi dels anys 1960 es van iniciar els primers passos. Godfrey Hounsfield va convèncer la discogràfica EMI –que editava la música dels Beatles– per fabricar el CT scanner. Els primers escàners s’aplicaven a observar l’interior del crani. L’impacte comercial fou tan brutal que les petites indústries van haver d’abandonar el mercat enfront del poder de les grans empreses. A la dècada del setanta el camí no havia fet més que començar. La microelectrònica i el desenvolupament de materials biocompatibles iniciaren una nova línia espectacular de gran impacte en traumatologia, ortopèdia, cirurgia de trasplantaments i altres camps. La cooperació entre cirurgia i enginyeria s’iniciava quan un grup de cirurgians de Minnesota encomanaren a Medtronic un petit generador impulsat per una bateria per aplicar-lo a les intervencions de cirurgia cardíaca infantil. Medtronic aviat es va convertir en el major fabricant mundial de marcapassos. Podríem aportar exemples semblants relatius a l’ús de l’energia nuclear o l’aeronàutica, que mostren que la guerra impulsa la innovació tecnològica. Però no hem d’oblidar també que la guerra té conseqüències negatives per a la ciència. Destrueix les comunitats científiques, com va passar el 1939 a Espanya, quan un país científicament i tecnològicament integrat a la comunitat internacional es va veure arruïnat per l’exili, i a la poderosa Alemanya, després de la desfeta i l’exili jueu. A més, en medicina, la revolució tecnològica ha devaluat la dimensió humana del pacient, subordinant la relació metge-pacient a la tecnologia. Una tecnologia que sempre és cara i que genera desigualtats, fet que ens porta a un altre debat. Llig l’article sencer a la web de Mètode. Josep Lluís Barona. Catedràtic d’Història de la Ciència de la Universitat de València. Què és Mètode?

Summary: La guerra impulsa la innovació tecnològica?


Per què el nostre cervell és distint al de la resta d’animals? O dit en altres paraules, quins canvis evolutius en l’ADN provoquen que les cèl·lules progenitores corticals es dividesquen més en unes espècies que en altres? La ciència és insaciable i, malgrat la dificultat que suposa resoldre aquestes preguntes, tracta de donar resposta a les incògnites. En aquesta ocasió ho fa al nou número de Mètode, «Els secrets del cervell». Les coordinadores del monogràfic són Ester Desfilis, professora agregada Serra Húnter de Psicobiologia del departament de Medicina Experimental de la Universitat de Lleida, i Loreta Medina, catedràtica Serra Húnter del departament de Medicina Experimental de la Universitat de Lleida. A més, totes dues investiguen a l’Institut de Recerca Biomèdica de Lleida. Els articles ens acosten a diferents aspectes del cervell, del seu desenvolupament i evolució, sempre amb un enfocament multidisciplinar. A més, comptem amb l’entrevista a Rudolf Nieuwenhuys, professor emèrit de neuroanatomia de l’Institut Holandès de Neurociència, un investigador incansable que als seus 88 anys manté la curiositat per la gran diversitat de formes que presenta el cervell de distints animals. L’art no es queda enrere en aquest número, gràcies a l’artista Lidó Rico. La seua potent obra l’ha realitzada en col·laboració amb neurocientífics, fet que ens permet gaudir la fusió de ciència i art a les pàgines de la revista. La dolçor de l’estèvia En aquest número també es parla de la planta Stevia rebaudiana, del seu origen, de l’edulcorant de taula o de les expectatives de futur que presenta pel que fa a la seua legalització. Un altre tema tractat és la representació de la ciència en la festa de les falles. El número 89 de Mètode es completa amb dues entrevistes. Una a l’astrònoma Jocelyn Bell, descobridora dels púlsars, amb qui parlem dels senyals dels estels, però també de la discriminació de gènere amb què es troben les científiques dins de la professió. L’altra és al físic Carlo Rovelli, professor de la Universitat Aix-Marsella, qui pensa que «la ciència sorgeix d’un esforç general per entendre el món.» Tanquen el número les ressenyes i seccions dels nostres col·laboradors habituals. Què és Mètode?

Summary: Els secrets del cervell humà, al descobert


Tot i que el govern espanyol no veia amb bons ulls la vaga i que el PP no s’hi ha volgut adherir –tampoc cap ministra–, Mariano Rajoy ha aparegut en un acte a València amb un llaç morat a la solapa de l’americana. Aquesta ha estat la seva manera d’afegir-se al Dia Internacional de la Dona, un gest molt criticat a les xarxes i titllat d’hipòcrita. Alguns li han recordat unes declaracions recents, en què, després de ser preguntat per les diferències salarials, va respondre: ‘No ens hi fiquem, en això.’ La movilización es histórica, pero el golpe de timón político del PP, sin rubor alguno, lo es también. Rajoy con un lazo morado es lo que faltaba por ver. — Sutcliffe (@Sutcliffe_1) March 8, 2018 Rajoy se pone el lazo morado… pero el PP no secunda la huelga👏 — Ángela Haro🌀 (@angelaharo01) March 8, 2018 Definición de hipocresía: Rajoy y Rivera llevando el lazo morado. — Bego (@begok2) March 8, 2018 #DíaDeLaMujer ¿No os morís de vergüenza de ver a M.Rajoy con el lazo morado en la solapa después de de decir "no nos metamos en eso". Qué asco, por favor. — Jessica Rabbit (@Dibuworld) March 8, 2018 Després s’ha referit a la jornada, però sense parlar de vaga: ‘Creiem en una Europa que defensi que la igualtat de la dona continuï essent un valor fonamental, no solament per als nostres partits, sinó per al conjunt de la societat.’ Curiosament, un altre llaç a l’americana, en aquest cas groc i a favor de la llibertat dels presos polítics, ha despertat aquests últims dies algunes crítiques contra el president del parlament, Roger Torrent. Dimarts al vespre, en un acte al Círculo Ecuestre, un empresari alemany li va dir que el llaç els ofenia. El gest va ser aplaudit per Ciutadans i el PP, que critiquen que Torrent es posi el llaç com un missatge polític, però avui tots dos partits han fet ús d’un llaç de color morat.

Summary: Rajoy aixeca polèmica apareixent amb un llaç morat a l’americana


‘La gent sortia del col·legi amb les mans alçades. Alguns agents els empenyien i, quan queien a terra, els remataven amb puntades de peu. Després, quan ja érem tots a terra i ja es veia que tot s’havia acabat, un grup de sis persones va ser colpejat de males maneres amb porres, amb escuts; una senyora la van arrossegar pels peus i li van acabar aixecant el jersei.’ És el testimoniatge de Sílvia Carmona, advocada manresana que l’1-O va viure aquesta escena en primera persona a Callús. Ahir la defensa de Jordi Cuixart va fer desfilar per la sala del Tribunal Suprem espanyol diversos testimonis de la violència policíaca que hi va haver al Bages, segurament la comarca que va rebre més atacs en proporció de la població. ‘Hem volgut fer un retrat d’una comarca, i no és casual que hàgim triat aquesta’, comentava després de la sessió un dels advocats de Cuixart, que juga les seves cartes no tan solament per a desmuntar les acusacions de rebel·lió, sinó també per a denunciar la repressió d’aquell dia. Callús, Sant Joan de Vilatorrada en dos centres, Castellgalí i Fonollosa van veure com la Guàrdia Civil atacava els seus col·legis electorals amb una violència immortalitzada en uns vídeos que encara no s’han pogut veure en el judici però que la xarxa guardarà per sempre. Marchena va haver d’escoltar testimonis de totes les poblacions, que no van venir sols. Estaven acomboiats per veïns de tota la comarca, desplaçats a Madrid en massa. Per això ahir la sala del judici tornava a ser plena de gom a gom, com les primeres setmanes. La secretària judicial tenia dificultats per a trobar un seient als testimonis que demanaven de quedar-se de públic. ‘Si troba lloc, pot quedar-se’, repetia Marchena a cada un. El dia més vergonyós del judici, la gran patinada de Marchena Si algú va tastar la mala lluna de Marchena, molt visible en les declaracions de Ramon Font i Marina Garcés, va ser Jordi Pesarrodona, convertit en símbol per la seva protesta amb nas de pallasso al Departament de Governació durant els fets del 20 de setembre de 2017. La seva declaració ja prometia, només de començar: —Marchena: Té cap relació o vincle amb els acusats? —Pesarrodona: Bé, a causa de la repressió actualment els conec a tots. —M.: Són amics de repressió? —P.: No, a causa de la repressió he tingut l’oportunitat de conèixer-los. —M.: Ah, molt bé… El nas de pallasso planava en l’ambient –’no s’atrevirà a posar-se’l?’, es demanava una dona del públic abans d’entrar. També s’ho devia demanar Marchena, que a mitja declaració de Pesarrodona el va tallar perquè va tenir una sospita: —Marchena: Escolti, senyor, què hi té, vostè, entre les mans? —Pesarrodona: Res . —M.: Ah, molt bé, continuï, si us plau. Però Marchena no va veure que Pesarrodona havia deixat el nas a sobre la seva bossa, just al seu costat, com la càmera va captar a la perfecció. Més d’un devia riure del sofà estant. En canvi, no va fer tanta gràcia escoltar la seva versió sobre per què la Guàrdia Civil havia triat Sant Joan de Vilatorrada per anar a actuar: ‘Vaig comprovar que m’havien reconegut. L’oficial de l’operatiu em va dir: “Vostè, famoset, vingui cap aquí”.’ Els agents no havien oblidat que uns dies abans s’hagués posat el nas de pallasso al costat d’un guàrdia civil: ‘Em va situar en primera fila.’ A continuació van venir els cops de porra, alguns dels quals a la part testicular. Guàrdies civils acarnissats en pobles petits El batlle de Callús, Joan Badia, també va detallar com l’havien agredit. Però, sense dubte, el millor moment de la seva declaració va ser en les preguntes formals del tribunal, quan va explicar que havia estat torturat per la brigada político-social de la policia franquista pel fet de formar part d’un grup que es deia Solidaritat i que donava suport, precisament, als presos polítics. I afegí després que havia estat torturat pel Tribunal d’Ordre Públic, òrgan franquista que a Madrid s’allotjava on avui hi ha el tribunal que ens fa ser ací. Però de tots els qui van passar ahir pel Suprem, qui va rebre la pitjor lesió va ser Magdalena Clarena, veïna de Fonollosa. El seu testimoniatge va colpir per la delicadesa, la sinceritat i la seqüència que va descriure, poc coneguda: ‘Va venir un guàrdia civil davant meu, em va agafar fort del braç, de males maneres, em va tirar a terra al mig de la plaça. De seguida va caure un noi damunt meu.’ Després un guàrdia civil se li va acostar i li va dir que no tingués por, que era allí per ajudar-los: ‘Vaig pensar, ajudar en què?’ Tot seguit va començar a notar mal i el SEM li va confirmar que li havien trencat el canell. En acabar-se la sessió, a fora es concentren desenes i desenes de persones del públic, policies, testimonis i periodistes que aborden advocats perquè els resolguin dubtes de tot allò que acaben de veure. Els nostres protagonistes somriuen, no per la primavera i la bona temperatura que fa aquests dies a Madrid. Estan alleugerits després d’haver declarat. Caminen fins a un restaurant de la vora, on els espera un altre grup de bagencs que també ha vingut a veure el judici i ja ha començat a dinar. Pel camí topen amb una dona gran que els escridassa: ‘Fora d’aquí, ja n’estic farta de vosaltres.’ Fins i tot una dona de la delegació bagenca rep un cop de bastó a la cama, però ningú no en fa cabal i se’n riuen, de l’escena. ‘Jo m’he tret un pes de sobre, perquè estava una mica nerviosa després d’esperar tants dies’, explica la Magdalena, que confessa que no les tenia totes de ser testimoni: ‘No hi estic acostumada, a parlar davant tanta gent. Però al final vaig dir que no, que havia de fer un servei a la gent per tot allò que ens havien fet aquell dia, perquè això no pot ser.’ Pesarrodona sembla pletòric i remarca la importància d’haver anat més enllà de la defensa: ‘No ens defensem de res, sinó que acusem l’estat precisament per aquesta persecució. Hem vingut a denunciar l’estat espanyol per allò que va fer.’ L’advocada Sílvia Carmona no sembla tan eufòrica: ‘Jo m’he tret un pes de sobre perquè he vingut a declarar, però no me’l trauré fins al dia que no es faci justícia. I falten molts anys perquè es faci justícia.’ Abans d’entrar al restaurant a dinar, Pesarrodona ens explica que Cuixart li ha lliurat una nota i ens la llegeix: ‘Estimadíssim Jordi, amic meu. Moltes gràcies pel teu testimoni. Contra la por, un somriure, i contra la seva prepotència, la nostra desobediència infinita. Somriures i una revolta. Amb tota la tendresa, Jordi Cuixart. Tribunal Suprem, Madrid, 14-05-2019.’

Summary: Un famoset, ‘amics de repressió’ i un canell trencat: retrat de la visita del Bages al Suprem


El Carles Mundó és el vuitè dels presos polítics en declarar al Tribunal Suprem espanyol pel judici contra el procés, després de Meritxell Borràs, Dolors Bassa, Josep Rull, Jordi Turull, Raül Romeva, Joaquim Forn i Oriol Junqueras. Mundó està representat per l’advocat Josep Riba. Seguiu ací el vídeo de la seva declaració en directe: També podeu escoltar l’àudio: Calendari del judici Actualment ens trobem en fase d’interrogatoris. Segons el calendari previst durant el judici, aquesta mateixa setmana han d’acabar les declaracions dels processats. Manuel Marchena, president del tribunal, ja ha citat per la setmana vinent els primers testimonis. Guia del judici contra el procés: tot allò que cal saber-ne Encara quedaran les declaracions de Santi Vila, Jordi Sànchez, Jordi Cuixart i Carme Forcadell, així que és possible que o bé s’ajorni les declaracions dels testimonis o també es faci sessió divendres o dilluns vinent.

Summary: Declaració del conseller Carles Mundó al Suprem


EUiA ha fet cessar més d’una quinzena de membres del consell nacional crítics amb el coordinador general, Joan Josep Nuet. La decisió se’ls ha comunicat per correu electrònic i segons un text al qual ha tingut accés l’ACN fa referència a ‘absències reiterades’ dels membres afectats en els consells nacionals d’entre el 2016 i el 2018. Al correu se’ls notifica que per aquest motiu han perdut la seva condició de membres del consell nacional d’EUiA. Es dona la circumstància que ahir diversos consellers de la formació van reclamar la celebració d’un consell extraordinari per revocar Nuet de coordinador general, ja que ocupa el número quatre a les llistes d’ERC i EUiA va avalar anar al 28-A amb els comuns. En una petició formal, els consellers d’EUiA també van reclamar revocar la direcció, perquè consideren que ha segrestat’ l’organització i en bloqueja la seva acció política. Els consellers signants van reclamar que s’hauria de celebrar el consell extraordinari per debatre aquests punts abans de dijous vinent, quan comença la campanya electoral.

Summary: EUiA fa cessar una quinzena de membres del consell nacional crítics amb Nuet


Santiago Abascal, dirigent de Vox, ha rebut una escridassada forta de desenes de persones en un acte que ha organitzat al barri barceloní de Torre Baró, a Nou Barris. L’exterior de la biblioteca l’ha rebut amb crits de ‘fora, fora’ i els concentrats s’han quedat a l’exterior, on han fet un acte facilitat per la CUP Barcelona.

Summary: Nou Barris escridassa el líder de Vox en la seva visita a Barcelona


La fiscalia espanyola ha presentat un recurs contra l’aplicació de l’article 100.2 en el cas del conseller Joaquim Forn, que surt de la presó entre setmana per treballar a Mediapro. Igual com en el recurs de Jordi Sànchez, el ministeri fiscal espanyol avisa que portarà la qüestió al Suprem si es manté aquesta concepció del 100.2 com un ‘segon grau i mig’. Argumenta que l’activitat laboral a l’exterior de Forn no té cap relació amb el delicte comès, sobre el qual no s’ha fet cap tractament. L’àmbit laboral tampoc és un dèficit que presenti Forn, i més tenint en compte, diu la fiscalia, que ja s’ha demostrat que no tindrà problemes per a trobar feina una vegada tingui el tercer grau. En la línia d’allò que ja va exposar en el recurs de Sànchez, la fiscalia subratlla que el 100.2 és una mesura ‘excepcional’, i per això exigeix una ‘interpretació restrictiva’. També critica que la consellera de Justícia digui que tots els presos s’hi podran acollir. En el seu escrit, diu que dels informes dels Lledoners es desprèn que s’aplica l’article 100.2 com un pas intermedi entre el segon grau i el tercer. Si es continua així, diu, hauria de ser el Suprem qui s’hi pronunciés i el possible recurs del ministeri fiscal tindria ‘efecte suspensiu i impediria la posada en llibertat del condemnat’. Dit això, en el cas concret de Forn, conclou que no ha passat per cap programa de tractament sobre el compliment de la llei, i afegeix que l’aplicació del 100.2 ‘no influirà de manera positiva en les mancances de tractament de l’intern’. Les seves tasques laborals en l’àmbit del dret, diu, no tenen res a veure amb el delicte pel qual va ser condemnat. Ja va exercir abans de la ‘comissió delictiva, sense que això impedís la perpetració del delicte’, conclou.

Summary: La fiscalia recorre contra el 100.2 de Quim Forn i diu que no ha fet cap mena de tractament