La crisi sanitària i el confinament general de la població de resultes de la Covid-19 han trasbalsat els ritmes vitals de tothom i també, en conseqüència, la manera d’accedir als continguts culturals. N’és una prova que els dos primers dies de confinament les visites a l’espai digital de les biblioteques públiques, eBiblioCat, va augmentar d’un 500%. I en el mateix període el préstec de llibres electrònics va créixer d’un 150%. Per respondre a l’augment sobtat de la demanda, la Generalitat, la Diputació de Barcelona, la Diputació de Girona i les Biblioteques de Barcelona han aprovat la contractació immediata de més títols i llicències d’ús per un valor de 120.000 euros, alhora que s’ha augmentat el nombre de documents que pot manllevar cada persona cada dia. Sobre la base d’aquest acord, tothom pot accedir a la biblioteca digital eBiblioCat. I el fet de no tenir el carnet de la biblioteca ja no serà cap entrebanc, perquè d’ara endavant també es pot obtenir telemàticament. Una vegada fet el registre a la web que s’ha activat, l’usuari tindrà tres mesos per a anar a qualsevol biblioteca a recollir el carnet, però tindrà accés als serveis digitals de seguida. Revistes en català gratuïtes durant el confinament A banda tot el material amb què comptava la plataforma, ara s’hi han incorporat els recursos que editors i, en general, empreses de continguts digitals ofereixen gratuïtament als ciutadans mentre duri la crisi sanitària, com ara el banc de dades per a escoles SIR Issues Researcher i la col·lecció de còmics ‘Underground and Independent Comics‘. Actualment, des d’eBiblioCat es pot accedir a una col·lecció de més de cent mil documents digitals, com ara llibres electrònics, audiollibres, música, films i documentaris, enciclopèdies generals de referència i d’informació sobre temes mèdics, cursos d’anglès, etc. A més, s’ofereixen col·leccions diferenciades per temàtiques, com ara la col·lecció ‘Estan bojos, aquests romans!’ en homenatge a Albert Uderzo, el creador d’Asterix, mort fa poc; ‘Misteris acollidors’, relacionada amb obres de gènere negre; i ‘Sofà, manta i crispetes’, amb una selecció acurada dels grans clàssics de la història del cinema. I si ens interessa un tema en concret, també es pot recórrer a l’índex on apareix una llista de cada matèria: art, ciència i tecnologia, humanitats i ciències socials, oci, idiomes, música… Música per a atenuar l’aïllament: festivals en directe des de casa

Summary: Les biblioteques continuen obertes amb més de 10.000 documents digitals a l’abast de tothom


Teresa Forcades ens rep a la casa de Gràcia on va viure de petita. És on ha tornat, ara que tot i ser encara monja, s’ha exclaustrat. La trobem sense vel, amb el llibre ‘Viure, morir i nàixer a Gaza’, de David Segarra damunt la taula, i atenent trucades telefòniques de benedictines de 99 anys que la troben a faltar. Deixa la porta de casa oberta (‘al pis de sota hi viu més família, i així passa l’aire’), té la cara força alegre i prou ganes de parlar. Forcades es mostra oberta a la llista unitària sense polítics, comenta sense cap acritud les baixes a Procés Constituent, matisa les diferències entre Podem a Espanya i la secció catalana, i avança detalls que li agradaria veure a la Constitució Catalana. —Us agrada la proposta d’una llista sense polítics pel 27-S? —Davant la pregunta si una llista sense polítics, que no condicionés cap tipus de govern, i servís per suplir el referèndum, la meva opinió personal és que hi estaria d’acord, i que el Procés Constituent hi estaria d’acord, o hi hauria d’estar. És un gest que diu: no pot ser que com a poble no se’ns reconegui el dret d’autodeterminació. I he llegit que tècnicament es podrien convocar eleccions gairebé immediatament. Dos mesos. Ara, si comencem a parlar de sis mesos, o d’un any, o sobretot, si parlem d’un govern, aleshores la meva opció és molt clara: per a fer govern has de preguntar a la gent quin projecte de país. No només si volen la independència o no. —Si es convoquen entre els dos mesos, doncs, seguiu pensant que la llista civil és una bona idea —Crec que hem de pressionar per això fins al final. —Alguna gent ha deixat Procés Constituent aquestes setmanes. Per què ha passat? —Des del principi hem estat transversals. Gent d’ICV s’ha apuntat, gent de la CUP també. El 14-J anem a una assemblea general i faig una proposta que inclou confluència amb tots. Molta gent diu que plantejo un front on la CUP ja va anunciar que no hi seria en un bloc electoral. I per tant gent de Procés va dir: doncs anem cap a l’espai de la Crida Constituent-CUP. I jo ho entenc. I si jo fos la gent, no sé què faria… Perquè no és fàcil. I no hi ha cap garantia. Hi ha gent que m’ho diu: no hauràs acabat de sortir del Monestir per acabar no fent res? Jo crec que intentar-ho ja és fer alguna cosa. Ara, el resultat ja no el sé. I si no pot ser, no pot ser. Però intentar-ho. Jo entenc perfectament la gent. Teresa Forcades (Foto: Adiva Koenigsberg) —Us heu vist amb els crítics? —Sí. Perquè hi ha corrent crític que no ha marxat. I això està molt bé. Si parlem de pluralitat no hem de desitjar l’uniformisme. La meva tesi doctoral és sobre la unitat en la diversitat. Ells perquè es queden? Perquè em diuen ‘ja obrireu els ulls, ja!’ I potser tenen raó, i estaran allà per a fer de pont. Són els millors sentinelles. Em diuen: no et deixaràs manipular? Doncs mira, mentre els tingui a ells, ho tinc difícil, perquè estant a la que salten. És bonic, això. No som un moviment caòtic, anem junts, l’objectiu és una Catalunya independent d’esquerres. Però aquest corrent ens diu: ‘us heu equivocat de mètode. Amb aquests no farem res i després serà massa tard per anar amb la CUP’. —Procés Constituent quan acabarà decidint si conflueix amb ICV i Podem? —Aquesta setmana. Si el 3 d’agost és quan es convoca eleccions pel 27-S, nosaltres ens hem de mullar aquesta setmana. El nostre Grup Promotor al final és el dia 18. I el Grup decidirà, a partir del que haurà vingut de les territorials. Perquè al grup haurien de venir els seus representants. —Com és que es vol aliar amb Iniciativa si sou anticapitalista? Perquè ells no ho són —Em puc alinear amb Iniciativa, EUiA i amb Podem perquè tenim el compromís de fer un procés constituent. I això és l’obertura de l’espai que farà que el poble decideixi quin model de país vol. I és l’oportunitat millor per a fer-lo anticapitalista. —Faig com els crítics: i si us manipulen? Independentistes, la Forcades va amb nosaltres! —Jo crec que això és una possibilitat. Per desgràcia, la política no hauria de tenir res a veure amb això, però aquesta és la queixa. La crítica és claríssima. Ara, qui no vulgui pols, que no vagi a l’era. L’altra cosa és dir: perquè no em puguin manipular, o que sembli que em manipulin, no he de fer res? Que ho sembli, mira, m’és igual. Jo segueixo a un home que es diu Jesús, que pobre home li van dir de tot. O Casaldàliga. Grans sants, però en vida només reben que garrotades. Això ho tinc assumit. Però a banda que ho sembli, que no sigui veritat. Perquè pot ser de veritat. I això sí que he de vigilar. Amb això estic. —Podem de Castella és més centralista que la resta? —Jo crec que sí. M’ho sembla. Tot i que aquí hi ha un subgrup espanyolista, que com sabeu ha perdut. I l’Albano, en el seu punt vuit del programa, més clar no pot ser: el procés d’aquí no és depenent. I és el que va tenir més vots. El Podem català estan més propers a l’autodeterminació que el podem espanyol. —En canvi, l’Iglesias no: en el marc actual, no es pot preguntar als catalans. Un desconcert total. —Jo tamb ho crec. I ho vaig escriure en un article a VilaWeb, que no pots anar reivindicant aquesta democràcia des de baix quan acceptes que el marc legal pot determinar. I que només pots fer allò que és legal. Això mateix dic a Mas. Si només vols fer allò que és legal, mai farem el que voldrem. Si hem d’esperar que la independència sigui legal, la probabilitat és que no la fem mai. I ara per ara l’anticapitalisme, fins i tot la socialdemocràcia, no són legals. Per això la meva cosa és desobediència institucional. Imagina’t que la confluència que vull amb ICV i Podem es dóna, que guanya el 27-S, i té el suport de CUP i ERC per a fer govern. Doncs no farem res si no hi ha el poble al carrer. Això que jo vull és una revolució. —Albano Dante, de Podem. Me’l llegeixo i penso: aquest home el que vol és un canvi de govern autonòmic. No m’interessa gens, a mi. —Nosaltres des de Procés tenim dues línies vermelles: assegurar el compromís d’un procés constituent no subordinat. Ells no en volen dir unilateral, perquè els sona que t’és igual el que facin. I certament jo preferiria que fos fratern. Però una cosa és fratern i l’altra, subordinat. No hem de demanar permís a ningú. Aquí movem fitxa nosaltres. I l’altra línia és que això ha d’anar de baix, a dalt. Això vol dir que l’encapçalament, en aquesta confluència, si no hi ha acord, s’ha de fer en primàries. Teresa Forcades (Foto: Adiva Koenigsberg) —Imaginem la constitució catalana. Què us agradaria que hi posés. —Que la propietat privada no és un dret absolut. Això la doctrina social de l’església ja ho diu. I crec que una majoria de la gent ho entendria. Perquè ara passa que jo puc tenir tot de menjar i deixar-lo podrir, perquè és meu, mentre miro com et mors de gana. Però necessitem gent que ho lluiti, això. O el tema del deute. No vull un estat que comenci endeutat. Com diu David Fernández, endeutats per 128 anys: sis milions diaris d’euros que se’n van cap de les arques catalanes a unes entitats financeres que han especulat amb el deute, i canviant la Constitució. Ja n’hi ha prou. És una burla a la cara. —Doncs Iniciativa té un deute econòmic considerable. —Si a mi Mas em digués: vull fer un procés popular amb la gent, des de baix, no me’l creuria. Però si me’l firma, endavant. Com amb Iniciativa. Amb qui no em vull aliar no és Mas o CiU, és amb les polítiques neoliberals. Almenys Mas és honest. Si els altres enganyen, ja s’ho trobaran. Ja ens ho trobarem. Mas diu que hem d’assumir la nostra part de deute i que el TTIP és fantàstic. Com vols que no intenti facilitar en aquest país una transició nacional allunyada al màxim d’aquestes polítiques? I crec que sumem. Que podríem sumar. Convido al Mas a estar contra el TTIP i el Consorci Sanitari i de treure el Boi Ruiz, a revertir totes les privatitzacions i el deute, i llavors me l’estimo tant com a l’Herrera. Si algú em diu que no li agraden les meves polítiques, no hi puc pactar. Si en canvi algú diu que sí, potser m’enganya, i jo m’he d’espavilar a blindar-ho. A deixar-lo sol en un moment decisiu, i caure perquè ha traït dels pactes. De qui vols que em fiï, sinó? —De ni Déu. —Home, això… —Tinc una teoria: Samsó va perdre la força en perdre cabell. Forcades ha perdut la força en perdre el vel. —Espero que no. Si no m’haguessin dit que me’l tragués, no me l’hauria tret, és com vaig més còmode, i hi tornaria a anar. Ara vaig sense vel i veurem què passa. Certament no ha estat pressió de l’extrema esquerra, sinó que m’ho ha demanat la comunitat i el bisbe. Jo no he deixat de ser monja, i podria anar amb el vel. Però m’han ofert aquesta fórmula, una exclaustració temporal i després tornar, i m’han demanat que no vagi amb el vel. Sinó semblaria que sigui una opció del monestir i no és el cas.

Summary: Teresa Forcades: ‘Que em manipulin? És una possibilitat. He de vigilar’


Andrej Hunko és diputat al parlament alemany pel partit de l’esquerra radical Die Linke. Responsable d’Afers Europeus, aquest home tan vinculat als moviments pacifistes i a l’activisme més esquerranós va visitar ahir els presos polítics catalans als Lledoners. Els va poder veure tots menys a Turull, Forn i les dones preses. VilaWeb va poder parlar ahir amb Hunko per entendre quina visió té del cas català, per què l’esquerra radical alemanya manifesta tanta empatia amb els independentistes catalans i com ha viscut la visita a la presó. —Per què els heu volgut visitar, els presos? —Visitant els presos vull enviar un missatge a Europa. Això és molt seriós. Hi ha un judici que s’acosta. I ningú no en parla prou. L’arrest de Puigdemont va fer que el vostre cas fos molt seguit. Però ara ja no. Ara no en parla ningú, de Catalunya. Jo vull mantenir la meva feina i la meva idea: Europa ha de tractar d’aquesta qüestió. —I com ha anat la visita? —Els he vists tots menys Turull i Forn. L’ambient ha estat molt positiu, els he trobats molt forts. Romeva m’ha dit que els condemnarien, però que acabarien guanyant perquè demostrarien que no han comès cap crim. I que és una venjança d’Espanya però que anirien a Estrasburg. He quedat impressionat de la integritat dels presos. Desprenen una energia molt positiva. Els responsables de la presó ens han tractat molt bé. Els polítics m’han dit que aquí hi ha una lluita per defensar la democràcia i contra l’extrema dreta. —Per situar-nos, quina opinió en teniu, del cas català? —Jo no sóc pro-independència, jo sóc partidari de trobar una solució democràtica i pacífica en el marc europeu. I veig què passa. I les detencions. I crec que ara és el moment de venir aquí a enviar el missatge a Europa que la qüestió de Catalunya s’ha d’afrontar. I m’agradaria portar-la a l’assemblea parlamentària del Consell d’Europa, també. Ja vaig fer-ho a l’octubre. I vull tornar-ho a fer. —I com va anar el debat a l’octubre? —Va ser molt interessant. Vam aconseguir que hi hagués debat. Un debat sense conclusions, és cert, però es van poder veure les posicions. Jo vaig fer-hi la introducció i vaig veure com tots els representants de les velles nacions centreeuropees anaven més o menys a favor d’una solució democràtica. Els suïssos es van oferir a ajudar i tot. I a l’altra banda hi havia els turcs, els representants de l’Azerbaitjan, els nacionalistes serbs i els representats espanyols, tots menys Podem. Andrej Hunko ahir a la presó dels Lledoners. —I al parlament alemany, no hi podeu portar un debat? —Vaig provar que el cas català entrés en el programa que anomenem ‘Parlamentaris protegeixen parlamentaris’. Ajudem diputats de tot el món que tenen problemes, víctimes de repressió. Ho hem fet amb polítics de Turquia –per exemple, els kurds– i d’Egipte. Vaig maldar per fer-ho amb els catalans, i amb els Jordis. I m’ho van refusar dient que Espanya era un país de la UE. —Com el vau arribar a conèixer el cas de Catalunya? —A Alemanya m’havia trobat amb parlamentaris catalans, de la CUP, d’ERC, del PDECat i de més partits, gràcies a Marie Kapretz, delegada de la Generalitat. I gràcies a l’ANC. I vaig formar part dels observadors internacionals el Primer d’Octubre. Per mi, personalment, i políticament, l’1-O va ser molt important. Molt. Aquell dia vaig pensar que Europa havia d’implicar-s’hi. És una situació molt greu i no podem amagar-nos. És d’aleshores ençà que hi he estat amatent. Per exemple, vaig voler documentar-me bé sobre què passaria si un polític català fos detingut a Alemanya per una euroordre. Quan van detenir Puigdemont jo ja m’havia documentat. —Perdó? —Mesos abans de la detenció, vaig demanar als experts del parlament alemany què es podia fer, i què no, en cas de detenció. Per si de cas. I els experts que vaig consultar em van dir que l’euroordre no s’havia de seguir necessàriament. I que la rebel·lió no era a la llista dels casos automàtics. De fet, el tribunal va acabar dient això. —Per què creieu que Puigdemont el van detenir a Alemanya? És casualitat? —No ho sé. L’euroordre hi era. Però certament és una pregunta que jo també em vaig fer. Per què el detenen a Alemanya? Entre Espanya i Alemanya hi ha hagut, històricament, una relació molt estreta, sobretot en qüestions de seguretat i serveis secrets. Per exemple, amb la División Azul. —La División Azul? —Avui l’estat alemany paga les pensions dels espanyols que van formar part de la División Azul. En queden molt poquets. Però la paguen, i de manera oficial. És tan sols un exemple de l’estreta relació entre tots dos estats. Aquests darrers anys, en el terreny dels moviments independentistes la relació s’ha mantingut. I per això Alemanya va prendre una posició molt dura a favor de Madrid després del Primer d’Octubre i no van condemnar la violència policíaca. Però tota aquesta tradició, que feia tants anys que durava, va canviar amb la detenció de Puigdemont. —Per què? —Diguem que per primera vegada van aparèixer contradiccions entre les autoritats alemanyes. La línia mantinguda fins aleshores ja no era homogènia. Per exemple, la ministra de Justícia va fer unes declaracions que ja no mantenien aquesta línia d’estreta col·laboració. Hi ha un petit canvi. M’he reunit també amb el president Torra i li ho he dit. Vam guanyar la batalla. Vam guanyar el debat sobre si Puigdemont havia de retornar-se. I Puigdemont, he de dir, va acabar caient molt simpàtic. No sé per què. Però a la gent li va agradar. És un bon paio, deien, que intenta fer alguna cosa per la gent que el va votar. Quan la gent llegia que volien tancar-lo trenta anys per rebel·lió no ho entenien. Aquest home ha d’estar trenta anys tancat a la presó per haver organitzat un referèndum pacífic? L’arrest de Puigdemont va canviar les coses, sí. Abans la gent no pensava igual sobre el cas català. —Què en pensava abans la gent? —Deien que els catalans eren nacionalistes insolidaris que no volien contribuir amb els pobres extremenys. I feien paral·lelisme amb Baviera. Aquest era el discurs. I aquest discurs es va canviar. —Per què Die Linke, partit d’esquerra radical, té aquesta posició amb els catalans independentistes? —Nosaltres no donem suport a la independència. Donem suport a una solució pacífica i democràtica. I ens manifestem clarament contra la repressió. Aquesta és la posició oficial del partit. El CDU té vincle amb el PP. Els liberals alemanys, amb Ciutadans. L’SPD amb el PSOE. I els Verds i nosaltres som els que hi donem més suport, sí. Però els Verds, com que són tan i tan pro-Unió Europea, tenen una mica més de reserves. I no hi volen entrar en conflicte. Al Parlament Europeu, si ho observeu, també és l’esquerra que ha posat la qüestió catalana damunt la taula. Com hem fet nosaltres, sí. Dins el partit vam tenir el debat. I la nostra idea va guanyar el debat. —Ara heu visitat els presos. Heu conegut Puigdemont en persona? —Sí. Crec que és una bona persona. El considero un demòcrata de veritat. I no diria pas que sigui un polític de dretes. Potser és un conservador. Suau. Però primer de tot un demòcrata. El vaig conèixer en una reunió més o menys secreta, per a evitar la premsa, just després de ser alliberat. I una altra vegada, obertament, va venir a veure’m al meu despatx al parlament alemany. Li vaig fer de guia pel parlament. Casualment va venir el dia de portes obertes del parlament. Ple de gent. I la gent el reconeixia, s’aturava, i demanava de fer-s’hi una fotografia. Despertava molta simpatia. —I a Alemanya, més enllà de Die Linke, com es veu el cas? —Abans el cas català era portada. A mi em convidaven cada setmana per parlar-ne a alguna banda. Des de l’estiu, en canvi, ja no se’n parla. Des de l’alliberament de Puigdemont ha decaigut molt. —Us heu reunit amb polítics espanyols? —Sí. El 4 d’octubre. Després de la manifestació, Pablo Iglesias va organitzar una reunió a Madrid. Vaig anar-hi d’aquí estant. Amb l’AVE. Un tren impressionant. A Alemanya no en tenim, de trens com aquests. No ens funcionen, els trens. Hi havia Pablo Iglesias, Alberto Garzón, els dirigents d’UGT i CCOO, Jordi Xuclà, bascs, i al final Pedro Sánchez no es va presentar. Hi havia gent dels Verds europeus, jo i alguns altres per Die Lienke, i representants de Melenchon, a França. Iglesias volia que hi hagués diàleg i no confrontació, i pressionar Rajoy per negociar, i que els europeus també s’hi involucressin. Vam tenir un gran debat. —Us heu reunit mai amb representants d’Ada Colau? —Diria que personalment, no. Però com que som d’esquerres, els partits tenen relació, sí. —Un consell als independentistes? —Continueu amb la via pacífica i democràtica. Us fan guanyar molta simpatia. És extraordinari, el vostre cas. No tan sols en l’àmbit polític, sinó també en l’àmbit de societat civil. Rebo molts correus que m’ho diuen, això. —Vau ser observador internacional l’1-O . Què en penseu? Complia els estàndards internacionals? —El vostre referèndum no es pot comparar amb uns altres. N’he fet molts. He estat a Turquia, a les zones kurdes, i més. No és com el cas escocès, per exemple, perquè no hi havia acord entre les dues parts. Nosaltres vam venir com a testimonis, més que no pas com a delegació oficial. Ho teníem clar de bon començament. Crec que hauríeu de tenir un referèndum, i que les dues parts ho veiessin bé. I m’adono que serà molt difícil, veient la tradició espanyola. Entenc que és part del problema. Per mi el referèndum del Primer d’Octubre forma part del procés democràtic. I el fa avançar. I no tinc dubte dels resultats que va haver-hi. Un 90% a favor. I una participació del 42%. És a dir, que potser l’altra banda no es va presentar. Jo veig que la situació a Catalunya està dividida. I que hi ha una claríssima majoria a favor de fer el referèndum. Nosaltres, l’esquerra, vam ser molt crítics amb el referèndum de Kossove. No es va fer segons la llei internacional. I part de l’esquerra d’Alemanya també ho diu: no volem que Espanya sigui una altra Iugoslàvia, que es divideixi amb guerres. Hi ha una altra part de l’esquerra a la qual pertanyo –i que de moment guanya el debat–, que veu clarament que el vostre cas és diferent del de Iugoslàvia. Especialment els polítics, són diferents.

Summary: Andrej Hunko: ‘L’arrest de Puigdemont va canviar les coses a Alemanya’


Una sentència recent de la sala penal del Tribunal Suprem espanyol detallava l’ús del mòbil per part de la policia com un ‘micròfon d’ambient’ quan es punxa un telèfon, podent recollir totes les converses des que s’acaba de marcar el número fins que s’acaba la trucada, es despengi o no el mòbil en qüestió. Fa poc, Edward Snowden també va parlar en un programa de la HBO conduït per VICE sobre la facilitat que tenen els governs dels països per utilitzar la tecnologia i espiar els ciutadans sense que aquests s’assabentin, ja sigui punxant els seus telèfons mòbils o els seus ordinadors. Per evitar aquesta intervenció, l’ex-analista de la NSA ha donat alguns consells perquè un mòbil ‘desaparegui’ del panorama. El més bàsic de la seva explicació rau que, tot i que el t’hagin comprat el telèfon, terceres persones –és a dir, les empreses– poden accedir a les càmeres o als micròfons, activant-los sense que ho sàpigues. Snowden recomana extreure les càmeres i micròfons, de manera que no pots fer fotos i has d’usar un micròfon extern per parlar per telèfon. ‘Hi ha alguna forma de saber si el teu telèfon ha estat hackejat?’, pregunten a Snowden en l’entrevista. ‘El més preocupant de l’assumpte és que si el teu mòbil ha estat punxat mai no ho sabràs’, assenyala l’entrevistat amb tota seguretat. L’ús a Espanya del sistema conegut com a SITEL, que converteix el mòbil en un ‘micròfon d’ambient’, ha generat polèmica, però la policia o els governs no són els únics que, per desgràcia, intervenen un smartphone, sinó que hi ha pirates informàtics a la recerca de certs interessos que fan el mateix amb els seus objectius. Què es pot fer per evitar que espiïn el nostre telèfon? Aquí van uns quants consells més senzills de portar a terme que els de Snowden, tot i que no igual de contundents. 1. El móbil, sempre a les teves mans De la mateixa manera que ocorre amb altres possessions, com pot ser el DNI o el carnet de conduir, el mòbil no l’hauries de perdre de vista mai, molt menys deixar-lo en altres mans que no siguin les teves o deixar-lo a sobre d’una taula en algun lloc públic. Per què? Si algú t’agafa el mòbil o si hi ha la casualitat que està a la vista amb algun tipus de connexió encesa (Bluetooth, Wi-Fi, per exemple), tens la possibilitat que instal·lin programes espia sense el teu consentiment o coneixement, o que et robin informació personal. Sempre és millor prevenir que curar, així que no ho vagis deixant per aquí. 2. Desactiva les connexions sempre que no les facis servir Per a què et serveix tenir activades connexions com la xarxa Wi-Fi, la localització o el Bluetooth si no les estàs usant o no tens perspectives d’usar-les a curt termini? Quan es doni aquesta situació, desactiva tota mena de connexions completament, així t’evitaràs possibles atacs d’espionatge i que es facin amb les teves dades. A més, això té una part positiva, que és l’estalvi de bateria, ja que el telèfon tindrà menys fonts enceses que consumeixin la seva autonomia. 3. No utilitzis les xarxes de Wifi públiques Aquest és possiblement el consell que més es repeteix per activa i per passiva: no connectis el teu mòbil a xarxes Wi-Fi gratuïtes de qualsevol lloc perquè és probable que no siguin segures. Quan et connectes a una xarxa d’aquest estil, t’arrisques que algú pròxim tingui punxat el punt d’accés o fins i tot que ho estigui proporcionant ell mateix per robar contrasenyes, dades o comunicacions de tota mena. 4. Tapa sempre la càmera Tenir un smartphone avui dia sense càmera està considerat com un sacrilegi social. Si ets dels que no pot viure sense fer-se selfies o sense fer fotos fins a de les pedres, el consell de Snowden de treure totes les càmeres del teu terminal el veuràs impensable. Tot i que no sigui una fórmula tan rotunda, tapar sempre la càmera pot evitar-te més d’un disgust si punxen el teu mòbil i accedeixen a ella per observar o gravar el que fas. Les fundes de mòbils que inclouen tapa davantera ja fan que, si no estàs usant el terminal, la càmera frontal estigui oculta, però per a la càmera del darrere seria bo que posessis una petita adhesiu o et les enginyeres per fer una tapa de posar i treure. Així, quan no la utilitzis, la tindràs coberta i no podran captar molt per ella. 5. Vigila el teu micròfon Localitzar i treure els micròfons d’un smartphone no és una tasca que sàpiga fer qualsevol, per la qual cosa cal buscar mesures alternatives. Si has de mantenir una conversa important amb algú en viu i en directe, guarda el telèfon en el més profund de la bossa o de la jaqueta, però que hi hagi tela pel mig, així si algú intenta espiar-te sentiran tan poc com es pugui. Per al tema que espiïn les teves trucades, utilitza sempre que puguis un micròfon extern i mantén el mòbil guardat. Així, tot i que segueixin podent recollir informació a través dels micròfons propis del telèfon, com que està guardat augmentes les teves possibilitats que escoltin menys o pitjor. 6. Restaura el mòbil de manera periòdica Si tens instal·lats programes espies al telèfon, l’única manera de desfer-te’n – a no ser que siguis un geni informàtic i sàpigues on buscar per trobar-los i eliminar-los – és restaurar l’smartphone amb els valors de fàbrica. Això implica que passaràs per la tortura de fer una còpia de les teves dades per no perdre res del que tinguis, però pot estalviar-te algun problema. Com saber si t’estàs espiant no és una cosa molt factible, restaura el telèfon de manera més o menys periòdica. 7. Apaga el mòbil i extreu-ne la bateria Millor que deixar-lo en manera avió, sempre que no usis el teu dispositiu és millor que l’apaguis i, a més, que extreguis la seva bateria. Si el mòbil està apagat però amb la bateria posada, l’accés remot als micròfons pot produir-se – l’explicació és la que de Snowden que les companyies poden accedir a ells i encendre’ls – amb molta facilitat. Si també li treus la bateria, aquest accés ja no és possible, ja que el micròfon requereix una font d’energia per poder funcionar. 8. Fes servir contrasenyes segures Utilitzar una contrasenya segura no és sinònim d’èxit total, però com a mínim els pirates informàtics tindran una mica més d’entreteniment a l’hora d’obtenir ella, si és que ho aconsegueixen. Fer una contrasenya segura requereix pensar en els caràcters que utilitzes, a alternar números, lletres i símbols, i a fer-la de 8 caràcters com a mínim. Si vols saber més sobre fer una contrasenya segura i com mantenir-la així, tira un cop d’ull a aquestes eines per protegir els teus comptes i dispositius.

Summary: Vuit consells de seguretat per a evitar que la policia accedeixi al teu mòbil


Dimecres un tribunal d’Istambul va decretar llibertat amb càrrecs per a Taner Kılıç, president d’Amnistia Internacional a Turquia. Kılıç va ser detingut i empresonat acusat de tenir relació amb el predicador islamista Fethullah Gülen, assenyalat pel govern turc com a inspirador del cop d’estat fallit del 2016. El secretari general d’Amnistia Internacional, Kumi Naidoo, va penjar un vídeo a Twitter en què en celebrava l’alliberament i es mostrava esperançat per a poder reunir-se amb ell i amb la seva família: ‘Gràcies pel teu sacrifici, per la teva dignitat i per la teva inspiració. Serà un dels honors més grans de la meva vida de poder reunir-me amb tu. Tinc moltes ganes de fer-ho, amb sort, durant les dues setmanes vinents’. I am so thrilled #TanerKilic is free at last. Taner, I look forward to the honour of meeting you, not in prison but with your family where you belong pic.twitter.com/O4NHjLNBcO — Kumi Naidoo (@kuminaidoo) August 15, 2018 Amnistia Internacional no el va arribar a considerar pres de consciència En tot aquest temps, Amnistia Internacional no va arribar a considerar mai Taner Kılıç un pres de consciència. En una entrevista a VilaWeb, qui n’és coordinadora a Catalunya, Ariadna Ribas, explicava que no és fins que no s’han acabat els procediments judicials o van molt avançats que fan aquesta consideració i que és per això que no han fet cap comunicat denunciant que els independentistes catalans empresonats són presos polítics: ‘Som en una fase d’instrucció en què els delictes no s’han qualificat i els càrrecs són provisionals; per tant, en una fase molt inicial. Com a referència, fa vuit mesos que Amnistia Internacional Turquia té el president empresonat acusat de terrorisme en aquesta campanya contra defensors dels drets humans. Fa vuit mesos que és a la presó i no l’hem declarat pres de consciència. Vull dir que és el procediment que seguim en tots els casos.’ Sí que van engegar una campanya per a pressionar el ministeri de Justícia turc i exigir l’alliberament de Taner Kılıç. ‘No s’ha trobat cap prova contra ell i, tot i així, el govern continua castigant-lo per la seva tasca a favor dels drets humans’.

Summary: Alliberat el president d’Amnistia Internacional a Turquia, empresonat feia 14 mesos


La patronal Foment del Treball ha interposat una denúncia davant l’Autoritat Catalana de la Competència (ACCO) contra l’Assemblea Nacional de Catalunya (ANC) per ‘conducta anticompetitiva prohibida’ en la seva campanya de consum estratègic, segons han avançat diversos mitjans i ha confirmat l’ACN. A més, la patronal també ha demanat mesures cautelars al jutjat mercantil com a pas previ a la presentació d’una demanda per ‘conducta deslleial’. Tot plegat, per denunciar la campanya de l’entitat independentista que creava un cercador d’empreses compromeses amb l’economia catalana i ‘deslligades de les pressions de l’estat’. Segons Foment, l’estratègia de l’entitat independentista és una ‘conducta contrària a la bona fe’, ‘restrictiva de la lliure competència’ i afecta l’interès públic. L’ANC activa un cercador d’empreses compromeses amb l’autodeterminació

Summary: Foment del Treball denuncia l’ANC pel cercador d’empreses compromeses


L’ex-consellera Neus Munté ha estat elegida com candidata a la batllia a Barcelona del PDECat a les primàries que el partit ha realitzat des d’ahir. Munté ha superat en vots l’altre candidat, Carles Agustí, el responsable de Govern Obert de la Diputació de Barcelona. Amb una participació del 36%, Munté ha obtingut un 67% dels suports, per davant del 28% d’Agustí. En unes declaracions avui al matí després d’haver votat en les primàries, Munté havia insistit a enfortir el projecte del partit i iniciar converses amb ERC, la CUP i totes les persones i plataformes ‘que tenen coses a dir sobre Barcelona’. ‘És indispensable una candidatura i un projecte tan unitari i transversal com sigui possible per poder guanyar aquestes eleccions’, havia defensat.

Summary: Neus Munté s’imposa a les primàries del PDECat i serà candidata a la batllia de Barcelona


La cobertura de l’acreditació provisional obtinguda per Carles Puigdemont i Toni Comín ha deixat moments interessants, com l’entrevista que han fet a Comín a La Sexta. El periodista, en connexió en directe amb el programa ‘Al rojo vivo’ dirigit per Antonio García Ferreras, ha posat en dubte que la sentència dictada ahir pel Tribunal Europeu de la Unió Europea eliminés el tràmit de jurar la constitució a la junta electoral espanyola: ‘Teniu pensat anar a Espanya’, li ha preguntat. ‘Hi ha algú que diu això havent llegit la sentència? En aquest cas, cal regalar-los un curs de lectura.’ ZASCÓN BRUTAL del eurodiputado @toni_comin al periodista de La Sexta en el programa de Ferreras en directo. ¡¡¡BRU-TAL!!! No tiene desperdicio. La onda expansiva continúa extendiéndose. pic.twitter.com/wR8J2GPBKi — Juan Miguel Garrido (@Juanmi_News) December 20, 2019 La sentència dictada ahir a Luxemburg elimina de facto aquest requisit i diu, en el cas de Junqueras, i dels altres eurodiputats per extensió, que els privilegis dels eurodiputats vénen donats pel vot directe i no per les formalitats de cada país. De manera que els candidats elegits gaudeixen dels beneficis de la condició d’eurodiputats des del moment que són escollits, independentment de si juren la constitució espanyola o si la Junta Electoral envia el seu nom al Parlament Europeu. El periodista de La Sexta ha insistit a demanar-li si tornarien a l’estat espanyol, perquè segons que deia, avui el Tribunal General de la Unió Europea havia dit que estudiaria més a fons la qüestió de Puigdemont i Comín: ‘Teniu cap intenció d’anar a Espanya?’, li ha tornat a preguntar. Comín li ha contestat que el tribunal no deia allò. Perquè la resolució del Tribunal de Justícia de la UE anul·la precisament la decisió del Tribunal General, que el 2 de juliol va desestimar les mesures cautelars demanades per Puigdemont i Comín d’entrar al Parlament Europeu en la sessió constitutiva. El greu error de Marchena que va originar la derrota espanyola a Europa Els arguments esgrimits pel jutge que va desestimar les cautelars eren força coincidents amb la posició espanyola, és a dir, que la llista d’eurodiputats publicada pel BOE el 13 de juny –que incloïa els noms de Puigdemont, Comín i Junqueras– no era vàlida, que la bona era la remesa per la Junta Electoral espanyola el 17 de juny amb els noms d’aquells que havien jurat o promès la constitució. Ara el Tribunal de Justícia invalida el criteri utilitzat pel Tribunal General perquè és manifestament contrari als arguments exposats ahir pel Tribunal per a dir que Oriol Junqueras té immunitat com a eurodiputat, un dret que també afecta Puigdemont i Comín.

Summary: El tràngol d’un periodista de La Sexta amb Comín per una informació falsa sobre la seva immunitat


Comencen els treballs per a exhumar les restes de la fossa 115 del cementiri de Paterna (l’Horta Oest) on s’espera trobar 157 afusellats pel franquisme, entre els quals un besoncle del dirigent de Podem, Pablo Iglesias, que ha acudit a l’acte acompanyat de la seva mare. El director arqueològic de l’equip encarregat de les excavacions, Miguel Mezquida, ha explicat a Iglesias què s’havia fet fins ara. Ha dit que en una setmana es podrà delimitar la fossa 115, però que tot plegat pot durar un any i mig. Més endavant, començarà la identificació dels cossos. ‘No es tracta de desenterrar el passat, sinó de mirar al futur’ Pablo Iglesias ha dit que per a ell era molt dolorós que ni la seva àvia ni la seva tia, ja mortes, haguessin pogut viure aquest moment. Ell no considera que aquest fet sigui de l’àmbit privat: ‘Això té a veure amb la dignitat d’un país i la mirada al futur. No es tracta de desenterrar el passat, sinó de mirar al futur’, ha dit. I encara ha afegit: ‘Un país decent no pot conservar fosses com aquesta. La nostra pàtria continua tenint un deute amb els qui van defensar la democràcia i la justícia social.’ Iglesias ha explicat els detalls d’aquesta història personal a Facebook, durant el viatge a València. ‘Miro per la finestra mentre l’AVE avança a tota velocitat cap a València. Aquest viatge que avui no durarà més de dues hores el va fer la meva tia Ángeles unes quantes vegades l’any 1939 amb camions que van accedir a transportar a la germana d’un represaliat. Fer aquest viatge fa vuitanta anys per anar a una presó era molt difícil. La meva tia sabia que afusellarien el seu germà’, ha escrit. I encara ha afegit: ‘Avui faig amb la meva mare el viatge a Paterna, on obriran la fossa en què sembla que hi ha les restes del meu oncle i dels seus companys. Avui veuré el mur on el van afusellar. La meva tia Ángeles em va contar que havia vist sortir de la presó el camió on els traslladaven cap a la paredassa. Les germanes del meu oncle van morir sense poder fer el viatge que fem avui la meva mare i jo. No van poder enterrar les restes del seu germà amb els dels seus pares. I no podran veure com ho fan la seva filla i el seu nét.’ ‘Una democràcia no pot tenir fosses’ La diputada de Memòria Històrica de la Diputació de València, Rosa Pérez Garijo, ha recordat que tal dia com avui de fa vuitanta anys es va acabar la guerra del 1936-1939 i va començar un període de quaranta anys de repressió. ‘N’és una prova l’existència de fosses de la vergonya com la 115 –ha dit–, la desena que s’obrirà en un exercici de justícia, memòria i reparació. Durant aquests últims quatre anys, amb l’ajuda econòmica de la Diputació de València, s’han recuperat les restes de 750 represaliats’, ha dit. ‘Una democràcia no pot tenir fosses i aquesta feina d’exhumació s’havia d’haver fet molt abans’, ha afegit Pérez entre crits de ‘Visca la República’ dels familiars presents. La presidenta de l’Associació de Familiars de la Fossa 115 ha destacat: ‘Això és el primer pas cap a la fi per a poder trobar les restes del meu avi, afusellat aquell horrible 19 de desembre de 1939.’ I ha demanat que es retorni a les víctimes ‘la dignitat que van voler llevar-los’.

Summary: Comença l’exhumació de la fossa 115 de Paterna, per a localitzar 157 víctimes del franquisme


Els sindicats USTEC i UGT han demanat la dimissió del conseller d’Ensenyament, Josep Bargalló, per unes paraules polèmiques durant la seva visita a Tortosa. Segons unes declaracions difoses pel Canal Terres de l’Ebre, Bargalló diu ‘si es queden sense funcionaris, per mi millor’ i ‘hi ha un tant per cent de funcionaris apalancats de puta mare’. Bargalló parlava amb uns sindicalistes que protestaven contra el decret de plantilles. Fonts d’Educació han assegurat que les frases estan ‘tretes de context’ i que el conseller ‘sempre ha defensat els mestres, que han de ser funcionaris per garantir la seva estabilitat, i no la funcionarització que es desprèn de l’aplicació de la llei de funció pública espanyola’. Les mateixes fonts de la conselleria remarquen que aquesta va ser una ‘conversa privada’ del conseller, que ‘va tenir la deferència de saludar als sindicalistes que el van esperar a fora’. A més, han afegit que Bargalló ‘sempre ha defensat la utilitat del decret de plantilles al qual fa referència la conversa’. La USTEC, a través d’un comunicat de la junta de personal de les Terres de l’Ebre, ha exigit la dimissió de Bargalló. També ha criticat que no s’hagin revertit les retallades a Ensenyament i han criticat les polítiques del conseller, així com el decret de plantilles. El sindicat denuncia que el conseller ‘menysté’ el col·lectiu i troba ‘inacceptables’ les seves declaracions. La UGT ha demanat la destitució de Bargalló per les seves paraules. En un comunicat, FeSP-UGT ha mostrat ‘sorpresa i indignació’ per aquestes paraules, que ‘expressen un menyspreu evident al conjunt de treballadores i treballadors dels serveis públics’ que ‘han sostingut l’administració pública al llarg d’una de les pitjors crisis’. Per al sindicat, ‘acusat de ganduls, amb un llenguatge groller, milers de mestres, professors i professores, és una manca de respecte inacceptable i intolerable’. Davant les declaracions del Conseller d’Educació, en les quals manifestava literalment que “estaríem millor sense funcionaris” i que “hi ha un munt de funcionaris que estan ‘apalancats’ de puta mare”, la FeSP UGT exigim el seu cessament immediat. https://t.co/0PPmgrhJ7K — Serveis Públics UGT (@fespcat) October 3, 2019 Per la seva banda, CCOO ha demanat la convocatòria de la mesa sectorial amb el conseller i ha advertit que exigirà les ‘mesures que consideri oportunes’ per a garantir la honorabilitat i els drets del personal docent. En funcio de les seves explicacions el nostre sindicat exigirà les mesures que consideri oportunes per garantir l'honorabilitat i els drets del conjunt del personal docent del Departament. — CCOO Educació (@CCOOeducacio) October 3, 2019

Summary: La USTEC i la UGT demanen la dimissió de Bargalló


Els dos diputats de la CUP al congrés espanyol votaran que no a la investidura de Pedro Sánchez com a president del govern espanyol, convocada els dies 4, 5 i 7 de gener. En un comunicat, la formació critica el pacte d’ERC amb el PSOE i diu que és lluny de resoldre el conflicte polític de l’estat amb Catalunya, atès que no situa el dret d’autodeterminació, l’amnistia i els drets socials com a eixos principals. A més, la CUP avisa que facilitar la governabilitat a l’estat espanyol no aportarà solucions ‘ni per a frenar la repressió ni per a l’exercici del dret a l’autodeterminació’. Segons la CUP, l’acord d’investidura ‘contribuirà a donar aire a la repressió, a reforçar la deriva recentralitzadora de l’estat i a la vulneració sistemàtica de drets, impedint avançar cap a l’alliberament, nacional, social i de gènere’. A més, diuen que fer creure que una reforma de l’estat espanyol és possible ‘comporta un risc d’estancament i desmobilització evidents’ i que contribuir a l’estabilitat de l’estat ‘desplaça del centre del debat l’exercici del dret d’autodeterminació’. Per contra, la CUP mostra la seva aposta per la ‘inestabilitat a l’estat des de tots els fronts’. Finalment, aprofita el comunicat per mostrar ‘tota la seva solidaritat antirepressiva amb el president del govern Quim Torra davant la seva imminent inhabilitació’ per part de la Junta Electoral espanyola, tot i no compartir ‘les polítiques liberals i el projecte de país que defensa l’actual govern’.

Summary: La CUP diu que facilitar la governabilitat a l’estat espanyol no aportarà solucions


Gemma Ruiz (Sabadell, 1975) acaba de presentar Ca la Wenling (Edicions Proa) la segona novel·la després d’Argelagues, el seu debut literari. La periodista de les cròniques culturals del ‘Telenotícies’ confessa que l’escriptura li permet una introspecció que no havia trobat a la televisió i que, a la vegada, retroalimenta el seu vessant periodístic. Amb aquesta novel·la, que situa l’acció en una perruqueria, l’autora torna a qüestionar l’heroïcitat i l’èpica de la literatura i converteix en protagonistes les dones dels marges, les dones migrades i que han de guanyar-se la vida lluny dels seus països d’origen, com va fer-ho a Argelagues. En aquest cas, Ruiz parla de dones que vénen de l’altra punta del món i com la humanitat supera sempre qualsevol barrera cultural o de llenguatge. Entre manicures, esquilades i permanents conviuen en un mateix espai les jubilades de Gràcia, joves tossudes, una embarassada enamorada, llàgrimes de la guerra del Vietnam, productes de cosmètica francesos, injustícies forjades a Amèrica i racisme ben empeltat. Hem parlat amb ella d’estereotips, de la manera com s’han construït els relats i també del paper que té la televisió en la difusió de la cultura. —Per què Gemma Ruiz esdevé periodista? —La veritat és que no ho he pensat. Sempre m’havia agradat llegir i escriure, però tampoc d’una manera gaire obsessiva. No tinc un moment zero… Bé, potser sí que el tinc, ara que hi penso. El moment de la primera Guerra del Golf, l’any 1991. Aquelles cròniques em van despertar alguna cosa. Gairebé en l’àmbit de la mitologia. És la primera guerra que veiem televisada. —Però us acabeu especialitzant en cultura. —En aquella època, a la facultat feien un examen de cultura general i jo vaig quedar primera. Vaig poder elegir la beca al mitjà que volia. TV3 era l’únic mitjà que oferia una plaça de cultura. L’any 1997 la gent preferia treballar en mitjans escrits que no ser reporter. Ser reporter no tenia tant prestigi. Després la cosa ha anat canviant. Per tant, no va ser el mitjà el motiu de la tria, sinó el fet que era l’únic que oferia aquesta secció de cultura. Jo mai m’havia imaginat que treballaria a la televisió, no formava part de les meves il·lusions. —Éreu una bona estudiant? —Sí, a COU estudiava fins i tot temaris d’altres instituts! M’hauria agradat molt tenir internet a la meva època. Perquè em llevava de nit per llegir les enciclopèdies de casa. —Tanta informació potser us hauria dispersat? —M’hauria agradat tenir internet per trobar el canal de les coses que a mi m’interessaven. És clar, saber-ho gestionar és l’altre repte. Però que puguis fer aquesta recerca d’interessos personals i coneixement és fantàstic. Una altra cosa és que caiguis en l’addicció que tenim tots contemporàniament, sobretot amb el mòbil. Quan es feia amb l’ordinador era diferent. Ara hem passat a una altra fase. A mi internet m’agrada perquè una cosa et dirigeix a una altra i això m’apassiona. —Quina és la cosa que més seguiu per les xarxes? —Sobretot mitjans, d’aquí i internacionals. També moltes veus potents del feminisme internacional. Temes d’antiracisme, que m’interessen molt. Però quan faig recerca de temes que m’interessen també sóc molt analògica, molt de biblioteca i molt de llibreria. —Arribeu a la literatura amb Argelagues i sembla que us hi heu quedat. Com és aquest trànsit del periodisme a la literatura? —Molt natural. Jo tenia una entrevista a la meva besàvia que havia fet a la facultat. Dels 18 anys als 33 anava dient: escriuré un llibre quan em jubili. Ho deia mig de broma. Llavors, amb aquella cinta vaig pensar: ostres hi ha moltes coses que no sé i que vull aprendre. Aprendre història del país, de la meva ciutat, història d’aquestes classes populars que no han estat honorades i que les han mogudes les dones. Vaig començar a fer entrevistes i un dia vaig pensar que em veia amb cor de ficcionar-ho. És la història de la majoria de famílies del nostre país. De dones que van del camp a la ciutat. —Passeu de dones rurals a dones que vénen del món rural però s’han de buscar la vida en entorns urbans que sovint són freds i impersonals. —Sí, la migració és una aposta de vida molt compromesa, molt valenta i molt poc honorada. Perquè arriben i nosaltres els situem a l’últim esglaó de la nostra jerarquia social. No hi donem l’èpica que té. Migrar és un acte de valentia, de dignitat i d’integritat molt superior als nostres actets del dia a dia. I les mateixes migracions que van fer les meves àvies de la Catalunya interna a la ciutat, com a la resta de l’estat, també tenen aquest esperit èpic que no s’ha contemplat. Què ha de moure un nano perquè vulgui posar-se dins la panxa d’un camió per travessar Europa? Quina és la fortalesa que l’empeny a triar el tot pel tot? —En aquest cas, la protagonista és una noia xinesa. —Una noia xinesa que ve de l’altra punta del món, sense saber l’idioma, amb unes habilitats molt bàsiques, però amb tota la força per voler-se’n sortir. Crec que hauríem de revisar a què diem heroïcitat i a què diem èpica. Ens han embotit al cap moltes històries de soldats de guerra que segur que tenen molta èpica, però no sé quina història en tindria més. —Pel que fa al llenguatge, heu fet una opció arriscada per reproduir la manera de parlar d’algunes persones xineses que viuen aquí. Vau tenir clar des del principi que intentaríeu copsar la seva manera d’expressar-se? —Era molt important –i em vaig curar molt amb salut– sentir les veus de generacions d’experiències migratòries amb més trajectòria, com passa als països anglosaxons. Per exemple, llegint escrits de guionistes, actrius i escriptores d’orígens asiàtics, sobretot del Paquistan i l’Índia, deien que encara ara troben intolerable que la BBC o altres cadenes els escarneixin pel seu accent paquistanès. Són gent que ha hagut de marxar del seu país perquè ha estat colonitzat i després, quan va a la metròpoli, continua essent objecte de burla. A la novel·la, era molt important que quedés clar que l’esforç de comunicació era molt gran per la poca eina que encara poden dominar i pel poc espai que tenen per a aprendre’n, però volia que no hi hagués ni un bri d’escarni. I per això no trobareu res d’allò de dir la r amb la l. Ha estat una llengua pensada molt acuradament. Volia transmetre que, al final, la comunicació venç totes les precarietats i la voluntat de comunicar-se elimina totes les dificultats. Volia que conservés tota la dignitat d’algú que té un sistema de pensament diferent del nostre i que, així i tot, es fa entendre. —Hi ha una frase que fa referència a la Wenling i que m’ha semblat extraordinària: ‘M’explica que cuando ella tienda, ella libre. Cabeza no piensa, cabeza vuela!’ —En aquesta frase veus la intel·ligència de la persona que et diu aquelles paraules. Que bé que us hi hàgiu fixat! —D’on traieu aquestes frases tan potents? Són reals o inventades? —He pres moltes notes. Hi ha una amistat real amb una família xinesa, però aquest llibre és una ficció, en el sentit que jo necessitava posar-hi moltes més coses. Hi he sumat moltes capes perquè tingues la complexitat que volia. Tot el que hi ha és veritat, però la veritat ve de moltes coses. Ve de literalitats i no literalitats. —Presenteu la novel·la en uns dies en què hi ha certa alarma social i un ressorgiment d’algunes expressions racistes arran de l’epidèmia del coronavirus. —Sí, són uns dies que han posat en relleu un racisme que ens pensem que no tenim. Està bé ser-ne conscients. Però ja hauríem hagut de superar una cosa tan absurda com assenyalar els xinesos que viuen aquí. S’ha de fer més treball de fons, en el pla educatiu, i també en el simbòlic i de la ficció, que és molt important per a desmuntar aquests estereotips. Aquests episodis ho posen de manifest, però crec que no acabem reformulant res. La manera de mirar està molt entrenada per tanta història cultural estereotipada i racista. Falta molta feina de neteja d’estereotips tòxics. —I com creieu que s’hauria de fer? Amb els mitjans de comunicació, però potser no tan sols informativament? —El pla simbòlic és molt important. Que no hi hagi cantants asiàtic-descendents, que no hi hagi tribuna per a segones generacions de gent que ve de l’Àsia amb un discurs que trenqui totalment els tòpics, fa que a nosaltres sempre ens prevalguin els estereotips que van venir d’Amèrica i que Hollywood va amplificar. Davant una arma tan poderosa com és Hollywood, hauríem de treballar moltíssim per contrarestar-ho. Però tenim aquest discurs pervers de la cultura popular. Aquests tòpics racistes que formen part del nostre ADN cultural. Hauríem de ser molt proactius i crec que amb aquesta novel·la intento contribuir-hi. Passa que el que pot fer una novel·la és molt limitat. Però, com a mínim, intento veure d’on ve aquesta mirada, que no és casual. —Hollywood i l’humor groc van fer un dibuix còmic dels orientals. —I tot l’orientalisme europeu també! Ve de la manera de mirar interessada de les metròpolis. És molt més fàcil dominar si deshumanitzes. A la pròpia història cultural europea de l’exotisme de l’orientalisme –amb els quadres, els escrits, l’estètica, la poesia– li sumes al segle XX aquest departament d’exteriors que és Hollywood, i és clar… —Les dues novel·les són històries de sororitat. Volíeu transmetre aquest missatge polític mitjançant la literatura més que no el periodisme? —El fet de posar en primer pla de la novel·la un cor que és una perruqueria és fet expressament. Hi ha prejudicis contra els llocs eminentment feminitzats. Ens arriben a nosaltres, que també els hem acabat comprant. Ja sabem qui ha creat el relat, qui va poder accedir a les biblioteques i qui va poder escriure. A l’altra meitat de la humanitat li ha estat vedada la construcció del relat i la història cultural. Diguéssim que la meva inquietud és tocar el voraviu i fixar-me en aquestes històries que s’han tingut sempre com a subalternes i que són tan heroiques o tan poc heroiques com qualsevol història de paios explicada per paios. —Des d’una perruqueria parleu de qüestions considerades més grans: relacions internacionals, migracions, cooperació entre dones… —Moltes novel·les que hem llegit van d’un paio que a veure quantes paies es tira, no sé com dir-ho. Això és universal en el patetisme. Quan es menysté la literatura escrita per dones perquè parla d’emocions jo penso: quantes vegades a la literatura ens hem hagut d’empassar les preocupacions d’un paio perquè no lligava? —A la televisió, com heu viscut aquestes visions patriarcals de la informació? Suposo que s’ha anat construint un criteri de gènere a poc a poc. Desconstruint velles pràctiques. —Jo he pogut explicar les coses de la manera que he volgut sempre, sempre. Però com més posicions de poder tinguem les dones en una redacció i en una televisió, aquest punt de vista i aquesta perspectiva serà més present. També és important sumar els periodistes homes per treure els prejudicis i cultivar-la. A la televisió, hem fet formació amb això. Com a redactora en cap, el meu propòsit ara és contagiar d’aquest gust per l’altra mirada, d’aquest repte que és deixar de veure esbiaixadament. Veus constantment companys i companyes que van fent el clic. —Fa deu anys, ningú no parlava d’enfocaments de gènere pel que fa a la informació periodística… —És veritat que teníem intuïcions. No he tingut mai un punt de vista masclista sobre les notícies, que l’hauria pogut tenir, essent noia, perquè la mala educació de gènere l’hem rebuda totes. Jo sempre he tingut aquesta visió personal, potser també per les lectures que havia fet. Però és veritat que ens havien venut la moto que el feminisme ja no calia perquè ja érem iguals. I l’havíem comprada, aquesta moto. A mesura que creixes vas veient el sostre de vidre, les desigualtats, quins temes compten, quins no compten. I veus que hi ha molta feina a fer i que ens hem d’arremangar tots. —El fet d’estar en contacte amb les expressions culturals us ha ajudat a desconstruir aquesta mirada masclista que ens venia de sèrie? —No us ho penseu, perquè he vist molt masclisme en les obres de teatre. I després n’he parlat amb els directors. Aquest estar in albis de la necessitat del feminisme era a tot arreu. Tu veies certes disfuncions però no acabaves de diagnosticar-ho bé. El sector cultural no ha estat pas punter en la lluita contra el masclisme, ha vingut tot de l’activisme. El sector cultural sempre ha vehiculat els mateixos discursos de l’heteropatriarcat. A mi, les creacions culturals mai no m’han fet obrir els ulls. Quan sempre prioritzes les obres de teatre amb dramaturgs i protagonistes masculins i en què les dones només som objecte, això també és violència simbòlica. Fa deu anys era tot en la mateixa línia d’inconsciència. —El sector cultural en crisi profunda demana un augment del pressupost en Cultura. —Sí, l’últim crit d’ajut per a augmentar el pressupost no pot ser més urgent. Si volem defensar un model de societat basat en uns valors i no defensem la cultura, què defensem? És imprescindible per a defensar tota la resta de valors. No se m’acut res més elemental per a una societat. I a més, un accés a la cultura universal. Ens ho hem de creure. La cultura és construcció de societats millors, i no tenim gaire a fer en un planeta plastificat que s’ofega. —Com treballeu des de la televisió el centralisme informatiu en el sector cultural? —Nosaltres intentem fer difusió de tot. Moltes vegades, penso que no cal tant difondre sinó generar circuits d’exhibició estables per tot el país. És això que porta la cultura d’un lloc a un altre amb una circulació sana. Això és prioritari en un país relativament petit, en què les distàncies són accessibles. Perquè per molt que tu facis una peça a la televisió, si no hi ha circuit, tornem a estar encallats. —Darrerament, quines propostes i festivals us han semblat més interessants? —M’agrada molt la nova aposta de l’Anna Giribet a la Fira de Tàrrega. Començar amb una conferència del Xavier Antich i de la Judit Carrera em sembla sensacional. És situar el debat i les idees al carrer. És una reapropiació dels espais. També m’interessa tota la feina que es fa a Olot. A Olot tenen clar que la cultura és molt important. El seu pressupost de cultura és molt més gran que la mitjana de pressupostos de cultura dels ajuntaments. Al cap i a la fi, és apostar-hi o no apostar-hi. —I per acabar, tornant als dos perfils d’escriptora i periodista: són dos processos creatius gaire diferents? —Ui, antitètics. És molt fort, perquè després de vint anys de tenir una feina amb tanta exposició pública, visibilitat, interacció i tant soroll, de sobte, et trobes que escriure és silenci, solitud i reclusió. És com passar d’una festa a la platja a ser dins l’aigua. M’agrada molt el contrast. Jo sóc molt sociable i m’agrada molt explicar i comunicar, no hauria sospitat mai que aquesta altra banda d’introspecció m’agradaria i la necessitaria tant. És un binomi que m’alimenta i m’equilibra molt. Una cosa reverteix en l’altra. —Havíeu pensat que seríeu escriptora? —Mai. Ha estat totalment inesperat que de sobte sortís un altre jo. Hola, com va? Us juro que no vaig pensar mai ‘ai, tinc una història per explicar’. Tinc textos al calaix i faig de periodista perquè no puc fer l’altra cosa. Jo he tingut la sort de fer allò que vaig escollir, i l’escriptura ha estat una segona vida, un regal de l’univers.

Summary: Gemma Ruiz: ‘Quantes vegades a la literatura ens hem hagut d’empassar les preocupacions d’un paio perquè no lligava?’


Juli Soler va arribar al Bulli l’any 1981 per fer-se’n càrrec. Aquell jove nascut a Terrassa el 1949 era un enamorat de la restauració i de la música. Ell va desenvolupar un concepte modern de restaurant, a l’espai de la sala i en la gestió. Perquè era un modern, que viatjava, que va viure uns anys setanta vitals i excessius, sempre renovadors i desinhibits, al costat d’altres noms significatius en la restauració a Catalunya, com Ramon Parellada i Fermí Puig, i fins a ensopegar i donar ales al cuiner Ferran Adrià, del 1987 al 2011. Tots dos de costat van revolucionar la cuina d’avantguarda i la idea de restaurant en el tombant del segle XX. Recordem la figura de Juli Soler, que s’ha mort fa pocs dies, a partir dels fragments de dos textos que ens ajuden a conèixer-lo millor en els seus inicis en el món de la restauració. Una colla de records sobre el Juli Soler d’abans del Bulli es concentren el en llibre ‘Diàlegs a Barcelona: Ramon Parellada i Fermí Puig’ (La Magrana, 2010). Tots dos van estar vinculats amb Juli Soler durant els anys setanta, abans que arribés al Bulli. Explica Ramon Parellada, fill de la nissaga de fondistes de la Fonda Europa de Granollers, que encara molt jovenet, a finals dels setanta i en aquesta ciutat, va muntar en un local de la família un espai d’experimentació, que va anomenar ‘poliesportiu dels sentits’. Era Ca la Sila. L’espai tenia un escenari i una cuina de carbó. Al voltant d’aquests dos elements, explica Parellada, hi passaven coses cada dia, fins a altes hores de la matinada. Diu que era un cabaret berlinès en ple centre de Granollers. I va contractar de director del cabaret el seu amic Juli Soler. Diu Ramon Parellada: ‘Hi acudia una activa colla del Cafè Vic, de la capital vigatana, entre els quals hi havia Quimi Portet i el dibuixant Toni Coromina, que cantava i ballava amb ell. (…) Era un local molt experimental. També contractava «gènere artístic» a Barcelona, per exemple al Zeleste, amb artistes com ara el Gato Pérez, Jaume Sisa i d’altres. Quan passava algun circ per Granollers, llogàvem de sotamà artistes perquè hi vinguessin a fer el seu número. Els convidàvem a sopar a canvi del número. D’aquesta manera era perfectament possible veure passar a l’interior de la Sila un ós pedalejant damunt d’una bicicleta, mentre la clientela sopava o ballava. (…) La decoració i la il·luminació havien estat dissenyades per l’arquitecte Dani Freixas. Va ser el seu primer premi FAD d’interiorisme. (…) El director del cabaret era Juli Soler i vam començar a portar-hi grups importants com la Passadena Roof Orquestra. Fins i tot ens vam embolicar a fer de productors d’espectacles, per exemple, amb el Teatre Lliure de Barcelona o Angel Pavloski. Va durar dos anys amb prou feines, del 1979 al 1980, una època de transició política en què semblava que qualsevol nit podia sortir el sol. La frase del Sisa era exacta. (…) El Manolo del bar Dallas de Granollers va entrar a formar part de la plantilla de la Sila com a responsable dels cambrers. Juli Soler li va demanar que assagés un número per pujar a l’escenari les nits que no teníem espectacle programat. Va reunir tots els cambrers de l’establiment, els va col·locar un llum de miner al front, la safata al palmell de la mà i, així guarnits, els feia cantar a cor «La Santa espina» en castellà…’ Juli Soler. © Maribel Ruíz de Erenchun Continua Ramon Parellada: ‘El meu invent de Ca la Sila va procurar força mala fama a la família de la Fonda Europa. Fins al punt que el consell moral de les forces vives de Granollers va anar a trobar el meu pare per dir-li que jo estava portant el municipi a la perdició i que havia de tancar les portes de l’antre. (…) El meu pare em va dir simplement: ‘Porta’m les claus de Ca la Sila.’ Així es va acabar. (…) Juli i jo vam decidir plegar i emigrar. Juli Soler va anar a passar uns dies de descans a Roses i allà el van fitxar els del Bulli, fins a convertir-se’n en director.’ I enllaçant amb aquest relat de Ramon Parellada, recuperem alguns extractes relatats pel mateix Juli Soler, que explica la seva arribada accidentada un 25 de desembre del 1980 al Bulli de la cala Montjoi, per entrevistar-se amb el doctor Schilling, el propietari. Explica Juli Soler: ‘Jo només havia estat un parell de cops a la cala. La carretera estava plena de sots i clots. El telèfon només funcionava a estones, hi havia freqüents talls d’electricitat; no era una zona protegida com ho és ara, sinó més aviat una zona abandonada, però no vaig dubtar gens davant la idea de desaparèixer del meu mapa del moment. Suposava un canvi de vida, i la idea de fer-me càrrec d’un dels millors restaurants de Catalunya em va infondre valor per assumir el repte. La nit anterior, la nit de Nadal, va ser bona de veritat, com de costum. L’endemà havia de llevar-me a les 10 per anar cap a El Bulli, però la puntualitat no és el meu fort, i em vaig despertar a les 12. Vaig sortir volant cap a la carretera de la cala Montjoi. Portava un abric de pell de xai i, malgrat que estàvem en ple mes de desembre, feia un sol de justícia. Vaig anar pujant a peu per la carretera, nerviós. Pujava i pujava, i al cap de dos quilòmetres vaig passar per davant del Dolmen esbufegant, i dos quilòmetres més endavant per la Torre del Sastre. Quan ja no em quedaven forces ni alè, un Seat 1500 va aparèixer per un revolt i vaig fer autostop.’ Continua: ‘Així vaig arribar a l’Hacienda El Bulli; anys després, vaig registrar el nom de Restaurant El Bulli, perquè allò d’Hacienda mai no m’havia agradat. Tan bon punt hi vaig entrar, vaig trobar-me amb la Marketta i el seu marit, esperant-me. Acabades les presentacions de rigor, em van convidar a degustar amb ells la prova del menú de Cap d’Any que havia preparat el Neichel. Durant el dinar ja em vaig adonar que allò que interessava el doctor Schilling, més enllà del mateix negoci, era la gastronomia, orientada al gust per la taula, amb rigor i un màxim de coneixements, i sempre amb l’interès d’oferir al comensal moments d’intens plaer. Ja en aquella època, El Bulli es distingia de la resta de taules del país. Fins i tot els mateixos utensilis, les copes de vi o la vaixella, els portava d’Alemanya i prenia com a inspiració els grans restaurants del moment, com els de l’Alain Chapel, el Jacques Pic, etc. Fins i tot la forma de servir, el tracte i, en definitiva, el funcionament es basaven en aquells models. Segons sembla, al doctor li va agradar la forma descarada d’explicar que, per a mi, el més important era que la gent s’ho passés bé i que sabia com aconseguir-ho. Tanmateix, la meva experiència en l’art del bon menjar i beure, inclosos els meus coneixements de l’ofici, no estaven a l’altura, ni tan sols per començar. I així li ho vaig fer saber, i llavors el doctor em va proposar dos mesos intensius de viatges i visites als millors restaurants de França, Bèlgica i Alemanya. Quan vaig tornar, a mitjans de març de 1981, vaig assumir la meva primera temporada com a director.’

Summary: Juli Soler, esperit en revolta


València ha estat aquest dissabte l’escenari de la primera sessió de l’Assemblea de Lectors de VilaWeb, que aquest any arriba a vint-i-una ciutats, L’acte s’ha fet al Centre Octubre de Cultura Contemporània amb la presència del director del diari, Vicent Partal, del cap de redacció, Josep Casulleras, de la periodista Núria Cadenes i del responsable de la comunitat de lectors Àlvar Teixidor. Durant l’acte s’ha explicat la situació del diari, fent èmfasi en l’assoliment dels catorze mil subscriptors, però emmarcant-ho sempre en el projecte de periodisme rigorós i independent que VilaWeb ha practicat aquests vint-i-quatre anys. També s’han donat a conèixer les noves funcionalitats que tindrà el servei de subscripció a partir dels pròxims dies i els projectes immediats de futur del diari. Posteriorment s’ha establert un col·loqui amb els assistents que ha anat des dels posicionaments periodístics a l’interès per la situació política tant al País Valencià com a la resta dels Països Catalans. Dilluns i dimarts hi haurà la segona i la tercera sessió d’aquesta Assemblea de Lectors, a Ontinyent i a Gandia, Vint-i-una trobades amb els subscriptors i lectors L’Assemblea de Lectors de VilaWeb farà aquest any un important salt de dimensió. Després de diversos anys en que es feien quatre sessions a Perpinyà, Barcelona, Palma i València l’Assemblea de l’any passat va incoporar Vic i aquest any tindrà lloc en vint-i-una ciutats diferents dels Països Catalans, entre febrer i maig. L’Assemblea de Lectors de VilaWeb és una trobada anual on els subscriptors i altres lectors poden parlar directament amb la direcció del diari durant dues hores. En les Assemblees VilaWeb explica la seva situació actual i els projectes immediats de futur, que són discutits de manera pública. La direcció de VilaWeb escolta també els comentaris, les crítiques i les suggerències que els lectors poden fer i posteriorment es fa un col·loqui obert sobre la situació política del país, sobre el paper dels mitjans de comunicació o sobre les qüestions que els lectors vulguin plantejar. En les assemblees participen diversos membres de la redacció de VilaWeb. Feu-vos subscriptors de VilaWeb, des d’aquesta pàgina. A l’Assemblea hi tenen dret a assistir-hi tots els subscriptors de VilaWeb però com a novetat aquest any també podran assistir-hi lectors que no siguin encara subscriptors. Per a fer-ho aquests lectors hauran d’enviar un correu previ amb les seves dades a inscripcions@vilaweb.cat Les dates de les sessions de l’Assemblea són les següents: Dissabte 9 de febrer — València Dilluns 11 de febrer — Ontinyent, a les 20.00 (al Centre Cultural Caixa Ontinyent, carrer de Gomis, 3) Dimarts 12 de febrer — Gandia, a les 20.00 (a la Fundació Casal Jaume I de la Safor-Valldigna, Plaça del Beat Andreu Hibernon, 2) Divendres 22 de febrer — Girona, a les 19.00 (a la Casa de Cultura, Plaça de l’Hospital, 6) Dissabte 23 de febrer— Perpinyà, a les 11.00 (al Casal, Avinguda del Liceu, 23) Dimarts 26 de febrer— Sabadell, a les 19.00 (al Casal Pere IV, Rambla, 69) Divendres 1 de març— Vic, a les 19.00 (Edifici El Sucre, Historiador Ramon d’Abadal i de Vinyals, 5) Dilluns 4 de març— Lleida, a les 19.00 (Institut d’Estudis Ilerdencs, Plaça de la Catedral, 2) Dimarts 12 de març- Palma. Dimecres 13 de març- Maó. Dissabte 16 de març— Barcelona. (Aquesta sessió serà només per a subscriptors i es podrà seguir en vídeo en directe, per facilitar la participació de tots aquells subscriptors que no puguin acudir a cap de les altres sessions). Dimecres 20 de març- Mataró. Dilluns 1 d’abril—Castelló. Dimarts 2 d’abril—Tortosa. Dimarts 9 abril —Tarragona. A més hi haurà sessions, que encara no tenen dia fixat, a Andorra, Elx, Manresa, Vilanova i la Geltrú i Olot. Aviat s’informarà dels dies en que tindran lloc. Catorze mil subscriptors ja impulsen el periodisme de VilaWeb La llibertat de premsa i el dret d’informació es troben com més va més amenaçats, en un món que aquests darrers anys ha girat obertament cap a l’autoritarisme. Tal com remarca el Reuters Institute, avui els mitjans són més necessaris que mai, però també són menys sòlids que mai a causa dels grans canvis tecnològics i socials que han viscut. I la creació de comunitats de lectors que els donin suport i els considerin portaveus públics sembla la millor solució per a reforçar el paper de la premsa en qualsevol democràcia. La caiguda progressiva de la publicitat fa encara més necessària l’opció de comptar amb un col·lectiu de subscriptors. En aquesta línia, VilaWeb fa anys que malda per crear una potent comunitat de lectors compromesos que col·laborin constantment amb el diari. I ara, per primera vegada, podem anunciar que ja té una comunitat de catorze mil membres i que els subscriptors són la principal font d’ingressos del diari. Aquests lectors, que fan el pas de pagar d’una manera completament voluntària 60 euros o 120 cada any i que ajuden constantment la redacció, concreten per mitjà de la solidaritat i el compromís aquest model de periodisme que VilaWeb defensa i troba necessari per a fer possible el creixement dels mitjans propis als Països Catalans. Els catorze mil membres de la comunitat són, doncs, la base que ha servit per a transformar VilaWeb i adaptar-la a les noves circumstàncies, tot mantenint els principis d’independència professional, rigor, qualitat i compromís cívic que l’han definit d’ençà del primer dia, ara fa vint-i-quatre anys. També són la base des de la qual VilaWeb es proposa d’arribar, si més no, a la fita de vint mil subscriptors, necessaris per a encarar amb èxit els canvis que hi ha en el món de la comunicació, en els quals la caiguda dels ingressos derivats de la publicitat serà un dels desafiaments més immediats. Arribats a aquesta xifra de catorze mil membres, VilaWeb pot fer un pas endavant i en les assemblees de lectors anunciarà noves iniciatives. Per exemple, que tots els subscriptors podran veure el diari sense anuncis, tant en la web com en el mòbil, si ho volen. VilaWeb, que sempre ha estat pioner i ha marcat línies de futur en el periodisme català, va emprendre el projecte de subscripció el 2004, molt abans que cap altre mitjà digital, convençut ja aleshores que aquesta seria la via més important de suport al diari. El projecte ha anat creixent i madurant mercès al contacte constant amb la comunitat de lectors i atenent els seu suggeriments. VilaWeb sempre s’ha negat a implantar murs de pagament i a restringir l’accés a parts del diari, perquè considera que té la responsabilitat editorial de fer arribar a tothom la millor informació possible i això és incompatible amb el fet de donar més bona informació a qui pagui més. De bon començament VilaWeb ja es va adherir als principis del moviment conegut per Non-profit media, que agrupa diaris, de propietat de menes diverses que consideren que la seva funció primordial és social i que, per això mateix, els seus beneficis reverteixen en el mitjà. Una característica d’aquests mitjans és que exerceixen de portaveus d’un col·lectiu humà que també els fa costat econòmicament. Per això VilaWeb presenta la subscripció no pas en termes mercantils –en canvi d’un producte especial que no tenen els altres lectors–, sinó en termes de compromís i de suport a la veu del diari que, finalment, vol representar una sensibilitat social particular. Més transparència per a un periodisme encara millor Per a fer possible que aquesta veu sigui forta, cal una redacció altament professional, absolutament independent però al mateix temps compromesa i oberta. Per això VilaWeb ha desenvolupat un model de relació diferent amb els lectors i els subscriptors que inclou fins i tot la redacció, a la qual es pot accedir lliurement, i un exercici permanent de transparència que té cada any la màxima expressió en les Assemblees de Lectors. Enguany VilaWeb encara anirà més lluny i aplicarà al diari indicadors de confiança que ajudaran el lector a entendre qui ha fet cada notícia, com i per què. Aquests indicadors seguiran la línia desenvolupada per The Trust Project. Amb això, els lectors podran entendre millor la feina de la redacció i podran opinar amb més propietat sobre els articles i sobre qualsevol circumstància relacionada amb VilaWeb. Aquests indicadors de transparència inclouran la guia editorial del diari, referències molt més clares sobre els autors dels articles i la seva expertesa i possibles conflictes d’interessos, la definició encara més nítida dels diversos estils de publicació i les conseqüències que tenen (ara opinió i notícies van clarament separades, però s’hi inclouran variables com ara la crònica o l’anàlisi) i un sistema més directe de contacte amb els autors per a demanar aclariments. Actualment, VilaWeb ja té mecanismes establerts en aquest àmbit, com ara el correu del director (director@vilaweb.cat) al qual es pot adreçar qualsevol queixa i demanda d’aclariment que sempre es respon. Des d’aquesta pàgina també es poden demanar qüestions concretes als responsables dels continguts, d’administració o de publicitat o bé telefonar o visitar la redacció. La comunitat de lectors té al seu servei la XarxaVW, un espai propi i autogestionat on poden posar-se en contacte entre ells, participar en debats i comentar la feina dels periodistes. VilaWeb no entra mai en polèmiques públiques interessades sobre els seus continguts o sobre les seues decisions editorials però no defuig mai cap qüestionament ni demanda que li puguin fer per mitjà d’aquests canals o en actes públics com ara les Assemblees de Lectors. Un treball professional al servei d’una causa col·lectiva La independència de la redacció és fonamental per a acomplir la feina de VilaWeb. Per això l’empresa sempre ha blindat la redacció contra qualsevol pressió externa, fos quina fos. Això inclou la pressió dels anunciants o dels governs, però també la dels lectors. VilaWeb considera que la guia de la redacció ha de ser professional, recuperant les millors eines del periodisme tradicional i adaptant-les als desafiaments de l’època i de les tecnologies. Els periodistes de VilaWeb han de poder treballar a tota hora guiats per l’obsessió d’oferir als seus lectors la millor versió de la veritat que es pugui obtenir.

Summary: València, escenari de la primera de les vint-i-una Assemblees de Lectors de VilaWeb


Un dels fiscals de l’Audiència espanyola que acusa de rebel·lió el major Josep Lluís Trapero ha fet un interrogatori caòtic al comissari dels Mossos Joan Carles Molinero, citat a declarar com a testimoni. Les preguntes de Miguel Ángel Carballo han estat a voltes impertinents i sovint incloent valoracions i mirant d’induir les respostes del testimoni. En un moment del llarg interrogatori, Carballo provava de demostrar que els Mossos havien tingut una actitud passiva i permissiva envers el referèndum i els votants de l’1-O. I adduïa uns informes previs a la data del referèndum dels Mossos que apuntaven els riscs que hi havia en aquella convocatòria i les possibilitats que hi hagués incidents. Carballo ha entès –o ha volgut fer entendre– que els Mossos disposaven d’un informe que els avisava del perill d’accions de kale borroka, per més que la previsió que es feia en aquells documents era que hi hagués muralles humanes, persones fent resistència passiva. Concretament, es feia referència a dinàmiques d’Aske Gudea, que en la traducció de l’èuscar equivaldria literalment a ‘espais de llibertat’, però que és el nom que van prendre diverses accions de desobediència civil al País Basc aquesta darrera dècada per a protegir joves de l’esquerra abertzale perseguits per a ser portats a judicis polítics a l’Audiència espanyola; una concentració de persones els envoltava i mirava d’impedir-ne la detenció. El mur humà més important va tenir lloc a Sant Sebastià el 2013. Res a veure amb el concepte de kale borroka. Però el fiscal Carballo ho ha confós en les preguntes a Molinero: —Carballo: Vostès eren conscients que hi podia haver actes propis de kale borroka com la interposició de murs humans? —Molinero: Jo no seré qui valori si la interposició d’un mur humà és una acció de kale borroka. —Sí, perquè en l’informe es defineix amb el terme de dinàmiques Aske Gune. —Jo ja he dit que no estic capacitat per a comparar un mur humà, que entenc que és posar-se davant d’un lloc concret perquè una altra persona no hi passi, amb la kale borroka. Però sí que era una previsió més dels informes d’avaluació de riscs que diverses persones es col·loquessin en forma de mur humà. Això va passar en molts casos l’1-O i passa de manera habitual en molts desnonaments que hi ha cada dia a la ciutat de Barcelona.

Summary: Un fiscal de l’Audiència espanyola compara l’1-O amb ‘kale borroka’ perquè troba un nom en èuscar


El dia que el judici contra el procés quedarà vist per sentència, el Tribunal de Comptes ha iniciat un procés paral·lel contra el govern de la Generalitat que va organitzar l’1-O per a recuperar els diners que suposadament es van utilitzar per a fer la votació. El tribunal ha designat el delegat instructor de la demanda contra Carles Puigdemont i altres divuit ex-consellers. Així ho han confirmat a EFE fonts del Tribunal de Comptes, que han explicat que l’instructor començarà ara a recopilar tota la documentació per a determinar amb exactitud els fons desviats per al referèndum il·legal. El mes de desembre passat, el Tribunal de Comptes va admetre a tràmit la demanda de la fiscalia contra dinou ex-alts càrrecs de la Generalitat, amb Carles Puigdemont al capdavant, per la presumpta desviació de fons públics per a l’organització de l’1-0. Es tracta d’un procés per determinar la possible responsabilitat comptable dels membres del govern que van participar en la consulta, independent del judici que se segueix al Tribunal Suprem per la responsabilitat penal dels líders independentistes i que avui quedarà vist per a sentència. El fiscal del Tribunal de Comptes que va inciar la denúncia, Miguel Ángel Torres, va demanar que s’obrís una causa per un presumpte desviament de fons públics per la responsabilitat comptable del govern que va organitzar el referèndum. La investigació té l’origen, precisament, en un escrit que el fiscal Torres va presentar el desembre passat. El fiscal va fer una primera llista de presumptes despeses imputables al govern. Deia que hi havia 900.906,70 euros corresponents als locals de votació; prop d’un milió d’euros en despesa publicitària; una despesa de 979.661,96 euros en butlletes; 38.431,20 en cartells; 2,3 milions d’acció exterior del govern; i 100.000 euros en viatges d’observadors internacionals. En total, uns 4,3 milions d’euros. El precedent del 9-N El Tribunal de Comptes espanyol ja va seguir un procediment similar amb els organitzadors del 9-N. L’ex-president de la Generalitat Artur Mas i els ex-consellers Joana Ortega, Irene Rigau i Francesc Homs han estat obligats a pagar 4.946.788,16 euros pel procés participatiu del 2014, , condemna que és pendent de recurs d’apel·lació.

Summary: El Tribunal de Comptes comença ara la repressió econòmica contra el govern de l’1-O


Els grups parlamentaris de Junts per Catalunya, ERC i la CUP han pactat un text conjunt com a proposta de resolució que serà aprovada demà al Parlament de Catalunya sobre la resposta a la sentència del judici contra el procés. El text refusa la via judicial i repressiva que han pres els poders de l’estat espanyol; manifesta el suport a la cerca de vies democràtiques per a resoldre el conflicte de manera que ‘el futur de Catalunya sigui el que el poble de Catalunya vulgui’; ratifica l’exercici del dret d’autodeterminació ‘com a instrument d’accés a la sobirania del conjunt del poble de Catalunya’; exigeix l’alliberament dels presos polítics i el retorn dels exiliats i es compromet a trobar ‘solucions per a aconseguir la seva llibertat a través de l’aplicació d’una amnistia’; i finalment assegura que ‘el parlament es conjura en cas de sentència condemnatòria a encapçalar una resposta institucional basada en el respecte als drets fonamentals, les llibertats i l’exercici del dret d’autodeterminació i respecte a la democràcia’ i a exercir també el dret de manifestació i ‘la llibertat d’expressió, de mobilització o protesta per les vies pacífiques i democràtiques’. Vegeu el text:

Summary: JxCat, ERC i la CUP pacten una proposta conjunta per a respondre a la sentència


El primer ministre espanyol en funcions ha aprofitat l’únic debat televisat en campanya per fer seu el programa de la dreta respecte de Catalunya i proposar mesures com ara la prohibició de fer referèndums, que Zapatero havia despenalitzat, o la implantació a totes les escoles d’una assignatura sobre Espanya, com la que Aznar havia proposat anys enrere. Pedro Sánchez també ha dit que obligaria la Corporació Catalana de Mitjans a triar els òrgans de govern per dos terços del parlament, cosa que ja passa i que aparentment ell ignora. Va causar estupor quan en l’últim minut es va comprometre a dur a una presó espanyola el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, sense aclarir com pensava fer-ho –fet que li va retreure immediatament el candidat d’Unides Podem, Pablo Iglesias. Abans fins i tot el candidat per Barcelona d’aquesta coalició, Jaume Asens, havia rebut acusacions infundades de Sánchez, que s’ha mostrat completament decantat cap a la dreta. 🎞@sanchezcastejon a @pablocasado_: A usted se le fugó Puigdemont y yo me comprometo hoy y aquí a traerlo de vuelta a España y que rinda cuentas ante la justicia española.#GanaPSánchez#ElDebate4N pic.twitter.com/bhBz5krgbE — PSOE (@PSOE) November 4, 2019 Al debat només hi han intervingut els dirigents dels partits que es consideren nacionals espanyols, entre els quals Vox, que ha defensat les seves propostes d’extrema dreta sense cap impediment. El president del govern espanyol en funcions, Pedro Sánchez, ha aprofitat el bloc sobre política social i igualtat precisament per retreure als líders de PP i Cs, Pablo Casado i Albert Rivera, que ‘callin’ davant les propostes de Vox. Ha instat Casado i Rivera –a qui ha anomenat ‘dreta covarda’– a rebutjar allò que diu Vox, però ni l’un ni l’altre no han condemnat la posició de la formació de Santiago Abascal, que ha criminalitzat els immigrants, ha atiat la por de l’efecte crida i ha atacat les polítiques contra la violència masclista. Casado i Rivera també han protagonitzat moments de tensió, amb retrets mutus durant el debat. Al bloc sobre política social i igualtat, Casado ha retret a Rivera que compari la gestió del PP amb la del PSOE. També s’han enfrontat per la proposta del líder de Cs de fer una targeta sanitària única a tot l’estat espanyol. El president del PP ha dit que ja hi és, des del 2012, per iniciativa del seu partit. Iglesias ha tornat a reclamar al PP que rectifiqui en relació amb el consentiment sexual i digui clarament que ‘només sí és sí’. Casado ha evitat de manifestar-s’hi clarament i ha tornat a utilitzar l’argument que el codi penal ho deixa clar d’ençà del 1822. També ha retret que el PSOE eliminés el concepte de ‘violació’ del codi penal l’any 1995. Les diferències entre Vox i la resta de formacions polítiques s’han evidenciat a l’últim bloc sobre política internacional. Abascal ha demanat de reforçar les fronteres i ha criticat durament la Unió Europea. Segons ell, les elits de la UE volen convèncer els estats perquè acceptin allò que anomena ‘migració massiva’ i ha dit que volen portar els països a la ‘islamització’. Sobre el Brexit ha dit que han convertit Europa en ‘una secta que persegueix aquell qui vol sortir-ne’. Iglesias ha replicat que la ‘sobirania no és tenir una bandera molt gran’ sinó que es defensa amb mesures de govern que protegeixin la població dels oligopolis i les multinacionals que especulen amb drets, com l’habitatge. Casado i Rivera han defensat el lliure comerç i han atacat la política internacional de Sánchez, que han acusat de desprestigiar Espanya.

Summary: Sánchez assumeix el programa de la dreta respecte de Catalunya


El darrer dia de febrer, Corea del Sud reportava més de vuit-cents casos nous i era el focus principal de coronavirus 2019, fins i tot per damunt de la Xina quant al ritme de contagi. Tanmateix, al cap de només deu dies ja havia reduït a trenta-cinc els casos registrats per dia. Més encara, mentre alguns estats d’Europa compten els morts per milers, n’acumula ara com ara només cent trenta-nou. Els factors que expliquen aquesta fita són la resposta ràpida de les autoritats, un control sense precedents mitjançant les noves tecnologies i equipaments preparats per a grans epidèmies. El control social: entre l’eficàcia i el límit de la privacitat La informació ha estat una de les bases per a controlar el brot de la malaltia. Les autoritats sanitàries i governamentals fan dues sessions públiques cada dia i, sobretot, publiquen una gran quantitat de dades mitjançant les noves tecnologies, cosa que exposa gran part de la vida privada dels ciutadans. Després d’haver reportat un cas, el Centre per al Control i la Prevenció de Malalties (KCDC) fa una entrevista a fons al pacient i la complementa amb les dades de les transaccions de les targetes de crèdit, de la identificació facial de les càmeres de seguretat de la via pública i de la ubicació GPS del telèfon mòbil. Tot plegat permet de recrear quin recorregut ha seguit els dies anteriors. Els habitants del districte o la localitat, a continuació, reben l’avís al mòbil d’un nou afectat i es detalla per on ha passat abans de l’hospitalització. La gent evita aquests punts, que són desinfectats immediatament, i a la vegada, si és que han compartit cap, està pendent de qualsevol símptoma. Captura de pantalla del lloc web coronamap.site. Les dades també permeten de recopilar la informació en aplicacions mòbils i webs com ara coronamap.site, que ofereix la ruta dels infectats, on hi ha risc i la xifra de casos actius. Les dades no identifiquen pacients, però sí que en revelen el rang d’edat, un nombre d’identificació i les botigues i restaurants que han visitat. La màscara ja era d’ús habitual, però les autoritats també envien constantment missatges amb diferents orientacions d’higiene a les xarxes, als mitjans de comunicació i en cartells al carrer i al transport públic. Una estratègia basada en els tests en massa Els casos, un 86%, es concentren principalment a la ciutat de Daegu i a Gyeongsangbuk-do, la província adjacent, a uns 230 km de Seül. El primer brot va sorgir entre membres de l’Església Shincheonji de Jesús, una secta cristiana de vora dos-cents vint mil fidels i que encara constitueixen el 60% dels casos. El brot va fer que immediatament se’n tanquessin els temples i que desenes de milers de feligresos fossin posats en quarantena i analitzats un a un. En total, en vuit setmanes s’han fet 350.000 tests, o sigui, entre quinze mil i vint mil cada dia. En comparació, el govern espanyol n’havia fet uns 30.000 abans del 18 de març. Una de les claus són els drive-in, proves que es fan sense necessitat de sortir del vehicle, que minimitzen el perill de contagi del personal sanitari (equipat amb vestits i ulleres protectores completes) i fa que s’estalviïn de desinfectar les sales d’espera. El procés dura només deu minuts, és gratuït (el paga el govern) i l’endemà n’arriba el resultat en un missatge de text. Tests de coronavirus al cotxe. Fotografia d’Europa Press Tot i que les autoritats han prohibit les concentracions i les competicions esportives i també van tancar escoles i més espais públics, el control que en fan, posant en quarantena els casos i el seu entorn, fa innecessari el confinament territorial i el blocatge de ciutats. Els tests multitudinaris, a més, permeten de guanyar temps quan hi ha un brot i preparar totes les instal·lacions hospitalàries, fet que també salva vides. Un dels altres factors claus és que Corea del Sud té una infrastructura sanitària preparada, incloent-hi els equipaments i les dades, a causa d’haver tingut ja el 2015 un brot del coronavirus de la síndrome respiratòria de l’Orient Mitjà (MERS). En aquell moment, la resposta va ser lenta, es va amagar informació ‒amb l’excusa de no causar alarma‒ i la gestió no va ser correcta. Va haver-hi transmissió dins els hospitals i problemes en el seguiment dels casos. Aquesta vegada s’han corregit les deficiències i s’ha donat una de les respostes amb més èxit del món. L’estructura social, un altre punt en favor Finalment, cal remarcar que la demografia és un altre factor que explica el control del virus i la més baixa mortalitat. En proporció, hi ha molta menys gent gran a Corea del Sud, on el 4% de la població té més de vuitanta anys, que no pas a Itàlia, on n’és el 18%. Si tenim en compte que més de la meitat de les defuncions del segon són de persones de més de vuitanta anys, la piràmide poblacional demostra que és molt important per a explicar la taxa de mortalitat. La relació més estreta entre generacions és també perjudicial per als estats mediterranis. Els joves, que són els que més viatgen i van a treballar diàriament, són els transmissors principals del virus, mentre que els grans són els més vulnerables. A Corea del Sud hi ha molta més mobilitat per motius laborals i distanciament social entre generacions que no pas a Itàlia o l’estat espanyol, on un 23% de la gent gran viu amb familiars joves.

Summary: Què ha fet exactament Corea del Sud per a aturar el coronavirus?


Es publica en català El Gólem de Gustav Meyrink (Més Llibres), en una traducció de Ramon Monton. L’editor, Ricard Vela, ens explica en el text ben documentat que segueix per què, tot i ser un clàssic de la literatura fantàstica, a l’estat espanyol ha passat tan desapercebuda. Una obra de la qual Vela recorda que és ‘de les més singulars del segle XX, segons Jorge Luis Borges, que és alhora fantàstica però literària, jueva però centreeuropea, popular però iniciàtica, onírica però comprensible, grotesca però espiritualista, i truculenta i plena de misteri, però també d’humor negre i de denúncia social. Un autèntic festí literari.’ Llegiu-ne un fragment. Ricard Vela, editor de Més Llibres, ens explica: «Juntament amb Dràcula (1897), de Bram Stoker, i Frankenstein o el modern Prometeu, de Mary Shelley (1818), El Gólem (1915) de Gustav Meyrink forma part d’una tríada fonamental de novel·les fantàstiques que han donat forma a sengles ‘criatures’ o ‘monstres’ i que no només s’han convertit en referents perennes del gènere, cadascuna a la seva manera i des de la seva pròpia època estètica, sinó que també han esdevingut obres clàssiques i part integrant tant de la cultura més literària com de la més popular, reforçades sovint per la seva fortuna cinematogràfica. Si bé no cal dir res de la celebritat de les dues primeres, que representen molt bé, respectivament, la novel·la gòtica i sobrenatural i el relat romàntic i de ciència-ficció incipient, El Gólem no ha tingut encara, si més no a casa nostra, una popularitat comparable, tot i que va ser un gran best-seller en alemany en la seva època, que existeix la joia fílmica del 1920 de Paul Wegener (es van perdre, per desgràcia, les dues versions prèvies del 1914 i el 1917) i que s’ha traduït a ‘gairebé’ totes les llengües de cultura del món. I ara, per fi, la podem llegir directament en català en una traducció excel·lent de Ramon Monton, que també signa una presentació prou informativa. Els motius que El Gólem no sigui encara una obra excessivament coneguda i valorada al nostre país són diversos i en cap cas atribuïbles a la qualitat de l’obra. En primer lloc, és clar, no comptar amb una edició en català i, només des de fa pocs anys, amb alguna en castellà prou llegidora, ja que d’altres que encara corren van arribar de l’Amèrica Llatina fa força temps i no fan justícia a l’original. En segon lloc, el context històrico-polític. Cal tenir en compte que parlem d’un autor que no era jueu però que escriu una novel·la basada en un mite hebreu del gueto de Praga. Ni més ni menys que el gran mite jueu de l’ésser artificial (creat amb fang i una mica de màgia talmúdica), que tradicionalment defensava el poble d’Israel dels seus molts enemics i de les malvestats que ha patit a Europa des de temps immemorials. I no sembla que l’Espanya del segle XX, per no dir res del seu antisemitisme persistent, hagi estat un lloc per a acollir aquesta mena de llegendes amb els braços oberts, i menys encara si estaven elaborades per un escriptor que es va anar endinsant cada cop més en l’esoterisme i allunyant-se del cristianisme. Finalment, encara, la seva factura literària, ja que, a diferència de les altres dues (prou antigues per no representar un veritable perill ideològic i prou planeres des del punt estilístic), El Gólem, a més de ser un clàssic de la literatura fantàstica del segle XX, també és filla del seu temps i s’adscriu a l’escola expressionista, un corrent artístic que, recordem-ho, va ser qualificat de més ‘decadent’ que qualsevol altre per part dels feixismes i els autoritarismes diversos del segle passat, i que va tenir la seva raó de ser en el desassossec de la societat europea, per les carnisseries bèl·liques que van començar el 1914 i per la deshumanització progressiva de la societat moderna. Perquè això també hi és present, a El Gólem, acabada de redactar en vigílies de l’esclat de la Primera Guerra Mundial i absolutament premonitòria, amb una transposició simbòlica de la funció executora i cega del Gólem, pel que fa a la transformació dels éssers humans en autòmats que fan les tasques que tenen encomanades, fins i tot contra la seva voluntat. I no oblidem que, de la mateixa ciutat, Praga, i del mateix caldo de cultiu i en les mateixes dates, en surt l’autor que es considera paradigmàtic d’aquest estranyament de l’home davant d’una modernitat que no comprèn, Franz Kafka, amb el qual Gustav Meyrink té molts punts de contacte. Així doncs, no és estrany que el personatge del Gólem no hagi protagonitzat, encara, gaires remakes cinematogràfics o que no hagi estat adaptat (tot i que sí en altres llengües) en edicions juvenils diverses, com en el cas de Dràcula o del monstre de Frankenstein. Tanmateix, existeix un corrent de popularitat menys visible que l’ha incorporat de manera natural a moltes produccions culturals contemporànies, com ara els còmics o els jocs d’ordinador i de consola, i que fa que el personatge sigui d’allò més corrent, per exemple, per a tots aquells que algun cop s’hagin interessat per un fenomen que es diu Minecraft. Gent més aviat jove, naturalment. Per a qualsevol, descobrir El Gólem, o llegir-lo per primer cop en català, pot ser un privilegi que es presenta rares vegades. Una de les obres més singulars del segle XX, segons Jorge Luis Borges, que és alhora fantàstica però literària, jueva però centreeuropea, popular però iniciàtica, onírica però comprensible, grotesca però espiritualista, i truculenta i plena de misteri però també d’humor negre i de denúncia social. Un autèntic festí literari.» Ricard Vela, editor de Més Llibres.

Summary: Avançament editorial: ‘El Gólem’ de Gustav Meyrink


S’han fet oficials les xifres definitives de les eleccions del 27 de setembre, amb la suma ja consolidada del vot exterior. Junts pel Sí i la CUP van arribar a la majoria d’escons però no a la de vots, per molt poc. Ara s’ha pogut comprovar que només en van faltar 79.667 per assolir la majoria absoluta també en vots. Cal recordar que la participació va ser la més alta de la història: 4.130.196 votants. La suma de vots de Junts pel Sí i la CUP puja a 1.966.508. Junts pel Sí i la CUP finalment han obtingut el 48,2% dels vots. Els partits contraris a la independència, el 39,31% i Unió Democràtica i Catalunya Sí que es Pot, que no volen ser sumats en cap dels dos blocs, el 12,54%. Per partits Junts pel Sí va obtenir finalment 1.628.714 vots (el 39,8%), Ciutadans 736.364 (el 18%), el PSC 523.283 (12,8%), Catalunya Sí que es Pot 367.613 (9%), el PP 349.193 (8,5%), la CUP 337.794 (8,3%) i Unió 103.293 (2,5%). Segons les dades finals de l’escrutini tres escons podrien haver ballat amb una certa facilitat. El PP podria haver aconseguit un escó més per Tarragona només amb 1.374 vots més i Junts pel Sí n’hauria aconseguit un per Girona amb 4.445 escons més i un per Barcelona amb 12.395 escons més.

Summary: Només 79.667 vots van separar l’independentisme de la majoria absoluta de vots el 27-S


El diari anglès Financial Times, que ja va fer campanya oberta contra la independència de Catalunya el 27-S, ha publicat avui un editorial contundent contra el procés que volen acomplir Junts pel Sí i la CUP. El titular de l’editorial és: ‘Catalunya ha d’apartar-se de l’abisme’, i diu: ‘Les eleccions de diumenge no donen el dret de separar-se d’Espanya’. El diari admet que els partits independentistes han obtingut la majoria absoluta dels escons. Però afegeix: ‘Mas no té tanta legitimitat per a aplicar el seu pla com vol pensar que té.’ ‘És cert –continua– que Madrid ha refusat de permetre als catalans de fer un referèndum en els termes que el va permetre el govern britànic a Escòcia l’any passat. Tot i amb això, el resultat no dóna a Mas cap dret legal de començar el seu programa de secessió.’ A més, alerta de la presència de la CUP dins el bloc independentista. ‘Mentre el partit de Mas té una agenda pro-europea, la majoria al nou parlament dependrà d’un partit d’extrema esquerra que vol que Catalunya surti de la UE, de l’eurozona i de l’OTAN. Aquestes visions contraposades d’una Catalunya independent no seran conciliades fàcilment.’ L’editorial fins i tot qüestiona la demanda d’un tracte fiscal més just per a Catalunya. Diu que Madrid ‘no pot negligir la força del sentiment secessionista’ i que cal tenir en compte les queixes per un tracte fiscal injust, però que les ‘demandes de devolució fiscal han de tenir un límit’. I ho explica així: ‘Moltes nacions europees funcionen amb el principi que hi ha d’haver una transferència de fons de les regions més riques a les més pobres. Si cada regió rica de la zona euro seguís l’exemple de Catalunya per a mantenir la seva riquesa, el bloc sencer es desfaria.’ Finalment, diu que el nou govern espanyol que surti de les eleccions del desembre haurà de parlar amb el català per ‘donar-li més espai’. I afegeix: ‘Mas hauria de reconèixer el risc d’establir un estat separat de manera unilateral.’

Summary: Editorial contundent del Financial Times contra la independència de Catalunya