Joseba Egibar porta aquests dies un llaç groc a la solapa en solidaritat amb els presos polítics catalans. Aquest dirigent històric del PNB coneix bé la política catalana i ha alçat la veu per dir prou. És l’actual portaveu del partit al parlament basc i membre de l’Euskadi Buru Batzar, el seu consell nacional, que observa amb preocupació què passa a Catalunya, perquè saben que el País Basc hi va darrera. El PNB té la clau del pressupost de Mariano Rajoy, i la pressió perquè els recolzi és molt alta. Egibar explica en aquesta entrevista amb VilaWeb quines condicions li posen, que van més enllà d’una simple votació, que veu difícil si Rajoy no atura la repressió: —Quina anàlisi fa el PNB de la situació que viu Catalunya? —Veiem l’execució d’un full de ruta d’un estat autoritari i venjatiu que no ha respectat el resultat de les eleccions catalanes després d’haver expropiat il·legítimament l’autogovern amb l’article 155. Les va convocar el mateix Rajoy i Puigdemont ja es demanava durant la campanya si en respectaria el resultat. És evident que no només no ha estat el cas, sinó que han dissenyat una estratègia per liquidar els representants legítims del poble català. Empresonen tot una generació de dirigents independentistes. L’objectiu és aquest, i ja va el explicar la vice-presidenta Soraya Sáenz de Santamaria quan va dir que volien decapitar l’independentisme. —El PNB té a les seves mans que el pressupost estatal de Mariano Rajoy tiri endavant o no. —El senyor Rajoy és el responsable de l’estratègia de liquidació de l’independentisme. És obscè que vulgui parlar de pressupostos. Que els aprovi amb els partits del 155, amb Ciutadans i el PSOE. Si prossegueixen amb aquesta estratègia d’empresonar tothom i de condemnar els independentistes, el govern espanyol ja pot anar preparant la carpeta dels indults abans de parlar amb el PNB. Hi ha qüestions prepolítiques. —És probable que el PNB rebutgi el pressupost de Rajoy? —És que no es donaran les condicions per parlar-ne. Qui en té la necessitat, que és el govern espanyol, sap quina és la nostra posició. Si hi ha una estratègia d’estat del PP, amb el PSOE i Ciutadans, nosaltres no hi serem. Posen per sobre la raó d’estat i s’han inventat un delicte de rebel·lió que no es pot justificar de cap de les maneres, perquè no poden demostrar-ne la relació amb la violència. Si estan disposats a sacrificar el principi de la separació de poders i el mateix sistema democràtic a l’altar de la raó d’estat, que no vinguin a demanar res al PNB. Nosaltres sempre estarem amb Catalunya. —Alguns analistes posen en dubte la posició del PNB i creuen que acabarà dient que sí als pressupostos de Rajoy. —Hi ha molts periodistes amanuenses als quals es diu què han d’escriure per intentar establir una tesi, que és que si els vam recolzar el 2017, hem de fer això mateix el 2018. No, no, no…. els acords del 2017 són els del 2017, i si vam arribar a un acord sobre la quota i per al concert, va ser per la necessitat que tenia el PP. Si haguessin tingut la possibilitat de fer una altra majoria ho haurien fet, perquè durant deu anys van mantenir-nos la quota bloquejada. L’estat espanyol negocia quan en té necessitat; quan no en té, no negocia, t’aixafa si pot. Nosaltres vam pactar el 2017, però ara, amb vista al 2018 els diem que el tema de Catalunya no és només el 155, és tot allò que arrossega, tot allò que ha destrossat. Qui reconstrueix democràticament tot allò que ha destrossat l’estat espanyol a Catalunya? —Per pressionar, el govern espanyol amenaça de portar ara el pressupost basc al Tribunal Constitucional. —Han anunciat que en recorreran el capítol 1, el de l’increment de funcionaris, perquè consideren que no és constitucional. És la seva manera d’intentar-nos controlar, de fer-nos passar pel sedàs del centralisme. Però això no afectarà a la nostra posició sobre el pressupost de l’estat. —El PNB pot tornar a intentar fer de mediador, com ha va fer el lehendakari Urkullu abans de l’aplicació de l’article 155? —En aquest moment, els poders de l’estat espanyol, més enllà del govern, han pres una opció i han decidit que això de l’autogovern s’ha d’acabar. El 155 vol dir que els límits de l’autonomia són aquí i que ningú no intenti sobrepassar aquesta línia. I si es passa, s’activa el 155 i s’ha acabat. En segon lloc, l’estratègia penal va dirigida no només a reprimir els líders independentistes, sinó també a treure les ganes de qualsevol que vulgui tornar-ho a intentar. En això, hi estan d’acord el govern, els tribunals i els cossos i forces de seguretat de l’estat espanyol, sobretot la Guàrdia Civil, que s’ha convertit en el pilar de la defensa de la raó d’estat. És la Guàrdia Civil qui ha agafat l’informe ‘Enfocats’ i l’ha traduït perquè el jutge instructor pugui justificar el delicte de rebel·lió. Veurem com acaben les mobilitzacions al carrer, però si hi hagués més incidents, serviria per justificar una tesi que ja és establerta, que és que la violència ja ha existit. Catalunya ha de resistir amb intel·ligència i perseverança, però això exigeix sacrifici personal, familiar i de país. Però aquest és l’estat que tenim davant i és el mateix estat per als bascos i els catalans. —La involució actual també pot afectar el País Basc? —L’autogovern basc sempre és sota sospita. El govern espanyol sempre et passa el sedàs centralista i t’aplica els recursos corresponents. Nosaltres impulsem ara el projecte d’un nou estatus per al País Basc que vagi més enllà de l’estatut d’autonomia, però també ens vigilen. Ens diuen: ‘No traspasseu cap de les línies vermelles, perquè ja heu vist què ha passat a Catalunya’. Això ho va verbalitzar Alfonso Alonso en una sessió al parlament de Vitòria en una sessió de control en la qual va arribar a citar a Jordi Turull per amenaçar el lehendakari. És una amenaça latent fins que es fa present. —José Maria Aznar va dir una vegada, referint-se al País Basc, que sense violència es podia parlar de tot. —De tot allò que ells vulguin. Era mentida. S’ha demostrat que per vies democràtiques, pacífiques, amb majories parlamentàries, no tots els projectes polítics es poden fer realitat. Quan tens un estat davant que no entén cap més realitat que la seva, apliquen el principi de la imposició. —La solució pot venir de la UE o d’organismes internacionals com l’ONU? —Europa ja pot espavilar perquè, si en paràmetres democràtics passa això que passa ara, s’ho ha de fer mirar. És el moment de recordar a Alemanya, que ara és la responsable de la retenció de Puigdemont, que Helmut Kohl va fer servir el dret de l’autodeterminació per reunificar les dues alemanyes. Posteriorment, va avalar la independència d’Eslovènia malgrat la pressió de Sèrbia. Kohl va explicar que no podia fer una altra cosa que recolzar-la perquè els alemanys s’havien unificat gràcies a aquest dret. Alemanya també s’ho ha de fer mirar. No es pot construir Europa des de la negació de les realitats nacionals. Algunes d’aquestes nacions són anteriors als estats. Si no se’ls deixa existir, l’Europa que construiran no serà democràtica. Perquè sigui democràtica, cada realitat nacional necessita de trobar el seu encaix des de la lliure adhesió, no des de la imposició.

Summary: Joseba Egibar: ‘El govern espanyol ja pot anar preparant la carpeta dels indults abans de parlar amb el PNB’


Avui s’ha convocat la manifestació per l’autodeterminació amb motiu de la Diada de Mallorca, que commemora l’entrada del rei Jaume I a la ciutat de Palma el 31 de desembre de 1229. Aquesta és només una de les diverses diades de les Illes, perquè cadascuna té la seva pròpia, a banda l’autonòmica i les no oficials. Aquest fet es pot explicar, en part, perquè la identitat de cada illa sovint predomina per damunt de la balear, construïda políticament i administrativament. 31 de gener: la Diada de Mallorca Només a Mallorca aquests anys s’han celebrat dues diades: la del 31 de gener i la del 12 de setembre, oficial del 1997 fins al 2016. Aquesta data, que commemora el jurament de les Franqueses i Privilegis del Regne de Mallorca el 1276, no va acabar d’arrelar i es va acabar canviant després d’anys de reivindicació. La decisió va rebre el suport d’historiadors i experts per dues raons principals: el 31 de desembre coincideix amb la festa de l’Estendard (pròpia de Palma però estesa a més municipis) i té similituds amb més diades del país que celebren la incorporació a la corona catalano-aragonesa. ‘La Festa de l’Estendard s’ha celebrat pràcticament de manera ininterrompuda durant set-cents anys. Fins i tot en temps de la dictadura, fora de les institucions’, explica el president de l’Obra Cultural Balear (OCB), Josep de Luis. Commemora l’entrada de les tropes de Jaume I a la ciutat de Palma, ocupada pels musulmans. És una de les festes civils més antigues de tot Europa i el 2007 va ser declarada Bé Cultural Immaterial pel Consell Insular de Mallorca. Els actes comencen col·locant l’Estendard Reial de la Conquesta i de la Cimera del Rei Martí a la plaça de Cort i continuen amb la representació de ‘Sa Colcada‘, un romanç del segle XIX que descriu les festes de la conquesta. De Luis destaca que es tracta d’una festa popular, sense un fil conductor dirigit: ‘Se celebra durant diversos dies a diferents municipis. A Muro, per exemple, es puja al campanar de l’església i s’exposa una senyera. De dalt del campanar es toquen les xeremies, es canta “La Balanguera”…’ Com bona part de les diades illenques, la de Mallorca commemora l’entrada a la catalanitat, assenyala De Luis, i és per això que alguna vegada ha estat qüestionada per sectors ‘residuals’ que demanen de tornar a la Diada del 12 de setembre. ‘Els mateixos sectors que ara la reivindiquen el 12 de setembre estaven en contra quan es va aprovar’, explica. 17 de gener: la Diada de Menorca El 17 de gener Menorca celebra la seva Diada amb motiu del dia de Sant Antoni Abat, que n’és patró. Es commemora la incorporació a la corona catalano-aragonesa el 1287, coincidint amb la festa religiosa de Sant Antoni, a qui, segons la tradició, havien invocat les tropes del rei cristià per vèncer en la lluita contra els musulmans. S’hi celebren actes tradicionals com ara la missa a la Catedral o el mercat de Sant Antoni i la Processó dels Tres Tocs a Ciutadella. Aquesta última representació recrea l’entrada de les tropes del rei Alfons el Liberal a la ciutat. 8 d’agost: la Diada d’Eivissa A Eivissa la Diada és el 8 d’agost, dia en què l’any 1235 les tropes catalanes de Guillem de Montgrí, arquebisbe electe de Tarragona, van entrar a l’illa i la van incorporar a la Corona d’Aragó. Ja conquerida Mallorca, les Pitiüses van ser sotmeses amb un contracte d’infeudació de Jaume I. Per commemorar-ho, al matí es fa una cerimònia a la catedral i després una ofrena floral a la rèplica del sarcòfag de Guillem de Montgrí. La Diada de Formentera, entre l’oficial i la popular A Formentera la Diada oficial és el 25 de juliol, dia de Sant Jaume, perquè n’és patró. ‘Però igual d’important és la festivitat de Santa Maria el 5 d’agost, que és la nostra patrona, encara que no es consideri diada oficial. La diferència és que totes les activitats al voltant 25 juliol les paga el Consell de Formentera i el 5 d’agost sempre ha estat una festa que ha sorgit del poble i que manté la tradició’, explica Maria Teresa Ferrer, presidenta de l’OCB a Formentera. Per la Diada oficial es fa una missa a l’església de Sant Francesc i una representació del ball pagès tradicional, mentre que les festes de Santa Maria, més populars, són conegudes perquè reivindiquen la cultura i la llengua catalanes. Les diades de Formentera, a banda l’autonòmica, són les úniques d’origen religiós i no històric, encara que no és del tot clar. El 5 d’agost comencen a Eivissa les Festes de la Terra, entre les quals s’inclou la Diada, i que coincideixi amb la festa de Santa Maria podria tenir relació amb la conquesta catalana, segons que apunta Ferrer. Primer de març: la Diada oficial de les Illes A totes aquestes diades, més arrelades cal afegir l’oficial de les Illes, el primer de març i que commemora la data en què va entrar en vigor l’Estatut d’Autonomia del 1983, precisament el mateix dia que el del 2007. Malgrat que és una festa que se celebra a totes les illes, quan es va establir el 1984 ja es va tenint present que cada illa podria tenir la seva. A més, és una diada més administrativo-política que no pas històrica o simbòlica, motiu pel qual té un arrelament més institucional i menys popular. La identitat de cada illa, per damunt de la balear El fet que la diada conjunta tingui menys arrelament popular, ultra el fet que no té tanta càrrega simbòlica i històrica, en part es pot explicar per la preeminència de la identitat de cada illa per damunt de la balear. El gran nombre de diades no n’és l’únic senyal, sinó que també ho palesen les enquestes: entre el 79% –en el cas de Menorca– i el 63% de balears se sent més identificat amb la seva illa que no pas amb el concepte d’Illes Balears o de Països Catalans. ‘La primera vegada que hi ha hagut una organització política sota el concepte “Illes Balears” és amb l’Estatut d’Autonomia. Això, juntament amb la situació geogràfica, explica aquesta preeminència de les identitats illenques per damunt d’aquest sentiment balear, que no té gens d’arrelament històric. Abans hi havia hagut el Regne de Mallorca, a partir del 1714 Menorca va tirar pel seu vent i va estar cent anys sota domini anglès… Entenc que això ho explica antropològicament’, opina De Luís. Remarca que la qüestió geogràfica no és menor: ‘Menorca pràcticament té més a prop Barcelona que Mallorca en temps de viatge i Eivissa més o menys igual. Un problema que tenim és la connectivitat. Anar a Berlín o a Londres des de Mallorca et pot sortir més barat que anar a Menorca o a Eivissa. A l’hora d’anar a estudiar fora molta gent també tira cap a Barcelona, i això crea vincles gairebé més estrets.’ Afegeix, a més, que el balearisme moltes vegades ‘és un sentiment a les mans de l’esquarterament de la llengua i la identitat, més que un sentiment real i arrelat.’

Summary: De la festa de l’Estendard a Sant Antoni, les múltiples diades de les Illes


Una delegació andorrana encapçalada pel cap de govern, Xavier Espot, ha assistit a la inauguració de la cimera per a l’acció climàtica que es fa a la seu de les Nacions Unides a Nova York. La 74a assemblea general, que durarà tota la setmana, porta el lema ‘Impulsa els esforços multilaterals per a l’eradicació de la pobresa, la qualitat de l’educació, l’acció contra el canvi climàtic i la inclusió’. Aquesta setmana, la delegació andorrana –on hi ha les ministres d’Afers Exteriors, Maria Ubach, i Medi Ambient Agricultura i Sostenibilitat, Sílvia Calvó– participarà en els fòrums multilaterals. El secretari general de l’ONU, Antonio Gutérres, ha fet una crida perquè tots els dirigents hi aportin plans concrets i realistes per tal de millorar les contribucions concretes en l’àmbit nacional per a l’Agenda 2020. Andorra ha refermat el seu compromís amb la lluita contra el canvi climàtic i el cap de govern explicarà les accions previstes en la intervenció que durà a terme dimecres vinent.

Summary: Espot assisteix a la cimera per a l’acció climàtica a l’ONU


El Consell de Govern de les Illes Balears ha aprovat una modificació legal perquè les paperetes de les eleccions al parlament balear i als consells insulars de Mallorca, Menorca i Eivissa facin servir llenguatge inclusiu i no sexista. En el cas de les eleccions al Consell Insular de Formentera, el decret no les regula perquè és un municipi i, per tant, la regulació és competència de l’estat espanyol. Fins ara, s’utilitzava el genèric ‘diputats’ i ‘consellers insulars’. En aquestes eleccions, això canvia i les paperetes portaran escrit ‘diputades i diputats’ i ‘conselleres i consellers insulars’, amb el femení en primer lloc. L’altra modificació important és que les paperetes al parlament seran color sèpia, i les dels consells, que normalment són blau celeste, seran gris clar per no confondre’s amb les paperetes de les eleccions europees. L’última vegada que van coincidir les eleccions i van haver de recórrer-se al color suplent va ser fa vint anys.

Summary: Les paperetes de les eleccions a les Illes faran servir llenguatge inclusiu


Manuel Pastrana, antic sots-tinent de la Guàrdia Civil, va admetre ahir al programa FAQS les males arts de l’estat espanyol en la lluita contra ETA. Quan li van demanar si era habitual pegar als membres de la banda, l’ex-policia va contestar: ‘Home, no convidarà un detingut a un cafè. Li has de treure  com es pugui. Tant  la Guàrdia Civil, com la policia, com tots els serveis.’ Segons Pastrana, les pallisses i les tortures eren habituals a l’estat espanyol, però també a la resta d’Europa. ‘Perquè a Espanya, sí, es va castigar, però no pas tant com en alguns altres països com França o Alemanya. A França agafen un delinqüent i no és persona’, va assegurar. Vegeu el vídeo ací: 🔴 Era habitual pegar els detinguts d’ETA? “Se’ls ha tractat força bé” diu Manuel Pastrana, un antic subtinent de la Guàrdia Civil que es va infiltrar a ETA a #FAQSmesborronaTV3 ▶ https://t.co/5Y0bgLsBhR pic.twitter.com/n3LSXoa8Rj — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) June 30, 2018 Després, la presentadora, Laura Rosel, va repreguntar-li si es podia parlar de tortures. I Pastrana va contestar que ‘òbviament’ i, mig somrient, com si en fes befa, hi va afegir: ‘Tot i que els bascs, per regla general, són tous. Quan els toques una miqueta, canten.’

Summary: El testimoni escandalós d’un guàrdia civil sobre les tortures de l’estat espanyol


Avui Ovidi Montllor hauria fet setanta-cinc anys. En vida va passar molt males temporades, quan ningú no es recordava d’ell ni de la seua música. Després de mort, tanmateix, la seua música i els seus valors han estat recuperats i avui és un dels músics i cantants més influents. De totes les seues cançons potser la més popular és l’adaptació del poema de Vicent Andrés Estellés ‘M’aclame a tu’, un poema dedicat a la ciutat de Xàtiva. Se n’ha fet un gran nombre de versions, de les quals avui us n’oferim vint. Aquesta versió correspon al concert d’homenatge a Raimon al Palau Sant Jordi i és interpretada pel mateix Ovidi i pel seu acompanyant etern, Toti Soler. La versió més moderna és aquesta de Pau Alabajos, enregistrada als Estats Units. Una versió de Pep Gimeno Botifarra, cantada al pati de la casa de Joan Fuster a Sueca. Una versió de Francesc Anyó, Borja Penalba i Mireia Vives. Una versió en directe d’Andreu Valor i Feliu Ventura. Una versió curiosa d’Arturo Gaya i la Filharmònica d’Amposta. Una versió en directe de Miquel Gil. Una versió també original de Joan Reig i Refugi. La versió de Paco Muñoz i Aitana Ferrer. La versió dels Tardor. Joan Moliner i Adrià Navarro també van enregistrar aquesta versió. Adolfo Osta i Ester Formosa van fer-ne aquesta versió. Rumbalbar va fer-ne aquesta altra. I aquesta és la versió de La Brigada. Hi ha també aquesta versió de Carles Belda, amb l’acordió. Hugo Mas i Toni de l’Hostal també han fet la seua versió. La versió més folk correspon a Toni Torregrossa. Els Ballàgora van fer-ne aquesta versió. Laura Díaz va fer-ne aquesta versió. Una versió amb piano, a càrrec de Tatiana Prades i Josep Manel Palau.

Summary: Vint versions de ‘M’aclame a tu’ per a celebrar els 75 anys que hauria fet avui Ovidi Montllor


La policia metropolitana de Londres ha confirmat que sis persones han mort en un atemptat en la zona del Pont de Londres i el Borough Market. Els tres autors de l’atemptat han estat també morts per la policia. Un tercer incident, esdevingut a Vauxhall, finalment no està considerat com un atemptat sinó com un incident desconnectat dels altres dos. Una furgoneta ha atropellat aquesta nit diversos vianants al Pont de Londres i s’ha dirigit després al Borough Market on els tres homes que portaven la furgoneta l’han deixat i han atacat els vianants amb ganivets. La policia ha disparat contra ells i els ha matat. Els tres homes portaven el que semblaven cinturons d’explosius però finalment s’ha demostrat que eren falsos. Molta gent que estava en pubs i bars ha estat escortada per la policia que ha entrat en alguns d’ells obligant tothom a llençar-se a terra, com es veu en aquest vídeo Poc després d’aquest incident la policia metropolitana ha reconegut també un segon incident al Borough Market, al costat mateix del pont, on diverses persones podrien haver estat apunyalades. El Servei Nacional de Salut ha confirmat que vint persones han estat ateses després de l’atac en diversos hospitals. La primera ministre Theresa May ha tornat a Londres i ha convocat una reunió d’urgència del Comitè COBRA, que normalment és el que s’encarrega del seguiment d’atemptats. L’atemptat ha provocat una forta commoció quan ja queden pocs dies per la celebració de les eleccions generals, que tindran lloc dijous.

Summary: Sis morts en nou atemptat a Londres que sacseja el Regne Unit la setmana de les eleccions


La Junta Electoral Provincial de Barcelona conclou que l’etiqueta #FAQsPrisisPilíticsTV3 a Twitter del programa del 30 de març es contrària a la llei orgànica del règim electoral general i a la instrucció de la Junta Electoral espanyola que prohibeix als mitjans públics la utilització de les expressions ‘presos polítics i exiliats’. Aquesta és la resolució com a resposta al recurs del PP. Tanmateix, la Junta no sanciona la CCMA però l’avisa que podria obrir expedient sancionador si es repeteix en el futur. Així mateix insta la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals a abstenir-se de dur a terme ‘pràctiques informatives que s’apartin injustificadament de la vigent legalitat, en perjudici a la neutralitat informativa que caracteritza especialment el període electoral’. La Junta Electoral Provincial de Barcelona considera que l’expressió ‘prisis pilítics’ que el programa FAQs va utilitzar com a etiqueta en el seu compte de Twitter suposa una substitució de ‘presos polítics’, una expressió que la JEC ha prohibit per als mitjans públics durant el període electoral. El PP havia portat aquesta qüestió a la Junta Electoral Provincial de Barcelona en considerar que és un intent ‘grotesc’ de burlar l’ordre de la JEC que prohibeix el terme ‘presos polítics’. Els populars també demanaven que se sancionés la CCMA en cas d’incompliment de la llei electoral.

Summary: La Junta Electoral de Barcelona veu l’etiqueta ‘#FAQsPrisisPilíticsTV3’ contrària a la llei però no sanciona la CCMA


Manuel Valls, candidat a la batllia de Barcelona, ha difós un comunicat per marcar distàncies amb el pacte de govern a Andalusia entre Ciutadans, PP i Vox i evitar que es relacioni la seva candidatura amb possibles pactes amb la ultradreta. Així, s’ha desmarcat de Ciutadans, ha reiterat el seu rebuig a aquest acord i ha deixat clar que ell no pactarà amb partits d’extrema dreta a l’Ajuntament de Barcelona. ‘Com a polític europeu vull reiterar la meva oposició més ferma al fet que els grans partits de la Unió Europea legitimin a grups d’ideologia ultradretana i d’extrema esquerra’, diu el comunicat. També ha criticat el paper del PSOE, al que culpa en gran part del pacte. Considera que li ha faltat ‘altura de mires, responsabilitat i sentit d’estat’ per a facilitar amb la seva abstenció ‘una transició que impedís el protagonisme de la ultradreta’. ‘En un moment en què els populistes de diferents tendències amenacen el sistema de convivència d’Europa, cal dir que no tot val’, ha afegit. Malgrat la crítica al pacte signat per Ciutadans, diu que li consta que el partit ‘explorarà sempre totes les vies possibles per a prescindir de l’extrema dreta en la vida política andalusa fins a retornar-la al lloc marginal que ha tingut des de la transició’. També ha reiterat la seva independència respecte a la formació: ‘Sóc un candidat independent. I no sóc membre de cap partit. La meva única lleialtat és envers Barcelona i els barcelonins, amb els valors de la democràcia liberal i social, de la constitució espanyola i amb el projecte de construcció europea. El meu projecte per a Barcelona es planteja des d’una plataforma transversal que compta amb el suport de Ciutadans. I espero, en el seu moment, la incorporació d’altres formacions polítiques.’ En aquesta línia, ha deixat clar que no negociarà mai, de manera directa o indirecta, la investidura o un pacte de govern amb cap formació ‘separatista, supremacista o populista, ni d’extrema dreta ni d’extrema esquerra’. A més, ha expressat la seva preocupació pel fet que el pressupost de l’estat espanyol estigui ‘en mans’ d’Units Podem i els partits independentistes.

Summary: Manuel Valls intenta que el pacte de Ciutadans amb l’extrema dreta no l’empastifi


El dirigent de Podem Pablo Iglesias ha sorprès avui al congrés espanyol amb el discurs que ha fet en la segona sessió d’investidura, parlant de la relació —que avui s’ha fet pública— de la diputada del PP Andrea Levy i el diputat de Podem Miguel Vila, dient que s’oferia a deixar-los el despatx perquè es poguessin conèixer millor. I ha reivindicat el petó que es va fer dimecres amb Xavier Domènech just davant dels escons del PP.

Summary: Pablo Iglesias sorprèn al congrés parlant de la relació entre Andrea Levy i un diputat de Podem


El tinent fiscal i portaveu a l’Audiència espanyola, Miguel Ángel Carballo, ha emès una nota aclaridora on rectifica el posicionament d’un dels fiscals del judici contra els Mossos d’Esquadra, Pedro Rubira, que ha qüestionat aquest matí la ‘imparcialitat” i la serenitat’ dels tribunals catalans per jutjar l’1-O i el 20-S. En la nota, assegura que en cap cas es dubta de la professionalitat dels magistrats que exerceixen a Catalunya. A més, ha reiterat la ‘confiança en la independència’ dels jutges i tribunals catalans així com la ‘imparcialitat de cada jutge en cada cas’ en el que treballa. Carballo excusa Rubira i assegura que les seves declaracions es referien a la querella de l’ex-fiscal general espanyol José Manuel Maza que van originar el procediment judicial. En aquella querella, recorda que Maza ja apuntava que calia ‘serenitat i imparcialitat’ per jutjar els fets. El fiscal Pedro Rubira ha fet aquestes declaracions aquest matí durant la vista per a decidir si l’Audiència espanyola és competent o no per a jutjar Josep Lluís Trapero, Cèsar Puig, Pere Soler i Teresa Laplana. Rubira ha dit que es tracta d’uns fets ‘gravíssims’ i que tots els acusats a l’Audiència espanyola són autors juntament amb els acusats al Suprem dels ‘mateixos fets’. En aquest context, s’ha plantejat com algú pot demanar que el cas s’enviï a un jutjat d’instrucció o a l’Audiència de Barcelona. Miguel Ángel Carballo ha hagut de reaccionar a unes declaracions que han aixecat polseguera. Ha dit que el seu company ha exposat ‘elements objectius’ que justifiquen la competència de l’Audiència espanyola per a jutjar Trapero, Laplana, Puig i Soler. Segons Carballo, el fiscal Rubira ha volgut expressar que en aquest cas de l’Audiència espanyola ‘també s’observa la conveniència de preservar la necessària serenitat en l’enjudiciament d’unes conductes que estan generant un sentiment de fractura social que no es pot desconèixer’.

Summary: La fiscalia de l’Audiència espanyola rectifica ara el fiscal del judici contra els Mossos d’Esquadra


Els consells professionals de TV3 i Catalunya Ràdio han criticat en un comunicat conjunt la ‘subhasta’ dels càrrecs de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA), que és com qualifiquen el principi acord entre JxCat, ERC i Cs que s’ha fet públic recentment per renovar els consellers de l’ens. Ambdós consells denuncien el comportament ‘obscè’ dels partits que, ‘com si es tractés d’un pastís’, s’han repartit els càrrecs. I recorden a les formacions que posen en qüestió la imparcialitat dels mitjans públics catalans –en al·lusió a Ciutadans–, que aquest ‘acord indecorós’ perjudica directament la credibilitat i la independència dels mitjans públics. Consideren que la decisió és ‘encara més colpidora’ quan al parlament està molt avançada la tramitació de la reforma de la legislació audiovisual, que preveu assegurar una tria que garanteixi la independència i la professionalitat dels candidats. En aquest sentit consideren el pacte una oportunitat perduda perquè totes les forces polítiques demostressin que treballen per a la ciutadania ‘i no només per defensar els seus interessos’. També lamenten que, al seu parer, el pacte per renovar els consellers de la CCMA és una maniobra per intentar controlar políticament la feina dels periodistes que formen part dels seus mitjans públics. Per això alerten que denunciaran qualsevol ingerència que es pugui produir.

Summary: Els consells professionals de TV3 i Catalunya Ràdio critiquen la ‘subhasta’ dels càrrecs de la CCMA


L’antropòleg Manuel Delgado ja fa tres anys que va deixar anar la seva teoria: s’arribarà a la independència perquè no es podrà fer el referèndum. En aquesta entrevista explica el perquè. També descriu com veu el món dels comuns, que coneix bé des que fa més de trenta anys que va militar a Bandera Roja. El senyor Delgado rep VilaWeb en una terrassa a prop de casa seva, a Barcelona. —Hi ha una vella tesi vostra que diu que serem independents perquè no farem el referèndum. Què diu la tesi? —Per entendre’ns: no deixaran fer el referèndum. No deixaran que es faci. Punt. N’estem mentalitzats, o no? Des del principi la tesi apunta que l’evidència diu que l’única manera d’impedir el referèndum, en cas que el procés continuï, i ha continuat, és l’ús de la força. I no únicament penso en detencions. Potser tancaran el parlament. Què sé jo. La pregunta de què poden fer no és tan fàcil de respondre. Perquè actuant de manera legal, com fins ara, no podran impedir-ho. Ni tan sols l’aplicació del famós 155. Ni saben com s’aplica. Per tant, ja ho veurem. —I per què això porta a la independència? —No sé per què m’ho pregunteu. Si ja ho sabeu. Això s’ha planejat des del principi. La meva tesi no era tant que passés això, sinó que ja era previst que passés. Es comptava que l’ús de la força seria el factor determinant per a prendre l’única resolució possible: que les instàncies democràtiques catalanes prenguin la iniciativa de fer la famosa declaració unilateral d’independència. Contra l’ús de la força, no hi ha alternativa. I és aquí on ens veurem les cares. I tota aquesta situació de dubtes, d’escrúpols, i tot això a propòsit de les garanties, se’n aniran en orri. Perquè arribarem a una situació en què allò que es trobarà amenaçat serà la democràcia, no la independència ni el referèndum. I tinc la convicció absoluta que tots aquells que creuen en la sobirania del poble i la societat hauran de posar-se al costat de la posició més legitima, ni que només sigui perquè és la més pacífica. —Van molt lents. —Us ho puc dir de primera mà, perquè els dubtes vénen de la gent del meu ambient. Aquest espectre, que de manera grollera anomenem ‘els comuns’, fa dècades que no en parlen, d’aquesta qüestió. O en parlen liquant-lo. O donant-lo per descomptat. Definint-se, en el cas d’Esquerra Unida, o Iniciativa, com partits nacionals i de classe, però a l’hora de la veritat no parlant mai d’aquesta qüestió. Però ara apareix la contradicció i la paradoxa: als comuns apareix un sector que no amaga que té vocació independentista, i un altre sector que manté posicions que no crec que haguéssim de dubtar a anomenar lerrouxistes. —Lerrouxistes? —Justament. Ahir es va fer públic un manifest que signaven tres, Carlos Villarejo, Félix Ovejero, i un tercer que manté la tesi del lerrouxisme: qualsevol afirmació nacional a Catalunya és essencialment burgesa. I al costat d’això, posicions com la de Jaume Asens. Com administres aquesta transversalitat? Doncs mirant de guanyant temps. —Per no dividir-se. —Prendre una posició inequívocament favorable al procés li causaria disgustos i trencaments. Segurament. Però una posició radicalment contrària implicaria acabar a l’abocador on va acabar el PSC. Mantenir la tesi de Lerroux (que la posició entre nacionalistes i no nacionalistes és una posició de classe, i que la classe obrera és no nacionalista) seria una catàstrofe absoluta. Però no únicament per la imatge que s’acabaria donant, que seria el món dels comuns al costat de PP, i Ciutadans. És que també hi ha una raó essencialment política: si aquesta esfera vol tenir cap possibilitat d’arribar a la Generalitat és ocupant un àmbit semblant al que va ocupar Pasqual Maragall. I això és entendre que és impossible de governar Catalunya sense el suport d’Esquerra Republicana. Encara més: tampoc no podran governar Espanya sense el suport d’ERC. No surten els comptes. I si els comuns ara tenen una posició pusil·lànime, la gent no els ho perdonaria mai. Mai. Implicaria perdre pràcticament tota legitimitat. —Preveieu que aquest estiu els poders de l’estat espanyol faran ús de la força? —Ni idea. No ho sé. Sí que sé que es tornaran bojos. Embogiran. Tindran espasmes. Començaran a treure escuma per la boca. Faran contorsions. No sé si som conscients de què passa. Cuba i les Filipines no eren colònies. Eren províncies espanyoles. I és claríssim que aquest procés històric, que tenia el darrer capítol en la independència de Cuba i les Filipines, ara tindria el seu actual episodi en la de Catalunya. De manera que la posició de l’esquerra, la nova i la vella, la independentista i la no, no veig que pugui ser cap altra. Perquè jo no dic que el tipus de mobilització que hi hauria fos democràtica, és que seria obertament antifeixista. —També se’ns pot descontrolar, la nostra mobilització. I tenir-hi infiltrats. —Desitjava vivament que se’ns descontrolés. Des del principi. Quan parlem de descontrolar-se, podem voler dir dues coses. Primera, que la dinàmica acabi ultrapassant els termes en què fins ara s’ha mogut el procés. I que implicaria que esdevé un procés revolucionari. Perquè hem de dir-ho: això és un procés revolucionari. I aquests que ens parlen de legalitat ens haurien de dir si coneixen cap cas de revolució legal. Ja és una revolució. Si aquesta revolució, d’una manera o d’una altra, ultrapassés els límits fixats, en una clau essencialment política, i esdevingués de sobte social, alguns hauríem considerat assolit el nostre objectiu. I hauríem entès que realment valia la pena. —Jo pensava en la segona. Tenir infiltrats, i caos provocat. —No es pot descartar. —Potser l’estat deixa anar l’extrema dreta. —I no a l’Hospitalet, sinó a la plaça d’Artós. Sarrià. Zona nacional. Així és com ho diuen. No m’ho feu tan fàcil. Si l’extrema dreta surt al carrer la cosa quedarà inequívocament fotografiada. No crec que interessi al govern de Madrid. No crec que tingui gens d’interès que la imatge que donen sigui aquesta. En canvi… —En canvi? —Posats a buscar imatges divertides –i això és una visió que he tingut–, de la mateixa manera que em puc imaginar la guàrdia civil amb exaltats d’extrema dreta, m’imagino qui defensaria literalment la democràcia. Doncs potser els mossos, al costat d’un d’aquests que un dia va cremar un contenidor. Aquesta és la visió que he tingut. No va de broma. I aquesta contradicció no és inèdita. El 1936 la revolta va fer una rara aliança entre militants de la CNT i la Guàrdia Civil. Vivim en un país on un dels sindicats de la policia és anarquista! No em semblaria gens insòlit. —Tesi de Roger Palà a El Periódico. Potser els comuns no s’hi apunten perquè així s’estalvien que inhabilitin Colau, la seva gran esperança. — Ada Colau vol manar a Catalunya. Ella, o alguna persona que s’hi assembli. Una posició pusil·lànime, o covarda, portaria una catàstrofe absoluta a aquesta aspiració i seria imperdonable. Si hi ha inhabilitacions, Ada Colau farà per manera que la inhabilitin. Home, és clar. Que davant hi ha el PP, eh? Que són molt bèsties. I no ens n’adonem perquè hi som dins. Ara, més malament ho tenen els qui es passen tot el sant dia escoltant RAC1 i la Mònica Terribas. Aquests encara ho veuen menys. El que heu d’escoltar és Ràdio Burgos. —Ha, ha! Ràdio Burgos? —Bàsicament només escolto la COPE i Canal 13. I us ho dic seriosament: embogiran, eh? És l’únic que escolto. Començaran a tenir convulsions. I la idea que faran córrer, i val la pena de subratllar-ho, és que rescataran als bons catalans. El famós 52%. Per rescatar la minoria, que ells diuen que és majoria, espanyola a Catalunya. Una part important de l’opinió pública espanyola, la que vota PP, Cs i fins i tot el PSOE són els que diuen ja n’hi ha prou d’aquest color. I retreuen a Rajoy la seva passivitat. Per ells és un cataclisme. És l’impacte d’un meteorit. Serà una crisi comparable amb el 98. I a més amb la perspectiva de què passarà al País Basc. I a les Canàries. —País Valencià i les Illes. —És un autèntic cataclisme. Una mena de terratrèmol. Un fenomen després del qual els dinosaures desapareixen. I no en som conscients, i ho vivim amb una certa normalitat. Primer, perquè aquí el sector espanyolista es mou molt poc. I després perquè aquí el sector Ciutat Meridiana no dirà res. No ha dit mai res. —I aquesta mobilització nostra posterior al seu ús de la força, com us la imagineu? —Qui donarà la cara seran els de sempre. Els que tenen tirada al carrer. Si hi ha carrer, ERC, els comuns i la CUP. Aquest seran al carrer. És el seu àmbit natural. La tendència d’aquest país a ocupar el carrer, gairebé diria que és un vici. No una inèrcia, sinó un vici. Hi ha molt poca gent que no hagi sortit una vegada l’any per qualsevol cosa. Hi ha tradició de lluites, de desobediència. Pels nostres, i em sembla que puc parlar en plural, tot això bàsicament és una treva. El que volem és que tot això torni a la normalitat, amb el context de la independència, per tornar a veure’ns les cares amb els de sempre. Perquè les lluites compartides que tan bé han explicat Òmnium Cultural i Jordi Cuixart no han estat contra Madrid, sinó contra enemics d’aquí. Hi ha enemics que són dins el procés. Per a molts de nosaltres la qüestió nacional és un factor de distorsió. No és el nostre codi. La gent que estem per la independència no és perquè siguem patriotes, és perquè som antinacionalistes. Pesats, ja, amb aquesta història. Independència, va. I ja està. Ja som independents. I ara, finalment, vinga, som-hi. —Puigdemont? —Puigdemont és una institució, com ho era Companys. Parlem d’una cosa que no és un partit: Mas i els altres processats, no són d’un partit. Ja és una altra cosa, això. I us dic jo, que era envoltant el parlament. Però ara Puigdemont és una institució. Ara hem d’anar amb compte que diem. Això que passa és molt seriós. Una cosa és dir que el PDCat representa una classe social que no viu l’entusiasme revolucionari. Però el govern català assumeix, d’una manera o altra, el seu compromís amb el programa. Programa que compleixen. A mi no m’importa reconèixer que jo envoltava el parlament. Vaig estar, d’una manera o altra, al setge. I veig clar que el conseller Puig era un dels meus enemics socials. Però ara parlem d’una cosa molt seriosa. I fem taula rasa. Per això dic que és una treva. —Jordi Borja, per què ha fet moviment de criticar tan durament els comuns? —Borja ha estat directament responsable del model Barcelona. I a alguns ens va sorprendre, i no pas positivament, que aparegués a les llistes de Barcelona en Comú. La qüestió és qui va utilitzar qui. Ho explica Borja mateix. Es veu que no li fan cas. I, és clar, no fer cas a Jordi Borja és un pecat mortal. Imperdonable. La humilitat no és una de les virtuts de Jordi Borja. Ell és el gran ideòleg, i veure que allò que és la seva criatura li gira l’esquena i no li fot cas… No és tant que ell es desfaci d’Ada Colau, sinó Ada Colau que es desfà de Jordi Borja. És una especulació, però és com ho veig. —I als comunistes, què hi feu? —Jo em sento bastant identificat amb la posició que manté públicament Nuet. I en certa mesura la meva reincorporació al partit és l’única manera que tenia a l’abast d’expressar-li la meva solidaritat i simpatia. Ara això que ens ve al damunt és massa important. Ara ve vertigen. Ara l’enemic és el feixisme. Torna. No se n’ha anat mai.

Summary: Manuel Delgado: ‘Es tornaran bojos, tindran espasmes i començaran a treure escuma per la boca’


La batllessa de Vilanova i la Geltrú i presidenta de l’Associació de Municipis per la Independència (AMI), Neus Lloveras, considera que la primera edil de Barcelona, Ada Colau, haurà d’accedir a fer una consulta per a decidir si la ciutat s’adhereix a l’AMI. En una entrevista a Catalunya Ràdio, ha dit que una batllessa que sempre havia optat per la participació no podia rebutjar de consultar els ciutadans sobre aquesta qüestió. Lloveras ha explicat que, a la reunió que va tenir a final de juliol amb Colau per a tractar aquesta qüestió, la batllessa li va expressar que havia de deixar passar un parell de mesos per a abordar-lo: ‘Va dir que ara no era el moment i que necessitava una mica més de temps.’ La dirigent de l’AMI ha reconegut que hi faltava l’àrea metropolitana, i ha reclamat que el municipalisme s’hi unís per impulsar junts el procés sobiranista. Qüestió de confiança Quan li han preguntat per la qüestió de confiança a què se sotmetria el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, el 28 de setembre, ha incidit que la CUP havia de fer costat a la moció i als pressupostos: ‘No es pot deslligar una cosa de l’altra.’ Ha expressat que era indiscutible que les dues coses havien d’anar de la mà per enfortir el full de ruta i mantenir un acord sòlid: ‘Si no, ens durarà dos mesos.’ També li han preguntat si inclouria un referèndum unilateral d’independència (RUI) al full de ruta. Ha opinat que li semblava bé que el procés culminés amb un RUI o unes eleccions constituents, sempre que l’opció escollida fos de consens.

Summary: Lloveras creu que Colau haurà d’accedir a consultar l’entrada de Barcelona a l’AMI


MADRID, 26 (EUROPA PRESS) La base de la Missió de la Unió Africana a Somàlia (Amisom), situada a l’aeroport de Mogadiscio, ha estat objecte aquest dimarts d’un atemptat suïcida en el qual haurien mort 8 militars, segons informa el mitja local Goobjoog News, sense que de moment hi hagi confirmació oficial. El grup Al-Shabab s’ha responsabilitzat de l’atac. Periodistes locals han informat de dues potents explosions, presumptament obra de suïcides en cotxes bomba, als voltants de l’aeroport. Pel que sembla, segons Harun Maruf, que cita fonts somalis, un primer suïcida ha intentat travessar a gran velocitat un lloc de control de les forces locals després de la qual cosa un segon terrorista ha fet esclatar el seu cotxe bomba al mig de les forces de seguretat. Segons han informat altres periodistes locals a Twitter, després de les explosions s’ha registrat un tiroteig.

Summary: Almenys 8 morts en un atemptat suïcida al costat de la base de l’Amisom a Mogadiscio


Avui a Barcelona s’ha convocat una manifestació de suport als encausats per la protesta que va tenir lloc davant del TSJC el febrer de 2018 i que va demanar la llibertat dels presos polítics i va protestar contra l’aplicació de l’article 155 amb una asseguda a les portes dels jutjats. La protesta va ser convocada pels Comitès de Defensa de la República (CDR) i alguns dels seus membres es van encadenar a les portes del jutjat. Tretze de les catorze persones encausades seran jutjades el 5 i el 6 de febrer, acusades de delictes de resistència, atemptat contra l’autoritat i desobediència. En alguns dels casos els encausats s’exposen a condemnes de dos anys i mig de presó. L’encausat que no serà jutjat és menor d’edat i el seu cas ha quedat arxivat. La manifestació ha sortit de la plaça d’Urquinaona de Barcelona a les 12.00. De moment, s’han convocat dues concentracions més els dies del judici al Palau de Justícia a les 09.30. A la plaça Urquinaona a la manifestació @Encausades_TSJC! pic.twitter.com/BS4q6d9B47 — David Torrents (@torrents_d) February 2, 2020 Ara mateix a Barcelona manifestació de suport a les 24 encausades del TSJC per exigir-ne l'absolució. El pròxim 5 i 6 de febrer comença el macrojudici polític on demanen la barbaritat de 30 anys de presó per asseure's a unes escales.pic.twitter.com/KyYnK987Wh — Joan Mangues (@jmangues) February 2, 2020 🔴 Comença la mani en suport a les @Encausades_TSJC.#AbsolucióEncausadesTSJC pic.twitter.com/xGrgykNf0y — Detingudes23S (@Detingudes23S) February 2, 2020 Arrenca la manifestació en suport a les 24 @Encausades_TSJC ! 🔴 La solidaritat, la nostra millor arma! pic.twitter.com/tMGG7ZCm66 — CDR El Parc i la Vila Olímpica (@CDRParcVO) February 2, 2020 La capçalera de la manifestació pels @Encausades_TSJC comença a caminar cap al TSJC.@Catinformacio pic.twitter.com/xgUueidbz4 — José M. (@DiazBasarte13) February 2, 2020

Summary: Manifestació de suport als encausats per l’asseguda davant del TSJC el 2018


La CUP ha comunicat al president del parlament, Roger Torrent, la decisió d’abstenir-se si Junts per Catalunya i ERC proposen un candidat sense haver acordat prèviament cap programa de govern ‘d’acció republicana’. Ho ha explicat el diputat Carles Riera, que ha volgut deixar clar que per la CUP no és pas un problema de noms. ‘La CUP no ha vetat Jordi Sànchez. Ni tan sols vam parlar de cap nom, perquè no som en aquesta fase. El nostre consell no en va ni parlar, de Jordi Sànchez. Som en la fase no resolta de parlar del programa polític i d’acció institucional i per això hi ha un profund desacord amb JxCat i ERC, per una banda, i la CUP per una altra.’ Riera ha explicat que, ara per ara, la seva posició és la de l’abstenció. ‘Podríem entrar a valorar qualsevol nom d’un candidat a presidir les nostres institucions per dur a terme un programa d’acció republicana. Però per a fer programa autonòmic, ens abstindrem.’ Ha afegit que l’abstenció de la CUP fa de mirall de la posició de Junts per Catalunya i ERC, bo i recordant que permetria d’investir Jordi Sànchez o el nom que les altres dues formacions pactin en una segona ronda de votació del ple, que requereix majoria simple. Això només seria possible si tots els diputats poguessin votar, però Carles Puigdemont i Toni Comín no ho poden fer si no deleguen el seu vot, cosa que la justícia espanyola impediria. Sense el seu vot, i amb l’abstenció de la CUP, els vots contraris superarien per un els favorables. I Riera demana que, si volen fer possible la investidura de Sànchez amb l’actual programa polític, JxCat, ERC i la mesa han de ser capaços de fer ‘aquesta petita desobediència’, és a dir, acceptar el vot delegat a desgrat de l’oposició dels jutges espanyols. I es pregunta: ‘Aprovarem lleis i decrets que implicaran una desobediència necessària al TC si no hem estat capaços de defensar el dret de vot de dos diputats?’ ‘Programa d’acció republicana’ Per un programa d’acció republicana, Riera entén, per exemple, ‘assolir una sobirania nacional i republicana perquè les grans infrastructures i recursos del país restin sota titularitat pública; polítiques fiscals redistributives; mesures com ara que la universitat torni a ser realment pública; expropiar els habitatges de grans tenidors i la banca que en fan un ús il·legítim…’ I ha afegit: ‘Tot això ha de ser finançat per un sistema de banca pública, perquè ningú no pot esperar que aquestes polítiques tinguin el vist-i-plau del sector privat. Tot això ja sabem que serà declarat inconstitucional.’ Avui Roger Torrent fa la ronda de consultes amb els portaveus dels grups parlamentaris per a cercar un nou candidat a la presidència de la Generalitat.

Summary: La CUP diu a Torrent que no investirà ni Sànchez ni cap candidat amb un programa autonòmic


El Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) analitza avui la qüestió pre-judicial que va enviar-li el Tribunal d’Apel·lació de Gant (Flandes), en relació amb l’euroordre de l’estat espanyol contra el cantant Josep Miquel Arenas, àlies Valtònyc. Les parts implicades són citades a les 14.30 al tribunal amb seu a Luxemburg per presentar les al·legacions sobre el cas. Valtònyc ha anunciat a Catalunya Ràdio que no assistiria a la vista perquè no pot sortir de Bèlgica, i que la deixarà en mans dels seus advocats. La petició d’extradició emesa per l’estat espanyol és paralitzada al Tribunal d’Apel·lació de Gant. Aquest tribunal va presentar el novembre passat dues qüestions pre-judicials al TJUE, arran dels dubtes que tenia sobre l’aplicació de l’ordre europea de detenció pel delicte d’enaltiment del terrorisme, un dels tres que consten a l’euroordre contra Valtònyc. Un cop acabada la vista, l’advocat general del tribunal haurà de donar la seva opinió sobre el cas. Segons fonts del tribunal pot trigar dos mesos a pronunciar-s’hi i, a partir de llavors, els magistrats emetrien la sentència en un període de dos o quatre mesos. Quan Luxemburg s’hi pronunciï, els jutges de Gant hauran de decidir sobre l’extradició de Valtònyc basant-se en l’opinió del TJUE. El judici és ajornat al 24 de desembre. Tanmateix, no fa gaire que l’advocat de Valtònyc, Simon Bekaert, va descartar que hi pogués haver cap decisió definitiva en aquella data. Recorda que si la decisió els és favorable, el fiscal belga segurament voldrà enviar els seus arguments en un informe i el judici s’ajornarà. I si no els dóna la raó, l’informe l’enviaran ells. El cas de Valtònyc L’estat espanyol vol que el cantant vagi tres anys i mig a la presó, acusat dels delictes d’enaltiment del terrorisme, injúries a la corona i amenaces per les lletres de diverses cançons que va escriure i publicar a internet. Ara com ara, el Tribunal d’Apel·lació tan sols s’ha pronunciat sobre els delicte d’enaltiment de terrorisme. La justícia belga ja va dictaminar en primera instància contra l’extradició de Valtònyc a l’estat espanyol, però la fiscalia flamenca, en nom de l’estat, hi va presentar un recurs. Dubtes sobre l’euroordre L’estat espanyol va demanar l’extradició automàtica del cantant pel delicte d’enaltiment del terrorisme, però la legislació europea només permet aquesta via ràpida en cas de crims castigats amb un mínim de tres anys de presó a l’estat en qüestió. El tribunal de Gant té dubtes sobre si es pot acceptar l’extradició en aquest cas, perquè Valtònyc va ser condemnat a dos anys de presó pel delicte d’enaltiment del terrorisme amb la llei espanyola del 2012, però quan es va emetre l’euroordre la pena màxima que marcava el codi penal era de tres anys, atès que va ser reformada el 2015. Per tant, els magistrats belgues han demanat a Luxemburg si es pot aplicar retroactivament el codi penal a l’hora d’activar una euroordre per la via ràpida. En concret, volen saber si es pot agafar de referència la llei penal d’Espanya en el moment en què es va dictar l’ordre de detenció europea. Si el TJUE denegués aquesta possibilitat, Bèlgica encara podria estudiar una via alternativa per a lliurar Valtònyc: la doble incriminació. És a dir, el fet que el codi penal belga també contingui els delictes pels quals el reclama l’estat espanyol.

Summary: El TJUE analitza avui l’euroorde de l’estat espanyol contra Valtònyc


Oriol Ponsatí-Murlà, editor, escriptor, traductor i comissari de l’Any Bertrana, va passar per la sessió de ‘Literatures amb sentits’, a Alella, i va parlar de la figura de l’escriptora Aurora Bertrana, i també la del seu pare, escriptor i pintor, Prudenci Bertrana (podeu llegir aquesta part), dels quals enguany se celebren els 125 i 150 anys dels naixements, respectivament. D’Aurora Bertrana, en va destacar la modernitat plena d’inconformisme, rebel·lia i ànsia de llibertat, estroncada per la dictadura. Una vida, diu Ponsatí-Murlà, plena de fets curiosos i extraordinaris, que ens va narrar: ‘Prudenci Bertrana va tenir una filla, Aurora, que de ben joveneta semblava que tenia ganes d’escriure, però ell li va desaconsellar vivament. I va mirar d’encaminar-la cap a la música. Aurora Bertrana va estudiar música i, durant una època, es va dedicar professionalment a la música. Però el verí de la literatura que portava a dins, des de petita, va acabar sortint, més tard, i amb una potència descomunal.’ ‘Per presentar-la, us proposo un escrit que ella mateixa va escriure, en què es presenta. Prové de la solapa de la novel·la Vent de grop (que parla dels inicis del turisme a l’Escala i que és de l’any 1967). L’editor, Manuel Costa-Pau, li va demanar a l’Aurora que fos ella mateixa qui es presentés.’ I ella va escriure: «No sé exactament què sóc –benaurats els qui ho saben o pensen saber-ho–. Em tinc una certa simpatia, no puc negar-ho. Generalment em trobo bé en la meva pròpia companyia. Gairebé sempre sóc dues. Discutim. No ens posem mai d’acord però ens tolerem i ens esbargim plegades. Sembla que, a estones, una de nosaltres dues és apassionada, sensual, pessimista i cínica i, l’altra, també a estones, equànime, austera optimista i reservada: una mística, l’altra incrèdula, totes dues feinejadores i anticlericals. Si jutjo pel criteri dels altres o pel que els altres em deixen comprendre, dedueixo que la gent m’estima o em detesta sense mitges tintes. Crec que la majoria dels qui em tracten, em troben divertida. Aquesta constatació em permet creure que no sóc un zero a l’esquerra. Amo la nostra gran ciutat on la meva persona és un simple número, el brogit i la trepidació dels motors, el baf de la gasolina, els semàfors tricolors, el rellent i les empentes del metro en fraternal moltonada ciutadana. Amo també la solitud de les altes muntanyes, el silenci august dels cimals, el xiuxiueig del vent en les branques, el remoreig dels rierols, el xiscle de les orenetes, el cant d’un rabadà, al lluny… Amo la Justícia amb majúscules, sense jutges ni jutjats. Amo els bons llibres, la conversa d’un amic, la música de Mozart. Penso que el món és meravellós i la vida una quiniela amb poquíssims resultats i un o dos encerts.» (Solapa de la sobrecoberta de Vent de Grop. Barcelona: Alfaguara, 1967). ‘Aquesta és Aurora Bertrana. Va néixer a Girona el 1892, es portava vint-i-cinc anys justos amb el pare. Era la primera de quatre germans i va acabar quedant sola. Els tres germans es van morir, entre els quinze i els vint anys. Ella, ja de ben jove, es va mostrar com una dona inconformista, una dona rebel, amb una gran ànsia de llibertat. Quan la família encara vivia a Girona, cada dia agafava el tren i baixava a Barcelona a estudiar violoncel amb Gaspar Caçadó, deixeble de Pau Casals. En aquella època, 1909-1911, que una noia que encara no tenia els vint anys se n’anés cada dia a Barcelona sola amb el violoncel a l’esquena era certament estrany. Però és que, més endavant, quan la família ja s’havia instal·lat a Barcelona, se’n va voler anar a estudiar més lluny, a Ginebra, Suïssa, perquè volia estudiar el mètode d’Émile Jaques-Dalcroze. Allà es va enamorar d’un enginyer suís i s’hi va casar. En aquest període encara no escrivia.’ ‘Acabada de casar, amb el seu marit, per raons de feina, se’n van anar a passar tres anys a Papeete, Tahití, a la Polinèsia francesa. Això vol dir, literalment, a l’altra punta de món. Quaranta-cinc dies de viatge. Un mes i mig ininterromput de viatge per mar. Tres anys es va estar allà Aurora Bertrana, del 1926 al 1929. I des de Papeete va enviar articles a la revista D’ací d’allà sobre les seves experiències polinèsies. No eren exactament contes, eren reportatges literaris, que s’inscrivien en el gènere de la literatura de viatges. En aquell temps, a Aurora Bertrana li va passar una cosa curiosa i extraordinària. En la seva vida hi ha moltes coses curioses i extraordinàries i aquesta és justament la primera: havia marxat de Barcelona l’any 1926 i no la coneixia absolutament ningú, i quan va tornar l’any 1929 era famosa, era cèlebre, i no l’havia vist mai ningú.’ ‘Aurora Bertrana s’havia dedicat a enviar articles des de l’altra punta de món, que havien tingut un ressò extraordinari. Perquè la mena de coses que explicava en la Barcelona de la segona meitat dels anys vint eren molt xocants. Per exemple, parlava de la prostituta del poble, una dona que vivia sola, que anava tenint fills, orgullosa de la seva maternitat, i que era la persona més respectada de la comunitat. És clar, aquests relats en la Barcelona de Vida privada d’en Sagarra, de la prostitució sòrdida del ‘barri xino’, doncs feien un gran efecte.’ ‘Un cop a Barcelona, Aurora Bertrana va reelaborar tot el material escrit de l’experiència polinèsia i el va publicar el 1930 amb el títol Paradisos oceànics. Va ser el seu primer llibre i es va esgotar tan bon punt va sortir. I la va consagrar com a autora de literatura de viatges, en un moment en què no hi havia ni dones ni homes que marxessin a la Polinèsia a viure-hi un temps i escrivissin el que hi passava. Sagarra va fer La ruta blava l’any 1936, però es publicaria trenta anys més tard. En aquell moment també es va separar.’ ‘Entre el 1930 i el 1936 (quan se’n va anar tot en orris), Aurora Bertrana va viure uns moments de rellevància, de presència pública, d’èxit, que ara se’ns fa estrany, amb perspectiva, quan ens resulta una persona tan desconeguda. El 1933, Paradisos oceànics es va traduir al castellà i també va funcionar molt bé; el mateix 1933 va publicar Peikea, princesa caníbal, que és un altre recull de contes de temàtica oceànica. El 1935 escriu a quatre mans, per primera i única vegada, una obra amb el seu pare, L’illa perduda, novament de temàtica oceànica. I el 1936, publica El Marroc sensual i fanàtic, que és el seu altre gran títol de literatura de viatges. Suposo que després de cinc anys, considerava que el filó oceànic ja estava prou explotat, i va agafar i tota sola, l’any 1935, se’n va anar al Marroc, amb una Kodak penjada del coll i un bloc de notes, a descobrir, deia ella, l’ànima de la dona musulmana. Es va estar una colla de setmanes passejant-se pel Marroc i va tornar amb una col·lecció de fotografies i, sobretot, amb unes notes de vivències que es van convertir en El Marroc sensual i fanàtic. El llibre el va publicar el 1936 quan ja havia esclatat la guerra.’ ‘En la primera meitat dels anys trenta, Aurora Bertrana la reclamen per tot arreu. No para de fer conferències, principalment de feminisme i de viatges, i de les dues coses combinades: què vol dir ser dona als anys trenta, què vol dir ser viatgera i què vol dir ser dona i viatgera. Fa conferències arreu de Catalunya en ateneus, associacions, centres, casinos menestrals…’ ‘A les eleccions generals del 1933, les primeres on les dones poden votar i s’hi poden presentar, Esquerra Republicana agafa Aurora Bertrana, que no era del partit, i la col·loca com a única dona que es presenta per ERC en la circumscripció de Barcelona. Dit d’una altra manera: fou la primera dona del nostre país que es va presentar a unes eleccions per ERC a la circumscripció de Barcelona. No va sortir elegida perquè la van posar molt avall (això també s’ha de dir), però durant aquells mesos, Aurora Bertrana sortia fotografiada al costat de Francesc Macià en els mítings de campanya.’ ‘En aquells anys, també va fundar el Lyceum Club, que va ser una institució important a la Barcelona dels anys trenta. Era una associació de senyores que organitzava conferències. Ella va fundar i presidir el Lyceum Club, tot i que va durar poc, perquè tenia una personalitat molt marcada, molt forta, i no es va entendre fàcilment amb la resta de senyores que havien de gestionar l’associació. Ella era partidària de fer una mena d’universitat popular per a la dona i la resta de senyores, de classe benestant, cercaven un altre model d’activitat cultural.’ ‘Resumint: Aurora Bertrana tenia el vessant literari, el de conferenciant, política, dinamitzadora cultural… Tot això va passar entre el 1930 i el 1936. I el 1936 tot allò se’n va anar a l’aigua. Pensant en Aurora Bertrana i en tantes i tantes altres persones i fets, cada dia quan ens llevem al matí, l’objectiu que hauríem de tenir és tornar al 17 de juliol de 1936. Perquè encara no hi hem tornat en tants i tants aspectes.’ ‘El 1938, Aurora Bertrana va marxar a l’exili. Va voltar per Suïssa, es va estar una bona temporada a Prada de Conflent (ella tocava el violoncel i en aquell moment hi havia Pau Casals allà i també Pompeu Fabra, fins que es va morir). Fins al 1949 va viure a l’exili. Quan va tornar, el que es va trobar no tenia res a veure amb el que havia deixat. Les possibilitats que ella tenia, com a dona i com a escriptora, de desenvolupar-se amb absoluta naturalitat, en la Catalunya i l’Espanya republicana dels anys trenta, es van acabar en l’Espanya franquista de l’any 1949.’ ‘Tot i així, als anys cinquanta va publicar dues novel·les importants: Entre dos silencis i Tres presoners. Formen un díptic i ella les hauria pogut concebre d’una forma més unitària, perquè reflecteixen un mateix fet que ella va viure en primera persona: acabada la Segona Guerra Mundial, l’any 1945, que va viure des de Ginebra, es va enrolar en una expedició per ajudar la gent d’un poble francès on els nazis havien matat tots els homes. Un poble on només hi havia dones, nens i gent gran. Totes dues novel·les reflecteixen aquesta experiència, per mirar d’explicar la guerra. La guerra i tota la complexitat que comporta, perquè ella trenca amb la dicotomia dels bons i dolents, per fer-nos veure que darrere d’una guerra, al capdavall, el que hi ha són persones, amb sentiments, amb emocions, amb perfils psicològics molt diferents. La guerra, perquè és el plantejament de la vida en una situació extrema, no es pot reduir mai a una comèdia de blanc i negre. Com Joan Sales va fer a Incerta glòria.’ ‘A part d’això, fa altres provatures literàries, fins i tot en ciència-ficció. Té una novel·la que és una mena de reportatge d’una ciutat futurista, que es diu La ciutat dels joves. I altres novel·les breus: Ariatea, Fracàs, Vent de grop (Rovira Veleta va adaptar aquesta novel·la a la pantalla gran, La larga agonia de los peces fuera del agua, protagonitzada per Joan Manuel Serrat, que també en va fer la banda sonora). Aurora Bertrana té un recull de narracions molt bonic, que es diu Ovidi i sis narracions més, que giren totes al voltant d’animals, i que són escrites un estiu que Aurora Bertrana va passar a l’Escala i cada dia anava a veure la Caterina Albert. El llibre li dedica i gairebé la considera coautora. Després van arribar les Memòries.’ ‘Aurora Bertrana és l’escriptora dona que ens ha deixat unes memòries més voluminoses, que van des de 1900 fins al 1949, quan retorna a Catalunya. Aquí interromp el relat de les memòries perquè considera que tot el que li ha passat des d’aleshores ja no és vida i, per tant, ja no val la pena de recordar-ho. Les memòries són dos volums que sumen un miler de pàgines i són el testimoni d’una vida excepcional. Les va publicar la Diputació de Girona l’any 2013. Club editor té publicades Entre dos silencis i Tres presoners i es troben. A més, enguany el segell Rata publicarà en català i castellà Paradisos oceànics. I mirarem que alguna editorial recuperi El Marroc sensual i fanàtic.’ No és gens difícil d’imaginar què hagués pogut ser Aurora Bertrana veient tot el que va arribar a fer del 1930 al 1935, si no hagués vingut la dictadura. Aurora Bertrana hauria volat. I, possiblement, s’haguera convertit en una autora de literatura de viatges de referència mundial. La RAI, que té una sèrie que es diu ‘Dones viatgeres’, li va dedicar un monogràfic, perquè va ser l’única dona que va trobar, que als anys vint hagués viatjat a Oceania i n’hagués transmès literàriament l’experiència. Per això dic, que hem de tornar a la Catalunya del 17 de juliol del 1936, perquè en molts aspectes encara no hi hem arribat.’

Summary: Aurora Bertrana, l’escriptora de viatges que als anys vint ens va relatar la Polinèsia


El retorn de les grans empreses que van moure la seva seu social fora de Catalunya la tardor del 2017 no serà una de les prioritats de la nova Cambra de Comerç de Barcelona encapçalada per la candidatura Eines de País, i amb el suport de l’ANC. Així ho explica en una entrevista amb l’ACN un dels seus vocals, Jordi Pomarol, d’Implica2, que descriu com a ‘trist’ i bastant pobre’ que grans companyies que han aconseguit la seva riquesa a Catalunya, en marxin ‘en moments difícils’. ‘Jo he de preocupar-me i fer alguna cosa perquè tornin? Si volen tornar, que tornin, el que no volem és que ens utilitzin fent un discurs de la por. No ho volem i no ho permetrem’, avisa l’empresari, que admet que alguns ‘probablement digeriran malament’ la seva victòria. Pomarol creu que els poders econòmics que fins ara han controlat la Cambra no rebran del tot bé la seva victòria perquè són ‘una estructura acostumada a manar’ i ‘a que les coses passin segons ells diguin’. Amb tot, avisa que hauran d’assumir que tots els mecanismes ja no estan al seu servei i que els hauran de compartir i utilitzar en la proporció del que signifiquen. Segons diu aquest membre de la candidatura d’Eina de País, els resultats de la seva llista ‘són magnífics’. Pomarol admet certa ‘sorpresa’ però destaca que la Cambra experimentarà un canvi de rumb seguint ‘l’anhel del país’. ‘Si mires en mans de qui estava la Cambra, qui la representava, t’adones que a la gran companyia de l’economia lligada a les estructures de Madrid. I Catalunya no és això’, assegura. ‘Volem que la Cambra deixi d’estar portada i representada per aquest flux Madrid-Espanya i es concentri en el flux de l’economia catalana, afegeix. Pomarol lamenta la baixa participació a les eleccions a la Cambra, d’un 4%, però avisa que sense la seva campanya hauria estat encara més baixa, perquè l’ens ni tan sols promovia els comicis. Tot i això, afirma que els resultats demostren que ‘l’empresariat ha votat per la independència’ i per un equip que aposta per aquesta opció política. L’empresari rebutja les crítiques dels qui acusen l’ANC d’implicar-se en afers econòmics on no hi ha espai per la política. ‘Què és política? Hi ha algun empresari que no faci política? Quan passa una cosa i calles, això no és fer política? Quan una empresa decideix anar a Madrid, no fa política? Tot és política!’, remarca. ‘Farem política des de l’economia, i l’economia és política, volem que la Cambra sigui una eina de país, treballarem perquè sigui més fort, per totes les seves companyies’, afegeix. El vocal d’Eina de País rebutja, però, que vulguin donar l’esquena a les grans companyies o bancs que van marxar l’1-O, tot i que admet que no són la seva ‘prioritat’. ‘La meva prioritat és, en moments difícils, estar amb la gent que sé que s’arremangarà i treballarem junts per fer del país una potència. Això vol dir que abandoni aquestes companyies de Catalunya? No. Són part del meu teixit i treballarem amb elles’, afirma. Amb tot, creu que Catalunya ‘ha demostrat’ ser un país econòmicament fort i dinàmic, sent l’espai per aquestes companyies per créixer durant anys, i que per tant, ‘si volen tornar’ ja ho faran. Per Pomarol, però, no es pot ‘renunciar’ als principis per una hipotètica ‘estabilitat’. ‘Nosaltres hem de dir que no hi ha presos polítics? No! Per què?’, es pregunta, reiterant que ‘la inestabilitat és que tinguem presos polítics’. ‘No ens equivoquem, la inestabilitat la provocarà a la llarga que acceptem una situació anòmala com a realitat’, explica, dient que és ‘compatible’ defensar ‘els criteris més elementals de la llibertat’ i promoure el desenvolupament econòmic. Tancament de caixes? Preguntat sobre si la Cambra de Comerç capitanejada per l’ANC estaria disposada a promoure un tancament de caixes en una situació similar a la de la tardor del 2017, Pomarol diu que per ara no en tenen ‘la intenció, ni està al full de ruta’. Amb tot, afirma que estan ‘preparats per treballar en la direcció de fer el país més fort’. ‘Si això passa un dia per fer un tancament de caixes, ja ho veurem, i si toca fer-ho, ja ho veurem’, afirma, avisant, però, que mesures d’aquest tipus sempre es promourien amb ‘consultes’ amb tots els empresaris i amb un elevat nivell de participació. De fet, diu, no es posen ‘límits’ per fer de Catalunya ‘un país més fort’. Preguntat pels possibles sotracs econòmics d’un trencament abrupte amb Espanya, un dels nous vocals de la Cambra assumeix que no seria un procés econòmicament fàcil. ‘No serà per nosaltres que arribem a un trencament abrupte, però si hi hem d’arribar perquè un dia l’altra part no vol entendre res, haurem d’avaluar si mereix la pena passar un moment més complex per arribar a un moment millor, o estar sempre en un segon nivell, una mica més còmode, però més pobre’. ‘Les crisis permeten l’evolució, i el país ha d’evolucionar’, conclou.

Summary: Pomarol (Eines de País): ‘No permetrem que ens utilitzin fent un discurs de la por’


Tretze camions han aparegut aquest matí amb les rodes rebentades a l’autopista AP-7. Els vehicles han blocat un carril de la via entre Montmeló i el Papiol (sentit sud). El servei d’emergències de Catalunya ha informat de la notícia i ha demanat als conductors que cerquin alternatives per esquivar aquest punt. Es preveu que al matí hi haurà fortes complicacions de transit. Ací podeu consultar l’estat de les carreteres. #ProteccioCivil #ACESA activa el pla d'emergències de l'AP-7 per 11 camions amb rodes punxades entre Montmeló i el Papiol que ocupen carril dret. Es preveuen problemes de trànsit a primera hora — EmergènciesCatalunya (@emergenciescat) December 1, 2017 Segons els Mossos, la majoria dels camions ja han estat retirats, però continuen demanant precaució als conductors. El servei de Trànsit ha tancat durant unes hores la sortida 15 de la AP-7 a Mollet de Vallès (sentit sud). Si circules per l'AP-7 sentit sud, entre Montmeló i el Papiol, ves en compte! Durant la nit diversos camions han punxat i han quedat aturats al voral. La majoria ja han estat retirats però encara poden obstaculitzar la via. Segueix tota la informació a @emergenciescat i @transit — Mossos (@mossos) December 1, 2017

Summary: Tretze camions amb les rodes rebentades bloquen un carril de la AP-7 entre Montmeló i el Papiol


El departament de cinema del Museu d’Art Modern de Nova York (MoMA) presentarà demà el cicle ‘Catalan Cinema’s Radical Years, 1968–1978‘, que durarà fins el 10 de novembre. En són comissaris Esteve Riambau, director de la Filmoteca de Catalunya, i Joshua Siegel, programador del departament de cinema del museu. El cicle repassa deu anys ‘revolucionaris’ en la història del cinema català. És el període comprès entre el 1968 i el 1978, amb els films més representatius dels anys immediatament anteriors a la mort de Franco, el final de la dictadura i la primera transició. ‘Lock Out’, d’Antoni Padrós. La Filmoteca ha explicat que els cineastes que durant els darrers anys de la dictadura ‘s’havien arriscat rodant clandestinament o filtrant idees políticament subversives sota la vigilància de la censura, responien a la llibertat retrobada a partir del 1976 amb treballs que també exploraven formes de llenguatge cinematogràfic gens convencionals’. Aquesta selecció de films, alguns restaurats i tots procedents del Centre de Conservació i Restauració de la Filmoteca de Catalunya, engloba la dècada que va del radicalisme influït pel maig del 1968 a les primeres eleccions democràtiques del 1977 i la redacció de la nova constitució espanyola l’any següent. ‘Sexperiencias’, de José María Nunes La mostra comença amb el llegat de la guerra del 1936-1939 i tracta de temes com la lluita de classes, l’eclosió de la identitat nacional catalana, les onades migratòries d’Espanya cap a Catalunya, les dissidències estudiantils, les lluites feministes i de classe i l’alliberament sexual. Pere Portabella, Antoni Ribas, Jaime Camino, Ventura Pons, José María Nunes, Josep Maria Forn, Francesc Bellmunt, Jesús Garay i Joaquim Jordà son alguns dels cineastes representats a la retrospectiva. Demà Esteve Riambau presentarà personalment el cicle a la sessió inaugural, en què es projectarà La vieja memoria, de Jaime Camino. Riambau també presentarà la sessió que inclou tres films clandestins contra el règim franquista, entre els quals la versió actualitzada d’El sopar, de Pere Portabella. Dissabte arriba el torn de La ciutat cremada, d’Antoni Ribas, i Mariano Lisa presentarà El campo es para el hombre, un film militant codirigit per Helena Lumbreras. Es projectaran més films, com ara L’orgia, dirigida per Francesc Bellmunt, i Ocaña, retrat intermitent, de Ventura Pons. ‘M’enterro en els fonaments’, de Josep Maria Forn

Summary: Els anys revolucionaris del cinema català, al MoMA de Nova York


D’ençà de 2007, glosadors d’arreu del país s’apleguen per compartir dotze hores seguides de glosa, cançó improvisada, amb les diverses variants de cada territori. Enguany, amb el lema ‘Fins que ens quedi un fil de veu’, la trobada es fa avui a Artà (Mallorca), d’onze del matí a onze de la nit, amb taules rodones, xerrades, conferències i, sobretot, cançons improvisades carregades d’enginy i bon humor sobre qualsevol tema a cada bar, plaça i racó del poble (programa). La glosa, l’art d’improvisar cançons amb versos heptasil·làbics, té una gran tradició en tots els territoris de parla catalana i gaudeix d’un pes especial a les celebracions de les Illes i del País Valencià. A més, la glosa, per la seva condició efímera, és també un reflex brillant i corrosiu de l’actualitat política i social del moment, esdevenint sovint un cant reivindicatiu i de protesta. Les veritats, expliquen, sovint són més clares i contundents si es fan glosades… Vegeu aquest vídeo, de les dotze hores de glosa que es va fer l’any passat, a Maó: Enguany, la trobada és organitzada per l’associació Glosadors de Mallorca i s’hi esperen desenes de glosadors, entre els quals els més veterans, que han mantingut la tradició durant anys, i també una important generació de glosadors joves, que, com diuen ells mateixos, canten i improvisen sense manies.

Summary: Dotze hores de glosa a Mallorca, fins que ens quedi un fil de veu


Triar per motor i estructura de la novel·la la desintoxicació d’un fill enganxat a l’heroïna és una opció d’antuvi arriscada per a l’autor: un tema ple de tòpics, prevenció, por, prejudicis… Això fa Lluís Maria Todó a ‘L’últim mono’ (Club Editor). Però ja diem d’entrada que aquest tema només és un fil conductor, que la novel·la no se centra en la droga ni en la drogodependència, perquè l’obra és plena de capes, de temes, i amb un estil complex: la família (i les noves famílies), la relació de pares i fills, la porositat de la condició homosexual i heterosexual… L’autor passa comptes amb la seva generació, tracta sobre la llibertat de l’altre, allò que anomena la llibertat humana. I tot això cosit a partir de la metaliteratura, la que es desprèn de l’ofici de traductor. Una operació feta amb una gran naturalitat. Una novel·la que lliura moltes batalles, que és el recurs que manté el tremp del lector. Un llibre ple de reflexió i pensament, de diàlegs, una història generacional també, entre l’autobiografia i la ficció. —Ja d’entrada, a l’hora d’escriure aquesta novel·la, vau córrer un risc, vau viure una situació incòmoda. —La novel·la no és una història sobre les drogues ni la drogodependència, sinó que pretén parlar de la responsabilitat d’un pare que s’adona que ha tingut una joventut força eixelebrada, però que el seu fill la porta molt més enllà. Jo m’imaginava que l’heroïna era una cosa antiga, passada de moda, ja superada, però per sorpresa meva mentre escrivia la novel·la es va morir de sobredosi aquell actor de Hollywood, Philip Seymour Hoffman. De tota manera, he buscat de mostrar els mecanismes del record que propicia el fet que un pare aculli el seu fill a casa, perquè passi el ‘mono’ del cavall i es desintoxiqui per tercera vegada. I tot això barrejat amb el món de la traducció, de transmissió de discursos, conductes… Per això no hi ha escenes truculentes, al llibre. Ni tan sols té nom el fill i tampoc el pare. És un recurs per a mantenir el dramatisme a distància. El tema de la novel·la no és pas les drogues sinó la família, les diverses menes de famílies que existeixen, fins a quin punt els pares són responsables d’allò que fan els fills i a l’inrevés, fins a quin punt els fills són responsables d’allò que fan els seus pares. I tot això barrejat amb el món de la traducció, amb la professió de traductor. I també és important el tema de la soledat i el tema de la llibertat humana. El narrador es pregunta: ‘Fins a quin punt faig allò que vull? Sóc lliure d’escriure malament una traducció perquè l’original és un text dolent?’ Fins a quin punt el fill és lliure per a dir no a l’hora d’acceptar la primera ‘papela’ que li van oferir? I també és una novel·la que tracta de l’amor dels pares cap als seus fills, un tema que es tracta poc. —El to de la novel·la és un dels èxits. —Va passar que amb l’arribada de la crisi i per les misèries culturals d’aquest país, vaig quedar sense editor. Fins aleshores havia publicat amb Destino i amb Columna i els editors van deixar de despenjar el telèfon. Això va ser desastrós, però també va ser molt positiu: em va permetre de guanyar temps per a la novel·la: vaig començar a polir el text i a treballar-lo a fons. Perquè el meu projecte era construir un personatge a través de la llengua: una llengua plena de subordinades, a l’estil de Proust per entendre’ns, hipotàctica, que pren molta distància dels fets de què parla. És una llengua construïda d’una manera deliberada. Hi ha un treball d’estil molt important, al llibre. Ja ho havia fet amb una novel·la anterior, ‘L’adoració perpètua’. En aquesta comesa la professió de traductor m’hi ha ajudat molt, tant en els aspectes tècnics de la llengua com en els registres. Ser traductor t’obliga a un ‘camaleonisme estilístic’ que és molt útil per a les teves pròpies obres. I quan tenia força enllestida la novel·la em vaig trobar amb la Maria Bohigas, l’editora de Club Editor, que va creure en mi i en aquesta novel·la i va apostar per publicar-la tant en català com en castellà (‘La montaña pelada’). —Una novel·la on la llengua té un paper tan important i singular, ha costat de traslladar-la al castellà? —No, són novel·les exactes excepte en algun petit detall: on dic que conscientment escriuré «adicció» amb una sola «d» i no «addicció» com marca l’ortografia sàdica del IEC (és una venjança personal contra l’acadèmia). És clar, en castellà no existeix aquesta repetició de lletres inútil. Jo sóc bilingüe com a autor i també com a traductor. —En aquesta novel·la lliureu moltes batalles: contra l’acadèmia, contra certs aspectes generacionals de la vostra joventut, contra la drogodependència del fill del protagonista, contra les obres mal escrites… Això dóna nervi i ritme a l’obra. —El narrador és un home descontent i, encara que conformista, també és molt maniàtic. I així, arremet contra l’ortografia catalana, contra què va fer de jove amb les drogues, contra allò en què s’ha convertit el barri xino i el canvi de nom, contra la transformació de Barcelona arran dels Jocs Olímpics del 92… Però al final el trobem sol i enganyat, sobretot enganyat per les dones. També el títol és enganyós. L’últim mono en principi remetia al paper del traductor en l’àmbit de la literatura, que és l’últim mono del sistema: mal pagat, sovint ni el seu nom apareix a la coberta… I en canvi jo sostinc que el lector hauria d’adorar el traductor. I en tot aquest joc utilitzo el recurs de la transmissió, la repetició, etc. —Aquest joc amb l’ofici i deformació professional del traductor s’esdevé d’una manera molt natural, gens impostada. Altrament, podria ser pesat. —Jo sóc de formació francesa i si una cosa t’inculca la cultura francesa és que s’ha de ser natural. I la naturalitat és un fet oposat a la natura, implica una feina llarga. Alguns altres autors que tenen una formació diferent utilitzen una prosa més embolicada. —Un altre element interessant és que el narrador no cau en el dramatisme barat i, tot i que a vegades és molt fred en l’àmbit emocional, perquè ho carrega tot en la part intel·lectual, i a vegades peca d’egocentrisme (jo, jo, jo), mostra un respecte per la llibertat de l’altre, sense judicis morals, i amb tal naturalitat que permet una visió del món ampla i neta. —Això deu tenir a veure amb l’edat. Fujo dels dogmatismes i les construccions ideològiques massa tancades. Una de les gràcies de la novel·la com a gènere és que és polifònica. L’autor ho veu tot però no s’ha de decidir per res, no dóna la raó a ningú. Això no es pot fer si conrees l’assaig. L’escriptor Lluis Maria Todó, que acaba de publicar la novel·la ‘L’últim mono’ a Club Editor. —I és una novel·la molt visual també. —Hi ha algunes escenes que realment les pots veure, com quan el narrador es troba el seu fill vestit de vint-i-un botó per rebre un premi de disseny, en un local del barri xino, però el noi camina com un autòmat i agafat al seu company: el pare té la sensació que el seu fill és un cadàver. Sí, les novel·les han de ser visuals: has de veure la cara de Madame Bovary. Ja ho deixa Paul Valéry, que el lector de novel·la ha de ser un lector al·lucinat, mentre que el lector de poesia és un lector abstret. —Aquesta novel·la, com algunes altres de vostres, barreja volgudament realitat i ficció. —Sí, hi ha escenes que realment m’han passat, com quan explico que el fill (de petit, quan vivia sol amb el pare a causa de la separació) va obrir la nevera i va dir: he somniat que teníem la nevera plena. Això m’ha passat. Igual com la descripció del Jazz Colon dels anys seixanta. Jo hi havia anat molt. Però moltes altres escenes són inventades. I sortosament no he tingut cap fill drogoaddicte. Aquesta barreja que faig entre ficció i realitat suposo que també té a veure amb el fet que no sóc lector de gènere fantàstic. Com a autor m’agrada el registre realista i per això sempre utilitzo elements autobiogràfics. —Aquesta novel·la és plena de capes. M’ha fet pensar en una cosa que fa poques setmanes explicava Salman Rushdie a Barcelona. Deia que la novel·la realista ja no tenia la capacitat d’explicar el món d’avui (s’ha trencat la visió única del món compartida per autor i lector), sinó que es necessiten noves formes narratives per a explicar el món d’avui, molt més complex. —Sí, en aquest sentit la meva novel·la no és de tradició realista: la superposició de llenguatges, els registres discursius… La realitat són moltes coses. I un lector d’avui exigent no accepta una novel·la a l’estil vuitcentista. Rushdie deu pensar en Dickens quan parla de tradició literària realista. Ara, a partir de Flaubert, neix la narrativa moderna. —Ara que parleu de Flaubert: tireu més cap a ‘Madame Bovary’ o cap a ‘L’educació sentimental’? —’L’educació sentimental’ és molt interessant, però de vegades és avorrida. En canvi, ‘Madame Bovary’ no ho és mai, d’avorrida. Tot i que t’he de dir que darrerament he passat de ser un flaubertià furibund a un escriptor fascinat per Stendhal. Trobo que, més enllà de l’estil, Stendhal diu coses més interessants. Recentment l’he hagut de rellegir perquè em van demanar un pròleg sobre Stendhal per a un recull de les seves obres publicades a Gredos. I em vaig tornar a llegir els diaris, ‘La cartoixa de Parma’ i ‘El roig i el negre’… Una part de la seva obra, perquè Stendhal va ser un grafòman malaltís, i és d’una complexitat de pensament brutal. El virtuosisme verbal de Flaubert està bé, però Stendhal et sacseja l’ànima. I per davant de tots, Proust. Proust és Déu. No hi ha hagut cap escriptor francès més gran a la història.

Summary: Lluís Maria Todó: ‘Proust és Déu’


Dos dies després de la investidura de Pedro Sánchez, la presidenta de les Illes Balears, Francina Armengol, ha destacat que ‘calen més reunions i acords bilaterals’ en política espanyola, perquè ‘a Espanya falla la lleialtat entre el govern espanyol i els autonòmics‘. En una entrevista a Els matins de TV3, la líder del PSIB ha defensat el diàleg com a eina política i ha reivindicat un estat espanyol federal. En el cas de Catalunya, Armengol ha dit que la situació és complexa, però ha assegurat que l’única via per a resoldre els conflictes polítics és dins de la mateixa política. Preguntada per una possible trobada amb el president Quim Torra, Armengol ha dit que encara no s’hi ha reunit, però que espera fer-ho en el futur. Pel que fa a la formació de govern a Espanya, la presidenta ha destacat que és una gran notícia perquè ‘s’obre una etapa de més drets i llibertats’. De totes maneres, ha lamentat que PSOE i Unides Podem no es posessin d’acord després de les eleccions del 28-A. De cara la legislatura, Armengol ha donat un consell a Sánchez i Iglésias: ‘És important seguir el full de ruta marcat, i molta empatia.’ Sobre l’abstenció d’ERC, la dirigent del PSIB ha dit que fou gest de responsabilitat, però ha criticat el discurs de Montse Bassa, que va dir que no l’importava la governabilitat d’Espanya. ‘Empatitzo amb el dolor personal, però no crec que fos la veu necessària en aquell moment’, ha dit. Per això ha demanat a ERC que ‘assumeixi el paper que li pertoca jugar ara’.

Summary: Armengol: ‘A Espanya falla la lleialtat entre el govern espanyol i els autonòmics’


‘Ahir vaig viure un dels pitjors episodis de la meva vida’, comença dient el jove Pol Martínez, en un escrit publicat a Facebook en què explica com la policia espanyola el va expulsar de l’estadi Wanda Metropolitano dissabte al vespre, a la mitja part de la final de copa entre el Barça i el Sevilla. Martínez hi explica com va ser abordat per un grup d’agents quan tornava al seu seient després d’haver comprat un entrepà i quan entonava el crit de ‘llibertat presos polítics’. El van portar fora de l’estadi, al costat d’uns furgons de la policia, entre amenaces (‘calla o el rebento’, li va dir un agent) i sense cap explicació de per què se l’enduien, tret d’un comentari d’un agent que li va dir que no estava bé el que havia fet i que no es podia barrejar l’esport amb la política. No li van deixar trucar a ningú durant la mitja hora llarga que el van tenir retingut mentre l’identificaven. ‘Vaig tenir molta ansietat, vaig plorar i em vaig sentir molt malament, però en cap moment no vaig perdre els nervis ni vaig contestar malament’, explica a VilaWeb. El van acabar expulsant del recinte del Wanda sense cap explicació. Pol Martínez, de vint-i-cinc anys i de Barcelona, es va reunir en acabat el partit amb el seu pare i els amics que l’havien acompanyat a presenciar la final. Ja ha parlat amb advocats sobre la possibilitat de presentar una denúncia, però el fet de no disposar del número de placa dels agents que el van expulsar li fa tenir poca esperança que pugui reeixir. Heus ací el seu testimoni complet que va escriure ell mateix a Facebook: «Ahir vaig viure un dels pitjors episodis de la meva vida. Vaig veure els meus drets greument violats i encara estic en xoc total. Ahir, a la mitja part de la final de la copa del rei, entre el Barça i el Sevilla, vaig mostrar el meu suport als presos polítics cantant ‘llibertat presos polítics’ mentre tornava cap al meu seient després d’haver comprat un entrepà amb un amic. Un grup d’agents de la Policia Nacional espanyola que era allà em va venir a buscar i em va portar cap a la paret perquè, segons ells, no podia anar provocant. El meu amic no s’ho creia. Seguidament em van demanar el DNI i l’entrada a l’estadi. Jo els hi vaig dir que no volia provocar ningú ni havia insultat ningú, però ells m’indicaven que ‘callés o rebria una estomacada’, per dir-ho suaument. Em van mantenir una estona aïllat i jo, que no entenia res, intentava parlar amb algun empleat de l’estadi però els policies no em deixaven. Tampoc no em deixaven trucar a ningú. La meva ansietat va anar augmentant i vaig començar a passar-ho molt malament perquè no entenia res, no entenia que em poguessin fer res per haver cantat allò. Després van treure’m de l’estadi i em van portar al costat d’una furgoneta de la policia per a escriure alguna cosa amb les meves dades, sense saber què feien. Tot aquest procés va durar uns trenta minuts i jo plorava sense que ells es preocupessin per mi; només un ho va fer. Seguidament em van tornar el DNI i em van dir si volia signar l’acta d’expulsió de l’estadi i vaig dir que jo no signava res perquè estava molt tranquil, perquè no havia fet res. Finalment, em van deixar fora del estadi. Jo continuava plorant, amb ansietat i sentia molta impotència. Pensava que havien pagat amb mi molta ràbia. Els meus drets d’expressió s’havien vist greument afectats. Això demostra una vegada més l’ús del poder per a debilitar la gent. Vaig sentir que no estava en un país lliure, que els drets eren clarament violats. Només volia tornar a casa, a Barcelona. El que em sap més greu és que això que em va passar a mi li pot passar a qualsevol. De fet, hi ha més imatges que corroboren aquesta violació de drets durant la nit d’ahir, com a la gent que li obligaven a treure’s les samarretes grogues.»

Summary: Un jove afeccionat del Barça explica com la policia el va expulsar de la final de copa quan cridava ‘llibertat presos polítics’


Els serveis jurídics del Parlament Europeu han tornat a avalar la suspensió d’Oriol Junqueras com a eurodiputat i han negat que el president de la cambra, David Sassoli, hagués hagut de fer cap consulta prèvia al comitè d’Afers Jurídics. El comitè havia demanat clarificacions sobre el procediment i, segons fonts parlamentàries citades per l’agència ACN, els lletrats del Parlament Europeu han assegurat que Sassoli va seguir ‘la via correcta’ per a declarar vacant l’escó del vice-president. L’italià, de fet, va prendre aquesta decisió consultant primer amb aquests serveis jurídics, que ara es reafirmen en la seva posició. A la darrera reunió del Comitè d’Afers Jurídics del Parlament Europeu els eurodiputats van demanar d’aclarir quin era el rol del comitè en el reconeixement i la posterior retirada de l’acta a Junqueras. Concretament, els membres del comitè tenien dubtes sobre l’aplicació dels articles tres i quatre del reglament del Parlament Europeu, que apunten a la responsabilitat d’aquest comitè en la verificació de les credencials i a quan la cambra pot declarar la invalidació del mandat. El grup dels Verds/ALE vol incloure Junqueras en l’informe de credencials del comitè, que comprova que tots els eurodiputats hagin signat les declaracions d’interessos i que no existeixen incompatibilitats amb el seu escó.

Summary: Els lletrats del Parlament Europeu consideren que la suspensió de Junqueras com a eurodiputat està ben feta


La cúpula del Front Polisario ha instat el poble saharaui a fer pinya i a seguir lluitant per la independència després de la mort del líder d’aquest moviment i de l’autoproclamada República Àrab Sahrauí Democràtica (RASD), Mohamed Abdelaziz, que va morir dimarts als 68 anys. El responsable d’organització política del Polisario, Brahim Ghali, ha explicat a l’agència algeriana APS que el Secretariat s’ha reunit a la seu de la presidència de la RASD, situada als camps de Tindouf, per discutir els últims preparatius relatius al funeral i l’enterrament d’Abdelaziz. La trobada ha estat encapçalada per l’actual president del Parlament, Jatri Aduh, que ha assumit el lideratge del moviment de manera interina, en espera del congrés extraordinari que es farà quan acabi el període de dol, de 40 dies. En nom de tot el Polisario, Ghali ha instat el poble saharaui a fer pinya, a superar els desafiaments i a fer d’aquesta circumstància dolorosa una victòria, amb l’objectiu de seguir treballant a favor del dret d’autodeterminació, de la independència i de la creació d’un estat independent. Abdelaziz va prendre les regnes del Front Polisario en un congrés extraordinari celebrat l’agost del 1976, després de la mort en combat del seu secretari general El Luali Mustafa Saied, i havia estat un dels seus membres fundadors el 1973. El mes d’octubre d’aquest mateix any, va ser designat al Congrés del Polisario president de la RASD, càrrec en el qual va ser reelegit de manera successiva des d’aleshores.

Summary: La cúpula del Front Polisario insta a fer pinya després de la mort d’Abdelaziz