L’observatori espacial TESS de la NASA ha localitzat el seu primer planeta de la mida de la Terra i en la zona habitable del sistema estel·lar, el rang de distàncies compatible amb aigua líquida en superfície. Els científics han confirmat la troballa, anomenada TOI 700 d, utilitzant el Telescopi Espacial Spitzer de la NASA i han modelat els entorns potencials del planeta per a ajudar a informar sobre futures observacions. TOI 700 d és un dels pocs planetes de la mida de la Terra descobert fins ara a la zona habitable d’una estrella i és el primer descobert per aquest observatori. TESS (Transiting Exoplanet Survey Satellite) controla grans franges de cel, anomenades sectors, durant vint-i-set dies. Aquesta llarga mirada permet el satèl·lit de rastrejar els canvis en la brillantor estel·lar causats per un planeta en òrbita que creua davant de la seva estrella des de la nostra perspectiva, un esdeveniment anomenat trànsit. A cent anys llum TOI 700 és una estrella nana M petita i freda situada a poc més de cent anys llum de distància, a la constel·lació de sud Daurat. És aproximadament el 40% de la massa i la mida del Sol i aproximadament la meitat de la seva temperatura superficial. El planeta més intern, anomenat TOI 700 b, és gairebé exactament de la mida de la Terra, és probablement rocós i completa una òrbita cada deu dies. El planeta central, TOI 700 c, és 2,6 vegades més gran que la Terra, entre les mides de la Terra i Neptú, orbita cada setze dies i és probable que sigui un món dominat pels gasos. TOI 700 d, el planeta més extern conegut en el sistema i l’únic de la zona habitable, és un 20% més gran que la Terra, orbita cada trenta-set dies i rep de la seva estrella el 86% de l’energia que el Sol proporciona la Terra. Es creu que tots els planetes estan blocats marealment per la seva estrella, fet que significa que giren una vegada per òrbita perquè una banda estigui constantment banyada per la llum del dia. A causa que TOI 700 és brillant, proper i no mostra signes de llampades estel·lars, el sistema és un candidat ideal per a mesures de massa precises per part dels observatoris terrestres actuals. Aquests mesuraments podrien confirmar les estimacions dels científics que els planetes interior i exterior són rocosos i que el planeta central està fet de gas.

Summary: Descobreixen a cent anys llum un planeta similar a la Terra i dins la zona habitable


Sophie Baby (1977) és l’autora del llibre Le mythe de la transition pacifique, una obra que qüestiona amb xifres que la transició espanyola fos pacífica. Baby, professora d’història a la Universitat de Borgonya (França) s’ha especialitzat en violència extrema, i ha comptat 714 morts durant la transició (1975-1982). D’aquests, 178 són morts a mans de la policia i la Guàrdia Civil espanyoles. ETA va matar 376 persones, Terra Lliure 1, la ultradreta, 67, l’extrema esquerra 75 (el GRAPO 66), Altres 10 i 7 desconeguts. Són xifres que desmunten el mite d’una transició pacífica. L’obra encara no s’ha presentat a l’estat espanyol, tot i que a les llibreries ja fa mesos que se’n ven la traducció al castellà (El mito de la transición pacífica, Akal, 2018). VilaWeb ha entrevistat telefònicament la professora francesa que ha desmuntat el mite de la transició. —Estudieu la transició espanyola i la violència. Per què us interessa el tema de la violència? —Potser per una qüestió familiar a mi em va interessar molt aviat la història dels anys trenta a Europa, perquè la meva família la va viure. Una part de la família són jueus de Niça, i un besavi el van afusellar els alemanys. Era del maquis del sud de França. Hi feia de contacte amb els italians. De fet, els meus avis es van conèixer dins el maquis. La meva àvia, la filla del besavi, hi va entrar quan tenia vint anys. El xalet que va construir el besavi encara el tenim, hi anem, i és on hi ha hagut transmissió familiar oral. Suposo que ve d’aquí, la meva atracció. —Estudieu la transició espanyola del 1975 al 1982. Per què aquestes dates? —L’auge del cicle de violència comença el 1976, tres mesos després de la mort de Franco. I és quan hi ha un canvi d’expectatives per a tothom. Encara que molts dels moviments tenen arrels anteriors, començar en aquest punt té lògica. —Per què acabar el 1982? —Perquè hi ha un declivi de les morts després del 23-F de 1981, la quasi-desaparició dels GRAPO i la rendició d’ETA PM. A partir del 1982 comença un altre cicle: el de la violència etarra, i el de la violència antiterrorista. —Quants morts va haver-hi durant la transició espanyola (1975-1982)? —714 persones. —En quines fonts us fonamenteu per donar aquestes xifres? —Bàsicament, les fonts són arxius oficials espanyols, i premsa. Fou un treball molt llarg. Són sis anys de feina, sis anys de tesi doctoral. Quan vaig començar, l’any 2000, ingènua de mi, pensava que trobaria llistes de morts als arxius espanyols. I no hi ha res. Vaig haver de fer jo mateixa la recensió de dades. Als arxius oficials tot restava tancat, i no disponible. Poca cosa vaig trobar. Per tant, per a fer un estudi homogeni vaig anar a premsa, sobretot al diari El País, que es funda el maig del 1976 (les xifres d’abans les trec d’altres diaris). Per cada atemptat mortal vaig haver de comprovar més fonts. Però el fil central és El País. I els altres arxius i diaris el complementen. —La policia i la Guàrdia Civil espanyola, quanta gent maten entre el 1975 i el 1982? —178 persones. —La ultradreta? —67. —ETA? —376. —Són xocants, les xifres. Quina conclusió en traieu? —Que la violència d’estat, quan la policia mata manifestacions, és sobretot a començament de la transició. Anys 1975, 1976, 1977. Durant aquest període ETA no mata gaire. ETA mata a partir sobretot de l’any 1978. I aquí comença una altra violència d’estat, que ja no és contra manifestants, sinó contra ETA. Per això entre els 178 morts en mans de la policia hi ha molta gent d’ETA i del GRAPO. —Heu tingut cap interlocutor del Ministeri d’Interior espanyol? —Sí. Vaig anar a l’arxiu del ministeri. I la noia de l’arxiu, que cito al llibre, és la que em va donar els documents que poso al llibre. I vaig entrevistar alguns actors polítics. Com ara Martín Villa. Tinc el testimoni. La querella argentina contra ell encara no hi era. Com tot actor polític tenia coses que volia dir i coses que callava. —Acceptava la violència d’estat, Martin Villa? —No. Deia que no es recordava de res. Ni morts ni tortures. Només d’un cas, i prou. Ho negava tot. De manera general, tots els actors polítics neguen els morts. Minimitzen la violència i a vegades la neguen. La conclusió general que tenen tots és que no n’hi ha per a tant. I que la violència no va pas fer perillar la transició, afegeixen. No van ser tants com s’esperava, diuen. Vénen a dir que no n’hi va haver tants com a la guerra civil o al franquisme. —Quan us diuen que la transició espanyola va ser pacífica, què responeu? —Sí i no. Depèn de què vulgui dir pacífica. Com tot mite, el mite de la transició pacífica té una part de veritat i una part de mentida. La llegenda sempre es construeix sobre alguns fonaments certs. Em va interessar molt entendre per què es repetia la cantarella de la transició pacífica. I quaranta anys després encara es diu. I sí, desmunto el mite perquè no va ser pacífica, és a dir, sí que va haver-hi molta violència a la transició. Molta. I vaig haver de recórrer a les xifres per demostrar-ho. Per tant, no: la transició espanyola no va ser pacífica. Va haver-hi 714 morts. Però sí que va tenir la voluntat de ser-ho. Hi va haver una autèntica voluntat de fer una transició pacífica. I quasi tots els actors que van participar del canvi polític ho volien. I finalment aquesta voluntat de fer una transició pacífica, diferent de la revolució de Portugal i allunyada de la violència dels anys trenta, es va fer realitat. —A Portugal quanta gent va morir durant la transició a la democràcia, per exemple? —Tampoc no n’hi havia dades ni xifres a Portugal, però un investigador amb qui vaig parlar, i que surt al llibre, ho havia mirat. Molt poques morts, a Portugal. Menys de deu o deu vint. Passa que a Portugal va haver-hi una revolució. L’exercit, els joves soldats, van sortir al carrer per fer fora el govern. Va ser sobretot un procés revolucionari. Amb tendències revolucionàries. I és això, justament, que no es volia fer a Espanya. —És realment paradoxal. La revolució portuguesa té menys de vint morts. I la pacífica transició espanyola, més de set-cents. —En el nostre imaginari simbòlic europeu tenim tirada a equiparar revolució amb violència. I no és sempre així. La revolució més aviat és un canvi radical d’estructura política i social. I això no ha d’implicar per força una violència mortal. Passa que molta gent té al cap la revolució francesa. Però no totes les revolucions han de ser així. I a Espanya la por de la revolució venia dels anys trenta. Un imaginari molt marcat pels anys trenta. La por de la violència era també la por de la revolució. —Jutges i policies franquistes: s’ha fet net, o hi ha continuïtat entre Franco i ara? —No hi crec, en aquesta continuïtat. Hi ha certament elements de continuïtat. I per moltes raons. La mutació i transformació de l’aparell repressiu d’un estat autoritari a un sistema d’ordre públic democràtic és llarg i vol temps. Aquest procés es va fer, a Espanya. Però es va fer tard. Fins ben entrats els anys vuitanta no es va tocar res. Però a partir de la gran reforma de les forces armades del 1986, i el final dels GAL, sí. Passa que ETA comença a matar en massa el 1978 i 1979. I contra ETA l’estat va voler lluitar-hi amb un cos repressiu eficaç. I van entendre que havien de reciclar els policies més ben considerats, que eren els de la Brigada Político-social. Policia política. Policia franquista. I en lloc de ser depurats, els van ascendir. Per tant, el procés es va fer més lent i difícil. Ara, als anys 2000, aquests policies sí que són acusats de torturadors. Però en aquell moment, no. Només interessava la lluita contra ETA. I punt. Dit això els policies, per una altra banda, van canviar de comportament molt aviat i, per exemple, en la gestió de les manifestacions, els morts, a partir del 1979, desapareixen. Ja no n’hi ha. Es van adaptar als nous mètodes de control i gestió de les manifestacions. —Quin va ser el vostre moment màgic quan fèieu el llibre? Un moment que aporta llum, un ‘moment eureka’? —Potser el dia que vaig trobar els butlletins setmanals del Ministeri d’Interior sobre ordre públic. Vaig trobar els d’un semestre de l’any 1977. Però n’hi ha més. Ho sé perquè una persona, a la policia, em va dir: ‘Sí, els tinc tots. Però no te’ls donaré.’ Aquests butlletins hi són. I si hi pogués accedir podria ser molt precisa i durant tots els anys, no únicament un semestre, com és el cas. —Aquests butlletins del ministeri inclouen xifres de morts? —I tant. Ho contenen tot. A la fàbrica hi ha hagut un tancament. Ferits aquí. Atemptats allà. Morts. Una cosa molt clínica. Només informació. Aquests butlletins podrien ser públics, crec. Òbviament, com a historiadora, crec que els arxius s’han d’obrir. Aquest és un problema molt greu d’Espanya. De França també. Però d’Espanya especialment. —Racons foscos, per investigar, quins hi ha? —La tortura. En el capítol de la tortura, no vaig poder investigar-hi gaire. Encara fa falta una sociologia, una història de la policia i Guàrdia Civil per a comprendre què va passar. I, finalment, la guerra bruta. La violència de la ultradreta molt propera als cossos policíacs. Hi ha molt per a fer en aquests camps. —Parlar de la transició torna a ser moda. Per què passa? —Raó política. Hi ha grups polítics que han entrat en debat, com ara Podem o els independentistes. Però també s’explica per una dinàmica més llarga. Des dels anys 2.000 comença el moviment de recuperació de la memòria històrica. A la primeria no qüestionava la transició, però va acabar fent-ho. I, finalment, hi ha el moviment generacional. Els actors de la transició ja no són al primer pla. I la nova generació pot qüestionar l’anterior. No tenen les mans tacades de sang, ni els traumes de la víctima. No tenen una ment marcada. Per això crec que se’n torna a parlar. —Morts. En el procés polític català no n’hi ha. —S’explica molt bé en relació amb el llibre. Una cosa molt important per als independentistes catalans, de sempre, és que són un moviment pacífic. A diferència d’ETA. I continuar essent pacífics és el seu objectiu. Que no es desencadeni la violència, ho veuen claríssim. No tan sols ells. El món ha canviat i el rebuig a la violència política és una cosa general, del món occidental, des de final dels anys vuitanta i noranta. —Procés de reconciliació. N’hi ha hagut a l’estat espanyol? Per on passem? —La paraula ‘reconciliació’ no agrada a tothom, perquè té un punt de religiós. A Espanya va haver-hi un procés en què es va aconseguir la democratització, i la convivència entre tots, després de pagar un preu. El preu de la memòria i la reparació de la justícia. Però fa cosa de quinze anys que la cosa va canviar. Ara la gent vol la reparació. La vol. Demanar-la als anys setanta, via drets humans, no era propi del moment, aleshores. Ara han canviat les coses. I està molt bé. —L’estat espanyol demanarà perdó pels crims del franquisme? —El president francès, Macron, va demanar perdó i va reconèixer les tortures d’estat en la guerra d’Algèria. Per primera vegada. Hi ha hagut reconeixement per la vídua de Maurice Audin, matemàtic francès assassinat, i torturat, a Alger per part de l’estat. És a dir, podria ser una decisió política demanar perdó, sí. I el procés amb el govern socialista va cap al mateix punt, de mica en mica. Espero que hi puguem arribar. —Presoners polítics catalans. Ho són? —Com a historiadora no em preocupa gaire el nom. Però diria que no. Cosa que no vol dir que la qüestió no sigui política. Ho és. S’ha gestat políticament de manera horrorosa. Ho crec. Però són presoners d’un estat democràtic. I quan es parla de presoners polítics se suposa que darrere hi ha un estat autoritari. Dictatorial. Aquest és el problema. —Potser ens costa d’acceptar que les democràcies no són perfectes? I si les democràcies també tenen presoners polítics? —Potser. No us dic que no, mira. Potser hauríem de pensar-hi més. I òbviament totes les democràcies tenen costats foscos i lleis negres. Hi estic d’acord. —Voldríeu afegir-hi res més? —Aquest llibre s’ha de contextualitzar. Han sortit més llibres després. Però les xifres són molts semblants. Vull dir que no és un llibre partidari, en un tema en què tothom vol escombrar cap a casa. Jo tinc raons i opinions, però l’anàlisi és freda i procura sortir de les interpretacions partidistes que hi ha hagut fins ara. I no hi ha tants llibres com aquest sobre la transició. És realment un treball científic.

Summary: Sophie Baby: ‘La transició espanyola no va ser pas pacífica: va haver-hi 714 morts’


La soprano Montserrat Caballé va morir-se a 85 anys la matinada d’ahir a l’Hospital de Sant Pau de Barcelona, segons que han informat a Europa Press fonts hospitalàries. La cantant hi era ingressada des de mitjan setembre. El funeral serà dilluns al migdia al Tanatori de les Corts, mentre que la vetlla serà avui allà mateix a les 14.00, segons fonts funeràries. Nascuda a Barcelona el 12 d’abril de 1933, Caballé va començar a fer música de ben jove, amb les classes al Conservatori Superior de Música del Liceu de Barcelona. Malgrat tot, va haver d’abandonar-les un temps per la salut precària del pare, cosa que la va obligar a treballar per pagar-se una intervenció. Va ser el mecenes Joan Antoni Bertran qui li va sufragar les depeses de la formació, de manera que va poder continuar els estudis a principi dels cinquanta. Allà, hi va conèixer les sopranos que la van influir alhora d’enlairar la seva carrera professional, tal com Eugenia Kemmeny, Conxita Badia i Napoleone Annovazzi. Després dels estudis al Conservatori del Liceu, l’any 1955 Caballé va debutar als escenaris interpretant Serpina, de l’òpera La serva padrona en dues actuacions a l’estiu d’aquell any a València, Reus i Figueres. L’any següent va ingressar al Teatre Municipal de Basilea. La seva estrena al Liceu no va arribar fins al 1962, amb l’Arabella de Richard Strauss. Abans ja havia passat pels escenaris de Bremen i Viena, i en aquesta darrera ciutat havia triomfat com a Donna Elvira de Don Giovanni. El seu reconeixement ja era internacional i la seva consolidació va arribar el 1965 al Carnegie Hall de Nova York, quan després d’haver substituït Marilyn Horn a Lucrezia Borgia, una obra de Gaetano Donizetti, autor de qui Caballé va acabar interpretant tot un ventall d’òperes, juntament amb més de Giuseppe Verdi. També el 1965 va debutar al Metropolitan Opera interpretant el paper de Marguerite en el Faust del francès Charles Gounod. Ja als setanta va tornar a travessar l’Atlàntic per estrenar-se a L’Scala de Milà amb Norma de Bellini i representar Violetta a La Traviata al Convent Garden de Londres. Al llarg de la seva trajectòria, Caballé va rebre molts premis i distincions, entre els quals destaca la Medalla d’Or del Gran Teatre el Liceu (1996), la Medalla d’Or de la Generalitat (1982) i el Premi Príncep d’Astúries (1991), juntament amb Victoria dels Àngels, Josep Carreras i Plácido Domingo, entre més. Va ser investida doctora Honoris Causa per la Universitat Internacional Menéndez Pelayo i la Universitat de Barcelona els anys 2008 i 2011, respectivament. A la darreria dels vuitanta, Caballé va interpretar amb Freddie Mercury, el cantant de Queen, el tema ‘Barcelona’, que posteriorment va esdevenir l’himne dels Jocs Olímpics alhora que la cançó es convertia en un supervendes. La diva i el cantant, que s’admiraven mútuament i que fins i tot van treure un àlbum plegats, no van poder cantar junts aquest tema en la inauguració, car el Mercury s’havia mort l’any abans a conseqüència de la sida. Primers problemes de salut A l’octubre del 2012, la soprano va sofrir un ictus lleu mentre era a l’estranger. Tot i que no li va afectar ni la mobilitat ni la parla, va causar-li una fractura d’húmer; de la qual li van fer un tractament conservador, cosa que va evitar-li de passar pel quiròfan. Aquest contratemps la va obligar a suspendre un concert a l’Auditori de Girona. Caballé havia limitat molt les seves aparicions públiques. Una en va ser l’homenatge que va rebre al Teatro Real de Madrid el 9 de desembre de 2014, on algunes sopranos, entre les quals la filla, van interpretar algunes peces recordant la seva trajectòria, especialment de les dècades dels seixanta als vuitanta, quan va arribar al cim de la carrera. Problemes amb Hisenda Durant els darrers anys, Caballé ha estat pràcticament retirada de la vida pública i ha estat notícia pels seus problemes amb Hisenda després d’haver considerat el fisc que el 2010 no havia pagat mig milió d’euros. Finalment va arribar a un acord amb la Fiscalia de Delictes Econòmics i amb l’Advocacia de l’estat espanyol per a no ser jutjada ni empresonada. Caballé va acceptar una pena de sis mesos de presó que va ser anul·lada tan bon punt va abonar una multa. Anteriorment, a l’abril i el maig del 2014, Caballé ja va retornar els 508.000 euros que li reclamava Hisenda amb l’objectiu de cercar una reducció de la possible pena que li podien imposar per frau fiscal. Ho va fer en dos pagaments, un primer de 300.000 euros i un segon de 208.000. A més, li van sumar 75.000 més en concepte d’interessos. En la seva declaració davant el jutge, feta a casa de la soprano per motius de salut, va negar que hagués defraudat Hisenda durant el 2010. Segons que va explicar, aquell any residia a Andorra i només s’acostava a Barcelona per anar al metge i prendre algun avió, mentre que la fiscalia sostenia que sí que vivia a la capital catalana.

Summary: S’ha mort la soprano Montserrat Caballé


La confusió més gran possible marca la turbulenta seqüència final del Brexit. Demà el parlament britànic tornarà a reunir-se per intentar trobar-hi una sortida, cada vegada amb menys temps. Si la troba abans de dimecres –no és gens clar que sigui possible–, el Brexit, en virtut de l’acord negociat entre el govern britànic i la Comissió Europea, serà el 22 de maig. Si no en troba cap, el 12 d’abril. En dues setmanes, doncs, el Regne Unit deixaria de ser part de la Unió Europea, de la manera més caòtica possible. Entendre què passa és realment complicat, però es pot treure l’aigua clara seguint una mica d’ordre. Primera qüestió: On som? Què són les votacions d’aquests dies? L’acord del Brexit ha de ser ratificat pel parlament britànic perquè pugui entrar en vigor, però el que va negociar May amb la Comissió ha estat rebutjat i, per tant, no pot entrar en vigor. En vista d’això la Cambra dels Comuns fa allò que es coneix com a ‘votacions indicatives’. Ja que el govern no ha estat capaç de convèncer el parlament de votar el seu acord, la pilota ha passat al parlament, que d’alguna manera es podria dir que ha pres el control del Brexit. Es tracta de veure si pot formar cap majoria a favor de cap posició, ara que el govern ha estat incapaç d’aplegar prou diputats al seu costat. Les anomenades ‘votacions indicatives’ són un mètode del parlament britànic aplicat quan no hi ha cap majoria possible en aquells temes en què no hi ha cap mena d’acord. Al parlament britànic els diputats no estan obligats a votar allò que diu el seu partit i hi ha vegades com aquesta en què el mateix parlament sosté el govern amb una majoria política de partit però que no admet les polítiques del govern. Llavors el parlament ‘indica’ al govern quines polítiques serien les més acceptables per a la cambra, intentant fer-ne modificar la posició. En teoria, aquestes ‘votacions indicatives’, que han d’estar autoritzades pel govern, es podien fer fins al 27 de març i, per tant, ja no hi hauria temps de res més. Però la primera ministra Theresa May ha demanat una nova sessió per a demà i potser fins i tot una altra per a dimecres. En aquestes ‘votacions indicatives’ els diputats poden proposar tantes opcions com vulguin i es voten totes les que el president de la cambra entén que tenen un mínim suport. Qualsevol diputat pot votar a favor de totes les que vulgui, no n’ha de prioritzar cap. De moment, no ha pogut arribar-ne cap a la majoria de la cambra, però és evident que, d’alguna manera, ara el govern té una llista de quines opcions generen més consens, cosa que li ha de servir, si més no, d’indicació per a prendre decisions. En vista de tot això –i sembla que és la darrera carta que li resta–, la primera ministra podria jugar amb la seva dimissió com a concessió per a aconseguir que alguns diputats canviïn de parer i intentar arribar a alguna decisió majoritària en la cambra i esclareixi, per tant, què vol fer el Regne Unit. Segona qüestió: Quines opcions són les més votades fins ara? La setmana passada les votacions indicatives van ser sobre vuit possibles solucions i aquests van ser els resultats: 1. Referèndum de confirmació (268 vots a favor, 295 en contra) Aquesta opció és la que va obtenir més vots a favor, però no va arribar a la majoria. Reclamava un nou referèndum sobre el Brexit que ratifiqués el resultat del primer. Tot i això, si hagués tirat endavant, probablement no hauria pogut concretar-se perquè els diputats favorables no es posaven d’acord en la pregunta o ni tan sols si n’hi havia d’haver una de sola o més. 2. Acord amb unió duanera (264 en favor, 272 en contra) Aquesta opció implicava que els diputats acceptaven l’acord signat entre el govern i la Comissió Europea, però en canvi que el Regne Unit es mantingués dins la Unió Duanera de la Unió Europea, cosa que no hi figura i que el govern no vol. Aquesta és l’opció en la qual la cambra ha empatat més, amb només vuit vots de diferència entre els partidaris del sí i els del no. 3. Pla alternatiu dels laboristes (237 a favor, 307 en contra) Els laboristes van proposar que el Regne Unit mantingués una unió duanera amb la Unió Europea però amb la possibilitat de vetar els acords que no els convinguessin. El problema d’aquest pla és que la Unió Europea no l’acceptaria. 4. Entrar a l’EFTA (188 a favor, 283 en contra) També conegut com a Mercat Comú 2.0, el projecte implicaria l’entrada del Regne Unit a l’EFTA, on ja havia estat abans. Amb això el problema duaner desapareixeria, però el Regne Unit no podria evitar el dret de lliure residència de tots els ciutadans de la UE i a més hauria d’implementar les decisions de la Unió sense participar en els debats. 5. Revocar l’article 50 i evitar el Brexit (184 a favor, 293 en contra) Aquesta proposta, presentada per l’SNP, simplement significa que el Regne Unit renunciaria al Brexit i que la situació torna al punt anterior del referèndum. En termes democràtics, és significatiu que tants diputats contraris al Brexit i a favor d’un segon referèndum alhora siguin contraris de revocar l’article 50 al parlament, perquè això significaria anul·lar la decisió adoptada en referèndum. Però també ho és que la petició per a revocar el Brexit ja hagi aconseguit sis milions de signatures, batent tots els rècords anteriors. 6. Brexit sense cap acord (160 a favor, 400 en contra) La proposta significaria que el Regne Unit abandonaria la Unió Europea sense arribar a cap mena d’acord i assumint totes les conseqüències que implicaria. 7. Acord de manteniment (139 a favor, 422 en contra) La proposta demana que el Regne Unit abandoni la Unió Europea però pactant un nou període de dos anys durant el qual hi hauria unes regles provisionals. El Regne Unit continuaria contribuint al pressupost de la Unió i en canvi el funcionament del mercat interior seria idèntic a l’actual encara que de fet el Regne Unit ja no en formés part. 8. EFTA però sense mercat comú (65 a favor, 377 en contra) Aquesta proposta pretén que el Regne Unit formi part de l’EFTA però sense estar integrat a la Unió Duanera de l’EFTA amb la UE. El problema és que això implicaria l’existència d’una frontera entre els dos estats irlandesos, que és una de les coses que la gran majoria dels diputats considera inadmissible perquè trencaria els acords de pau amb l’IRA. Tercera qüestió: Què canviaria si May presentés la dimissió? La insinuació de la primera ministra dient que podria acceptar un acord que n’impliqués la dimissió pretén trencar la unitat en contra de l’acord negociat amb la Comissió Europea mantinguda pels diputats unionistes irlandesos i els partidaris del Brexit dur dins el seu mateix partit. Els anomenats ‘Tory Brexiteers‘ i el partit unionista DUP creuen que May va negociar amb la Comissió Europea un acord massa favorable a la Unió i que no s’adiu al resultat del referèndum. Per això, tot i donar suport al govern, estan completament en contra de l’acord del Brexit i de la gestió de la primera ministra i voten en contra. Suggerint la dimissió, May facilitaria que el partit conservador triés un nou primer ministre que d’ara endavant negociés més durament amb la Unió Europea tot el paquet de mesures posterior a la implementació del Brexit. Això inclouria el complicat tema de la frontera interior d’Irlanda. La por dels conservadors més favorables al Brexit és que, si May es manté en el govern, la negociació posterior es mantingui en una línia que ells consideren tova. Si la dimissió aconseguís de fer canviar d’opinió a alguns diputats conservadors, aleshores podria ser que alguna de les opcions, sobretot la segona (acord i unió duanera) fos aprovada. Quarta qüestió: Però, en el cas que finalment hi hagi un acord, la Unió Europea estaria obligada a acceptar-lo? No. I aquesta és la part caòtica de tot. La Comissió Europea ja va negociar amb el govern britànic i hi va signar un acord. Ara no solament no està obligada a obrir una nova negociació, sinó que podria dir que només accepta l’acord que ja va signar, cosa que faria inútil la cerca de consens del parlament. Tot i això, una bona part de la classe política britànica creu que, en vista d’una situació tan complicada com l’actual, la Unió Europea estaria disposada a adoptar una posició flexible per tal d’evitar les conseqüències catastròfiques d’un Brexit sense acord. Cinquena qüestió: Quin és, doncs, el calendari final del Brexit? No hi ha cap calendari final, però provisionalment la seqüència és aquesta: —Dilluns primer d’abril: Votacions indicatives a la Cambra dels Comuns. —Dimecres 3 d’abril: Podria haver-hi una nova ronda de votacions indicatives. —Dimecres 10 d’abril: Cimera de la Unió Europea en què els 27 adoptaran una decisió d’acord amb què hagi passat al Regne Unit. —Divendres 12 d’abril: Dia del Brexit a no ser que el Regne Unit demani una extensió i la Unió Europea hi estigui d’acord, en el cas que May no aconsegueixi cap acord del parlament. —Dimecres 22 de maig: Dia del Brexit en el cas que el parlament accepti l’acord signat per May. —Del dijous 23 al diumenge 26 de maig: Eleccions europees en les quals el Regne Unit ja no participaria.

Summary: El caos del Brexit: una guia per a entendre què pot passar les hores vinents


ERC ha detallat la seva proposta d’una taula de diàleg entre governs per a resoldre el conflicte polític entre Catalunya i Espanya. Quant al calendari, han dit: ‘No volem que es jugui amb el temps i la paciència.’ Concretament, proposen que la taula es faci visible abans de la investidura del president espanyol, ‘com a gest inequívoc de compromís’. En un article a La Vanguardia, el coordinador nacional del partit i vice-president del govern, Pere Aragonès, ha concretat també les garanties que creuen que han de tenir sobre el compliment d’un hipotètic acord. Demana que tots els pactes que surtin de la taula de negociació se sotmetin a votació dels catalans. ‘No hi ha res més validador que les urnes’, diu. A l’escrit, Aragonès concreta que la taula de negociació que ERC fa temps que proposa per desencallar el conflicte s’hauria de recolzar en quatre potes: un diàleg de reconeixement i entre iguals, que sigui sincer i sense condicions, amb un calendari clar i amb garanties de compliment. Els republicans insisteixen que la negociació ha de ser entre ‘representants legítims’ de Catalunya i Espanya i que tothom hi pugui exposar les propostes pròpies. ERC recorda que les seves són el dret d’autodeterminació amb un referèndum i l’amnistia. Aragonès diu que és una proposta raonable i que té una base en allò que ja es va negociar a Pedralbes. Recorda que aquesta condició és imprescindible per a reconsiderar el seu vot a la investidura i que si no hi ha taula votaran que no. ‘Ningú no pot tenir por de la paraula, de la negociació que condueixi a un acord. Des del “parlant la gent s’entén”. Som aquí, seguem i parlem’, acaba dient Aragonès.

Summary: ERC demana que els acords d’una taula de negociació amb el govern espanyol se sotmetin a votació a Catalunya


El president del Parlament Europeu, David Sassoli, ha instat Jean-Claude Juncker a actuar perquè la Unió Europea assisteixi el vaixell Open Arms i distribueixi de manera ‘justa’ els 121 migrants que du a bord i que van ser rescatats al Mediterrani. ‘Sóc conscient que qualsevol resposta a aquesta petició d’assistència humanitària ha de ser voluntària. La situació és seriosa i demana una acció immediata. Com sabeu, tant intel·lectualment com emocionalment, els pobres no poden esperar. Com ha fet tantes altres vegades, el Parlament Europeu us farà costat en els vostres esforços’, diu en una carta enviada a qui encara és president de la Comissió Europea. If Europe cannot protect those in difficulty in the Mediterranean – people who have set out in search of a better life – it will have lost its soul, as well as its heart. See my letter to Commission President @JunckerEU on the Open Arms rescue boat >>> https://t.co/ZG0D6FDRg4 — David Sassoli (@EP_President) August 8, 2019 Sassoli lamenta que el destí dels migrants salvats s’ha ‘explotat’ políticament per part dels governs i és motiu de topada entre ells. ‘Cada cop que un vaixell arriba a aigües europees, es repeteix la mateixa escena i sorgeix la mateixa retòrica.’ També recorda que es va menystenir la petició del Parlament Europeu per a revisar el mecanisme d’acollida i asil. Open Arms: sis nits en alta mar esperant que la Unió Europea assumeixi la seva responsabilitat El president de l’eurocambra també retreu a Juncker que, a diferència d’altres vegades, ara no hi hagi indicis que la Comissió prepari assistència als estats per acollir els migrants de l’Open Arms. ‘Si la Unió Europea es manté indiferent al seu destí, afegirà patiment al patiment, i estic segur que els guardians dels tractats no creuen, en els seus cors, que això sigui correcte’, afirma. I afegeix: ‘En un temps en què l’interès propi sembla que és la norma, hem d’acomplir el nostre deure. Estic convençut que sou conscient de què hi ha en joc’, diu a Juncker. ‘Fem-ho, senyor president, per l’Hortènsia, la dona que, intentant escapar del seu captor, va ser ruixada amb gasolina i cremada. Si Europa no pot protegir aquesta dona i els seus acompanyants que van salpar a la recerca d’una vida millor, significarà que ha perdut la seva ànima i el seu cor’, conclou.

Summary: Sassoli urgeix la Unió Europea a assistir l’Open Arms i a una distribució ‘justa’ dels migrants rescatats


El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, ha assegurat que no ha parlat amb la canceller alemanya, Angela Merkel, sobre la situació de Puigdemont ‘ni té pensat de fer-ho’ perquè ‘aquesta és una qüestió dels tribunals’ i un tema ‘absolutament judicial’. ‘Això és la separació de poders, i els governs no intervenen per a res en aquesta qüestió’. Aquesta és la resposta de les preguntes sobre les declaracions de la ministra alemanya de Justícia, Katrina Barley, la qual va qualificar ‘d’absolutament correcte’ la decisió del jutge d’alliberar Puigdemont. L’executiu espanyol s’ha afanyat a destacar que Barley ha sortit del guió que ha mantingut fins ara el govern de Merkel. El ministre espanyol d’Afers Estrangers, Alfonso Dastis, l’ha criticada, n’ha qualificat les declaracions de ‘desafortunades’ i li ha retret que hagi abordat políticament una decisió que és ‘judicial’. Rajoy ha ofert declaracions a la premsa a la Convenció del PP, durant la qual ha afirmat que el govern espanyol ha ‘assumit les seves responsabilitats’ per restablir ‘la legalitat’ a Catalunya mitjançant l’aplicació del 155, i que ‘a partir d’ara cal que es formi un govern a Catalunya i que els qui el poden fer assumeixin la seva pròpia responsabilitat’. Segons Rajoy, el nom que proposi el president del Parlament, Roger Torrent, ha de ser el d’un candidat ‘viable’ que ‘ho pugui ser’ i que ‘compleixi la llei’. La resta, segons Rajoy, són ‘decisions judicials’ que es compleixen i s’acaten quan les emeten tant ‘tribunals espanyols com els altres, cadascú en l’àmbit de la seva competència’ perquè ‘això és l’estat de dret i l’imperi de la llei’. Per aquest motiu, ha afirmat que ‘ara hi ha una situació judicial a Alemanya en la qual tant el Tribunal Suprem com la fiscalia espanyola estudien la possibilitat de recórrer la sentència al Tribunal Europeu’. Precisament Rajoy ha recordat que la fiscalia alemanya dóna suport a les peticions d’extradició, que Puigdemont ‘és processat i pròfug de la justícia’, però que ‘això ja són temes en què el govern espanyol no ha d’entrar’. A banda, ha insistit que ell mateix intentarà aprovar el pressupost malgrat que el PNB encara no vol votar-hi a favor mentre Rajoy mantingui el 155. ‘És un bon pressupost i estem animats’, ha dit.

Summary: Rajoy diu que no ha parlat amb Merkel sobre Puigdemont perquè és un afer ‘judicial’


Per què el polític i advocat Francesc Cambó va emprendre a la dècada dels anys vint la creació de la col·lecció Bernat Metge de clàssics grecs i llatins? Per què va esmerçar una part de la seva fortuna, feta poc abans, arran de la inestabilitat econòmica de la Primera Guerra Mundial, en aquest projecte cultural? Per què va decidir de posar-hi al capdavant l’activista Joan Estelrich en detriment del poeta Carles Riba, intel·lectual i traductor de referència d’obres clàssiques? Quin vincle hi ha entre clàssics i poder? Entre cultura i poder? L’escriptor Raül Garrigasait ha publicat Els fundadors (Ara Llibres, 2020), un volum on mostra tots aquests viaranys. Una obra que es llegeix com una novel·la, però que és història de la cultura de la primera meitat del segle XX a Catalunya, a partir de la creació i desenvolupament de la col·lecció Bernat Metge. I de la relació de la cultura amb el poder, de la importància i del poder que tenen certs projectes culturals. Raül Garrigasait (Solsona, 1979), hel·lenista, traductor i president de la Casa dels Clàssics, entitat avui responsable de l’edició de la col·lecció Bernat Metge de clàssics grecs i llatins, ha escrit la història dels inicis de la Bernat Metge des de dins. I no li ha estat fàcil, com explica en l’entrevista. Ell va entrar a treballar a la seu de la Bernat Metge, a l’edifici històric d’en Cambó de la via Laietana 30, la tardor del 2007, sota la direcció de Montserrat Ros. Anys després, Garrigasait es va fer càrrec de l’editorial Alfa i fa un parell d’anys va fer de pont entre la família Cambó, que es va vendre la col·lecció, i el grup Som (Ara Llibres i Amsterdam), que la va comprar. En aquest context, Garrigasait ha escrit el llibre, en un estil que recorda els altres assajos que ha publicat, El gos cosmopolita (Acontravent) i El fugitiu que no se’n va: Santiago Rusiñol i la modernitat (Edicions de 1984), i amb la gràcia de la seva primera novel·la, Els estranys (Edicions de 1984). Sempre és interessant parlar amb Garrigasait, perquè reflexiona des del coneixement evitant els tòpics i construint discurs. I essent molt contemporani. De manera que comencen pel vessant polític i de poder que emana d’Els fundadors. —Llegint Els fundadors (Ara Llibres), t’adones que la història d’aquest país i les seves desventures es repeteixen: lluites, evolucions polítiques estranyes, exilis, presons… —Sí. Hi ha persones que m’han dit que si havia fet algunes al·lusions a l’actualitat. No, però hi ha molts conflictes que perduren en el temps, que no s’han resolt i, per tant, es van perpetuant. Hi ha moments més tensos i més polaritzats i uns altres que no tant, però el conflicte hi continua essent. —L’amnèsia deixada per quaranta anys de franquisme és molt potent en aquest sentit. —Això és una cosa que surt al capítol del començament del franquisme. Molta gent no s’ho pensava: fins a quin punt el 1939 és un tall, una taula rasa cultural total. La dictadura de Primo de Rivera no va ser així. Va ser una època de repressió cultural, però alhora molts projectes culturals van prosperar d’una manera impressionant. Perquè en una època que no es podia fer política, sí que es podia fer cultura. És el moment que es fa el diari la Publicitat en català, que és impressionant; és el moment que la col·lecció Bernat Metge té més subscriptors… I així com el 1931, amb la proclamació de la República, hi ha una continuïtat respecte del que ha passat abans, a partir del 1939 hi ha un tall brutal, que s’allarga moltíssim, que es va intentant cosir d’alguna manera, però que deixa el país trencat. —Durant la dictadura de Primo de Rivera hi ha repressió política, prohibició de la llengua catalana a l’escola…, però en canvi no reprimeixen l’edició de diaris i llibres en català. —Va ser una repressió més aviat institucional: es van desmantellar la Mancomunitat, les institucions educatives al voltant de la Mancomunitat, es van expulsar centenars de professors no afins al règim… Hi va haver aquesta repressió i també hi havia censura. Segons quins llibres directes, massa explícits, es podien prohibir. El diari la Publicitat mateix, molts dies sortia amb articles sense publicar, amb l’espai de color negre o de color blanc. Això passava. Però tot el que quedava fora de les institucions, en general, podia continuar funcionant. I es va convertir en un substitut de la política. En Jaume Miravitlles, un personatge molt divertit, que surt al llibre, comunista, que havia participat en el complot de Prats de Molló amb en Macià, conseller de propaganda durant la guerra que després es va dedicar al cinema a l’Amèrica Llatina, un personatge fascinant, doncs té un escrit que es titula ‘Contra la cultura burgesa’, que publica el 1931, i en un moment donat diu: ‘Per sort, ja ha passat aquella època terrible en què l’única cosa que els catalans podien fer per fer política era subscriure’s a la Bernat Metge’ . Sí, la cultura feia un paper substitutori. I és possible que les autoritats no en fossin del tot conscients. —Per què creieu que no n’eren conscients? —Possiblement, perquè darrere la dictadura de Primo de Rivera no hi havia gent de lletres. En canvi, dins el falangisme hi havia gent de lletres que en sabia molt sobre què calia fer per destruir una cultura. —El llibre Els fundadors comença el 1909 amb la troballa arqueològica de l’Esculapi a les ruïnes d’Empúries, que després serà la imatge que Francesc Cambó tria com a emblema de la col·lecció Bernat Metge de clàssics grecs i llatins. —És com una epifania. Eugeni d’Ors diu que era com una marededéu trobada. Es va convertir en una icona de masses. Avui sembla una cosa sorprenent, però dins el moviment noucentista, que hi havia totes aquelles fantasies sobre l’essència hel·lènica de la nació catalana i aquelles vinculacions metafísiques que s’inventaven, doncs descobrir una estàtua així era com una confirmació: realment som grecs! Aquesta era la idea que tenien els noucentistes i que anava associada a la mesura, el seny, la ironia… Tot de característiques que suposadament eren essencialment nostres, però els noucentistes realment volien dir que eren característiques o virtuts que no teníem i que havíem d’esforçar-nos per tenir. És això que hi ha darrere. —La Bernat Metge neix en el context del Noucentisme. —És un projecte que sorgeix del Noucentisme, perquè té aquesta base de la fascinació per Grècia, però que, de fet, fa eclosió molt més tard. Els volums més importants de la Bernat Metge són de l’època de la República. —En el llibre apareix una gran quantitat de gent, però la història pivota sobre tres personatges: Francesc Cambó, Joan Estelrich i Carles Riba. —Són tres personatges tan diferents entre ells! Una de les gràcies d’aquesta història és que són tres personatges que semblen irreconciliables i que segur que en molts moments no se suportaven. I ja ho explico, que hi ha moments de tensió. Cambó és un multimilionari que ve del món de la política, que havia estat advocat. L’altre, l’Estelrich, és un activista cultural, que li fa de mà dreta, però que es cansa de fer-li de mà dreta perquè se sent poc reconegut. I el tercer, Carles Riba, és un home de lletres que viu en el seu món d’idees i de sensacions, i el món de relacions públiques li és un maldecap… Joan Estelrich. —Creieu que va triar bé, Cambó, quan va preferir Estelrich per a engegar, dirigir i coordinar la Bernat Metge, per davant de Riba? —Jo crec que sí. A l’època hi havia la tafaneria de ‘com pot ser que sigui Estelrich si tenim Carles Riba, que és molt més bo i en sap molt més’. Però Estelrich tenia una virtut que Riba no tenia: dots d’organitzador, de relacions públiques, i era una persona amb una empenta extraordinària, capaç d’impulsar un munt de projectes. Li encantava parlar amb la gent, era un seductor. I, en canvi, tot això a Riba li era un maldecap. No em puc imaginar Riba decidint què havien de cobrar els correctors, barallant-se amb els col·laboradors… I segur que això no li interessava. —Aquesta tria devia condicionar la col·lecció. —La tria d’Estelrich té una conseqüència: planteja el projecte de la manera més ambiciosa que es pugui imaginar. Diu: farem una col·lecció de textos bilingües, amb aparat crític, amb introduccions serioses. I la gent del seu voltant, Carles Riba mateix, li diu: no estem preparats per a fer això, no hi ha tradició d’estudis clàssics, hem de fer una cosa més modesta. Però Estelrich diu que s’ha de fer així i que ja aniran creant l’equip. Hi ha un punt de temeritat en tot això. I el projecte va despertar tants entusiasmes que va acabar funcionant. I segurament si al capdavant haguessin posat una persona més culta, que conegués millor la tradició clàssica, més prudent i més assenyada, no hauria arribat a existir, la Bernat Metge. S’hauria plantejat una cosa més petita, més modesta. I això és interessant de veure: els projectes culturals no necessiten només aquells que en saben més, sinó també un altre tipus de persones, amb empenta, que arrosseguen els altres i que fan possible coses que semblen impossibles. I això Cambó i Estelrich ho van saber fer. —És divertit veure al llibre com va quedar d’afectat Riba per no haver estat l’elegit. —De fet, al començament de tot hi ha una petita topada que és molt significativa: en una entrevista a la premsa, Estelrich diu els noms de tots els futurs col·laboradors de la Bernat Metge, en diu vint o trenta, i es descuida Carles Riba, que era la persona que havia traduït més clàssics en català d’aquell moment. I Carles Riba es va enfadar i li va demanar explicacions. Estelrich li va prometre que ell havia dit el seu nom, que era el periodista que no l’havia recollit. Formava part d’aquesta lluita pel reconeixement. —Un altre centre d’interès és l’evolució ideològica i política que fa Francesc Cambó. —És molt complex, el cas de Cambó. Jo crec que hi ha un fons en el pensament de Cambó que es manté invariable i que es resumeix en la frase que hi ha a la seva tomba: ‘Passarà tot i el fet viu de Catalunya persistirà’. Ell, de fet, quan defensa la unitat d’Espanya, encara que això avui ens sembli difícil d’entendre, defensa una federació ibèrica on hi hagi Portugal i on Catalunya faci el mateix paper que Castella i que Portugal. Ell s’imagina aquesta Ibèria dominada pels catalans, dominada pels de la Lliga. I això, els noucentistes ho anomenaven ‘imperialisme català’. De fet, l’unionisme és el veritable imperialisme català, perquè l’unionisme consisteix en la idea que els catalans puguem manar a Espanya. És una idea supremacista dels catalans. I aquesta idea, ell la formula als anys vint, amb la dictadura de Primo de Rivera, però és una idea que no el fa renunciar al seu catalanisme i això avui ens costa d’entendre. És més, després de la guerra civil, quan la censura diu que es podrà publicar algun volum de la Bernat Metge si també es fa en castellà, Cambó per carta diu: ‘Em sembla una qüestió d’elemental dignitat no promoure cap edició en cap llengua que no sigui el català mentre el català estigui perseguit’. Això no ho diu un espanyolista. —Aquest és el fons que dieu que no varia en Cambó. Però… —Ell pensa en les estructures polítiques vigents i té la il·lusió que des de la Lliga Regionalista es pot arribar a dominar Espanya. És una il·lusió que fracassa i, de fet, Cambó acaba abandonant la política. Després del 1931, quan Esquerra Republicana guanya les eleccions, ell ja no posa els peus a Catalunya ni a Espanya. Francesc Cambó, fundador de la col·lecció Bernat Metge. —Passeu de puntetes sobre la manera com Cambó es va fer multimilionari. —Sí. Perquè els negocis que va fer arran de la Gran Guerra no han deixat rastre. En un moment en què hi ha una inflació brutal a Alemanya i hi ha un canvi de moneda tan voluble, és molt fàcil fer negocis especulatius. I ell ho explica a les seves memòries, que va observar que hi havia gent que es feia rica d’aquesta manera, demanant crèdits, comprant empreses per quatre duros i després tornant el crèdit en dos dies perquè el marc s’havia devaluat. Ell ho explica així. I els detalls, diria que no els sap ningú. Ni tan sols la família. Perquè en Francesc Cabana i en Borja de Riquer ho han estudiat, però les operacions concretes no les saben. —Quan hi ha l’alçament de Primo de Rivera, Cambó i la Lliga tarden a reaccionar, estan a l’expectativa. Aleshores escriviu: ‘Cambó va arribar a veure amb bons ulls la possibilitat d’una dictadura limitada en el temps que acabés portant a una democràcia “més sana”, i això molts no estaven disposats a perdonar-li-ho. Era un joc perillós que es repetiria en la vida del dirigent polític. La Lliga no tornaria a tenir mai més l’hegemonia de les dècades anteriors.’ —La posició de Cambó és una posició ambivalent, al principi. És una cosa curiosa: amb la dictadura de Primo de Rivera es veu com tothom calcula. Fa la sensació que no és tant la por de la dictadura com els càlculs que fa tothom sobre quina posició ha d’adoptar respecte de la dictadura per allò que vingui després. I en aquells moments, Cambó parla de la dictadura com un càlcul polític. I aquesta idea li torna amb la guerra civil. Tant Cambó com Estelrich fan un càlcul: Cambó es troba que la FAI ha ocupat casa seva, que persegueixen membres de la Lliga a Catalunya. Per tant, des del primer moment, veu que no donarà suport al bàndol republicà i dóna suport al bàndol franquista. Estelrich fa igual. Tots dos tenen clar que si guanya el bàndol de Franco, hi haurà una repressió brutal contra tots els catalans. Ho diuen així. —Ells ho saben. —Ho saben i ho escriuen. Al principi de la guerra, Cambó parla del terror roig i que s’ha de fer tot el possible per a aturar-lo. I a mesura que avança la guerra, comença a parlar del terror blanc i diu que afectarà tots els catalans, sigui quina sigui la seva ideologia. Ell això ho té molt clar. Cambó i Estelrich fan una aposta, fan uns càlculs: farem molts mèrits durant la guerra, a veure què podem fer després de la guerra. Hi ha gent de la Lliga que, fins i tot, es pensa que podrà entrar en un govern de Franco. S’ho pensen. Però passa que quan s’acaba la guerra els falangistes no confien ni en Cambó ni en Estelrich, perquè tenen el passat que tenen. Després de la guerra, Cambó no torna a viure a Espanya, es queda a exili. Ells tenien al cap la dictadura de Primo de Rivera, que havia durat set anys, després dels quals el catalanisme va sortir molt reforçat, i van fer un càlcul d’aquesta mena. Pensen que la repressió que vingui farà unir els catalans. Quan nosaltres jutgem això, sabem que va haver-hi quaranta anys de franquisme, però ells venien d’una dictadura que n’havia durat set. El seu càlcul va fallar estrepitosament. I aquí som. Però penso que és important entendre aquests càlculs. —I què us ha fet entendre? —Una cosa que em feia posar els pèls de punta quan escrivia el llibre era entendre que cap a l’any 1941-42, quan Carles Riba és exiliat, Cambó a l’Argentina i Estelrich es troba per aquí intentant salvar el seu germà, que ha estat condemnat a mort per republicà, la sensació que devia tenir qualsevol observador imparcial era que la democràcia s’havia acabat al món. Que la democràcia havia funcionat uns anys al món, però que s’havia acabat. Que tenien la Rússia comunista, l’Alemanya nazi, la Itàlia de Mussolini, França que s’havia desfet com un terròs de sucre… I la sensació era que el futur seria totalitari, que la democràcia havia sortit malament, que havia estat un experiment que no havia funcionat. I aquest era un pensament que tots ells, en un moment o un altre, tenien al cap, crec jo. És un moment realment molt fosc. —Els fundadors és una història política, també. —És una història política de la Bernat Metge i dels usos polítics dels clàssics. —A l’epíleg, que és molt bonic, parleu dels clàssics entesos com a capital simbòlic, també polític, també de poder. Els fundadors és un títol que pesa molt. Què funden, de fet, més enllà de la Bernat Metge? —Hi ha una idea que potser no és del tot explícita en el llibre, però que hi va sortint, i és que aquests tres personatges, que en molts sentits no s’entenen, que políticament es troben en llocs diferents des de l’any 1923 amb el naixement d’Acció Catalana, posen en marxa una institució i una visió dels clàssics que, al final, és més forta que no pas ells. Que els sobreviu, que sobreviu les seves disputes, les incomprensions mútues, etc. I això no vol dir que els clàssics estiguin per sobre del bé i del mal i que siguin apolítics. De fet, tots els fan servir de manera política. Quan Carles Riba tradueix Èsquil, el tradueix amb la idea de defensar la democràcia en un moment en què els totalitarismes governen Europa. I Francesc Cambó funda aquesta col·lecció de clàssics per crear-se també un capital simbòlic que pugui fer servir políticament. Això es veu, per exemple, en una exposició sobre la col·lecció que fan a Madrid, en un moment on la relació entre la cultura catalana i la cultura castellana és molt impressionant. L’any 1928. El poeta i traductor Carles Riba. —Saben que per sobre de les disputes han de salvar els clàssics. —Les disputes hi seran, però saben que els clàssics són la manera més noble de resoldre aquestes disputes. En l’edició dels clàssics poden projectar els ideals més nobles. De vegades no són tan nobles. Però la idea és aquesta: que aquest capital simbòlic és massa important per perdre’l o per deixar-lo a algú altre. En aquest sentit, són fundadors. La Bernat Metge encara existeix, al marge d’ells i malgrat els canvis culturals i polítics. I això és un mèrit seu. —Aquest perdurar dels clàssics i aquesta centralitat en la idea de cultura, encara hi és, avui? —Jo crec que sí, més que no ens pensem. La Bernat Metge neix just abans que esclati la cultura de masses. És l’últim moment que es podia crear la Bernat Metge com una institució central. Neix en un moment que els advocats, els metges, etc., gent que no és específicament de lletres, però que té una vocació humanista i culta, creu que ha de tenir la Bernat Metge a casa. De fet, bona part dels subscriptors inicials són professionals liberals d’aquesta mena. Aquesta visió de professional que s’ha de cultivar s’ha anat desfent. La majoria no tenen aquest sentit de cultura. Avui dia, en què hi ha una cultura de masses totalment desenvolupada i alhora hi ha un món del llibre ric i divers, molt més que fa cent anys, ens trobem que la cultura de masses és molt important, perquè s’hi disputen coses bàsiques com la llengua, però alhora les coses que marquen, fins i tot discursos polítics, són els llibres, més que la cultura de masses. —Què voleu dir? —Els llibres tenen moltíssima força, molta més força que no ens pensem. Us poso un exemple, a partir de la traducció de la Ilíada que ha fet en Pau Sabaté. En Pau és un traductor molt jove, no té els trenta anys encara, és de la mateixa generació que l’Arnau Barios, un altre traductor molt ric. En Pau tradueix Homer amb uns versos àgils, rics, sonors… Jo m’ho mirava i pensava: com pot ser que aquest jove hagi rebut això. Perquè no és una habilitat espontània. No surt perquè sí, surt d’una cultura determinada. I això és una cosa que l’escola no transmet. No transmet aquesta idea de cultura, aquest gust pel vers… En general, l’escola com a institució no ho fa. I jo em preguntava d’on havia sortit això. Doncs ha sortit simplement de la força que té la poesia de Carner o de Ferrater o de Vinyoli o de Maria Mercè Marçal, que és la poesia que ha llegit en Pau. Vull dir que sense aquests llibres no existiria aquesta traducció tampoc. És la força que tenen aquests llibres. Els llibres transformen. —Això és tenir tradició, és la diferència entre tenir tradició i no tenir-ne. —Això és tenir tradició. En canvi, la cultura de masses, més enllà de deu anys, no deixa pòsit o en deixa poc. Per això crec que la cultura del llibre continua fent un paper essencial. La cultura del llibre exigent i plaent. —És curiós l’èxit de la traducció de la Ilíada, perquè mig any abans de la traducció de Pau Sabaté a la Casa dels Clàssics, va aparèixer la traducció pòstuma de Montserrat Ros a Adesiara. I ha funcionat molt bé també. Es podria pensar que hi ha un retorn als clàssics? —Sí, i de fet, avui dia, si ens centrem en els clàssics grecs i llatins, se’n publiquen molts i de moltes maneres diferents. Però jo no parlaria de retorn. Una gràcia dels clàssics traduïts és que no hi retornes sinó que el tornes a fer. No és tant una qüestió de retornar com de tenir prou empenta per a tornar a apropiar-se els clàssics, donar-los una veu nova. Això és una cosa que la Bernat Metge va fer sobretot al començament, de posar els clàssics al centre de la vida contemporània. I ara això hi és. —El llibre fa un retrat d’una època amb la cultura com a centre d’interès. Per això, Els fundadors parla de la Bernat Metge, però també recorda l’aparició del Manifest Groc i tracta la conferència que Carles Riba va fer a l’Ateneu Barcelonès sobre ‘Una generació sense novel·la’. És un entramat on també es descobreix la voluntat d’ingerència de la religió catòlica en la cultura catalana i, concretament, en l’edició de segons quins títols de la Bernat Metge… —I darrere de tot això, hi ha la idea que els clàssics no són quietud ni posar els ulls en blanc, sinó que es troben al centre de tots els conflictes. Com els clàssics fan un paper en l’època de Primo de Rivera, fan un altre paper durant la República, fan un paper durant la guerra, un paper durant la postguerra… I precisament per aquest capital simbòlic que tenen, són una arma que es pot fer servir en molts sentits. I precisament per això és millor fer-la servir tu a la teva manera.  El cap de l’Esculapi, emblema de la Bernat Metge. —En el vostre cas, Grècia i els clàssics què representen? —A mi, la relació amb els clàssics grecs em dóna la capacitat de mirar-me des de fora i de desestabilitzar alguns tòpics del nostre temps. És a dir, el fet de tenir aquesta mirada de fa dos mil cinc-cents anys i de jugar amb conceptes de fa dos mil cinc-cents anys em permet de confrontar tot això amb els tòpics que faig servir a la meva vida. Tots necessitem conceptes, idees, etiquetes, categories, etc., sobre els quals no reflexionem mai a fons, perquè no podríem viure. A mi, aquesta profunditat literària em serveix per a fer això. Per exemple, quan vaig escriure El gos cosmopolita, aquest fons em permetia preguntar-me què hi havia en el fons i en l’origen de la paraula cosmopolita i què ens pot dir avui d’allò que entenem per cosmopolitisme. Els clàssics són una força trasbalsadora, una força qüestionadora. Em serveixen en aquest sentit, essent molt conscient de les connotacions de poder i de prestigi que tenen. Això sempre ho hem de tenir en compte quan tractem els clàssics. L’altre dia mateix, llegia que l’administració Trump deia que tots els edificis oficials que es fessin als Estats Units tindrien un estil clàssic, amb columnes i totes aquestes coses. És aquesta fascinació del kitsch clàssic com a emblema del poder. Per això els bancs tenen columnes, que donen visió d’ordre i harmonia, cosa que des del poder és molt útil de transmetre. I quan treballem amb els clàssics, és molt important que ho tinguem en compte, això. Has de saber que hi és, per saber què en vols fer. —Quan vau decidir escriure aquest llibre? —La idea del llibre és posterior al canvi de mans. Però és un llibre que beu de tota la feina que he fet a la Bernat Metge; i beu de la meva tesi doctoral sobre Humboldt, Èsquil i Riba. Per tant, no tenia la idea de fer aquest llibre, però he anat treballant amb moltes coses que al final han anat confluint en aquest llibre. Va ser fa dos anys, arran del canvi de mans, que va representar un moment de reflexió dins la Bernat Metge i dins la Casa dels Clàssics. La gent que treballàvem allà ens preguntàvem què volíem fer i quin sentit tenia el que fèiem. Per què el grup Som compra la Bernat Metge? És una pregunta interessant. Per què ho va fer Som i no ho va fer Planeta o Enciclopèdia Catalana o la Generalitat? I l’altra pregunta era: què pretenia fer la Bernat Metge l’any 1922-23 i què pretenem fer nosaltres ara. És una pregunta que, en certa manera, també hi és, al llibre. Vaig pensar que, en aquest moment de replantejament, escriure un llibre que expliqués els orígens de la Bernat Metge, les idees fundacionals, els conflictes que l’havien seguit, tenia molt de sentit. —També per a la gent de Som. —És un llibre escrit des de dins la institució, i amb la voluntat de mostrar l’ambició, les pretensions, les possibilitats que té l’edició de clàssics. I això és fet des d’una història política, explicant també la història del país. Algú la pot llegir com una història de la cultura catalana dels primers quaranta anys del segle XX. Però la funció que té des de dins és aquesta. És un llibre que ens dóna idees per a discutir, a la gent que ens dediquem a l’edició de clàssics. —I el fet que aparegui la primera persona en alguns moments facilita la interpretació? —Quan s’escriu un llibre des de dins la institució i sobre la institució, és una operació delicada. Podria degenerar en un llibre de propaganda, d’amagar draps bruts, d’autocensura… Naturalment, l’època que jo explico és prou llunyana perquè es pugui explicar tot. I això he intentat fer. —I la primera persona? —. En general, quan escric estic sol. Contra tot i contra tothom. No defenso cap institució ni res. Així he escrit tots els meus llibres fins ara i és com m’agrada escriure. I aquest és el llibre que segurament més m’ha costat d’escriure. No per la dificultat intrínseca, sinó perquè mentre l’escrivia notava que no l’escrivia totalment sol. L’escrivia des de dins d’una institució i des de la responsabilitat que tinc dins aquesta institució en aquests moments. He intentat desprendre’m d’això. He parlat des de la complicitat amb el projecte, però he intentat que hi sortís una mirada personal que fos realment personal. I això m’ha costat. I justament perquè tenia la consciència que l’escrivia des de dins, m’he esforçat molt a buscar els conflictes. Per evitar que fos una cosa plana, de les glòries de la Bernat Metge. És un bon exercici, però és complicat.

Summary: Raül Garrigasait: ‘Els clàssics són al centre de tots els conflictes polítics’


La negociació a tres bandes del presssupost entre JxCat, ERC i Catalunya en Comú-Podem ha viscut avui un nou episodi de tensió entre els dos socis de govern. En una entrevista a SER Catalunya, la diputada dels comuns Jèssica Albiach ha assenyalat el vice-president del govern, Pere Aragonès, i l’ha emplaçat a ‘decidir si ERC vol ser una força d’esquerres o la nova Convergència’. El portaveu de JxCat, Albert Batet, també ha criticat els republicans. Albiach ha explicat a TV3 que veuen ‘més predisposició’ a l’acord en departaments controlats per JxCat que en altres en mans dels republicans. Ha posat com a exemple la sintonia més gran que hi ha amb els departaments de Territori i Sostenibilitat i de Polítiques Digitals i Administració Pública respecte dels departaments de Salut, Ensenyament o Afers Socials. Albiach va advertir al ple de la setmana passada que veia ‘a anys llum’ un pacte per a aprovar ‘un pressupost social’. Ahir, els comuns van anunciar que suspenien la negociació amb el govern i el va acusar de no haver volgut escoltar les seves propostes. Fonts dels comuns han explicat a l’agència Efe que no tornaran a la taula de negociació a menys que el govern els presenti una proposta d’ingressos concreta per poder posar en marxa noves mesures socials, en el cas de la qual l’estudiarien. Lamenten que l’executiu català no s’hagi posat en contacte amb els comuns en les últimes hores, després que ahir aquest grup parlamentari donés per trencades les negociacions. Retrets de JxCat a ERC Batet ha apel·lat a la ‘responsabilitat’ dels comuns i d’ERC per a poder aprovar el pressupost de la Generalitat. Ha garantit una ‘predisposició total’ de JxCat per a continuar negociant i ha mostrat la seva ‘preocupació i estupefacció’ pel perill que el pressupost no pugui tirar endavant per ‘determinats interessos que desconeixem’. Resposta d’ERC La portaveu d’ERC, Marta Vilalta, ha titllat les declaracions de Batet d”esperpèntiques’ i ha criticat el portaveu de JxCat: ‘Sembla que a vegades se li oblida que hi ha un govern de coalició i que la seva formació en forma part’. Vilalta, a més, ha qüestionat la voluntat negociadora dels comuns i ha demanat que tornin a la taula negociadora i presentin alguna contraproposta, després de la desena de reunions sectorials mantingudes amb el govern. Picabaralla entre Rufián i Albiach La tensió ha derivat en una picabaralla a Twitter entre Jèssica Albiach i el diputat d’ERC al congrés espanyol Gabriel Rufián. Rufián ha acusat els comuns de fer pinça amb el PDECat contra els republicans, i Albiach li ha respost que li sap greu que ERC defensi l”indefensable’ perquè és un pressupost continuïsta amb les retallades de CiU.

Summary: Tensió i retrets encreuats entre JxCat, ERC i els comuns pel pressupost


El secretari d’Acció de Govern de Podem, Pablo Echenique, ha refusat avui el plantejament d’acord programàtic sense govern de coalició que ha posat sobre la taula l’executiu espanyol. Segons Echenique, la fórmula ja s’ha provar durant el període de govern de Pedro Sánchez després de la moció de censura i s’ha demostrat que ‘no és estable’. Per aquest motiu ha insistit en la necessitat d’un govern de coalició com el que la seva formació va negociar infructuosament a la investidura. ‘Els governs de coalició a Europa són habituals i són molt més estables en el temps’, ha assegurat en declaracions a la premsa. Echenique ha apuntat també que d’ençà de la votació de la investidura no s’ha produït cap contacte amb el govern de Sánchez.

Summary: Podem refusa una investidura de Sánchez sense govern de coalició


El Tribunal General de la Unió Europea ha confirmat avui que la líder del Front National, Marine Le Pen, ha de retornar 300.000 euros al Parlament Europeu perquè va contractar amb diners europeus una assistent que no treballava pel seu mandat parlamentari. En concret, el tribunal ha desestimat el recurs de Le Pen contra la decisió de l’Eurocambra d’obligar-la a tornar 298.497,87 euros per uns pagaments a una col·laboradora local contractada entre el 2010 i el 2016. El Parlament Europeu acusa Le Pen ‘de no haver aportat proves que l’assistent local hagués desenvolupat una activitat vinculada, de manera efectiva, directa i exclusiva al seu mandat parlamentari’ i el tribunal ho avala. A més, els jutges europeus consideren que ‘Le Pen no ha rebut un tracte discriminatori i tendenciós, ja que no ha aportat cap prova que el Parlament només hagi obert procediments similars, en el passat o actualment, contra els eurodiputats del Front National’. Segons el tribunal, la decisió del Parlament Europeu d’exigir el retorn dels diners és apropiada, i es desestimen ‘totes les al·legacions’ de Le Pen. En concret, els jutges diuen que el Secretari General del Parlament Europeu és ‘competent per adoptar decisions de recuperació de quantitats degudament abonades en el marc de les mesures d’aplicació de l’Estatut dels diputats del Parlament Europeu’ i que fer-ho ‘no atenta contra la independència dels eurodiputats’. A més, el tribunal considera que Le Pen ‘va tenir l’oportunitat de defensar adequadament el seu punt de vista’ i que ‘no s’han violat els seus drets a defensa’. Pels jutges, la líder del Front National ‘no ha aconseguit demostrar que la seva assistent realitzés efectivament tasques per ella’. ‘No ha aportat proves que l’assistent parlamentària desenvolupés cap tipus d’activitat en concepte d’assistència parlamentària. No ha presentat cap prova que permeti demostrar que va rebre assistència directa de la seva assistent en els locals del Parlament, i que la mera presència d’aquesta en aquests locals, al·legada, però no demostrada, no constitueix una prova suficient’. La decisió del Tribunal General de la Unió Europea es pot apel·lar amb un recurs de cassació, en un termini de dos mesos, al Tribunal de Justícia de la UE.

Summary: La justícia europea obliga Le Pen a tornar 300.000 euros al Parlament Europeu


Antoni Abat Ninet. Quaranta-tres anys. Professor de dret a la Universitat de Copenhaguen. Però també ho ha estat a Stanford, Georgetown i ESADE. L’any 2016, va fer una sonada intervenció al parlament català que va ajudar molt a modificar el full de ruta sobiranista: després de la seva intervenció, molta gent va passar de voler fer eleccions a encarar el referèndum amb ganes. Ara VilaWeb ha volgut tornar a parlar-hi per demanar-li com veu les possibles sortides al moment actual. I la seva opció es pot resumir així: opta per un mandat de desobediència civil. —Què hem de fer, ara, professor? Quin seria el pas a fer en la investidura, per exemple? —Vosaltres vau publicar l’article del professor Resina, que proposava un mandat de desobediència civil i ferma. Hi estic d’acord. Per començar, la investidura. Si llegiu el reglament del parlament, la investidura telemàticament es pot fer, perquè no és prohibida. —Es pot? —Qui us digui que no, vol dir que en fa una lectura restrictiva i poc garantista del reglament. Es poden fer servir arguments de dret constitucional comparat a favor de la investidura telemàtica. I l’especial protecció que tenen els drets dels representants a la cambra, també. Això està explicitat a la jurisprudència del Tribunal Europeu dels Drets Humans (TEDH). Els catalans faríem bé de començar a pensar en el TEDH com a garant dels nostres drets fonamentals, obviant de considerar el pas per la justícia espanyola com un mal processal necessari. En resum: fem la investidura telemàtica i mantinguem una part del govern i la presidència a Bèlgica, i una altra, al Principat. No pot ser que per una qüestió formal i amb una lectura restrictiva dels drets no es permeti que el president prengui possessió. Home… Aquí t’apliquen el 155 com una carte blanche. Donen un cop d’estat amb un article anticonstitucional, no accepten el resultat de les eleccions i volen interposar entrebancs i lectures restrictives de drets perquè el president no pugui prendre possessió. Doncs no. Per això crec que un acte de desobediència fort seria que el president prengués possessió. I tindríem un president de la República, el president Puigdemont, a Bèlgica. I un president del govern aquí. Dues figures. Un president i un primer ministre. I pas a pas, consolidar el que s’ha fet. —I si l’estat espanyol ataca amb més jutges i presó? Som-hi igualment? —Efectivament. I si no tenim representants que tinguin collons de fer això, que en posin uns altres que en tinguin. Per què alguns ens els han escapçats. Potser ha de venir una altra generació. Aquí només tenim dues opcions. Una és preguntar-se: hi ha algú comprant AK-47, aquí? Oi que no? Doncs aleshores tenim l’altra opció, que és la desobediència ferma del govern, i aprofitar cada pas políticament. Perquè si no, què fem? Màrtirs? —Abans de l’1-O pensava: anem a mesos vista. Ara penso: anem a anys vista. —Depèn dels tempos. I no pot passar que els espanyols marquin els nostres tempos. No pot ser. Nosaltres endavant i endavant. I endavant sabent que tenim un milió de paios al nostre país que són espanyols i que no solament estan per la violència, sinó que en volen més, de violència. Doncs molt bé. Hem de gestionar també això. —Un sol poble, diuen. —I creieu que això no ho han passat altres estats? I altres processos d’independència? De tensió interna, sempre n’hi ha. Torno a Resina: la violència és contraproduent per a ells. Penseu que van demostrant al món que nosaltres som espanyols a la força. Per violència. I això és molt depriment i no funciona in illo tempore. Si els paios es mantenen en l’àmbit internacional és perquè hi ha una sèrie d’interessos que els catalans no han pogut trencar. I ara sembla que a la comunitat internacional hi ha un debat, i a Europa poden considerar el referèndum acordat. Ells arribarien a acceptar un referèndum, sí. Però jo crec que aquesta pantalla ja l’hem passada. —Ja l’hem passada? —Efectivament. L’hem passada. No hi ha res més a fer. Ens han pegat per defensar urnes, eh? De què parlem, aquí? Aquí han pegat àvies per defensar una urna, sabeu? Aquí parlem de drets fonamentals, home. Això ho han de pagar. Ells. Tots. I la Unió Europea, també. —Anem als presoners polítics. Tema cru i delicat. Hi ha qui diu que no en quedi ni un manant, de presoner. Ni un. Perquè no pot ser que marquin agenda política gent que parla amb l’advocat penalista al costat. No facis això, no facis allò. Això inclouria Junqueras, Sànchez i Forn. —El tema és molt cru. La pregunta que jo em faig és: serveixen els presos per a assolir la consolidació de la República Catalana? O l’alenteixen? És la pregunta que ens hem de fer. Hem de ser crus. I analitzar-ho des d’un punt de vista més fred. Són bons per a l’assoliment de l’objectiu? Passa que respondre això ens toca molt la fibra. Però respondre segons com permetria que el president de la República vingui a Catalunya per la frontera, protegit per la gent. Per exemple. O ara o més tard. Hem d’estar preparats per coses d’aquestes. Hem de pensar en actes de desobediència forts. Cops. Pums. No se n’han anat, els piolins, del port? Doncs què esperem? —Potser mobilització al carrer i organització. —Perdoneu, però això ho ha de liderar el govern. També les vagues, o els impactes econòmics. Els polítics han de donar exemple. El govern de la Generalitat deu al país l’esforç que va fer l’1 d’octubre. I s’ha de fer alguna cosa amb efectes reals. I res de ‘visca el 155’ per a poder sortir de la presó. —Consellera Ponsatí dixit: s’ha anat amb el lliri a la mà no tant amb Espanya, sinó amb Europa. És Europa que diu frena, i jo t’assec, Rajoy, a la taula. I no passa. —Sigui pel que sigui, van acceptar el 155. De manera vergonyosa, alguns d’ells. I no em feu dir noms, perquè alguns no els conec de res. Ni resistència ni hòsties. Els paios pleguen. Acatem les eleccions imposades vergonyoses. I vergonyants. Perfecte. Guanyem. I ara hem d’aspirar a l’autonomia del 78 centralitzada i descafeïnada? No. Hem d’anar endavant. Em sembla que ens ho hem guanyat. Ara tot això ho hem de fer efectiu. El govern ha de fer aquest pas endavant? És clar que sí. Ells són els primers que han de fer exemple. —Crític amb el post 1-O? —Molt crític. Jo, això de les morts, em sembla que… No ho veig clar. Si t’han de detenir, que vinguin al parlament. Que vinguin. Amb un milió de gent fora. A veure si ho fan. —Risc: ho fas, no guanyes, i ets al mateix lloc, però amb deu morts damunt la taula. —Amb deu morts no seríem al mateix lloc.  :Escric aquesta missiva per tal de puntualitzar quelcom que en principi no em semblava necessari, per ser obvi i evident, però després de veure la mena d’interpretacions i suposicions injustes que s’han fet a partir de la meva entrevista he trobat necessari aclarir el sentit de les meves paraules. Hi ha qui ha interpretat la meva resposta a una pregunta de l’entrevistador que explícitament planteja l’escenari de 10 morts: “Amb deu morts no seríem al mateix lloc” com una mena de suggeriment que jo estaria defensant la necessitat de persones assassinades. Òbviament, aquesta no va ser en cap cas la meva intenció, no hi ha cap suggeriment al darrere. No ser al mateix lloc no implica ser més a prop o lluny de res, ni estar en millor situació, sinó simplement trobar-se en un lloc diferent, i parlant de morts, es tractaria de trobar-nos en un lloc que ningú desitja. A més per a contextualitzar la resposta, en la següent pregunta, on l’entrevistador demana si amb 10 morts la UE es mullaria, responc que amb més de dos-cents morts als fets del 6 d’octubre no es va aconseguir cap objectiu polític i episodis que no cal repetir mai. Convido als que interpreten injustament i de manera ofensiva les meves paraules que analitzin tots els meus escrits científics, articles d’opinió i altres obres, escrites i orals, on no trobaran una simple frase on jo recolzi la violència, l’odi o el terror de cap mena de classe. Ans al contrari. Algunes de les meves expressions transcrites literalment d’una conversa telefònica, expressades en paper, poden resultar desencertades, ara bé entenc que en el context de l’article també queda clar en tot moment la meva aposta per la desobediència civil, ferma i pacífica. En qualsevol cas, l’objectiu d’aquestes puntualitzacions és primer deslligar qualsevol interpretació forçada de suport a la violència per part meva, i sobretot evitar, que les meves paraules puguin ser interpretades de manera perjudicial per a la causa independentista a Catalunya.  —Amb cent, la Unió Europea es mulla. Amb deu, segur? —És un debat, sí. El 6 d’octubre en van matar 256. I no va passar res. I van posar a la trena el president Companys, que es va fer enrere. No ho sé, tu. Jo declaro i no marxo. Vaig a Palau. I que em busquin. A hòsties, si cal. Tot cristo enregistrant. Passa que no ho van fer perquè crec que ho tenien tot apamat fins al referèndum i prou. El dia de l’endemà, no. Els va agafar en calces. Potser no s’esperaven que 2,2 milions de persones votessin el referèndum. I ara com ho gestionem? I això que ho tenien molt enllestit i molt preparat. Demanar reconeixement internacional als organismes internacionals. Estava preparadíssim. Passa que al final, pels motius que siguin, ja ens ho explicaran algun dia algú, van acatar el 155, van abaixar el cap. —Tesi: fallem per petits. Siguem humils, també. No tot són traïcions i renúncies. Potser som el Rayo Vallecano i a vegades ens fallen les forces. No les conviccions. —Totalment d’acord. Ara, i aquí ve la meva crítica. Sigues honest. Explica-ho. Tenim força per a declarar la independència, però no per a implementar-la. Digues-ho. Explica-m’ho. I això no es va fer. Aquesta és una crítica que també tinc. Ara, també et generen empatia. Aquests paios han anat endavant. Hi haurà un moment que s’arronsaran, pensaven molts. Doncs aquests han anat endavant, però endavant, eh? Que fiquin aquests paios a la presó és com si fiquessin un familiar. Estem tots tocats. Hi són per haver fet el que tu demanaves, el que hem celebrat. Hi són pel que tu haguessis fet exactament igual. Com pot ser que siguin a la presó ara? —Us veig escèptic amb Europa. —Ara sí que sóc escèptic amb Europa. I molt optimista i molt content amb el país. Molt orgullós de ser català. Si hem pogut arribar on hem arribat, i si continuem aquí, amb tot el merder que tenim, amb un cop d’estat, amb el 155, amb empreses amenaçades, i que la gent va i defensés l’1 d’octubre i guanyés el 21-D. Espectacular. Per això crec que quan quatre es mobilitzin una mica, això pot ser molt gros. Perquè la simpatia europea, la tens. Sobretot als països escandinaus. La gent està amb tu. Ara, quina és la manera que aquesta gent reaccioni? Tocar la butxaca als europeus. L’única manera. Escoltin, que som en un estat d’excepció i sense garanties. Aquí no s’apliquen els procediments de la constitució espanyola. —I com es paralitza l’economia sense els grans sindicats a favor? —Ens tenim a nosaltres. Us sembla poc? —Res a afegir? —Endavant. Optimisme. Que els qui ho tenen complicat són ells. Amb tota la pasta, amb un cop d’estat i d’excepció, i encara som aquí? Doncs som-hi. Endavant. Anem a l’atac. A l’atac. Això hem de fer: mandat de desobediència civil, i ferma.

Summary: Antoni Abat Ninet: ‘No se n’han anat, els “piolins”, del port? Doncs què esperem?’


El 2013, el ministre Luis de Guindos es va convertir en l’únic ministre d’Economia de tota la Unió Europea en votar en contra del nou president de l’Eurogrup, l’holandès Jeroen Dijsselbloem. De Guindos va afirmar aleshores que el seu vot servia com a denuncia de que Espanya ‘està infrarepresentada a les institucions comunitàries’. Una denúncia que no va sentar bé als altres socis però que és ben cert: en aquests últims tres anys s’ha accelerat molt la tendència a que l’estat espanyol perdi pes en les decisions polítiques d’una Unió Europea, que ja no veu Espanya com la veia fa uns anys. No és un problema de que el govern espanyol estigui en funcions. Una prova ben evident la vam tenir el 22 d’agost d’aquest any, quan la cancellera Angela Merkel, el president François Hollande i el primer ministre d’Itàlia, Mateo Renzi, es van reunir per traçar com hauria de ser la nova Unió Europea, ja sense la Gran Bretanya. En aquesta trobada es va posar l’accent en la crisi dels refugiats, la seguretat dins les fronteres europees, així com l’auge de les forces populistes en els respectius estats. I la gran absència va ser la de l’Estat espanyol, exclòs de la trobada. La justificació que va emergir aleshores era que el govern es troba en funcions. Però si la continuïtat del govern fos un obstacle per parlar sobre el futur d’Europa, Hollande i Renzi no sembla que tinguin una continuïtat menys complicada que Rajoy. Hollande tot indica que té perdudes les eleccions presidencials d’abril de 2017 i Renzi s’ha mostrat disposat a dimitir si perd el referèndum de reforma constitucional del 4 de desembre,com indiquen totes les enquestes. I encara: Rajoy sí que va assistir deu dies després a la reunió del G-20 com a convidat permanent tot i continuar estant en funcions. La justificació no s’aguanta. Especialment quan no és un cas aïllat. Rajoy també va quedar apartat del sopar amb Obama amb els màxims dirigents europeus on en canvi sí van ser convidats David Cameron, Merkel, Hollande o Renzi. I a nivell europeu és una evidència que l’estat s’ha mantingut en un segon pla en la cimeres de líders de la Unió Europea (UE) consagrades a parlar sobre el futur d’Europa després del Brexit. El nou de setembre, a la reunió preparatòria dels països del sud organitzada pel govern grec, hi van assistir els líders de Grècia, França, Xipre, Itàlia, Malta i Portugal, però Espanya va enviar només el secretari d’Estat de la Unió Europea, Fernando Eguidazu, de nou excusant-se en que el govern està en funcions. Espanya ha desaparegut dels càrrecs important i amb decisió política de la Unió Una prova contundent de la pèrdua de pes d’Espanya a les institucions europees és la gairebé nul·la presència que té en els càrrecs polítics decisius. Que contrasta amb la que tenia en el passat i amb la que tenen països molt més petits i menys importants en termes econòmics. Una prova contundent va ser al 2012, quan Espanya va perdre la seva representació en el Comitè Executiu del Banc Central Europeu (BCE), superada per Luxemburg. Des de la seva creació França, Alemanya, Itàlia i Espanya sempre havien tingut un seient adjudicat a un representant seu. França, Alemanya i Itàlia el mantenen, Espanya l’ha perdut. Dos anys després de les polèmiques declaracions de De Guindos, el 2015, el mateix ministre era derrotat per l’holandès Jeroen Dijsselbloem en la cursa per presidir l’Eurogrup, la reunió dels ministres d’Economia i Finances dels Estats de la UE que utilitzen l’euro. Espanya va fer una intensa campanya a favor de De Guindos però els estats van votar en contra d’ell. I no ha estat aquesta l’única derrota sensible. En aquesta legislatura Espanya també ha perdut el número dos del Frontex, que s’encarrega de la gestió de fronteres, així la vicepresidència del Banc Europeu d’Inversions, que ostentava Magdalena Álvarez. En aquest cas no per qualsevol qüestió sinó en ser imputada en el cas del ERO. La imatge de la corrupció generalitzada a l’estat espanyol el persegueix a Europa. I entre altres coses per això no queda ni rastre de la presència espanyola en càrrecs de rellevància com el que va ostentar Joaquin Almunia, que fins el 2014 era vice-president de la Comissió Europea amb una cartera rellevant com Competència, o la presidència del Tribunal de Justícia, ostentada per un espanyol entre 1994 i 2003 o la mateixa presidència del Parlament Europeu de 2004 a 2007. Un ciutadà espanyol també havia ostentat un dels càrrecs europeus més importants, el d’Alt Representant de la Política Exterior i Seguretat Comuna, el que seria Ministre d’Afers Exteriors, entre 1999 i 2009. Ara no queda res de tot això. Ara el màxim representant espanyol a Europa és el comissari europeu Miguel Arias Cañete. I cal tenir en compte que aquest és un càrrec, el de comissari, que el tenen tots els estats de la UE, com a mínim cada estat en té un. Cañete, també implicat en casos de corrupció, s’encarrega de l’Acció pel Clima i l’Energia però no ocupa cap de les set vicepresidències de la Comissió. Aquest estiu, a més, va haver de comparèixer a la comissió d’Afers Jurídics del Parlament Europeu per donar explicacions sobre l’aparició de la seva dona en els Papers de Panamà i la seva pròpia implicació en el cas Acuamed, on se l’acusa d’afavorir Fomento de Construcciones y Contratas (FCC) després de condonar-li quaranta milions d’euros quan era ministre. De nou l’ombra de la corrupció perseguint l’Estat espanyol a Brussel·les. Tret d’aquest càrrec les altres representació amb un cert pes són la presència d’un espanyol en una de les dotze vicepresidències del Parlament Europeu i alguns casos de tècnics importants, que ja no representen tant Espanya com ells mateixos. És significatiu en aquest sentit que en el passat Espanya havia ostentat la presidència del parlament amb Josep Borrell entre 2004 i 2007. Tot i la pèrdua a nivell política, òbviament l’estat manté figures importants de nivell més tècnic, com quatre dels trenta-vuit directors generals de la Comissió Europea, dos dels tretze directors generals del Parlament Europeu, així com un onze per cent dels llocs directius del Servei Europeu d’Acció Exterior, amb quinze ambaixades de la Unió Europea pel món. També compta amb la directora general per Europa i Àsia Central dins de la Política Exterior i amb el director de l’Agencia Europea de Defensa. La cap de la diplomàcia europea Federica Mogherini celebra amb el president kossovar Isa Mustafa l’accés de Kossove a l’àrea Schengen Tot i això la comparació amb altres estats, com Itàlia, quarta economia i a qui Espanya va arribar a superar en PIB el 2008, és feridora. Itàlia amb un govern de color polític contrari dels que manen a la Unió Europea, té entre altres càrrecs, el president del Banc Central Europeu, Mario Draghi, així com l’Alta representant de Política exterior, Federica Mogherini, la qual va negociar els acords amb Kossove. Aquesta comparativa també es pot aplicar a estats més petits que Espanya, com Portugal, que va tenir el president de la Comissió Europea durant una dècada, amb el polèmic Jose Manuel Durão Barroso al capdavant, així com Vitor Manuel da Silva Caldeira que és president del Tribunal de Comptes. I dirigents de països més petits ostenten càrrecs molt més importants, com és el cas de Luxemburg (president de la Comissió Europea), de Grècia (president del Tribunal de Justícia), d’Irlanda (Defensora del poble europeu) o de Polònia (president del Consell d’Europa), entre més. Incompliments d’Espanya Una de les causes d’aquesta pèrdua d’influència són els constants incompliments d’Espanya. Conforme passen els anys més es veu a Brussel·les com funciona l’estat espanyol i per tant menys confiança en tenen. Així, en el seu informe anual, el Parlament Europeu ha destacat Espanya com l’estat de qui més queixes es reben sobre possibles vulneracions de les lleis europees, i el tercer amb més procediments d’infracció oberts en contra de la normativa europea, només per darrere de Grècia i Itàlia. Cal esmentar, a més, que Espanya es va situar en el posició 25 dels 28 estats pel que fa a la percepció d’independència judicial a la Unió Europea. Aquesta pèrdua de pes també s’ha traduït en derrotes sonades al Parlament Europeu. El març d’aquest any, per exemple, Espanya va veure com el parlament aprovava el nou reglament de ports amb l’oposició de PP, PSOE i C’s, tractant-se d’un reglament que obliga a canviar les lleis espanyoles, augmentat l’autonomia dels ports i impedint que automàticament la meitat dels beneficis vagin a l’estat, com passa actualment. Tot i això l’escepticisme respecte a que Espanya compleixi l’acord és molt gran. Tampoc no ha complert l’acord del Consell Europeu on Espanya es comprometia a rebre 15.888 refugiats o les inversions obligatòries al corredor mediterrani. Una altra font de desencís amb l’Estats espanyol és que han passat trenta anys reben fons europeus i fins i tot amb l’entrada de països de l’Europa de l’Est, Espanya continua tenint un saldo negatiu amb les institucions europees, rebent més diners dels que aporta, i amb algunes regions que continuen sent de les més subdesenvolupades de tota la Unió, plantejant el dubte de si han estat útils els fons europeus destinats a anivellar les regions. Espanya, a més a més, aquest estiu ha estat amenaçada amb multes milionàries després d’incomplir reiteradament el dèficit. Fet que comportarà a que se li congelin els fons europeus de l’any que ve a l’espera d’uns pressupostos de 2017 que han de comportar noves retallades. Una política exterior negativa Més enllà dels incompliments amb la Unió Europea, però, l’estat espanyol ha mostrat una política exterior molt erràtica els últims temps, que causa molts problemes als seus socis europeus. El líder de les FARC, Timoleón Jiménez, i el president de Colòmbia, Juan Manuel Santos És espectacular, en aquest sentit, la seva desaparició de l’Amèrica Llatina, on fa dècades tenia un paper central i molt important. Ara en canvi Espanya no ha pintat res, per exemple, en la negociació dels acords de pau de Colòmbia o en el desgel entre Cuba i els Estats Units. És xocant que Raul Castro i François Hollande s’hagin reunit de manera oficial a l’Havana i París sense que Espanya encara hagi fet cap gest cap al govern cubà. Aquesta estranya actitud va en línia amb l’obsessió espanyola contra l’actual president de Veneçuela i la denuncia que fan d’una ‘esquerra populista’, en una Europa que està molt més preocupada per l’auge de l’extrema dreta. Motivada per la seva actitud respecte a Catalunya, Espanya també ha basat gran esforços de la seva política exterior en la generació d’una croada general contra l’autodeterminació. Rajoy ha estat el dirigent més bel·ligerant a que es negociï directament amb Escòcia la seva integració en la Unió Europea, sent l’únic president que ha amenaçat amb vetar una Escòcia separada del Regne Unit. A la vegada que ha pressionat però no ha pogut impedir debats sobre el procés català als parlaments de Paraguai, Uruguai, Irlanda, Bèlgica, Suècia, Dinamarca o la formació d’un Grup de Suport a Catalunya en els parlaments estonià o suís. També ha provocat un important conflicte amb Letònia retirat l’autorització consular al consol de Letònia a Barcelona, Xavier Vinyals, conegut pel seu suport a la independència catalana. La seva posició contraria a qualsevol independència l’ha portat a ser un dels pocs estats a estar en contra el reconeixement de Kossove, encara que això no ha pogut evitar els acords de Kossove amb la Unió Europea. Això l’ha portat a posar-se al costat de Rússia en aquest afer i a enfrontra-se als interessos d’Estats Units. Tanmateix al mateix temps ha denunciat que l’annexió de Crimea és ‘una violació del dret internacional’, mentre no amaga la seva voluntat d’annexionar-se Gibraltar. La deslleialtat cap als seus aliats està tornant-se un greu problema pel fet d’haver allotjat submarins i vaixells russos a Ceuta des de 2010, vaixell que es creu que fan espionatge contra l’OTAN. Això ha comportat que al Congrés dels Estats Units s’hagin aixecat veus cridant a l’ordre l’estat espanyol i que la diplomàcia britànica estigui profundament irritada perquè a Gibraltar, davant per davant de Ceuta, sempre hi ha vaixells nuclears que poden ser espiats tranquil·lament des de territori espanyol. Més enllà de la seva obsessió contra l’independentisme català i l’esquerra alternativa, segurament el problema greu d’Espanya és que no té cap mena de lideratge en les grans qüestions internacionals. Espanya ha tingut un paper irrellevant en l’aliança contra l’Estat Islàmic o en la negociació dels grans estats amb l’Iran. I fins i tot tenint el representant del secretari general de l’ONU a Líbia i sent membre no permanent del Consell de Seguretat de l’ONU el seu protagonisme ha estat nul en aquest país, que ni que fos per proximitat geogràfica hauria de ser d’un interès especial. L’evidència és tal que un cinquanta per cent dels espanyols consideren que el seu estat té un rol internacional avui molt menys important que en els darrers anys segons un enquesta de Pew Research Center. També el Real Instituto Elcano situava Espanya el 2015 en sisena posició com a contribuent en la presencia de la Unió Europea al món, representant el 6,6% de la projecció de tots els estats (quan en canvi representa el 9% de la població). El situava per darrere del Regne Unit, Alemanya, França, Itàlia i Països Baixos. I cal destacar que només és la setena potència exportadora d’Europa també per darrere de Bèlgica, un estat de tot just onze milions d’habitants. Si la contribució es mesura per sectors la imatge és encara més dolenta. Perquè tot i estar en les posicions més altes, fet comprensible tractant-se la cinquena potència econòmica i demogràfica, cal destacar que la projecció espanyola es deu majoritàriament als serveis i al turisme, mentre que on menys destaca la seva contribució és on hi ha més valor afegit, o sigui en educació, cultura i tecnologia. La qüestió de la pèrdua d’influència de l’estat espanyol ja quedava ben reflectit, però, en un article de l’UNISCI (Unitat d’Investigació sobre Seguretat i Cooperació Internacional) de 2011 que resumia la situació afirmant això: ‘la política exterior espanyola manca d’un rumb clar i d’objectius concrets establerts i consensuats, sent ja més que evident la carència d’una reflexió estratègica sobre què es vol aconseguir a Europa i com es vol fer. La manca d’iniciatives i la pèrdua de pes polític d’Espanya a Europa i al món  ha afectat negativament la imatge internacional d’Espanya com a potència mitjana limita la seva capacitat d’influència internacional”.

Summary: Una Espanya sense rumb veu disminuir molt la seva influència dins la UE


El president de Ciutadans, Albert Rivera, ha tancat la campanya electoral del 10-N dient que la ciutadania no mereix un executiu que ‘robi’ de les arques públiques. ‘Els espanyols no es mereixen un govern on es gastin els diners en putes de la Junta d’Andalusia’, ha expressat aquest vespre al vespre al Palau de Congressos a Barcelona. Segons ell, els espanyols no mereixen tenir ‘xoriços ibèrics’ al govern espanyol, sinó ‘liberals ibèrics’. A més, ha apel·lat el vot dels ‘valents’ i ha dit que ‘el més valent que ha fet Pedro Sánchez és enviar un helicòpter per treure els ossos de Franco‘. El candidat a president del govern espanyol per Cs també s’ha preguntat per què el líder socialista ‘no treu Torra de la Generalitat’.

Summary: Rivera: ‘Els espanyols no es mereixen un govern on es gastin els diners en putes de la Junta d’Andalusia’