Jaume Font, president i portaveu del PI (Proposta per les Illes), abandonarà dimarts la política activa després de trenta-set anys, setze dels quals com a diputat, i formularà la seva última pregunta al ple del Parlament de les Illes abans de presentar la renúncia com a diputat. En concret, el polític de la Pobla demanarà a la presidenta de les Illes, Francina Armengol, ‘quin grau d’optimisme li desperten el 2023’, quan s’acabarà la legislatura actual. Amb aquesta pregunta, de cinquanta-vuit anys, posarà punt final a la seva vida política, que va començar el 1983, en ser elegit regidor de l’Ajuntament de la Pobla per Corvengència Poblera. El 1991, ja al PP, en va ser batlle i el 1993 senador per Mallorca. També va ser conseller al Consell de Mallorca i el 2003 membre del govern de les Illes amb el PP de Jaume Matas. El febrer de 2011 va renunciar a l’escó com a diputat del PP i va fundar el PI, la presidència del qual deixarà aquesta setmana vinent. La decisió aboca el partit a una crisi i a la necessitat de convocar un congrés que triï el seu nou líder i direcció, de tres diputats. El Pi ha de decidir a més qui en serà el nou portaveu parlamentari –molt probablement Josep Melià– i qui substitueix Font com a diputat.

Summary: Font s’acomiadarà dimarts de la política després de trenta-set anys amb una última pregunta a Armengol


La Regió Autònoma de Bougainville ha votat multitudinàriament a favor de la independència de Papua Nova Guinea. Concretament, el 98% dels votants s’han decantat a favor del nou estat i el 2% restant preferia que la regió tingués més autonomia. Les fotografies més espectaculars del referèndum d’independència de Bougainville Més de 180.000 persones han votat en el referèndum d’independència de la Regió Autònoma de Bougainville, un arxipèlag d’illes situades al mig de la mar de Salomó. La consulta s’ha allargat unes quantes setmanes i és la culminació dels acords de pau del 2001 després d’una guerra civil que va deixar 20.000 morts.

Summary: Bougainville vota en massa a favor de la independència de Papua Nova Guinea


El pintor Jordi Fulla s’ha mort avui de manera sobtada en un ‘moment de maduresa i màxima projecció creativa’ amb una exposició oberta al Museu Can Framis de Barcelona, han informat fonts de la Fundació Vila Casas a Europa Press. La mort de Fulla (Igualada, 1967), que actualment protagonitza també una exposició a l’espai La Cortinada, d’Andorra, coincideix amb un moment d’esplendor professional del prolífic creador del panorama artístic contemporani. L’artista, que comptava amb un taller al barri del Poblenou de la capital catalana, va participar el dijous en una taula rodona organitzada al Museu Can Framis al fil de la seva exposició individual ‘Llindar i celístia’, oberta al públic fins al 16 de juny. La mostra suposa una culminació de l’últim projecte de la mà de la Vila Casas i un ‘salt conceptual en el discurs del seu treball’, ha destacat la fundació en un comunicat. Pèrdua dins el panorama artístic El 2011, va exposar ‘Sixteen thousand days on the roof’, i després va treballar en la proposta itinerant ‘Llindars en el punt immòbil del món que gira’ (2015-2019). ‘Som conscients de la gran pèrdua que això significa en el panorama artístic català’, han destacat des de la fundació, que han traslladat el seu suport a la seva companya, artista i amiga Jo Milne, així com als seus familiars i amics. El pintor Jordi Fulla i les cabanes de pedra seca

Summary: S’ha mort el pintor Jordi Fulla


El consell regional del Piemont (Itàlia) ha aprovat una resolució que demana la llibertat dels presos polítics catalans, el retorn a una ‘situació de normalitat democràtica’ i l’obertura d’un diàleg polític. Consideren que és ‘l’única manera d’arribar a una resolució coherent amb els valors de la democràcia’. El text, impulsat per diputats del Partit Democràtic, membre del Partit Socialista Europeu, demana urgentment al primer ministre, Giuseppe Conte, i al ministre d’Afers Estrangers, Enzo Moavero, de fer ‘tot allò que sigui possible per a posar l’atenció internacional en la situació preocupant de Catalunya’. La moció compromet la cambra a demanar a l’Alt Representant de la Unió Europea d’establir ‘tots els esforços necessaris per a garantir la resolució de la qüestió catalana’ i a transmetre el text aprovat a la resta de cambres de les regions i províncies autònomes d’Itàlia. Els diputats fan referència al manifest d’intel·lectuals i polítics italians que demanava la llibertat dels presos. Expliquen que nou dels processats són acusats del delicte de rebel·lió, per bé que demana que hi hagi violència. ‘Tanmateix, l’única violència trobada fins ara, per les innombrables imatges que han voltat el món, és l’exercida per la policia espanyola contra votants i manifestants, fins i tot no independentistes, que miraven de resistir pacíficament, amb els braços alçats, per defensar els col·legis electorals. Fins i tot es van disparar als ciutadans bales de goma, tot i que a Catalunya són prohibides.’ A més, alerten que el silenci d’Europa sobre aquesta qüestió és ‘deplorable i molt perillós, perquè no és signe de la fortalesa de les institucions, sinó de la seva debilitat, que contribueix a la radicalització’.

Summary: El parlament del Piemont reclama la intervenció d’Itàlia i la UE a Catalunya i la llibertat dels presos


Sense Catalunya Nord no hi hauria hagut referèndum al Principat. Avui VilaWeb detalla, per primera volta, de quina manera cent cinquanta catalans van establir el centre operatiu on l’estiu de l’any passat es repartiren les urnes. Eren catalans del nord, ciutadans de l’estat francès, doncs, fora de la jurisdicció espanyola. Ells no van poder votar perquè el marc del referèndum no era nacional sinó autonòmic, de les quatre províncies. Però el seu compromís amb el país, més enllà de les fronteres imposades, va ser determinant perquè més de dos milions de compatriotes seus poguessen exercir el dret de vot. La primera urna La cita era en un vila petita de Catalunya Nord. Molt d’hora, nit fosca encara. Eren una trentena de catalanistes del nord, de diverses organitzacions, que anaven arribant amb cotxes sense saber què hi havien de fer, allà on anaven. La població no era Elna, com s’ha dit. La consigna que els havia arribat era molt seca: us necessitem i cal molta discreció. A mesura que hi anaven arribant, baixaven del vehicle en cerca d’una nau industrial tan avorrida arquitectònicament com ho són la immensa majoria. Era una nau gran, realment extensa, cosa que d’entrada els va sorprendre. Els esperava Lluís, avui ja famós, que els va aclarir que calien moltes mans per a descarregar un material molt sensible i molt important. ‘Ho hem de fer molt de pressa i sobretot en silenci’, els va dir. No volia que cap soroll pertorbàs la calma matinal d’aquella vila. Però un mínim soroll sí que s’hi va fer, i calia. A l’hora convinguda va arribar-hi un camió enorme de color verd i, bo i reculant, va entrar fins a la porta de la nau. La caixa del tràiler –això es va saber després– havia estat descarregada per una grua del port de Marsella, directament d’un vaixell. El vaixell provenia d’un país asiàtic i havia passat els tràmits duaners amb una facilitat relativa. Van haver d’obrir la porta del contenidor trencant el cadenat que el protegia. I a dins van aparèixer tot de caixes de cartó d’un metre d’alçada amb la inscripció ’12 Units Box’. Dotze unitats de què?, és demanaven tots, mentre començaven a descarregar aquells embalums que pesaven vint-i-cinc quilos cadascun i els anaven endreçant al fons del magatzem, a la part oposada la porta. Quan pràcticament ja havien descarregat tot el contenidor va arribar el moment de saber-ho. Lluís es va acostar a una caixa. Calia comprovar si hi havia la càrrega que tocava, allò que s’havia encarregat. Va tallar dues brides de color groc –no era pas intencionat– que segellaven cada caixa i amb un cúter va obrir el sostre d’un paquet. Tots els qui descarregaven l’envoltaren, impacients. Alguna cosa sospitaven, evidentment, però no estaven preparats per a allò que veurien. La primera urna del referèndum d’autodeterminació de Catalunya va emergir de dins aquella caixa on havia viatjat amb onze més. Ningú no havia demanat res i tothom hauria fet qualsevol cosa que li haguessen dit. Però tots els ulls van lluir quan veieren l’urna de plàstic amb el símbol de la Generalitat. I aquell va ser el moment en què més va costar de mantenir el silenci. D’alguns ulls van brollar llàgrimes i hi va haver abraçades d’una efusió difícil de descriure. Tanmateix, ningú no va cridar ni aplaudir, per no alçar la llebre. Durant un parell de minuts, quan el sols encara tot just despuntava, tot restà paralitzat, com inert. Aquella urna encara solitària ho era tot. Eren les sis del matí d’un dia d’agost del 2017 i al cap de dos mesos tot allò que començava a omplir aquell magatzem de Catalunya Nord havia de ser a cada col·legi electoral, a disposició de tots els votants. Hi havia molta feina a fer, però ara tots sabien que tenien dues oportunitats històriques. La primera, fer possible, ells que no podrien votar, el referèndum. La segona fer entendre a molts catalans de les quatre províncies que al nord, més enllà de l’Albera, també hi havia catalans disposats a fer tant com calgués per esdevenir lliures. Totes dues coses, aquell grup de gent de pedra picada, les havien d’aconseguir. Les primeres urnes descarregades al magatzem de Catalunya Nord (fotografia amb copyright, cedida a VilaWeb per l’autor) ‘Com que “bonjour”?’ Va passar amb un dels primers vehicles que arribaven del sud per carregar urnes i començar a endur-se-les cap als vuit centres instal·lats al Principat on s’esperarien fins al moment de ser repartides a cada col·legi electoral. Era un home d’uns quaranta anys. Havia rebut una consigna, un punt de cita. I sabia que allà rebria un gest des d’un altre vehicle que l’acompanyaria –i que també feia de llebre per si hi havia dificultats– fins al magatzem. Passaven, això sí, molt a prop d’una gendarmeria que sovint causava autèntics tremolors als portadors que arribaven del sud. Potser per això aquell home va respirar fort quan li van fer aparcar el cotxe davant la nau i va eixir del vehicle tot emocionat. Mirà fit a fit la persona que menava l’altre vehicle. ‘Bonjour!’, que li va dir, tot content. ‘Com que “bonjour”? Aquí diem “bon dia”!’, li respongué el responsable d’haver-lo dut fins allà. L’home que arribava del sud es va impressionar. Semblava que fins llavors s’havia pensat que era a França, però així que entrà a la nau ja va veure fins a quin punt s’havia equivocat. Fent torns, nit i dia, la nau era plena de gent del nord, que, lògicament, parlava en català. En un català tan dialectal com ho són tots els altres, però també precisament per això ben distingible. No hi havia cap dubte d’on provenia tot aquell equip. La sorpresa, encara que puga semblar mentida, va ser constant durant el procés de repartiment de les caixes. Del sud arribava gent amb vehicles de tota mena –fins i tot algú va pujar-hi amb un remolc per a animals. La gent del magatzem ben aviat esdevingué gran especialista a calcular quantes caixes cabien en cada classe de vehicle i això era motiu de converses, de vegades surrealistes. Una de les coses que més desconcertava els catalans del sud era el costum d’alguns dels del nord, per la influència de l’occità, de saludar-se dient ‘adeu’. Com que ‘adeu’? El magatzem, així, va acabar essent un espai de lliçons improvisades sobre la catalanitat de les terres que van de Cervera de la Marenda a Salses. Hi havia qui hi pujava amb la lliçó ben apresa, però alguns hi anaven molt peixos i desorientats. Els diàlegs mentre carregaven el material eren més aviat breus, però s’hi van arribar a forjar amistats que després han continuat. Gent que prometia pujar-hi quan hagués passat tot, i que efectivament hi ha tornat a conèixer un tros del país que no coneixia; o gent que convidava aquella colla de nord-catalans a baixar a la seua vila el primer d’octubre. Cosa que també, efectivament, va acabar passant. ‘Sou francès?’ El CNI, la Guàrdia Civil i la policia espanyols, tots, estaven cada dia més atabalats perquè no sabien on eren les urnes. Passaven els dies i no en trobaven cap ni una. Cap. Una de les claus d’aquell fracàs va ser que la major part de les urnes van passar la ratlla entre els estats espanyol i francès a començament d’agost, quan encara mancaven molts dies per al referèndum. Hi havia una raó per a fer-ho així: aprofitar l’allau de vehicles que circulaven avall amb motiu de les vacances, provinents de tot Europa. En teoria, la frontera ja no hi és, però els gendarmes francesos tenen el costum de posar un control al primer peatge del nord, al Voló. I al sud, a mesura que creixia el nerviosisme del govern espanyol, la seua policia va començar a fer un control a la Jonquera, on estacionaven les furgonetes. Aprofitar el moment en què passaven tants milers de cotxes era una manera de complicar-los la feina. Si cercaven una agulla en un paller, com més gran fos el paller, millor. Però va arribar un punt de molta tensió en què hom va començar a pensar que potser era millor baixar amb automòbils ‘francesos’ que no pas pujar i baixar amb cotxes ‘espanyols’. Les motos de gent del nord des del primer moment anaven uns quants quilòmetres davant el vehicle que portava urnes, i així podien avisar si hi havia controls o un perill possible. Mai, en cap moment, no deixaren de pujar i baixar cotxes del sud, però va arribar un moment que els del nord baixaven amb una gran regularitat. Avui dia, després de la reforma d’Aznar, no hi ha sinó dues matrícules que identifiquen un vehicle com a català. O bé l’acolorida matrícula d’Andorra o bé la matrícula francesa amb el 66 davant, que identifica el departament dels Pirineus Orientals, o siga, Catalunya Nord. No era pas tan difícil, però segurament per a un guàrdia civil entendre el codi de les matrícules franceses és massa embolicat. Perquè el 66 català té dues matrícules veïnes: el 09 de l’Arieja i l’11 de l’Aude. I entremig hi ha el 66, no pas el 10. Els nombres fan referència a l’ordre alfabètic dels departaments, un sistema d’ordenació enrevessat, realment poc lògic. Tanmateix, va haver-hi un moment que potser sí que es van adonar que passava alguna cosa. Un dia que un dels vehicles més actius tornava de lliurar urnes en un indret del Principat, ja al mes de setembre, dos automòbils camuflats de la Guàrdia Civil el van aturar d’una manera estrident. El conduïa un català del nord d’aquells que no parla francès ni que el maten, però quan el guàrdia civil li va demanar que baixàs la finestreta no va tenir cap problema a etzibar, contundent: ‘Bonjour, monsieur. Qu’est-ce qu’il se passe?’, frase que va deixar els policies espanyols bocabadats. Amb tot, li demanaren qui era, d’on venia i on anava i li van reclamar la documentació, lògicament francesa, que duia. ‘Ah! Sou francès?’, li va dir el policia, pregunta que va rebre un contundent i explícit sí del conductor. Quan el van deixar passar i va poder comunicar-se tranquil·lament amb els seus companys, es va sentir un renec espectacular. Era la primera vegada en la seua vida que es definia com a francès i no com a català. ‘Quines coses que hem de fer, caram, caram’, va dir, tot empipat, mentre remenava més caixes en aquell magatzem que els guàrdies civils cercaven i cercaven sense ni arribar a imaginar on era. ‘Sé què heu fet’ El primer d’octubre, al magatzem, encara hi restaven urnes. N’havien comprades més de les necessàries perquè ni amb la imaginació més desbordada ningú no podia pensar que la policia espanyola no seria capaç de trobar-ne ni una. Hi havia un operatiu preparat amb urnes de recanvi, si calia, per a qualsevol lloc del Principat. Però no va caldre. Per si de cas, però, una part del grup de nord-catalans que ja feia dos mesos que treballava nit i dia, sense cobrar res ni demanar res, també el primer d’octubre va vetllar i va seguir per televisió les imatges d’aquell dia que canvià per sempre els Països Catalans. Al nord, especialment, la imatge de la policia pegant a la gent va trasbalsar i indignar no solament els catalanistes, sinó totes les forces polítiques, amb la sola excepció de l’ultradretà Front National. Mesos després, cent batlles de tots els colors polítics, inclosa la dreta i els socialistes, de Perpinyà al poble més petit, signaren un manifest contra la repressió que és una mostra clara de la viva impressió que va causar la brutalitat de la policia contra els germans del sud. Alguns dels membres de l’operatiu, doncs, van restar a la nau, però alguns altres varen poder baixar al sud de la ratlla per viure en directe allò que ells, com poca gent més, havien fet realitat. La major part van anar al Penedès, on foren acollits amb molta alegria, sense saber, però, el paper transcendental que havien tingut. Això mateix va passar en més indrets del Principat, on catalans dels territoris que no votaven es van prestar a fer què calgués. Hi va haver valencians que van resistir la violència policíaca espanyola a les Terres de l’Ebre, per exemple, braç a braç amb la gent de la Ràpita o Roquetes. I molts mallorquins van acudir a Barcelona per ajudar en el que fos. Al final de la jornada del referèndum, al magatzem regnava una gran eufòria, però al mateix temps preocupació. Què se’n faria ara, d’aquells milers d’urnes que no s’havien hagut de repartir? Al fons de la nau hi havia encara unes quantes piles, moltes, de caixes per obrir. La resposta els arribà l’endemà, quan Lluís els va comunicar que calia deixar neta de seguida aquella nau industrial sense gens de gràcia, de parets de formigó armat i una teulada tan antiga que semblava que s’havia esfondrar en qualsevol moment. La feina ja era feta i havia arribat l’hora de plegar, tant en silenci com tot havia començat. Així es va fer. I encara avui ningú no sap els noms de cap dels integrants d’aquell operatiu excepcional que va fer possible el referèndum i que va retornar l’orgull a molts catalans del nord, quan va començar a saber-se què havia passat. Quan va començar a circular això que a ells els agrada definir com ‘la llegenda’. Finalment, amb la nau ja buida del tot, Lluís va quedar amb el propietari per tornar-li les claus i signar els darrers papers. L’amo, un home d’aparença discreta, no hi havia comparegut cap dia ni s’havia comunicat de cap manera amb el llogater. Al darrer segon, ja quasi a la porta, van encaixar la mà d’en Lluís amb un gest aparentment formal. Però tot d’una va somriure d’orella a orella i va dir, en francès: ‘Sé què heu fet i si mai us cal res aquí ens tornareu a tenir. Nosaltres també som catalans.’

Summary: Els cent cinquanta catalans del nord que varen fer possible el referèndum


El secretariat nacional de la CUP ha proposat que la diputada al parlament Eulàlia Reguant sigui la substituta de Josep Garganté a l’Ajuntament de Barcelona. Dijous l’assemblea de la mesa política cupaire votarà si Reguant s’incorpora al grup municipal del consistori, un moviment, però, que no es materialitzaria fins el 2 d’octubre. Posteriorment també ho hauran d’aprovar els militants de la CUP a Barcelona i el Grup d’Acció Parlamentària. En el moment que Reguant prengui l’acta de regidora haurà de deixar el seu escó al parlament, segons el codi ètic de la CUP, que no permet l’acumulació de càrrecs. Al parlament la seva substituta seria, per ordre de llista, Anna Gabaldà, ex-batllessa de Sant Pere de Ribes. Reguant és veïna del barri de Sant Antoni de Barcelona i ocupa la quarta plaça de la llista municipal, darrere de Josep Garganté. La CUP ha explicat en un comunicat que per a fer aquest procés gradual del parlament a l’ajuntament les executives nacional i municipal han sospesat tant l’aposta pel municipalisme que fa l’organització com la importància del moment polític en relació al procés d’autodeterminació de Catalunya.

Summary: La CUP proposa Eulàlia Reguant per a substituir Josep Garganté a Barcelona


Francesc Homs tenia dret a fer un al·legat final en el judici que li han fet al Tribunal Suprem espanyol, per desobediència i prevaricació pel 9-N. Després de la presentació de conclusions de l’acusació i la defensa, Homs no s’ha amagat ni s’ha justificat davant els set magistrats del tribunal que hauran de redactar la seva sentència. Ha reconegut tots els fets que li imputen –’i més coses que vaig fer’– i ha anunciat les possibles conseqüències de la sentència. A més, ha dit que enguany es farà un referèndum ‘perquè és la nostra determinació’. Abans de començar l’al·legat final, ha volgut agrair l’atenció prestada pel personal del tribunal. El discurs l’ha començat així: ‘Em declaro innocent de les acusacions que em fa el ministeri fiscal.’ ‘Que em senti innocent de les acusacions no vol dir que no cometés els fets que em són imputats’, ha precisat. ‘M’ha sorprès la insistència de la fiscalia d’imputar-me uns fets que jo ja reconec. I encara més, en vaig fer!’, ha prosseguit. ‘Us dic que si posar les urnes és fer un torcebraç a l’estat, jo no vull ser d’aquest estat. Espero que ho entengueu.’ Homs ha denunciat també la diferència de tracte entre el seu cas i els incompliments de sentències del TC pel govern espanyol, que ni tan sols s’investiguen. ‘No hi ha democràcia sense llei, però tampoc no hi ha llei sense democràcia –ha recordat–. El Parlament de Catalunya tan sols ha fet lleis quan hi ha hagut democràcia. En canvi, el congrés espanyol ha fet lleis en períodes sense democràcia.’ D’aquesta manera, ha volgut fer notar que no sempre les lleis són la garantia de la democràcia. ‘Vam fer allò que vam fer en defensa de la dignitat del poble de Catalunya’, ha explicat, després de citar una sentència del Suprem que validava la capacitat del govern de la Generalitat d’actuar en defensa d’aquesta dignitat. A continuació, Homs ha tornat a denunciar la judicialització de la política. I ha recordat que la providència del TC del 4 de novembre no incorporava cap petició explícita del govern espanyol que hauria justificat la via penal que finalment s’ha utilitzat igualment. ‘En un procés en què es confonen justícia i política, tan sols teniu la possibilitat d’argumentar amb base legal’, ha dit Homs al tribunal. I ha reconegut la dificultat que té separar en la sentència l’una cosa de l’altra. Homs ha explicat també les vies que havia utilitzat Catalunya per poder decidir el seu futur polític. Ha recordat el referèndum sobre l’estatut que després va ser alterat pel Tribunal Constitucional. ‘El vot de la població de Catalunya va ser alterat per una sentència. Aquí hi ha un conflicte de legitimitats –ha dit–. Després d’aquella resposta política i constitucional, ara tindrem una resposta penal a la voluntat del poble de Catalunya de decidir el seu futur.’ I ha afegit: ‘Algú es va pensar que amb la sentència del TC contra l’estatut es tancava un debat i avui som on som. Ja vam dir que si aquella sentència era en contra d’allò que havia votat el poble, hi hauria conseqüències. I n’hi ha.’ I ha avisat: ‘La cosa més prescindible és què em passi a mi amb la vostra sentència. La cosa important és l’efecte que tindrà en el poble de Catalunya.’ ‘Preneu la decisió que preneu, sapigueu que per res del món no modificareu la meva conducta en relació amb el dret de decidir del poble de Catalunya’, ha declarat Homs al tribunal. Finalment, ha dit: ‘Enguany es farà el referèndum. Aquest és el compromís de les urnes i la nostra determinació.’ I per acabar, Homs ha citat l’article ‘La pàtria nova’, de Joan Maragall: ‘Diu Joan Maragall, per si és d’utilitat, en atenció a la voluntat reiterada d’autogovern i de democràcia de Catalunya que se’ns respondria: “Sou quatre innocents, quatre bojos, quatre criminals de lesa pàtria –ens contestaran incoherentement–; però ai de vosaltres; perquè nosaltres som els ministres, nosaltres els consellers, nosaltres els generals, nosaltres els jutges, els directors, els hàbils, els oradors, els fonaments i puntals, en fi, de la vella pàtria espanyola. A la qual cosa contestarem rient: Doncs nosaltres som els que fan pàtries noves.» I ha clos l’al·legat així: ‘Us desitjo molta sort.’ A continuació, el president del tribunal Manuel Marchena Gómez ha anunciat el ‘vist per a sentència, desallotgeu la sala’. Ací podeu consultar totes les cròniques detallades del judici contra Homs: Homs desafia el tribunal: ‘Aquest any es farà el referèndum; és la nostra determinació’ (dimecres a migdia) La defensa d’Homs denuncia que s’està fent un judici polític (dimecres a migdia) El fiscal manté la petició de 9 anys d’inhabilitació per Homs: ‘El govern de Catalunya va desafiar la legalitat’ (dimecres a migdia) La defensa d’Homs desmunta les proves pericials informàtiques de la Guàrdia Civil (dimecres al matí) L’agilitat i la fredor marquen el judici a Homs, que avui s’acaba (dimecres a la matinada) Xoc dialèctic de Viver Pi-Sunyer i Lamarca amb el fiscal i el tribunal del Suprem (dimarts a la tarda) Artur Mas al Suprem: ‘En democràcia, el vot de la gent és el primer; almenys per mi’ (dimarts a la tarda) El fiscal aconsegueix suscitar dubtes sobre l’ús del padró pel 9-N (dimarts al matí) El fiscal topa amb els primers testimonis en el judici contra Homs (dilluns a la tarda) Homs planta cara al fiscal del Suprem: ‘Assumeixo tots els fets que m’imputa i més’ (dilluns a migdia) Matí de contrasts dins i fora del Tribunal Suprem (dilluns a primera hora) Amb tren cap al Suprem per a un judici d’estat (espanyol) (diumenge al vespre)

Summary: Homs desafia el tribunal: ‘Enguany es farà el referèndum: és la nostra determinació’


El portaveu d’ERC al congrés espanyol, Joan Tardà, assegura que no deixa la cambra per a formar part d’una altra candidatura o ocupar un càrrec. En una entrevista a ‘Els Matins de TV3’ ha explicat que ‘continuarà treballant al servei de la causa’ i del que li digui el partit. Tardà ha assenyalat també que en aquest darrer tram s’haurà de ‘patir força’ i ha considerat que caldrà ‘més cervell i menys budells’. A més, ha dit que l’estat espanyol és un estat democràtic però amb una democràcia ‘low cost’. ‘Quan parles amb algú en la intimitat saben que l’1-O no va servir per implementar la república, però en canvi, va servir per fer inevitable el referèndum’, ha defensat. Per afrontar el ‘darrer tram’, Tardà creu que caldran ‘fronts amplis’ i ha presentat ERC com el partit capaç de liderar i hegemonitzar el procés. ‘És l’únic partit que podrà fer governs i majories amb els nacionalistes, el que representa Puigdemont, i amb l’esquerra no independentista però sí autodeterminista situada a la nostra esquerra’, ha argumentat. Tardà insisteix que la ‘dèria’ és construir ponts amb l’esquerra espanyola per pactar un referèndum i, en aquest context, ha considerat que no tindria sentit que el PSC ho dinamités. De fet, segons Tarda, ERC condicionarà el suport a una investidura de Pedro Sánchez després del 28-A a ‘començar a negociar’ i ‘garantir que es comença a construir l’eina’. Tardà ha admès que en els darrers temps s’han comès ‘errors’ i que s’ha produït improvisació com ‘en tots els processos d’acceleració històrica’. Pel que fa als errors, ha destacat que la ‘construcció acadèmica del procés va cometre el gran error de creure que l’estat espanyol no respondria de manera violenta’.

Summary: Tardà: ‘No marxo de Madrid per a formar part d’una candidatura o ocupar un càrrec’


Els vint-i-tres premis Nobel que formen part del jurat dels premis Rei Jaume I van emetre ahir la declaració amb motiu de la deliberació per a elegir els guardonats. El text és un pronunciament en pro de la igualtat entre homes i dones en tots els àmbits. Els Nobel recorden que gairebé cinquanta anys després de la declaració sobre l’eliminació de la discriminació contra la dona proclamada per l’Assemblea General de les Nacions Unides, continua essent un problema pendent. Els jurats dels premis Rei Jaume I 2016 a complir tot el contingut d’aquella declaració: des de la igualtat davant la llei fins a l’accés a l’educació, la feina, els llocs de responsabilitat o la remuneració salarial. Alhora, la declaració dels Nobel –que fou llegida pel professor Santiago Grisolía– diu que en la majoria de països la situació continua essent fonamentalment injusta.

Summary: Vint-i-tres premis Nobel exigeixen a València la igualtat entre homes i dones davant la llei


Un acte central de campanya fluix dels comuns a Barcelona, el que es va viure ahir al barri de Sant Andreu. Fluix va ser l’escenari triat, la modesta plaça de Can Fabra. Fluixa va ser la intervenció d’un Pablo Iglesias molt baix de to, de discurs curt, per sortir del pas, i que fins i tot va abandonar l’acte quan només feia vint minuts que havia començat. Fluixos, en general, van ser els aplaudiments rebuts pels oradors. Fluixa, fins i tot, la presència de banderes, majoritàriament republicanes espanyoles, i amb senyeres en franca minoria. Fluix, també, va ser el senyal de wifi que donava cobertura als periodistes que van presenciar un míting d’una hora i mitja on el cap de cartell dels comuns, i estrella anunciada de l’acte, va caure a darrera hora: Jaume Asens no hi va assistir perquè es preparava el debat televisiu d’hores després, i fou el gran absent en un acte a l’aire lliure que un vent fred va acabar de rematar i que en cap cas no va apel·lar als catalans independentistes pràctics, com ell, sinó bàsicament als federalistes dels comuns. Encara sort que la traça i el ‘saber estar’ d’Ada Colau (criticant durament ERC), Gerardo Pisarello (apel·lant a l’esperança) i Joan Mena (defensant la immersió lingüística), en aquest ordre, van poder salvar una mica un míting que començava amb breu retard i una cançó amb estrofa qui sap si premonitòria (‘brindar para el aguante’). Per acabar-ho d’adobar, una trentena de treballadors mobilitzats del servei 010 barceloní es van presentar amb els seus cartells contra les promeses incomplertes de l’ajuntament (‘Colau, no mires para otro lao’ –’Colau, no miris cap a un altre costat’–). Fluixa, per acabar, va ser la primera fila present al míting, que es va limitar a dues figures de pes, de molt pes: Òscar Camps, d’Open Arms, i Maria Salvo, lluitadora republicana de noranta anys. Ahir Vistalegre era molt lluny. Iglesias, arribar i marxar Pablo Iglesias va arribar sota les notes de ‘People have the power’ i se’n va anar discretament al cap de vint minuts. Entremig va fer el discurs d’obertura. Un discurs curt, discret i amb molt poca empenta. No semblava ell. Va centrar-se a ressaltar polítiques fetes per Ada Colau a Barcelona, que ell vol aplicar a la resta de l’estat espanyol: empresa pública d’energia, dentista municipal, serveis socials i habitatge. El discurs va deixar anar, això sí, aquest titular: ‘El conflicte polític no se solucionarà ni amb presos ni amb jutges, sinó negociant i fent política.’ Vist el panorama espanyol, això sona a música celestial. La veritat és que la idea de referèndum ni ell, ni ningú, no la va defensar amb empenta durant l’hora i mitja d’acte. Iglesias, això sí, va apel·lar al votant de la CUP i d’ERC que podrien votar Asens, va recordar que Sánchez no havia tancat la porta a pactar amb Ciutadans i se’n va anar. Pisarello: ‘No ens deixarem intimidar pel partit de les pistoles!’ Després d’unes intervencions més aviat fluixes de Maria Eugènia Palop i Noelia Bail, va arribar el torn de Gerardo Pisarello per a apujar una mica el to, el nivell i l’empenta de l’acte. El candidat al congrés va tenir moments vibrants que van fer aplaudir el públic amb ganes, gràcies a la retòrica republicana: ‘Podem dir que som els de la república federal de Pi i Margall. Podem dir que som com Companys pujant al balcó la bandera tricolor. Podem dir que som la gent del Poblenou que amb la vaga de la Canadenca va aconseguir la jornada de vuit hores per a tots els treballadors de l’estat. Podem dir que som com la gent de Sant Martí, que permeté que Federica Montseny fos la primera ministra anarquista i encarregada de la sanitat publica. Podem dir que som la gent de tot Catalunya que va patir tortura a la comissaria de la Via Laietana per haver defensat idees. Idees catalanistes, socialistes, comunistes. Podem dir que som els hereus dels rabassaires de la Unió de Pagesos. Podem dir que som de Santa Coloma, Cerdanyola, i que vam triar el català com a llengua pròpia, i que la protegirem com un tresor, agradi o no a la marquesa Álvarez de Toledo. Podem dir que som les lesbianes, els gais i les feministes que no es deixaran intimidar pel partit de les pistoles! Podem dir, i vaig acabant, que no ens aturarem fins que tots els Billy els Niños no hagin estat jutjats!’ Joan Mena no vol triar Joan Mena va tenir també moments viscuts, i creïbles, explicant els seus orígens: un fill d’andalusos que han optat per la llengua catalana com a tresor, i que no estan disposats a triar. Seves són les paraules: ‘Som la Catalunya que no vol triar entre Estopa i Txarango, Lorca i Martí i Pol, Cesk Freixas i Rosalía. És la Catalunya que ens representa a tots, i totes. Som la Catalunya de la gent que va aprendre català gràcies a l’escola publica. Els castellanoparlants som els més interessats a tenir un model d’immersió publica que ens ha fet bilingües. Vull que les generacions futures tinguin els mateixos drets o més que no pas jo, en aquesta Catalunya terra d’acollida. I plural. I ara se n’ha anat el Pablo però jo li volia dir: gràcies, Pablo, perquè en el debat vas demostrar que amb educació es poden defensar els arguments.’ Ada Colau: ‘ERC pacta amb la dreta corrupta catalana!’ Després de la intervenció de la diputada Aina Vidal, que tenia una frase distintiva (‘Spolier, el PSOE ens va fallar!’) va arribar el torn d’Ada Colau, que va tancar l’acte pensant en les eleccions municipals. Si Pisarello va saber aixecar els ànims amb discurs positiu, Colau va saber insuflar ànims amb atacs al personal. Bàsicament va atacar, i de quina manera, Esquerra Republicana de Catalunya. Tenia, Colau, les municipals al cap. I presentarà batalla: ‘He tingut una decepció molt gran amb Esquerra Republicana. Donàvem per fet que serien els aliats per a fer polítiques progressistes. I a l’hora de la veritat han pactat amb la dreta corrupta d’aquest país. Els coneixem i no oblidem. I farem fora tots els corruptes d’aquí. Doncs ERC no ha tingut problemes de pactar amb la dreta corrupta catalana! Aprovar retallades i aprovar concerts per donar diners a l’escola privada i religiosa. No han perseguit el frau fiscal, no han volgut pactar amb el govern més republicà i progressista que hi ha hagut en quaranta anys. De veritat aquest partit es diu Esquerra Republicana? Hi serem sempre per defensar les llibertats i drets de tots, fins i tot dels nostres rivals. Aquí ens trobarem amb Esquerra. Però demanem la mateixa responsabilitat i que deixin de governar amb la dreta corrupta catalana i pensin en els drets socials. O hi ha drets de primera i drets de segona? I si no que deixin el nom d’Esquerra!’ Dit això, va centrar-se a combatre rumors sobre ella (‘No he anat a viure a Pedralbes, no cobro set mil euros i no tinc dos sous’). I va acabar recordant que diumenge hi havia eleccions espanyoles, per si algú s’havia quedat en el marc municipal que ella havia imposat. Per això va criticar els socialistes inclinats cap a la dreta, ‘tot i respectar-los la seva tradició’, i va animar el públic a anar a votar. Colau va tancar un acte central de campanya dels comuns que va viure l’absència de Jaume Asens, l’abandó d’Iglesias de seguida i un vent fred vent, que es ficava als ossos, per a acabar-ho de rematar.

Summary: Uns comuns sense empenta ni Jaume Asens


La secretària general adjunta i portaveu d’ERC, Marta Vilalta, ha recriminat a Junts per Catalunya que hagi ‘començat la pre-campanya’ amb les crítiques que van adreçar als republicans en un acte abans-d’ahir. ‘Hem vist que aquest cap de setmana, JxCat ha entrat en pre-campanya tornant a carregar contra ERC. Ens entristeix i és irresponsable’. Ho ha dit en una roda de premsa i fent referència, entre d’altres, a la dirigent de la formació a l’ajuntament de Barcelona, Elsa Artadi, que va afirmar que ‘l’independentisme pragmàtic és el més màgic i el menys pràctic de tots’, i va criticar la suspensió de l’acta de diputat del president de la Generalitat, Quim Torra. Vilalta ha assegurat que ERC no entrarà en aquesta ‘espiral de retrets i confrontació’, hi ha demanat responsabilitat a tots els partits independentistes per intentar consensuar una estratègia comuna abans de les eleccions, que es convocaran quan s’hagin aprovat els pressupostos.

Summary: ERC diu que JxCat és ‘irresponsable’ i lamenta que hagi ‘entrat en pre-campanya’


El govern interí de Bolívia, presidit per Jeanine Áñez, ha presentat una querella davant la fiscalia pels delictes de sedició i terrorisme contra el president Evo Morales i el seu ministre de la presidència, Juan Ramón Quintana, pels seus suposats missatges d’incitació a la violència. El titular de govern, Arturo Murillo, ha encapçalat l’equip que ha acudit avui a la seu del Ministeri Públic a la Paz per formalitzar la denúncia, ateses unes proves que considera ‘clares’ contra els dirigents del Moviment Al Socialisme (MAS). Així, a Quintana li ha recriminat a Morales que fes una crida a ‘convertir Bolívia en un Vietnam’ i instés a assetjar les principals ciutats per enderrocar el govern. El mateix Murillo va difondre una suposada conversa telefònica entre Morales i un dirigent sindical en què el president exiliat a Mèxic hauria ordenat de donar ‘dura batalla als feixistes i racistes’. ‘És l’hora de combat, combat, combat’, diu la veu atribuïda a Morales, que demana específicament als seus que facin ‘setges de veritat’ de manera que ‘no entri menjar a les ciutats’. Morales denuncia un muntatge L’executiu provisional de Bolívia també té previst presentar aquesta conversa davant del Tribunal Penal Internacional (TPI) per reclamar un processament contra Morales per crims contra la Humanitat. ‘Els que han d’estar preocupats per la Cort Penal Internacional són Añez i Murillo, pels crims de lesa humanitat que estan cometent, en ordenar als militars a assassinar a les meves germanes i germans, tractant de cobrir aquests delictes amb un decret il·legal’, ha respost Evo Morales en el seu compte de Twitter, des de la qual ha denunciat un muntatge. Los que tienen que estar preocupados por la Corte Penal Internacional son Añez y Murillo, por los crímenes de lesa humanidad que están cometiendo, al ordenar a los militares a asesinar a mis hermanas y hermanos, tratando de cubrir estos delitos con un decreto ilegal. — Evo Morales Ayma (@evoespueblo) November 21, 2019 Morales també ha denunciat noves persecucions contra els dirigents del MAS, entre elles la detenció sense proves del vicepresident de la formació, Gerardo García, i acusacions contra la seva filla, de caràcter difamatori, per part de les autoritats del país.

Summary: El govern interí de Bolívia denuncia formalment Evo Morales per sedició i terrorisme


El PSIB-PSOE guanya les eleccions a Palma, l’esquerra perd força, però supera per la mínima el tripartit de la dreta i l’extrema dreta que formen PP, Cs i Vox. El candidat del PSIB, José Hila, aplega nou regidors i més de 34.000 vots i apunta a la batllia, aquesta vegada en solitari després del retrocés d’Antoni Noguera (Més). El PP perd la primera posició respecte de fa quatre anys i ara és segona força amb sis regidors i més de 23.000 vots. Més i Podem perden suport però aconsegueixen tres regidors cadascun i arriben amb el PSIB als quinze regidors que donen la majoria. L’extrema dreta de Vox entra amb força a l’Ajuntament de Palma. El partit ultra és tercera força amb més de disset mil vots superant Cs que és quarta força amb els mateixos regidors que Vox (4). Unides Podem supera en vots Més. El PI no arriba al cinc per cent dels vots i queda fora del consistori. Antoni Noguera perd força per a repetir com a batlle de la ciutat. A Menorca, victòria del PSM-Més per Menorca a Ciutadella. Els ecosobiranistes són primera força, amb set regidors augmentant el suport de fa quatre anys i superant els tres mil vots. El PP és segona força i suma cinc regidors. PSIB-PSOE 4, Cs 3 i Podem 2. L’esquerra podrà repetir al capdavant del consistori. Més per Mallorca guanya amb majoria absoluta a Esporles, Mancor de la Vall i Llubí. A Manacor i Montuïri és la força més votada. A Deià, majoria absoluta per a l’agrupació DEIÀ (Més) que acaba amb deu anys d’hegemonia de la dreta al consistori. Malgrat aquests triomfs, l’ecosobiranisme pateix una reculada generalitzada en l’àmbit municipal, tot i que manté més de 120 regidors a Mallorca. El PSIB-PSOE és també qui més augmenta als municipis. A Eivissa caldran pactes postelectorals. El resultat deixa un escenari molt obert amb el PP com a força més votada amb set regidors, un més que el PSIB-PSOE que n’ha fet sis. Els dos partits són separats per només cinc-cents vots. Proposta per Eivissa, la marca d’El PI, Cs i Podem sumen dos regidors cadascun. La coalició sobiranista Ara Eivissa aconsegueix un regidor. L’extrema dreta de Vox també aconsegueix representació amb un regidor. Consulteu ací el resultat de tots els municipis.

Summary: L’esquerra conserva Palma malgrat l’ascens de l’extrema dreta


L’emperador Akihito abandona avui el tron del Crisantem, al qual va accedir el 1989 després de la mort del seu pare, l’emperador Hirohito. D’aquesta manera, es converteix en el primer monarca que abdica des de l’emperador Kokaku, el 1817. Convertit en príncep hereu a divuit anys, es va graduar quatre anys després a la Universitat Gakushuin de Tòquio. El 1959, va trencar la tradició i es va casar amb Michiko Shoda, una plebea filla del president d’una companyia. La parella es va conèixer jugant a tennis a Karuizawa, motiu pel qual la seva història d’amor es va conèixer com el ‘romanç de la pista de tennis’. El matrimoni té dos fills, el príncep hereu Naruhito, que començarà l’era ‘Reiwa’, el príncep Akishino i una filla, Sayako Kuroda, que va deixar de ser membre de la família imperial quan es va casar. També tenen quatre néts. Durant la segon meitat del mandat, l’emperador, que ara té 85 anys, va tenir diversos problemes de salut. El 2003, va ser intervingut per un càncer de pròstata, i el 2008, va patir problemes relacionats amb l’estrès. El 2012, es va sotmetre a un bypass. L’estiu del 2016, va expressar el desig d’abdicar en un inusual missatge de vídeo, en què explicava que l’amoïnava que el seu estat de salut l’impedís de complir les seves funcions. Atès que l’emperador no té cap poder polític, no pot discutir directament la seva abdicació, per la qual cosa el parlament nipó va aprovar una llei ad hoc’el juny del 2017 per a permetre-li de deixar el tron.

Summary: L’abdicació de l’emperador Akihito marca la fi d’una època al Japó


Cristina Gironès / Lucía Franco de Paz “Els anirem a buscar i ja es poden amagar on vulguin que els trobarem. Sigui en una cova o en una claveguera, que és on s’amaguen les rates. Tampoc els servirà protegir-se darrere unes sigles o una associació o una caputxa o una assemblea que no representa a ningú (…). Un alliberament social és una apropiació il·legítima. I un agitador social, segons ma mare, és un gamberro. I quan els detinguem -que els detindrem-, els presentarem a la justícia”. David Piqué, comissari general de Coordinació territorial dels Mossos d’Esquadra, 20 d’abril del 2012. David Piqué (vegeu-ne el perfil), ex-alt càrrec dels Mossos d’Esquadra, no és un fenomen aïllat. La generalització d’aquest tipus de discursos ha estès el rebuig social cap als col·lectius alternatius i antisistema, que sovint s’han relacionat amb violència i caos. La macrooperació que les forces de l’ordre han dut a terme aquests darrers anys contra el moviment llibertari, acusat reiteradament de “terrorisme anarquista”, ha provocat una situació convulsa entre l’estat i els moviments socials. Dos anys després d’aquestes declaracions, el desembre de 2014, els Mossos d’Esquadra van detenir onze persones a Barcelona, Manresa, Sabadell i Madrid, i van escorcollar diversos ateneus -com el de Poble Sec i la Kasa de la Muntanya-, domicilis i edificis okupats. L’acusació era clara: atemptats amb artefactes explosius. Aquests fets es van emmarcar en el que la mateixa policia va anomenar ‘Cas Pandora’. Després d’un mes i mig, però, els detinguts en presó preventiva abandonaven els centres penitenciaris sense una resolució jurídica clara. #Mossos atribueixen a l’organització de caire anarquista diversos atemptats amb explosius http://t.co/GbwJnkpl7S — Mossos (@mossos) 16 de diciembre de 2014 #Mossos duen a terme aquesta hora operatiu,dirigit per Audiència Nacional,per desarticular una organització terrorista de caire anarquista — Mossos (@mossos) 16 de diciembre de 2014 L’octubre del 2015 la història es repetia, i els Mossos d’Esquadra tornaven a registrar diversos espais llibertaris. Aquesta segona fase de l’operació va acabar amb la detenció de nou persones acusades de pertànyer a una “organització criminal amb finalitat terrorista”. Els conceptes tornaven a barrejar-se: anarquisme i violència indiscriminada. Mig any després l’Audiència Nacional arxivava el cas perquè no havia obtingut “dades objectives i verificables”. Al llarg dels vuit mesos que va durar la investigació, la majoria de mitjans de comunicació van reproduir la versió oficial dels fets sense contrastar les dades ni definir els conceptes. En aquest sentit van consultar exclusivament fonts policials i judicials, i van oblidar la presumpció d’innocència. Titulars com el de El País “Detinguts nou anarquistes acusats de terrorisme” o el Mundo “Once detenidos en un operativo de los Mossos contra el terrorismo anarquista” es van anar repetint fins a calar en l’ideari de la gent. “Els mitjans de comunicació pretenen mantenir l’statu quo. Cal tenir present que responen als interessos dels seus propietaris”, argumenta l’Andreu, militant d’Acció Llibertària de Sants. “Totes les notícies que parlen de l’anarquisme actual en donen una visió negativa”. Com ha evolucionat l’anarquisme? L’anarquisme ha tingut pràcticament des dels seus inicis una connotació negativa, i s’ha relacionat amb caos i desordre. Tot i això, aquest moviment social té unes bases filosòfiques que marquen unes línies ben lluny d’aquest ‘destruir per destruir’. Etimològicament, anarquisme significa ‘sense autoritat’. Proudhon, al segle XIX, és el primer pensador a utilitzar aquesta paraula per definir un moviment social i polític que desafia l’Estat i la jerarquia establerta. Els principis del moviment són la defensa de la llibertat individual, la solidaritat entre iguals i la propietat comuna. “Defensa una altra forma d’organització social basada en el suport mutu entre persones lliures i iguals”, explica Miguel Garau Rolandi, historiador especialitzat en anarquisme. Tot i això, les aspiracions d’aquest moviment han evolucionat paral·lelament a l’escepticisme cap a les grans utopies col·lectives de canvi social. “El seu exacerbat idealisme inicial com a doctrina de redempció humana ha deixat pas a una sèrie de moviments que eludeixen l’Estat però n’assumeixen la seva continuïtat”, comenta. El moviment anarquista s’estén durant la segona meitat del segle XIX per tot Europa. Arriba a Catalunya amb la Revolució de la Gloriosa (1868), que popularitza l’anarquisme amb el lema antiautoritari Abajo lo existente. El vessant que arrela amb més força és l’associació sindicalista com a eina de lluita per la classe obrera. “L’anarquisme va ser un moviment molt estès. T’afiliaves al sindicat quan naixies”, explica en Miguel de la Fuente, anarquista. El període del pistolerisme, tanmateix, va marcar un punt i a part en el moviment. Els actes magnicides van influir en la visió criminalitzadora de l’acció llibertaria. Paral·lelament, la repressió estatal es va materialitzar amb la dictadura de Primo de Rivera. És una etapa molt important per l’anarco-sindicalisme, en què la CNT té molta presència i influència en la vida política i social. L’organització arriba a un milió d’afiliats durant la Guerra Civil i es converteix en el corrent sindical amb més membres de la història. Aquest període també va ser un punt clau en l’emancipació femenina, amb la creació i estabilització de Mujeres Libres. Va ser un col·lectiu de dones llibertàries que treballava per la revolució obrera. Després d’aquest gran auge, l’anarquisme perd la seva importància, fins que al final de la guerra civil el comunisme s’imposa al bàndol dels vençuts. “Aquest és el moment d’inflexió que situa l’anarquisme en un lloc socialment minoritari”, explica Teresa Abelló Güell, doctora en Història i professora de la Universitat de Barcelona. La llarga durada de la dictadura franquista va ser “mortal” pel moviment. La cúpula de la CNT va ser desarticulada fins a deu vegades durant les primeres dècades. “La pressió i l’exili van acabar pràcticament amb tota la seva capacitat d’acció i mai va recuperar la seva influència anterior” comenta en Quique, militant de la CNT. “L’anarquisme no tenia suport internacional, estava sol”. Amb tot, el declivi final va ser el 1980. Les disputes internes, la implementació de l’Estat del benestar i la integració dels sindicats a l’Estat van provocar el desencantament social cap al moviment. Actualment s’han incorporat fronts de lluita inexistents en els seus inicis com ara l’ecologisme o el feminisme, però les seves reivindicacions clàssiques continuen molt presents. El moviment anarquista en l’actualitat El 15M, o moviment dels indignats, va marcar un nou rumb per l’anarquisme contemporani. Experimenta un nou auge i es creen la majoria d’assemblees llibertàries que actualment hi ha a Barcelona. “Abans el moviment estava tancat en si mateix, era més hermètic i individualista”, explica en Pol, un altre militant d’Acció Llibertària de Sants. A Catalunya hi ha dues organitzacions anarquistes importants: la Federació Anarquista de Catalunya (FAC) i Embat. D’una banda, la FAC és una xarxa de quinze col·lectius anarquistes locals, que es coordinen per unir forces, retroalimentar-se i fer campanyes conjuntes. D’altra banda, Embat és una organització que planteja la lluita llibertària a través dels moviments socials, i està formada per militants que hi participen a títol individual. A més de tot això, en l’àmbit sindical segueix existint la CNT i la CGT que actuen en el conjunt de l’Estat espanyol. Però, com explica Teresa Abelló, avui en dia la fortalesa es troba en mans d’un moviment explícitament i teòricament anarquista. Aquest canvi també ha influït en els ateneus que han ressorgit amb força com a espai de reunió, educació i cultura del moviment llibertari. Actualment -explícitament anarquistes- n’hi ha sis només a la ciutat de Barcelona. Aquest model associatiu va tenir, a principis del segle XX, un gran èxit i prestigi, que està recuperant a marxes forçades. Què és ser anarquista avui en dia? Andreu: “Anarquisme és poder organitzar-se amb iguals, de forma assembleària, per intentar resoldre els problemes en l’àmbit personal i social”. Pol: “El que em diferencia d’una persona que no és anarquista és que jo tinc unes eines que ell no té: sé que en col·lectiu aconsegueixo més que individualment”. L’anarquisme és una eina, no una fi. Jessica Verbón: Més enllà de la part visible de la militància, l’anarquisme és revisar les relacions personals i deixar enrere l’individualisme i l’egoisme, per posar en pràctica els valors de suport mutu, horitzontalitat i solidaritat. “L’afecte també és revolucionari”. Miguel de la Fuente: La part individual és essencial. “Que els teus actes et defineixin més que no pas el que dius”. Viure d’una manera autosuficient i autogestionada, democràtica i lliure, evadir impostos per no donar suport a l’Estat i ajudar a la gent de manera desinteressada. Quim Gimeno: “Reproduir en la meva manera de viure les formes de pensament de l’anarquisme”. L’organització directa del poble, de forma autònoma i lliure, per establir una societat on no hi hagi diferències de classe, gènere, raça,… El “terrorisme anarquista” Les operacions policials contra col·lectius llibertaris s’han dut a terme sota l’acusació de “terrorisme anarquista”, però “cada vegada es busca una definició més ambigua de la paraula ‘terrorisme’”, comenta Quim Gimeno, militant d’Embat i un dels presos a l’Operació Pandora II. A partir del pacte PP-PSOE de reforma del codi penal del 2 de febrer del 2015, els desordres públics i l’alteració de la pau social, així com altres atacs contra el patrimoni, poden ser considerats delictes ‘terroristes’. Amnistia Internacional va denunciar aquest fet, ja que “posa en perill el dret de llibertat d’expressió, informació i reunió pacífica”, però la reforma es va dur a terme igualment. “En l’àmbit institucional, les estructures de poder polític sempre han vist l’anarquisme com un moviment radical, d’oposició al sistema i eminentment destructiu i violent”, explica Garau. La negació de l’Estat i l’antiautoritarisme han estat interpretats pel poder estatal com un perill contra l’estabilitat social. “El monopoli de la violència als estats democràtics el té la policia, i és l’únic tipus de desordre legítim. Per mi la violència és una estratègia per defensar allò que construïm entre totes. I el seu ús per altres col·lectius també és legítim”, explica la Jessica Verbón, militant de l’Ateneu Llibertari de Viladecans. “Tot i això, no trobaràs mai un anarquista que et digui que li agrada la violència”, conclou. 28 d’octubre de 2015, al barri de Sants, durant l’escorcoll del domicili d’un dels detinguts a l’Operació Pandora II. Autor: Pedro Mata. Font: Fotomovimiento. La repressió cap al moviment anarquista sempre ha existit. “L’estat i l’anarquisme són enemics perquè un vol la destrucció de l’altre”, explica Garau. Els anarquistes han estat el boc expiatori en multitud d’ocasions per represaliar protestes ciutadanes. “Hi ha hagut actes violents i delictius comesos per persones anarquistes, però la repressió sempre ha estat brutal, desmesurada i indiscriminada cap a tot el col·lectiu”. En el marc d’aquesta repressió es troba l’Operació Pandora, així com d’altres que han acabat amb la posada en llibertat dels encausats. En Quim Gimeno va ser detingut el 28 d’octubre del 2015. “Una detenció són mesos de seguiment, són telèfons punxats, és un nerviosisme que va creixent”, explica. La repressió té unes repercussions molt negatives pels detinguts i el seu entorn. Un dels objectius és desviar les persones de la seva lluita, per haver de dedicar-se a la feina antirepressiva. Vegeu en aquest vídeo com en Quim explica la seva experiència: La repressió és preventiva i funciona mitjançant el desgast psicològic i econòmic. “S’ha arribat al punt que deixem de participar en moltes coses per la por que ens detinguin, per la por al que ens pugui passar”, explica en Pol. La Daniela, que fa molt de temps que milita, apunta que la repressió els últims tres anys s’ha intensificat molt. “Aquest tipus d’operacions no m’havien tocat mai de tan a prop. Pots estar un dia a una assemblea i al següent t’assabentes que la policia ha entrat a l’ateneu. I al cap de dues setmanes, havies quedat amb un company i resulta que l’han detingut. Són coses que psicològicament toquen bastant”. Fins a 100 anarquistes han estat detinguts els darrers sis anys a Catalunya (vegeu-ne l’article). La policia ha aconseguit tota la informació del moviment llibertari català, com s’organitzen i qui hi ha darrere, mitjançant operacions com el Cas Pandora. Entrar als ateneus o registrar domicilis: la intenció no ha estat la de trobar bombes. No s’han emportat ni martells, ni cables elèctrics. Les proves han estat actes de les assemblees i papers informatius de les organitzacions. La policia buscava -i busca- col·laboradors, confidents com en Quim Gimeno, a qui van intentar captar. Tot això succeeix dins d’una estratègia de control i criminalització de l’anarquisme que s’ha anat fent gran els darrers tres anys. Malgrat que el moviment llibertari es concep com una oposició a l’Estat molt petita, gairebé testimonial, l’atenció que se li ha donat ha estat enorme.

Summary: El delicte de ser anarquista


Durant els dies de confinament han anat sorgint tot ple de propostes culturals per a fer més amenes i enriquidores les hores que passem tancats a casa. A VilaWeb les hem anat recollint i us n’oferim una tria per gènere: Música La música, com la resta de la cultura, es veu greument perjudicada per la crisi sanitària del coronavarius 2019 i per això molts artistes i festivals apleguen forces per organitzar propostes que permetin de continuar oferint música durant el confinament. Totes van dirigides al públic que s’està a casa, aïllat, i que només hi pot assistir per mitjà d’una pantalla entre quatre parets. Més informació: Música per a atenuar l’aïllament: festivals en directe des de casa. Poesia El 21 de març, quan arribarà la primavera, serà el Dia Mundial de la Poesia. Dia per a sortir i gaudir dels primers raigs de sol vernals, la brisa i el sentiment poètic que es desperta. Quatre dies abans, el 17 de març, va ser el Dia de la Poesia Catalana a Internet. Enguany, aquestes dates tan assenyalades coincideixen amb el confinament per la Covid-19 i poetes i lletraferits han engegat i divulgat tot d’iniciatives per a passar un tancament poètic. Més informació: De recitals en ‘streaming’ a poesia de guàrdia: propostes poètiques per al confinament. Amb infants Ja fa gairebé una setmana que les escoles van tancar pel coronavirus 2019. I cada dia que passa es fa una mica més complicat el confinament amb la canalla. Per això us oferim un llistat de propostes culturals per a fer aquests dies amb els nens. El piulador Albert Lloreta ha elaborat un enfilall de Twitter molt detallat amb una llista de contingut musical i audiovisual en català per a fer gaudir els nens i alleugerir les jornades sense poder sortir a jugar. I nosaltres anem actualitzant la informació amb les altres propostes que van apareixent. Més informació: Propostes audiovisuals en català per a passar el confinament amb nens. Esport Les mesures de confinament impossibiliten de sortir a l’aire lliure a fer esport. Per això, com en més àmbits, molts usuaris s’han organitzat a les xarxes socials per oferir classes i animar a continuar fent activitat física a casa. Més informació: Fer esport a casa: opcions de classes en català. Jocs en línia Amb el confinament, les reunions amb amics o familiars han estat substituïdes per videotrucades. Fins ara, sobretot, les aplicacions per a connectar-vos amb els vostres eren les habituals, com ara WhatsApp, FaceTime o Skype. Però d’ençà de dimecres passat, l’aplicació Houseparty ha esdevingut la més descarregada, tant a iOS com a Android. I què ho fa? Doncs que és una plataforma amb què podem jugar amb la família o els amics en una videotrucada. Més informació: Houseparty: l’aplicació per a jugar amb amics i família en una videotrucada. Arts escèniques Les arts escèniques, com la resta de la cultura, és greument perjudicada per la crisi sanitària del coronavarius 2019 i per això molts artistes i festivals apleguen forces per organitzar propostes que permetin de continuar oferint arts escèniques durant el confinament. Totes van dirigides al públic que s’està a casa, aïllat, i que només hi pot assistir per mitjà d’una pantalla i entre quatre parets. Més informació: Teatre des del sofà: propostes escèniques per al confinament. Humor El confinament ens obliga a prescindir de moltes coses que fins ara eren bàsiques per a nosaltres, tant pel que fa a la nostra esfera social i laboral com a la privada. És un gran esforç, assimilar tots els canvis de ritme que hem hagut d’adoptar en pocs dies. L’aportació dels humoristes pot ser una manera d’ajudar-nos a mantenir una bona actitud i no entrar en una dinàmica negativa. És per aquest motiu que a VilaWeb hem pensat que seria oportú facilitar-vos un recull de deu propostes que posen un filtre humorístic a la situació que vivim. Més informació: L’humor, més imprescindible que mai durant el confinament. Art i museus Les arts visuals, com la resta del sector cultural, es veuen greument perjudicades per la crisi sanitària del coronavarius 2019 i per això moltes institucions museístiques sumen forces per organitzar propostes que permetin de continuar oferint art durant el confinament. Més informació: Art en línia: propostes museístiques per al confinament.

Summary: Propostes culturals per a fer durant el confinament


The offices of the United Nations in Geneva have become the capital of Catalonia’s human and civil rights for some days this week. After the screening of the documentary “Catalogne: l’Espagne au bord de la crise de nerfs” (“Catalonia: Spain at the edge of a nervous crisis”) and before the debate on Catalonia’s current political situation organised by the Human Rights Film Festival (FIFDH), VilaWeb interviewed Nicolas Levrat, professor at the Faculty of Law of the University of Geneva and director of the Global Studies Institute. He will be the doctoral thesis tutor of Anna Gabriel, a Catalan politician recently exiled in Switzerland. -Have you seen the documentary? What do you think about it? -I think it’s a very neutral movie. It criticises both positions, which is partly correct as I think there have been mistakes on both sides. It doesn’t really take side, it’s quite accurate and it allows everyone to form their own opinion, also those who did not know much about the situation. It’s quite factual. -I understand that you have followed the Catalan case for a while. How do you think that we have come to the present situation? -It’s a very good question and there are many factors of course. Madrid refused to enter a serious negotiation on the evolution of the Statute of Autonomy of Catalonia. There was an attempt to revise the statute, which was accepted, and then the Constitutional Court cut it down and all that. But I think there was room for some negotiation and sooner or later there will be. There is no other way. I do not believe Madrid -and when I say Madrid I do not speak of the current government, but of the Spanish population as a whole- can impose its will on Catalans. Neither can Catalans impose their will on the whole Spanish population. Basically, you have two democratic legitimacies, probably on different sides but it’s not even certain, maybe if Catalans were to organise a proper vote they would vote to remain in Spain, I don’t know. Even if they want to leave, then you need to have a negotiation process, so sooner or later there will be a negotiation. It would have been better to do it before all this spectacular drama. We see that the situation is bad because in the previous election there was the same result on the relationship between Barcelona and Madrid. I hope at some point serious negotiation will start. -After interviewing some Europeans, I have come to the conclusion that in Europe people don’t understand that Catalans broke the law, nor that the Spanish government sends politicians to prison. – Not only politicians, also representatives from civil society, which in my opinion is even worse! Not that I do not defend politicians, they also benefit from human rights. It’s possible that some laws were broken, whether they were legitimate or not is another matter, but in any case they were broken by those who were in charge, the politicians. I don’t think they should be sent to jail, but they can be prosecuted and let’s see what a judge says. I know there is a debate about the independence of the judiciary. Now, people from civil society, who only expressed their opinion, which was not illegal… There is absolutely no justification to keep them jailed. It is a latent violation of human rights. -What pressure can people put on the Spanish government? I mean, they are in jail and will continue captive. Why should the judge or the Spanish government set them free? -In the current world there are national laws and constitutional laws, but all European states abide also to values and principles like the European conventions and human rights treaties. There is the International Covenant on Civil and Political Rights approved by the United Nations in 1966. These are treaties that Spain has signed. Somehow, by keeping them in jail, Spain has violated its human rights commitments. At some point there will be a process that will clarify it, but this demands a lot of time, because you have to go to the European Court of Human Rights in Strasbourg. Anyway, these are clearly unacceptable facts. On the other hand, some laws were broken, but it’s difficult because there is also the right of self-determination. No country in the world has provision in its national laws of the right of self-determination. It’s a difficult case: people invoke a right recognized by international law, which states recognize, but at the same time don’t want to implement it because it puts at risk their existence. -Do you think this question will stay open for a long time? -Personally, I hope that at some point there will be some evolution in Europe and the European institutions. In some way, EU members are not genuinely sovereign as we understood it in the 20th century. Things have changed and I hope that Europeans together will be smart enough to deal with these issues. If you look at the EU Treaty, the first article talks about a “union among the peoples of Europe”, not among the states but among its citizens. And yes, Catalans are people, the Basques are people, Galicians are people, the Flemings are people, Scots are people… So I hope that at some point we will be smart enough to find a solution.

Summary: Nicolas Levrat: ‘Spain has violated its human rights commitments’


Fa tres setmanes, el director i cofundador d’Instagram Kevin Systrom va visitar el papa Francesc al Vaticà. Systrom mateix va penjar al seu compte una foto de la trobada, on també comentava que havien parlat sobre ‘el poder de les imatges a l’hora d’unir persones de cultures i llengües diferents’. Sembla que Francesc en va prendre nota, perquè des d’avui disposa de compte propi a la xarxa de fotografia social, amb el nom de Franciscus. En una entrevista, l’encarregat de la secretaria de comunicació vaticana Dario Edoardo Viganò explicava que al compte es penjaran ‘algunes de les fotos que el servei fotogràfic del diari Osservatore Romano fa al papa’, amb la intenció ‘d’emfasitzar-ne els aspectes de proximitat i d’inclusió que Francesc viu quotidianament’. La idea, afegia, ‘és de compartir, amb un aspecte fins i tot emocional, aquest pontificat’. Es tracta del segon pas ferm del cap del Vaticà a les xarxes socials, després de l’obertura el 2013 de tot un seguit de comptes papals a Twitter per part de Benet XVI, entre els quals n’hi havia un en llatí que ja acumula més de 425.000 seguidors.

Summary: El papa Francesc obre compte a Instagram


VilaWeb ja és el segon mitjà de referència per a seguir la informació política a Internet, segons les dades del darrer baròmetre d’opinió política (pdf) del Centre d’Estudis d’Opinió. La llista és encapçalada per La Vanguardia, seguida de ben a prop per VilaWeb, que supera per primera vegada l’Ara en la segona posició. A més distància hi ha El Periódico i El Nacional, empatats, seguits de Nació Digital, ediario.es, El Punt Avui i el 3/24. Evolució de les dades del CEO sobre els mitjans preferits per a informar-se de política L’evolució històrica de les dades ofertes pel CEO mostra una evolució a l’alça constant de VilaWeb, que aquest darrer any i mig ha superat El País i El Periódico, i en aquest darrer baròmetre l’Ara. La tendència general indica un caiguda del pes dels mitjans espanyolistes, amb una tendència a la baixa tant del País com del Periódico i també, en certa manera, de La Vanguardia. En canvi, el pes de mitjans sobiranistes com l’Ara i VilaWeb ha augmentat espectacularment.

Summary: El CEO ja situa VilaWeb com a segon mitjà del país per a informar-se de política


La membre del secretariat nacional de la CUP Maria Rovira considera que el referèndum és una de les vies que cal tenir sempre damunt la taula però ha afegit que ara no es donen les condicions i que s’han de generar. En una entrevista a l’ACN, ha explicat que en les negociacions per a la investidura es demostra que a Catalunya no hi ha la correlació necessària de forces favorables a la independència ni a un estat que no sigui part del conflicte. En aquest context, ha defensat que cal resoldre el conflicte en una taula internacional amb ‘mediació internacional’ i també que cal generar les condicions que ara no hi ha amb la mobilització permanent, desobediència i un acompanyament institucional. Després de l’anunci, per part del president de la Generalitat, Quim Torra, d’una cimera de partits i entitats després de les festes de Nadal per a provar de traçar una estratègia conjunta cap a l’exercici de l’autodeterminació, la CUP s’ha mostrat oberta a parlar-ne, tot i que també ha volgut destacar que ara com ara els diferents partits se situen en una ‘lògica recentralitzadora’ de l’estat espanyol en vista un possible pacte entre ERC i el PSOE per a investir Pedro Sánchez. ‘Per seure a parlar del dret d’autodeterminació i com exercim conjuntament els drets polítics com a poble sempre ens hi trobaran’, ha remarcat. Rovira ha constatat que ara mateix no hi ha unitat estratègica de l’independentisme i que hi ha ‘perspectives diferents’. I, en aquest sentit, ha assenyalat ‘qüestions contradictòries’ que fan difícil d’avançar, posant com a exemple l’anomenada llei Aragonès que, segons la CUP, obre la porta a privatitzacions. ‘Continuarem situant aquest conflicte polític que alguns volen deixar aparcat per tornar a una situació de calma que creiem que no es pot donar en la situació que tenim actualment’, ha remarcat. Sobre la proposta de la CUP en aquesta cimera després de Reis, ha defensat que cal crear les condicions per a exercir l’autodeterminació en diferents àmbits perquè, segons que ha alertat, no es resoldrà únicament per la via judicial o interpel·lant l’estat espanyol a negociar. ‘Serà amb el desbordament que ha d’anar acompanyat del fet que a escala internacional siguem capaços de generar aliances perquè, quan hi hagi un desbordament continu, tinguem algú a qui interpel·lar. És un front imprescindible’, ha defensat. Per crear les condicions, Rovira també ha defensat que cal determinació i consciència que segurament s’haurà d’estar disposat a assumir conseqüències i responsabilitats ‘fins a les últimes conseqüències’ perquè davant hi ha un estat autoritari. Ha criticat durament les negociacions d’ERC amb el PSOE per a la investidura i ha acusat els republicans d’afegir-se a la recentratlizació de l’estat espanyol, de voler desmobilitzar i retornar al marc autonòmic. En aquest sentit, ha denunciat que ERC ha renunciat al dret d’autodeterminació en el possible pacte d’investidura i ha conclòs que ‘no es donen les condicions polítiques’ per a pactar amb el PSOE. ‘Entenem que aquesta negociació no fa sinó tornar a situar l’autonomisme com a eina i ja hem vist que no és capaç de garantir què necessitem com a poble’, ha afegit.

Summary: Maria Rovira: ‘No podem deixar de tenir el referèndum damunt la taula però ara no es donen les condicions’


El valor de les fusions i adquisicions transfrontereres ha caigut un 45% en el segon trimestre de l’any respecte al mateix període de l’any anterior a causa de la possibilitat de ‘Brexit‘, a la incertesa política als Estats Units i altres països i al feble entorn macroeconòmic global. Així consta a l’informe ‘Cros-Border M&A Index‘, elaborat per Baker & McKenzie, en què es posa de manifest que entre abril i juny es van comunicar 1.320 operacions transfrontereres per un valor total de 214.000 milions de dòlars (192.023 milions d’euros), fet que suposa una retallada del 4% en el volum de les operacions. “Després d’un 2015 de rècord, no hi ha dubte que el ‘Brexit‘, la incertesa política als Estats Units i altres països, el feble entorn macroeconòmic global i altres factors han fet efecte en la confiança dels operadors del mercat”, indica la sòcia de M&A de Baker & McKenzie Maite Diez. Tot i això, l’experta assenyala que encara existeixen grans volums d’operacions i moltes multinacionals segueixen fent adquisicions atenent a les seves estratègies a llarg termini. L’informe detalla que el valor total de les mega-operacions transfrontereres (amb un valor superior als 5.000 milions de dòlars) ha baixat significativament a la primera meitat de l’any. Així, mentre que es van comptabilitzar 21 mega-operacions a la primera meitat del 2015 amb un valor total de 296.000 milions de dòlars (265.509 milions d’euros), el valor de les 18 operacions que s’han registrat fins avui s’ha reduït un 23%, situant-se en 228.000 milions de dòlars (204.528 milions d’euros), i únicament tres d’elles s’han produït en el segon trimestre 2016 (per 26.018 milions d’euros).

Summary: El Brexit i la incertesa fan caure un 45% el valor de les fusions i adquisicions transfrontereres


Els membres de Barcelona en Comú tenen temps fins a les vuit del vespre per a votar si volen governar amb el PSC a l’Ajuntament de Barcelona o no. De la militància, en depèn l’acord final. Ada Colau, ja es va manifestar ahir a favor del sí. Avui VilaWeb ha volgut donar veu a partidaris del no. Són Rodolfo Ruiz Ligero, conegut per Fito, i Walter Daniel San Joaquín. S’encarreguen de l’àrea de cultura dins Barcelona en Comú. Rodolfo Ruiz Ligero, nascut a Madrid, és ex-realitzador de TVE. Llicenciat en arts escèniques, diplomat en mitjans audiovisuals i en filosofia moral. És doctorand en filosofia política i la seva tesi tracta sobre Andreu Nin. Persona de pes dins la sectorial de cultura de Barcelona en Comú, va ser ell qui va encapçalar el no a Xavier Marcé. Aquests són els seus arguments contra el pacte: Rodolfo Ruiz Ligero «El pacte no m’agrada. Vaig valorar-lo negativament a la darrera assemblea que vam tenir. I hi votaré en contra, i tant. L’acord amb el PSC vulnera la filosofia política de Barcelona en Comú. Vulnera el document programàtic de Guanyem Barcelona. Pel que fa al meu àmbit, el PSC ha demostrat, com a partit sucursalista del PSOE, que el seu concepte de la cultura és antagònic amb el de Barcelona en Comú. Des dels pactes de la Moncloa del 1977, la socialdemocràcia espanyola té una concepció neoliberal de la cultura. L’entén com un negoci i comerç. En dic la cultureta dels jocs artificials i el macramé i els miralls lúdico-festius. Res a veure amb Barcelona en Comú. Al revés, antagònic al fet comú: al nostre entendre la cultura és com la columna vertebral de l’opció política que vol transformar la societat. El PSC, aquí a Catalunya, va proposar inicialment per a portar Cultura un directiu de l’empresa Focus. I Focus és l’empresa d’infrastructures del món de l’espectacle, la música, teatre, en règim pràcticament de monopoli al regne d’Espanya. Barcelona en Comú és als antípodes. Hauria estat un error donar-ho a aquesta persona. Però no és cap batalla contra ningú en concret, que quedi clar. Encara que hi hagi renunciat, si al final la cultura l’assumeix Jaume Collboni la manté el PSC igualment. I la socialdemocràcia del PSC i Barcelona en Comú són antagònics. En tercer lloc vaig contra el pacte perquè és un negoci pèssim. I m’explicaré: fer aquesta cessió per només quatre regidors? Mira, si és per aconseguir la majoria absoluta, en podríem dubtar. Jo no en dubtaria. Però entendria que algú sí. Però és que resulta que tampoc no tenim majoria absoluta, si pactem amb el PSC. Només per quatre regidors hem de fer aquest canvi de sentit radical a les nostres polítiques? I, a més, el PSC es queda Turisme? Però, home! Finalment, el resultat és el contrari del que es busca. Fins ara Barcelona en Comú, tot i estar en minoria, ha anat aconseguint acords amb tres forces polítiques (ERC, PSC i CUP). Acabava sumant. Doncs ara ens en posem dos en contra. Si el PSC entra al govern, Barcelona en Comú tindrà ERC i la CUP totalment en contra. I serà molt més difícil d’arribar-hi a acords. Jo crec que ni ERC ni el PSC no són partits d’esquerra. Però això ja ens ho deien des de la mesa de Barcelona en Comú a la darrera assemblea. Jo vaig defensar que amb l’únic partit que es podia acordar, i s’ha d’acordar, és amb la CUP, partit que vaig votar a les darreres eleccions autonòmiques. I molta gent va fer com jo. Naturalment que sí. Tinc bona relació amb companys militants de la CUP. Sense anar més lluny: Gabriela Serra. Ella i jo vam compartir comitè central de l’organització d’Izquierda Comunista als anys setanta. Per tant, per mi l’organització política que és el fil conductor del consellisme, del luxemburguisme, i per tant d’una posició radical d’esquerres que nosaltres vam tenir als setanta, és la CUP. I com a comunero castellà que sóc, defenso la confederació dels pobles ibèrics. I milito a la CNT, també. Tinc seixanta-sis anys i milito des dels setze anys: he passat per totes les forces polítiques i sindicals radicals d’esquerra. Em dedico a la filosofia política i crec que és totalment compatible la crítica amb el respecte a les persones. Jo voto que no perquè crec que el pacte amb el PSC és un error complet.» Walter Daniel San Joaquin (Foto: ABC) Un altre militant contrari al pacte, fins al punt que dubta si deixar Barcelona en Comú, és Walter Daniel San Joaquín. Treballa d’estàtua a la Rambla de Barcelona. Hi fa de Quixot. Per ell, el pacte amb el PSC seria la gota que faria vessar el got. Creu que la gestió de l’equip de Colau ha estat una decepció. És membre de l’Associació República de les Estàtues Humanes de la Rambla de Barcelona i de Barcelona en Comú. «No m’he donat de baixa, encara. Ja ho veurem. Ni ganes de votar, gairebé no tinc. Aquí hi ha molta gent decebuda. Es diu que el pacte amb el PSC va ser a porta tancada. I que no hi van participar les bases. Jo em sento decebut des de fa mesos. En el meu cas, des que Barcelona en Comú va aprovar el projecte per a la Rambla de Barcelona. Nosaltres vam entrar a Barcelona en Comú com a Associació República d’Estàtues Humanes i som contraris a la privatització de la Rambla i l’espai públic. I, de sobte, Barcelona en Comú va signar l’acord per a aplicar la taxa sobre la Rambla. Per què van fer-ho? Ens fan pagar 200 euros el mes a cada estàtua. CiU va implantar aquest impost. 200 euros. I ara ells han acordat de mantenir-lo. Per què? El problema no són els 200 euros, és de concepte. Els únics que no paguen pel fet d’estar a l’espai públic, qui són? Els Amics de la Rambla. Els més poderosos. Reben l’espai gratuït i cobren per la publicitat que s’hi pugui posar o els negocis. Nosaltres som cinc persones. No tenim gens de força, i no ens han escoltat. Gala Pin no s’asseu ni a les reunions. «Conceptualment, no estic d’acord amb això que s’ha fet. De sobte, s’ha atorgat al PSC un perfil que no té res a veure amb els trets que anàvem conformant Barcelona en Comú. I marca una divisòria entre la CUP, ERC i nosaltres que no anirà bé. I si amb el moviment s’aconsegueix la majoria absoluta, d’acord. Però és que ni així. La bogeria que tenen des que van entrar al govern! Poden servir per a fer oposició, però no estan organitzats per a manar. Ho veig així. Quan no saps què fer a la vida, agafes qualsevol camí. Això ha passat a Barcelona en Comú: com aquell a qui li toca la loteria, no sap què fer i es gasta un milió d’euros en un dia. Per mi que no saben què és el poder. I el poder et pot marejar. Jo et puc pujar fins al capdamunt del terrat. Ben amunt. I d’allà dalt estant cauràs. No t’hauré ni d’empènyer. Només fent-t’hi pujar, en tindràs prou per a caure.»

Summary: ‘I tant que votaré contra el pacte amb el PSC’


Els kurds del camp de Kherso celebrant el Newroz (foto: Oriol Bäbler) Un parell de nois empenyen un neumàtic de tractor per un camí pedregós. “Visca el Kurdistan!”, criden amb vehemència. El gegant de goma, com si intuís el seu destí, trontolla mentre avança. Un grup de nens els segueixen amb admiració. Els nois colpegen al neumàtic perquè es desplomi. Estan exhaustos, amarats de suor. El gegant, abans de restar pla, vacil·la i dansa sense gràcia. Després, els nois l’utilitzen de seient. “Ens l’ha donat un pagès després d’insistir molt”, explica en Ferhat. Ell i el seu amic són nascuts a Erbil, la capital del Kurdistan iraquià. El pneumàtic serà la base de la foguera del Newroz: l’any nou kurd. Una festivitat mil·lenària que se celebra durant l’equinocci primaveral. “Es pensava que volíem cremar el neumàtic per protestar i provocar aldarulls”, afegeix enriolat. Segons la mitologia, el Newroz és la celebració de l’alliberament; del fi de l’opressió. La llegenda explica que Zuhak, un rei assiri, va sotmetre el Kurdistan a una tirania de més de mil anys. Un regne sàdic i malvat que obligava als seus súbdits a fer sacrificis humans. Un regne obscur i depressiu on no existia la primavera. La misèria dels kurds es va convertir lentament en un ressentiment volàtil i poderós. La revolta era inevitable. Un ferrer anomenat Kawa va esdevenir el capitost de l’alçament. Sota el seu lideratge, un exèrcit ansiós de llibertat va marxar cap al castell del tirà. Una martellada del ferrer va acabar amb la vida de Zuhak. Un cop sec va derrotar l’opressió i la foscor. Es van encendre fogueres als cims dels turons per celebrar la llibertat. La primavera, per fi, va pintar els paisatges del Kurdistan. Un mite que per desgràcia no ha quedat desfasat. “El Newroz és molt més que l’any nou. Per a nosaltres és una festa nacional”, afirma en Ferhat. Una reivindicació de la cultura i història kurda. El poble kurd és una de les nacions sense Estat amb major població: 30 milions de persones. Les terres del Kurdistan estan dividides entre les fronteres d’Irac, Iran, Turquia i Síria. Els kurds, considerats una minoria ètnica, han sofert tota mena de repressions per part dels països que els alberguen. A Turquia, per exemple, fins el 1991 la llengua kurda estava prohibida i l’Estat es referia als kurds com a “turcs de les muntanyes”. Celebrar el Newroz –anomenat Nevruz per les autoritats turques– era il·legal fins l’any 2000. En Ferhat i el seu amic fan un esforç per aixecar el pneumàtic. Els seus rostres enrogeixen. Es mouen amb torpesa, com si una soga els escanyés. Tres nois s’apropen a ajudar-los. Un d’ells porta una samarreta amb els colors de la bandera kurda: verd, blanc i vermell. Sobre el sol que brilla al mig del tòrax s’hi pot llegir “Kurdistan” en lletres negres. “Quan siguem independents aquesta serà la samarreta de la nostre selecció de futbol”, diu orgullós. Deniz Naki és un dels seus jugadors preferits. Els nois kurds movent el neumàtic de tractor (foto: Oriol Bäbler) Els nois dirigeixen el gegant de goma cap a la part posterior del camp de refugiats de Kherso. Un centre d’acollida –segons la terminologia oficial– situat a uns 30 quilòmetres a l’est d’Idomeni. Els nois aprofiten el pendent del prat perquè el neumàtic triï l’emplaçament de la foguera. El gegant rodola uns centenars de metres abans de perdre l’equilibri. “Visca el Kurdistan! Visca el Kurdistan!”, criden mentre fan el signe de la victòria amb els dits. D’entre uns pins comencen a sorgir desenes de figures. Tenen els braços desproporcionats i els arroseguen rampinant el prat. Les figures també criden “visca el Kurdistan!”. Poc a poc, els cossos adopten característiques humanes. Els primers detalls que es distingeixen són les barbes, els bigotis i els turbants. Les desproporcions s’acaben transformant en branques de la pineda. Les figures escampen, sense voler, una aroma fresca amb ànima de resina i fusta jove. El pneumàtic i algunes branques de pins (foto: Oriol Bäbler). “Necessitem molt combustible”, afirma l’Iman. És menut però molt expressiu. “Molt combustible”, repeteix mentre fa voleiar els braços imitant una foguera. És d’Afrin, la quarta ciutat de Rojava (Kurdistan sirià). “Si el foc és gros també ho és la ruptura amb el passat. Necessitem un foc gros per encarar l’any nou amb il·lusió”, explica l’Iman. Cinc dies abans del Newroz, el 16 de març, l’administració de Rojava (de facto autònoma des del 2012) va declarar la constitució d’una regió federal anomenada Nord de Síria – Rojava. La federació, fonamentada en els valors de la igualtat i la democràcia directa, inclou els cantons kurds d’Afrin, Kobani i Jazira, així com d’altres territoris recuperats a l’Estat Islàmic. Tant el règim sirià com l’oposició han condemnat la declaració perquè consideren que atempta contra “la unitat de Síria”. Un grup d’homes porta, de dins el camp de Kherso, neumàtics de cotxe i tota mena de plàstics per cremar. Se senten crits i una munió de criatures arrenquen a córrer. En Ferhat i els seus amics empenyen un altre gegant de goma pel camí pedregós. Esbufeguen però se’ls nota feliços. “El pagès ha dit que l’any nou s’ha de celebrar bé”, comenta en Ferhat. Un grup de kurds amb el segon nemumàtic de tractor (foto: Oriol Bäbler) El primer neumàtic de tractor, col·locat al terra, fa de peu de la foguera. Els kurds posen el segon al damunt en posició vertical. Els neumàtics de cotxe i tot tipus de peces de plàstic serveixen per estabilitzar l’estructura. Després, sense més principi que l’equilibri, ho cobreixen tot amb branques i trossos de fusta. Kurds cobrint l’estructura de la foguera (foto: Oriol Bäbler) La gent canta l’Ey Requîb, l’himne del Kurdistan. Alguns segueix el ritme picant de mans. “Mireu el nostre passat quanta sang hem vessat/Que ningú digui que els kurds han mort, són vius”, diuen un parell de versos. L’estructura de la foguera té certa forma cònica. No obstant, l’anarquia dels branquillons provoca que el con tingui un toc despentinat. El kurds, però, no semblen massa preocupats per l’estètica de la seva foguera. Famílies senceres s’hi fan fotografies. Els ànims s’exalten quan cinc joves s’acosten carregant el tronc sencer d’un pi. Els nois carregant el tronc d’un pi (foto: Oriol Bäbler) Els nois intentant col·locar el tronc (foto: Oriol Bäbler) L’estructura està llesta. Puntualment, alguna persona fa la seva aportació personal a la foguera: roba vella, sobretot. “Quan es pongui el sol serà el moment del foc”, li comenta una mare a la seva filla. Mentre el cel no s’apaga, els kurds xerren de manera animada. El tancament de fronteres –des del 9 de març– i el seu futur com a refugiats acaparen les converses. La majoria es mostren optimistes malgrat l’entrada en vigor, la nit anterior, del pacte entre la Unió Europea i Turquia. “En algun moment Macedònia cedirà i la ruta tornarà a ser transitable. Grècia no està en condicions de mantenir a més de 40.000 persones. La Merkel, a més, no ho permetrà”, comenta convençut en Gani. Kobani, la seva ciutat natal, és un “munt de runa inhabitable”. “L’Estat Islàmic i Turquia m’han empès fins aquí”, conclou. Un kurd esperant el ‘moment del foc’ (foto: Oriol Bäbler) El sol fa estona que ha desaparegut per l’oest i la llum agonitza entre tons violacis. La ruta del sol es alguna de les fantasies que les màfies xiuxiuegen a les oïdes dels refugiats. Fantasies cares i edulcorades. L’oest, llunyà i muntanyós, són els camins ignots d’Albània. La foscor fa olor de gasolina. Un senyor gran, mentre mustia quelcom indesxifrable, buida una garrafa de combustible com si volgués batejar a la foguera. L’olor de gasolina atrau a desenes de kurds. El senyor gran agafa un jersei de color negre amb un petit escut brodat: dues simitarres (espases) encreuades i una palmera. “És l’escut d’Aràbia Saudita”, exclama el senyor. Cargola el jersei per convertir-lo en una metxa. L’introdueix al cor de l’estructura i l’impregna de combustible. “Es pensen que fent una mica de beneficència ens oblidarem que els seus diners paguen a les milícies que ens volen exterminar”, argumenta. Una torxa encesa passa de mà en mà. El senyor gran fa un breu parlament. Dedica unes paraules als màrtirs kurds i desitja que l’any nou no estigui tacat de sang. “Espero que aviat tots puguem tornar a casa”, sentencia entre aplaudiments. La torxa cau sobre la metxa i la nit esdevé una flamarada. En Zuhak ha mort. Se senten crits de “visca el Kurdistan! Visca el Kurdistan!”. La gent encercla un foc que s’alça més de quinze metres. Un foc que “agermana i neteja els cors” segons el poeta Melayê Cizîrî. La brisa es diverteix recargolant i afilant les flames. Un estol de guspires sobrevola l’escena cercant la manera de propagar l’any nou. Un nen kurd portant la torxa (foto: Oriol Bäbler) Dos amics celebrant el Newroz (foto: Oriol Bäbler) Una dona gran mirant de prop el foc (foto: Oriol Bäbler) Un pare i una filla admirant la foguera (foto: Oriol Bäbler) Algunes persones segueixen alimentant a la foguera amb neumàtics i branques. Els aliments es llencen des d’una distància prudencial; el foc no fa distincions. El fum, negre i espès, embruta els rostres. Els espetecs són constants, també els estossecs. La flaire de goma socarrimada s’encalla a les narius com un ham. Un noi alimentant a la foguera amb un tronc (foto: Oriol Bäbler) Una noia treient-se el mocador a la vora de la foguera (foto: Oriol Bäbler) “Visca els peshmerga”, coregen un grup de Duhok, Kurdistan iraquià. Els peshmerga –aquells que s’enfronten a la mort, literalment– són les seves forces armades. El grup porta amb orgull una bandera kurda feta de paper. Les franges són assimètriques i el sol és un punt groc sense puntes. “L’ha pintat la meva filla”, admet amb un somriure en Zaza. El grup també coreja el nom del seu president, Masoud Barzani. No són les úniques proclames polítiques. Quatre nois corren al voltant de la foguera mentre onegen banderes –un drap i un pal– amb diversos motius. En una si poden llegir les sigles del PKK, el partit dels treballadors del Kurdistan. Una organització política i armada que lluita des del 1984 pel reconeixement dels drets dels kurds a Turquia. El seu fundador i líder, Abdullah “Apo” Öcalan, compleix una condemna de cadena perpètua a l’illa presó d’Imralı. El 2013, durant el Newroz, es va fer públic un comunicat d’Ocalän on afirmava que “la lluita armada s’ha acabat”. El PPK va declarar un alto al foc i va iniciar un procés de pau amb el govern d’Erdogan. Les negociacions es van trencar l’estiu passat quan l’exèrcit turc es va embarcar en una campanya de bombardejos al nord d’Irac contra posicions de l’Estat Islàmic i el PKK. Segons el primer ministre turc, Ahmet Davutoglu: “No hi ha diferències entre Daesh i el PKK –malgrat ser enemics declarats–, ambdós són una amenaça per la humanitat”. A finals d’any, les operacions militars es van estendre pel Kurdistan turc. Ciutats com Hakkari i Cizre van ser assetjades i sotmeses a tocs de queda. Sur, el casc antic i emmurallat de la capital, Diyarbakır (Amed en kurd), va córrer la mateixa sort. El PKK també ha reprès la lluita armada. Un nen ensenyant la bandera de Rojava (foto: Oriol Bäbler) Una bandera amb la sigla del PKK (foto: Oriol Bäbler) “Hem fet una foguera massa grossa”, es lamenta en Ferhat. És tradició córrer cap a les flames i, en un exercici de gallardia, saltar-les. “Espero que ningú ho intenti”, afegeix preocupat. Una noia connecta un altaveu a un petit generador. Remena la pantalla del seu mòbil i la música esclata. Sonen setars i dafs sobre una base electrònica. Alguns nois aixequen castells mentre canten. La música, poc a poc, ajunta els cossos. Els manovells s’entrelliguen. Es formen cercles i la govend –una dansa típica– és ja imparable. “Ens falten moltes coses per celebrar bé el Nowruz. La roba n’és un exemple. Però la música ho cura tot”, explica la Mîna, la noia de l’altaveu. Les rodes giren tota la nit acompanyades de somriures i crits de “newroz pîroz be”, feliç any nou. Un grup de kurds ballant la govend (foto: Oriol Bäbler)

Summary: Newroz, la nit del foc del poble kurd


La fins ara ministra britànica de Treball i Pensions, Amber Rudd, ha presentat la dimissió del govern de Boris Johnson i ha abandonat el Partit Conservador. Rudd afirma que no pot continuar si conservadors moderats lleials són expulsats. Una referència a la decisió del primer ministre britànic d’expulsar del grup parlamentari 21 diputats, dimarts passat. Johnson va expulsar-los després que votessin a favor d’una moció que treia al Partit Conservador el control de l’agenda del parlament de Westminster. Posteriorment, i ja sense control de l’agenda, el primer ministre va veure com la Cambra dels Comuns li imposava una llei que blocava un Brexit sense acord. ‘Vandalisme polític’ En la carta de dimissió, Rudd acusa Johnson d’assaltar la decència i la democràcia i qualifica ‘d’acte de vandalisme polític’ l’expulsió dels 21 diputats. L’exministra ha dit al primer ministre que havia entrat al govern ‘de bona fe acceptant que un no-acord era damunt la taula’. ‘Tanmateix ja no crec que marxar amb un acord sigui el principal objectiu del govern’, afirma. També diu que, si bé ha vist el govern abocar molta energia a preparar-se per a un Brexi sense acord, no ha vist ‘el mateix nivell d’intensitat en les nostres converses amb la Unió Europea.’ I afegeix que les novetats de l’oficina de Johnson no van dur-li la tranquilitat que esperava. Downing Street afirma estar ‘decebut’ per la renúncia d’una ministra ‘talentosa’. Però un portaveu de l’oficina del primer ministre ha afegit que ‘tots els ministres que van entrar al govern van assumir marxar de la UE el 31 d’octubre passés el que passés.’ I have resigned from Cabinet and surrendered the Conservative Whip. I cannot stand by as good, loyal moderate Conservatives are expelled. I have spoken to the PM and my Association Chairman to explain. I remain committed to the One Nation values that drew me into politics. pic.twitter.com/kYmZHbLMES — Amber Rudd MP (@AmberRuddHR) September 7, 2019

Summary: Nou cop per a Boris Johnson: dimiteix Amber Rudd, ministra de Treball