Entrem avui a la setmana del referèndum d’autodeterminació de Catalunya. Queden tan sols sis dies per a la jornada de votació. Sis dies que seran intensos i que ens poden portar a veure i viure situacions que ningú no preveia en un estat de la Unió Europea ben entrat el segle XXI. La setmana passada ja en vam veure de ben grosses. Però què poden estar disposats a fer encara els adversaris de l’exercici democràtic del dret de decidir? En parlem amb la diputada de la CUP Mireia Boya, que ens rep enmig de notícies constants de noves amenaces, noves actuacions, i nova repressió. —Penseu que la policia espanyola intentarà entrar a la seu de la CUP? —Jo no sé si s’atreviran a tornar perquè el que intentaven fer era una cosa inaudita: entrar a la seu d’un partit polític sense ordre judicial. Sabem que van estar tot el dimecres intentant obtenir l’autorització judicial i el jutge no els la va donar. Una cosa és escorcollar dependències del govern amb l’excusa de l’organització del referèndum i una altra cosa és la seu d’un partit polític que no participa en la logística del referèndum. Això hauria traspassar totes les línies vermelles legals. No sé si ho tornaran a provar. En tot cas, som aquí i no tenim res a amagar. Fem cartells del referèndum per al sí, els distribuïm i els pengem… Fem l’activitat habitual dels partits polítics. —No sembla que els preocupi vulnerar la seva llei. —Han jugat a confondre aquests dies. Per exemple, han utilitzat les policies locals per a una funció que no és la seva. Han obert expedients a la gent que penja cartells, d’actes que es fan… per no parlar d’això que passa amb la Sindicatura Electoral, que és molt greu. Alguns dels membres que han volgut presentar al·legacions a la suspensió del TC i que tenien un període legal obligatori de quaranta-vuit hores per a fer-ho, no els ho han permès i el tribunal ja ha decretat les multes econòmiques contra els seus membres. A aquesta gent tan sols els queda l’opció d’anar al Tribunal Europeu dels Drets Humans d’Estrasburg perquè s’han vulnerat els seus drets sense contemplacions. L’estat espanyol actua amb un convenciment absolut d’impunitat. —Ja és inevitable que s’hagi de recórrer als tribunals europeus? —Sí, és inevitable. El govern fa tots els tràmits legals que preveu el tram judicial estatal per anar a Estrasburg sense que ningú pugui dir que no s’ha intentat absolutament tot. I això és el que passarà aviat. —La CUP té informació sobre els plans B, C, D i E del govern i confia que es podrà votar el dia 1 d’octubre? —No. Nosaltres no tenim la informació concreta. No participem en l’organització logística del referèndum. Això és cosa del govern. Hem donat el suport polític per poder fer el referèndum i tota la part parlamentària amb l’aprovació de les dues lleis i la creació de la Sindicatura Electoral. No en tenim els detalls exactes. Tenim una informació orientativa. El fet important és que el referèndum és inevitable. Quan surten milers i milers de persones al carrer dient que volen votar en un referèndum d’autodeterminació vinculant, el govern no té més sortida que posar les urnes i fer-lo. Qualsevol altre invent no serà acceptat per la població. El missatge de la gent al carrer és ‘no us feu enrere’. De cap de les maneres, la població no podria entendre que diumenge es fes una altra cosa que no fos un referèndum d’autodeterminació. —Teniu cap dubte que aquesta sigui la voluntat absoluta del govern? —No. Veiem moviments d’uns altres espais polítics que intenten arrossegar el govern, amb el context de repressió que hi ha, a solucions que no són reals. Són aquells que parlen de garanties i diuen que això no és un referèndum, sinó una mobilització, i que miren d’estendre el seu discurs de diàleg per intentar que la votació de diumenge deixi de ser un referèndum vinculant. I això seria trencar amb la idea de l’autodeterminació. Fa pena i tristor que tot l’espai de l’esquerra transformadora de Podem i dels comuns no reaccioni d’una manera més clara i faci el joc al PSOE i al PP. A líders com Xavier Domènech, Ada Colau i Elisenda Alemany els diria que s’afegeixin a la festa. Que és l’única manera de tombar el règim del 78. No entenem per què no ho fan. Amb piulets i declaracions no n’hi ha prou en un moment de màxima emergència com l’actual. —Què espereu que pugui passar aquesta setmana que queda? Què pot esperar la gent? —En el punt on som, no podem fer cap passa enrere. Seria una derrota que originaria una depressió col·lectiva. Ningú no ho entendria durant moltes dècades. Ara no ens podem rendir contra la forta repressió de l’estat espanyol. Això forma part de la seva estratègia. És l’estratègia de la por perquè ens fem enrere. Han portat tres creuers plens de policies espanyols per fer por. S’hi atreviran? Jo estic convençuda que la gent no la poden frenar. De cap de les maneres. És impossible que puguin aturar la gent encara que surtin els líders polítics a dir que la gent se’n vagi a casa. La guerra psicològica la tenim força guanyada. Ja no ens fa por de veure les furgonetes de la policia. Necessitem més missatges del president, del vice-president, de l’ANC i d’Òmnium de determinació. A la CUP ja en fem. Es votarà i el referèndum serà vinculant. —La por funciona amb la gent menys connectada i implicada. Això que passa pot tenir un efecte entre aquesta gent? —És tasca de tothom de parlar amb més gent. Els convençuts s’han de marcar com a objectiu de portar a votar –en el sentit que sigui– entre cinc i deu persones del seu entorn. Si cal, acompanyar-les a votar. Cal ajudar la gent a saber on ha d’anar a votar. Cal fer una crida a la mobilització, a visitar els veïns del bloc de pisos, i informar tanta gent com sigui possible del referèndum del dia 1. —Caldrà organitzar-se per protegir els col·legis i les urnes? Semblen disposats a impedir la votació… —Aquí ens hem de plantejar seriosament la resposta que cal donar si la guàrdia civil i la policia espanyola es planta davant dels col·legis tres dies abans. Si hi anem una hora abans d’obrir-los, potser ja haurem fet tard. —La llista ja la tenen… —Tenen la llista. Pot ser que hi hagin posat vigilància i que, quan s’hi acosti algú, instal·lin un cordó policíac. Només hi ha dues solucions. O es comencen a protegir els col·legis de manera organitzada molt abans, o anem cap a un cara a cara entre la gent i la policia que es planti davant els col·legis. O fins i tot, un canvi de locals de votació a última hora. En qualsevol cas, si la policia actua d’aquesta manera, és molt difícil de controlar la gent per molts missatges de revolució cívica i pacífica que es facin. La gent té moltes ganes de votar i no està disposada a recular enfront d’un estat repressor i autoritari. —No cal insistir en la necessitat de mantenir el to de les mobilitzacions com s’han fet fins ara? Les conseqüències d’una situació d’aldarulls són molt perjudicials. —És evident. La policia va venir a la seu de la CUP bàsicament a buscar aquesta resposta. Entre la gentada que hi havia aquí, hi havia molts infiltrats. Els coneixem d’uns altres moments. I estaven cantant i aplaudint entre nosaltres. Ells cerquen la confrontació. I nosaltres tenim clar que no els donarem aquesta imatge que cerquen de cap de les maneres. Aquí, estil Xirinacs. Resistència pacífica. Al nostre espai polític hi ha gent de molts sectors i ideologies que potser no acaba de compartir aquesta decisió. Però no passa res. Ens trobarem en uns altres espais. Ara demanem que no es respongui a la provocació per no donar-los el que busquen. —El xoc amb els Mossos d’Esquadra també és una qüestió delicada. L’estat també cerca això. Com es pot gestionar? —D’aquí a l’1 d’octubre els Mossos d’Esquadra s’han de posar al servei del poble català. I això vol dir desobeir les instruccions que puguin rebre contra el referèndum. Si els Mossos no desobeeixen, tindrem un problema l’1 d’octubre. Els únics que poden garantir que es voti de manera pacífica i sense violència són ells. Encara no ho han fet. S’han posat de perfil. Van ajudar la Guàrdia Civil a sortir del Departament d’Economia. Però aquests dies vinents la policia catalana s’ha de posar al costat del poble de Catalunya. No sé si serà avui, demà o demà passat. Però si no ho fan, difícilment podrem fer el referèndum. Ningú no veurà que són la policia d’un país que vol ser independent. El senyor Forn i el senyor Trapero han de complir el compromís que tenen amb els catalans. Que ho facin quan vulguin, però que ho facin. Si no, tindrem un problema molt gros. —Ja hi ha una querella per sedició que apunta als màxims dirigents de l’ANC i Òmnium. Això és una escalada de la repressió prevista? —És una querella que demana una causa general contra l’independentisme. També assenyala la CUP perquè s’hi transcriuen frases que va dir la nostra portaveu. I això és la típica causa general que s’obre després d’un cop d’estat. Hem tornat a l’època franquista amb els consells de guerra. En aquest sentit, ja veurem com evoluciona la repressió aquesta setmana. Però la fiscalia i el govern espanyol persegueixen tots aquells que tenen una implicació directa amb l’organització del referèndum. I, sobretot, amb la mobilització al carrer. És on tenim ara la força amb els estudiants, els pagesos i els seus tractors, els estibadors i els sindicats que ja han anunciat la disposició a fer vaga general a partir del 3 d’octubre. Estem molt mobilitzats. —I què en penseu de l’intent d’imposar un comandament militaritzat als Mossos? —És un comportament clarament feixista. Volen que els Mossos obeeixin un personatge amb un passat feixista i amb casos investigats de tortures al País Basc. Un personatge amb un passat molt fosc. Un anticatalanista declarat. Ja poden intentar-ho. La resposta del conseller Forn dissabte va ser la que tocava. Com ja he dit, la gent espera que els Mossos es posin al costat del poble, dels drets i llibertats i de la democràcia. Si ho fan, entre tots garantirem el referèndum. Serem a la porta dels col·legis i recordarem als policies que enviïn des de Madrid que no passaran. Rajoy és un il·lús si es pensa que servirà de res posar un comandament militaritzat en aquesta operació antidemocràtica. S’equivoca. Els pobles es comanden sols. Hem posat la cinquena marxa cap a la república. Esperem que els Mossos aguantin i facin costat a la gent i la democràcia. —Us fa por que no provin de tancar la ràdio i la televisió públiques? —És una possibilitat no gens llunyana. Diria que no actuaran contra TV3 i Catalunya Ràdio fins que no actuïn també contra el govern. Tot anirà encadenat. Si no s’atreveixen a fer l’una cosa, tampoc no faran l’altra. Són actuacions que seran definitives. Se’ls escaparà tot de les mans més encara. —Què vol dir actuar contra el govern? —Detenir consellers, el president Puigdemont… O suspendre de funcions el president, el vice-president… i tots aquells que són aforats i que no han estat detinguts en la primera onada repressiva. Si Josep Maria Jové o Lluís Salvadó els consideren ‘culpables’ (entre cometes) de res, és evident que el seu cap, Oriol Junqueras, també hauria de ser detingut. Si no ha estat detingut ara és perquè el fiscal perdria el control del jutjat 13 i del boig que n’és titular, perquè la causa passaria a mans del Tribunal Superior de Justícia, del qual no controlen el temps ni el resultat. Si es decideixen a actuar contra els membres del govern, amb el president al capdavant, ho faran per la via del Tribunal Constitucional. Això pot passar durant les pròximes hores o dies. Si tenim en compte la seva lògica, és molt probable que passi. La reacció del president a les detencions, anunciant els llocs de votació, els emprenya moltíssim i voldran anar contra ell. Si ho fan, actuaran contra TV3 i Catalunya Ràdio per mirar de controlar l’estat d’opinió que es pot crear amb la detenció del president.

Summary: Mireia Boya: ‘Si anem a protegir els col·legis una hora abans d’obrir-los, ja haurem fet tard’


L’advocat del president Carles Puigdemont, Jaume Alonso-Cuevillas, ha parlat per primera vegada sobre l’advertiment del seu col·lega Gonzalo Boye en aquesta entrevista a VilaWeb sobre la possibilitat que alguns advocats de la defensa d’alguns presos polítics negociïn amb la fiscalia. Cuevillas, en una entrevista a VilaWeb, nega tenir cap constància de contactes d’aquesta mena entre la defensa i la fiscalia, i avisa que fer-ho seria ‘una traïció al poble de Catalunya’ i que portaria greus conseqüències tant per als presos i exiliats com per als drets col·lectius. —Teniu constància que hi hagi hagut contactes entre la fiscalia i els advocats d’alguns presos? —Contactes sí, però negociacions no. És normal que en qualsevol causa penal d’aquesta complexitat i amb tants advocats hi hagi contactes amb la fiscalia per a coses puntuals. Però, de negociacions, no en tinc cap constància. Comparteixo amb el Gonzalo Boye i l’Andreu Van den Eynde que seria un disbarat absolut. —Boye fa l’avís perquè troba que això pot passar. —A mi, no em consta. Sé que en algun moment algun advocat ha parlat amb la fiscalia per demanar si podrien donar suport a la petició de l’alliberament d’algun pres, però de negociacions per a intentar pactar una condemna, d’aquestes no. Subscric les paraules de l’Andreu , perquè, defensant com defensem, amb convicció, la innocència dels nostres clients, que no han comès ni rebel·lió, ni sedició, ni malversació, negociar per pactar les condemnes seria temerari, no tindria cap sentit. —Per què penseu, doncs, que Boye fa aquest advertiment? —No ho sé. No n’he pogut encara parlar amb ell. Però, de negociacions com les que es desprenen d’aquesta polèmica, no em consten en absolut. I vull pensar que tots els advocats que exercim la defensa pensen exactament igual. —Hi posaríeu la mà al foc? —La mà, al foc no la posaria per res, però el sentit comú ho aconsella. Tots nosaltres defensem la seva innocència absoluta. Anar a pactar qualsevol cosa partiria d’acceptar el supòsit que hi ha hagut algun il·lícit penal. Com a molt podríem parlar d’una desobediència, aleshores entraríem en un debat tècnic de si desobeir el Tribunal Constitucional ha de tenir conseqüències penals. Perquè fins a la sentència del 9-N no en va tenir mai. Fins llavors, el TC, l’havia desobeït tothom, començant pel govern espanyol, el Tribunal Suprem, la fiscalia general de l’estat espanyol… Em consta que es portarà a Estrasburg la condemna per desobediència al TC en el cas de l’única sentència ferma que hi ha, que és la del Francesc Homs, un cop el Constitucional ho hagi resolt. Només podríem parlar d’això, però mai acceptar cap mena de rebel·lió, ni sedició, ni malversació. —Quin perjudici tindria per als qui són a l’exili i als altres presos, que alguns arribessin a pactar amb la fiscalia? —És que refuso l’escenari. I d’entrada cal dir que, perquè hi hagi cap pacte, cap conformitat, com va passar en el cas Palau, el Pretòria o alguns altres, vol dir que s’han de reconèixer uns fets i conformar-se amb unes penes rebaixades. I perquè això tingués èxit ho haurien de fer totes les defenses. Tècnicament seria un error que ho intentessin els advocats, i del punt de vista polític, si ho intentessin els polítics o hi donessin, seria una traïció tan gran al poble de Catalunya, que es va deixar la pell l’1-O, que ho veig una cosa del tot inviable. Un pacte seria negatiu per a tothom; per als qui són a fora, els de dins de les presons, per al poble de Catalunya, per al futur el país. Reconèixer que el dret de decidir és delictiu hipotecaria el futur. Això ja no seria només una cosa dels presos o dels exiliats, sinó que hipotecaria tot el país, la gent no ho perdonaria mai. L’únic pacte possible és la retirada de les acusacions, injustes; no han comès ni rebel·lió, ni sedició ni malversació, i entrar en una negociació tal seria temerari. Una altra cosa és que des de la fiscalia o des de certes instàncies del poder de Madrid s’intentin filtrar coses interessades per intentar esquerdar la unitat del sobiranisme, generar dubtes, posar la gent contra els polítics. —Tots els advocats esteu coordinats? Teniu contacte freqüent? —Tenim un contacte molt freqüent, i compartim un xat tots nosaltres. La comunicació és molt habitual. No podem passar tot el dia parlant perquè tenim molta feina i clients, però sí que parlem de totes les coses estratègiques; hem coincidit en viatges, hem anat a dinar i sopar… La coordinació entre els advocats és més que bona. —Si és així, no us sobten les paraules de Boye? —No. Potser ell és el que menys coordinat ha estat fins ara. Perquè en primer lloc viu a Madrid i no ha intervingut en la causa fins més tard; de fet, s’hi acaba de personar. I en el xat aquest que tenim, hi ha entrat més recentment. Jo, que visc a Barcelona i els conec tots de fa molts anys, t’asseguro que hem tingut contactes i reunions. —Heu tingut desavinences sobre l’estratègia jurídica? —En algun moment hem tingut alguna discrepància, i és lògic quan hi ha tants advocats en una causa tan complexa, on, els coneixements jurídics que podem tenir, ens els qüestionem perquè van innovant… Sí que hem tingut discrepàncies sobre si, per exemple, en una determinada resolució calia interposar un recurs d’apel·lació. Penseu que és una causa inèdita tant materialment com processal, perquè se salten totes les normes que coneixem. Hem tingut discussions, però amb un molt bon to. No he vist mai dos advocats que s’alcessin la veu. —No hi ha diferències entre els advocats que porten la defensa de presos d’ERC i els que la porten de presos del PDECat? —En el tema exterior, els dos advocats que hi intervenim som el Gonzalo Boye i jo. Ell té clients d’ERC i jo del PDECat, però ni ell milita a ERC ni jo al PDECat. I quan van detenir el president Puigdemont a Alemanya vam anar-hi tots dos junts. Sempre hem anat de bracet. I ara que l’Andreu Van den Eynde ha assumit la defensa de la Marta Rovira, també. I tots tres tenim un xat només per als temes exteriors. I tenim alguna diferència de criteri, per exemple amb el tema dels avals de la setmana passada. Al final ens hi vam posar d’acord, i de vegades hi ha moments de nerviosisme perquè hem de prendre decisions estratègiques en poc temps. I divendres, per exemple, vaig visitar la Dolors Bassa i la Carme Forcadell, havent parlat abans amb l’Olga Arderiu. —Allò que diuen les direccions dels partits acaba influint en les decisions que preneu? —Cap direcció de cap partit no m’ha donat mai cap instrucció. És que són coses molt tècniques que requereixen uns grans coneixements de dret processal i de dret penal. —Aquesta causa té un component polític molt fort. —Sí, però aquest component pot tenir influència a l’hora de comunicar unes coses determinades. En la feina processal que fem els advocats, no. —Què pot passar ara amb la resolució sobre l’extradició de Puigdemont. S’allargarà sine die? —No ho sabem. Els noranta dies van acabar a final de juny. En el cas d’Alemanya, Llarena no ha parat d’enviar-hi documentació nova i fora de termini. Ara tenim incertesa sobre quan ho resoldran. Esperàvem que a mitjan mes de juliol, però ara ja no ens atrevim a afirmar-ho amb convicció. —Hi pot haver algun pacte entre justícies, que Alemanya digui que no poden extradir-lo per això que demaneu però que vosaltres pugueu marcar els tempos? —No ho crec. La justícia a tots els països europeus, i a Alemanya en particular, és absolutament independent i no es deixa influir per les relacions entre governs. Entre fiscalies sí que hi és, això. Formen part del poder executiu i poden tenir reunions, però als tribunals ho descarto completament. —A Llarena, li pot interessar d’allargar-ho, que no es resolgui aviat la resolució sobre Puigdemont? —No ho puc descartar, però no ho tinc tan clar. No crec que sigui tant un tema de jugar amb el calendari com d’intentar cercar l’èxit. Quan es van tramitar les darreres euroordres, el Suprem tenia el convenciment que això es resoldria favorablement i en el termini d’un mes. Com que es tramiten una trentena d’euroordres al dia a Espanya i gairebé totes es resolen favorablement, es pensaven que seria igual. Arran de la denegació de Bèlgica, constato a Madrid el temor molt gran que probablement els desestimaran les euroordres. I totes aquestes peticions de Llarena, més que jugar amb el calendari crec, que són per a intentar assegurar-se l’èxit. —La resolució sobre Puigdemont es pot allargar tant que el judici arribarà abans? —No. Perquè a Madrid encara falten mesos; ni tan sols s’ha tancat la instrucció, i quan això passi haurà d’anar a la sala perquè examinin si s’ha tancat bé, s’ha d’obrir el termini per a qüestionar el tancament de la instrucció per haver-nos denegat diligències que s’havien de practicar i hauran de dir-hi alguna cosa. Després hauran de donar un termini a la fiscalia perquè faci l’escrit d’acusació, i una vegada ho hagi fet, els escrits de les defenses… O sigui, impossible. A Alemanya la resolució pot trigar unes setmanes i, si arribem a les vacances, anem a principi de setembre.

Summary: Jaume Alonso-Cuevillas: ‘Pactar amb la fiscalia seria una traïció al poble de Catalunya’


Contradicció entre el PSOE i el govern espanyol per les despulles de Franco. El secretari de Justícia del partit, Andrés Perelló, va anunciar que proposaria a l’executiva federal una nova llei de memòria històrica que estableixi la retirada del cos del dictador del Valle de los Caídos. No obstat això, l’únic pronunciament del govern espanyol ho ha aigualit tot, perquè la ministra d’Indústria, Comerç i Turisme, Reyes Maroto, ha dit que no n’han pres ‘cap decisió’. Tanmateix, Maroto ha dit que els socialistes ja han valorat l’exhumació i suposa que la retirada de les despulles ‘es determinarà en funció de l’oportunitat que es pugui fer’. ‘Com a socialistes l’hem defensat i suposo que es retiraran les despulles’, ha opinat. La ministra ha refusat de fer una valoració concreta sobre la reforma de la llei de memòria històrica perquè diu que es tractarà en l’executiva federal del PSOE i que no en forma part.

Summary: Embolic entre el PSOE i el govern espanyol per l’exhumació de Franco


La representació d’Europa Press, Diario de Mallorca i EFE i els periodistes Blanca Pou i Kiko Mestre demanen de condemnar el jutge Miguel Florit a un total de 42 anys d’inhabilitació per prevaricació, vulneració del secret professional, delicte contra la inviolabilitat del domicili i intercepció il·legal de comunicacions. L’acusació particular en l’anomenat cas Mòbils, començat arran de la querella d’Europa Press i Diario de Mallorca per la confiscació de mòbils dels redactors que cobrien el cas Cursach, ha demanat al Tribunal Superior de Justícia de les Balears (TSJIB) que obri judici oral contra el magistrat. En l’escrit d’acusació també es demanen multes que pugen a 58.400 euros i una indemnització de 30.000 euros per al periodista de Diario de Mallorca per danys morals, professionals i de la salut, dels quals subsidiàriament pot respondre l’estat. Per això, se sol·licita de traslladar-ho a l’advocacia de l’estat espanyol perquè pugui personar-se en la causa i exercir el dret de defensa.

Summary: Demanen quaranta-dos anys d’inhabilitació per al jutge Florit pel cas Mòbils


El portaveu de Demòcrates de Catalunya, Toni Castellà, ha anunciat que concorreran en solitari en les eleccions catalanes si no hi ha ‘un front comú i transversal de partits, entitats i societat civil que porti en el seu programa electoral fer efectiva la declaració unilateral de l’independència’. ‘Si això no és possible, Demòcrates presentarà una candidatura pròpia amb aquest programa a les eleccions al parlament’, ha subratllat en roda de premsa, i ha destacat que tampoc no arribarà a cap acord amb una formació que no accepti la ruptura com l’única via per aconseguir la independència. També ha explicat que en el segon congrés del partit, que celebraran els dies 27 i 28 de març al Teatre Poliorama de Barcelona, sotmetran a votació si continuen en el grup d’ERC al parlament o si en surten i es constitueixen com a subgrup dins del grup dels republicans o en el grup mixt.

Summary: Demòcrates anirà en solitari a les eleccions si no hi ha un ‘front comú’ per la via unilateral


Pocs grups transmeten l’energia i les bones vibracions que transmeten els Buhos a dalt dels escenaris. En pocs anys han passat de ser un grup desconegut a ser una de les bandes més populars del panorama musical català, i de tocar en petits concerts i festes majors a fer el salt als grans festivals del país. La banda acaba d’estrenar La gran vida i és per això que té l’agenda plena de concerts els mesos vinents als Països Catalans: Girona (22 d’abril), Barcelona (5 de maig), Vila-Real (11 de maig) i Inca (9 de juny). Parlem amb Guillem Solé, el cantant, del més destacat d’aquest treball i de com la situació política actual ha influït a l’hora d’escriure’l. —Per què La gran vida com a títol del disc? —Perquè volem fer referència a allò que portàvem tota la vida somiant i que l’any passat ens vam adonar que teníem. Vam veure que la vida que portem és la que sempre hem perseguit: dedicar-nos a allò que ens agrada, anar de poble en poble tocant les nostres cançons i veure milers de persones cantant-les amb una rialla a la cara. Després d’alguns concerts comentàvem: ‘Quina gran vida!’. I per això vam decidir titular el disc amb aquesta expressió. —És el vostre disc més polític? —Sí. Sempre funcionem de la mateixa manera: jo faig les lletres i deixo que, les temàtiques, les marquin els altres membres del grup. Intento captar les coses que els preocupen. En aquest últim any, evidentment, hem estat centrats en el tema del procés. Vam fer molts concerts per a l’obertura de la campanya de l’1 d’octubre i també vam tocar en suport dels presos polítics a l’Estadi Olímpic. Ha estat l’any més polititzat de la nostra vida i era impossible que això no quedés reflectit en les nostres cançons. —Una de les vostres cançons sobre política era ‘Volem guanyar’, molt animada. ‘La darrera colònia’, que, intueixo, parla del primer d’octubre, és més ombrívola. Un reflex dels canvis a la societat catalana en els darrers temps? —’La darrera colònia’, efectivament, parla de l’1 d’octubre, i la vaig escriure entre el dia 2 i el dia 3. Estàvem encara molt calents i en estat de xoc per tot allò que havíem viscut. Al cap dels mesos, quan la tocàvem al local, tothom em preguntava per què no retocava la lletra perquè encara no tenim la independència, com diu la cançó, i podia no ser agradable per al públic. Jo vaig pensar que preferia tenir-la com a document històric de com vaig viure tot allò. D’aquí una pila d’anys, quan l’escolti, pensaré: ‘Ostres, això és el que vaig sentir!’. Evidentment, la música no podia ser festiva en aquest cas, com ho és en la majoria de les nostres cançons. —Com vau viure aquell dia? —Havíem d’anar a un concert del Festival Petits Camaleons, però tots els membres del grup vam començar a dir-nos per WhatsApp que no hi aniríem perquè érem a defensar els col·legis. Vam decidir de no anar-hi, i molts grups van fer això mateix. Al final, el festival es va suspendre, com havia de ser. Aquell dia ser un còctel de sensacions contraposades: emoció, alegria, tristesa, ràbia, optimisme… Sempre tindrem l’esperança que un poble que és capaç de fer això que vam fer l’1 d’octubre és capaç de tot. Prefereixo cinc minuts de l’1 d’octubre que totes les mobilitzacions de l’11 de setembre… —A ‘Cómplices del mal’ parleu de ‘pobles perifèrics culpables de parlar més d’un idioma’. És important llançar el missatge en castellà perquè a Espanya s’adonin de què passa realment? —Sempre hem fet cançons en castellà. Sabem que molta gent de l’estat espanyol ens escolta i volem que sàpiguen què pensem. La meva àvia era de Jaén i el meu avi de Logroño, i a casa meva sempre s’han parlat tots dos idiomes. Sóc un xarnego autèntic: una banda de la família és catalana i l’altra és de fora. És una cosa que sempre m’ha agradat. —I qui són els ‘Cómplices del mal’? —Ens referim a actituds determinades que es veuen a l’estat espanyol. Per exemple, alguns mitjans pensen que parlem català per molestar, i no s’adonen que és la nostra llengua. Però ens referim sobretot a l’esquerra espanyola, sense comptar Podem, que manté la postura que se’ns ha de deixar votar. Creiem, doncs, que hi ha una part de l’esquerra espanyola amb qui ens podríem entendre, però desgraciadament no són els qui governen. Les elits han fet aparèixer un altre partit, com és Ciutadans, i entre ells, el PP i el PSOE, ja tenen tres formacions per anar-se passant la piloteta, però al final tots són còmplices del mal. —Malgrat tot, s’hi critica molt l’equidistància de Podem… —No són equidistants. Jo penso que són valents de defensar el discurs que defensen allà on el defensen, i cal tenir en compte que, així i tot, hi ha espanyols que els voten. Jo n’estic orgullós i, si hagués nascut allà, seria un dels seus. Em sento molt més a prop d’ells que de molta gent que viu aquí i que potser és molt catalana, però que no és tan demòcrata com sembla. Sempre que hem tocat a Espanya, veiem que hi ha molta gent molt més solidària d’allò que veiem a les cadenes espanyoles. Hi ha moltíssimes persones amb qui és fàcil d’entendre’s i amb qui es podrien construir coses molt més interessants que no pas aquest estat antidemocràtic que s’ha imposat els últims deu anys. —També teniu cançons que desborden energia i ‘bon rotllo’ i que conviden a viure. És compatible la festa i la lluita? —Ha de ser compatible! No m’agradaria ser la mena de grup que sempre es queixa i totes les cançons del qual són lluita, lluita i més lluita… La vida també té moments de felicitat, ball, alegria, emoció… Sempre faig les lletres pensant en les coses que em fan vibrar. Hi ha d’haver temps per la reflexió i temps per a intentar millorar-ho tot. Si no féssim cançons de lluita, desaprofitaríem l’oportunitat que ens ha lliurat la vida de poder cantar sobre un escenari i que ens escolti molta gent jove a qui poder transmetre un missatge. Però també hem de gaudir i ser feliços perquè tenim molta sort de viure on vivim, malgrat tot. No ens n’adonem, però, a la majoria del món, ja li agradaria tenir la meitat de les coses que tenim aquí. —Creieu que transmeteu aquest ‘bon rotllo’ als escenaris? —Sempre hem pensat que és la clau del grup. Ens ho passem molt bé, i això es nota. Per a nosaltres, fer gires és com marxar de colònies. Fins i tot quan assagem nosaltres sols saltem i ballem, i no ens veu ningú… Fingir l’entusiasme és gairebé impossible, i, a nosaltres, ens entusiasma el fet d’estar junts, fer música… Quan no sonàvem a cap ràdio ni cap mitjà ens feia cas, anàvem a un poble i, dalt de l’escenari, ens tornàvem indestructibles. Aquella hora i mitja allà dalt donava sentit a tot. —Amb el disc publicat, quins plans de futur teniu amb vista als mesos vinents? —El nostre pla de futur és, sobretot, no tenir plans de futur. Simplement volem fer concerts i més concerts perquè, després de molts i molts anys de lluitar, hem aconseguit que la música passi de ser la nostra afició a ser la nostra professió. Volem seguir sortint molt dels Països Catalans i portar el nostre missatge i la nostra música arreu. L’única cosa segura és que tocarem fins a principis d’octubre i farem vacances al novembre i al desembre. A banda d’això ja veurem… Ens agrada improvisar!

Summary: Guillem Solé (Buhos): ‘Un poble que és capaç de fer això que vam fer l’1 d’octubre és capaç de tot’


La diputada de la CUP al parlament Anna Gabriel ha contestat de manera contundent al president del govern espanyol, Mariano Rajoy, que ahir demanava als catalans ‘amb sentit comú’ que tinguessin ‘sensatesa i equilibri’ per a fer un pas endavant i aïllar els ‘extremistes radicals’ que donen suport al govern, en referència a la CUP. Gabriel ha dit: ‘Sorprendria que Rajoy fes formulacions intel·ligents en algun moment.’ La CUP ha presentat avui la campanya a ‘Escombrem-los: autodeterminació, desobediència, Països Catalans’, que farà de manera conjunta l’esquerra independentista als Països Catalans de cara a l’1 d’octubre. Proposen el referèndum com una oportunitat per a ‘escombrar el capitalisme, el patriarcat, la corrupció i la monarquia’ del país. La CUP també ha tornat a cridar a la desobediència i a la mobilització popular. La portaveu del Sindicat d’Estudiants dels Països Catalans, Laura Gisbert, ha fet una crida a la mobilització popular perquè ‘el referèndum no és del govern, malgrat que sigui responsabilitat seva organitzar-lo i fer-lo’. La portaveu d’Arran, Mar Ampurdanès, ha dit que el referèndum era la possibilitat de derrocar totes les estructures de poder. En el cartell de la campanya, hi apareixen els ex-presidents de la Generalitat Artur Mas i Jordi Pujol, el president espanyol Rajoy i l’ex-president José María Aznar, Felipe VI i Cristina de Borbón, l’ex-president balear José Ramón Bauzá, l’ex-president de la Diputació de Castelló Carlos Fabra, el president del Reial Madrid, Florentino Pérez, la presidenta del Banc Santander, Ana Botín, i l’ex-president de la Conferència Episcopal Antonio María Rouco Varela, entre altres personalitats.

Summary: Anna Gabriel: ‘Sorprendria que Rajoy fes formulacions intel·ligents en algun moment’


La investigació per les càrregues de l’1-O a Girona, Aiguaviva i Sant Julià de Ramis fa mesos que està paralitzada. El col·lectiu d’advocats Voluntaris pel Dret de Defensa denuncia que el jutjat número 2 de Girona els ha denegat unes quantes vegades la petició de citar a declarar alguns agents que ja han estat identificats. Per això, aquesta setmana els lletrats presentaran un recurs a l’Audiència de Girona perquè els facin comparèixer en seu judicial. A tot Catalunya hi ha causes obertes contra la violència policíaca de l’1-O, però aquesta és la que acumula més denúncies: més de 250. La jutgessa addueix que vol un procés amb totes les garanties i que abans de fer cap pas en la instrucció ha de consultar la transcripció completa de les comunicacions aportades per la policia espanyola i la Guàrdia Civil. El mes de setembre, va ordenar als Mossos d’Esquadra que transcriguessin els quatre mil arxius d’àudios de les comunicacions de l’1-O, però cinc mesos després encara no han enllestit la feina. Tanmateix, el col·lectiu d’advocats considera que això no és raó suficient per a no citar la desena d’agents identificats. ‘Les seves declaracions ens poden aportar informació per a la instrucció sobre les actuacions als col·legis i per a saber quina mena d’ordres i directrius varen rebre’, explica Albert Carreras, un dels lletrats del col·lectiu. Per desembussar la instrucció, el col·lectiu de lletrats ha aportat una transcripció parcial dels enregistraments, però no n’han rebut resposta. Carreras assenyala que l’única utilitat dels arxius és que demostren l’existència d’un canal alternatiu, on els agents compartien la ‘informació sensible i compromesa’ sobre l’operatiu i del qual no hi ha cap rastre. Per això han demanat de manera reiterada a la jutgessa que requereixi a la policia espanyola i a la Guàrdia Civil que aportin totes les comunicacions de l’1-O. Tanmateix, la magistrada insisteix que abans vol consultar les transcripcions dels Mossos. Els agents que van assaltar els col·legis de Girona l’1-O utilitzaven canals de comunicació fora de control ‘No som ingenus i sabem que probablement no s’acabaran presentant totes les comunicacions, perquè el Ministeri d’Interior no col·labora amb la investigació, i probablement el material ja ha estat esborrat’, denuncia Carreras. De totes maneres, els advocats insistiran perquè s’aportin totes les comunicacions. ‘El simple fet que no es presentin serà transcendent al judici o en possibles instàncies superiors, com ara Estrasburg’, diu. Segons l’advocat, la jutgessa no comet cap infracció amb aquesta posició; és una ‘discrepància tècnica i una pràctica molt poc habitual, però no és cap il·legalitat’. De totes maneres, demostra preocupació perquè la causa no avança d’ençà del setembre i tem que algunes actuacions judicials de la instrucció s’acabin fent a corre-cuita o no es facin. L’advocat contraposa la lentitud del cas de Girona amb la diligència de Barcelona, on ja han declarat uns quants agents i la causa tira endavant. Aiguaviva: els 376 vots que van sobreviure a la crueltat policíaca La paràlisi també afecta més peticions. Els lletrats fa temps que demanen que en seu judicial es visualitzi el contingut d’un enregistrament amb la càmera GoPro que va perdre un dels agents que va intervenir a l’escola Verd de Girona. En les imatges es veu com l’agent es comunica per mòbil amb un comandament abans d’actuar. ‘Les instruccions, quines són? Entrar-hi com sigui o què?’, demana. Les traves del govern espanyol El paper del Ministeri d’Interior espanyol tampoc no ajuda pas a agilitar la causa. La jutgessa ha requerit al ministeri la llista d’agents i comandaments que varen intervenir a Girona, Aiguaviva i Sant Julià de Ramis, però la petició no ha estat atesa. El col·lectiu d’advocats ha aconseguit d’identificar-ne una desena gràcies a les imatges enregistrades. Tanmateix, Carreras es queixa que la Guàrdia Civil va actuar sense portar números d’identificació i que la policia espanyola només els duia a l’esquena. ‘La majoria d’imatges que tenim són frontals i això ens dificulta moltíssim de saber qui actuava durant l’1-O’, lamenta.

Summary: La investigació contra la brutalitat policíaca de l’1-O a Girona s’encalla als jutjats


Unió ha anunciat formalment que no es presentaria a les eleccions espanyoles del 26 de juny per centrar els esforços en la pròxima convocatòria electoral al Parlament de Catalunya. El secretari general de la formació, Ramon Espadaler, ha formalitzat la decisió de no concórrer als comicis, ratificada a la reunió extraordinària que ha fet avui el comitè de govern del partit. Espadaler ha explicat que tot i que la crida a reconstruir l’espai del centre catalanista ha tingut més receptivitat que no esperaven, no hi ha prou temps per a articular una proposta electoral. ‘Aquest procés, que no volem deixar en via morta, el volem orientar a les eleccions al Parlament de Catalunya’, ha dit.

Summary: Unió descarta de presentar-se a les eleccions espanyoles del 26-J


Malgrat els contratemps que la pluja ha causat enguany durant la ‘plantà’, més de 700 falles ja omplen València. Amb les falles, també arriba la pólvora, les xarangues, les llums, la gent al carrer i els bunyols amb xocolata. I, per què negar-ho, el caos de circulació, amb molts carrers tallats i aglomeracions. Onze comissions formen part de les falles més destacades. Són les de la secció especial d’aquest 2017. Es tracta de Cuba-Literato Azorín; Convent Jerusalem-Matemàtic Marzal; L’Antiga de Campanar; Exposició-Micer Mascó; Plaça del Pilar; Almirante Cadarso-Conde Altea; Regne de València-Duc de Calàbria; Sueca-Literato Azorín; Malvarrosa-Antonio Ponz Cavite; Na Jordana i Federico Mistral-Murta. Enguany, la falla guanyadora ha estat l’Antiga del Campanar, després de 26 anys de sequera. Ha quedat frec a frec amb la del Pilar i la del Convent de Jerusalem. Precisament, aquesta darrera s’ha de visitar també perquè ha estat la guanyadora en la categoria especial de la falla infantil. ‘València Ca la Trava’, la falla de l’ajuntament Aquestes falles són les que no us podeu perdre d’entrada si teniu poc temps, però cal afegir-hi la falla de la plaça de l’Ajuntament, que és fora del concurs. Si sempre és una falla que llueix, enguany encara més, perquè té el valor afegit de l’alçada. És la més alta de tota la història, amb 42 metres. Tot i així, no acaba de convèncer. La majoria dels assistents es demanen què és. I no, no és cap coet per a anar a l’espai, és un projecte de l’arquitecte Santiago Calatrava que ara s’ha reinterpretat en forma de sàtira fallera. L’obra és una crítica humorística a tots els projectes que va preveure Calatrava a la ciutat i que mai no s’han fet. La falla porta per títol ‘València, Ca la Trava’. Fins ara hem esmentat les grans falles, les que s’emporten les mirades de tots els turistes. Però us recomanem d’anar a barris menys cèntrics i perdre-us veient les falles més petites. Tothom parla de la millor falla, però l’última classificada de la ciutat també té el seu encant. És la falla de l’avinguda de la Plata – General Urrutia, que lluita per sobreviure malgrat els problemes econòmics i generacionals. I és que les falles no són únicament monuments espectaculars, sinó també la complicitat que es crea entre la gent del casal faller. On millor es pot veure la lluita i dedicació és en aquests casals. Falles alternatives També teniu l’opció de les falles alternatives, com ara les falles populars i combatives, una proposta de festa oberta i autogestionada que va néixer el 2002 al districte de Ciutat Vella. Al llarg dels anys s’han anat consolidant com un espai de recuperació de l’esperit popular de les falles. Una altra visió, on el més important no són els monuments sinó la gent i la festa. Per a aquest dissabte a les dues han preparat una calçotada –les calçotades es van convertint en tot un fenomen per falles–, després es farà un ‘trivial faller’ i al vespre hi haurà el concurs de playbacks, un altre clàssic de la festa. Si voleu participar en algunes de les activitats, només heu d’anar al solar de la ‘cremà’, situat al carrer Na Jordana amb Beneficència, darrere de l’IVAM. També podeu visitar la falla emblemàtica reivindicativa Arrancapins. Aquells qui voleu gaudir de les falles sense tantes aglomeracions podeu visitar altres poblacions, com Alzira, Borriana o Torrent, que també viuen la festa. Carrers il·luminats Moltes falles engalanen l’espai amb tota mena d’il·luminacions. Però quatre falles de València són les que cada any competeixen per ser el millor carrer il·luminat. Són: Sueca – Literato Azorín, Cuba – Puerto Rico, Cuba – Literato Azorín i la Falla Malva-rosa. Fan una il·luminació espectacular que cada vespre presenta un xou acompanyat de música. Enguany, la més espectacular és la de Cuba – Literato Azorín, que ha tornat a guanyar el primer premi del concurs. Visitar les falles de nit té l’avantatge de poder gaudir d’aquests espectacles de llum. ‘Mascletà‘ Des de l’1 de març la ciutat vibra cada migdia amb la ‘mascletà’, que es fa a les dues de la tarda a la plaça de l’Ajuntament de València. És un concert d’explosions acompanyades d’olor de pólvora. El dia 18 és el torn de la pirotècnica Martí i el 19, dels Caballer. S’hi ha d’anar amb molt de temps per poder viure la ‘mascletà’ des de la plaça i com més a prop millor. Sempre respectant les distàncies de seguretat. Es recomana de posar-se d’esquena a la direcció del vent per evitar el fum i els paperets dels petards. Un cop s’ha acabat, cal molta paciència per a sortir de la plaça. Castells de focs artificials Des del 15 fins al 18 de març, el cel de València s’omple de llum i de color totes les nits amb impressionants focs artificials. El millor lloc per a poder veure’ls és el passeig de l’Albereda, on es concentra la gran multitud de gent, però també es pot veure des de qualsevol pont del riu. Cal anar-hi d’hora per a aconseguir un bon lloc. La millor nit per a gaudir d’aquest espectacle és avui, dissabte, quan es fa la Nit del foc, que comença a dos quarts de dues de la matinada. És quan es tiren els castells més espectaculars i llargs. Ofrena de flors El 17 i el 18 de març, els fallers fan l’ofrena de flors a la Verge dels Desemparats, patrona de València. Totes les comissions van des del seu casal fins a la plaça de la Verge per lliurar-li un ram. Són moltes hores de cua. Amb els rams, es fa un impressionat tapís de 15 metres just davant de la basílica. Un cop fet, queda exposat perquè tothom el vulgui veure. La Cavalcada del foc Un dels actes més desconeguts pels turistes és la Cavalcada del foc, que a partir de les set del vespre recorre els carrers de Russafa i Colom fins a arribar a la Porta de la Mar. Representa l’exaltació del foc, just abans de la ‘cremà’. És la barreja perfecta de foc i festa. Hi ha carrosses, mecanismes de foc gegants, pólvora, música… La ‘cremà‘ És el punt final de la setmana fallera. Les primeres falles que es cremen són les infantils, a les deu de la nit. La falla infantil guanyadora del concurs és especial i per això es crema mitja hora més tard que la resta. A les onze és el torn de la falla infantil de la plaça de l’Ajuntament. Després, toquen els monuments grans. Se segueix la mateixa metodologia. A mitjanit es cremen totes les falles, a excepció de la guanyadora, que ho fa mitja hora més tard. L’última falla que es crema és la de l’ajuntament, que s’encén després d’un gran castell de focs artificials, al voltant de la una. Veure cremar tres falles és molt complicat. És recomanable d’anar amb temps a alguna propera a l’ajuntament, com pot ser la del Convent de Jerusalem o la plaça del Pilar, allà veure tot el procés de la ‘cremà’ i després anar cap a la plaça de l’Ajuntament. Acostuma a haver-hi molta gent, tanta, que de vegades es fa difícil veure cremar la falla. Aquesta és una nit de contradiccions per als fallers, festa i disbauxa es barregen amb la pena que les festes ja s’acaben. És normal veure caure alguna llàgrima mentre es cremen les falles, sobretot a les falleres majors, que acaben el seu regnat.

Summary: Guia útil per a visitar les falles de València


L’exduc de Palma Iñaki Urdangarin s’ha desvinculat avui de la presentació i cobrament de factures per part de l’Institut Nóos, que presidia, ja que aquesta qüestió, ha dit, no la portava ell sinó altres membres de l’entitat. Igualment, s’ha exculpat de la contractació de personal, suposadament fictici, per part d’Aizoon, l’empresa patrimonial que era de la seva propietat i de la seva esposa, la infanta Cristina. Segons ha respost al fiscal, hi havia personal contractat per Marco Antonio Tejeiro que ell ni tan sols coneixia.

Summary: Urdangarin es desvincula de la facturació de Nóos i del personal contractat per Aizoon


El ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, mitjançant els seus ambaixadors, va fer arribar a diversos mitjans internacionals un dossier per mirar d’intoxicar la premsa sobre el judici contra el procés independentista. Però, ara com ara, no té l’efecte pretès. ‘La gestió del govern espanyol del moviment independentista és pitjor que un ultratge als drets humans: és un error.’ Amb aquesta claredat s’expressa l’editorial del diari anglès Independent publicat avui. I continua amb un to igualment contundent quan assenyala que dur a judici els dirigents independentistes amb peticions de pena de vint-i-cinc anys, ‘hauria de ser impensable en un país membre de la UE i signatari de la Convenció Europea dels Drets Humans‘. També diu que el moviment independentista no sempre ha actuat de la manera ‘més eficaç’, i posa d’exemples el referèndum i la declaració d’independència, que considera ‘imprudents’. ‘Però la resposta del govern espanyol ha estat vergonyosa. Les acusacions contra els dirigents del moviment independentista són clarament polítiques i la detenció prolongada dels acusats no és justificable. Hauria de remoure la consciència de tots els espanyols i, és clar, de tots els bons europeus que Carles Puigdemont, president de la suposada república, considerés que havia de fugir del país.’ I és molt clar sobre què pot passar si els acusats són declarats culpables: ‘Hauran de recórrer al TEDH, en el qual el seu dret d’expressió pacífica i les seves posicions seran reconegudes gairebé amb tota seguretat.’ Així mateix, diu a Pedro Sánchez que hauria d’adonar-se que la línia que segueix ‘no és la millor manera de derrotar les demandes d’independència’. I ho compara amb la situació escocesa i de quina manera va decidir de resoldre-la David Cameron: ‘Va acceptar el dret d’un poble a governar-se i va intentar persuadir-los en una campanya democràtica perquè continuessin fent part de la unió més gran. La idea de fer d’Alex Salmond, primer ministre d’Escòcia, un màrtir i empresonar-lo, no va ser mai vista com una possibilitat.’ Un altre diari digital de pes, en aquest cas de França, Mediapart, centra la crítica en l’immobilisme de la UE en un judici que ‘no s’havia produït mai a Europa’. I compara aquesta ‘abdicació europea’, amb l’entrada de l’extrema dreta al govern d’Àustria i a Itàlia, o l’ultranacionalisme a Hongria i Polònia: ‘És una desgràcia. Tres mesos abans de les eleccions europees, aquest judici és una invitació a la degeneració democràtica de l’Europa dels 28.’ El Neue Zürcher Zeitung, el diari de referència en alemany de Suïssa, publica una opinió d’Andres Wysling amb un títol sense matisos: ‘Separatistes catalans a la cort: el càrrec de rebel·lió és absurd’. Diu que el càrrec de rebel·lió té una motivació política i per això poden rebre les penes més elevades. ‘Aquest delicte requereix violència i els acusats sempre s’han manifestat contra l’acció violenta’, recorda. I compara la presó preventiva imposada als dirigents independentistes, amb un ‘arrest’ per a intimidar i evitar que continuessin tenint presència pública. Al Herald Scotland, un altre opinant, Ian Macwhirter, escriu que si en els fets de l’octubre del 2017 hi va haver violència –la clau de volta de l’acusació del judici– va ser del govern espanyol, que va donar via lliure a la Guàrdia Civil per a emprar-la. I que en tot el procés és incomprensible que la UE no hagi condemnat aquesta ‘violació dels drets civils’. De tot plegat, i de la resposta del govern espanyol –que ‘recorda l’ex-dictador’– creu que els escocesos n’han d’obtenir una lliçó de què els pot arribar si Westminster no permet un altre referèndum. A l’altra banda de l’Atlàntic, un diari de pes com el Washington Post publica una opinió de la professora de dret a la Universitat de Georgetown, Naomi Mezey, titulada: ‘No són tan sols separatistes catalans. A Espanya també es jutja la democràcia’. Després de situar el lector en els fets, diu el que a Espanya es duu a terme un ‘assaig’ que permetrà de veure si les democràcies poden gestionar profunds desacords entre els seus ciutadans. ‘La concentració de diumenge passat organitzada pels partits de dreta i extrema dreta va deixar clar que això és una guerra de nacionalismes competidors.’ I entrant directament en el cas que ens ocupa, Mezey creu que no es pot catalogar de violent el fet de convocar un referèndum: ‘Sembla força evident que l’única violència real que hi hagué va ser causada per la policia espanyola per aturar el referèndum.’ Opina que portar una diferència política a la justícia és un error, perquè no és un lloc per a trobar solucions, sinó per a mantenir els problemes.

Summary: La campanya de Borrell s’enfonsa: importants diaris europeus i americans contra el judici


El ple del Parlament Europeu finalment s’ha posat d’acord per escollir el socialdemòcrata italià David-Maria Sassoli nou president de la cambra en segona votació. Substitueix el també italià Antonio Tajani gràcies als 345 vots obtinguts. ‘Comença una legislatura que serà carregada de responsabilitat. No ens podem conformar amb mantenir les coses com fins ara’, ha dit Sassoli en el discurs que ha adreçat als eurodiputats després de ser proclamat. Ha defensat les institucions europees, així com els seus projectes i objectius. ‘Hem de recuperar l’esperit dels pares fundadors, l’esperit d’aquells que van saber deixar de banda les hostilitats de la guerra. Som fills dels que van aconseguir trobar l’antídot per a la regeneració nacionalista. Els nacionalismes poden portar conflictes destructius.’ En matèria social ha demanat instruments per lluitar contra la pobresa i donar més oportunitats als joves. I ha recordat l’assetjament contra el col·lectiu LGTBI. ‘No es pot humiliar ni marginar cap europeu per la seva condició sexual.’ El nou president de l’eurocambra també s’ha referit a la crisi dels refugiats i ha advertit al consell europeu que ha arribat el moment de reformar el reglament de Dublín, que regula Europa en matèria d’acollida: ‘Cada cop que passa alguna cosa es veu com els governs no estan preparats. No podem oblidar-nos d’una humanitat que ens ha fet grans.’ L’italià, que ocupava una vicepresidència de la cambra des del 2017, presidirà el PE dos anys i mig. Teòricament l’altra meitat de legislatura l’hauria de rellevar el conservador alemany Mandred Weber, arran del pacte entre socialistes i populars. Hi havia tres candidatures més. La de l’alemanya Ska Keller, co-presidenta dels Verds que ha obtingut 119 suports; la de l’espanyola Sira Rego, de l’Esquerra Unitària a qui han votat 43 europarlamentaris, i la del president de l’aliança de conservadors i reformistes, el txec Jan Zahradil, que n’ha obtingut 160. En una primera ronda, Sassoli s’havia quedat a set vots de la majoria absoluta, que és de 332, però en la segona votació n’ha sumat vint. La candidata dels Verds n’ha perdut catorze mentre que el segon posicionat, Zahradil, uns altres dos. Avui a Estrasburg s’han escollit a més els catorze vicepresidents del parlament europeu.

Summary: El socialdemòcrata David Sassoli, elegit nou president del Parlament Europeu


L’oposició ha pres el control de l’agenda del Parlament britànic al Partit Conservador encapçalat pel ministre britànic Boris Johnson aquesta nit, després que un dels seus diputats hagi passat a les files dels liberals i l’hagi deixat sense majoria. La moció sobre el control de l’agenda ha guanyat per 328 vots a 301. D’aquesta manera, els opositors a un Brexit dur podran introduir al Parlament la discussió d’una llei que bloqui la possibilitat de trencar amb la UE sense respectar els termes de l’acord entre les dues parts, opció que Johnson no descarta. Probablement la llei entrarà demà al Parlament en el marc d’un debat d’urgència. En cas que tiri endavant –opció factible per la pèrdua de la majoria dels conservadors- la norma obligarà el primer ministre a demanar a la UE una altra pròrroga al Brexit per evitar la sortida dura. Johnson ha anunciat al matí que podia contraatacar a aquesta mesura amb la convocatòria d’unes eleccions, amb les quals podria reforçar la postura dels conservadors i evitar la pressió dels contraris al Brexit dur. Però aquesta opció se li ha complicat després de la sortida del partit del diputat Phillip Lee, que li ha fet perdre la majoria de la cambra. Aquest és el moment en el qual el conservador Phillip Lee se suma a la bancalada dels liberals: The moment Philip Lee defects from the Conservative Party and joins the Lib Dem benches – the government majority is now gone. @DrPhillipLeeMP | @andybell5news pic.twitter.com/21GgaV9GWF — Channel 5 News (@5_News) September 3, 2019 Lee ha assegurat a través d’una carta publicada a les xarxes socials que està ‘preocupat’ per l’estratègia ‘tory’ en el Brexit, que considera que està ‘contaminada’ pel ‘populisme i el nacionalisme anglès’. Arran de la derrota, Johnson ha expulsat del partit 21 diputats rebels que van votar en contra seva. Entre ells, dos exministres conservadors, Ken Clarke i Philip Hammond, i el nét de Churchill, Nicholas Soames. Avui els laboristes han confirmat que rebutjaran la convocatòria d’eleccions que promou Johnson i que només avalaran anar a les urnes un cop la llei per evitar un Brexit sense acord, que s’ha de votar aquesta tarda, sigui ferma. ‘Volem tenir garantit que no hi haurà un Brexit sense acord, i llavors fer unes eleccions en les nostres condicions, no les de Boris’, ha dit el laborista Keir Starmer en una entrevista a la BBC, rebutjant ‘ballar al to de Johnson’. El laborista també ha posat sobre la taula l’opció d’una moció de censura, tot i que ha admès que caldria estudiar bé les opcions del partit per ‘guanyar-la’.

Summary: El parlament britànic frena el Brexit dur i Johnson opta per fer eleccions


El conseller de la Presidència, Francesc Homs, que ha estat l’encarregat d’inaugurar la 47a Universitat Catalana d’Estiu (UCE), ha alertat el president del govern espanyol, Mariano Rajoy. Ha dit que no es fiava de la reforma que preparava el seu executiu i que el govern no consideraria cap proposta que no incorporés la llibertat i la democràcia a efectes de Catalunya, perquè no era possible d’incardinar Catalunya si no era pel reconeixement al dret de l’autodeterminació. Homs ha afegit que Catalunya havia de tenir memòria dels greuges viscuts i ha fet una crida per a ‘anar junts i units’ per a evitar que el govern espanyol tornés a imposar la seva voluntat sobre els interessos de Catalunya.

Summary: El govern no es fia de la reforma de la constitució espanyola de Rajoy


El Consell per la República ha obert una delegació a la Catalunya Nord, presidida per la periodista Júlia Taurinyà i amb l’escriptor Joan-Lluís Lluís com a vice-president. La presidenta d’aquesta delegació ha signat avui a Waterloo un protocol de col·laboració amb la institució presidida pel president Carles Puigdemont. En declaracions als mitjans, Taurinyà ha assegurat que a la Catalunya Nord volen ser ‘actors de la futura República catalana’. ‘La solidaritat amb els presos i exiliats ha pujat i el suport des de molts àmbits és molt fort’, ha remarcat. Per la seva banda, el conseller Toni Comín ha destacat el ‘lideratge molt viu’ a la Catalunya Nord i la seva aportació imprescindible al moviment independentista. També ha agraït el suport logístic al Principat, per exemple, en el tall de l’autopista a la Jonquera i el Pertús. ‘Esperem que amb aquest peu a la Catalunya del Nord el Consell per la República tingui possibilitat d’acció política’, ha reblat. No us equivoqueu: això és Catalunya Nord

Summary: El Consell per la República obre una delegació a la Catalunya Nord


Podem ha començat la cursa cap al 20-D fent del dret de decidir dels catalans, i concretament un referèndum vinculant a Catalunya sobre la independència, un dels eixos de la campanya. És un canvi significatiu en la manera com Podem havia enfocat aquests últims mesos, abans del 27-S, el dret dels catalans a votar sobre el seu futur polític. La direcció de Podem proposa de blindar en la constitució espanyola el dret de decidir, a més de la reforma electoral, la independència judicial, la lluita contra la corrupció i els drets socials. Les crítiques dels partits sobiranistes a Iglesias han estat sobretot l’ambigüitat a l’hora de defensar el dret d’autodeterminació de Catalunya, que era una qüestió no prioritària del seu programa polític, on aquest dret es diluïa en una eventual reforma constitucional o procés constituent que trenqués el ‘cadenat del 1978’ (sic), un procés en què haurien de participar tots els ciutadans de l’estat espanyol. En l’enfocament de Podem, hi havia una negació implícita de la sobirania de Catalunya. ‘No ho dic jo, ho diu la llei’ Això es desprenia de les declaracions d’Iglesias mateix, el mes de maig passat, per exemple, quan deia que ara per ara els catalans no podien decidir, no podien votar, perquè l’ordenament jurídic espanyol no ho feia possible. Ho deia en una entrevista a RAC-1: ‘Perquè és pugui discutir a Espanya cal obrir un procés constituent. Qualsevol responsable polític hauria de tenir en compte allò que els catalans decidissin. Només obrint un procés constituent a Catalunya i a Espanya és possible d’obrir formes jurídiques de relació diferents. No ho dic jo, ho diu la llei.’ Uns mesos abans, el número dos de Podem, Íñigo Errejón, ho explicava semblantment en una entrevista a VilaWeb: ‘Per això deia que la qüestió de Catalunya és una qüestió espanyola, però no per negar als catalans el dret de decidir, sinó perquè a Espanya hi ha d’haver una discussió sobre l’articulació territorial i la llibertat. És un debat que els espanyols hem de tenir.’ La fredor de Podem sobre el dret de decidir va marcar la campanya de les eleccions municipals i autonòmiques del mes de maig, i també abans del 27-S, quan Iglesias i Errejón van comandar la campanya de Catalunya Sí que es Pot. El resultat de la coalició amb ICV-EUiA en uns comicis clarament plebiscitaris fou dolent, i de resultes d’això la secretària general de Podem Catalunya, Gemma Ubasart, dimití, lamentant, entre més coses, que la campanya hagués tingut un perfil poc catalanista. El canvi de discurs, després del 27-S Ha estat just després del 27-S que Podem (Pablo Iglesias, si més no) ha fet un tomb en el discurs sobre el dret de decidir de Catalunya. És clar que el tomb argumental el fa amb dos condicionants forts: gairebé dos milions de vots en favor de la independència de Catalunya, una majoria independentista al parlament català i una ensopegada de la coalició Catalunya Sí que es Pot. Però fa el tomb. En dos sentits: converteix el dret de decidir en qüestió prioritària de la campanya de Podem i sembla capgirar l’ordre dels factors que havia defensat. És a dir, si fins ara el dret de decidir restava condicionat a l’ordenament jurídic espanyol, a la constitució, ara el referèndum de Catalunya s’ha de poder fer prescindint d’un procés de reforma constitucional; la constitució ja s’adaptarà el resultat del referèndum. En el cara a cara amb Albert Rivera a La Sexta, quan els demanaren si permetrien un referèndum a Catalunya, Iglesias va dir: ‘A mi no em fa gens de por, la democràcia. No vull que Catalunya se’n vagi d’Espanya. Però nosaltres ens comprometem no únicament a permetre el referèndum sinó a promocionar-lo, i demanarem al referèndum el sí a construir un projecte comú i que Catalunya continuï com una nació dins Espanya. Seduir-los no és prohibir-los de votar i dir-los que trencaran Espanya, sinó dir-los “voteu”. I qualsevol referèndum és vinculant. Després ja veurem com es pot articular això constitucionalment. Però no tinc gens de por que els catalans votin.’ Segurament és la vegada que ha parlat més clar sobre aquesta qüestió. Ahir ja no n’era tant, de clar, quan enuncià els cinc eixos de la campanya, en el missatge de benvinguda als membres del consell ciutadà de Podem. Vegeu-ho cap al minut 18 del vídeo: Caldrà veure com el desenvolupa, Podem, aquest eix del programa. I si –tal com diu Ramón Cotarelo– Iglesias de debò ha sortit per un moment dels platós de televisió i ha començat a parlar clar.

Summary: Així ha virat Pablo Iglesias sobre l’autodeterminació de Catalunya després del 27-S


La vice-presidenta del PDECat, Míriam Nogueras, ha renunciat a ser la cap de llista de Junts per Mataró i optar així a batllia de la capital del Maresme. Segons han explicat fonts del partit a l’ACN, Nogueras hauria comunicat la decisió aquesta mateixa setmana al·legant incompatibilitat personal per fer front a totes les seves obligacions, ja que a més de ser a la direcció nacional del PDECat és també la número 3 al congrés espanyol de la llista de JxCat per Barcelona. Tot i això, Nogueras col·laborarà amb la candidatura mataronina i podria acabar inclús ocupant algun lloc simbòlic a la llista electoral. A dos mesos per a les eleccions municipals, Junts per Mataró ha de buscar ara nou candidat i a falta d’aspirants entre els actuals regidors de CiU a l’Ajuntament, qui apunta ara a encapçalar la llista nacionalista és el president local del PDECat, Alfons Canela.

Summary: Míriam Nogueras renuncia a ser la cap de llista de Junts per Mataró


Un manifest de suport a la candidatura de la batllessa de Barcelona i candidata a la reelecció per BComú, Ada Colau, ha reunit les signatures de 165 personalitats de l’àmbit acadèmic i de la cultura, entre les quals figuren les de la cineasta Carla Simón; l’escriptora Rosa Regàs; la directora i guionista Mar Coll; l’actor Eduard Fernández, i l’enginyer i activista Hervé Falciani. També el signen l’escriptor i filòsof Santiago Alba Rico; els actors Carlos Bardem, Pilar Bardem, Antonio de la Torre, Juan Diego Botto, Bàrbara Mestanza, Vicky Peña i Alberto San Juan; les directores Neus Ballús i Elena Trapé; el cineasta Pere Portabella, i els sociòlegs Manuel Castells i Marina Subirats. El manifest també inclou la signatura del geògraf Oriol Nel·lo; el sindicalista Joan Carles Gallego; l’economista Arcadi Oliveres; el jurista Javier Pérez Royo; el president de l’Associació Catalana d’Expressos Polítics del Franquisme, Carles Vallejo; el poeta Eduard Escoffet; la presidenta del PEN Català, Àngels Gregori, i el professor de Ciència Política i ex-dirigent d’ICV Ricard Gomà, entre d’altres. A l’acte de presentació, Colau ha destacat que la seva candidatura està rebent molts suports, també de l’àmbit internacional, i ha dit que es deu al fet que, en un moment en què tornen els discursos d’odi, Barcelona es converteix en un referent d’esperança i en una ciutat que no es resigna: ‘Som una ciutat viva que vol somiar’ i que està convençuda que el món pot ser millor. Ha assenyalat que vol governar quatre anys més per demostrar que hi ha alternativa i per teixir aliances amb altres ciutats que evidenciïn que l’amor guanya l’odi, i ha dit que Barcelona compta amb una ciutadania crítica, compromesa i activa. ‘Ho té tot la ciutat i la seva gent per demostrar que sí que es pot’, ha dit al costat de diversos signants del manifest. Castells ha demanat el vot per Colau perquè la seva candidatura ve de moviments socials que van dir ‘prou’ a la destrucció de la ciutat, i van frenar el que ha anomenat una ofensiva devastadora: ‘Han fet moltes coses en quatre anys i en condicions molt difícils i amb un bombardeig de polítics i financers que no han aportat res a Barcelona, sinó a la seva butxaca’. ‘Els quatre anys que vénen podrien ser un moment de veritable renaixement de la ciutat’ en àmbits com la cultura, la ciència i la tecnologia, ha defensat Castells, que ha estat presentat pel número dos de la llista de Colau, Joan Subirats. Bàrbara Mestanza ha assegurat que ella no s’hauria posicionat en política si no hagués estat per Colau, perquè sempre s’havia sentit lluny dels polítics, i ha explicat que la va conèixer quan la seva família havia de ser desnonada per segona vegada, i la seva mare va ser a la PAH, on va passar de tenir falta de fe i un sentiment de culpabilitat a guanyar força i seguretat. L’actriu i dramaturga ha assegurat que, amb Colau, va sentir per primera vegada que algú l’estava parlant a ella directament des de l’àmbit de la política, i ha tancat la seva intervenció agraint a Colau la seva feina i amb una abraçada emocionada. El manifest El manifest defensa que Barcelona ha començat a revertir desigualtats i que l’executiu municipal ha promogut més inversió social, més guarderies, millores en el transport públic, l’operador energètic i el dentista municipal: ‘Un balanç que vol respondre les pors amb accions concretes i necessàries’. Sostenen també que Barcelona ‘ha estat i vol continuar sent un pont entre una Catalunya que reclama més sobirania i una Espanya plurinacional, fraternal, republicana i feminista’, i asseguren que Colau és l’única garantia per continuar avançant amb més força en una Barcelona que posa les persones al centre i que és esperança contra la por. ‘S’han canviat les regles del joc de l’urbanisme’, s’han teixit aliances amb altres ciutats i s’han encarat les amenaces del canvi climàtic, per la qual cosa demana que Barcelona repeteixi el camí del 2015 i aposti per un govern valent i de gent comuna, també en un moment en què tornen missatges i moviments d’extrema dreta, assenyala el manifest. Llegiu-lo ací: «Quatre anys més per Barcelona Barcelona encara unes noves eleccions municipals en un escenari global ple d’incerteses, on augmenten les desigualtats i on tot apunta que no podem seguir amb les polítiques de sempre. Les ciutats, i Barcelona entre elles, han de fer front a poders financers que travessen fronteres i que no respecten normes o vincles bàsics de convivència. Les pors de molta gent en relació al futur faciliten missatges i moviments polítics d’extrema dreta que semblaven superats. Les eleccions del 26 de maig se situen doncs en un moment polític on tot va molt ràpidament i on, al mateix temps, tot sembla bloquejat. Enfront de la manca de resposta institucional de la Generalitat o de l’Estat en temes centrals, l’Ajuntament de Barcelona, com molts altres, ha hagut d’afrontar sense els recursos necessaris problemàtiques que excedien les seves competències. Barcelona ha estat en els darrers quatre anys, un exemple d’implicació més enllà de les seves obligacions, i un pilar fonamental per sostenir les polítiques bàsiques de benestar, demostrant que hi havia una agenda de canvi possible. Barcelona ha començat a revertir les desigualtats en els barris més necessitats. Més inversió social, més escoles bressol, millores en el transport públic, espais guanyats per als veïns i veïnes, aposta per la bicicleta, operador energètic i dentista municipal… formen part d’un balanç que vol respondre a les pors amb accions concretes i necessàries. S’han consolidat també els lligams de Barcelona amb altres ciutats del món, coliderant polítiques davant plataformes digitals que afavoreixen el turisme desregulat i amenacen feines estables. S’han canviat les regles del joc de l’urbanisme; s’han encarat les amenaces del canvi climàtic, invertint en verd i transport públic. L’agenda iniciada apunta als grans reptes de les ciutats capdavanteres del món per “guanyar el futur”. Barcelona ha estat i vol seguir sent pont entre una Catalunya que reclama més sobirania i una Espanya plurinacional, fraternal, republicana i feminista, que es va fer present el 15M i que ara ho torna a fer el 8 de Març, en la defensa dels drets o en els governs de les ciutats del canvi. Cal que Barcelona segueixi el camí del 2015. Un govern valent, de gent comuna, amb Ada Colau d’alcaldessa, com a única garantia per seguir avançant amb més força en la ciutat que estimem, que posa la vida al centre, on tothom compta i ningú queda enrere. Barcelona és esperança contra la por i l’hem de defensar. Davant un món cada cop més desigual, Barcelona vol ser una ciutat encara més justa. Davant l’extrema dreta i els discursos d’odi que s’estenen pel món, Barcelona és una ciutat oberta, compromesa amb els drets humans, orgullosament diversa i feminista. Davant aquells que neguen el canvi climàtic i amenacen la vida al planeta, Barcelona vol ser una ciutat verda, plena de vida, responsable i lluitadora. Davant les incerteses, Barcelona és una ciutat valenta que mira de cara als nous reptes amb imaginació, creativitat però també amb memòria. Davant de l’assetjament de l’especulació i dels mercats globals, Barcelona és una ciutat creativa i innovadora on la revolució tecnològica està al servei de les persones i no només d’una minoria. Davant un món que modifica ràpidament les bases de coneixement i de treball, Barcelona és una ciutat educadora, que aposta per la cultura, la reflexió, la ciència i la consciència crítica de la ciutadania.»

Summary: Hervé Falciani, Carla Simón i Manuel Castells, entre les 165 personalitats que donen suport a Colau


L’escenografia no canvia: la comitiva del desnonament, amb els mossos d’esquadra inclosos, arriba a primera hora i obliga a abandonar la casa, per sempre més. Els desnonaments, al nostre país, no solament no s’han aturat, sinó que han crescut. A Barcelona n’hi ha una desena cada dia. L’estat espanyol és l’estat europeu amb més desnonaments per dia. També és el que té un percentatge d’habitatge social més baix i el que té més pisos buits. Això sí, els desnonaments, d’ençà de la crisi, han canviat. Ara només un o dos de cada deu és causat per impagament de la hipoteca. Tota la resta, per impagament del lloguer, que s’ha disparat, especialment a ciutats com Barcelona. De tot això, de les noves cares de la desesperació, del paper dels ajuntaments, de les màfies d’ocupació i de possibles solucions, en parlem amb Carlos Macías, portaveu de la Plataforma d’Afectats per la Hipoteca (PAH), que avisa: ‘No podem esperar vint anys a actuar o ja no quedaran veïns per a tornar als barris.’ —Hem hagut d’endarrerir l’entrevista unes quantes hores per causa d’un desnonament… —Sí, ahir  van desnonar l’Enrique, que vivia en un local, des de feina nou anys, on s’havia empadronat. Per impagaments del lloguer. El problema és que no s’ha pogut acollir a la mesa d’emergència de l’ajuntament i de la Generalitat, que ofereix un reallotjament temporal, perquè aquesta mesa només acull els desnonats d’habitatge, no de locals, que era el cas de l’Enrique. Aquest matí hem tingut una reunió d’urgència amb l’ajuntament per explicar al gerent que entenem els protocols, però que han d’entendre també que ell s’havia empadronat allà, la qual cosa vol dir que l’administració assumia que hi tenia residència, i que o ajuden l’Enrique o avui començarà a dormir al carrer. —I què us ha dit l’ajuntament? —Que fem un recurs perquè en la sentència d’execució per al desnonament el mateix jutge reconeix que aquell local era el seu habitatge i que amb això possiblement podrà entrar a la mesa. I mentre això no es resol l’ajuntament ha fixat una reunió amb Serveis Socials per mirar d’oferir-li alguna solució temporal, de la mena que sigui: pensió, habitació… Si no s’aconsegueix res, l’Enrique ha de començar a dormir al carrer. Com tants altres desnonats, que acaben al carrer o ocupant pisos. —Encara hi ha tants desnonaments com abans? —N’hi ha més! Ha canviat la tipologia del desnonament, però n’hi ha més, no paren de pujar. És a dir, els desnonaments han canviat, però n’hi ha més que mai. A Barcelona n’hi ha entre nou i deu cada dia, sense comptar els caps de setmana. Fotografia: Albert Salamé. —Dieu que les desnonament han canviat. En què? —Abans la major part de desnonaments eren deguts a impagaments de la hipoteca. I els desnonadors eren els bancs. Ara és diferents. A Barcelona, per exemple, el 2015 el 87% dels desnonaments van ser per lloguer. A l’estat, un 56%. A zones rurals, continuen essent majoritaris els desnonaments per hipoteca, però a les ciutats grans, i més encara ciutats turístiques com Barcelona, l’augment del preu del lloguer per la pressió turística ha causat molts desnonaments per lloguer. És a dir, perquè no es poden pagar lloguers o renovacions de contracte amb pujades de preu altíssimes. I atenció, tot i que, a diferència del que passa amb les execucions hipotecàries, el desnonat per lloguer no es queda fora de casa i a sobre amb deute, però el procés és molt cruel perquè es pot produir en dos, tres o quatre mesos, per impagament d’una sola quota. —Qui executa els desnonaments, ara, si ja no ho fan tant els bancs? Voleu dir que els bancs, d’alguna manera, han aconseguit netejar una mica la seva imatge? —Els bancs continuen desnonant, i no per això han netejat la seva imatge, perquè continuen essent els grans tenidors de pisos buits que, a més, hem pagat els ciutadans. Però sí que és cert que ara també promouen desnonaments grans immobiliàries, fons d’inversió, prestadors i petits propietaris que es troben amb impagaments, la majoria de lloguers. No és que els bancs s’hagin rentat la cara, és que altres actors s’han afegit a la festa i el gran problema ja no és només la hipoteca, que ho continua essent, sinó també el lloguer. Hi ha molta casuística: gent que perd la feina i no pot pagar, gent a qui s’acaba el contracte i el nou que li ofereixen és absolutament inviable, etc. Aquest darrer fenomen passa molts a barris, però Ciutat Vella n’és l’exemple més clar: molta gent ens ve a la PAH explicant que pagava un lloguer de 400 euros, per un habitatge sovint em molt males condicions, on no s’havia tocat una aixeta en cinquanta anys, que ara li apugen el lloguer a 1.200. S’expulsen els veïns de tota la vida quan se’ls acaben els contractes de lloguer perquè els propietaris, sovint grans immobiliàries, han decidit de reformar el pis, invertir-hi per especular i duplicar o triplicar el lloguer de manera que la persona que hi viu hagi de marxar. Sovint aquella persona acaba al carrer i el pis esdevé un pis turístic que es lloga per dies. —La causa d’això són els pisos turístics? —Són els pisos turístics i la capacitat d’especular amb el lloguer per causa de no haver fet polítiques d’habitatge durant setanta anys. L’estat espanyol és l’estat d’Europa amb més desnonaments. És l’estat d’Europa amb més habitatge buit i és l’estat d’Europa amb menys percentatge d’habitatge social. I el que menys diners destina a polítiques d’habitatges. Aquí l’habitatge de lloguer social o assequible és de l’1%, mentre que la mitjana europea fluctua entre el 15% i el 20%. Com acaba això? Acaba amb gent que es queda sense casa, amb organitzacions il·legals que hi fan negoci, siguin les anomenades màfies d’ocupació o els grups privats que desnonen per la força. —La PAH ha estat molt crítica amb la proposta de llei presentada pel PDCat per a poder fer desnonaments ràpids en casos d’ocupació promoguts per aquestes màfies… —El PDCat diu que proposa una acció contra la màfia de les ocupacions. Però és que el que proposa en concret és poder actuar contra els ocupants a partir de desnonaments exprés, sense cap mesura per a reallotjar la família desnonada, però no hi ha cap mesura contra la màfia. —Però si mentre una família és fora de vacances li ocupen el pis, alguna cosa ha de poder fer per tornar a entrar a casa… —Sí, lògicament, però aquest exemple de les vacances també s’utilitza de manera interessada. No dic que no hagi passat, perquè potser sí que ha passat, però és anecdòtic, no és la norma. La gran majoria de pisos que s’ocupen són pisos buits. —I com actuen aquestes màfies? —Hi ha diferents tipus d’això que anomenem màfies, tot i que no sé si seria el millor terme. Per exemple, algú a qui ningú no li fa un contracte de lloguer perquè no té prou solvència demostrable o una nòmina massa baixa; en aquest cas algú es fa passar per l’administrador, que li ofereix contractes amb aspecte perfectament real. El llogater el signa, paga els primers mesos i al cap de cinc o sis mesos potser li arriba una citació judicial i descobreix que en realitat s’ha convertit, sense saber-ho, en un ocupa. I la persona amb qui havia signat el contracte s’ha esfumat. Una altra pràctica és la següent: cobrar diners a gent desesperada per obrir-los un pis buit i canviar-hi el pany per uns quants centenars d’euros. Per tot això dic que contra qui caldria actuar és contra aquesta gent que s’aprofita de la desesperació, però no contra els pobres ocupants, que acaben criminalitzats essent-ne víctimes. El PDCat parla de lluita contra la màfia i resulta que no hi ha cap mesura contra aquesta suposada màfia. S’enfoca l’ocupació com l’origen del problema, però en canvi l’ocupació és la conseqüència d’un problema estructural d’habitatge que té aquest país i contra el qual caldria lluitar-hi urgentment. La mateixa llei catalana del 2007 ho permet. —Per exemple? —La legislació a Catalunya permet de sancionar els pisos buits. Això no s’ha fet, o molt poc. Aquesta mateixa legislació deia que calia fer un recompte d’habitatges buits, cosa que no s’ha fet; un parc públic d’habitatge que arribés al 15% en vint anys. Ja som a la meitat, des de 2007, i l’habitatge públic és de l’1%. Fer lleis sembla fàcil, però després sembla que només es compleixen les que van contra la gent desesperada. No podem criminalitzar la pobresa ni la gent que es queda al carrer. No és agradable per a ningú i en general la gent que ocupa pisos buits són famílies a qui només els queda el carrer. Fotografia: Albert Salamé —No hi ha cap cens de pisos buits? —No n’hi ha dades fiables ni actualitzades, però es calcula que a Barcelona n’hi ha uns noranta mil. Sí que sabem que la gran majoria de pisos buits són de la banca, no pas de petits propietaris. I la PAH ha reallotjat més de tres mil persones, però totes en pisos buits de la banca, que nosaltres diem que els recuperem perquè han estat pagats amb diner públic a través del rescat als bancs. Són pisos de tothom i no per a especular. En aquests pisos hi reallotgem famílies desesperades. Pot ser que hi hagi famílies que ocupin directament un pis, sense buscar ni conèixer-la la propietat, perquè la realitat va molt més enllà de la PAH, però no oblidem que no parlem de penques, sinó de gent desesperada. La gran majoria de gent que ocupa és gent desnonada a qui l’administració no ha donat cap ajuda ni resposta. Aleshores es troba abocada a ocupar. I quan la fan fora, probablement no tindrà cap remei que fer la mateixa cosa si no hi ha solucions estructurals i no hi ha habitatges públics de lloguer social. Es calcula que a Catalunya hi ha quasi mig milió d’habitatges buits i a Barcelona uns noranta mil. —Fa prou l’ajuntament? Ada Colau, que era cara visible de la vostra entitat, havia promès al programa electoral que aturaria els desnonaments… —Les dades demostren que no únicament no s’han aturat, sinó que creixen. Però calen mesures estructurals. I cal dir que aquest ajuntament fa coses que cap altre ajuntament no havia fet abans. Ha creat, per exemple, el SIPHO, que és un grup d’intermediació en cas de pèrdua d’habitatge i d’ocupació. És un grup que, quan l’avisen, intenta mitjançar abans del desnonament i és present en els desnonaments i intenta evitar-los. S’ha de dir que ha estat útil en molts casos, però no deixa de ser una solució d’emergència, no pas estructural. No és una solució del problema. —L’ajuntament també podria fer alguna cosa per frenar el lloguer? A Palma, per exemple, a partir d’aquest estiu quedaran prohibits tots els pisos turístics… —Aquí hi ha una qüestió competencial, però atenció, no és excusa de res. Les competències sobre l’habitatge són de la Generalitat, a Catalunya, però qui fa la feina, perquè ho viu directament, són els municipis. Mentrestant, l’estat no fa res més sinó posar-hi traves. Abans de la crisi es destinaven, des de l’estat, poc més de mil milions d’euros en polítiques d’habitatge. Ara aquesta xifra amb prou feines si arriba a quatre-cents milions. Aquests són els diners que l’estat reparteix a les autonomies i són del tot insuficients. Justament hem presentat al congrés una proposta de llei que atorgui eines als municipis per a evitar l’especulació en els lloguers. —Què proposeu? —D’entrada, que els contractes siguin més llargs de tres anys, perquè no es poden fer projectes de vida cada tres anys. En concret, proposem contractes de cinc anys renovables quan es tracti d’un petit propietari, deu anys en el cas de grans tenidors d’habitatge, i en tots el casos amb una pujada màxima d’1% entre un contracte i l’altre. I proposem de fer un índex de preus, diferent del que faran la Generalitat i l’ajuntament, que limita de manera coercitiva, com es va fer a Nova York als anys setanta o a Berlín, on entre contracte i contracte no es pot apujar a més del 10% de la mitjana del barri. Ara, a Berlín, ho reformulen perquè s’adonen que és un fre però no suficient. La cosa interessant en el cas de Berlín és que Alemanya va decidir d’atorgar les competències quasi totals als municipis, cosa que aquí ens ajudaria molt. A França, de fa un any, la normativa permet que si un propietari fixa un preu de lloguer més alt que l’índex que marquen les administracions, el llogater el pot portar al jutjat i el jutge l’obliga a abaixar el preu. Hi ha bones experiències a tot arreu i de fet el que volem és obrir aquest debat, que se’n parli, abans no sigui massa tard. —Amb això n’hi hauria prou? AirBnB continuaria funcionant… —No hi ha res de dolent a llogar esporàdicament el teu pis el cap de setmana o una habitació lliure d’on vius si això t’ajuda a pagar factures i a sobreviure. Ara, no pot ser qui tingui pisos buits els utilitzi per llogar-los cada tres dies a turistes i visqui només d’això. Això s’hauria de prohibir, ara mateix , perquè això destrueix barris sencers i expulsa la gent que sí que vol viure a la ciutat. I això ja passa i caldria actuar-hi ràpidament. —Com es pot fer? —Doncs encreuant dades. Tens el padró, tens llicències, tens les dades d’AirBnB. No ha de ser tan complicat, pots anar a visitar pisos sospitosos. Cal fer un pla d’usos i no permetre pisos turístics. Tu pots viure en un pis i llogar-lo un cap de setmana, però és molt diferent que el pis sigui la teva residència habitual o que sigui el teu negoci. Quan això passa, es dispara el preu del lloguer perquè sempre hi ha qui vol aprofitar-ho per especular. A Barcelona pots trobar un pis que es vol llogar entre 24 i 48 hores al mercat, sovint a preus absolutament fora de l’abast de la mitjana dels seus habitants. Hem arribat a detectar situacions de subhasta en el lloguer de pisos. —Subhasta en el lloguer de pisos? —Sí, una immobiliària convoca, a la mateixa hora, quinze o vint aspirants a llogar un pis i un cop allà, de manera més o menys descarada, acaba dient que qui en pagui més se’l quedarà, a partir del preu de sortida que s’havia fixat prèviament. No és una pràctica que puguem qualificar d’habitual, però n’hem detectat casos. A Barcelona en concret el lloguer s’ha disparat i hi ha una expulsió progressiva dels veïns del barri i la gent que ha viscut i que vol viure a la ciutat n’és expulsada. —Heu parlat també dels prestadors com a agents que promouen els desnonaments. Qui són i com actuen? —És gent que s’aprofita, novament, de la desesperació d’algú per donar-los un crèdit hipotecari que ja saben que gairebé segur que no es podrà tornar mai i que es fa amb l’objectiu d’acabar-se quedant el local al cap d’un any o dos. Això no és nou, i no m’atreveixo a dir que sigui una pràctica habitual, però és cert que n’apareixen cada vegada més casos. N’hi ha un cas recent, força escandalós, a la Zona Franca, al barri de la Marina, el cas de Maria Navarro. Aquesta dona ha estat condemnada a deu anys de presó per estafadora. Ha aconseguit estafar vint famílies que han acabat perdent el pis propi i el dels seus familiars, que feien d’avaladors. Ella era una prestadora que s’aprofitava de la desesperació de famílies que coneixia de l’escola on portava els nens. Eren famílies amigues, amb qui tenia complicitat! I els oferia crèdits, amb notaris i petites financeres implicades. Al final aquests crèdits no s’acabaven cobrant mai i la família perdia la casa hipotecada i la dels avaladors. —Una estafa en tota regla… —Sí, però, compte, ha costat molts anys d’investigació i de pressió aconseguir que la condemnessin, perquè els prestadors saben fer signar allò que ningú no hauria de signar mai. Saben fer que les estafes tinguin una pàtina legal. A més, tot i haver-la condemnat, no es repararà el dany de cap manera ni es recuperarà la casa. Cal protegir i acompanyar la gent desesperada i perseguir els estafadors amb eines legals més efectives, per molt bé que ho facin. —També heu parlat de grups privats que desnonen a la força. A Ciutat Vella n’hi ha hagut casos recents. Qui són? —Hi ha un grup conegut que es fa dir Desokupación. Ells diuen que són mediadors, però són ex-militars, ex-boxadors i especialistes en arts marcials. Hi ha gent que es vol estalviar el procés judicial per desnonar i paga diners a grups d’aquests perquè a la força facin fora qui visqui en els pisos. Ja hi ha força querelles contra ells, tot i que tothom té por de denunciar-los, i l’ajuntament ha mirat d’establir un sistema perquè de seguida que arriben a un habitatge s’avisi la policia perquè hi pugui arribar abans no sen vagin o abans no facin mal a algú. És escandalós. Sembla que costa, perquè els mateixos desnonats tenen por de denunciar-ho. I és escandalós com les televisions espanyoles, Antena3 i Telecinco, els han donat veu i els han convidat a programes. A més, ara hi ha un altre fenomen en auge: la compra-venda de propietats verticals. Hi ha empreses que compren finques senceres on encara hi ha llogaters i s’ocupen de fer-los fora en pocs mesos. D’aquesta manera, al cap d’uns mesos o d’un any venen tota la finca sense llogaters, molt més cara i alliberada per a especular-hi. Aquesta pràctica adoba el terreny per utilitzar tota mena de tècniques d’assetjament, de pressió, d’amenaça o fins i tot la força per a fer fora llogaters.

Summary: ‘Hi ha més desnonaments que mai, però són diferents’


L’Audiència espanyola ha acordat deixar en llibertat sota fiança Jordi Pujol Ferrusola, que està intern a la presó de Soto de Real. La secció tercera de la sala penal modifica l’ordre de presó sense fiança del jutge José de la Mata. Ara, Jordi Pujol Ferrusola podrà sortir de la presó, on hi era des del 25 d’abril acusat de presumptes delictes d’emblanquiment de capitals, delicte contra l’Hisenda Pública i falsedat documental, si diposita una fiança de tres milions d’euros en metàl·lic. La Secció Tercera entén que la fiança de tres milions garanteix la prohibició que se li imposade gestionar per si mateix o per persones físiques o jurídiques el seu patrimoni, per la qual cosa haurà de demanar l’autorització del jutge. De la Mata va enviar Pujol Ferrusola a presó en considerar que en el transcurs de la investigació havia desenvolupat activitats delictives. Es basava en els informes policials elaborats des del febrer del 2016, l’anterior compareixença de Pujol davant del jutge, que afirmaven que havia continuat fent tota mena d’activitats comptables, bancàries i d’altres tipus a través de la utilització de socis, amics i testaferros per ocultar fons i posar-los fora de l’abast dels tribunals. La defensa de Pujol Ferrusola va presentar un recurs on demanava l’excarceració argumentant que en cinc anys d’investigació no s’ha pogut provar, al seu parer, cap dels delictes que se li imputen. De la Mata, però, va confirmar la presó incondicional comunicada i sense fiança per al primogènit dels Pujol, i la defensa va presentar un recurs d’apel·lació. A més, el tribunal ha decidit de mantenir les mesures cautelars que De la Mata ja va imposar a Jordi Pujol Ferrusola el febrer del 2016. Així, un cop dipositi la fiança, quedarà en llibertat, però seguirà vigent la retirada del passaport, la prohibició de sortir de l’estat espanyol sense prèvia autorització judicial i l’obligació de comparèixer setmanalment al jutjat més pròxim al seu domicili mentre duri la instrucció del cas.

Summary: Jordi Pujol Ferrusola, en llibertat sota fiança de tres milions d’euros


Si voleu mirar amb optimisme el futur immediat del procés, les respostes de l’escriptor Roc Casagran a aquest qüestionari us hi ajudaran. Perquè el cansament pot ser normal, veure que el procés s’allarga pot desanimar, però, segons el seu parer, cal perseverar i no llençar la tovallola. Parlem amb ell, en el marc de la sèrie ‘A punt per a la independència? (entrevistes Diada 2016)’ sobre el moment polític actual que passa per la mobilització de la Diada i la qüestió de confiança al president de la Generalitat. Està convençut que Carles Puigdemont superarà la qüestió de confiança si es compromet amb un full de ruta que culmini amb un referèndum sobre la independència que sigui vinculant. —Nom: Roc Casagran —Edat: 36 —Independentista?: Sí —Des de quan? Des que tinc ús de raó. —La política és… L’engranatge que serveix per a canviar les coses. —Com us definiu políticament? Com una persona que vol la millor per a la majoria de les persones. —Teniu llibre de capçalera? Els vençuts, de Xavier Benguerel. —El personatge històric que us inspira: Rosa Parks. —Quin objectiu reivindicatiu ha de tenir aquesta Diada? —Continuar demostrant que la ciutadania continua marcant el ritme de la classe política, i a la inversa. —I anem bé per a assolir-lo? —No té marxa enrere, però queda per veure quant tardarem a aconseguir-lo. —No penseu que potser ara és més la classe política la que marca el ritme a la gent? —La classe política ha intentat utilitzar el procés per enfortir els partits, però tinc la sensació que continua havent-hi una força important de la gent, que tard o d’hora farà que els partits posin el procés a benefici de la ciutadania i no d’ells. —La gent està cansada de mobilitzar-se? —Sí, tots tenim ganes que sigui ràpid. Però costa, l’objectiu no és menor, i cal perseverar, que diria en Guadiola. —Percebeu mandra al vostre entorn? —Sí, perquè a les últimes diades teníem la sensació que seria l’última, però evidentment l’esforç d’anar a una manifestació és minúscul. —Què us agradaria que passés a la qüestió de confiança a Puigdemont? —M’agradaria que hi hagués un full de ruta molt clar, que es convoqués un referèndum i que els polítics es comprometessin a aplicar-ne el resultat. —I que Puigdemont superi la votació? —Qui sigui al davant del vaixell m’és bastant indiferent. Però vull que ho aconseguim; si ha de ser en Puigdemont, doncs amb ell, i si ha de ser amb un altre, doncs amb un altre. Això va més enllà de persones. Aquest procés no és en mans d’una sola persona. —Però si Puigdemont no la supera i anem a eleccions, el procés s’acaba o en surt reforçat? —Crec que Puigdemont sí que superarà la qüestió de confiança, si deixa clar que això és per a anar directament a un referèndum vinculant. —I si no la superés, si anéssim a eleccions? —Anar a unes eleccions ordinàries seria una estafa. Ja hem votat, tantes vegades com ha calgut, i ara cal votar en un referèndum. —Sou partidari del RUI, doncs… —Del referèndum unilateral vinculant. Tant me fa l’etiqueta que tingui, si és RUI o RI, referèndum d’independència. De fet, m’agrada més RI. —Amb una DUI immediatament després, o abans del RUI? —El referèndum primer, i després la declaració d’independència. —Com creieu que hi poden reaccionar els espanyols? —L’estat espanyol ja reacciona. Però l’interlocutor no és ell. Segurament mourà totes les peces que pugui, però hem de pensar què hem decidit nosaltres, estirar el suport internacional i passar per alt allò que faci Espanya, que té tantes carències democràtiques que no ens en podem refiar. —Per guanyar el RUI cal eixamplar més la base independentista? —Hauríem d’aspirar que la base independentista fos tan àmplia com sigui possible. Crec que al sector d’ICV i d’En Comú Podem, una cosa és la que diguin els seus dirigents i una altra la que diguin els seus votants. —Hi ha independència sense els comuns? —Una part important prefereix una república catalana que no una monarquia espanyola. Els hem de convidar, els votants, més que no esperar que els qui capitanegen aquest moviment s’hi adhereixin, perquè a molts dels dirigents els mou més el partit i la butaca que no allò que pensen els seus votants. —I els seu votants no s’escolten què diuen en Coscubiela i en Rabell? —Igual que escolten l’Ada Colau o en Pisarello… Allò que importa és que en un referèndum aquesta gent no haurà de votar un partit, sinó una opció de futur. —Tres coses de la independència que us motiven i que utilitzeu per convèncer un indecís. —Que la qüestió lingüística la resolguem nosaltres; la llengua no se salva tenint un estat i prou, però és més fàcil de gestionar si som nosaltres els qui ho fem. L’altra és que amb la independència podrem tornar a parlar sense intromissió de les qüestions nacionals i socials. I finalment, tenir una república o viure en una monarquia espanyola. —Quins errors ha comès el procés? —Els partits han volgut escombrar massa cap a casa seva. Tots. L’ex-Convergència, ERC, la CUP… No han prioritzat el guany a llarg termini. —I l’encert més gran? —La potència del procés és que neix de la base social, de les persones. Els qui han estat independentistes tota la vida han pogut reforçar els arguments i els qui somniaven en un altre encaix amb Espanya han vist que era inviable. —En general sou optimista. —Malgrat la mandra i veure que s’allarga, crec que hem de ser-ho. No s’ha de llençar la tovallola. —Però segur que en algun moment ho heu vist molt magre. —Veig magres els terminis. No hi ha marxa enrere. No sé si serà d’ací a un any o d’ací a deu, però em costa molt trobar gent independentista que ho hagi deixat de ser. Tots voldríem que això fos ràpid i indolor, però és molt difícil que ho sigui. Amb l’estat espanyol en contra, segurament caldrà fer més sacrificis. La reflexió que ha de fer tot independentista és què està disposat a renunciar-hi per aconseguir-ho. —I vós què estaríeu disposat a renunciar? —Ara vaig a totes. El sacrifici individual que jo pugui fer serà positiu per a la col·lectivitat en el futur. Farem com calgui. Hem acabat acceptant alguns aspectes que potser no són del gust de tothom, a alguns ens agradaria que l’opció per la sanitat i l’educació fos una altra i hem estat capaços d’acceptar certes coses perquè el procés no s’aturés i ningú no tingués excuses per a aturar-lo. Sèrie ‘A punt per a la independència? (entrevistes Diada 2016)’: Eduard Voltas, Salvador Cardús, Natàlia Esteve, Isona Passola i Bel Olid.

Summary: Roc Casagran: ‘Puigdemont superarà la qüestió de confiança si es compromet amb el referèndum’


Quimi Portet ha denunciat a Twitter un cas de discriminació lingüística de què ha estat objecte avui. El cantant, que ahir va oferir una actuació a Formentera, s’ha desplaçat de bon matí fins a Eivissa amb un vaixell de l’empresa Baleària. Un dels cambrers de l’empresa s’ha negat a atendre’l quan Portet li ha demanat un cafè amb llet en català: ‘Mira: en gallego, español, francés, inglés y hasta en italiano te entiendo; en catalán o mallorquín, ya no’, li ha respost el cambrer. Portet ho ha explicat en dos piulets i en un ha ensenyat una foto del cambrer que l’havia atès. 1/2 Barco Formentera-Eivissa 8:00. @Balearia. Aquest cambrer no enten "café amb llet"……. pic.twitter.com/M1gF8SBkoy — Quimi Portet (@Quimi_Portet) July 3, 2016 2/2 "Mira: en gallego, español, francés, inglés y hasta en italiano te entiendo, en catalán o mallorquín, ya no". — Quimi Portet (@Quimi_Portet) July 3, 2016 La companyia ha respost demanant disculpes i explicant que prendrà les ‘mesures oportunes’: #quimiportet disculpa les molèsties. Dsd Balearia no admetem aquest tracte a cap client. Es prendran les mesures oportunes — Baleària (@Balearia) July 3, 2016

Summary: Quimi Portet és víctima d’un cas de discriminació lingüística i ho explica a Twitter