Van ser 1.066 ferits l’1-O. Una xifra que palesa la brutalitat i els excessos de les policies espanyoles el dia del referèndum contra la ciutadania que volia votar pacíficament. És una de les dades més colpidores de la repressió de l’estat espanyol, i per això fou qüestionada pel govern d’aleshores, de Mariano Rajoy, i l’actual de Pedro Sánchez. Perquè la certificació d’aquella xifra és la demostració d’una violència que no van exercir els qui a començament del mes vinent seuran al banc dels acusats del Tribunal Suprem espanyol, sinó els qui exerceixen el paper d’acusadors. I és això que corrobora l’informe de la metgessa Núria Pujol-Moix, professora emèrita de la Universitat Autònoma de Barcelona i investigadora de l’Institut de Recerca de l’Hospital de Sant Pau de Barcelona. Un report exhaustiu, fruit de més d’un any de recerca, que us oferim en exclusiva a VilaWeb. La investigació ha permès de validar la xifra de 1.066 ferits que va oferir el Departament de Salut de la Generalitat el 19 d’octubre de 2017, però no únicament això, sinó que permet de disposar d’informació més detallada sobre els ferits, sobre la mena de lesions que els van causar, l’edat que tenien, etc. I amb aquestes noves dades es pot arribar a algunes conclusions. Per exemple, entre els ferits hi va haver un nombre considerable de persones de més de seixanta-cinc anys, concretament 68, 13 de les quals eren més grans de setanta-nou anys. I hi va haver persones que van tenir diverses lesions, la majoria de les quals eren traumatismes. Se’n van diagnosticar 1.443, és a dir, que hi va haver gent amb més d’un traumatisme diagnosticat: 432 traumatismes múltiples. Com els van causar? Amb cops de porra, cops de puny, puntades de peu, empentes, llançant-los a terra o escales avall, arrossegant-los agafats per les orelles, pels cabells, pel coll i per la boca. A més, en alguns centres de votació es van disparar bales de goma. Traumatismes crànio-encefàlics Però, anant una mica més al detall, l’informe de Pujol Moix permet de saber que hi va haver trenta-quatre persones que van tenir un traumatisme crànio-encefàlic (TCE) a causa de l’acció de la policia espanyola i la Guàrdia Civil. No són tan solament ferides externes al cap, o contusions, sinó que afecten òrgans interns, àrees del cervell. Tres dels TCE van presentar complicacions: commoció, pèrdua de consciència i convulsions. I, encara més: els TCE es poden causar per cops forts al cap, però també per sotracs o sacseigs intensos. Hi va haver sis persones que van tenir un TCE per un sotrac o una sacsejada violenta que va fer que el cervell xoqués amb el crani i se’n ressentís. Dels traumatismes en unes altres zones del cos, es destaca una dada: n’hi va haver 137 al cap i al coll, cosa que indica que es van contravenir els protocols d’actuació policíacs. Només el 20% dels traumatismes van ser en parts del cos ‘recomanades’, i el 80% restant, en parts que tenen risc de complicacions en òrgans interns. L’obtenció de les dades Les dades s’han obtingut dels diagnòstics del Registre del Conjunt Mínim Bàsic de Dades del Servei Català de la Salut. Això inclou centres propis del CatSalut i concertats amb equips sanitaris diversos, incloent-hi hospitals, centres d’atenció ambulatòria i serveis d’emergències. Els sistemes informàtics de tots aquests centres són configurats de tal manera que, una volta introduïda la informació de cada acta mèdica, ja no es pot rectificar. Aquesta informació es transmet periòdicament al registre centralitzat. S’han inclòs a l’estudi les persones ateses entre el primer i el 4 d’octubre a causa de l’actuació de la policia. En el cas que algú fos atès més d’una vegada, en el registre hi consta una vegada i prou. Se n’han exclòs els casos en què el diagnòstic era massa genèric, com ara ‘càrrega policíaca’ o un concepte semblant, però sense que hi consti el tipus de lesió. Ací podeu llegir l’estudi sencer: «Estadística descriptiva de les persones ateses pel Servei Català de la Salut per les càrregues policials el dia del referèndum d’autodeterminació de Catalunya, l’1 d’octubre de 2017 — Núria Pujol-Moix Els antecedents, convocatòria i preparació del referèndum, les accions repressives de l’estat i diferents aspectes del dia de la votació s’han resumit en un annex que es troba al final de l’article INTRODUCCIÓ Dos dies abans del referèndum, representants dels sindicats de la Policía Nacional van dir públicament que es garantiria la no-celebració de la votació però que ‘ningú no pegarà ningú, simplement es tracta de garantir els drets i les llibertats dels ciutadans, i de ben segur que es farà amb els principis de congruència i proporcionalitat’ . Tenint en compte que no n’hi havia precedents i, creient-se les paraules dels sindicats de policia, ningú no s’esperava que el dia 1 d’octubre l’actuació dels cossos policials espanyols fos tan violenta, indiscriminada i desproporcionada, amb la utilització incorrecta i excessivament agressiva de les defenses policials i amb l’ús de mitjans antidisturbis no permesos a Catalunya. A les nombroses fotos i nombrosos vídeos que de seguida es van difondre es veia gran quantitat de gent ferida a col·legis electorals de molts pobles i ciutats de Catalunya . Entre les persones ferides hi havia una notable proporció de gent gran que, a més, no es trobava fent resistència davant les sales de votació. Malgrat les evidències de les imatges i dels informes, representants del Govern d’Espanya i mitjans de comunicació afins, immediatament van començar a desmentir els fets, i un any després encara ho fan. Per exemple, deien que les imatges eren falses, que els col·legis electorals afectats havien estat molt pocs, que la majoria de persones havien estat ateses per trastorns psicològics i, fins i tot, que els informes clínics no reflectien la veritat . També van justificar la violència policial afirmant que els votants agredien els agents de policia i aquesta afirmació ha estat utilitzada per l’acusació contra les persones encausades en relació amb el referèndum . El dia 19 d’octubre un informe oficial del Servei Català de la Salut o CatSalut, l’ens encarregat de l’atenció sanitària pública a Catalunya, concretava que s’havien atès 1.066 persones afectades per les càrregues policials . La majoria presentaven contusions, però també hi havia traumatismes greus i, a causa del fort impacte emocional de la situació, es van atendre crisis d’angoixa i lipotímies. Posteriorment s’han anat publicant més notícies i imatges dels fets on es constata el gran abast i conseqüències de les càrregues . Les agressions han estat també documentades i/o criticades en diversos informes basats en denúncies efectuades pels ferits i per entrevistes amb aquests i amb testimonis dels fets . Fotografia: Lluís Brunet Objectius L’impacte causat per les inesperades i violentes càrregues policials sobre els ciutadans, l’aparició d’informacions desmentint o deformant els fets, la defensa de la professionalitat dels metges, les causes judicials obertes contra tota mena de persones i l’avaluació de la idoneïtat i proporcionalitat de les accions policials han fet sorgir la necessitat, entre altres, de saber amb més detall els aspectes mèdics de les persones ateses a conseqüència de les càrregues policials del dia del referèndum. L’objectiu de l’estudi és obtenir, analitzar i difondre informació fidedigna, quantitativa i qualitativa, sobre: 1. Les característiques de les persones ateses pel CatSalut a conseqüència de les càrregues policials de l’1 d’octubre 2. El nombre, tipus, localització i gravetat de les lesions físiques per traumatismes o altres causes 3. El nombre, tipus i gravetat dels trastorns orgànics i psicològics secundaris a l’impacte emocional de la situació 4. El nombre, tipus, localització i gravetat de les lesions dels als agents dels cossos policials atesos MÈTODES Origen de les dades Les dades de les persones ateses i dels seus diagnòstics s’han obtingut del Registre del Conjunt Mínim Bàsic de Dades (CMBD) del CatSalut . El CatSalut s’encarrega de tota l’assistència sanitària pública dels ciutadans de Catalunya i compta amb una xarxa de centres propis i concertats amb diversos tipus d’equips sanitaris. Inclou hospitals, centres d’atenció ambulatòria i serveis d’emergències. Cada acte d’atenció sanitària a un ciutadà, per part de qualsevol centre o equip, queda registrat informàticament i atribuït a aquesta persona mitjançant el seu número de targeta sanitària, únic per a cada ciutadà català amb dret d’assistència. Els ciutadans no catalans s’identifiquen mitjançant el Documento Nacional de Identidad (DNI) o el passaport. Els sistemes informàtics dels diferents centres sanitaris són configurats de tal forma que, un cop introduïda la informació de cada acte mèdic, ja no es pot rectificar. La informació dels centres mèdics es transmet periòdicament al registre centralitzat CMBD. Dades sobre les persones ateses S’han inclòs a l’estudi les persones ateses entre els dies 1 i 4 d’octubre a conseqüència de les càrregues policials del dia 1. En el cas que algun pacient fos atès més d’una vegada, s’han unificat les diferents notificacions clíniques i, per tant, cada entrada del registre correspon a una persona diferent. Els pocs casos en què no constava l’edat i/o el sexe (en total, 6), però sí la descripció de les alteracions clíniques, s’han inclòs a l’estudi. En canvi, s’han exclòs de l’estudi els casos en què el diagnòstic referenciat era ‘càrrega policíaca’ o concepte similar però no constava el tipus de lesió (en total, 6). De cada persona s’han analitzat les següents dades: edat i sexe, dia que va ser atesa (el primer si es va visitar més d’una vegada), regió sanitària i centre o equip de professionals que el va atendre. També s’han analitzat els diagnòstics, tant les lesions físiques com els trastorns secundaris a l’impacte emocional de la situació. A l’estudi dels membres dels cossos policials atesos s’han analitzat les mateixes dades. Fotografia: Lluís Brunet Definicions diagnòstiques utilitzades Els diagnòstics directament extrets del CMBD han estat preparats per a ser analitzats. S’han unificat els sinònims en una sola paraula o expressió i s’han agrupat algunes lesions o trastorns afins en un de sol. Les definicions diagnòstiques utilitzades al present estudi es troben a les dues versions del Diccionari Enciclopèdic de Medicina , amb alguns matisos i addicions. Els següents: —Contusió: el diccionari la defineix com una lesió traumàtica produïda pel xoc violent, o per pressió, amb un cos obtús, normalment sense solució de continuïtat de la pell; al present estudi únicament s’ha considerat contusió quan no hi havia ruptura de la pell; si n’hi havia, s’ha classificat com a ferida. —Policontusions: no descrites al diccionari; es defineixen com la presència de dues contusions o més en la mateixa persona. —Ferida: en aquest diagnòstic, s’hi han englobat tots els tipus de ferida trobats al registre: erosiva, incisa, oberta, contusa, profunda. —Trastorns de la sensibilitat: aparició de dolor o disestèsia secundàries a un traumatisme sense presència de lesions a ull nu. —Crisi d’ansietat/angoixa: tant l’ansietat com l’angoixa es defineixen com un sentiment de malestar i tensió nerviosa que es pot acompanyar, especialment en l’angoixa, de símptomes orgànics neurovegetatius; el terme ‘crisi’ indica que el trastorn s’ha presentat de manera sobtada o aguda. —Lipotímia/síncope: aquest diagnòstic inclou sinònims o processos similars com: desmai, atac vasovagal, col·lapse. RESULTATS I DISCUSSIÓ Nombre de persones ateses, dia de l’atenció i centres d’assistència Del total de 1.066 persones ateses pel CatSalut, 991 (93%) ho van ser el mateix dia 1 d’octubre i 75 (7%) els dies 2 a 4 d’octubre (7%) (Taula 1). Els pacients van ser atesos per diferents equips de professionals: Sistema d’Emergències Mèdiques (SEM), Centres d’Atenció Primària i Programa d’Atenció Continuada, Centres d’Urgències d’Atenció Primària i centres hospitalaris: en total, 92 equips o centres d’assistència a tot Catalunya. Les dades recollides a tots aquests centres van ser enviades posteriorment al CMBD. Alguns mitjans van insinuar que el nombre de persones ateses que figura a l’informe oficial de CatSalut no reflectia la veritat i que pacients amb altres patologies s’havien comptabilitzat com a ferits per les càrregues policials . Com que els sistemes informàtics de la xarxa de centres sanitaris i del CMBD, com s’ha explicat als Mètodes, són configurats de tal manera que no es poden manipular, insinuar que el nombre de persones ateses per les càrregues del referèndum era fals és com insinuar que gran part dels professionals dels 92 centres d’assistència havien falsejat individualment les dades. El dia 1, moltes persones van ser ateses als mateixos centres de votació pel Servei d’Emergències Mèdiques enmig de les càrregues policials, aglomeracions i una allau de persones ferides. En aquest context, els professionals sanitaris van prioritzar la qualitat i l’efectivitat de l’atenció sanitària sobre el correcte emplenament de les dades en els registres clínics que, a vegades van resultar incomplets. Els casos en què no constava el diagnòstic es van excloure de l’estudi. Es desconeix el nombre de persones que van ser ateses en centres privats o que, simplement, van decidir de no demanar assistència mèdica. A més, és possible que persones amb trastorns psicològics aparentment lleus, no fossin visitades fins més tard, quan es produís un agreujament del trastorn. Per tant, el nombre de persones amb problemes mèdics de l’1 d’octubre és, amb tota probabilitat, superior a les 1.066 registrades al CatSalut. Nombre de persones ateses a les regions sanitàries de Catalunya El màxim nombre de persones es va atendre a les regions sanitàries de Barcelona i les seves àrees metropolitanes, les zones més poblades de Catalunya  (Taula 1). Això no obstant, hi havia una proporció desigual entre el nombre d’individus i el nombre de persones ateses de cada regió. Algunes regions, com Barcelona i àrees metropolitanes Nord i Sud, Camp de Tarragona i Catalunya Central van registrar una proporció inferior de persones ateses respecte de la seva població, mentre que en altres, com Girona i Lleida – Alt Pirineu i Aran, la proporció de persones ateses va ser superior. La màxima diferència es va registrar a les Terres de l’Ebre, on la proporció de persones ateses va ser 4 vegades superior a la seva població. Aquests resultats plantegen la següent qüestió: per què es van destinar tants agents i mitjans als col·legis electorals de les àrees de Catalunya amb menys població si l’objectiu principal de la policia era impedir el referèndum? Alguns articles d’octubre de 2017 també es preguntaven quin havia estat el criteri de la policia a l’hora de seleccionar els col·legis on havien d’intervenir  i un estudi  demostrava, amb xifres, una relació inversa entre el nombre d’habitants de les poblacions i el nombre de centres on la policia va fer acte de presència. En aquest treball també es relacionaven les càrregues amb la vulnerabilitat de les poblacions, d’acord amb l’existència o no de policia municipal, centres sanitaris o bombers a les zones pròximes. Característiques de les persones ateses i nombre de diagnòstics A la Taula 3 s’exposen les dades de les persones ateses agrupades per edat i sexe, tant les que van demanar assistència per lesions físiques com les que en van demanar per trastorns secundaris a impacte emocional. La majoria de lesions físiques es van registrar en homes adults (626 casos: 62,7%) i, seguidament, en dones adultes (253 casos: 25,3%) i cal destacar que hi havia un nombre considerable d’homes i dones de més de 65 anys que també havien estat ferits (65 casos: 6,6%), incloent-ne 13 (1,3%) de més de 79 anys i una nena de menys de 12 que va patir una contusió. Les persones ateses per trastorns secundaris a impacte emocional van ser menys nombroses i pertanyien a tots els grups d’edat, excepte al grup de 12 a 18 anys. Hi predominaven les dones adultes, seguides dels homes adults i, després, de les dones de més de 65 anys. Analitzant-ho amb més detall, s’observa que els homes de més de 65 anys en conjunt (9 homes) presentaven menys afectació emocional que els homes més joves (16 homes) mentre que les dones presentaven una afectació similar a tots dos grups d’edat. Probablement, això tenia relació amb la composició de la població general però també es podria suggerir que els homes ancians que van anar a votar estaven molt motivats per fer-ho i, per tant, preparats psicològicament per a suportar una situació impactant. En el conjunt de les 1.066 persones ateses es van registrar 1.221 diagnòstics, és a dir, a diverses persones els van fer més d’un diagnòstic (mitjana 1,14). Hi ha dos grans grups de diagnòstics: 1.145 lesions físiques i 76 trastorns secundaris a impacte emocional. Entre les lesions físiques, hi ha 1.143 traumatismes i només un petit nombre de lesions són per agents químics: 2 conjuntivitis per gas pebre. Traumatismes: nombre i tipus A les imatges publicades sobre l’1 d’octubre es veuen molts agents pegant als votants amb la porra o bastó policial, sovint donant cops múltiples i/o a zones no autoritzades, i en altres donant cops de peu, a vegades a persones caigudes a terra. També es veu com la policia llança objectes, dóna empentes, sacseja algunes persones, les tira a terra o escales avall, o bé les arrossega agafant-les per les extremitats, per l’orella, pels cabells, pel coll i, fins i tot, per la boca . En alguns centres electorals, a més, es van disparar projectils de goma. El conjunt de les agressions descrites va ocasionar un total de 1.443 traumatismes, entenent com a tals les lesions internes o externes causades per una violència exterior. Hi va haver 432 traumatismes múltiples (29,9%), és a dir, com a mínim 2 per persona. Això vol dir que, en realitat, hi va haver moltes més lesions traumàtiques, com a mínim 432 més. I, tenint en compte que a les imatges i informes es constata sovint que una mateixa persona és colpejada repetidament, el nombre real de traumatismes es podria calcular al voltant de 2.000, encara que no se’n sàpiga la xifra exacta. Els traumatismes s’han classificat en dos tipus principals: 1. Els de localització inespecífica, és a dir, a qualsevol part del cos 2. Els específics d’una part del cos, concretament al crani: traumatismes crànio-encefàlics (TCE) Es van diagnosticar 1.109 traumatismes de localització inespecífica (Taula 4), tots explicables per les accions dels policies durant les càrregues . La major part van ser contusions (920: 83,0%), és a dir, equimosis o hematomes sense trencament de la pell. Aquest tipus de lesió es produeix típicament, segons la seva definició, pel xoc violent d’un objecte obtús i, per tant, la majoria son atribuïbles a cops donats amb el bastó policial. Les contusions també poden ser causades per projectils de goma i per caigudes. A molta distància hi ha les ferides o lesions amb trencament de la pell (97: 8,8%). Tot i que no s’han comptat separadament, algunes van ser contusions amb ferida (ferides contuses). Les ferides també poden ser ocasionades per caigudes o arrossegaments. Les fractures i els traumatismes de músculs, tendons i articulacions van ser molt menys freqüents. Finalment, es va registrar un 3,5% de trastorns de la sensibilitat per traumatisme, principalment dolor però també disestèsies, sense lesions visibles, que es poden explicar per l’afectació traumàtica de terminacions nervioses perifèriques. Les lesions més importants de localització específica van ser 34 traumatismes crànio-encefàlics (TCE). A diferència de les contusions i ferides al cap, que només produeixen una lesió externa, els TCE també afecten als òrgans interns tal com diu la seva definició: ‘lesió traumàtica orgànica o funcional del contingut cranial que pot afectar les àrees del cervell responsables del moviment, les sensacions, les emocions, la conducta, l’atenció, la memòria i el llenguatge’ . Tres dels TCE diagnosticats van presentar complicacions: commoció, pèrdua de consciència i convulsions. Els TCE es poden ocasionar per forts cops al cap, per concussió, o per projectil de goma, tal com va succeir en el pacient més greu amb fractura del sòl de l’òrbita dreta, destrucció del globus ocular i pèrdua de la visió. Els TCE per concussió (registrada als diagnòstics de 6 casos) es produeixen quan la persona és sotmesa a un sotrac o sacsejada violenta que provoca un moviment ràpid d’acceleració/desacceleració del cervell que el fa xocar contra el crani . Traumatismes: localització i lesions múltiples Com s’ha comentat en un apartat anterior, l’atenció als ferits es va fer moltes vegades als centres de votació mateix, enmig de les càrregues policials i, en aquestes condicions, el personal del Servei d’Emergències Mèdiques va prioritzar la qualitat de l’assistència sobre el correcte emplenament dels formularis clínics. Això explica que en 179 diagnòstics (12,4% dels traumatismes), només es va registrar el tipus de lesió però no la localització (Taula 4). Per tant, per analitzar la localització dels traumatismes a les diferents parts del cos, aquest grup no s’han tingut en compte, com tampoc el grup de traumatismes a múltiples parts del cos. Els traumatismes de localització coneguda van ser 532 en total (Figura 1), amb la següent distribució per zones corporals: 137 a cap i coll (25,7%), incloent lesions de localització inespecífica (103) i TCE (34), 135 a tronc, excepte zona glútia (25,4%), 153 a extremitat superior (28,8%) i 107 a extremitat inferior més zona glútia (20,1%). Als protocols d’actuació del cos de Mossos d’Esquadra es defineix clarament com s’han d’utilitzar les defenses o bastons policials: «La utilització del bastó policial ha de limitar-se a un o dos cops, curts i secs. Els cops s’han de donar amb la defensa en paral·lel al terra i en parts muscularment protegides del tren inferior del cos. Davant d’una agressió amb arma blanca o objecte contundent es buscarà l’articulació del membre del cos que subjecta l’arma. En cap cas s’ha de fer servir de dalt a baix ni sobre zones vitals del cos humà, com ara el cap» . Al gràfic de la Figura 1 s’observa que només el 20% dels traumatismes es van produir a les zones recomanades, és a dir a extremitat inferior i zona glútia com a parts muscularment protegides del tren inferior del cos. La resta de traumatismes (80% en conjunt), van afectar zones amb risc de complicacions a òrgans interns, especialment a cap i a tronc, ambdues amb una proporció similar, i a extremitat superior amb una proporció lleugerament més alta. Com s’ha comentat en un apartat anterior, hi va haver 432 traumatismes de localització múltiple (29,9%), és a dir, a dues o més zones corporals (Taula 4). A les imatges i informes publicats , s’observa que un cert nombre de persones van ser colpejades repetidament amb el resultat de policontusions o contusions múltiples. D’acord amb els esmentats protocols d’actuació policial, tampoc no es va complir la recomanació de donar només 1 o 2 cops. Comparant les dades del present estudi amb les de l’Informe de CatSalut, les xifres de policontusions no coincideixen. Això és perquè a l’Informe del CatSalut es va utilitzar el terme ‘policontusió’ per a denominar la combinació de patologies diverses a la mateixa persona . El Código de la Policía Nacional, una llei orgànica de 1986 actualitzada el gener del 2019  conté tota la normativa referent a la Policía Nacional però no inclou instruccions específiques sobre l’ús de les defenses policials. Per aquest motiu, l’anàlisi de les lesions en relació a l’actuació dels agents policials s’ha fet amb les instruccions sobre armes donades als Mossos d’Esquadra . Aquesta comparació és justificada perquè tant el Código de la Policía Nacional com el Codi d’Ètica dels Mossos  s’inspiren en les mateixes normes sobre la Policia del Consell d’Europa  i de l’Assemblea General de les Nacions Unides . Analitzant amb més de detall les localitzacions concretes dins de cada part del cos, algunes són significatives. Per exemple, dins la zona de cap i coll hi va haver 65 lesions a la cara, la majoria contusions, però també 2 fractures (sense comptar la del sòl de l’òrbita inclosa als TCE). Unes altres lesions significatives per la seva localització al cap, i també per la seva gravetat, van ser els 34 TCE. A diferència de les contusions al cuir cabellut (només n’hi va haver 4), els TCE requereixen un fort impacte sobre el crani, capaç de lesionar els òrgans del seu interior. Tant les lesions a la cara com els TCE (12,2% i 6,4% respectivament dels traumatismes de localització coneguda), suggereixen gran agressivitat i acarnissament amb les persones colpejades. El fet de provocar lesions a múltiples parts del cos, al marge d’augmentar la gravetat del ferit, també suggereix actituds similars. La zona del tronc, que inclou tòrax, espatlla, esquena amb la columna vertebral, i pelvis, allotja òrgans tan importants i fràgils com els pulmons, els ronyons o la medul·la espinal. Per sort, aquests òrgans vitals no van resultar afectats de manera important, encara que hi va haver nombroses lesions a tòrax i esquena incloent una fractura vertebral. L’extremitat superior és la part del cos que va sofrir més traumatismes i també més fractures. El braç va ser la zona més lesionada de l’extremitat però a la ma i dits hi va haver també contusions. I els dits de la mà concretament van presentar fractures, capsulitis i luxacions, les quals es poden ocasionar, entre altres accions, per torçada o per estirament excessiu dels dits . L’extremitat inferior, tot i considerar-se una part del cos amb menys risc, també va patir algunes lesions importants, especialment una fractura de fèmur impactada inclosa entre els casos més greus. Trastorns secundaris a impacte emocional En el conjunt de fotos i vídeos de les càrregues policíaques es pot observar que l’actuació dels agents va ser, en general, molt contundent i impactant, amb profusa utilització de les defenses sobre els votants pacífics . La visió d’agressions indiscriminades de tot tipus per part d’una massa compacta de policies uniformats, sovint amb la cara tapada per la visera, la presència de persones ferides a terra o ensangonades i els crits de dolor i de por de la gentada que hi havia als col·legis electorals van ser motius suficients per a provocar un fort impacte emocional a tothom. A més, les accions d’esbotzar portes i de trencar vidres i mobiliari, van contribuir a donar una sensació d’inseguretat i perill . En aquesta situació, hi va haver persones que van desenvolupar trastorns secundaris a l’impacte emocional rebut, en total 76 (Taula 5). Quan es parla d’impacte emocional es tendeix a pensar que aquest només produeix trastorns de tipus psicològic però, en realitat, van ser més nombrosos els trastorns orgànics i mixtos (67) que no els trastorns psicològics purs (9). Els darrers van ser, en general, transitoris i de poca gravetat tot i que aquest tipus de trastorns a vegades es manifesten de forma retardada i és possible que alguns es vagin atendre després dels dies inclosos a l’estudi. Un projecte conjunt de les universitats de Lleida i Barcelona duu a terme una recerca sobre les emocions i les seqüeles psicològiques de la situació viscuda el dia del referèndum . Es van registrar 34 diagnòstics de crisi d’ansietat/angoixa, trastorns mixts tant orgànics neurovegetatius (dispnea, palpitacions, dolor precordial, mal de cap, mareig, vòmits, entre altres) com psicològics (sensació de perill, irritabilitat, insomni). Nou persones van tenir mareig o vertigen, però no es pot descartar que aquests símptomes corresponguessin a ansietat o angoixa. Els diagnòstics restants van ser trastorns orgànics càrdio-vasculars, principalment lipotímia o síncope (31 casos), que es una pèrdua transitòria de consciència provocada per hipotensió i disminució del flux sanguini cerebral. Altres trastorns càrdio-vasculars, de gravetat creixent, van ser: alteracions transitòries de la tensió arterial (crisi hipertensiva) i del ritme cardíac (taquicàrdia), fibril·lació auricular paroxismal, trastorn cardíac que va requerir la implantació d’un desfibril·lador i, el cas més greu, infart agut de miocardi amb aturada cardíaca. Gravetat de les persones ateses Segons l’informe del CatSalut de l’octubre del 2017 , la majoria de persones ateses van presentar lesions o trastorns de caràcter lleu: 886 (83,1%). No obstant, en 173 casos (16,2%) els diagnòstics van ser de gravetat moderada i 7 persones (0,7%) es van classificar com a greus. Aquests 7 pacients han estat comptabilitzats a l’apartat de característiques de les persones ateses i els seus diagnòstics als corresponents apartats de lesions físiques i per impacte emocional però, per la seva importància, es descriuen separadament indicant la combinació de patologies que presentaven . Aquests 7 pacients són: 1. Fractura subcapital impactada de fèmur 2. TCE amb pèrdua de consciència 3. TCE amb fractura del sòl orbitari i del maxil·lar superior dret amb destrucció del globus ocular i pèrdua de la visió 4. Nombroses contusions i ferides 5. Traumatisme d’espatlla dreta i traumatisme muscular de trapezi dret 6. TCE i traumatisme abdominal amb crisi hipertensiva 7. Infart agut de miocardi amb contusions múltiples En alguns pacients, la gravetat va ser deguda a la severitat, extensió i complicacions dels traumatismes, principalment en els TCE. El pronòstic s’agreujava quan hi havia multiplicitat de lesions i també amb l’addició de trastorns orgànics per impacte emocional. En el cas de l’infart de miocardi, aquest trastorn va ser el determinant de la gravetat del pacient. Consideracions sobre les actuacions dels agents de la Policia Nacional i de la Guàrdia Civil El dia 1 d’octubre, quan els ciutadans únicament pretenien votar, a molts col·legis electorals es van produir càrregues policials massives, que van donar com a resultat 1.066 de persones ateses a les quals es van fer 1.221 diagnòstics. Es resumeixen a continuació: —991 persones ferides i 76 amb trastorns secundaris a l’impacte emocional de la situació —entre els ferits hi havia bastants persones grans, algunes de més de 89 anys —també hi havia menors d’edat, incloent una nena de menys de 12 anys amb una contusió —els traumatismes més freqüents van ser les contusions (63,8 %), les lesions típicament causades per cops i, d’aquestes, quasi la meitat es van localitzar a múltiples parts del cos —els traumatismes van afectar diverses zones de la cara en 65 ocasions —alguns cops forts al cap o sacsejades violentes de la persona van causar 34 TCE, amb lesions als ossos i al cervell —gran part dels trastorns secundaris a impacte emocional van ser de tipus orgànic, incloent un infart agut de miocardi classificat entre els 7 diagnòstics més greus —els altres casos més greus van ser 3 dels traumatismes cranioencefàlics, 2 pacients amb patologies combinades i un altre amb una fractura complicada —es desconeix l’abast dels trastorns psicològics purs perquè a vegades es presenten un cert temps després El Código de la Policía Nacional,citat anteriorment , estableix uns principis bàsics d’actuació dels agents: han d’actuar amb absoluta neutralitat política i imparcialitat, han d’observar un tracte correcte i acurat en les seves relacions amb els ciutadans i únicament hauran d’utilitzar les armes en les situacions en que hi hagi un risc racionalment greu per la seva vida, la seva integritat física o la de terceres persones, o en aquelles circumstàncies que puguin suposar un greu risc per la seguretat ciutadana. Fotografia: Lluís Brunet Comparant el resultat de les intervencions policials amb la normativa que regeix les actuacions dels agents, es plantegen alguns interrogants: —Perquè els policies espanyols van dur a terme càrregues policials generalitzades als col·legis electorals on la gent protegia les urnes de forma pacífica? —Tenint en compte que no hi havia cap risc greu per la integritat física de ningú ni per la seguretat ciutadana, perquè en lloc de tenir un tracte correcte amb els ciutadans, van emprar les defenses policials? —Perquè van ferir a tantes persones, fins i tot a ancians i menors d’edat? —Perquè l’ús de les defenses va se massiu i indiscriminat, produint lesions múltiples i lesions a parts del cos no autoritzades, incloent-ne moltes a la cara? —Perquè van donar tants cops forts al cap o van fer sacsejades tan violentes que van provocar traumatismes cranioencefàlics? Tots aquests interrogants es poden resumir en un de sol: —Perquè els agents de policia no van seguir els seus propis principis bàsics d’actuació? En lloc de comportar-se seguint els protocols, els policies van fer un ús de la força totalment desproporcionat i van mostrar notable agressivitat, acarnissament i total indiferència o empatia amb les persones ferides. Un exemple paradigmàtic d’això es va donar en un col·legi electoral de Lleida, on hi va haver el pacient amb l’infart de miocardi; les imatges mostren com, mentre se li estaven fent maniobres de reanimació, els policies van seguir carregant i, fins i tot, algunes persones colpejades van caure sobre el pacient . Els protocols d’actuació de tots els cossos policials, precisament tenen la finalitat de limitar l’ús de la força per a no provocar lesions innecessàries o, en tot cas, que aquestes siguin menys greus. No obstant, a dia d’avui no es sap exactament quines ordres van rebre els policies espanyols respecte a com havien d’actuar als centres de votació, ni tampoc qui les va donar. Per altra banda, els policies tenien responsabilitat sobre les seves pròpies actuacions i, tal com s’explica al Código de la Policía Nacional ,els agents s’han de subjectar als principis de jerarquia i subordinació però, en cap cas, l’obediència deguda no pot emparar ordres que comportin l’execució d’actes que constitueixin manifestament delicte o que siguin contraris a la Constitució o a les lleis. Diverses institucions i organitzacions internacionals van afirmar que a les càrregues policíaques de l’1 d’octubre s’havia actuat amb violència desproporcionada. Entre aquestes, el Comissionat pels Drets Humans del Consell d’Europa i l’organització Human Rigths Watch .També van proposar que es fes una investigació ràpida, independent i eficaç. Per això, Human Rights Watch, al seu darrer informe anual publicat fa pocs dies, critica que no s’hagi condemnat a cap agent de policia per l’ús excessiu de la violència durant el referèndum . Lesions dels agents dels cossos policíacs atesos Un petit nombre de policies també van ser atesos pel CatSalut (Taula 6). Nou agents pertanyien al cos de Policia Nacional, 2 a la Guardia Civil, i 1 als Mossos d’Esquadra, en total 12. Tenien edats compreses entre 19 i 65 anys i tots eren homes excepte una dona del cos de Policia Nacional. Les lesions diagnosticades van ser únicament contusions de caràcter lleu i, cap dels agents, va presentar trastorns per impacte emocional. Alguns membres del govern d’Espanya i mitjans de comunicació afins havien afirmat que el nombre de policies lesionats era molt alt, fins i tot es va donar la xifra de 400, la qual més endavant va ser notablement rebaixada . Així i tot, algunes de les acusacions judicials contra les persones relacionades amb l’organització del referèndum s’han basat, precisament, en l’existència de policies ferits. Per tant, és necessari intentar esclarir quants policies van resultar realment lesionats i quin tipus de lesions van presentar. En primer lloc, analitzant les imatges de l’1 d’octubre es pot observar que els policies anaven protegits amb botes, casc amb viseres, armilla i altres proteccions antiavalots com ara escuts . Per una altra banda, també es veu que la multitud que hi havia als centres de votació no atacaven cap policia i, en tot cas, només cridaven atemorits i indignats. En segon lloc, al registre centralitzat del CatSalut només hi consten 12 policies atesos. No es pot descartar que, esporàdicament, algun ciutadà fes una acció agressiva contra els policies però també s’ha de considerar que amb les accions de força contra les persones i l’ús de les defenses durant les càrregues també es podien haver causat lesions a si mateixos. A l’escrit de conclusions provisionals del Fiscal de la Causa 3/20907/2017 del Tribunal Suprem es redueix el nombre de policies lesionats fins a 93 i es descriuen les agressions patides pels policies indicant el centre de votació i número d’identificació o TIP de cada agent (ratllat a la còpia pública) . L’escrit explica que l’actitud de la gent era agressiva i que va causar lesions a diversos policies. Descriu que 6 agents van patir agressions, de les quals en concreta 4, i que diversos agents més en cadascun de dos centres també van ser agredits, sense dir quins traumatismes tenien. També enumera els policies nacionals i guàrdies civils que van resultar lesionats (43 i 17 respectivament) i ferits (20 i 10 respectivament); de cap dels 10 guàrdies civils ferits, tots al mateix centre electoral, consta el seu TIP (sí que consta el TIP de l’agent que els comandava). En cap dels casos enumerats d’agents lesionats i ferits s’explica quines lesions van patir. Finalment, es descriuen 7 agents amb lesions traumàtiques concretes: 1 traumatisme testicular per puntada de peu, 4 contusions, 1 ferida per puntada de peu, 1 fractura de la falange d’un dit. Excepte en aquests 7 casos, amb les dades de l’escrit es fa difícil saber el nombre de policies lesionats, ja que no explica quants dels agredits van presentar traumatismes ni quin tipus de lesions tenien els agents considerats lesionats i ferits. Per poder esclarir el nombre real de policies amb lesions seria de gran ajut l’aportació dels diagnòstics mèdics dels agents que van ser atesos en centres sanitaris diferents del CatSalut. AGRAÏMENTS A la Junta del Col·legi de Metges de Barcelona per les gestions realitzades al Servei Català de la Salut. Al Departament de Salut per la seva col·laboració, sense la qual no hauria estat possible realitzar l’estudi. REFERÈNCIES 1. Policia espanyola: ‘Aquí no es pegarà a ningú’. VilaWeb, 28-09-2017. 2. Catalunya 1 octubre 2017. Memòria gràfica geolocalitzada d’un dia que mai oblidarem. 3. Govern.cat. Primer d’octubre, informe d’una repressió #240 octubre de 2018. Primer d’octubre 1.066 ferits / Danys a 67 equipaments públics. 4. Borràs J. Dies que duraran anys (2a edició). Som-Ara llibres, Barcelona, 2018. 5. Carta del Comissionat pels Drets Humans del Consell d’Europa al Ministre de l’Interior d’Espanya. 04-10-2017. 6. Human Rights Watch, 13-10-2017. Espanya: La policia va fer un ús excessiu de la força a Catalunya. Cal una investigació independent sobre la violència durant el referèndum. 7. Violencia policial en Cataluña el 1 de octubre de 2017. Sistema de Registro y Comunicación de la Violencia Institucional SIRECOVI 8. Dastis assegura que la majoria d’imatges de violència policial durant l’1-O són ‘falses’. En una entrevista a la BBC, el ministre d’Afers Estrangers espanyols afirma que l’ús de la força va ser ‘limitat’ i ‘no deliberat, sinó provocat’. VilaWeb, 22-10-2017. 9. Un policia investigat per l’1-O diu al jutge que els ferits tenien ‘presumpta sang’ o pintura. VilaWeb, 13-11-2018. 10. El ministre espanyol Rafael Catalá fa befa al congrés dels ferits del primer d’octubre. VilaWeb, 22-11-2017. 11. Borrell diu a Brussel·les que ‘moltes imatges’ de la policia l’1-O eren ‘fakes’. 324, 22-01-2019. 12. Col·legi de Metges de Barcelona, Notícies. El Consell de Col·legis de Metges de Catalunya (CCMC) denuncia que no es pot posar en dubte la professionalitat i independència dels metges a l’hora de certificar els ferits el dia 1 d’octubre. 13-10-2017. 13. Escrito de Conclusiones provisionales del Fiscal de la Causa 3/20907/2017 a la Sala de lo Penal del Tribunal Supremo, pp. 109-115. 14. CatSalut. Servei Català de la Salut. Conjunt mínim bàsic de dades CMBD. 15. Diccionari Enciclopèdic de Medicina. Enciclopèdia Catalana, SA. Barcelona, 1997-2019. 16. Diccionari Enciclopèdic de Medicina. Projecte DEMCAT. Barcelona, 2014-2019. 17. CatSalut. Servei Català de la Salut – Gencat. Regions sanitàries. 18. Guinjoan M, Rodon T. Quin criteri va fer servir la policia espanyola per reprimir en uns municipis concrets? Nació Lleida, Procés Català: Anàlisi, 15-10-2017. 19. Altesa C. L’1 d’octubre en xifres. 20. 40 minuts de l’Horror de l’1-O (imatges de 500 agressions, aproximadament). 21. Causes de lesions sobre l’aparell locomotor. Web de Cocera D, Gallardo A. Primers auxilis. 22. Traumatisme cranioencefàlic (TCE). Institut Guttmann. Especialitats. 23. Generalitat de Catalunya. Departament d’Interior. Direcció General de la Policia Instrucció 16/2013, de 5 de setembre, sobre la utilització d’armes i eines d’ús policial. 24. Código de la Policía Nacional (edición actualitzada a 4 de enero de 2019), Ley Orgánica 2/1986, de 13 de marzo, de Fuerzas y Cuerpos de Seguridad. 25. Acord Gov/25/2015, de 24 de febrer, pel qual s’aprova el Codi d’ètica de la Policia de Catalunya. 26. Recomendación Rec. (2001) 10 del Comité de Ministros a los Estados miembros sobre el Código Europeo de Ética de la Policía 27. Código de conducta para funcionarios encargados de hacer cumplir la ley. Adoptado por la Asamblea General en su resolución 34/169, de 17 de diciembre de 1979. 28. Referèndum. Els estralls de la policia a les escoles l’1-O. El Nacional / ACN, 26-09-2018. 29. Mombiela M. Investigació sobre els efectes psicològics del referèndum. Públic, 10-10-2017. 30. El testimoni colpidor de l’home a qui la policia espanyola va causar un infart l’1-O. VilaWeb, 14-1-2018. 31. Llobet A. Empitjora l’estat de salut del lleidatà que va patir un infart després de la càrrega policial a la Mariola. Nació Lleida, Referèndum, 04-10-2017. 32. Human Rights Wacth World Report 2019. pp. 237. AUTORA Núria Pujol-Moix Professora Emèrita de la Universitat Autònoma de Barcelona. Investigadora de l’Institut de Recerca Biomèdica Sant Pau (IIRB Sant Pau) de Barcelona ANNEX: EL REFERÈNDUM Aquests darrers anys, el dèficit fiscal crònic de Catalunya i l’augment de la tendència centralitzadora de l’estat espanyol van fer sorgir a la societat catalana la consciència de ser tractada injustament tant en l’economia com en l’autogovern . Hi havia certes expectatives de millora en el text de la reforma de l’Estatut d’Autonomia aprovada el juliol de 2006 però el Partit Popular hi va presentar un recurs d’inconstitucionalitat. El juny de 2010, la sentència sobre aquest recurs , rebaixant dràsticament les expectatives de millora, va agreujar notablement la percepció negativa que tenia la societat catalana sobre les seves relacions amb l’estat espanyol. I així, el sentiment catalanista de gran part de la població es va anar transformant en sentiment independentista ; aquest sentiment es va desenvolupar també en una part de la població, generalment d’origen no català, que prèviament no s’havia sentit catalanista . Un dels efectes d’aquesta situació va ser el progressiu increment de diputats independentistes al Parlament de Catalunya, des de l’any 2015. El Parlament de Catalunya elegit el setembre de 2015, a la sessió del dia 6 de setembre de 2017, va acordar dur a terme un referèndum vinculant sobre l’autodeterminació de Catalunya i en va aprovar la llei, basada en el dret internacional. Poques hores després, tots els membres del govern de la Generalitat en signaven el decret de convocatòria per al dia 1 d’octubre de 2017. El dia 7 de setembre, el Tribunal Constitucional va admetre a tràmit el recurs d’inconstitucionalitat presentat pel govern d’Espanya contra la llei i el decret i els va suspendre cautelarment . Experts juristes van afirmar que convocar un referèndum o participar-hi no era delicte des de la modificació, l’any 2005, del codi penal d’Espanya . Per tant, el govern de Catalunya va prosseguir amb els preparatius per a dur a terme el referèndum el dia 1 d’octubre tal com estava previst. El govern d’Espanya va fer nombrosos esforços per a evitar el referèndum, que considerava il·legal. Va cercar exhaustivament i sense èxit les urnes  i va intentar, per tots els mitjans, impedir que es pogués fer la votació iniciant un gran nombre d’accions repressives  restriccions en la llibertat de reunió i expressió, intervenció de les finances de la Generalitat, intervenció de nombroses webs i de centres telecomunicacions, multes als membres de la Sindicatura Electoral, investigació de la majoria d’alcaldes de Catalunya per part de la fiscalia i, fins i tot, detenció temporal d’alguns membres del govern i d’algunes conselleries. Al mateix temps, el govern d’Espanya va enviar 10.000 policies nacionals i guàrdies civils a Catalunya  i, a final de setembre, el seu president, Sr. Mariano Rajoy, va amenaçar Catalunya amb la frase ‘Nos van a obligar a lo que no queremos llegar’ . El 27 de setembre, la magistrada del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya va ordenar als cossos de policia Mossos d’Esquadra (Policia de Catalunya), Policía Nacional i Guàrdia Civil, coordinats per un alt càrrec del Ministeri de l’Interior, que tanquessin fins a l’1 d’octubre els locals públics on estigués previst celebrar la consulta, a fi d’impedir-la . La interlocutòria de la magistrada precisava: ‘Ello pasa, necesariamente, por adoptar todas aquellas medidas que impidan la consecución del referéndum, sin afectar la normal convivencia ciutadana.’ Segons estadístiques completades recentment, el dia 1 d’octubre els Mossos d’Esquadra van tancar 500 col·legis electorals i els policies espanyols 98 . Quan els col·legis estaven protegits per nombroses persones els Mossos no intervenien per considerar que no ho podien fer sense carregar i, per tant, sense alterar la convivència ciutadana. Les mateixes estadístiques expliquen que els agents de policia espanyols van intervenir en un total de 114 centres de votació i, en 75 d’aquests, van realitzar càrregues amb la finalitat de requisar les urnes i paperetes per a impedir la votació. D’acord amb els antecedents exposats, el poble de Catalunya estava enormement motivat per a participar en el referèndum a fi d’aconseguir la independència del país i, per això, van ser nombroses les persones voluntàries que van col·laborar en la preparació del referèndum. Van comprar, traslladar i amagar les urnes  i, uns dies abans de la votació, van ocupar massivament els col·legis electorals per a evitar-ne el tancament . Durant la jornada electoral, els ciutadans van presidir les meses electorals, van votar, i van protegir les urnes amb els seus cossos Així mateix, molts informàtics voluntaris van treballar intensament per mantenir el cens universal digital durant tota la jornada . Referències 1. Montilla avisa de la desafecció dels catalans envers Espanya. VilaWeb, 08-11-2007. 2. Estatut d’Autonomia. Generalitat de Catalunya. 3. Puigdemont C., Mouton O. La crisi catalana, una oportunitat per a Europa. La Campana, Barcelona 2018. 4. La República de los no-independentistas, #NousRepublicans. Nautilus Comunicació i Cultura SL, Banyoles 2018. 5. Informe sobre la vulneració de drets fonamentals i llibertats públiques en ocasió de la reacció penal a partir de l’1 d’octubre i l’aplicació del 155 CE. Maig 2018. 6. Govern.cat. Primer d’octubre, informe d’una repressió #240 octubre de 2018. 7. Anàlisi jurídica de les suspensions de normes catalanes sobre el referèndum d’autodeterminació. 8. Albalat J. G. Al carrer del Perú. Les policies locals comencen a custodiar les urnes propietat de l’Estat. El Periódico, 28-09-2017. 9. Vicens L, Tedó X. Operació urnes. Columna Edicions SA, Barcelona 2017. 10. Informe-síntesi de les actuacions del Síndic de Greuges al voltant de l’1-O. Novembre 2017. 11. Referéndum 1-O. Rajoy amenaza a la Generalitat: ‘Nos van a obligar a lo que no queremos llegar’. Público, Política, 15-09-2017. 12. Tribunal Superior de Justicia de Cataluña, Sala Civil y Penal. Diligencias previas 3/2017. 13. Catalunya 1 octubre 2017. Memòria gràfica geolocalitzada d’un dia que mai oblidarem. 14. Una gentada protegeix els col·legis arreu de Catalunya per votar en el referèndum. Els ciutadans fan vetlla durant tota la nit per a protegir els col·legis. VilaWeb, 01-10-2017. 15. Els ‘hackers’ que van fer possible el cens universal en el referèndum. VilaWeb, 04-10-2017.» PDF de l’estudi íntegre traduï al castellà.

Summary: Un estudi inèdit analitza cas per cas la gravetat dels 1.066 ferits de l’1-O


Ingredients: 500 g cireres sense pinyol 280 g farina de força 1 ou 1 culleradeta de llevat de forner mig got d’oli de gira-sol 1 gotet de llet 60 g de sucre un polsim de sal una mica de mantega 40 g de sucre (per tirar per sobre la coca) Elaboració: Posem la farina en un bol en forma de volcà. A dins el forat hi posem el llevat, el polsim de sal, el sucre, l’oli i, al final, la llet. Ho barregem i ho pastem. Si la pasta queda molt líquida, afegim una mica de farina. Quan tenim la pasta elàstica, la deixem reposar una hora, tapada amb un drap a temperatura ambient. Després, la continuem pastant. Quan la pasta no s’enganxi, ja la podem estirar amb els dits i col·locar-la a sobre d’una plata d’anar al forn, on prèviament hi haurem posat un paper vegetal engreixat amb una mica de mantega. Deixem reposar la una altra hora fins que hagi augmentat el doble del seu volum. Mentrestant, agafem les cireres, les rentem i els traiem el pinyol. Quan la coca hagi pujat, hi espolsem una mica de sucre per sobre i després hi posem les cireres. No cal prémer-les gaire perquè amb la cocció ja tendeixen a enfonsar-se. Posem la coca al forn, a 180°, de 20 a 25 minuts. Punxem la pasta per saber si és cuita. Deixem refredar la coca a sobre d’una graella perquè es ventili de sota. Un cop freda, ja ens la podem menjar.

Summary: La cuina de la Neus: coca de cireres


Montse Castellà, Sílvia Comes, Meritxell Gené i lvette Nadal són les Kol·lontai. Un grup de cançó revolucionària i feminista, que es dediquen a fer música per lluitar per la llibertat i la igualtat de les dones. En l’espectacle, ‘Cançons Violetes‘, que aquest cap de setmana té programat tres concerts al Principat, interpreten temes escrits per dones i amb un missatge reivindicatiu, reflexiu i carregat d’esperança. Les Kol·lontai parlen de dones que lluiten i estimen. Les quatre cantautores s’uneixen i musiquen diferents escriptores de diverses èpoques i territoris com Maria Mercè Marçal, Montserrat Abelló, Rosa Fabregat o Montserrat Roig. I parlen de temes tan diversos com la dona treballadora, la maternitat, el sexe, la violència masclista o la dona dins el món de la cultura. Tots centrats en les dones i el que senten. El projecte sorgit al BarnaSants, pren el nom de l’activista Alexandra Kollontai, una de les figures més importants de la revolució bolxevic i defensora i promotora dels drets i les llibertats de les dones. Els primers dels concerts que tenen programats les Kol·lontai aquest cap de setmana és el 8 de març al Teatre Ateneu de Sant Celoni. Serà a les 20 h i l’entrada és gratuïta. El 9 de març tocaran al Casal de Vallromanes. Aquesta vegada el concert començarà a les 20.30 i l’entrada té un cost de 12 euros. L’última oportunitat per veure aquestes quatre cantautores serà el 10 de març a l’Auditori Municipal de Vilafranca, on començaran a tocar a les 19.00. L’entrada en aquest cas val entre 18 i 20 euros. Aquesta és una de les moltes propostes que us oferim per al cap de setmana. Si voleu descobrir-ne més, cliqueu a Què podem fer aquest cap de setmana: deu propostes

Summary: Les Kol·laontai, grup de cançó revolucionària i feminista


Ferran Requejo, catedràtic de ciència política i membre del CATN, s’ha erigit aquests darrers mesos en una de les veus més actives contra el RUI. I aquesta entrevista no n’és cap excepció. No l’accepta de cap manera perquè creu que és una proposta adreçada a ‘acontentar els independentistes impacients’. També ens parla del moment polític actual, centrada en la mobilització de la Diada i la qüestió de confiança al president de la Generalitat, i es mostra crític amb els lideratges del procés. Tot plegat en aquesta entrevista que forma part de la sèrie ‘A punt per a la independència? (entrevistes Diada 2016)’. —Nom: Ferran Requejo —Edat: Seixanta-quatre anys —Independentista? Ara sí —Des de quan? Des del canvi de segle. Sóc independentista des d’abans que fracassés l’estatut, perquè vaig començar a veure que pel camí del pacte no ens en sortiríem. Jo havia defensat models de federalisme plurinacional, però vaig veure que era una idea massa civilitzada per a l’estat espanyol. —La política és… com tenir una xicota nova. És una cosa apassionant, però alhora basada sempre en una informació incompleta de la realitat, amb un futur amb incerteses i amb unes tensions permanents perquè les dues persones són diferents. —Com us definiu políticament? Sempre em defineixo com a liberal d’esquerres. És a dir, en qüestions polítiques sóc liberal, en el terreny social sóc d’idees socialdemòcrates i en matèria nacional-cultural sempre defenso les minories, perquè no es troben mai ben acomodades en les regles democràtiques. —Teniu cap llibre de capçalera? No. Tinc autors que m’han ajudat a pensar millor, com per exemple Michel de Montaigne, William Shakespeare, John Stuart Mill, Isaiah Berlin… —El personatge històric que us inspira: No en tinc cap. No m’agrada focalitzar-me en les persones, em fixo més en les actituds. —Quin objectiu ha de tenir aquesta Diada? —És una Diada de continuïtat. Estic totalment convençut que el que no fallarà serà la ciutadania. No falla mai. El format descentralitzat potser no ha estat la millor idea, però això no deixa de ser secundari en termes interns –una altra cosa és l’impacte internacional d’aquesta Diada, que serà menor pel format establert. D’una altra banda, l’objectiu de la manifestació d’enguany no ha estat tan ben marcat per part dels organitzadors com en ocasions anteriors. —L’error d’enfocament és de l’ANC? —Hi ha certa confusió en el plantejament, perquè es prestarà a interpretacions diferents. Hi ha diverses respostes a la pregunta sobre l’objectiu de la manifestació d’aquest any. És clar que s’han de defensar les institucions catalanes, però torna a ser un objectiu reactiu davant les agressions de l’estat. Les diades crec que haurien de ser propositives a partir d’objectius àmpliament compartits. —Per què creieu que hauria de sortir la gent a manifestar-se, tenint en compte el curs polític que ve? —Això no em preocupa gaire, perquè motius n’hi ha de sobres, tant els de caràcter permanent com el que van apareixent amb la conjuntura. La pregunta principal que cal dirigir als lideratges polítics i socials és la del full de ruta dels pròxims temps. Crec que hauria d’aclarir-se. No pot ser que hi hagi tres o quatre versions. Cal establir clarament quins són els objectius de la legislatura vinent. En dic uns quants: internacionalització, estructures d’estat, ampliació de la base social independentista, generar la confiança i incentivar la unitat entre partits –i, quan s’hagi fet, engegar el procés constituent civil–, elaborar un document breu de preguntes i respostes per part del govern sobre els perquès i els avantatges de la independència, un document que tothom entengui com el que va fer el govern escocès, tenir preparades les lleis de transitorietat i del procés constituent… Donar, en definitiva, una indicació clara de lideratge polític a la ciutadania i a les organitzacions socials per tal de reforçar la confiança de la ciutadania i establir un pla polític clar, contundent i, sobretot, compartit. Crec que els informes del CATN, últimament potser massa marginats, donen una base sòlida per fer tot això. —Per què no s’avança més? —Per les desconfiances que hi ha entre els actors polítics. I això contrasta amb l’espectacular energia que ha demostrat la societat civil. Que encara duri aquesta desconfiança entre els partits o en associacions com l’ANC és força ridícul. Sobretot si ho comparem amb el repte immens que significa posar un nou color al mapa polític d’Europa. —Què us agradaria que passés a la qüestió de confiança? —Ha de triomfar clarament. No tinc cap dubte que serà així, i no veig amenaçada l’estabilitat del govern. Ara, això és una condició necessària, però no suficient. Hem de tenir un govern reforçat parlamentàriament al màxim. No només per la CUP, perquè en determinats punts el suport es pot ampliar. Aquesta qüestió de confiança ha estat una bona jugada del president Puigdemont per treure’s de sobre la pressió i el protagonisme permanent de la CUP. —Si Puigdemont no la supera i hem de fer eleccions, el procés s’acaba o en surt reforçat? —Unes eleccions serien molt inconvenients en aquest moment i debilitarien el procés. I no es perdonaria a la classe política actual haver deixat perdre una gran oportunitat de comptar per primera vegada a la història amb setanta-dos diputats independentistes al parlament. Unes eleccions serien un tret al peu. —RUI sí o RUI no? —Crec que el RUI és una idea molt desencertada, tant des del punt de vista de contingut polític i jurídic com des del punt de vista estratègic. Bàsicament per tres motius: en primer lloc, perquè té un problema de legalitat-facticitat. És a dir, que com que és il·legal probablement aquesta vegada el govern espanyol optarà per no deixar-lo fer perquè, a diferència del 9-N, ara hi ha una nova llei del Tribunal Constitucional que permet d’actuar contra tot allò relacionat amb el procés de manera directa. En segon lloc, el RUI té un problema de legitimitat: previsiblement, hi hauria una participació baixa, perquè els votants del no no anirien a votar i tornaríem a estar en una situació semblant a la del 9-N. Una participació del 30%-40% no legitimaria gens el resultat, ni a escala internacional ni a Catalunya. I en tercer lloc, el RUI divideix el moviment independentista. Hi ha molts independentistes de base que això no ho veuen clar. I no ens convenen divisions. Ja tenim molts problemes sobre l’adversari principal. Espero que el govern de la Generalitat no compri la proposta. Crec que seria un error, tant des del punt de vista empíric com conceptual, que podria fins i tot hipotecar el futur de tot el procés. Perdríem molt temps, molta energia i probablement ens situaria davant una profunda decepció. —Dieu que el RUI pot dividir el moviment independentista i, de fet, ja hi ha dues posicions clarament marcades a favor i en contra del RUI. —Trobo que és una proposta de polítics adolescents dirigida a acontentar els independentistes impacients, que són una minoria en la societat catalana. Al moviment independentista li fa falta confiança mútua entre els partits i clarificació d’objectius i estratègies. En termes generals, crec que als partits i a les organitzacions més impacients els sobren presses i, sobretot, ingenuïtat política. —El full de ruta actual proposa declaració d’independència i posteriorment, eleccions constituents. Però podem proclamar-nos independents sense tenir un aval democràtic? —En un món ideal o en una democràcia i estat de dret civilitzats l’ordre de les coses és: primer es pren una decisió sobre el tema de fons, la independència, i, en cas de victòria del sí, s’estableixen les bases procedimentals de la separació i, internament, es procedeix a unes eleccions constituents que emmarquin l’elaboració d’una constitució. Però el cas espanyol ni és ideal, ni és una democràcia, ni és un estat de dret civilitzat. De manera que si no pots fer un referèndum previ de caràcter pactat, com els del Canadà i del Regne Unit, has d’actuar d’una altra manera. Primer has de procedir a una proclamació de la independència –quan estiguis preparat per a poder aguantar-la i desenvolupar-la– i després pots optar o per un referèndum de convalidació, tal com ha proposat J. Costa, o directament per unes eleccions constituents. Cal tenir previstos diversos plans d’acció, perquè la reacció de l’estat serà ferotge. —Però perdre unes eleccions constituents després d’haver proclamat la independència també pot originar molta frustració. —No, les eleccions constituents hi són per a elaborar la constitució d’un nou estat. Per això dic que cal clarificar el full de ruta sense dividir el moviment, és a dir, especificar què ve abans i què ve després, quins són els passos, quines són les aliances i les estratègies… Però crec que és una barbaritat que en un moment de tantes dificultats externes, encara ens imposem més dificultats internes que aprofundeixen la desconfiança, no solament entre els partits sinó també entre el lideratge polític i la ciutadania. S’ha de mantenir al màxim la unitat i la confiança internes perquè de problemes amb l’adversari exterior en sobren i en sobraran. —I mentrestant, construir les estructures d’estat. —Tot això és bastant complex i la responsabilitat bàsica del lideratge és de les institucions, el govern i el parlament. Sense tenir garantit un 50%-60% dels principals elements del full de ruta que he esmentat no pots procedir a una proclamació amb garanties d’èxit. Calcular el tempo és una qüestió alhora delicada i decisiva. No es pot establir a priori fent veure que com més aviat ho facis més garanties d’èxit tindràs. Les coses no són així de senzilles. Un error en el tempo voldria dir hipotecar l’objectiu, segurament per dècades. Com he ja he dit moltes vegades, les coses s’han de fer primer bé i després ràpid, no a l’inrevés. —Cal eixamplar més la base independentista? —Això sempre. Sempre és convenient que l’independentisme s’eixampli. Fa temps que insisteixo en el fet que hi ha un problema de comunicació de les institucions i els partits cap a la ciutadania. —I creieu que es fa bé? —Es parla molt de com s’ha de fer el procés, però no es parla mai del què i sobretot del perquè. És aquí on situo la proposta que deia abans, i que he recomanat personalment als governs de la Generalitat, tant al presidit per Mas com al presidit per Puigdemont: que, igual que va fer el govern escocès, es redacti un document de preguntes i respostes sobre els avantatges de la independència per a tots els ciutadans de Catalunya. Que no sigui un informe de cent pàgines, sinó un text breu i entenedor que doni resposta als principals dubtes del procés que fem. Per dir-ho d’alguna manera, seria el llibre blanc posat a l’abast de tothom, amb un llenguatge fresc i donant respostes de mitja pàgina a les preguntes formulades (podrien ser unes 50 preguntes). —Hi ha independència sense els comuns? —La independència necessita ciutadans. Necessita una base social àmplia. Si l’independentisme tingués el 65% dels ciutadans a favor seria imparable. Però no tenim aquest percentatge i, per tant, un desafiament fonamental és passar del 40% i escaig, que més o menys sembla clar, fins al voltant del 55%-60%. S’han de detectar els diferents grups, que ja s’ha fet, i definir estratègies diferenciades dirigides a cadascun. Però també ens hem d’adreçar al mateix món dels independentistes perquè molts tenen dubtes, tant de procediment com de contingut. —Quin tant per cent d’independentistes creieu que hi ha? —En termes estrictes, no ho sap ningú. Només tenim indicadors i càlculs indirectes, però sembla que la xifra oscil·la entre un 40% i un 50% i escaig, depenent del moment. —El 27-S l’independentisme va superar el 50%. —Sí, el vot a partits independentistes va superar el vot a partits oposats a la independència (47% – 39%). Però el 27-S es votaven partits independentistes i no es votava la independència. Són coses diferents. Les xifres varien en tots dos sentits. Hi ha ciutadans que van votar partits explícitament no independentistes que votarien independència, però també hi devia haver ciutadans que van votar partits independentistes que a l’hora de la veritat s’abstindrien o fins i tot votarien no. Observo que hi ha massa improvisació i que a vegades els partits i l’ANC estan massa capficats en si mateixos i en les seves tensions internes. —Tres coses de la independència que us motiven i que feu servir per a convèncer un indecís. —De raons en sobren. Primer de tot, un estat independent és important per ‘ser algú al món’. Per una qüestió de dignitat col·lectiva i individual. Ser algú vol dir ser respectat, ser un actor de decisió, que els teus símbols estiguin en peu d’igualtat amb els d’altres nacions i això es basa en el fet de tenir poder polític, econòmic, social i cultural, tant en l’àmbit intern com en l’europeu i l’internacional. Sense tenir un estat, això un país sempre ho farà precàriament (llevat que visqui en una democràcia plurinacional amb grans cotes de reconeixement i d’autogovern, de les quals hi ha molt pocs exemples). Entre la resta de motius, no tinc dubtes que una Catalunya independent seria un estat de qualitat, tant en el terreny polític com de desenvolupament socioeconòmic i cultural. Comparativament, seríem en el primer 5% dels estats del món en un termini inferior a 5 anys. —Quin gran error ha comès el procés? —M’estimo més parlar de dèficits que no d’errors. El principal dèficit són les desconfiances que hi ha entre els actors polítics, que contrasta amb l’espectacular energia que ha demostrat la societat civil. Que encara duri aquesta desconfiança entre els partits o a l’interior d’associacions com l’ANC és força ridícul, en comparació amb la magnitud de l’objectiu principal. Necessitem i hem d’exigir molta més professionalitat en els actors polítics. —I algun encert? —El gran encert és la fortalesa dels ciutadans, que mentalment han fet una ruptura espectacular i amb molt poc temps. Que només en cinc anys s’hagin mobilitzat dos milions de persones i que aquesta mobilització es vegi que no és flor d’un dia, és sorprenent. Normalment els canvis mentals en les democràcies costen una generació, i aquí s’ha produït en molt poc temps. Ara, seria imperdonable que la classe política i les institucions dinamitessin aquesta fortalesa ciutadana. I encara no ens hem alliberat d’aquest perill. —En algun moment ho heu vist molt magre? —No, mai no ho he vist magre. Hi ha hagut moments de preocupació i fins i tot d’emprenyament, quan els lideratges estan més pendents de les seves batalletes internes, que normalment només els interessen a ells, que de fer avançar el procés d’una manera intel·ligent i raonable. Però confio en la ciutadania de Catalunya. I també confio que la classe política i els lideratges de les principals organitzacions socials finalment aniran aprenent a ser cada vegada més professionals i a estar més pendents de l’èxit del procés que no de les seves qüestions internes. Sèrie ‘A punt per a la independència? (entrevistes Diada 2016)‘: Eduard Voltas,Salvador Cardús, Natàlia Esteve, Isona Passola, Roc Casagran, Bel Olid,Imma Tubella, Pau Alabajos, Núria Bosch, Quim Morales, Albert Pont i Marc Crosas.

Summary: Ferran Requejo: ‘El RUI és una proposta de polítics adolescents’


El govern d’Andorra ha aprovat la modificació del Reglament regulador de les prestacions de reemborsament de les despeses de desplaçament i allotjament per realitzar els tractaments i proves diagnòstiques que no es poden realitzar a Andorra, per actualitzar les tarifes i que el reemborsament sigui del 100%. Així ho ha exposat el ministre de Salut, Joan Martínez, durant la compareixença convocada per explicar els acords presos pel Consell de Ministres fet avui. Martínez ha explicat que, a més de retornar el 100% de la despesa per al pacient, també es cobrirà per a l’acompanyant quan es requereixi, si el malalt està ingressat. Un altre canvi introduït és que no serà necessari presentar les factures per cobrir les dietes i altres despeses complementàries i s’estableix una tarifa genèrica, de 15 euros diaris. Així mateix, s’ha aprovat incorporar el servei de taxi individual per a aquells pacients de càncer que s’han de desplaçar diàriament fora d’Andorra per realitzar les sessions de radioteràpia, adaptat als horaris del tractament i tornant a acabar la sessió. Fins ara el servei era compartit i els pacients s’havien d’esperar abans o després de rebre el seu tractament fins que els altres l’haguessin rebut per tornar. Per a aquest nou servei individualitzat s’ha previst una partida d’uns 200.000 euros, segons ha explicat el ministre de Salut, encara que es preveu que sigui menor pels canvis que s’estan realitzant a nivell de tractaments de radioteràpia, que afavoreixen la reducció de les sessions. La modificació del reglament entrarà en vigor el dia 2 de gener del 2020. El Govern d’Andorra també ha aprovat un decret per finançar la micropigmentació mamària en aquelles persones que han patit “el drama” d’un càncer de mama i una mastectomia, ha explicat Martínez. L’executiu ha valorat la “rellevància de la micropigmentació en la recuperació psicoemocional de la malaltia” i entén que és un procediment que ha de comptar amb finançament públic. Serà directament el ministeri de Salut qui pagarà el servei de micropigmentación de l’aurèola mamària i del mugró, amb un màxim de 220 euros per mama o de 380 euros per les dues, quan es presenti la recepta d’un metge especialista en cirurgia, oncologia o ginecologia i la factura del centre. D’altra banda, el Consell de Ministres també ha acordat posar en marxa un nou sistema d’informació per a la gestió del Registre d’Animals de Companyia, que s’encaixa en el marc normatiu de la Unió Europea en qüestions d’identificació, normes zoosanitàries i el moviment no comercial d’aquests animals. El nou sistema permetrà establir el vincle entre l’animal i la persona propietària i es declara responsable amb caràcter general administratius i legals, ha explicat el director del departament d’Agricultura, Josep Casals. La novetat radica en l’adhesió als metabuscadors especialitzats en els registres d’animals de companyia d’altres països per facilitar la identificació del propietari dels animals que es puguin extraviar o abandonar tant dins com fos del territori andorrà. A més, agilita els tràmits de vigilància de salut animal, el control dels potencialment perillosos i facilita també la gestió administrativa de la recuperació o adopció.

Summary: El govern andorrà reemborsarà al 100% les despeses de desplaçament dels seus pacients


El president del Parlament de Catalunya, Roger Torrent, ha anat avui a l’illa grega de Samos, on ha visitat camps i assentaments de refugiats i s’ha reunit amb representants de l’Agència de Refugiats de Nacions Unides (ACNUR) a l’illa. Els ha traslladat ‘el rebuig del parlament per la inacció de l’estat espanyol’ i ‘el compromís de la cambra catalana de construir vies legals i segures per a facilitar la rebuda i l’acolliment de refugiats’. En una anotació a Twitter, ha criticat que aquests refugiats esperen que els estats europeus compleixin els compromisos d’acolliment: ‘Vides frustrades i atrapades per la inacció de la comunitat europea.’ Avui hem viatjat fins a la illa de #Samos, on milers de persones refugiades viuen confinats en camps i assentaments esperant que els Estats europeus es decideixin a complir els compromisos d’acollida. Vides frustrades i atrapades per la inacció de la comunitat europea. pic.twitter.com/1NcEJLXRx9 — Roger Torrent 🎗 (@rogertorrent) August 3, 2019 També s’ha reunit amb l’entitat catalana Humanity Wings, formada per voluntaris que ‘intenten millorar les condicions de vida dels refugiats’ i cobrir-los les necessitats més bàsiques. Torrent els ha agraït la seva tasca.

Summary: Torrent critica des de Grècia ‘la inacció de l’estat espanyol’ en la crisi dels refugiats


Tres terratrèmols, que han arribat als 5,7 graus en l’escala de Richter, han sacsejat el centre d’Itàlia. Els tremolors s’han fet sentir fins i tot a la capital, Roma, on s’ha desallotjat el metro. De moment no s’ha informat sobre danys o ferits. Segons el Centre Nacional de Terratrèmols italià, l’epicentre s’ha localitzat a la província de L’Aquila, que ja va ser copejada el 2009 per un terratrèmol de 6,3 graus que va deixar uns 300 morts. En concret, l’epicentre ha estat a Ascoli Piceno a uns 10 quilòmetres de profunditat. #Earthquake: M5.3 Amatrice, Italy(7km WNW) https://t.co/QUNuoEPvj5 #earthquake pic.twitter.com/QImZBS6TVy — EmgWatch Earthquakes (@emgw_earthquake) January 18, 2017 La zona ja va ser colpejada per diversos sismes l’any passat. A l’agost un terratrèmol va destrossar completament el poble d’Amatrice, a set quilòmetres de l’epicentre actual, i va deixar 298 víctimes mortals. En les últimes 36 hores no ha parat de nevar a la zona i les comunicacions, ja de per si complicades pels anteriors sacsejos, encara s’han tornat més difícils. Els tremolors s’han sentit a regions com el Lazio, els Abruzzos i les Marques.

Summary: Tres terratrèmols fan tremolar el centre d’Itàlia


El president dels Estats Units, Donald Trump, ha titllat la Xina de ‘manipuladora de divises’ perquè el banc central xinès ha permès la caiguda del valor de la seva moneda, el iuan. Ha estat el darrer episodi de la guerra comercial que mantenen tots dos països des que Trump va arribar a la Casa Blanca. Malgrat que les dues potències econòmiques negocien un nou acord comercial, Trump va revifar la guerra a començament d’agost amb l’anunci que augmentaria un 10% els aranzels a diversos productes xinesos a partir de setembre. …during the talks the U.S. will start, on September 1st, putting a small additional Tariff of 10% on the remaining 300 Billion Dollars of goods and products coming from China into our Country. This does not include the 250 Billion Dollars already Tariffed at 25%… — Donald J. Trump (@realDonaldTrump) August 1, 2019 La resposta de Pequín va ser deixar que la moneda caigués per sota del valor psicològic dels 7 iuans per dòlar, el valor més baix d’aquests darrers anys. Tanmateix, va ser realment una represàlia? O potser la venjança de la Xina encara ha d’arribar? Fins ara, l’única decisió oficial per a respondre als aranzels ha estat anunciar que deixarà de comprar productes agrícoles nord-americans i que es podrien aplicar aranzels a d’altres que ja s’han adquirit. Pel que fa a la moneda, diversos analistes aclareixen que Pequín no ha devaluat el iuan, sinó que ha deixat de mantenir-lo artificialment per damunt del seu valor real. És cert que si el valor del iuan disminueix, importar productes xinesos esdevé més barat i, per tant, es pot contrarestar l’efecte dels nous aranzels nord-americans. En tot cas, el moviment es llegeix més com un avís de la Xina que no pas com una resposta directa. ‘Com que la Xina fa augmentar l’escala de valor per l’increment de les exportacions tecnològiques, alguns es pensen que el iuan hauria de ser més fort. Però ara, òbviament, aquesta no és la discussió. El banc central ha permès que la depreciació que el mercat empunyava s’hagi reflectit en el tipus de canvi final’, diu a VilaWeb Alicia García Herrero, economista en cap per Àsia del banc Natixis i col·laboradora del Reial Institut Elcano. Yu Yongding, investigador de l’Acadèmia Xinesa de Ciències Socials, que ha aconsellat Pequín en matèria econòmica durant anys, creu que l’acusació de Trump és ‘ridícula’. Sosté que la devaluació és la resposta del mercat a l’anunci d’aranzels i descarta que la Xina entri en cap guerra de divises perquè en sortiria perjudicada. La Xina es prepara Què pot fer, doncs, la Xina? Yu diu que no necessita venjar-se, sinó que ha de ser pacient i mirar com evoluciona la situació. ‘L’economia té prou resiliència. La Xina pot superar els problemes causats pels aranzels. La gent aquí està força tranquil·la i a punt per encarar aquests desafiaments. Crec que posar taxes addicionals a les exportacions xineses perjudicarà més l’economia nord-americana que no pas la xinesa. Els consumidors patiran. Espero que Trump canviï de parer.’ García Herrero explica que difícilment Pequín posarà nous aranzels a productes nord-americans, perquè només queden per taxar productes que la Xina realment necessita. I avisa: ‘Si tens un bé que no pots substituir i hi poses aranzels, el paguen els teus consumidors. El preu del producte augmentaria.’ Tanmateix, diu que la Xina pot respondre de moltes maneres. ‘La més rellevant i que intenta de fa més temps és la self reliance. És a dir, viure amb els seus propis mitjans. Deixar de dependre de les importacions nord-americanes en sectors clau, com ara el de l’energia o el dels semiconductors. Perquè saben que en qualsevol moment poden quedar fora d’aquesta cadena de valor.’ Yu puntualitza que el país no té pas una voluntat aïllacionista, encara que estigui obligada a accelerar els esforços en el camp del desenvolupament i la innovació tecnològics. Recorda que la Xina vol continuar essent un proveïdor mundial de tecnologia, encara que polítics nord-americans vulguin expulsar-la de la cadena de valor global. Una estratègia negociadora fallida Si els aranzels anunciats pel govern dels Estats Units perjudiquen sobretot la seva economia, per què Trump vol augmentar-los? Yu hi veu un intent de tenir avantatge negociador en les converses per al nou acord comercial. La investigadora del Reial Institut Elcano coincideix que va ser una maniobra per a pressionar Pequín i tancar l’acord. I sosté que Trump va prendre la decisió perquè les converses s’havien paralitzat arran de les divergències internes a la Xina. Our representatives have just returned from China where they had constructive talks having to do with a future Trade Deal. We thought we had a deal with China three months ago, but sadly, China decided to re-negotiate the deal prior to signing. More recently, China agreed to… — Donald J. Trump (@realDonaldTrump) August 1, 2019 Explica que el vice-primer ministre, Liu He, cap negociador xinès, es pensava que tenia el beneplàcit del president, Xi Jinping, per a acceptar algunes condicions dels Estats Units, especialment la reforma d’empreses estatals i l’eliminació de subsidis públics. Però els sectors més conservadors del Partit Comunista xinès i les elits econòmiques que en resultarien més afectades ‘van dir que ni parlar-ne.’ ‘A Trump li ha sortit malament, perquè les faccions xineses més nacionalistes han guanyat la batalla.’ Diplomàcia dura i diplomàcia tova L’economista espanyola explica que per respondre els atacs contra la seva economia, la Xina també fa servir la seva posició global ‘de manera gosada i, per tant, perillosa’. Cal recordar el seu poder militar i el control de recursos naturals arreu del planeta. ‘Tot allò que fa en la geopolítica se li escapa de les mans, incloent-hi Hong Kong. Per guanyar aquesta batalla necessites amics, no pas gent que et temi. Fa servir la geopolítica de manera curtterminista. A llarg termini, això li pesarà.’ A més, Pequín prova una diplomàcia tova amb altres actors internacionals que puguin moderar la posició dels Estats Units. Per exemple, amb la Unió Europea, en qui veu un bloc debilitat per la fragmentació dels seus estats. Tanmateix, ha fracassat en l’intent que giressin l’esquena als Estats Units en la seva estratègia contra el gegant asiàtic. ‘Per als països continentals i també per al Regne Unit, és clau tenir relacions amb Washington.’ Amb aquesta situació, la Xina opta per debilitar la Unió Europea, explica García Herrero. No pas fins al punt de fer-la caure, perquè té en el seu ADN evitar problemes polítics rellevants al món. ‘Creu en l’estabilitat, però sí que vol una Europa més desencaixada, si més no, poder blocar algunes de les decisions que l’afecten.’ Posa com a exemple la quantitat de decisions que Grècia i Itàlia han aturat al Consell Europeu, algunes relacionades amb la violació dels drets humans. Una solució a costa de l’economia europea? Precisament, Europa podria ser la gran perjudicada per la guerra comercial entre els Estats Units i la Xina. Tots dos economistes creuen que el país asiàtic no deixarà la taula de negociació malgrat la maniobra de Trump. ‘La Xina sempre s’hi asseurà perquè és pragmàtica. Passa que cada vegada s’hi asseu amb menys confiança d’aconseguir-ne res. I aleshores es converteix en una taula de pòquer, no pas de negociació. En pot sortir qualsevol barbaritat. I compte, que Europa no hi és, en aquesta taula’, avisa García Herrero. Després de dos anys de negociació, dóna per mort qualsevol acord que impliqui transformar l’economia xinesa en una economia de mercat. Tanmateix, esmenta la possibilitat d’un acord de circumstàncies, ‘per a salvar la pell’, basat a augmentar les importacions que la Xina fa de productes dels EUA. S’especula que en sis anys importaria per un valor superior al bilió de dòlars. ‘Seria un desastre per a Europa, perquè per a importar aquestes quantitats ingents dels EUA, per exemple avions, la Xina deixaria de comprar-los als fabricants europeus. Per a Europa, aquesta mena d’acord és més perjudicial que un no–deal‘, diu l’experta espanyola. Yu confirma que si la Xina es veu forçada a reduir el desequilibri comercial amb els EUA precipitadament, haurà de reduir les importacions que fa de la resta del món. I té clar què ha de fer la UE per evitar-ho: ‘Els països europeus no haurien de quedar-se de braços plegats mirant la lluita entre la Xina i els Estats Units. S’haurien d’implicar a persuadir els EUA de ser més racionals.’

Summary: Fins on pot arribar la guerra comercial entre els Estats Units i la Xina?


Des d’avui i fins al dia 6 de setembre es faran arreu de Catalunya les proves d’accés a la Universitat pel curs 2018-2019. Un total de 5.431 estudiants s’han matriculat de la prova d’accés a la universitat (PAU) en la convocatòria extraordinària de setembre. Hi haurà 22 tribunals ordinaris, dotze a Barcelona, quatre a Bellaterra, dos a Girona, dos a Lleida i dos a Tarragona. La major part dels estudiants, 3.606 (un 66,4%), presenta a les proves de la fase general i a algun dels exàmens de la fase específica i 1.825 faran només exàmens de la fase específica (1.326 són estudiants de Batxillerat i 499 de Cicles Formatius de Grau Superior). D’altra banda, un total de 300 dels estudiants que van a la selectivitat de setembre ho fan per millorar nota i 153 ho fan perquè va suspendre en anteriors convocatòries. Els exàmens d’avui són els de llengua castellana, llengua catalana, història de la filosofia, economia de l’empresa, química, literatura castellana, anàlisi musical i dibuix tècnic. Demà es faran els d’història, llengua estrangera, ciències de la terra, fonaments de les arts, matemàtiques aplicades a les ciències socials, electrotècnica i història de l’art. L’últim dia, el dimecres, hi haurà els de geografia, física, dibuix artístic, llatí, matemàtiques, biologia, cultura audiovisual, grec, literatura catalana, disseny i tecnologia industrial. Els estudiants podran saber les notes el 18 de setembre al portal web de la Generalitat.

Summary: Avui comencen les proves PAU de setembre a Catalunya


El 1705, durant la Guerra de Successió, els catalans austriacistes que volien el retorn del príncep Jordi de Hessen-Darmstadt duien una escarapel·la –una mena de llaç– groga al barret per a solidaritzar-se amb ell i el seu exili. Aquest gest de resistència antiborbònica va enfurismar tant Felip V que, a Vic, va ordenar que es pengés aquells qui portessin la insígnia groga damunt del cap. Tres-cents dotze anys després, el groc torna a ser el símbol de la resistència catalana. No sabem si quan es va triar el crespó groc per a exigir l’alliberament dels presos polítics es va tenir en compte aquest precedent històric o si ha estat una curiosa casualitat, però aquest color s’ha convertit en el símbol de la lluita catalana per l’autodeterminació. Una lluita que ha deixat –i encara en deixa– un reguitzell de cartells, lemes, pintades i manifestacions artístiques que Toni Galmés, historiador de l’art i dibuixant col·laborador d’Òmnium Cultural, ha recopilat al llibre Groc: història gràfica d’una lluita (Comanegra). L’eclosió de la revolta gràfica catalana arriba amb els cartells i domassos de la campanya del referèndum i passa per l’ocupació de l’espai públic amb llaços i simbologia groga, tot sovint transformada pels unionistes. Però no comença el 2017. Com explica Toni Galmés al llibre, ja des de les primeres mobilitzacions multitudinàries convocades per l’Assemblea Nacional Catalana i Òmnium Cultural, el simbolisme i la força de les imatges van materialitzar-se en cartells artísticament potents. Tanmateix, no és fins a la campanya de la consulta del 9-N que un grup d’artistes no decideix de fer servir l’art per exigir democràcia. ‘La indignació provoca creativitat’, diu Galmés. I amb l’etiqueta #Cartells9N, artistes com Conrad Roset, que va proposar de fer cartells de campanya, Paula Bonet, Lara Costafreda, Pere Rosell, Bernat Solsona, Jordi Calvís, Marc Pallarès i els col·lectius Reskate i Atabalats, entre molts més, van penjar obres a les xarxes socials per a animar la gent a votar. El motiu: la prohibició de l’estat espanyol de posar les urnes. Obra de Pep Boatella #Cartells9N. Va ser el mateix detonant que l’estiu i la tardor del 2017 va fer que hi hagués penjades de cartells massives, es fessin cartells alternatius per a la campanya del referèndum i dibuixants d’arreu retratessin la violència policíaca del Primer d’Octubre i la repressió. Totes les lluites tenen un símbol, i després de l’empresonament de Jordi Cuixart i Jordi Sànchez i de la prohibició de la junta electoral espanyola de fer servir el groc a l’espai públic durant la campanya del 21-D, el color groc ha esdevingut el símbol d’aquesta mateixa lluita per la democràcia, la llibertat d’expressió, la llibertat i l’autodeterminació. ‘El groc uneix moltes d’aquestes lluites’, diu Galmés. ‘Totes les reivindicacions tenen un símbol, ja sigui un objecte, com la falç i el martell en el cas del socialisme, o un color. El vermell en el mateix socialisme, el lila en el feminisme.’ Adoptar un símbol per a la lluita serveix ‘per a evitar la violència perquè és una manera de canalitzar els bàndols’. Mural de Pol Leiva Cuixart. L’art polític i comunicatiu Quin valor artístic tenen unes peces que poden reproduir-se milers de vegades i escampar-se arreu? La pregunta ja se la feia Walter Benjamin el 1936 a L’obra d’art en l’època de la seva reproductibilitat tècnica: la tècnica ha matat la concepció de l’art com a cosa única i irrepetible. Ara l’art és també missatge. ‘Des de la Segona Guerra Mundial hi ha la tendència a pensar que l’art que fas és polític i, per tant, desvincular la part política de l’artística és treure valor a ambdues parts’, explica Toni Galmés, i afegeix que el valor artístic de la producció gràfica dels darrers anys a Catalunya rau en la capacitat que han tingut de comunicar. ‘El seu valor és l’habilitat que tenen perquè la gent se les apropiï i les faci servir com a objecte utilitari comunicatiu, és a dir, la seva capacitat de crear opinió pública mitjançant la imatge.’ La capacitat, també, de molestar. ‘Els colors fereixen. Alguns veuen un llaç groc i el pinten o hi fan una readaptació a sobre perquè els molesta’, afegeix. ‘I és aquest el seu valor artístic, que també és social i és polític.’ Reminiscències del Maig del 68 Les pintades i els cartells polítics escampats arreu ens recorden la revolta gràfica del Maig del 68. Un grafisme que no va aparèixer només a l’estat francès: l’Atelier Populaire de la Sorbonne també va tenir el seu homòleg a la Universitat de Berkeley (Califòrnia) amb el Political Poster Workshop. Aquests pòsters, que no van signats, els pot adquirir qualsevol i penjar-los on vulgui per escampar la revolta. ‘Són pòsters fets molt ràpidament amb colors simbòlics, imatges senzilles i frases molt directes. Perfectes com a eina comunicativa’, explica Galmés. I allò que passava l’any 1968 també passa l’any 2017: l’ANC i Òmnium, arran de les prohibicions del govern espanyol de fer campanya, pengen de franc a les respectives webs els cartells del referèndum perquè tothom els pugui descarregar, imprimir i penjar. Aquests dies –i també després dels empresonaments– és clau la plataforma #empaperem per a arribar a tanta gent com sigui possible: cartells negre sobre blanc amb lletres grans i clares, missatges directes, fàcils d’imprimir a qualsevol lloc. ‘La bellesa és al carrer’: cartells i pintades del Maig del 68 Cartell del Maig del 68 i fotografia de la manifestació del 3 d’octubre feta per Joan Antoni. Tot i els cinquanta anys de diferència, és curiós de veure com alguns dels leitmotivs del maig francès s’han repetit a la tardor catalana: les crítiques contra la manipulació d’alguns mitjans de comunicació, contra la violència policíaca dels antiavalots i, també, contra el cap de govern. Si durant el Maig del 68, la frase del general De Gaulle ‘la reforma sí, el desgavell no’ va ser motiu de burla i acarnissament per part dels estudiants, a Catalunya, un dels crits burlescs és ‘els catalans fem coses’, recordant que el president del govern espanyol, Mariano Rajoy, havia dit en un vídeo electoral: ‘M’agraden els catalans perquè fan coses’. Del Maig del 68 no se’n copia l’estètica, que és ben diferent, sinó l’essència: l’ús popular que s’ha fet d’aquests pòsters i imatges. La penjada de cartells multitudinària del 24 de setembre sota el lema ‘Marató per la democràcia’ n’és un dels exemples més clars. La imatge de cartells d’Òmnium estesos a la plaça de la Universitat de Barcelona recorda la dels cartells estesos perquè se n’assequés la tinta a l’Atelier Populaire el Maig del 68. ‘L’encartellada popular és una forma de resistència pacífica, de desobediència pacífica: és el poder popular’, diu Galmés. Atelier Populaire, 1968. Fotografia de Philippe Vermès. Fotografia de Crida per la Democràcia. L’espai públic, la lluita de símbols i la inexistent campanya del no Els balcons de pobles i ciutats són plens de banderes i de domassos. No tan sols d’estelades i pancartes que demanen l’alliberament dels presos polítics i exigeixen democràcia. El procés també ha fet aparèixer als balcons banderes espanyoles i europees, fins i tot banderes espanyoles republicanes. De fet, la campanya de l’ANC pel sí al referèndum es basava a pintar els balcons amb els colors dels domassos que repartien. Penjar domassos és una manera de sobresortir dins la cacofonia visual que hi ha a l’espai públic, on la imatge és la protagonista. Segons que explica Galmés, penjar domassos és una tradició molt mediterrània i catalana, vinculada a la cultura popular i a les festes majors: ‘Antigament, es treien les teles de domàs, les teles nobles que cobrien els llits, i es posaven al balcó perquè eren boniques. I per festa major, era el moment de lluir-les per demostrar la teva joia i la teva alegria de viure.’ I ara continua aquesta voluntat de destacar entre la resta. ‘Pintar el terra, escriure a les parets o omplir-ho tot de llaços grocs també respon a la voluntat de fer-ho tot cada vegada més gran i impactar’, diu Galmés, qui afegeix que posar llaços grocs ‘és una gran provocació, una manera de cridar l’atenció’, i que treure’ls o pintar-hi una bandera espanyola aprofitant-ne el color ‘respon exactament a la mateixa voluntat provocativa’. L’espai públic, diu, ha de ser polític: ‘És un error dir que s’ha de vetllar per la neutralitat de l’espai públic; hem de vetllar perquè tothom pugui dir allò que hagi de dir a l’espai públic’. Pintar la bandera espanyola en un llaç groc ‘és una mostra de política popular’. Aquesta resposta a la provocació potser és de les poques manifestacions gràfiques del ‘no’ durant aquests anys, perquè no hi ha hagut cap campanya gràfica en contra de la independència. No els calia, diu, ‘perquè sabien que el referèndum no es faria i continuen pensant que no es va fer’. ‘No necessitaven fer propaganda de res perquè tenien tot l’aparell de l’estat a favor seu.’ L’humor, arma llancívola Quan el creuer Moby Dada, decorat amb dibuixos de Warner Bross, va arribar al port de Barcelona per allotjar agents de la policia espanyola enviats a Catalunya per evitar el referèndum, la reacció general va ser riure. La imatge d’agents antiavalots vivint entre dibuixos animats va ser tan esperpèntica, que aquells agents que després van carregar violentament contra la població pacífica es van acabar coneixent popularment com a piolins. Des del Piulet amb la banda vermella tapant-li la boca fins al Coiot estomacat, hi ha hagut centenars de mems, cartells i dibuixos que han fet befa de la repressió espanyola amb els dibuixos de la Warner. Justament, un dels fils conductors que uneix molts cartells i pintades és aquest: l’humor. ‘Totes les revoltes fan servir l’humor perquè és una eina molt potent’, explica Galmés. ‘Amb l’humor et rius de l’altre; et deixes endur, però també l’interpel·les’, i afegeix: ‘Quan et sents agredit, la millor arma és riure-te’n, situar-t’hi per sobre.’ L’humor és enginy, creativitat. I en canvi, la violència, no. El retrat, la humanització dels represaliats Des que són a la presó, però també des que són a l’exili, la manera de recordar i reivindicar els represaliats són els retrats. Probablement, els més icònics són els vectors de l’il·lustrador Jordi Calvís, que també es poden descarregar des de la seva web i imprimir. N’hi ha d’altres, com els de Toni Galmés mateix, fets per a Òmnium. La il·lustració, no pas la fotografia, ha servit per a reivindicar-los. Galmés explica que tant l’ANC com Òmnium tenien clar que havien d’interpel·lar la humanitat d’aquestes persones, ‘perquè deixaven de ser polítics per ser un més de nosaltres, perquè defensaven les mateixes idees que nosaltres’. El retrat sintetitza i dóna humanitat. Il·lustrar amb les cares de la gent a qui es ret homenatge no és nou, a Belfast totes les parets eren plenes dels retrats dels presos de l’IRA, per exemple. L’efectivitat d’humanitzar rau en el posat afable, ‘la mirada perduda que no t’interpel·la directament i et diu “vota’m” sinó que mira cap al futur’. Per Galmés, és una manera de crear empatia, de dir ‘la teva lluita és la meva, i per tant, la teva repressió també és la meva’. La reutilització d’un símbol, el crit per la llibertat d’expressió Cartell d’Òmnium Cultural. Un dels símbols que més ha transcendit, a banda del color groc, és la franja roja sobre la boca, utilitzada inicialment per a la campanya del referèndum ‘Crida per la democràcia’. Una jove, un nen, un immigrant, gent gran… Tots, amb la boca tapada per la banda. La idea primera era recordar que la prohibició de votar interpel·lava tots els col·lectius de la societat, però ha acabat esdevenint un símbol contra la repressió, per la llibertat d’expressió. Galmés, que va ser l’encarregat de dibuixar la campanya, pensa que no hauria tingut tanta transcendència si la Guàrdia Civil no hagués prohibit de distribuir la revista d’Òmnium en què es repartia un domàs amb una d’aquestes imatges: ‘Si la Guàrdia Civil no hagués fet res, probablement hauria passat sense pena ni glòria, però es converteix en símbol de repressió i de censura. I quan hi ha censura, la veu del poble es fa més forta.’ L’encàrrec d’Òmnium era d’actualitzar una imatge que el 1978 ja havia estat un símbol per la llibertat d’expressió i contra la repressió i la censura. El 1977, la companyia teatral els Joglars va estrenar l’obra La torna, una crítica mordaç i sense subterfugis al cos militar i a la pena de mort. Tot i que l’obra havia passat la censura, els autors van ser condemnats i van acabar a la presó i a l’exili. Com a protesta pel judici contra la llibertat d’expressió dels artistes, es va fer un logotip en què es veia una màscara de teatre amb una banda vermella que li tapava la boca i unes lletres cal·ligrafiades que deien ‘llibertat d’expressió’. És un disseny original de l’escenògraf i fundador del Teatre Lliure Fabià Puigserver. La idea, però, sembla que va ser de Teresa Calafell, membre de la companyia Putxinel·lis Claca, segons que explica Galmés al llibre. Sigui com sigui, la imatge va esdevenir icònica, i la banda vermella que tapa la boca torna a ser el símbol contra la manca de llibertat d’expressió. També s’ha emprat en cartells que demanen la llibertat de Valtònyc, dels presos polítics i contra el 155. ‘La torna’: quan el pres polític era Boadella Així doncs, els pòsters, els lemes convertits en pintades i cartells, els grafits, els mems, les il·lustracions i les banderes han estat una eina per a la lluita per l’autodeterminació. També ho han estat de moltes altres lluites, com ara la feminista, de la qual Comanegra publicarà també la història la gràfica. Els autors són Toni Galmés i Maria Àngels Cabré, durà per títol Lila: història gràfica d’una lluita i farà un repàs de la història gràfica del feminisme des d’una perspectiva global.

Summary: Groc: la lluita visual per l’autodeterminació


El dia que el Parlament de Catalunya va votar la Declaració Unilateral d’Independència, el 27 d’octubre, Albano-Dante Fachín, Joan Giner i Àngels Martínez van introduir la papereta de votació a l’urna sense mostrar-la, al contrari de la resta del seu grup, Catalunya Sí que es Pot. Després Fachín va explicar que no l’havia ensenyada per respecte ‘als qui serien perseguits per haver votat que sí’. Lluís Llach, ex-diputat de Junts pel Sí al parlament, va recordar aquest moment en l’entrevista del ‘Preguntes Freqüents’ de TV3 d’ahir: ‘Recordo gent d’esquerres ensenyant el seu “no” després d’haver-nos amenaçat dient que els qui votàvem que sí podíem ser reconeguts i podríem tenir causes penals.’ “Recordo alguns parlamentaris com @LluisRabell o @jcoscu ensenyant el seu “no” després d’haver-nos amenaçat que podríem tenir causes penals” @lluis_llach a #FAQSenliquidaSSSióTV3 ▶ https://t.co/vEo1qeFXVV pic.twitter.com/0AO6yM47BB — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) 21 de juliol de 2018

Summary: Lluís Llach recrimina el paper dels comuns en la votació al parlament del 27 d’octubre


El ministre espanyol de Foment, José Luis Ábalos, ha defensat la gestió ‘responsable’ del govern espanyol en la crisi del vaixell Open Arms, que ha estat a la deriva 19 dies amb més d’un centenar de migrants a bord, a l’espera d’un port segur. A més, ha indicat que si finalment es multa la nau de l’ONG catalana serà una decisió ‘administrativa’ i ‘en cap cas’ política. ‘Les sancions en el cas de la nostra legislació constitueixen un procés administratiu i estan basades en fets i no en voluntats’, ha subratllat el ministre en una entrevista a la Cadena Ser, recollida per Europa Press. No obstant això, Ábalos ha recordat que el vaixell, després de tres mesos blocat al port de Barcelona, va obtenir el permís per a sortir d’allí per transportar ajuda humanitària i no persones perquè ‘no li oferirien en aquestes aigües un port.’ ‘No pot transportar persones’ ‘El vaixell no reunia les condicions per al transport de persones sense que es posés en risc la seguretat d’aquestes persones’, ha precisat, per a afegir que són aquests arguments els que en aquesta crisi ha utilitzat l’ONG per a no venir a l’estat espanyol amb els migrants. El titular de Foment ha assenyalat que el govern espanyol ‘va donar una alternativa’ a l’ONG que ‘no li corresponia’, però que davant ‘l’absència de ports’, per la negativa d’Itàlia, va oferir a l’Open Arms desembarcar els migrants en un port de l’estat. ‘Haig de dir que l’Open Arms mai ens va demanar un port d’Espanya, una altra cosa és la utilització que uns altres volien fer del tema, però mai ens el va demanar perquè hi havia ports pròxims i assegurances molt més a prop. Quan li plantegem venir a Espanya ens va dir que el vaixell no estava en condicions de fer un viatge d’aquestes característiques’, ha argumentat Ábalos.

Summary: Ábalos diu que si es multa l’Open Arms no serà una decisió política