L’examen d’Història de les Proves d’Accés a la Universitat (PAU) al Principat, primer de la jornada d’avui, ha inclòs diverses preguntes sobre la dictadura de Primo de Rivera, la visita d’Heinrich Himmler a Barcelona, l’atur durant la II República, el franquisme a Catalunya i el preàmbul de l’Estatut del 1979. Els estudiants havien de triar entre dues opcions, i en l’A, havien de respondre una sèrie de preguntes sobre la dictadura de Miguel Primo de Rivera a partir d’un text d”Història d’Espanya’, coordinat per Manuel Tuñón de Lara. A més de preguntes sobre aquesta dictadura, també havien de contestar sobre les conseqüències de la Primera Guerra Mundial a l’estat espanyol, d’altres referents a una portada de ‘La Vanguardia’ sobre la visita del dirigent nazi a Barcelona i sobre el franquisme al Principat. En l’opció B, els estudiants havien de constestar preguntes sobre un gràfic de l’atur a Espanya durant els anys 1932 i 1936, sobre polítics com Manuel Azaña, Niceto Alcalá Zamora i Francisco Largo Caballero, i les eleccions espanyoles del 1933 i 1936. També diverses preguntes sobre el preàmbul de l’Estatut del 1979 i sobre l’evolució política de Catalunya des de la mort de Franco fins a l’aprovació de l’Estatut i des de l’aprovació d’aquest fins al 1986.

Summary: L’examen d’Història de les PAU del Principat inclou Primo de Rivera, el franquisme i l’Estatut del 1979


El portaveu del grup parlamentari de JxSí, Jordi Turull, ha explicat que veia ‘molts riscs’ al fet de convocar un referèndum unilateral d’independència (RUI) per les possibles represàlies de l’estat espanyol. En declaracions a Rac 1, ha dit que era una mesura complicada de prendre per la mena d’estat que Catalunya tenia davant, i ha apuntat: ‘Examinem les alternatives a tot allò que és capaç de fer l’estat espanyol’. A més, ha afegit que ‘no era menor’ saber si Barcelona, com a capital del Principat de Catalunya, seria al costat de la Generalitat o del Tribunal Constitucional espanyol. Després de preguntar-li per una possible inhabilitació de la presidenta del parlament, Carme Forcadell, Turull ha dit que, tot i que no li passava pel cap, implicaria ‘un punt d’inflexió i es faria un gir de 189 graus’. Ha assegurat que seria una ‘animalada’ i un cop a la democràcia sense precedents, que recorrerien esgotant totes les vies possibles al seu abast.

Summary: Turull veu ‘molts riscs’ al RUI per les possibles represàlies de l’estat espanyol


El candidat del PSC a Barcelona, Jaume Collboni, ha celebrat la decisió de Barcelona en Comú d’arribar a un acord de govern amb els socialistes. Ha reivindicat que Barcelona tindrà un ‘govern progressista no supeditat el procés independentista’. Ha assegurat que la ciutat obre una nova etapa. ‘Hem volgut ser absolutament escrupulosos i respectuosos amb el procés de debat intern dels comuns’, ha dit sobre la consulta que ha avalat el pacte de Barcelona en Comú amb el PSC. En aquest sentit, ha dit que demà votaran la candidatura d’Ada Colau i que això s’ha de traduir després en un govern ‘paritari i de progrés’. Collboni també ha dit que el PSC no ha vetat mai les converses amb cap partit, tot i que ha refusat de reunir-se amb el candidat d’ERC, Ernest Maragall, dues vegades l’última setmana.

Summary: Collboni celebra l’acord de govern amb Barcelona en Comú


L’Organització Mundial de la Salut (OMS) ha corregit avui la qualificació que tenia i ha valorat el coronavirus com una amenaça ‘alt risc’ en l’àmbit internacional. El canvi arregla un ‘error de formulació’, segons l’agència, que va fer la setmana passada quan va considerar el nou virus com de ‘molt alt risc’ a la Xina, d”alt’ en l’àmbit regional i només de ‘moderat’ en l’àmbit internacional. L’OMS ha fet saber que aquesta darrera qualificació va ser fruit d’un error que ara arregla i per tant la qualificació que en ‘molt alt risc’ a la Xina i ‘alt risc’ en els àmbits regional i global. Avui mateix, la Comissió Nacional de Salut de la Xina ha augmentat els casos de mort provocats pel coronavirus fins a les vuitanta víctimes, inclosa una a Pequín, i en 2.744 el nombre de persones contagiades. Les autoritats han detallat, a més, que existeixen quatre-cents seixanta-un pacients en estat crític. A més, es té constància de casos a Cambodja, el Canadà, Hong Kong, Macau, Taiwan, Tailàndia, el Japó, Corea del Sud, Estats Units, Vietnam, Singapur, Malàisia, Nepal, l’estat francès i Austràlia. Un període d’incubació de catorze dies Les alarmes van saltar ahir quan es va saber que el coronavirus té un període d’incubació de catorze dies, fet que fa que sigui contagiós molt abans que es manifestin els primers símptomes. Això fa que sigui diferent a la SARS (Síndrome Respiratòria Aguda Greu), sorgit a la Xina el 2002 i que acabar amb set-centes morts, però que no era asimptomàtica, fet que feia més senzill de localitzat a possibles contagiats. Les autoritats xineses sospiten que actualment unes 5.794 persones podrien ser portadores del virus.

Summary: L’OMS corregeix i qualifica el coronavirus d’amenaça internacional d’alt risc


Un mes després d’haver dimitit de tots els càrrecs dins el govern, l’ex-vice-president i ex-conseller d’Innovació, Investigació i Turisme Biel Barceló ha comunicat avui que conservarà l’acta de diputat de MÉS per Mallorca fins que acabi la legislatura. Barceló va deixar el càrrec de vice-president arran de la polèmica sorgida per haver acceptat la invitació d’un viatge a Punta Cana per part d’una empresa turística, cosa que implicava un incompliment dels codis ètics del partit i del govern. Segons que han informat fonts del partit a Europa Press, el diputat assumeix aquesta nova etapa des ‘d’una altra perspectiva’ i amb l’objectiu de mantenir el seu compromís amb els ‘Acords pel Canvi’. El desembre, Barceló va explicar que continuaria en el seu escó durant el debat del pressupost i que després obriria un ‘període de reflexió’. Biel Barceló dimiteix i obre una crisi al govern

Summary: Barceló continuarà com a diputat fins al final de la legislatura


El copríncep episcopal d’Andorra, Joan-Enric Vives, s’ha adreçat a la població per primera vegada amb un missatge institucional per a enviar un missatge de calma i serenor enmig de la crisi sanitària del coronavirus 2019. Vives ha fet un discurs retransmès per Andorra Televisió en què ha agraït la feina dels treballadors sanitaris i dels serveis bàsics, així com de les autoritats. Vives ha demanat a la població que segueixi les recomanacions de les autoritats i que no s’angoixi per la Covid-19. També ha destacat que és important cooperar mentre duri el confinament. ‘Ens hem d’unir com a país, entorn d’aquells que lideren la resposta a aquesta crisi inesperada de dimensió global. Fem pinya i guanyarem aquesta batalla contra el coronavirus i les seves conseqüències’, ha dit. ‘Estic convençut que de les crisis i del sofriment, podem ressorgir més forts, més solidaris, i més lliure’, ha conclòs.

Summary: El copríncep Vives demana de fer pinya per a superar la crisi del coronavirus


El Setè Jutjat de Garantia de Santiago de Xile ha admès a tràmit una querella contra el president, Sebastián Piñera, per les violacions dels drets humans comeses en el marc de les protestes contra el govern. L’advocat Óscar Castro ha explicat que ‘el que se cerca és partionar responsabilitats en els delictes de violació als drets humans en les autoritats’. ‘Nosaltres avaluem que l’última autoritat responsable és el president de la República’, ha indicat. Castro ha subratllat, no obstant això, que ‘pot haver-hi altres autoritats civils i naturalment autoritats militars que també poden arribar a tenir responsabilitat’ per aquests fets. En tractar-se d’un cap d’Estat, la querella sol·licita que es designi un fiscal només per Piñera, així com investigar possibles responsabilitats penals d’altres autoritats. Almenys dinou persones han mort i més de mil han estat detingudes en el marc de les protestes que van esclatar el 17 d’octubre per la quarta pujada del preu del metro en pocs mesos, tot i que ràpidament van créixer fins a denunciar la desigualtat social i reclamar una nova constitució. En un primer moment, Piñera va declarar l’estat d’emergència, que va portar a un desplegament militar, però el va acabar derogant per la polèmica presència dels uniformats als carrers.

Summary: Admesa a tràmit una querella contra Piñera per violacions dels drets humans durant les protestes


Història de la cuina catalana i occitana, de Vicent Marqués, és un dels grans esdeveniments culturals i culinaris d’enguany. Explica la història de la cuina tradicional dels Països Catalans i Occitània mitjançant els seus plats. Conté documentació històrica, receptes, les denominacions del plat als diferents territoris i els dialectalismes que també hi ha de cada plat. És una feina ingent que Vicent Marqués va començar fa quaranta anys i que ha fet tot sol. Edicions Sidillà ha cregut en el projecte i ara n’ha publicat el primer volum, dels deu que contindrà. Nou-centes pàgines dedicades a les salses, els aperitius, les ensalades i les sopes. Vicent Marqués va néixer el 1950 en una barraca de l’Horta pintada de blanc. De jove, feia feines al camp i, més tard, va tenir diversos oficis, fins que es va fer cuiner. A hores d’ara només es dedica a escriure. El 1990 va rebre el premi Ciutat de València amb la novel·la Nit de foc, i el 2006 va publicar-ne una altra: Un quilo de coca. Ha publicat una quinzena de llibres de cuina i ha escrit articles d’història de la cuina a mitjans com El Temps, l’Avui, la Veu del País Valencià i el Jornalet. Els pròxims deu o dotze anys té previst de dedicar-se a redactar aquesta obra immensa, el seu projecte de vida, el qual diu que acabarà quan tingui vuitanta anys, si tot va bé. Més enllà de l’aportació culinària que representa, és un projecte patrimonial, cultural i lingüístic de país. Sovint, aquests projectes de llarg abast veuen la llum pel compromís i tossuderia de persones individuals, com és aquest cas, i de projectes editorials petits, com Edicions Sidillà, que és el segell que ha entès el valor d’aquesta obra i hi ha apostat. El primer volum es va presentar a Barcelona i va tenir Ferran Adrià de padrí i ahir es va presentar a la llibreria Fan Set de València. —Si us sembla bé, comencem clarificant el projecte. —L’obra és bàsicament un munt de monografies diferents. Tal com diu el títol, és un llibre d’història, però jo no faig un llibre d’història de la cuina catalana i occitana, sinó que faig la història dels plats populars d’aquesta cuina, un per un. N’agafe un –per exemple, la paella– i en faig una monografia. Quan l’acabe, n’agafe un altre, i faig igual. Això he fet des de fa quaranta anys, sense interrupció. I a força de monografies vaig bastint l’edifici. —Però quan parleu de monografies, a què us referiu, a un plat o a un aliment? —Cada monografia és un plat. I cada monografia es divideix en diversos apartats (quatre). El primer apartat s’ocupa de la part històrica. Pot ser més llarg o més curt en funció dels papers que haja generat al llarg de la seua història. Si no disposa de cap paper (siga perquè no n’hi ha o siga perquè jo no l’he sabut trobar), aleshores, evidentment, no en relate la història, em limite a fer una petita descripció i prou. Acabada la part històrica, em pose a fer el receptari. En aquest segon apartat, hi pot haver una quantitat molt variable de receptes. Per exemple, a la monografia de l’arròs amb bledes només hi ha una recepta; en canvi, a la de l’arròs al forn n’hi ha més de vint (arròs al forn amb panses, arròs al forn amb carabassa, amb bacallà, amb pollastre, amb conill…). —I quins apartats més hi incorporeu, després de la història del plat i de les receptes que se’n deriven? —Acabades aquestes parts, em pose a fer l’apartat de les denominacions. La samfaina, posem per cas, al País Valencià s’anomena mullador i a Occitània, ratatolla. És un apartat una mica més complicat de fer que no sembla, perquè hi ha plats que tenen més de cent denominacions diferents, i no exagere. I finalment, faig l’apartat dels dialectalismes, que és posar en lletra les diferents pronúncies. Per exemple, de les creïlles fregides, en podem dir també queraïlla, querilla, quereguilla, queradilla, queredilla, crilla, creaïlla… N’hi ha un fum. Hi ha dialectalismes per a tots els gustos. A vegades, aquest apartat pot omplir cinc o sis pàgines i és molt treballós de fer. I això, a grans trets, és l’obra, i tindrà deu volums si tot va bé. —I d’aquesta feina ingent, que és el vostre projecte de vida, quina part en destacaríeu? —Jo diria que la part més interessant a l’hora de llegir és la part històrica, és la que té més amenitat. Ara, si volem cuinar, la part més important és el receptari. —Al pròleg remarqueu que no sou cuiner, que sou un apassionat de la cuina. Us podríem anomenar gastrònom… —La paraula gastronomia s’ha posat de moda fa poc. Jo no la faig servir, no perquè no m’agrade, sinó perquè jo m’interesse per la cuina tradicional. I les mestresses no han fet gastronomia de cap mena. Les mestresses cuinen i prou. Ara, si hagués fet una història de la cuina d’autor, segurament l’haguera fet servir. —Efectivament, l’altre aspecte que deixeu ben clar d’entrada és que bastiu un receptari de cuina tradicional i no pas d’alta cuina ni de cuina d’autor. —Hi ha dues maneres de cuinar: la cuina tradicional, que és la que s’ha fet a casa gràcies a les mestresses, i la cuina d’autor, que és una altra cosa. També hi ha el fast food, però hi ha autors que diuen que no es pot qualificar de cuina. I jo al llibre no en parle. —És una qüestió de qualitat, suposo. —Segurament, hi haurà un moment que el fast food l’haurem d’incloure als receptaris tradicionals, s’haurà de considerar una cuina tradicional, però jo espere que no siga així, perquè, ja ho dic al llibre, és la causant de l’actual epidèmia d’obesitat, entre més coses. —A la introducció del primer volum sobta que us dediqueu a parlar a bastament d’un fet no pas culinari sinó històrico-lingüístic. Per què heu tingut la necessitat de mostrar com en seria, de diferent, si la Provença i els Països Catalans haguessin anat units, i no que una quedés sota la influència de l’estat francès i els altres de l’estat espanyol? —Perquè molta gent potser no entendrà la necessitat de fer aquesta barreja de cuina catalana i occitana. Lamentablement, Occitània és una gran desconeguda per als catalans. I som veïns. Entre França i Espanya ens han furtat la història, l’han reconvertida, i la nostra història en realitat ara és espanyola i francesa. I això calia explicar-ho. Però no es podia explicar en tres o quatre pàgines. He hagut de fer un pròleg que en té cinquanta. És un tema que dóna per a uns quants llibres. Però, és clar, tractant-se d’una història de la cuina tampoc no podia fer-ho gaire llarg. —La tasca que us heu imposat és immensa, sobretot per a una sola persona. Heu pensat de col·laborar amb alguna universitat perquè us donés suport? —Sóc un escriptor desconegut i, a més, faig llibres de cuina. Els llibres de cuina tenen la particularitat que el 99% són receptaris, i la universitat en té molt poc, d’interès, per no dir gens. Si vas a la universitat a proposar una història de la cuina, no et farà cas ningú. —Això ha anat canviant. El departament de medieval de la Universitat de Barcelona té professors que treballen els receptaris de cuina de l’època, com el Sent Soví i d’altres, perquè aporten molta informació sobre la societat de l’època. —És possible que a Barcelona hi haja algun interès. A València, puc dir que no n’hi ha. —Els darrers anys s’ha notat un nou interès acadèmic, culinari i cultural pel patrimoni culinari. S‘ha creat la col·lecció Set Portes de receptaris històrics de la cuina catalana, i un altre exemple d’això és la jornada ‘Crítica i restitució patrimonial en gastronomia’, que va organitzar el Museu d’Història de Barcelona i la Fundació Alícia. —Però he de dir una cosa: jo faig història, no faig arqueologia. Al llibre, tots els plats que trobareu són vius. Si algun plat ha desaparegut, no en parle. És a dir, puc explicar que el morterol es feia al segle XV, que es feia arreu dels Països Catalans, però el morterol apareix al llibre perquè hi ha una comarca valenciana, a la Plana d’Utiel, on encara es fa, i també es fa a la regió occitana del Roergue. —En què consisteix el morterol? —Originalment, era un plat on es passava la carn pel morter i quedava ben triturada i fina. Ara a la Plana d’Utiel es fa amb fetge de porc i espècies. I al Roergue és una olla que preparen amb una gallina o una polla i amb el brou fan unes sopes bullides molt espesses. És un plat viu. —No feu d’arqueòleg però feu d’antropòleg! —El llibre és antropologia, sí. —I aquest projecte entenem que és el vostre llegat. —Quan vaig començar a interessar-me per la cuina, tenia catorze o quinze anys. Des d’aleshores, vaig començar a adquirir els llibres de cuina que es publicaven, que eren bàsicament receptaris. Però va arribar un moment que m’interessava trobar llibres que anessen més enllà, que m’expliquessen quins eren els plats de sempre, l’entrellat sociocultural que hi havia darrere, la història… Però no hi havia llibres d’aquests. I per això em vaig proposar d’escriure’ls jo. Vaig començar a buscar documents a les biblioteques valencianes, després vaig ampliar la recerca a les biblioteques catalanes, amb microfilms de revistes satíriques, vaig demanar microfilms a la Biblioteca Nacional de París… I amb tot aquest material vaig començar a fer l’obra tal com s’ha començat a publicar. El treball de recerca el tinc tancat, tot i que ja sabem que és una tasca que no s’acabaria mai. Però he decidit d’aturar-me ací, perquè tenint en compte que em queden deu o dotze anys per a redactar la resta de l’obra, no em puc entretenir més temps en la recerca de dades. —I els pròxims volums? —El segon llibre s’ocuparà de les olles i les verdures; el tercer, dels llegums, l’arròs i la pasta; el quart, del peix, el marisc i els cefalòpodes; el cinquè, del bacallà, la carn i els menuts; el sisè és l’apartat de pèl i ploma i els guisats; al setè, hi ha el fetge gras, els ous, les mandonguilles, els caragols, els entrepans; al vuitè, hi haurà les coques, les coques dolces, les galetes, els pastissos; al novè, les postres; i al desè, els confits (torrons, les ametlles confitades), el rebost, els embotits, el formatge, el vi, els licors. —Bastíssim. I dèieu que s’ha escrit poc sobre la història dels plats? —No s’ha estudiat mai. —Però teniu referents en aquest àmbit? Josep Pla, Néstor Luján, per exemple. —Tots ells apareixen al llibre, però específicament, no han escrit llibres d’història de la cuina. Aquest projecte és la primera volta que es fa en català i en cap llengua. Aquests són els llibres que m’hauria agradat llegir i que no ha fet ningú. No són difícils de fer, però són molt laboriosos. Jo fa quaranta anys que hi treballe de valent. —En un projecte com aquest, en què la bibliografia és tan extensa, suposo que la publicareu. —Sí, sí, en el darrer volum. Hi haurà trenta pàgines de bibliografia. —El fet de vincular la cuina catalana amb la cuina occitana és una opció que heu practicat sempre. Per què? —Perquè sóc occitanista i em va semblar que, ja que feia uns llibres de cuina catalana, els occitans també mereixien de tenir uns llibres d’història de cuina occitana. No és que siguen unes cuines idèntiques però s’assemblen, perquè som països veïns, tenim per costum de menjar-nos les mateixes bèsties, les verdures són les mateixes, els peixos són idèntics… Per tant, les diferències són mínimes. —Però incloure Occitània, des d’un punt de vista cultural, sí que té rellevància i serà una gran aportació més enllà de la cuina. —Farem una mica de país. Dic ‘una mica’ perquè la cuina és poc rellevant comparada amb la llengua, per exemple. —Però necessitem parlar i necessitem menjar. —Sí, més menjar que no parlar. Sense parlar es pot viure, però no pas sense menjar.

Summary: Vicent Marqués relata la història i els vincles de les cuines catalana i occitana


El diputat de la CUP Carles Riera ha avisat el govern que aquesta vegada la seva formació ‘no tornarà a caure en la mateixa trampa del xantatge’ quant al pressupost. En una entrevista a l’ACN, Riera ha explicat que la CUP va permetre l’any passat l’aprovació dels comptes per fer possible l’1-O, però ha afegit que després es va demostrar que ‘no calia aprovar aquell pressupost per a fer el referèndum’. ‘Per a trencar amb l’estat espanyol i fer efectiva la independència no ens cal un pressupost autonòmic. Que no ens vulguin tornar a enredar. Aquest xantatge de “o ens doneu suport al pressupost o no podem tirar endavant la independència” és mentida’, ha afegit. El diputat de la CUP preveu que els comptes que presentarà el govern de Torra seran ‘en la línia de sempre’ quant a la fiscalitat i, d’altra banda, ha afirmat que la CUP no donarà suport a uns comptes que ‘s’adaptin a les imposicions de l’estat espanyol’. En cas que el govern plantegi abansel pressupost i deixi per després parlar sobre com s’ha de fer la república, Riera preveu que ‘l’acord serà molt difícil i molt complicat’. Així doncs, ell només veu dues possibilitats per tal que la CUP pugui permetre l’aprovació del pressupost: ‘o ruptura primer o fer un pressupost que sigui un element de ruptura i de desobediència en si mateix’. D’altra banda, s’ha mostrat molt crític envers la possibilitat de convocar eleccions si no es poden aprovar els comptes que el president de la Generalitat, Quim Torra, va posar sobre la taula en una entrevista a l’ACN. ‘Ara com ara hem de fer que aquesta legislatura sigui l’efectiva i convocar eleccions és un acte de covardia. És eludir el compromís i la responsabilitat, és ajornar i traspassar la patata calenta a un altre. Què és això de convocar eleccions en una legislatura que ha de ser efectiva per ella mateixa? Venim del 1r d’octubre, de la victòria independentista del 21 de desembre, què més vol? Hem tornat al “masisme” una altra vegada?’, ha demanat el diputat de la CUP. En aquest context, Riera ha exigit al president de la Generalitat que, atesa la conferència que té prevista al setembre per a fixar les línies principals de la legislatura, digui que l’objectiu del govern ja no és de donar continuïtat a l’autonomia sinó ‘fer efectiva la república i la independència com més aviat millor’. També li ha demanat que hi concreti les ‘passes efectives’ de l’executiu català per aconseguir aquest objectiu. D’altra banda, també ha instat Torra a donar per acabat ‘qualsevol possible diàleg i negociació amb l’estat espanyol a propòsit d’una reforma autonòmica’. És a dir que, segons Riera, deixi clar que el govern rebutja la ‘trampa’ d’un possible referèndum sobre una reforma de la constitució o de l’estatut. Sobre això, ha considerat un ‘error’ la reunió que el president de la Generalitat i el del govern espanyol, Pedro Sánchez, han acordat de mantenir aquesta tardor a Barcelona, la segona després de la primera trobada a la Moncloa del juliol. Per a Riera, ‘s’enganyen’ els ciutadans llançant missatges d’esperança en relació al diàleg amb l’estat espanyol. Fer efectiva la república davant una sentència ‘dura’ Sobre quina resposta caldria de donar a la sentència judicial dura sobre l’1-O, Riera considera que contra aquesta situació la millor opció no seria la de convocar eleccions, sinó, si no s’ha fet abans, la de fer efectiva la independència. Ha insistit que davant una sentència ‘dura’, optar per uns comicis seria una actitud ‘de covardia’. Actitud partidista de JxCat i ERC Riera ha criticat durament JxCat i ERC per haver actuat segons ‘càlculs partidistes i corporativistes’ i haver situat els interessos de sengles partits per sobre dels del país. ‘JxCat i ERC volen manar i reproduir-se en el poder institucional, tant si és amb independència com amb autonomia’. És per això que ha lamentat que aquestes dues formacions independentistes facin els càlculs en funció d’aquesta prioritat. ‘Això no ens agrada, que facin càlculs, incloses eleccions, no pas en funció dels objectius del país sinó de quin moment els resultaria més rendible convocar eleccions ateses les circumstàncies’, ha afegit.

Summary: La CUP avisa sobre el pressupost: ‘No tornarem a caure en la mateixa trampa’


Agents de la policia espanyola van fer seguiments al president de la Generalitat, Quim Torra, durant la jornada electoral del 10 de novembre. Els Mossos de l’equip d’escortes del president van detectar tres vehicles i en van fer identificar els integrants, que van presentar-se com a membres del cos policíac espanyol, segons que explica ElDiario.es. Fonts de Presidència ho han confirmat a VilaWeb. Segons la informació, els Mossos van poder apuntar les matrícules de dos dels vehicles, però després van constatar que les dades no formaven part de cap registre oficial. El Ministeri d’Interior espanyol ha negat que s’hagi fet mai cap seguiment a Torra. També diu que no ha rebut cap informació d’aquest incident per part del Cecor, l’organisme de coordinació dels cossos policíacs. En canvi, fonts dels Mossos que cita el mitjà asseguren que van demanar que tot constés al registre d’incidències del Cecor el dia 10 de novembre.

Summary: La policia espanyola va seguir Torra el 10-N, segons ElDiario.es


Teresa Pitarch, mà dreta de l’ex-conseller de Justícia Germà Gordó dins del moviment Nova Convergència, ha anunciat avui al matí que abandonava el PDECat. Ahir Gordó va anunciar que deixava el partit, però mantenia l’escó al parlament com a diputat no adscrit, fora del grup de Junts pel Sí. Va prendre la decisió, pressionat, arran de la investigació de què és objecte per part del TSJC pel cas del 3% de presumpte finançament irregular de CDC. Pitarch, que és presidenta de l’Institut Català de les Dones i fou candidata a les primàries del PDECat a Barcelona, retreu al partit que no hagi respectat la presumpció d’innocència de Gordó: ‘Un partit que no respecta compromisos, companys i principis fonamentals difícilment pot fer una política que porti el país a més altes cotes de llibertat, seguretat i progrés econòmic i social.’ Heus ací la seva carta pública:

Summary: Teresa Pitarch, mà dreta de Germà Gordó, també abandona el PDECat


Tres magistrats del Tribunal Constitucional espanyol, Fernando Valdés, Juan Antonio Xiol i María Luisa Balaguer, consideren que Pablo Llarena va vulnerar el dret de representació política d’Oriol Junqueras, quan el desembre del 2017 li va refusar un recurs sobre la presó preventiva quan era candidat a les eleccions del 21 de desembre. En un vot particular sobre el recurs d’empara que el TC va refusar ara fa unes setmanes, els jutges consideren que Llarena havia d’haver considerat la possibilitat d’adoptar alguna mesura alternativa a la presó preventiva, que igualment evités el risc de reiteració delictiva, però que preservés el dret de representació política. Consulteu ací l’argumentació dels magistrats: El gener del 2018, quan s’havia de constituir el nou parlament, Llarena va tornar a refusar un recurs de Junqueras contra la presó preventiva. El jutge instructor va impedir-ne l’excarceració i va argumentar que el dret de representació i participació es garantia amb el vot delegat. Bèlgica, el Vietnam de Pablo Llarena I Anàlisi de Josep Casulleras El 28 de novembre, la majoria del ple del TC va considerar que la presó preventiva decretada per Llarena complia les exigències constitucionals de finalitat i proporcionalitat.

Summary: Tres magistrats del TC aplanen el camí de Junqueras a Estrasburg i en critiquen la presó preventiva


Anticorrupció denuncia l’expresident Narcís Serra i 14 ex-alts càrrecs més per un forat de 720 milions MADRID, 16 (EUROPA PRESS) CatalunyaCaixa va realitzar en el període comprès entre els anys 2000 i 2007 “una intensiva i creixent activitat inversora immobiliària” que va fundar principalment en projeccions i expectatives de negoci de futur incert i no avalades per la necessària anàlisi de solvència, assegura la Fiscalia Anticorrupció en la denúncia remesa a l’Audiència Nacional. El Ministeri Públic denuncia l’expresident de CaixaCatalunya Narcís Serra i 14 ex-alts càrrecs més, entre els quals hi ha l’ex-director general Adolf Todó, per un ‘forat’ de 720 milions d’euros en operacions immobiliàries realitzades entre els anys 2000 i 2007. Anticorrupció els acusa d’un presumpte delicte continuat d’administració deslleial per unes irregularitats que va detectar el Fons de Reestructuració Ordenada Bancària (Frob), i constata que en aquest període la caixa va executar les inversions, a través d’una filial, a Espanya, Polònia i Portugal. “En la majoria de casos analitzats l’aval i fiabilitat que des de l’entitat es va atorgar a les projeccions efectuades per la filial immobiliària i a les manifestacions dels socis immobiliaris copartíceps de les inversions va suposar escometre les inversions confiant en la paraula del soci, sense previs informes externs independents al projecte i sense realitzar anàlisis exhaustives d’aspectes com la solvència i capacitat dels associats”, destaca la denúncia que assumirà un Jutjat Central d’Instrucció de l’Audiència Nacional.

Summary: CatalunyaCaixa va desplegar durant anys intenses inversions immobiliàries “incertes” i sense analitzar-ne la solvència


La Magda és una vídua recent que prova de tirar endavant amb els discos de la Núria Feliu i una fotografia del seu difunt marit en què dóna la mà a un antic president del govern català. Però encara no sap que l’ex-president, en aquells mesos de calor, farà una confessió pública que farà trontollar tot el món que l’envolta, amb la Magda inclosa. Aquest és l’argument de la nova comèdia de Marc Rosich, A tots els que heu vingut, que s’acaba d’estrenar al Teatre Nacional de Catalunya. Protagonitzada per Mercè Arànega, l’obra és un mirall deformat que mira de reüll l’actualitat del cas Pujol, amb molta ironia. La Magda queda totalment destarotada arran de la confessió de l’ex-president, perquè li ha caigut un referent. Però, tal com explica Rosich, ‘l’obra no és una ficció política sinó un retrat familiar’. Per això a partir d’aquest moment, tota la vida de la Magda va de gairell: entra en un estat depressiu, van sortint draps bruts del passat de la família i la protagonista fa cada vegada coses més excèntriques –com ara acollir un indigent– que sorprenen tota la família. Això obliga la germana, les filles i a la néta –interpretades per Lurdes Barba, Montse Esteve, Àurea Màrquez i Mireia Pàmies– a entrar en acció. Marc Rosich, autor i director de l’espectacle, explica que moltes vegades ha pensat que tot esdeveniment amb una certa importància necessita el contrapunt d’una mirada irònica. I així va néixer A tots els que heu vingut, que manlleva el títol d’uns versos d’una cançó de Núria Feliu. Rosich diu: ‘Volia crear per al TNC una peça que no defugís de parlar de la nostra realitat recent i que, tenint com a eina principal l’humor, funcionés com un mirall deformat de les nostres darreres vicissituds com a país.’ L’obra es podrà veure a la sala petita fins al 7 de maig.

Summary: El TNC estrena ‘A tots els que heu vingut’, una comèdia que mira de reüll l’actualitat


El secretari d’Hisenda de la Generalitat, Lluís Salvadó, ha anunciat que presentarà un recurs contra el secret de sumari pel ‘cas Santi Vidal’. El dirigent d’ERC ha lamentat que, quatre mesos després d’estar investigat per aquest cas, no ha tingut encara la possibilitat d’accedir a la informació de la causa, ni a conèixer les actuacions que duen a terme els jutges, mentre que la Guàrdia Civil cita a declarar alts càrrecs de l’executiu, fet que ‘contradiu’ que el ‘cas Vidal’ estigui en secret de sumari. En aquest sentit, Salvadó ha lamentat el ‘xou públic’ i la ‘no discreció’ de la policia. El presentarà davant el jutjat d’instrucció 13 de Barcelona, que investiga la causa per les declaracions de Santi Vidal, ex-senador d’ERC, després d’una querella presentada per Vox i que el jutge va admetre a mitjans de març. El vice-president del Govern, Oriol Junqueras també ha criticat ‘l’espectacle públic’ que du a terme la Guàrdia Civil en un cas que està sota secret de sumari, en referència a la mateixa causa oberta, sobre els interrogatoris de la policia a alts càrrecs del govern sobre els preparatius de l’1-O.

Summary: Salvadó presentarà un recurs contra el secret de sumari pel ‘cas Santi Vidal’


L’endemà que el diari Público hagi publicat la segona exclusiva sobre la relació del CNI amb el cervell dels atemptats a La Rambla de Barcelona i Cambrils, Pablo Iglesias s’ha pronunciat sobre el silenci amb què els polítics espanyols i els mitjans de Madrid han rebut les informacions. Considera que ‘revela com funciona el poder a Espanya.’ En una piulada a Twitter, el líder d’Unides Podem es fa ressò de les informacions de Público, es queixa del silenci mediàtic i assenyala PSOE, PP i Ciutadans per haver vetat una comissió d’investigació al Congrés que esclarís la relació entre el Centro Nacional de Inteligencia i l’imam de Ripoll. ‘Per què callen avui?’, els espetega. El silencio de los grandes medios sobre lo que el CNI sabía de los terroristas de Las Ramblas revela cómo funciona el poder en España. Y sirve para entender ciertos vetos para que nada cambie. ¿Por qué PP, PSOE y Cs impidieron que el Congreso investigara? ¿Por qué callan hoy? pic.twitter.com/fxjicrDeBx — Pablo Iglesias (@Pablo_Iglesias_) July 17, 2019 Valls parla de ‘campanya dels sectors separatistes’ La piulada d’Iglesias no ha agradat a Manuel Valls. El regidor de l’ajuntament de Barcelona s’hi ha referit aquesta tarda, també a Twitter: ‘Aquest comentari demostra la irresponsabilitat d’un partit que no entén i que no pot compartir el què és el sentit d’estat. Pablo Iglesias s’uneix a una campanya escandalosa dels sectors separatistes.’ Per contra, Valls no ha dit res sobre les informacions de Público. Este comentario demuestra la irresponsabilidad de un partido que no entiende y que no puede compartir lo que es el sentido de Estado. Pablo Iglesias se une a una campaña escandalosa de los sectores separatistas. https://t.co/fCyoiv5Z10 — Manuel Valls (@manuelvalls) July 17, 2019

Summary: Pablo Iglesias critica el silenci a Espanya arran de les revelacions sobre el CNI i el 17-A


Avui fa quatre mesos de l’empresonament de Jordi Sànchez i Jordi Cuixart a Soto del Real. Per aquest motiu, l’ANC i Òmnium Cultural han convocat una manifestació amb el lema ‘Il·luminem la llibertat’ a Barcelona. La plaça Sant Jaume s’ha omplert a vessar per a començar l’acte unitari i la marxa, que acaba a la presó Model. ‘Unitat, unitat’ i ‘L’escola catalana no es toca’ són, de moment, els crits que més s’estan sentit. En l’acte, amb diversos representants de la societat civil, s’han fet quatre minuts de silenci i s’ha llegit un manifest. Els vice-presidents de l’ANC i d’Òmnium Cultural, Agustí Alcoberro i Marcel Mauri, també hi han intervingut. Les llanternes dels mòbils han il·luminat la plaça i els crits de ‘llibertat’ han ressonat diverses vegades. 🔴@marcelmauri: “Quatre mesos després de l’empresonament inqualificable d’en Jordi Cuixart i en Jordi Sánchez hem de treballar més que mai per defensar plegats la democràcia i els drets civils, els valors republicans que han de ser pilars del nostre país” pic.twitter.com/ZSKqCGmAtp — Òmnium Cultural (@omnium) 16 de febrer de 2018 Emotius aquests quatre minuts de silenci acompanyats de les notes musicals del violoncel·lista Julià Borràs, que interpreta El cant dels ocells pic.twitter.com/Ge0oPlxmI3 — Òmnium Cultural (@omnium) 16 de febrer de 2018 Una volta acabat l’acte a la plaça de Sant Jaume, ha començat la manifestació fins la presó Model. A la Gran Via de les Corts Catalanes hi ha hagut dificultats amb el trànsit, ja que la Guàrdia Urbana no havia tallat l’accés a l’avinguda. La marxa ha acabat davant la Model, on han parlat el nebot de Cuixart, Pol Leiva –que ha llegit una carta– Oriol Sànchez, que ha llegit un missatge del seu pare, i l’ex-diputat Albano-Dante Fachin, que ha tancat l’acte amb un discurs. El nebot de Jordi Cuixart ha llegit davant la Model una carta que el president d’Òmnium ha escrit des de Soto del Real per aquest dia, quan fa 4 mesos del seu empresonament. Llegeix-la sencera aquí 👉🏻https://t.co/aLzQRW1g6R • pic.twitter.com/zD2wTCG3NT — Òmnium Cultural (@omnium) February 16, 2018 🎥 Emotives paraules de @jordialapreso que ens fa arribar des de la presó. Les llegeix l’Oriol, el seu fill. Gràcies 🎗 #Llibertat pic.twitter.com/SgiZgbPl2Q — Assemblea Nacional (@assemblea) 16 de febrer de 2018 No oblidarem l’1-O. No oblidem els presos. No oblidem que aquesta és una lluita de tots els demòcrates! @AlbanoDante76 #Llibertat pic.twitter.com/w6zWANlRf8 — Assemblea Nacional (@assemblea) 16 de febrer de 2018 Cuixart ha agraït el suport en un piulet, i Sànchez també ha escrit un missatge aquest matí donant les gràcies pel fet que la gent els recordi. Missatge des de la presó: Gràcies a tots els qui ens il·lumineu d’esperança. No hi ha justícia ni democràcia sense llibertat! https://t.co/dbYjGxAG4a • pic.twitter.com/y9KCxsHMiI — Jordi Cuixart (@jcuixart) February 16, 2018 Ja fa 4 mesos que som aquí dins, injustament… Gràcies per recordar-nos! Ens arriba la vostra força cada dia… sé que junts ens en sortirem aviat, molt aviat!!! #llibertat pic.twitter.com/js6k5otSni — Jordi Sànchez (@jordialapreso) February 16, 2018 Tornarem! pic.twitter.com/yH2Wy47Swr — Pilar Calvo (@pilarcalvo13) 16 de febrer de 2018 La capçalera a punt d’arribar a la Model, que ja està aglomerada. Seguim, a crits de #Llibertat! pic.twitter.com/FLZZeOh9O3 — Assemblea Nacional (@assemblea) February 16, 2018 Parla @AlbanoDante76. Aplaudiments davant la presó Model de #Barcelona. #LlibertatPresosPolítics pic.twitter.com/KNH3Hau9W7 — Fotomovimiento (@Fotomovimiento) 16 de febrer de 2018 Quan ha acabat l’acte, els manifestants han cantat ‘L’estaca’. La manifestació pels 4 mesos de presó de @jcuixart i @jordialapreso acaba amb crits d’independència i cantant Els Segadors davant de La Model @btvnoticies pic.twitter.com/PYZJdjUNwc — Roger Torres i Liñán (@RTLbcn) 16 de febrer de 2018 Paral·lelament, centenars de persones s’han concentrat davant els ajuntaments d’arreu del Principat clamant llibertat pels presos polítics. Tarragona Més de 1.500 persones criden #LlibertatPresosPolitics i il·luminen la plaça de la Font de #Tarragona. @ANCTarragona @OmniumTarragone pic.twitter.com/4TTdL4qNNX — CatInfo Tgn-Ebre (@Cati_Tarragona) 16 de febrer de 2018 Girona Girona protesta pels quatre mesos de @jordialapreso i @jcuixart a la presó. #LlibertatPresosPolitics pic.twitter.com/tnDgUnMs6Q — Òmnium Gironès (@omniumgirones) February 16, 2018 Lleida A la plaça #Paeria #Lleida s'ha dibuixat amb llum la paraula "llibertat", coincidint amb els 4 mesos d'empresonament de @jordisanchezp i @jcuixart. pic.twitter.com/RC7VXgrKTT — Noelia Casellas (@cgnoelia) February 16, 2018 Manresa Són les 7 de la tarda del dia que fa quatre mesos que hi ha tancats a Soto del Real el @jordialapreso i el @jcuixart .A #Manresa tenim concentració a la plaça Major.#LlibertatPresosPolítics pic.twitter.com/fx4jZvMdxL — ERC Manresa 🎗 (@erc_a_manresa) February 16, 2018 Solsona #LlibertatPresosPolítics Avui fa 4 mesos, 123 dies privats de llibertat @jordialapreso @jcuixart i 106 dies @junqueras @quimforn No esteu sols. pic.twitter.com/OAXIeLzhXm — ERC_Solsona (@ERC_Solsona) February 16, 2018 Terrassa Davant de l’#ArxiuTobella de #Terrassa ens concentrem per exigir la #LlibertatPresosPolítics el dia que fa quatre mesos de l’empresonament de @jcuixart i @jordialapreso. Quatre mesos de vergonya. Quatre mesos d’ignomínia. pic.twitter.com/dO0UcDpJ2n — Josep Rull i Andreu 🎗 (@joseprull) February 16, 2018 Sabadell Ni un pas enrera crida #DrRobert #Sabadell Llibertat!! 🎗🎗🎗🎗 pic.twitter.com/oAoXucLcA2 — Lourdes Ciuro 🎗 (@lciuro) February 16, 2018 Badalona Concentració a la Plaça de la Vila de #Badalona coincidint amb els quatre mesos d'empresonament dels #Jordis pic.twitter.com/LZJIAEv4pX — Badalona Comunicació (@bdncom) February 16, 2018 Banyoles Més de 300 persones tornen a reclamar a Banyoles la llibertat dels presos polítics quan es compleixen 4 mesos de l'empresonament dels #Jordis pic.twitter.com/5RSMrfTC7r — Ràdio Banyoles (@radiobanyoles) February 16, 2018 Vilafranca del Penedès Avui hem exigit #LlibertatPresosPolítics a Vilafranca i a tot el país. 4 mesos sense els Jordis, els volem lliures a ells, al Quim i a l'Oriol! #UsVolemACasa pic.twitter.com/qC3v9YF3bc — ERC Vilafranca (@ERCVilafranca) February 16, 2018 Valls Valls amb la Democràcia i la Llibertat! Us recordem cada dia! La vostra llibertat és la de tots! #LlibertatPresosPolitics pic.twitter.com/YiEwcmc0Ul — Albert Batet🎗 (@albertbatet) February 16, 2018 Mollerussa VÍDEO ▶ Centenars de persones es concentren a Mollerussa per demanar un cop més la llibertat dels Jordis https://t.co/k8bB4J0ErR pic.twitter.com/nb8mD0ltYb — Mollerussa Televisió (@mollerussatv) February 16, 2018 Falset #LlibertatPresosPolitics Concentració a #Falset Un altre cop. pic.twitter.com/5LCLLOF4DD — toni orensanz (@toniorensanz) February 16, 2018 Tortosa A #Tortosa recordem 4 mesos de presos polítics @jordialapreso @jcuixart i més de 100 dies @quimforn @junqueras , i sols un dia ja es una absoluta injustícia #LlibertatPresosPolitics pic.twitter.com/0jS8EAVI4K — Ferran Bel i Accensi 🎗 (@Ferran_Bel) February 16, 2018 Reus Quatre mesos sense els 'Jordis'. El #Mercadal de #Reus demana un cop més la llibertat dels presos polítics: https://t.co/7M2ewnz5Lx #Reusdigital pic.twitter.com/UBenTPmfl2 — Reus Digital (@reusdigitalcat) February 16, 2018

Summary: La manifestació pels presos polítics es converteix en un clam per la unitat


La Generalitat, a través de la Conselleria de Cultura, s’ha personat en el judici civil per decidir la propietat de les 111 obres de la Franja que es troben al Museu de Lleida, i que se celebrarà els dies 16 i 17 de maig en el Jutjat número 1 de Barbastre (Somontano de Barbastre). Segons ha assenyalat el departament avui en un comunicat, la decisió de la Generalitat respon la seva obligació de preservar les competències en matèria de patrimoni cultural, que inclouen la protecció d’aquestes peces i la integritat de la col·lecció, perquè els béns es troben a Lleida. Sobre aquest litigi, que és previ als béns de Santa Maria de Sixena, la Generalitat ha estat present en les actuacions prèvies del procés perquè forma part del Consorci del Museu, juntament amb l’Ajuntament i la Diputació de Lleida i el Consell Comarcal del Segrià. ‘Un pas més’ ‘Però en el moment d’iniciar-se el judici, la conselleria de cultura ha fet un pas més i ha demanat que se li consideri part demandada, juntament amb el Bisbat de Lleida’, ha defensat. L’Arquesbisbat de Barbastre-Montsó va demandar al de Lleida per reclamar la tornada a Aragó d’aquestes obres, que estan protegides per la llei del patrimoni català i que estan a Lleida. Adquisició ‘legítima’ El Consorci del Museu de Lleida i el Bisbat de Lledia ja van presentar fa un any en els jutjats de Barbastro, per separat, al·legacions contra la demanda del bisbat argumentant la legitimitat de l’adquisició de les peces i l’unitat de la col·lecció. El director del Museu, Josep Giralt, va assegurar en aquell moment que ‘ja hi ha sentències fermes que no s’han tingut en compte que confirmen que el consorci té la potestat de la unitat de la col·lecció de la seva possessió i de la seva gestió’. El museu reivindica que 27 de les 111 peces van ser traslladades en concepte de dipòsit, i assegura que ‘reconeixent que la propietat d’elles és de l’església de la qual procedeixen, el Consorci no pot atendre la petició de devolució, perquè la llei de Patrimoni Cultural Català no permet disgregar un conjunt de béns artístics protegits com a col·lecció sense l’autorització de la conselleria de cultura’. La documentació lliurada llavors incloïa actes d’una notaria de Barcelona que validen les compres que va fer el bisbe Josep Meseguer, que va escriure un dietari en primera persona relatant com va obtenir les obres de la col·lecció del Museu a través de compres i permutes.

Summary: La Generalitat es persona en el judici de la propietat de 111 obres d’art de la Franja


La setmana passada va començar el judici a Narcís Serra, Adolf Todó i una quarantena de directius de la ja difunta Catalunya Caixa acusats d’haver aplicat un ‘irresponsable’ increment de sous i dietes quan l’entitat era rescatada amb diners públics. Això va passar el 2009, però no va ser fins al 2013 que el gran públic va assabentar-se dels milions que es modificaven en plena crisi. L’ex-diputat de la CUP David Fernàndez va destapar les xifres del contracte de Todó durant una comissió parlamentària, el qual, entre més coses, li assignava una pensió de 3,5 milions d’euros –l’estat espanyol la va vetar poc després. —Té el contracte, vostè? —Sí, el tinc aquí. Esperi, que li ensenyo. —No, no, cap problema. —És aquí, eh? Consell d’administració de 26 de març de 2008. Representants d’Iniciativa, Convergència, PSC i sindicats que voten a favor del seu contracte i representants d’ajuntaments. Si vol, dic els noms. —No, no, si no tinc cap inconvenient a explicar-li-ho. M’estranya que tingui aquest contracte. Posteriorment, la fiscalia va començar una investigació i cinc anys més tard s’ha obert judici oral a Todó, Serra i la resta de directius per administració deslleial. Com en altres delictes socioeconòmics, la CUP es va personar com a acusació popular i demana quatre anys per als dos principals banquers i una indemnització. Entre sessió i sessió del judici, parlem amb l’advocada que representa l’equip legal de la CUP, Montse Vinyets: —En total, quants diners es va apujar el sou Adolf Todó? —Al contracte del 2008, es va pactar un sou de 600.000 euros més una retribució variable del 35% sobre aquest sou fix en funció d’objectius. Per a Jaume Massana, que era director general adjunt, 371.000 euros més el 35% de variable sobre el fix. També els van assignar un fons de pensions i uns fons interns meritats en favor de tots dos. A banda, també cobraven dietes. El 2010, aquest sou base fix va pujar fins a 812.000 euros i 610.000 euros respectivament, i les variables es van enfilar al 45% del salari fix. —I per què Jaume Massana no ha estat acusat? —Perquè no va participar en els consells d’administració i, per tant, no va votar a favor dels increments de la retribució. —Qui més es va apujar el sou? —El sou es va incrementar a Todó i Massana. També es van pagar unes indemnitzacions molt elevades per a tres directius que van dimitir. A banda dels sous, també va haver-hi un increment de les dietes que cobraven els membres del consell d’administració, inclosos Serra i Todó, per la seva assistència a l’assemblea general, als consells d’administració i a les comissions que té una caixa d’estalvis. A parer seu, tant els increments de sou com els increments de dietes van ser completament legals, emparats amb la normativa. —Quin paper tenia Narcís Serra en tot plegat, aleshores? —Els increments de sous i dietes es discutien a la comissió de retribucions, formada per quatre persones: Serra, Todó i dues persones més, una que representava els impositors, i una altra, la diputació. Narcís Serra, el president de l’entitat, és qui fixava les qüestions a tractar a la comissió de retribucions, donava aparença de legalitat i rectitud a totes les decisions. Quan a la comissió de retribucions Serra proposava una pujada de sous, ningú no hi votava en contra. Evidentment, Todó no hi votava en contra perquè es discutia apujar el seu sou. I els altres dos membres sempre assentien perquè els deien que els increments eren avalats per informes tècnics i legals. —Quant cobrava Narcís Serra? —Des del començament, la llei de caixes d’estalvi deia que el càrrec de president d’una caixa d’estalvis era honorífic i no retribuït. De cop i volta, sota el mandat de José Montilla, hi ha un canvi legislatiu molt important a la llei de caixes d’estalvis i s’estableix que el càrrec de president, tot i ser honorífic, pot ser retribuït. A partir d’aquest moment, Serra, a part de les dietes (el 2004 eren de 24.801 euros, i el 2005, de 135.707,85 euros) passa a cobrar un sou de 175.000 euros, a més de dietes (61.808 euros el 2007, 85.440 el 2008, 82.580 el 2009 i 92.334 el 2010). —Quina diferència hi havia entre abans d’apujar-se el sou i després? —Li ho vam demanar al judici. No ens ho va saber aclarir. Va dir que havia de fer la convocatòria de les ordres del dia, portar les reunions… Les mateixes coses que feia quan cobrava només dietes. —Però Todó i Serra s’escuden en el fet que el Banc d’Espanya i la Generalitat estaven al cas de l’increment de sous. Això trastoca la vostra estratègia? —En principi, sí que es van fer unes comunicacions. Però, primer de tot, hauran de venir els del FROB a declarar per aclarir què es deia, concretament, a les comunicacions. I en segon lloc, si ho sabien, no sé si pel sol fet de saber-ho, deixa de ser delicte. Sí que és clar que a partir d’un moment determinat, Catalunya Caixa estava en un moment molt difícil econòmicament i ells van prendre acords que eren perjudicials per a l’entitat i només responien al seu interès. La qüestió de les retribucions dels directius de les caixes d’estalvi estava volgudament desregularitzada. Tots són recomanacions i tot queda a l’empara que puguin fer el vulguin. És buscat. —Els tècnics del Banc d’Espanya, o algú, han validat aquestes comunicacions? —A les pròximes sessions de judici, han de venir els tècnics a aclarir aquesta qüestió. Però és molt important desmuntar la idea que presenten les defenses, que diuen que en el moment que es va prendre els acords dels increments de sous i dietes, l’entitat es trobava en una situació difícil la qual tot feia pensar que remuntaria i que, per tant, les retribucions no causaven perjudici a l’entitat. Nosaltres defensem que l’entitat ja estava en fallida tècnica quan van incrementar els sous, que el vaixell s’enfonsava i van voler-se garantir els màxims beneficis personals. Aquesta és la nostra hipòtesi. —Estava en fallida tècnica? —Sí perquè hi havia una concentració en actius immobiliaris tòxics molt gran. La caixa d’estalvis havia creat, ella sola (unes 62) o a mitges amb altres promotors immobiliaris (unes 68), moltes societats dedicades a la promoció immobiliària I durant molt de temps, en comptes de reflectir als balanços la depreciació que havien patit aquestes societats, continuaven sobrevalorant els seus actius amb taxacions que no s’ajustaven a la realitat. Llavors, donaven a aquestes societats un valor que realment no tenien i els comptes de l’entitat del 2008 al 2011 no s’adequaven al principi de prudència comptable. De fet, el 2010 feien un ERO. Per això diem que quan van incrementar sous i dietes, l’entitat ja estava en fallida, encara que formalment no s’hagués declarat. —Ells argumenten que el primer sotrac de la crisi l’havien superat. —Sí, diuen que eren en una v, i que se’n sortirien. Però crec que qualsevol persona amb dos dits de front deia que, d’allà, no en sortirien perquè hi havia una dependència molt gran en els actius immobiliaris. Eren en una situació de col·lapse i era gairebé impossible sortir-ne. Recordem que, en total, van rebre 13.000 milions d’euros de rescat! A parer meu, Deloitte va maquillar els comptes anuals amb relació a les qualificacions de les seves societats participades. Fins que hi va haver un moment que això no se sostenia més. No pot ser que de cop i volta tot s’enfonsi. No. Hi va haver un in crescendo i el van anar maquillant fins que un dia no van poder més i llavors va sortir tot. —Desconeixia aquest ‘maquillatge’. —I Deloitte va arribar facturar onze milions d’euros en concepte d’auditories. Si pagues aquesta quantitat, gairebé et diran allò que vols que diguin. —Entre Deloitte, Banc d’Espanya… Es podrien anar demanant responsabilitats a altres actors secundaris? —Exacte. És possible fer-ho, una altra cosa és que hi hagi ganes. El gran quid de la qüestió encara no ha arribat a judici, que és la gestió que es va fer de la caixa d’estalvis. I ens hem quedat amb la petita punta de l’iceberg, els increments de sou, que públicament és molt gràfic i xocant, però per mi la qüestió és com es va perdre de vista què era una caixa d’estalvis. Una caixa d’estalvis té un objecte social molt clar i molt concret, que és fomentar l’estalvi i tenir una xarxa d’oficines arrelada al territori. I els directius van fer absolutament la cosa contrària. Convertir la caixa en un banc, dedicar-se a ser promotors immobiliaris i anar més enllà del territori fent promocions immobiliàries a Polònia o Gran Canària, per exemple. —De fet, Serra és investigat per les inversions a Polònia. —Sí, al jutjat central d’instrucció 2 de Madrid. S’investiga Torca Procam Polska, la societat immobiliària més gran de l’entitat. Passa que ja som a final del 2018 i encara és en fase d’investigació. Crec que van molt tard. —És possible investigar una caixa en general per administració deslleial, tants anys després? —Quan s’enfonsaven les caixes, per exemple, Catalunya Caixa es va quedar moltes de les societats en què participava, es va quedar la part dels promotors. I es van començar a concedir crèdits de milions d’euros de manera desmesurada sense demanar responsabilitats ni avals, i a un tipus d’interès baixíssim, sabent que no retornarien. Aquí també hi pot haver responsabilitats penals. Jo no dic que ens posem a mirar de manera general si es va gestionar bé o no, sinó que hi ha un seguit d’actuacions concretes de decisions que van més enllà d’una mala gestió empresarial, que són decisions que perjudicaven els interessos de la caixa i beneficiaven persones concretes. Però moltes ja deuen haver prescrit. —Veurem Narcís Serra o Adolf Todó en altres judicis? O és molt difícil d’obrir la caixa dels trons? —Nosaltres la vam provar d’obrir. Aprofitant el procés per l’increment dels sous, vam demanar que s’ampliés la querella per una actuació concreta que va haver-hi a Lleida pel cas de la Llotja i finalment es va arxivar. És clar que la CUP no és la fiscalia i no té accés a la documentació. Això requereix moltes hores i un treball ingent. Sí que sé que el FROB va donar compte a la fiscalia de tot un llistat d’operacions bancàries. Algunes són en fase d’investigació, però no en conec cap per la qual s’hagi obert judici oral. —La fiscalia no ha estat diligent amb tots els presumptes delictes que rodegen Catalunya Caixa? —No m’ho explico. —Només començar el judici, el jutge ja va rebaixar la quantitat de la fiança. Com ho vau entomar? —Això és l’aplicació de la doctrina del cas Nóos, que diu que l’acusació popular no pot demanar una quantitat de responsabilitat civil més alta que la fiscalia o l’acusació particular. En aplicació d’aquesta doctrina, es va rebaixar la responsabilitat civil, i per tant, la fiança exigida. La condició d’acusació popular no ens permetia d’anar més enllà. —Si els declaren culpables, retornaran els diners que es van quedar de més? —Al nostre entendre, no. —Confieu a demostrar que són culpables? —Per a mi ja és molt que hàgim arribat a obrir judici oral. És clar que ells tenien la voluntat de prendre decisions desfavorables a Catalunya Caixa, però no ho van fer de manera poc delicada, sinó que van procurar donar aparença de legalitat. Per exemple, van encarregar informes a empreses amigues, com la consultora Hay, que constantment surt a la causa. Van procurar de maquillar la seva actuació. Nosaltres hem d’acreditar davant el tribunal que això va ser part d’un pla preconcebut, decidit i buscat des del minut zero per a vendre aquests acords perjudicials per a l’entitat, però donant-los aparença de legalitat. De fet, perquè els increments fossin aprovats pel consell d’administració havien de donar aquesta aparença de legalitat. Són gent que té una formació alta, amb moltes eines al seu abast per a arribar als seus objectius i vestir-los d’una fraudulenta legalitat. —Creieu que hi havia mala fe per part de Serra i Todó? —Sense dubte. Sense mala fe no hi ha delicte. I és això que hem de demostrar. —A les defenses no els va agradar que la CUP es personés com a acusació popular. I us volien investigar. Com va anar? —Es van fer públics uns correus aportats per la defensa de Todó a la instrucció per justificar que hi havia un contacte amb el Banc d’Espanya. La defensa de Todó va presentar un compendi d’articles que s’havien fet ressò d’aquests correus filtrats a la premsa i va sol·licitar al jutge que m’obrís una investigació per revelació de secrets. Però es va desestimar la petició. —Per què creieu que molesta tant que la CUP es personi com a acusació popular en casos de delictes econòmics? —Suposo que perquè no volen que aquests processos siguin objecte de debat públic. Que es ventilin a porta tancada. —Sabeu si els acusats han provat de pactar amb la fiscalia? —No ho sé, no en tinc ni idea. —Tot plegat, és una mena de metàfora de la bogeria econòmica que es va viure al país abans i durant la crisi, oi? —Sí, com els beneficis sempre són individuals i les pèrdues s’han de socialitzar. Aquests senyors cobraven molt perquè en principi tenien molta responsabilitat en el seu càrrec, però hem vist que malgrat tot el que ha passat, no els han exigit ni la mínima responsabilitat. I s’ha liquidat una entitat que estava constituïda des del 1926, amb molts anys d’història. Aquest cas també posa sobre la taula una política de retribucions basada a apel·lar a una direcció kamikaze de les entitats bancàries. —Què voleu dir? —Es desestimaven les polítiques reposades a llarg termini i que fomentessin l’estalvi privat, que era l’objectiu inicial de les caixes, ho repeteixo. Es va destinar tot al fet que el directiu de torn assolís els incentius i les bonificacions previstos aquell any. Tot es planificava a curt termini perquè tothom arribés als objectius. I això és una bestiesa. I a part, en última instància: qui funda la caixa? La Diputació de Barcelona, que va perdre de vista quina entitat gestionava. Es va convertir en una immobiliària. Ens hem hagut de sentir a dir que tot va anar malament perquè no es tornaven els préstecs hipotecaris signats per la gent. Si mireu el gran factor de risc de Catalunya Caixa, no era en les hipoteques dels habitatges, que era mínim, sinó en societats immobiliàries que tenien.

Summary: Montse Vinyets: ‘Sens dubte, hi va haver mala fe de Serra i Todó’


La Comissió Ciutat-Port ha desplegat una pancarta amb el lema ‘No a l’expansió del port’ durant la setena mascletà de les Falles. Segons que han dit, l’objectiu és ‘cridar l’atenció de la ciutadania sobre els efectes negatius per al medi ambient i la salut que tindrà la decisió faraònica de l’Autoritat Portuària de València (APV), d’ampliar el Port de València‘. La Comissió Ciutat-Port, entitat integrada per Acció Ecologista-Agró, Per l’Horta, Ecologistes en Acció, l’Associació de Veïns i Veïnes de Natzaret, la plataforma El Litoral per al Poble i altres col·lectius, considera que existeixen ‘dubtes fundats sobre les presumptes bondats de l’ampliació nord del Port de València’. Actualment, l’Autoritat Portuària de València (APV) té projectades ‘diverses infraestructures, tant portuàries i com viàries, que es van presentant fraccionadament davant la societat’. Segons han assegurat, el motiu d’aquest ‘fraccionament’ és ‘evitar el rebuig social que provocaria el coneixement de tots els impactes ambientals i per a la salut que comporta l’ampliació de la superfície del Port de València i de la seva capacitat de trànsit de contenidors’. ‘Una bona prova de la racionalització d’aquesta desconfiança ha estat la recent reformulació del projecte de l’ampliació nord, amb la renúncia de l’APV al dragatge de 22 metres i la prolongació del dic d’abric’. ‘Des de la Comissió Ciutat-Port sospitem que des del principi les autoritats locals, autonòmiques i estatals han seguit una estratègia política de distracció i confusió dirigida a la manipulació de l’opinió pública. Per això, volem recordar als nostres governants que l’Emergència Climàtica és una realitat del present que condiciona el creixement portuari i que s’està ignorant amb una alarmant temeritat’, han dit.

Summary: Despleguen una pancarta gegant contra l’ampliació del port de València durant la ‘mascletà’


El TSJC ha citat com a investigats el conseller d’Interior, Miquel Buch, i el sergent dels Mossos d’Esquadra Lluís Escolà, acusats tots dos per la fiscalia d’un delicte de prevaricació i d’un altre de malversació de diner públic per l’escorta que s’ha donat al president Carles Puigdemont a l’exili. Segons la fiscalia, el el sergent a la vegada exercia com a escorta i com assessor del conseller. La investigació sobre l’equip d’escortes de Puigdemont va començar arran de diverses denúncies presentades per diputats de Ciutadans al parlament. Buch ha estat citat a declarar el 25 de març i el sergent, el 26 de març. La magistrada instructora, Mercedes Armas, no imposa fiança i estableix com a policia judicial en aquest cas la Comissaria General d’investigació criminal dels Mossos. Escolà va ser nomenat assessor en matèria de seguretat el juliol del 2018, però va deixar el càrrec a petició pròpia el març del 2019. Abans, durant i després d’aquest període, la fiscalia veu acreditat que ha estat fent d’escorta del president Puigdemont tot i que, segons diu estava en situació de ‘cerca i captura’. El mateix dia que es va presentar la querella, el novembre passat, Buch va dir que ‘en cap cas’ no va nomenar un assessor per fer d’escorta de Puigdemont. ‘No està ni entre les meves competències ni en la meva voluntat’, va assegurar. El TSJC considera que el relat de la fiscalia conté els ‘indicis suficients’ per admetre a tràmit la querella per prevaricació i malversació de fons públics i investigar els fets. A més, no descarta que la investigació es pugui estendre a més persones si durant la instrucció es considerés que haguessin ‘assessorat’ Buch i Escolà en qualitat de ‘còmplices, cooperadors o encobridors dels fets’.

Summary: Miquel Buch i un sergent dels Mossos, citats com a investigats al TSJC per l’escorta de Puigdemont


Entre els manifestants espanyolistes que ahir van boicotar una connexió en directe d’IB3 davant el palau de l’Almudaina de Palma, hi havia una regidora del PP de Marratxí, Petri Galmés. Van escridassar i amenaçar els periodistes, dient-los que parlessin ‘en mallorquí i no en català’, amb una actitud agressiva. Els fets van ser enregistrats per la periodista de TV3 Margalida Solivellas, qui també informava de l’arribada del monarca espanyol a Palma. El grup era a l’exterior del palau per a donar suport a Felipe VI, rebut a crits de ‘llibertat presos polítics’ per part d’una altra concentració. La regidora Petri Galmés va entrar a l’ajuntament de Marratxí amb José Ramón Bauzá. En va ser regidora de Serveis Socials i Família entre el 2007 i el 2011 i el 2011 i el 2015. D’ençà del juny del 2015 és regidora a l’oposició. En el vídeo penjat per IB3 es pot identificar, en primer pla, Petri Galmés, tot i que en adonar-se que el càmera l’enregistra, s’amaga. Lamentam l’atac a la llibertat d’expressió i d’informació ocurregut davant l’Almudaina. Els companys d’@IB3noticies no han pogut fer la seva feina en directe. ⁰Gràcies per la vostra professionalitat @Kinodragon75 @CaldenteyMarga! pic.twitter.com/NbIRGL7jib — IB3 (@IB3) 3 d’agost de 2018

Summary: Una regidora del PP de Marratxí entre els atacants als periodistes d’IB3


El Jutjat d’Instrucció número 1 de Barcelona en funcions del CIE de la Zona Franca ha ordenat que s’informi els interns de les seves expulsions amb almenys 24 hores d’antelació. En la resolució, que data del 27 de juliol, el jutge incorpora algunes excepcions a aquesta obligació com les raons de seguretat, prevenció de la violència i alteració de la convivència però, en qualsevol cas, quan la direcció del CIE incompleixi el termini de preavís n’haurà d’informar i justificar de forma individualitzada al jutjat de control de CIE. La mesura serà vigent a partir del 4 de setembre. La Fundació Migra Studium assegura que ha constatat que les expulsions són executades ‘massa sovint sense notificar ni l’hora, ni l’itinerari, ni amb prou antelació perquè els interns puguin preparar-se i avisar als seus advocats o familiars i amics sigui aquí o en els seus països d’origen’. Segons recorda la Fundació, així ho han considerat també diverses resolucions del Consell d’Europa i de les Nacions Unides determinant que el preavís amb suficient antelació és una obligació mínima de les autoritats en el procediment d’expulsió. Amb aquests antecedents, Migra Studium va presentar una queixa exposant aquests fets i sol·licitant al jutjat que prengués una decisió relativa al temps mínim de preavís per als interns. L’òrgan judicial va admetre la petició i la Fiscalia es va posicionar favorablement sobre els arguments de la Fundació.

Summary: El jutge obliga el CIE de la Zona Franca a informar als interns de l’expulsió amb una antelació mínima de 24 hores


Els presidents del PP i de Cs, Pablo Casado i Albert Rivera, han vestit avui de la mateixa manera per a tancar la campanya de les eleccions d’Andalusia. La xarxa se n’ha mofat i molts usuaris han aprofitat la coincidència per a fer mems. Vegeu-ne alguns exemples. Albert Rivera y Pablo Casado. Ya es facherío en El Corte Inglés. pic.twitter.com/fiYECKj3bc — Es de Locos 🤯 (@EsDe_Locos) November 30, 2018 #"Albert Rivera y Pablo Casado"Que si ya lo predijo Los Simpson, que si ya lo predijo Futurama… No! Ya lo predijo Escobar. pic.twitter.com/DVrNV4JeWK — El_Ultimo_Mono (@E_lultimo_mono) November 30, 2018 Rivera y Casado y Rivera y Casado y Rivera y Casado y Rivera y Casado #YoSoyInfluencer pic.twitter.com/fgd3PmKxa1 — kekoo (@__keko009__) November 30, 2018 La prueba científica definitiva que justifica la prohibición de la clonación humana. Encuentra las 0 diferencias entre Albert Rivera y Pablo Casado: pic.twitter.com/3CjDuUKy2W — Alberto Suarez (@_AlbertoSuarez) November 30, 2018 Albert Rivera y Pablo Casado pic.twitter.com/KxE56lLIi2 — Gadegània (@gadegania) November 30, 2018 Albert Rivera y Pablo Casado: pic.twitter.com/4XcyFritxO — Sergi Rojo (@Sergi_RH) November 30, 2018 Albert Rivera y Pablo Casado pic.twitter.com/eYlNwa44z6 — Inaki (@Inaki199595) November 30, 2018 Albert Rivera y Pablo Casado pic.twitter.com/aLLtQwLGLV — Sergio Gutiérrez (@Slevin_nc) November 30, 2018

Summary: La xarxa es mofa de Casado i Rivera perquè vesteixen igual


Catalunya no només es construeix amb castells de 10 pisos amb folre i manilles. La identitat catalana és rica i abraça moltes altres tradicions que, malauradament, avui en dia semblen haver estat oblidades pels joves. Malgrat això, n’hi ha que volen seguir amb l’expressió de la cultura catalana i alhora aprofitar per passar una bona estona amb els amics. Culturalment, avui en dia tiren molt els castells, els diables, o el ball de bastons; però en canvi, costa que la gent s’enganxi a les sardanes o les havaneres. El jovent considera que aquestes activitats estan mancades de dinamisme o no troben prou colla per animar-se a participar-hi. De les sardanes a l’esbart Això és el que els va passar a l’Oriol Roger (20 anys) i la Marina Serra (21 anys). Aquests dos joves de Blanes van començar a ballar sardanes de ben petits. Els seus pares també en ballaven i volien que, a banda de fer esport, els seus fills també fessin cultura popular. En aquell moment, la colla sardanista del poble tenia tres grups: l’aleví-infantil, el juvenil i el dels pares. Tots assajaven cada divendres; però avui dia ja només ho fan els pares, i de tant en tant. El mot sardana apareix recollit en la terminologia del segle XVI en referència a una dansa que es ballava en forma de cercle tancat o rotllana, però no es té informació de com és el ball fins al segle XIX. En el seu origen, es tractava d’una dansa semi litúrgica ballada en cadena, bàsicament per homes, i que representava l’organització jeràrquica i social d’una comunitat. Durant la dictadura franquista, la sardana -entesa com a símbol de la cultura catalana-, va ser prohibida, però no va desaparèixer. L’any 2010, la Generalitat de Catalunya la va inscriure al Catàleg del Patrimoni Festiu de Catalunya declarant-la “element festiu patrimonial d’interès nacional”. Avui dia, la sardana la ballen tan homes com dones i existeixen més de trenta mil partitures. Però, tot i el reconeixement institucional, no sembla gaudir de massa bona salut: ara farà uns dos anys, que tant l’Oriol com la Marina, van deixar-les. L’Oriol ho va fer per apuntar-se a l’esbart i perquè “la colla es va anar diluint, i com que l’esbart seguia fort i era una cosa que des de petit també m’havia semblat interessant, vaig canviar d’aires”. La temporada de sardanes, tal i com estableix la Confederació Sardanista de Catalunya, és una lligueta de concursos que se celebra cada setmana a un indret diferent. Hi ha dues categories: la lliga territorial i la d’honor. Ambdues comencen per Setmana Santa i duren tot l’estiu, fins que cap el mes d’octubre es fa l’última. L’activitat sardanista però, no s’atura durant l’hivern, perquè és l’època en què comencen a assajar per tenir-ho tot a punt per tornar a començar la primavera següent. Les bitlles catalanes com a entreteniment d’estiu pels joves Un cas ben diferent és el d’en Carles Torner (20 anys) i en Pau Ribas (20 anys), que van decidir apuntar-se al torneig de bitlles catalanes de Tordera (Barcelona) amb la seva colla d’amics. En Pau recorda, somrient, que “a la primera jornada, al primer llançament, vam ser líders provisionals”. Actualment, la majoria dels joves s’apunten a l’estiu de manera espontània, i tot i que la mitjana d’edat dels tornejos d’estiu volta els 30 anys, la regular és d’uns 60. Per en Carles, el futur de les bitlles és com el present: “gent gran que juga tot l’any i gent jove que s’hi apunta espontàniament”. Avui dia, les bitlles catalanes les practiquen unes 2.000 persones a Catalunya i hi ha més d’un centenar de clubs. Des del 30 d’agost de 2007, la Federació Catalana de Bitlles i Bowling està reconeguda de ple dret per la federació internacional, però no pot jugar amb altres països perquè el reglament no és el mateix. Els documents més antics que es conserven a Catalunya sobre les bitlles catalanes daten dels segles XIV i XV; i igual que les sardanes, durant el franquisme es va prohibir jugar-hi amb el pretext que s’hi feien apostes, i el joc va patir una forta davallada que en molts llocs va suposar-ne la desaparició. Als anys vuitanta, amb el canvi de règim, va renéixer. Les havaneres: un món masculí però no masclista Malgrat que molts no sapiguem definir què és una havanera, si sentim El meu avi va anar a Cuba… sabrem acabar el verset: a bordo del català. “El meu avi” és una de les havaneres més conegudes, però aquest gènere musical català va molt més enllà. El seu origen es remunta al segle XIX i recull influències d’Amèrica, Europa i Àfrica. De fet, l’havanera va néixer com un gènere ballable; però ara està concebuda per ser cantada. A Catalunya hi ha hagut sempre la tradició de cantar-ne a les tavernes, i de fet, es va seguir cantant en llengua castellana fins als anys seixanta del segle XX. L’any 1966, s’inicià la coneguda cantada d’havaneres de Calella de Palafrugell i el 1994 es va crear la Fundació Ernest Morató amb l’objectiu d’impulsar la investigació del món de les havaneres. Actualment, la majoria de grups musicals que canten havaneres estan formats per homes de més de 50 anys, a excepció d’alguns conjunts de joves, com ara Arjau o Xicranda. Però la norma no sempre es compleix: Les Anxovetes són un conjunt musical format per 3 joves veus femenines i 3 nois que les acompanyen, “els seitons”. Elles volen demostrar que aquest món no és ni exclusiu dels homes, ni un món tancat. Tona Gafarot (30 anys), ideòloga i component de Les Anxovetes, entén les havaneres com “un gènere que poca gent jove coneix i que es pot difondre molt més amb noves maneres d’interpretar”. Tot i així, una de les preocupacions més grans que hi ha ara per ara al món de l’havanera és que quedi reduït a poques formacions. Les Anxovetes estan sorpreses de l’èxit que han tingut. I és que, al mes de novembre passat, ja tenien 20 concerts tancats per a l’estiu. A més, aquest any, estan nominades als premis Enderrock a millor disc de folk per En fresc i millor cançó de folk per La mare del mar –la seva primera havanera pròpia- del 2015. So de festa: els trabucaires Els trabucaires són grups armats amb trabucs que acompanyen en seguicis, cercaviles o trobades, entre d’altres actes, llançant trets enlaire per tal de fer soroll per alertar i anunciar una festivitat a la població. El mot trabucaire s’aplica tant als bandolers catalans com als qui duen a terme aquest tipus d’activitat folklòrica. Tot i que el seu origen es remunta al bandolerisme i les agrupacions de defensa populars i guerrilleres del segle XVIII, avui la Coordinadora de Trabucaires de Catalunya només té registrades unes 50 colles, la immensa majoria formades per gent gran amb poca representació juvenil. La jove trabucaire Anna Maria Tuneu (26 anys), n’és una excepció. Fa 15 anys que forma part dels Trabucaires d’en Toca-sons de Taradell i la seva colla fa sortides durant tot l’any, però la més especial és el 25 d’agost, durant la Festa Major. Des de petita, l’Anna acompanyava al seu pare a trabucar, i quan va tenir l’edat, va treure’s el permís. Sempre que pot, engresca a la gent a trabucar, perquè diu que “és una sensació inexplicable” i que no ho deixarà fins que es jubili. La realitat és que, totes les activitats que duen a terme els protagonistes d’aquest reportatge formen part del folklore català i confegeixen la identitat catalana. Tot i que a vegades els han criticat per participar-hi, asseguren que s’ho passen bé i que les crítiques no els tiraran enrere. I és que aquesta és l’única manera perquè les tradicions no acabi essent només una pàgina dels llibres d’història de Catalunya. Els joves tenen la clau per mantenir-les vives.

Summary: Tradicions catalanes que no omplen places i amfiteatres


El plenari de l’Ajuntament de Reus ha tombat aquest dijous la moció del Partit Popular per rebutjar el referèndum de l’1-O. El PDeCAT, ERC i la CUP hi han votat en contra, el PSC i Ara Reus s’han abstingut i el text només ha acabat rebent el suport dels populars i Ciutadans, que sumen sis regidors. La moció demanava el compromís del consistori de no donar suport a l’1-O, així com no proporcionar mitjans ni personal municipal, a més de reclamar que Reus abandoni l’Associació de Municipis per la Independència (AMI). ç L’alcalde, Carles Pellicer (PDeCAT), ha apuntat que aquesta moció “no tenia cabuda” al ple perquè el referèndum no està convocat, i ha afirmat que defensarà sempre el dret a decidir i a votar “malgrat els atacs que puguin venir, vinguin d’on vinguin”. A més, s’ha compromès a actuar amb responsabilitat i “sempre que es consideri, les decisions aniran acompanyades amb informes de secretaria”. “Faré el que toqui quan calgui”, ha dit.

Summary: Reus rebutja la moció del PP contra l’1-O


La fiscalia ha recorregut contra l‘arxivament de la investigació de l’accident del metro de València del 3 de juliol del 2006, en el qual varen morir 43 persones i 47 més varen resultar ferides. El jutjat d’instrucció número 21 havia pres la decisió en considerar que no hi ha responsabilitats penals i que no ha quedat acreditat que l’accident es produís a causa de l’estat del vagó o de les vies. És la tercera vegada que es decideix arxivar la investigació, però tant la fiscalia com les víctimes han decidit recorre-ho. Segons ha informat Valencia Plaza, el principal argument és que la negativa de la jutgessa Nieves Molina d’acceptar la pràctica de diligències i pericials fa impossible que s’esclareixin les causes de l’accident. Així, el motiu del recurs és el rebuig de jutjat a prendre declaració a l’ex-directora de Ferrocarrils de la Generalitat Valenciana (FGV) i als quatre tècnics investigats, atès que la jutgessa va considerar que no se’ls podien exigir responsabilitats penals. La fiscalia considera que sense aquests testimonis no pot arxivar-se la investigació.

Summary: La fiscalia recorre contra l’arxivament de la investigació de l’accident del metro de València


El batlle de València, Joan Ribó, ha denunciat que ‘la ignorància’ i ‘la intolerància’ de Vox han impedit d’aprovar al ple de l’ajuntament una declaració institucional sobre el 75è aniversari de l’alliberament del camp de concentració d’Auschwitz. En declaracions als periodistes abans de la sessió, Ribó ha criticat que Vox s’ha negat a signar aquesta declaració ‘perquè diu que no és cert que allí hi havia persones que estaven detingudes pel seu caràcter LGTBI’. ‘Haurien de llegir-se la història’, ha recomanat el batlle. Com a exemple, ha destacat que el nom del col·lectiu Lambda, que integra a gais, lesbianes, bisexuals, transsexuals i intersexuals, ve precisament del qualificatiu amb el qual els nazis identificaven a aquestes persones. ‘A vegades la ignorància es convertix en intolerància, i aquest és un cas claríssim d’ignorància i, per descomptat, d’intolerància’, ha afirmat Ribó, qui ha recordat que en el camp de concentració d’Auschwitz van ser assassinades 1,2 milions de persones.

Summary: Ribó denuncia que Vox ha impedit una declaració sobre l’alliberament d’Auschwitz


Joan Ribó (Manresa, 1957) es presenta a la reelecció com a batlle de València per Compromís després de quatre anys de gestió del govern de la Nau. La suma dels vots de Compromís (9 regidors), el PSPV (5 regidors) i València en Comú (3 regidors) va aconseguir de fer fora del consistori la totpoderosa Rita Barberà i emprendre un trajecte d’un govern d’esquerres plural, però no pas exempt de tensions internes. Tot i ser fundador de Compromís, Ribó prové d’Esquerra Unida del País Valencià, de la qual va ser secretari general entre 1997 i el 2003. Professionalment, va arribar a la ciutat per estudiar enginyeria agrònoma a la Universitat de València, després d’haver fet el batxillerat a Barcelona. Durant els set anys següents, va ser professor de la UPV a les Escoles Superiors d’Enginyers Agrònoms i Industrials. El 1978, va aprovar les oposicions de professor agregat de Física i Química d’Ensenyament Mitjà, i cinc anys més tard, obtingué per oposició la plaça de catedràtic. Des d’aleshores, desenvolupà la tasca docent als instituts de batxillerat de Manises, Sorolla i Districte Marítim a València, i Meliana, on actualment té plaça en excedència per ser batlle de València. —Compromís va guanyar a València el 28-A i el CIS pronostica que repetirà. Confieu en la victòria? —Estic il·lusionat per revalidar l’alcaldia de València per a Compromís el pròxim mandat, però la decisió, encara que siga una obvietat dir-ho, és de la gent i de qui es mobilitze més a l’hora de votar. Per tant, l’única certesa és la que isca de les urnes diumenge. —La dreta pot sumar una altra vegada? —Aquests quatre anys, hem fet una bona feina i, sincerament, la sensació al carrer és d’una ciutat que vol continuar avançant cap al futur. Que no vol que la tornen al passat. Per això confie que els valencians i les valencianes optaran per reeditar un govern progressista, valencianista i ecologista. La tornada de la corrupció als governs municipals com el de València seria terrible. —Parlant de corrupció. La imputació de Francisco Camps pel circuit de F1 desgasta el PP? —El PP duu desgastat aquests darrers quatre anys. Tot el seu grup municipal a l’ajuntament (els deu regidors de deu) estan imputats per corrupció; exactament, per emblanquiment de capital. Als noticiaris cada dia tenen un rosari d’ex-consellers i, fins i tot, ex-presidents encausats o directament processats: Francisco Camps, Eduardo Zaplana, Juan Cotino, Rafael Blasco… La gent té memòria, i sap el mal que han fet. —Confieu a revalidar l‘acord amb el PSPV i Unides Podem malgrat les tensions viscudes aquesta legislatura? —Tampoc hi ha hagut tantes tensions, la veritat. Necessitem un govern estable i alhora valent. Fixeu-vos-hi, en tot el mandat hem estat la primera ciutat de tot l’estat d’aprovar, any rere any, el pressupost municipal. És més, avui som l’única ciutat de més de 500.000 habitants amb els comptes del 2019 aprovats. Això diu molt d’un govern de coalició. És clar que vull revalidar eixe govern compartit. Encara que siguen d’altres partits, són companys de govern, i vull comptar amb ells. —La figura del futur batlle està en discussió si Compromís no queda primera força? —A hores d’ara pràcticament totes les enquestes donen com a primera força Compromís. L’enquesta del CIS, que tant encertà les passades eleccions espanyoles, també diu que serem primera força. I encara més: en les eleccions a les Corts del passat 28 d’abril, Compromís va ser novament la força més votada, i això ja no és una enquesta: és una realitat objectiva. —Què ha canviat a València en aquests quatre anys de govern de la Nau? —No hem de perdre de vista que fa quatre anys València era en l’epicentre de la corrupció i que avui, en canvi, és reconeguda pels seus valors. Per la solidaritat amb l’Aquarius, per la cultura amb les Falles com a Patrimoni Immaterial de la UNESCO, per la sostenibilitat amb la capitalitat mundial de l’Alimentació. Hem reduït el deute a la meitat, hem fet noves zones verdes en tots els districtes de la ciutat, tenim pressupostos participatius… La llista és llarga, i encara cal continuar avançant. —D’acord, però segur que teniu objectius pendents. —Els meus principals reptes són en matèria d’habitatge i ocupació. L’augment del preu del lloguer fa necessari posar un límit i crear oferta d’habitatges amb un lloguer assequible. Això ho farem amb l’empresa pública Aumsa i amb una entitat mixta amb aquesta missió. Quant a l’ocupació, en aquest mandat s’han generat més de 15.000 nous llocs de treball a la ciutat, però vull impulsar un Pla Estratègic d’Ocupació destinat, sobretot, a joves, a majors de 55 anys i a desocupats de llarga durada. És a dir, a aquells sectors de població que ho tenen més difícil. —Una de les vostres primeres decisions va ser derogar el Pla del Cabanyal, però els veïns es queixen que el barri continua tenint problemes. —És clar: la destrucció sistemàtica del Cabanyal durant 24 anys no es redreça en només quatre. Hem fet moltes coses que el veïnat agraeix: s’han atorgat centenars d’ajuts a la rehabilitació d’habitatge, hem reurbanitzat les zones més castigades i també el seu entorn, hem treballat amb un pla de convivència al barri… I cal continuar per aquesta senda. I dic una cosa més: el veïnat fa molt bé de posar les reivindicacions del barri a l’agenda política. És el que cal. —Us acusen d‘haver fet política només per a la gent que va en bicicleta? —L’oposició diu això. Les dretes que encarnen PP, Ciutadans i els ultres només han tingut una proposta per a aquesta campanya: destruir els carrils bici. La veritat és que considere més adient que bicis i patinets vagen pel seu carril i no per les voreres. I sobretot s’ha de dir que hem fomentat les noves zones de vianants, l’ampliació de voreres i el transport públic. Donaré només una dada: en aquests quatre anys, hem adquirit 176 nous autobusos híbrids i elèctrics. En tot el mandat anterior, el PP només en comprà dos. Per al pròxim període, cal abordar la mobilitat metropolitana: que la gent que ve a València a treballar, estudiar o divertir-se no haja d’agafar el cotxe necessàriament, sinó que puga vindre en transport públic. —A València s‘ha disparat el preu del lloguer. No s‘ha fet prou des de l‘ajuntament? —Precisament per això us comentava abans les propostes per al pròxim mandat, perquè volem fer més. Posar un límit al preu del lloguer i crear oferta d’habitatges amb un lloguer assequible mitjançant l’empresa pública Aumsa. Amb això intentarem fer front a aquest problema. —Que es reediti l‘acord del Botànic és bo per a València? —L’Acord del Botànic anirà per una banda, i el cap i casal per la seua. Amb això vull dir que jo, com a alcalde, no permetria mai que València fóra moneda de canvi de res ni de ningú. Evidentment, vull un govern d’esquerres també a la Generalitat. —Veig que us cureu en salut. I un govern del PSOE a Madrid? —Jo preferiria un govern que necessitara els suports de l’esquerra per a legislar al parlament, i per a executar des de la Moncloa. —València i Barcelona competeixen o col·laboren? —Han de col·laborar, perquè així ens anirà millor a totes dues ciutats. O, si m’ho permeteu, amb una competència sana. El nostre objectiu en matèria econòmica passa per la connexió amb Europa i això només ho aconseguirem amb el corredor mediterrani, per a la consecució del qual hem de col·laborar, no només València i Barcelona, sinó també Tarragona, Castelló, Múrcia i Andalusia. Un corredor potent, que arreplegue des del Nord de l’Àfrica fins a l’extrem europeu i connecte amb l’Àsia. No podem quedar-nos enrere. —L‘estat boicota el corredor mediterrani? —És obvi que hi ha hagut governs espanyols que han preferit promocionar l’anomenat corredor central per davant del corredor mediterrani. Ho vam veure clarament durant els governs de Rajoy. Però compte, que amb Pedro Sánchez caldrà estar igualment a l’aguait. I això que a Europa ho tenen ben clar: l’única opció econòmicament viable i amb projecció territorial com a euroregió és establir un corredor mediterrani. —Heu tingut bona relació amb Ada Colau? —Sí. De fet, vaig protagonitzar una visita històrica a l’Ajuntament de Barcelona, aquest mandat. No tenia cap sentit no mantenir una relació de cordialitat i col·laboració amb Barcelona. A més, tenim una visió compartida d’un aspecte fonamental per a tots dos: el corredor mediterrani no pot ser només un trànsit comercial, també ha de ser una via de comunicació per a les persones. I encara més, les nostres ciutats no es poden veure afectades per l’impacte ferroviari com si no passara res: hi ha d’haver una política real d’adequació urbana per als nostres barris. Això a València ho hem reivindicat durant dècades, amb un parc central que per fi hem aconseguit, però parcialment: exigim el soterrament immediat de la platja de vies per tal de cosir el barris que el ferrocarril ha dividit històricament. —I amb el batlle de Palma? —Amb Antoni Noguera també compartisc inquietuds i per a mi és un model en qüestions com, per exemple, la política respecte dels apartaments turístics i la promoció de la ciutat. De fet, ha estat un dels alcaldes més ferms a l’hora de defensar els barris de l’especulació i dels fons voltor que hi ha darrere de determinats projectes de turistificació. —Esteu a favor d‘una taxa turística? —Per descomptat. És totalment lògica. A València volem un turisme ordenat, diversificat, desestacionalitzat i que cree ocupació de qualitat. I cal tenir cura de la ciutat perquè el turisme funcione. Això vol dir tenir recursos per a fer-ho realitat. Dit d’una altra manera: si els turistes provoquen despeses en matèries com neteja, platges, zones verdes, seguretat, etcètera, és totalment lògic que també contribuïsquen al manteniment de la ciutat. Una taxa per als turistes, com tenen la immensa majoria de grans ciutats europees, farà possible que València estiga cada dia millor i atraga un turisme de més qualitat.

Summary: Joan Ribó: ‘La tornada de la corrupció a València seria terrible’


El gran detonant d’aquesta crisi entre socialistes, més enllà de si facilita un govern al PP o cerca el pacte amb Podem i els independentistes, és el constant descens del partit a les urnes. Només fa dotze anys, el PSOE governava l’estat espanyol amb un 43% dels vots i 164 escons. En canvi, en aquestes últimes eleccions el suport ha estat de la meitat, un 23% dels vots, i 85 escons. Vots i escons del PSOE en les eleccions espanyoles: El descens a les eleccions espanyoles va acompanyat d’un descens en les eleccions autonòmiques i municipals. En el passat, els socialistes es destacaven pel poder municipal que acumulaven, però actualment les ciutats més grans on governen són Sevilla, Palma i Las Palmas. Per l’esquerra els han pres ciutats històricament socialistes com ara Barcelona, Saragossa, la Corunya i Badalona (amb batllia de la CUP), i també grans ciutats com ara Madrid, Cadis, València (Compromís), Santiago i Sabadell (ERC). Per tant, el gran poder municipal socialista ha quedat reduït a la mínima expressió, que ha passat en mans d’una nova esquerra. En les eleccions autonòmiques també han tingut una davallada. En cap comunitat autònoma no tenen majoria absoluta i, fins i tot, en territoris com ara Navarra, el País Basc, Melilla i Catalunya no són ni el principal partit de l’esquerra ni de l’oposició, sinó que han restat relegats a tercera o quarta força en territoris on abans tenien una gran presència. Encara que la pèrdua de vots dels socialistes la trobem arreu, sí que hiha diferències territorials clares. La federació amb més afiliats, i per tant la més forta, és l’andalusa (45.655 el 2014), seguida del PSC (20.179), el PSPV (17.230), la federació de Madrid (15.830) i Castella – la Manxa (11.644). Si sumem les tres federacions més fortes després de l’andalusa, Catalunya, País Valencià i Madrid, representaven el 39% del vot dels socialistes a les eleccions espanyoles del 2004, en sintonia amb el 41% de la població que representen. En les últimes eleccions han baixat fins a representar el 32%. En canvi, les dues federacions del sud, Andalusia i Castella – la Manxa, que representen el 22% de la població, ha passat a representar el 31%. El vot socialista s’ha anat decantant cap al sud aquests últims anys, mentre que a Catalunya, País Valencià i Madrid han vist com altres partits d’esquerres han fet seves les capitals. A Catalunya, els socialistes han passat d’obtenir 52 escons el 1999, i governar la Generalitat durant dues legislatures, a obtenir 16 escons de 135 el 27-S passat. A què és degut aquest canvi? Una de les principals causes de la davallada del PSOE és la falta de renovació dels votants. Els més joves s’han traslladat cap a Podem i IU, o bé cap a Compromís, MES, ERC o la CUP en l’àmbit dels Països Catalans. Els votants del PSOE segons l’edat: El gràfic mostra com el partit s’ha envellit. Si el 2006 els més grans de 55 anys representaven el 31% dels votants, deu anys més tard ja eren el 55% dels que van triar la papereta dels socialistes. En canvi, els grups d’edat més joves han anat perdent pes entre els votants dels socialistes. Els menors de 35 anys han passat de ser el 28% dels socialistes a ser el 12%. Per tant, sense renovació, sembla que la tendència del partit serà de continuar envellint-se. Els votants del PSOE segons l’organització territorial que prefereixen: Un altre canvi que hi ha hagut entre el PSOE actual i el de fa deu anys, és el model territorial preferit del votants. Encara que actualment els socialistes han posat l’accent en una reforma federal de l’estat, els votants són molt menys partidaris de qualsevol mena de descentralització. Els socialistes han perdut el vot més favorable a la descentralització que ha anat a Podem o IU, a la vegada que ha perdut el vot més sobiranista als Països Catalans, on ha tingut escissions a Catalunyai un gran transvasament de vot cap a unes altres forces més sobiranistes. Aquesta situació també s’ha produït a Galicia, Navarra i el País Basc. Per tant, quan s’ha produït aquest canvi cap a posicions federals, el votant més sobiranista ja ha marxat. Suport dels votants al PSOE segons la ideologia: Finalment, en l’eix esquerra-dreta també podem observar canvis significatius. L’any 2006, el PSOE era el gran partit de l’esquerra en contraposició al PP. En aquests deu anys observem com ha mantingut el vot entre els ciutadans de centre-esquerra, mentre que ha perdut més de la meitat del suport entre els votants més d’esquerres. Per tant, l’espai on el PSOE era majoritari s’ha anat fent cada vegada més petit, sense que tampoc guanyés suport al centre. Per tant, podem concloure que els votants del PSOE són cada vegada més grans, més centralistes i menys d’esquerres. Que sembla anar en contra amb els canvis de la societat, tant a l’estat espanyol com als Països Catalans. La decisió que pugui sortir en l’actual enfrontament entre els partidaris de facilitar el govern a Rajoy i els contraris marcarà el futur d’un socialistes que es disputen un partit que retingui els votants actuals i que els allunyi de Podem i independentistes, i els partidaris de recuperar el vot perdut i evitar un nou govern del PP. La guerra dins els socialistes Durant les darreres setmanes la divisió entre els favorables a facilitar un govern del PP i els que s’hi oposen frontalment ha crescut fins a trencar l’executiva del partit. Però més enllà, trobem un partit que ha anat perdent vots i poder, sense saber quan tocarà fons. Alhora, ideològicament, tampoc no ha sabut marcar un perfil coherent des que el 2008 van donar resposta a la crisi; ni de model territorial, car el fracàs de l’estatut ha deixat els socialistes sense un projecte capaç de cohesionar el partit i els votants.

Summary: El declivi continuat del PSOE fins a la gran crisi actual