Thomas G. Schulze (@Prof_TGSchulze) és un psiquiatre de prestigi internacional, catedràtic a la Universitat de Munic, president de la International Society of Psychiatric Genetics i membre del comitè executiu de l’Associació Mundial de Psiquiatria. Va descobrir Catalunya arran d’un Erasmus l’any 1994 i se’n va enamorar. En pocs mesos va aprendre la llengua, que conserva perfectament, i va fer bons amics. El Primer d’Octubre de 2017, en un vol entre Mèxic i Frankfurt, va veure per internet gràcies al wifi de l’avió les càrregues de la policia contra els votants del referèndum. Aleshores va decidir que no podia callar i que calia fer-hi alguna cosa. Va activar el compte personal de Twitter i poc després va esdevenir president de Foreign Friends of Catalonia (@Foreign_Cat), l’associació que aplega ciutadans de tot el món que se solidaritzen amb Catalunya i que funciona com a plataforma de contactes i d’activitats per a divulgar Catalunya al món i ajudar a entendre què hi passa. Parlem per videoconferència entre Barcelona i Syracuse, als Estats Units, on gaudeix amb la família d’un any sabàtic. —D’on prové la vostra passió per la cultura catalana? —La gent es pensa que tinc una esposa catalana o algun vincle familiar amb Catalunya però no és així. Va passar que vaig estudiar medicina a Alemanya i el curs 1994-95 el vaig fer a Barcelona, en un programa Erasmus. Quan vaig arribar, per mi, Barcelona era Espanya, però de seguida em vaig adonar que m’equivocava. Vaig aprendre català, perquè les classes eren en català i perquè els amics que hi vaig fer parlaven en català. M’agradava molt, de seguida vaig apassionar-me pel català i per Catalunya en general. Vaig comprendre que aquesta era una terra diferent, amb una història pròpia, i en tan sols uns quants mesos vaig fer una immersió total en la cultura catalana. —És per això que parleu un català tan perfecte? —El vaig aprendre llavors, sí, i l’he mantingut viu parlant amb els amics. I ara el parlo i l’escric, sobretot a Twitter, cada dia. Sempre cerco les maneres de practicar-lo sigui on sigui. —Sou el president de Foreign Friends of Catalonia, una associació nascuda fa relativament poc i que en poc temps ha assolit una notorietat important. —Bé, jo en sóc el president, però l’ànima de Foreign Friends of Catalonia és Pat Vila. És ella qui va tenir la idea i, de fet, com sempre dic, Foreign Friends va néixer com a compte de Twitter, que va crear la Pat, començant a seguir tan sols gent de fora de Catalunya que fes piulets sobre el procés català des de fora de Catalunya. Jo vaig ser una de les persones a qui el compte de Foreign Friends va començar a seguir a Twitter, la primavera del 2018, i tot es va accelerar. —En quin moment vau començar a fer piulets sobre Catalunya? —Jo tenia un compte de Twitter inactiu i vaig començar a fer-lo servir de manera activa el Primer d’Octubre de 2017. Era en un avió entre Mèxic i Frankfurt i volia dormir, però em va ser impossible perquè amb el wifi de l’avió vaig veure què passava als col·legis electorals i no m’ho podria creure. Vaig decidir que no podia callar i vaig començar a fer piulets. Vaig continuar durant uns quants mesos, amb molt pocs seguidors –una cinquantena–, però cap a l’abril del 2018 la Pat  em va escriure. No ens coneixíem de res i em va explicar que necessitaven algú que en nom de Foreign Friends pogués anar a Berlín perquè hi havia una trobada amb el president Puigdemont. Vaig anar-hi i m’hi vaig presentar, per primera vegada, com a membre de Foreign Friends of Catalonia. A partir d’aquest moment, és cert, Foreign Friends va créixer molt i vam decidir que calia fer més coses i constituir-nos com a associació formal. Ho vam fer a Alemanya, per evitar cap hipotètic problema amb l’estat espanyol, que no se sap mai, i ens vam registrar al jutjat municipal de Stuttgart. —Explicàveu que fa un parell d’anys teníeu una cinquantena de seguidors a Twitter; ara en teniu dotze mil. Foreign Friends en té quasi vint-i-vuit mil, en creixement constant. Creieu que hi ha molts més ‘foreign friends‘ (amics estrangers) potencials al món? —Sí, sempre hi ha gent que s’interessa per causes diverses quan es tracta de democràcia i de llibertat i són molts els que veuen que a Catalunya hi ha una gran injustícia i que és increïble que això passi el segle XXI en un país europeu. Si a més, d’aquest grup de gent interessada, n’hi ha que tenen l’oportunitat, com jo, de conèixer Catalunya, aleshores és quasi inevitable d’esdevenir un ‘foreign friend’, sigui de l’associació o no. —En dieu diplomàcia de proximitat… —Sí, exacte. I hi ha moltes menes de diplomàcia. Per exemple, jo sempre llueixo el llaç groc i la senyera o l’estelada a la solapa de l’americana, en tots els actes públics on vaig, siguin de l’àmbit que siguin. Si vaig a una reunió o a un congrés amb col·legues psiquiatres, per exemple, la gent em sol preguntar què són aquests pins que porto i, si s’escau, jo ho explico. I d’aquesta manera tan senzilla creix l’interès per Catalunya i les ganes d’informar-se millor de què hi passa. I això, més enllà de totes les polítiques oficials que es puguin fer, funciona. I cal dir que dins de Foreign Friends hi ha moltes persones amb càrrecs importants en organitzacions del tot el món. Jo, per exemple, sóc membre de l’executiu de l’Associació Mundial de Psiquiatria. Això fa que dins la psiquiatria jo sigui prou conegut. I també sóc president de la International Society of Psiquiatric Genetics. La setmana passada, per exemple, vam tenir el nostre congrés anual a Los Angeles. Hi havia cinc-cents professionals i em van veure tots fent el discurs amb el llaç groc. Com us podeu imaginar, molts em van preguntar què era i jo vaig explicar-ho. I al final de la conferència una noia catalana, que evidentment no sabia que jo parlo català, va acostar-se’m i em va dir, en anglès: ‘moltíssimes gràcies per tot el que fas i per portar aquest llaç groc’. Això, que m’ha passat unes quantes vegades, m’emociona. Un altre exemple: fa uns quants dies un col·lega meu francès amb el qual arrenquem un projecte europeu va dir, en un piulet d’agraïment, que estava molt content per l’ajut econòmic que ens prestava la Unió Europea i que treballaria amb investigadors d’Alemanya i de Catalunya. No va dir d’Espanya. Un parell o tres d’any enrere mai no hauria dit ‘Catalunya’. Això és la diplomàcia de proximitat. És a dir, que cadascú de nosaltres, en els nostres entorns, siguin quins siguin, presentem Catalunya de manera absolutament natural. Thomas Schulze amb Can Dündar, a la Diada d’enguany. —És aquest el propòsit principal de Foreign Friends of Catalonia? —Als nostres estatuts s’hi diu que la nostra missió és promocionar la cultura catalana i facilitar projectes d’intercanvi amb periodistes, investigadors i professionals perquè puguin anar a Catalunya a conèixer-la i comprendre-la. Volem ser una plataforma on es pugui discutir lliurement sobre el dret d’autodeterminació. I a partir d’aquí hi ha moltíssims objectius. Volem ser la connexió entre la societat catalana i les persones que des de fora s’interessen per Catalunya. I sobretot no tenim un perfil polític; és a dir, no som de cap partit. Tenim contactes amb tots i parlem amb tots, però no som de ningú. Per exemple, vam ajudar el diputat alemany Andrej Hunko a venir l’any passat a Catalunya i visitar alguns presos. Això fem. Tenim una sèrie de projectes com Come, Research & Talk i Come, See & Talk, que ja es coneixen, i Catalunya Open Doors, que serà durant el pròxim Sant Jordi i que acollirà molta gent de fora a Catalunya. És un projecte molt potent, del qual segur que ben aviat tindreu detalls. En el fons, allò que volem és que a qui li interessi pugui descobrir Catalunya i entendre que és una cosa diferent d’allò que probablement es pensa. —Com a alemany que, a més, viu als Estats Units, creieu que el món entén prou Catalunya? —No, crec que no. Encara no s’entén prou i resta molta feina a fer. Però sí que és cert que el percentatge de gent que cada vegada l’entén millor creix. I el percentatge de gent que s’hi interessa encara creix més. Qui més qui menys, si està mínimament informat, ja s’ha adonat que una gran part dels catalans volen la independència, però això no vol dir que hagi entès Catalunya. I per això hi ha aquest segon nivell dins l’associació, que és el d’oferir la possibilitat d’entrar en contacte directe amb Catalunya i, sobretot, amb la gent de Catalunya, sense filtres. Què ha passat amb els presos, amb els aldarulls, amb el procés, és horrible, però ha despertat l’interès de fora. Ara cal que els que hi estiguin interessats tinguin l’oportunitat de conèixer i entendre el país. —Ens han d’entendre millor… Ho dieu perquè potser no ens acaben de veure bons ulls? —El món veu els catalans amb més estima que no pas amb animadversió. Això és així. Però el fet que les coses que passin a Catalunya siguin dins la Unió Europea genera una qüestió interessant, perquè d’una banda, qui està informat s’indigna, però de l’altra hi ha gent que pensa que, precisament com que és dins de la Unió Europea, no pot ser que Espanya sigui tan dolenta perquè la Unió no ho permetria. I, en canvi, amb Xile o a Hong Kong la gent pot tenir tendència a solidaritzar-s’hi més. —Arran de les protestes contra la sentència, Catalunya ha tornat a les portades dels diaris internacionals… —Sí, i és una mica trist, perquè en aquest punt sí que crec que la propaganda espanyolista ha tingut un cert èxit. S’ha parlat dels aldarulls sense donar-hi context i sense parlar de les desenes d’accions amb milers de persones en què no va passar absolutament res. A França, per exemple, és normal cremar contenidors i més coses en manifestacions i protestes. I parlar de la violència de la gent és trist perquè no és del tot veritat. La premsa internacional té uns altres problemes com ara el Brexit, Trump, etc., i passa una mica de puntetes sobre Catalunya, sense explicar realment bé què hi passa. Mira, fa uns quants minuts he escrit un correu electrònic a l’Amnistia Internacional d’Alemanya, de la qual sóc membre de fa deu anys, queixant-m’hi, perquè parlen molt de Xile i de més conflictes, però, en canvi, no parlen de les pilotes de goma utilitzades per la policia a Catalunya i dels ulls perduts, per exemple. Això em fa enfadar molt. —I què hi podem fer? —Ui, que complicat! Bé, jo sempre dic que Catalunya ha de continuar amb la mobilització pacífica i, sobretot, cal que Catalunya faci de Catalunya. En això hi ha molts catalans que crec que encara tenen un complex d’inferioritat. Si tu et sents català i no espanyol, no cal que, quan et pregunten d’on ets, a l’estranger, diguis que ets espanyol. No ho entenc i ho he vist moltíssimes vegades. En això em considero molt radical. És com quan els catalans canvien de llengua i es passen al castellà. Per què? Tinc amics molt independentistes que treballen amb professionals o investigadors espanyols o d’algunes altres parts del món que s’han instal·lat a Barcelona de fa mesos, que senten català cada dia, però que en canvi els parlen en castellà. No ho entenc. Jo, als investigadors de fora, els diria: ‘Mireu, ara sou a Catalunya i la llengua del país és el català; per tant, l’heu d’aprendre i d’aquí a uns quants mesos o un any espero que el domineu; ara podem parlar en alguna altra llengua, però d’aquí a uns quants mesos només us parlaré en català’, de la mateixa manera que faria si fos a Alemanya, cosa que de fet ja faig, o als Estats Units. Això no és nacionalisme, és normalitat. Jo sempre dic que estic en favor de protegir el castellà a Catalunya, però només a partir del moment en què Catalunya sigui independent. Abans que això no passi no n’hi ha cap necessitat. Thomas Schulze a la Diada del 2018. —Us entristeix el paper d’Europa? —Sí, és increïble. Últimament sempre dic que el procés català i el paper d’Europa m’han fet anarquista. Jo mai no havia estat d’esquerres, he estat sempre un conservador de centre, però el procés català i el paper d’Europa m’han transformat en un anarquista. És molt trist, lamentable, el paper d’Europa. La Unió Europea és un club terriblement ineficaç i poc democràtic; n’estic fart. I deia que m’he tornat anarquista perquè, de fet, jo vull trencar aquesta Unió Europea. Jo vull una autèntica Europa dels pobles, de països i d’entitats petites. I, de fet, crec, com a científic, que funcionaria molt millor. La gent s’hi podria identificar de manera real i operativament seria molt més eficient. Alguns que em critiquen em diuen que allò que vull és una Europa com la de fa cinc-cents anys. Mentida. Ara tenim la tecnologia per a fer-ho bé, tenim la cadena de blocs i moltes més eines que poden fer que la gent tingui més poder i que es pugui organitzar molt millor que no pas amb les institucions. I de fet crec que és això que els fa por, perquè veuen que els catalans, amb tot allò que han fet i tot allò que fan per organitzar-se, com el referèndum, tenen cert poder i perquè s’adonen que la gent es pot organitzar sense els poders polítics i contra els poders polítics. Això els fa por, lògicament. Jo vull una Europa dels pobles o de les regions, molt més autorganitzada. —No sembla pas que la Unió Europea camini en aquesta direcció… —Jo, de fet, tinc una proposta que potser no agrada a molts independentistes: per què no fem un experiment amb una Catalunya independent, però només durant deu anys? I tot seguit en fem una avaluació, com en tota investigació científica. És a dir, passats deu anys avaluem l’experiència i que els catalans votin si ha estat una bona idea o no. Efectivament som lluny d’això, però del punt de vista científic seria la solució més lògica al conflicte. La Unió Europea hauria de proposar coses com aquesta i per això m’ha decebut. I molt. I per això cal començar a fer una diplomàcia diferent, de proximitat o com en vulguem dir. —Per acabar, com a psiquiatre: la situació a Catalunya ens afecta del punt de vista de salut mental? —Que té efectes psicològics és evident. Aquest patiment, directe o vist per la televisió, té un impacte, segur, en la salut mental. I a més no és un impacte puntual, sinó que pot ser transgeneracional. Aquests dos milions de catalans que han sofert i s’han sentit agredits no s’aturaran i restarà en la memòria de la seves famílies. Durant anys i probablement generacions. És cert que hi ha una resiliència catalana, però això és un trauma que tindrà efectes emocionals, de ben segur. Té a veure amb l’epigenètica, però això ja és una altra història, o una altra entrevista i, en tot cas, en podrem parlar d’aquí a uns quants anys.

Summary: Thomas G. Schulze: ‘El procés català i el paper d’Europa m’han fet anarquista’


Ells juguen a futbol, elles a futbol femení. Aquest simple distintiu diu molt de la situació actual que viuen les dones al món de l’esport. Les esportistes pateixen constantment situacions de masclisme, cosa que s’accentua especialment en el cas del futbol, que és considerat “l’esport d’homes” per excel·lència. El masclisme es presenta de moltes maneres. D’una banda, les esportistes compten amb molt poca representació als mitjans de comunicació i quan hi apareixen es tendeix a cosificar-les i parlar més del seu físic que de les seves fites esportives. D’altra banda, trobem una clara diferència entre els equips masculins i els femenins: pitjors horaris d’entrenament, pitjors equipacions, dificultats amb els patrocinadors, comparacions constants entre homes i dones i càntics o insults referits a elles. Masclisme de base cultural Moltes vegades, només som conscients del masclisme més latent, com pot ser la violència de gènere o els insults masclistes. Però actualment vivim en un sistema format per un masclisme de base que acaba afectant molts àmbits de la nostra societat i en moltes ocasions és tan subtil que s’aprecia com un masclisme invisible. Un d’aquests exemples és la poca presència de dones en càrrecs directius. Aquesta problemàtica també afecta el món de l’esport i, concretament, el del futbol. D’aquesta manera, costa molt trobar entrenadores als equips professionals i també dones als alts càrrecs de les federacions esportives. Segons Eva Ferrer, fundadora d’El Deporte en Femenino, el fet que no hi hagi dones als alts càrrecs directius dificulta que hi hagi més visibilitat per a les esportistes. Pedrona Serra, professora d’esport i gènere a l’INEFC, coincideix amb aquesta visió i determina que moltes de les persones que tenen un càrrec decisiu són homes i no incorporen la perspectiva femenina. Per tant, si no hi ha una sensibilització ni identificació amb la problemàtica per part dels directius amb poder de decisió, és molt difícil que es comenci a actuar per canviar-ho. L’escassa visibilitat dels esports femenins provoca una manca de referents per a les noies, que no tindran interès per a convertir-se en esportistes si no veuen models de referència als mitjans que les envolten. “Si no apostem per donar-hi visibilitat i no fomentem des de la base que les nenes vegin que hi ha referents, tampoc els donem l’oportunitat que s’interessin pel món de l’esport” comenta Eva Ferrer. Una diferència clara entre homes i dones professionals del futbol és el salari que reben anualment. D’entrada, els sous dels futbolistes són desorbitats, “és una cosa extraordinària, els sous que cobren els futbolistes estan per sobre de qualsevol sou mitjà” afirma Ferrer. Tot i així, la diferència salarial entre jugadors i jugadores és abismal, tant és així que cada jugador del Reial Madrid va cobrar 300.000€ per guanyar la lliga, mentre que cada jugadora de l’Atlético de Madrid en va cobrar tan sols 54 per la mateixa fita. Un dels motius pels quals es produeix aquesta situació és perquè hi ha molts equips de futbol femení que no estan professionalitzats. Edurne Concejo, periodista esportiva, considera que “la qüestió de fons és el producte” i que si no hi ha un producte atractiu que generi ingressos, la gent no mostra interès. “Tenim una lliga que no és atractiva comparada amb altres lligues europees o mundials” i per aquest motiu, costa que les jugadores puguin professionalitzar-se i que els clubs trobin patrocinadors per finançar-se. Des de l’Associació Ca La Dona, comenten que aquesta problemàtica va més enllà i fa que, a Espanya, moltes jugadores de futbol no puguin dedicar-s’hi en exclusiva. Invisibilització als mitjans El futbol femení no té la mateixa tradició que el masculí i és per això que actualment encara està intentant fer-se un lloc en aquest món. Tot i així, no és gens fàcil perquè l’hegemonia del futbol masculí el deixa a l’ombra i l’invisibilitza. Les expertes coincideixen que els principals culpables d’aquesta invisibilització són els mitjans de comunicació. Llavors sorgeix la gran pregunta: la poca representació d’esport femení als mitjans ve donada pel poc interès que desperten a la societat o aquest poc interès ve donat perquè no se’n fa difusió als mitjans? Les expertes afirmen que és un peix que es mossega la cua. Joana Gallego, directora de l’Observatori d’igualtat de la UAB, afirma que “la responsabilitat no és de la societat, sinó que si aquesta no és informada a través dels mitjans, no pot arribar-ho a conèixer”. Un exemple d’aquesta falta de difusió és el Mundial a Canadà de l’any passat. No va ser retransmès per la televisió i només es podia veure a través d’Internet de manera que, la gent que no hi estava directament relacionada no ho va veure perquè, en la majoria dels casos, no sabien ni que se celebrava. “Per què no ensenyem futbol femení? És complicat que ens agradi o que ens interessi si mai no l’hem ensenyat” comenta Pedrona Serra. Per això, el problema no ve donat per l’interès de la societat, sinó per la invisibilització donada pels mitjans en creure que no hi ha un interès per part de la seva audiència. És per això que sorgeixen iniciatives com Futfem.cat, un mitjà de comunicació especialitzat en futbol femení. “El gran repte que té el futbol femení és trencar aquest públic habitual i obrir la massa social” comenta Edurne Concejo, la directora del mitjà digital. La violència del futbol en clau masclista Les persones s’adapten i accepten constantment certes normes pel bé comú de la societat, però tot canvia quan es troben recloses en un camp de futbol. Pedrona Serra entén l’estadi de futbol com “un espai on es permet tot, on es produeix una involució de la societat i es deixen de banda les normes adquirides”. Així doncs, és molt fàcil que es produeixin faltes de respecte i es llancin insults contra els àrbitres, però en el cas de les dones això s’accentua. Es menysprea i insulta les jugadores i àrbitres simplement per la seva condició femenina. La discriminació al futbol es dóna des de les edats més primerenques. L’equip infantil de futbol femení de l’AEM Lleida va guanyar la lliga enfrontant-se solament contra equips masculins. Tot i així, els seus entrenadors no són capaços d’aconseguir patrocinadors, ja que quan els comenten que es tracta d’un equip femení no volen posar-hi diners. D’altra banda, les entrenadores d’alguns equips han de suportar preguntes sobre la seva vida personal, com la conciliació de la seva feina amb l’àmbit familiar. Són preguntes que des de Futfem asseguren que no es farien a un home. Val a dir que també hi ha molt poca representació de figures femenines al món de l’arbitratge i aquestes dones tenen moltes dificultats per arbitrar partits professionals. Diverses àrbitres han patit situacions de masclisme en què es qüestionava la seva capacitat de dur a terme la seva feina correctament només per ser dones. Aquest és el cas de Marta Galego, que va haver de parar un partit entre la UE Valls i el Cambrils Unió perquè un espectador li va dir: “vete a fregar los platos”. El joc no va continuar fins que l’espectador va ser expulsat del partit i la resta de l’afició va aplaudir la decisió de l’àrbitra. Àrbitres de futbol a Espanya Create your own infographics Actualment s’estan duent a terme diverses campanyes des de la Federació Catalana de Futbol com la “Zero insults” i “Joc net”, tot i que les expertes coincideixen que no són suficients. Joana Gallego afirma que en cas d’insults o accions masclistes cap a jugadores o àrbitres “caldria sancionar el club d’alguna manera”. Les grades dels partits de futbol són l’escenari de molts comportaments masclistes, de vegades fruit del fanatisme cap a jugadors i equips. Rubén Castro, jugador del Betis, havia estat acusat de maltractar la seva parella i l’afició li va dedicar un himne: “Rubén Castro, alé, Rubén Castro alé, no fue tu culpa, era una puta, lo hiciste bien”. Això, segons Eva Ferrer, és un problema social que va més enllà del futbol: “és un tema de falta de respecte i de ser una societat equilibrada i respectuosa amb els éssers humans”.

Summary: Dona i futbol, una combinació tacada de masclisme


L’eurodiputat del Sinn Fein, Matt Carthy, ha demanat la paraula al president del Parlament Europeu, Antonio Tajani per una qüestió d’ordre i ha reclamat la presència de Carles Puigdemont, Toni Comín i Oriol Junqueras. ‘Aquesta cambra ha de lluitar pels drets humans i ha de poder escoltar la veu del poble de Catalunya’, ha dit. Tajani no ha respost ni ha fet cap referència a la demanda. Aquesta és l’única intervenció que hi ha hagut en una sessió curta, perquè només s’ha constituït la cambra tot esperant l’elecció del nou president, que es farà demà. Entrevista a l’eurodiputat del Sinn Féin que avui ha plantat cara a Tajani per defensar Puigdemont L’eurodiputada Diana Riba tenia sobre la taula una fotografia d’Oriol Junqueras i diversos diputats mostraven fotografies dels tres parlamentaris catalans. Vegeu-ho ací:  Manifestació Estrasburg: Milers de catalans protesten a l’exterior de l’Eurocambra

Summary: Eurodiputats interrompen Tajani per exigir la presència de Puigdemont, Comín i Junqueras


Coopérative de Mamans de Ziguinchor Barri de Lyndiane Mapa a Google Aquest dijous al vespre es va presentar a la llibreria Laie de Barcelona Receptes de confitures, un recull de melmelades per a elaborar a casa explicades únicament amb el llenguatge universal dels dibuixos. A més de la il·lustradora Lluïsa Jover, darrere la concepció del llibre hi ha el químic Pere Castells, autor de la taula periòdica de les confitures, i la cuinera i escriptora Georgina Regàs, figura clau en la recuperació i divulgació de la cuina tradicional catalana i impulsora del llaminer Museu de la Confitura de Torent (Baix Empordà). Des que es va inaugurar aquest museu, el 24 de juliol de 2004, no ha parat de fer exposicions, cursos i celebracions sobre confitures, a més d’investigar nous gustos de melmelades i gelees i, fins i tot, d’elaborar-ne. A la botiga, de fet, en podeu trobar un centenar llarg, algunes de les quals ens transporten a la regió africana de Casamance a través d’una història de casualitats i causalitats. Per a explicar la connexió d’aquest territori enclavat entre Gàmbia i Guinea Bissau amb Catalunya cal remuntar-se al juny del 2015, quan Regàs va coincidir com a ponent en una conferència TEDxYouth amb Mamadou Saliou, un noi nascut a Ziguinchor, la capital casamancesa, que va arribar a Barcelona amb la idea de jugar a futbol professionalment. Després de passar per un centre de menors, va acabar obrint un negoci de lloguer de bicicletes a la ciutat i va crear una fundació per a ajudar a escolaritzar els nens del barri on s’havia criat, Lyndiane. L’encontre fortuït de dues ments emprenedores de 84 anys i 24, respectivament, va quedar filmat a A l’ombra del mango, en què s’expliquen les dificultats de la majoria de dones senegaleses per poder oferir educació als seus fills i l’interès de Regàs per implicar-se en la iniciativa solidària de Saliou. Com? Doncs viatjant fins a Ziguinchor per ensenyar a un grup de dones a elaborar confitures i gelees de mango, la fruita local. El 2016 es posava fil a l’agulla de la Coopérative de Mamans de Ziguinchor, una iniciativa autogestionada per mares amb l’objectiu de produir confitures amb què obtenir ingressos per a escolaritzar els fills i millorar les seves condicions de vida. ‘Són unes dones excepcionals que em sedueixen i treballant-hi he après més del que jo els hagi pogut ensenyar, i per això vull lluitar per elles’, explica Regàs, que només l’any passat va anar quatre vegades a Casamance. Alguns dels viatges del 2018 es van deure a un problema amb el primer intent d’exportar melmelades cap a Catalunya, on es preveien distribuir en algunes botigues i supermercats i al Museu de la Confitura. Mentre espera l’arribada imminent del primer gran carregament, Regàs continua rumiant la manera de consolidar la cooperativa i obrir camí als seus productes més enllà dels petits hotels de Casamance i Catalunya. Explica que acaba de contactar amb els organitzadors del festival més important de melmelades del món, els Marmalade Awards de Dalemain (Anglaterra), per portar-hi les de les mares de Ziguinchor el març vinent: ‘Estic convençuda que les seves confitures poden competir en qualitat amb qualssevol.’ I una mica més: A l’oest de Ziguinchor, a la costa nord de Casamance, hi ha el poble pesquer de Kafountine, on des del 2007 treballa impulsant iniciatives educatives i de desenvolupament l’entitat no lucrativa Catalunya-Casamance. El 2007 hi va obrir una escola d’adults i el 2011 una escola infantil. I el 2015, a més, va posar en marxa un centre d’alfabetització gratuïta per a dones que treballen al mercat de Brikama, a la veïna Gàmbia. Georgina Regàs a la cooperativa de Ziguinchor.Un dels centres de l'entitat Catalunya-Casamance. —Què és Com a casa? —Tots els articles —Suggeriments per a la secció: marti.crespo@partal.cat

Summary: La dolça relació entre Catalunya i Casamance


L’Acadèmia Valenciana de la Llengua (AVL) i el Centre Terminològic de Catalunya (Termcat) han signat a València un conveni de col·laboració amb l’objectiu d’estrènyer la relació entre els dos organismes ‘per a col·laborar en el desenvolupament de la terminologia en els diversos àmbits del coneixement’. L’acord, signat pel president de l’AVL, Ramon Ferrer, i el director del Termcat, Jordi Bover, a la seu de la institució valenciana, preveu ‘l’intercanvi d’informació sobre els projectes terminològics en curs i l’establiment de mecanismes per a garantir, sempre que siga possible, la difusió de formes comunes per a designar els nous termes’, explica l’Acadèmia en un comunicat. L’acord s’ha impulsat tenint en compte que les dues institucions ‘disposen de bases de dades de contingut terminològic i elaboren productes basats en estos continguts, amb la convicció que la reciprocitat d’informació i de recursos pot comportar una millora qualitativa i una optimització de les tasques per al desenvolupament de la llengua en els àmbits especialitzats de la ciència, la tècnica i les humanitats’. En el comunicat, l’AVL explica que té atribuïda la competència de determinar la normativa oficial del català al País Valencià a tots els seus aspectes, i amb esta finalitat elabora diccionaris i altres recursos especialitzats. El Termcat, per part seua, és un consorci de la Direcció General de Política Lingüística adscrit al Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya, que està format per la mateixa Generalitat, l’Institut d’Estudis Catalans i el Consorci per a la Normalització Lingüística, que coordina i promou les actuacions terminològiques en llengua catalana.

Summary: L’AVL i el Termcat col·laboraran en el desenvolupament de la terminologia


ERC és l’oposició moral a l’Ajuntament de Barcelona si ens fixem en l’últim baròmetre municipal. Aquest sondatge li atorga la segona posició quant a intenció de vot, molt a prop de Barcelona en Comú, que tornaria a guanyar. Els flirteigs entre totes dues forces no han reeixit en cap moment i el dirigent d’ERC, Alfred Bosch, s’ha erigit en un dels polítics més crítics amb les polítiques d’Ada Colau. Abans no tornin els plens, l’entrevistem per a parlar dels temes més candents a la ciutat: els ‘narcopisos’ del Raval, l’augment desbocat del preu del lloguer i, és clar, el referèndum de l’1-O. —L’1-O els ciutadans de Barcelona podran votar al referèndum? —L’1-O els ciutadans i ciutadanes de Barcelona podran votar. Tots els qui vulguin, amb totes les facilitats i com sempre. —Fins a quin punt el paper de l’ajuntament és necessari per a desplegar les urnes a la ciutat? —L’ajuntament, en unes eleccions habituals, porta bona part de la logística. Però es pot fer la votació de més maneres. De fet, des de fa temps, intentem que doni les màximes facilitats. Però és que es farà igualment perquè ja en sabem i podem arribar a tots els votants. Que ningú no tingui gens de por per això. —Colau ha dit que hi donarà suport mentre no corrin perill els funcionaris. Com la interpreteu, la seva posició? —Primer de tot, l’únic que ha amenaçat els funcionaris ha estat Mariano Rajoy. Amb amenaces clares que es dedicaran a empaitar els funcionaris que ajudin a la democràcia. Cap funcionari no ha de patir ni ha de tenir por. Pel que fa a la Colau, m’ofereixo a acompanyar-la a peu d’urna i que voti. Jo vull que la batllessa de la meva ciutat voti amb tota normalitat. Tothom sap que som l’oposició i ens hem desmarcat cada vegada més per la gestió de la ciutat. Però en aquesta qüestió, que ens hi juguem la democràcia, estem oberts a fer el que calgui. I ja li ho hem dit, a ella. —A un independentista com Jaume Asens, què li diríeu? —Doncs que també vingui a acompanyar la batllessa a votar i hi anem en comitiva. És molt important que els demòcrates sempre defensin la democràcia. Per mi, és impensable que demòcrates radicals com ells, favorables al dret de decidir i al referèndum –una altra cosa és el signe del vot–, no participin en l’1-O. Per això estic segur que estaran a peu d’urna perquè no em puc imaginar res més. —Un altre dels problemes creixents, i mediàtics, de la ciutat són els ‘narcopsisos’ del Raval. Com es pot resoldre? —Segurament tot és molt complicat, i cal cercar una solució complexa. Cada dia s’hi veuen escenes dramàtiques, veïns que són amenaçats o que no els deixen entrar a casa. Això no pot ser. Tornem als anys vuitanta, als anys durs de l’heroïna. Però crec que la reacció davant d’una tragèdia com la del 17 d’agost ja ens apunta el camí. Tothom va ser conscient que era una situació molt complexa i que calia aplegar totes les forces, coordinar-se i crear un grup de control i d’emergència. I es va anar per feina. Doncs hem de fer això mateix. —Però els veïns es queixen que hi ha pocs mitjans policíacs. —Però si tu crees un comitè d’emergència, que crec que és el que s’hauria de fer, on hi hagi els comandaments de tots els cossos, serveis socials i tots els implicats, has de poder donar les instruccions pertinents per mobilitzar els recursos necessaris. Que potser ha de ser més complicat resoldre aquesta crisi que no la crisi que es va resoldre amb rapidesa i eficàcia el 17-A? No hauria de ser així. Per tant, tenim el camí marcat i sabem que ho podem fer. Que es posin d’acord i que ho resolguin. Alfred Bosch al carrer d’en Robador, davant un local tapiat —I li ho heu proposat, a la batllessa, que formi una comissió? —No. Encara no hem tingut cap ple i no hem tingut l’ocasió de fer-ho. Però ho faig ara per mitjà d’aquesta entrevista: comitè de crisi i resolguem-ho, perquè aquesta qüestió se’ns escapa de les mans. A tots. Diuen que si és per l’especulació, per la gentrificació, perquè els Mossos no fan la feina que han de fer… Però si hi ha pisos de propietat municipal. La Guàrdia Urbana, segons la disposició 16.1, té la potestat de defensar tota propietat municipal i no ha de menester cap ordre judicial. Poden entrar ara mateix i desallotjar-los. Per tant, que facin la feina. —Teniu constància que hi hagi pisos municipals que han estat ocupats i siguin utilitzats com a ‘narcopisos’? —Sí. Al carrer de l’Om número 9, que és del Patronat Municipal de l’Habitatge; al carrer d’en Robador 33, que és ocupat parcialment; i al carrer d’en Robador 45, que tota la finca és de l’ajuntament. —I ho heu comunicat? —Sí, al plenari de Ciutat Vella del juliol. Vàrem presentar una pregunta i demanàvem que es fes alguna cosa en aquestes tres finques de titularitat municipal. I van venir veïns de la zona que ho van avalar. Però la resposta del districte, que governa Gala Pin, va ser que no havien detectat cap acció ‘delinqüencial’. Que no sé exactament què vol dir, però suposo que es referia a acció delictiva. I com que ens van dir això, es van quedar tan amples. Doncs no, no n’estem satisfets i continuarem pressionant i donant suport als veïns perquè ho passen molt malament. —Parlant de pisos. Es poden trobar ofertes de pisos de 15 metres quadrats per 650 euros. La regulació del preu del lloguer és la solució que cal aplicar? —Vejam, això ho fan en països que tenen el mercat immobiliari molt madur. On hi ha molt pis públic, com en algunes ciutats alemanyes, Àustria o els Països Baixos. Però el problema d’aquí és que el mercat públic és molt escàs. Hi ha molt poca oferta de pis de lloguer social o de lloguer assequible. Si tu ara dius als privats que limitarem els lloguers, què faran? Ja m’ho han dit: ‘Ens n’anirem tots a la compra-venda.’ És un risc que no sé si hem de córrer. A banda que aquesta legislació només la pot fer un estat i de moment, el que tenim ens va a la contra. —Colau sí que ha promès 2.000 habitatges de lloguer social. —Ha fet la promesa, però no la compleix. L’últim semestre, pisos socials començats a Barcelona, 93. És el mínim històric. Hi ha la promesa electoral, que en el seu moment la va ajudar a guanyar les eleccions, però no ho fa. Al polígon d’habitatges de la Marina del Parc Vermell hi ha molts habitatges i en podrien sortir uns mil de lloguer social. Però està paralitzat. Can Batlló, veurem què en surt. Les casetes de Sant Andreu, veurem què en surt. És a dir, les promeses sí que hi són, però les xifres no. Ara com ara, el balanç en els dos anys i mig no és bo. De fet, és pitjor que en qualsevol altre govern municipal. —Llavors, com se soluciona aquest augment del preu del lloguer que de moment no sembla que tingui aturador? —El lloguer social ens sembla una opció molt bona, però s’ha d’activar. Els vàrem proposar que dediquessin el 25% de les inversions a habitatge social, o bé la meitat del superàvit. Ens van dir que no. I és especialment feridor perquè els últims dos anys hi ha hagut un superàvit de 100 milions d’euros cada any. Si haguessin dedicat la meitat de cada any a habitatge social, s’haurien pogut crear mil pisos en dos anys. Doncs no ho han fet. Barcelona té un parc públic de lloguer d’un 2,7%, quan la mitjana europea és del 15%. Anem molt enrere. Per això també vàrem proposar que pactessin amb l’altre 97%. és a dir, arribar a un acord de ciutat amb els privats: immobiliàries i associacions de petits i grans propietaris. Però et diuen que no perquè aquests volen fer negoci. Però és que es dediquen a això! A veure si entenem que el sector privat es guanya la vida, perquè si no entenem això arruïnarem aquesta ciutat. Això, ho fem als soviets, però no sembla que s’ho plantegin ara mateix. Acabarem aquest mandat amb la pujada del preu del lloguer més bèstia de la història de la ciutat. —No hem parlat de l’atemptat. On éreu quan us en vàreu assabentar? —Era a les festes de Gràcia amb el grup municipal i anàvem cap a l’atorgament dels premis. Ens van avisar que hi havia hagut un atropellament a la Rambla. En el primer pensament que vaig tenir volia que no fos un gran atemptat. Que fos un accident fortuït. De seguida es va veure que no, i llavors la sensació va ser una altra: ‘Merda, ens ha tocat a nosaltres.’ I a mesura que et van arribant imatges i en saps detalls, la desolació és cada vegada més gran. És que, vulguis o no, per mi i per molta gent, la Rambla és el nervi central d’aquesta ciutat. Jo visc a tocar de la Rambla i cada dia hi passo. Hi he viscut el primer amor, el primer petó, la primera discussió, la primera borratxera. La Rambla és tot això. Fa mal, molt mal veure la Rambla així. —Què pot aportar de bo, si és que pot aportar res, un fet com aquest? —Primer, que s’ha acabat la turismofòbia. Això ja no hi cap, en el nostre cor, sabent que les víctimes són totes de fora. Nascut a Barcelona, crec que no hi ha ningú. La gran majoria són clarament turistes. Com pots odiar una gent que ha estat immolada al bell mig de la teva ciutat? És impossible. Ara s’imposa una altra lectura. Tots hem de començar a entendre que si el nostre model turístic no és bo, en patim tots, també els turistes. Per tant, l’hem de canviar pels qui vivim aquí, pel nostre benestar, però també per la dignitat i el benestar dels turistes, perquè puguin fer un turisme de qualitat. —Per tant, creieu que el model turístic de Barcelona no és bo. —No prou. És clar. —I què proposeu? —Si en turisme podem ser París, per què hem de ser Cancún? Som una ciutat d’èxit, podem triar. Però per ser París hem d’aconseguir salaris de qualitat, allotjaments de qualitat –i no gent amuntegada de qualsevol manera sense inspeccions ni condicions–, serveis de qualitat… El que ens pot fer millorar i emancipar el nostre turisme és que hi incorporin la qualitat, però això vol dir que el treballador ha d’estar qualificat i ben pagat. I tot això ens ha de fer canviar el model. —L’economista Miquel Puig diu que la solució al model turístic és augmentar els salaris. Legalment l’ajuntament pot imposar un salari mínim? —La millor solució, la podem donar amb la república catalana. Perquè és tan fàcil com establir un salari mínim com el francès. Perpinyà té un salari mínim de 1.400 euros, i és aquí al costat. I nosaltres el tenim de 652 euros. És obvi que Barcelona podria funcionar igual o millor que a l’altra banda de la frontera amb un salari mínim més alt. Estic molt d’acord amb en Miquel Puig. —Però legalment, l’ajuntament podria regular el salari mínim d’alguna manera? —L’ajuntament ja ha aprovat, a proposta nostra, una iniciativa per establir un salari mínim de ciutat de mil euros. Aleshores, l’ajuntament, pot forçar fins on pot forçar. Per exemple, que els salaris que paga l’ajuntament siguin superiors a mil, i això en teoria ja passa. Dos, que les empreses que treballen per a l’ajuntament també paguin salaris mínims de mil euros, i això no es compleix. I hem protestat moltes vegades a la comissió d’economia perquè s’ha aprovat una cosa que no es compleix. L’ajuntament no aprofita aquesta mesura de pressió per a resoldre el problema. —Les entrevistes a l’oposició són complicades perquè sempre assenyaleu els punts febles del govern i què hauríeu fet en el seu lloc, sense saber si això hauria resultat més beneficiós. Digueu-me la millor cosa que ha fet el govern municipal. —La campanya. Ho dic molt sincerament. La van brodar. Van trobar el lema, tenia una idea força, basada en la justícia social però aferrada a un tema candent, l’habitatge. I, a més, la candidata era una persona que, per trajectòria personal, feia que fos un discurs creïble. —I estrictament del mandat? —És que ens ha decebut. Vàrem fer un vot de confiança i ens ha decebut. Què podem valorar-nepositivament? El cacau que van muntar al Born? Les promeses fantàstiques que no compleix? La justícia social que no arriba? L’Ada Colau era una promesa social i ja no ho és. —Sense el PSC al govern, us afegiríeu a un pacte amb Barcelona en Comú? —S’hauria de parlar d’un projecte, de les coses que es poden fer i quins plans hi ha. Però si volen fer les mateixes coses de sempre, PSC i ICV però al revés, no ens busqueu. Precisament la crítica d’Ada Colau era jubilar l’establishment. Això ho dic jo amb paraules molt mesurades perquè ella ho deia amb unes altres paraules que tothom recorda. —Amb qui creieu que us entendríeu millor: Munté, Mascarell o Vila? —Tots tres serien bons tinents de batlle. I Ada Colau, també. —El 2019 us presentareu? —Sí, jo sotmetré la meva candidatura al partit i el partit haurà de decidir.

Summary: Alfred Bosch: ‘L’1-O m’ofereixo a acompanyar Ada Colau davant l’urna i que voti’


Els violents incendis al voltant d’Atenes, que han mort senta-quatre persones pel cap baix, ja es troben entre els més mortífers d’Europa des de principi de segle, amb els de Portugal el 2017 i els que ja va haver-hi a Grècia el 2007. Portugal el 2017 Seixanta-quatre persones moren i més de dues-centes cinquanta són ferides en un incendi forestal gegantesc que esclata el 17 de juny de 2017 a Pedrógão Grande, al centre del país, i s’estén a les regions veïnes. Una gran part de les víctimes moren en els seus cotxes, atrapats per les flames. En cinc dies el foc consumeix unes quaranta-sis mil hectàrees de boscos i matolls. Portugal ja havia estat colpit l’any 2003 per grans incendis a causa de l’onada de calor que van assolar el centre i el sud del país durant setmanes i que van matar vint persones. Gairebé 425,000 hectàrees havien estat reduïdes al fum. El 1966, un incendi al bosc de Sintra a l’oest de Lisboa va causar la mort de vint-i-cinc soldats que havien intentat apagar les flames. Rússia en els anys 2015 i 2010 El 2015, trenta-quatre persones van morir en uns incendis forestals molt estesos que van destrossar deu mil quilòmetres quadrats a Sibèria. De Khakassia, al sud de la regió, els incendis, que van destruir dues mil cases, es van estendre a Mongòlia, uns dos-cents quilòmetres al sud, on van continuar pràcticament fins a la frontera xinesa. Cinc anys abans, el 2010, la part occidental del país, enfront d’una onada de calor i sequera sense precedents, va ser destrossada per incendis que van matar a seixanta persones entre final de juliol i final d’agost. Van ser destruïts més d’un milió d’hectàrees de boscos, torberes i matolls i es van cremar pobles sencers. Grècia el 2007 Setanta-set persones van morir a final d’agost del 2007 en incendis forestals sense precedents que van destrossar 250.000 hectàrees al Peloponès (sud) i a l’illa d’Eubea (nord-est d’Atenes). Moltes víctimes varen morir quan intentaven fugir de pobles envoltats de flames. El 2012, cinc persones van ser acusades de responsables d’aquests incendis i van ser sentenciades a deu anys de presó per una cort de Peloponès

Summary: Els incendis a Grècia, entre els més mortífers d’aquest segle a Europa


El portaveu de Demòcrates de Catalunya, Antoni Castellà, ha manifestat en una roda de premsa que abans que el PDC bategés el nou partit, van avisar a la formació presidida per Artur Mas de la ‘impossibilitat’ de registrar el nom. ‘No ens van fer prou cas’, ha afirmat Castellà, que ha lamentat que ‘s’ho podrien haver estalviat’. En referència a les declaracions de la coordinadora del PDC, Marta Pascal, que ha assegurat que hi ha una setantena de partits que utilitzen el terme ‘demòcrata’ i quaranta el terme ‘català’, el líder democristià ha recordat que quan Demòcrates va néixer, ‘no n’hi havia cap’. ‘Ho dic per determinades reflexions que es fan de si n’hi ha molts o pocs’, ha expressat.

Summary: Demòcrates recorda al PDC que ja els van avisar de la ‘impossibilitat’ de registrar el nom


Jair Domínguez (Barcelona, 1980) no té gaires manies a l’hora de parlar. Salta d’un tema a un altre igual que fa amb la música, la ràdio i els llibres. Es presenta a la redacció de VilaWeb amb una samarreta de Joy Division de color negre. A la motxilla hi duu una americana ‘barata’ que es posa per a les fotografies. ‘Vaig tardar dues setmanes a netejar-la després de rodar el vídeo musical de “M’agrada lo blanc”‘, diu. Hi parlem del seu nou projecte musical, Caritat Humana, però també de ‘La segona hora’, espai radiofònic que abandona, i de política. —Quina culpa en té, Caritat Humana, que hàgiu deixat ‘La segona hora’? — Cap. Cap culpa. Són dos projectes paral·lels que no s’emprenyen l’un amb l’altre. Deixant ‘La segona hora’ tanco una etapa. A més, l’any que ve compleix deu anys… —I ho deixeu abans? —No m’agraden els aniversaris . Vejam… m’agradaria continuar vinculat d’alguna manera al programa, fent una secció, una bestiesa o qualsevol beneiteria. Tanmateix, la meva etapa com a membre del trio calavera –conjuntament amb Quim Morales i Xavier Pérez Esquerdo– s’ha acabat. En fi, tinc ganes de fer coses diferents. La ràdio requereix que t’hi dediquis amb cos i ànima. Jo tinc un problema, només explico en antena el que em fa gràcia. Vol dir llegir molta merda a internet i això em roba la vida. —I amb què penseu combinar Caritat Humana? —Tinc moltes ofertes per a fer coses. Televisió, més ràdio, internet… necessito temps i hores lliures per a provar tot de bestieses, també escriure per a alguna altra gent. —No heu dit res de llibres. —Al setembre sortirà un llibre nou. No sé si us ho puc dir, potser em mataran els de l’editorial. El títol no s’ha decidit, però jo els vaig proposar Ets un merda. És com un llibre d’autoajuda. Una paròdia. Crec que tot català se l’hauria de comprar. És una mica autobiogràfic i intenta demostrar això, que tots som una mica merdes. —Caritat Humana, una gran expressió de Joan Gaspart. És un homenatge? —És un paio que no m’ha caigut mai bé, però va dir aquesta frase que em va semblar meravellosa. President del Barça, milionari, demanant ‘caritat humana’ als periodistes. Em va semblar sublim. Però no és un homenatge a Joan Gaspart, perquè això va contra els meus principis. En el fons és una estupidesa, un nom com un altre. —La primera cançó, ‘M’agrada lo blanc‘, és una referència prou explícita a les drogues. Ara triomfen la rumba i el costumisme. Com és que ja no es fan cançons sobre drogues? —No sé per què parlem tant de detalls absurds. Potser jo sóc molt primari, que podria ser, perquè m’agrada anar pel broc gros i dir les coses de manera directa. Gran part de les millors cançons catalanes de la història parlen de drogues. Crec que és un tema present a les nostres vides, a cada cantonada, i que no s’hauria de perdre. Suposo que la por de no sonar a la radiofórmula o a TV3 fa tirar enrere molts grups, però a mi me la pela no sonar-hi. Jair Domínguez (fotografia: Oriol Bäbler). —Dels grups catalans que triomfen, no us n’agrada cap? —Mmm… El meu grup català preferit és una banda punk que es diuen Les Cruet. La cantant té la veu més esparracada del món. I aquests sí que parlen de drogues. Viscudes, a més a més. Jo sóc un home molt primitiu i maldestre i m’agrada la música contundent. Grups com Txarango o Oques Grasses, ho foten molt bé, però a mi no em diuen res. No m’interessen. El panorama actual és monopolitzat per la rumba i no m’apassiona. —Quines referències musicals té Caritat Humana? —No sé si hi ha cap lligam comú. En dubto, perquè el teclista és un paio que només escolta jazz i hip-hop, el bateria només escolta Queen, el baixista només escolta Bon Jovi i blues dels anys trenta. Realment és insensat… I a mi m’agrada una mica tota. M’agrada el Death Metal i també Michael Nyman… —El rock dels setanta no us uneix? —Vaja, com a tothom. Qui et digui que no li agrada n’hi ha per a agafar-lo i penjar-lo d’un arbre. D’aquí, n’hem begut bastant. D’adolescents també escoltàvem Nirvana o Guns and Roses. —I el rock català? —Érem afeccionats de la gran onada del rock català, quan van sortir Sopa de Cabra, Sangtraït, Lax’n’Busto… Ens vam adonar que es podia tocar en català. Ens agradava, però després t’adones que potser no n’hi havia per a tant. —El CD es diu M’ agrada lo blanc. Us agrada? —M’agrada lo blanc. De fet, crec que li agrada a tothom. Però passa que hi ha gent que no li hauria d’agradar tant. Penso en càrrecs de responsabilitat. Per desgràcia, sembla que ens controlin cocaïnòmans i no hi puguem fer res, perquè nosaltres també ho som, de drogats. La televisió, els mitjans i les xarxes socials ens han convertit en un ramat dòcil i acrític. —Les lletres i les xarxes socials de Caritat Humana van plenes de referències polítiques. Per què? —S’ha de parlar de política. I trobo terrible que tan pocs grups ho facin. S’aparten i no fan cap mena de declaració. Fins al punt de no prendre posició entre dreta i esquerra. Que és una cosa que tothom hauria de respondre. O pronunciar-se sobre la independència… Crec que la música és una forma de subversió i no dir què penses políticament ho trobo una irresponsabilitat. Jo penso que ens trobem en un moment que ens governen autèntics lladres, incompetents i gent venuda; i s’ha de dir. —Us referiu a una presa de posició política a les lletres o en públic? —De totes les maneres. Les meves cançons no tenen contingut purament polític, però hi ha un rerefons. ‘Foc al tribunal’, per exemple, té un component polític en què jo crec completament. Crec en la idea d’incendiar els tribunals espanyols. Crec que per recuperar la fe amb la política espanyola haurien de condemnar a mort Florentino Pérez. Condemna a mort pública. Llavors diria: ‘Home! Un paio que ha robat obertament a tots els espanyols, al final li paren els peus.’ El món de la cultura ha d’aprofitar l’altaveu que té i involucrar-se. —Doncs David Carabén va dir tot al contrari en una entrevista en aquesta casa… —Sí? De debò? —Sí, ell té uns principis polítics clars, però no els aboca a les lletres. — L’entenc i el respecto. Tampoc no podem obligar-lo a escriure ni exigir a Mishima que cantin cançons polítiques, perquè seria anar contra l’essència del grup. Vejam, en David és un poeta, però jo no. Sóc matusser i dic les coses tal com les penso. —Dues coses que sobten molt del CD són els talls de veu d’en Mikimoto i un crit de ‘al·lahu-àkbar‘. —Referents culturals de tota la vida. Aquell ‘al·lahu-àkbar’ a la cançó ‘La furgoneta de l’Oleguer’ serveix per a situar l’acció, perquè la lletra parla de terrorisme, però en una modalitat més nostrada. I també serveix per a contraposar un terrorisme molt anat de l’olla, com és el gihadisme, que és la salvatjada més gran que hem conegut, amb un terrorisme molt més d’estar per casa: Oleguer Preses conduint una furgoneta carregada de plutoni o dinamita. Jair Domínguez (fotografia: Oriol Bäbler) —Per què recupereu la figura d’Oleguer Preses? —L’Oleguer sempre m’ha semblat un símbol amb un gran impacte social. Si ara tinguéssim un Oleguer, tal com xuten les xarxes socials, seria un espectacle. La gent anirà pel carrer amb samarretes seves. —I la furgoneta… —L’altre dia vaig descobrir que no era ni seva. La hi havien deixada. És un paio que quan els seus companys de feina anaven amb ferraris ell conduïa una furgoneta cedida. Molt surrealista. —Potser tampoc no tenia carnet… —Això sí que seria d’outsider i se li hauria de fer un monument a la plaça de Sant Jaume. —Si haguéssiu de triar, qui es quedaríeu: Piqué, com a president del barcelonisme, o Oleguer i la furgoneta? —Jo sóc molt de l’Oleguer, tot i que m’agrada molt el concepte de Piqué com a president del barcelonisme, o sigui un president que transcendeix l’entitat. De Piqué, me n’agrada molt el tema ideològic. És un paio que s’ha mullat bastant i ens l’hem trobat a la Meridiana amb la Shakira i portant el fill a coll. Em sembla admirable. Així i tot, no el veig tan outsider com l’Oleguer: un boig capaç de cremar coses. Piqué és un incendiari, però és un home amb els peus a terra. Piqué és un polític i Oleguer és més kale borroka. —Després de penjar les botes amb l’Ajax, li hem perdut la pista. —Jo vaig coincidir amb ell en un acte de la CUP, quan encara no era la bèstia que és ara. Era a la Bisbal. I anava amb la furgoneta. Però ara no sé què fa. Ha desaparegut. Ara, si ha invertit bé els calés que va guanyar, no ha de fotre absolutament res. —Invertir bé? —Vull dir que ho hagi posat bé dins d’un totxo. —Parlem d’una altra cançó, ‘Calar foc al tribunal’. S’inspira en la vostra experiència a l’Audiència espanyola? —No ben bé. Però et puc dir que parlo amb propietat quan dic que s’haurien de cremar. Sense gent a dins, si vols. Trobo que és liquidar un símbol. Calar foc a un tribunal és demostrar que les vostres lleis me les passo pels collons. No en vull saber res. A mi no em controlareu. No és anarquisme, és fer una revolució. Es cremen moltes muntanyes, però no tribunals. Què passa? Que són indestructibles? Crec que s’han de destruir edificis públics perquè els polítics reaccionin. —Com és declarar a l’Audiència espanyola? —És entrar a una habitació on hi ha el retrat del rei d’Espanya i una senyora que pregunta coses. Què has fet? Per què? Què pensaves?… Una persona que no té cap mena d’empatia amb tu. És com parlar amb un robot. Vostè volia cremar el rei? No. Vostè volia assassinar el rei? No. I ja està. Surts d’allà i et diuen ‘buenas tardes’. Un any després t’envien un paper a casa signat pel jutge Bermúdez que diu: ‘No s’aprecia voluntat d’assassinar el rei d’Espanya.’ —No preguntava Bermúdez? —No, no. Me les va fer una jutgessa i Bermúdez en va rebre una acta. Se la va llegir i després em va enviar la carta. I cas arxivat. No sé ben bé què implica això. Si mai vull anar els Estats Units, no sé si em deixaran passar la duana. Jair Domínguez (fotografia: Oriol Bäbler) —Per tant, no va ser un interrogatori esperpèntic com el de Joan Coma? —Ui, no. Jo hi vaig anar amb el meu advocat i, pràcticament, ell responia les qüestions complicades. No tenia cap intenció de fer-me anar parar enlloc. Em va demanar per què teníem pistoles i li vaig contestar que eren de joguina. ‘Ah, eren de joguina’, es va sorprendre. Pobra dona, no sabia res del cas. No sé ni si es va mirar l’entrevista. A la Bibiana crec que la van collar una mica més. —’Mentre hi hagi cervesa’ o ‘Balleu, fills de puta’. Com les feu, les lletres? —Com he dit, no m’agrada el costumisme. Jo sóc molt avorrit com a protagonista de cançons. Prefereixo crear històries inexistents de personatges molt secundaris, absurds i perdedors. Parlar de coses molt universals com la cocaïna, la cervesa o la mort, coses que tothom entén i s’hi pot identificar. Les meves lletres no tenen la pretensió de tenir segones o terceres lectures. Al cap i a la fi, m’agraden les cançons curtes i que la gent les pugui cantar. Quan veig un nen petit cantar ‘Calar foc al tribunal’ penso que potser inculco alguna cosa. Potser quan el nen creixi en cremarà un i em sentiré realitzat. —Parleu de drogues, de la mort… Però hi ha un tema present a tota la vostra obra, sigui escrita o musical, la violència. —La violència sempre hi és i posa la gent molt nerviosa. No sé per què la reprimim tant. Ser molt violent de cop i volta, o un acte terriblement violent, a mi em sembla una cosa fascinant. És un acte com surrealista. O, com deia André Breton, un acte surrealista és sortir al carrer amb una pistola i matar la primera persona que passa. No té cap sentit i per això em fascina. Us explicaré una cosa… —Vejam. —Quan va passar la polèmica del Bestiari il·lustrat, l’endemà, es va generar una onada de rebuig. Va sortir Duran i Lleida dient que érem uns freaks i Quico Homs assegurant que havíem travessat unes línies vermelles que no es podien passar. ‘La violència no és mai cap opció’, va dir. Vejam… La violència sempre és una opció, estigui bé o no. Som homo sapiens i fa 50.000 anys que ens defensem amb bastons i pedres. Som una raça violenta i la violència continuarà formant part de la nostra història. Com més intentis reprimir-la més bèstia serà l’explosió, perquè petarà, i de mala manera. —Parlant de violència, com a pare sou de bufetada? —Una bufetada a temps arregla moltes coses. —Aquella frase de cunyat. — Una bufetada és complicada, però una bona plantofada al cul els meus fills sí que se l’han emportada. De totes maneres sóc un gran defensor del diàleg. Encara que en un principi no li entri al cap, a la llarga ho entendrà. La paraula sempre davant. Ara, quan la criatura et fot coses a la cara o et tira una ampolla pel cap, evidentment li has de fer un toc físic i després ja li diràs ‘això no es fa’. Però primer l’has d’aturar. De totes maneres, haig de confessar que quan ets pares t’estoves molt. —Els fills us estoven, però com és Jair Domínguez a casa? —Hi ha un component de personatge a la ràdio i a dalt de l’escenari. És un jo més passat de voltes. El de la ràdio és un paio que crida més, que està atabalat i nerviós. És el meu paper al programa, tenir aquesta tensió i ser sapastre. A l’escenari has de ser el paio més endollat del concert. No em puc permetre no moure’m i ser el que es vesteix pitjor, això només es podia tolerar a Leonard Cohen. En canvi, a casa em poso les xancletes, sec al sofà i sóc la persona més tranquil·la del món. No m’altero gaire. Jo, si no haig d’explicar res, tendeixo a ser un paio molt relaxat . —En el vídeo promocional del CD, s’hi veuen diverses cares conegudes. Carabén diu: ‘Un altre paio mediàtic que treu CD.’ Us fa por aquesta etiqueta? —És inevitable. Tinc aquesta sort i aquesta desgràcia. Però passa que la fama, entre cometes, m’ha arribat a través de la ràdio i no pas per les altres coses, escriure i tocar, que he fet tota la vida. —Entenc que l’etiqueta no us molesta. —Gens. És una estupidesa queixar-se’n. A mi no em sap gens de greu. Ara, com he dit, de famós en tinc més aviat poc. Jo no sóc com aquesta gent que poden presentar el seu llibre amb en Jordi Basté. —No li ho heu preguntat, a Jordi Basté, que us promocioni el CD. —No. De fet, no ho he demanat a ningú, que me’l presenti. Demanar favors és una cosa que em costa molt. No suporto la gent que aprofita la seva posició per a fer promoció. Quan es parla de Caritat Humana a ‘La segona hora’ em poso molt nerviós. —I com ho feu? —Se n’encarrega la discogràfica. Jo sóc el típic paio que convida a un concert totes les seves amistats del Facebook. De totes maneres, sóc dolentíssim gestionant els meus comptes. Ho penjo allà i penso que algú ja es donarà per eludit. No hi crec en les xarxes com a eina per a comunicar bé. Desconfio molt d’aquests esdeveniments del Facebook que diuen que vindran cinc mil persones i només s’hi presenta la teva mare. Crec més en el boca-orella. —I el vídeo promocional? —No m’agrada recórrer a amics, però amb el vídeo promocional vaig fer una excepció. La discogràfica va posar-se en contacte amb David Carabén, Santi Balmes i gent coneguda del món de la música. A mi m’hauria fet molta vergonya. Jo vaig recórrer a col·legues que més que amics són companys de feina. Com Berto Romero, Jordi Évole, que ens va escriure la nota de premsa, Anna Gabriel… —Companya de feina també? — No ben bé, perquè no vam coincidir quan vam enregistrar la campanya de la CUP de la furgoneta pel 27-S. Vaig escriure el guió, però no vaig anar al rodatge. No recordo què tenia, però era una merda ben grossa. Va quedar molt bé, són uns grans actors. —Alguna xafarderia que ens pugueu explicar? —Quan fèiem la pluja d’idees, en David Fernández tenia les idees més boges. Jo hi anava amb certa contenció. Farem una cosa especial, però sense excedir-se, que són unes eleccions. I en David volia fer-hi sortir uns maquis amb escopetes de darrere un matoll. I li vaig dir, si sortim tu i jo al mateix titular amb maquis i escopetes ens foten a la garjola. S’acaba Catalunya de les hòsties que ens cauen. És un paio divertidíssim i molt intel·ligent. També ben sonat. Vaig gaudir molt escrivint i veient com tots en volien ser partícips. No m’imagino cap altre partit fent això. —Seguint amb el fil de la política, com ho veieu el procés? — Veig la gent molt escèptica, com esperant que algú digui alguna cosa per tirar-s’hi de cap o per acabar de rebentar-ho tot. Aquesta és la sensació que tinc. Que ens diguin què hem de fer. En aquest sentit, tot Catalunya està igual. Estem units, per primera vegada, esperant que algú faci alguna cosa. Estem molt cansats, això sí que és cert, i no crec que hi torni a haver una oportunitat de fer-ho. —L’actuació de l’estat espanyol i la persecució de càrrecs electes què us sembla? —Foc al tribunal. —Com veieu el primer d’octubre? —Val més que hi hagi referèndum, perquè si no es fa, em sembla que hi haurà una altra guerra civil.

Summary: Jair Domínguez: ‘Crec en la idea d’incendiar els tribunals espanyols’


El Servei de Cirurgia Ortopédica i Traumatologia de l’Hospital del Mar ha estat el primer centre d’Europa que aconsegueix transplantar empelts dels pares als seus fills per a reparar el lligament creuat anterior (LEA) del genoll, una lesió que ha augmentat en els darrers anys entre els joves per la pràctica esportiva. Es tracta d’una tècnica pionera que utilitza un tendó isquiotibial d’un dels progenitors per reparar el genoll lesionat del fill, i permet obtenir empelts de la mida adequada, alhora que es garanteix la ‘plena compatibilitat del teixit’ i s’eviten reaccions de rebuig, ha explicat el centre sanitari en un comunicat. Per evitar un futur trencament o alteracions —com ara desviacions i discrepàncies en la longitud final— la tècnica quirúrgica inclou la preservació dels cartílags de creixement i evita la interrupció prematura del creixement de l’extremitat afectada. A Espanya es fan al voltant de 20.000 reconstruccions de LEA cada any, i s’ha comprovat que la reconstrucció precoç és més beneficiosa per al futur del genoll lesionat que una intervenció tardana o no operar.

Summary: L’Hospital del Mar, pioner en el transplant de tendons de pares a fills en lesions de genoll


La Guàrdia Civil ha citat a declarar nou persones més pel tall que es va fer entre la Jonquera i el Pertús el passat 11 de novembre en el marc de l’acció del Tsunami Democràtic, segons ha alertat Alerta Solidària a través de les xarxes socials. Està previst que aquests manifestants declarin conjuntament els propers dies 14 i 15 de gener, conjuntament amb la resta de citats pel cos policíac ahir. En total seran dinou les persones que estan cridades a donar explicacions a la Guàrdia Civil per les protestes, i els investiga per delictes de desordres públics, danys i contra la seguretat viària. De moment, les defenses no tenen accés a les diligències prèvies i per això desconeixen més detalls del cas. Aquestes citacions es produeixen després que a mitjans de desembre, la policia espanyola cités a declarar deu persones pel mateix tall. El mateix dia que es va aixecar el tall al Pertús, on la competència és de la Gendarmeria, es va produir un nou tall a la tarda a Salt. Alerta Solidària ha cridat a donar suport a les persones citades per la Guàrdia Civil els dies 14 i 15 de gener a les nou del matí.

Summary: La Guàrdia Civil cita nou persones més a declarar pel tall de Tsunami Democràtic a la Jonquera


El jutge de l’Audiència espanyola José de la Mata ha prorrogat divuit mesos –fins al 23 de març del 2021– la instrucció del cas Pujol, segons que ha informat en un comunicat. Considera que les circumstàncies ‘sobrevingudes a la investigació’ no permeten d’acabar-la ‘raonablement’ dins el termini fixat, que acabava a final de setembre. La llei permet, excepcionalment, d’ampliar el termini d’instrucció si ho demana el fiscal o una de les parts i sempre que hi hagi raons que ho justifiquin. De la Mata investiga 36 persones, entre les quals l’ex-president de la Generalitat Jordi Pujol i la seva família, per un presumpte delicte fiscal, contra la Hisenda pública i emblanquiment de capital, entre més. El magistrat explica en el comunicat que continua havent-hi ‘les mateixes circumstàncies que van motivar les pròrrogues anteriors i algunes no depenen del jutjat, sinó del grau i la celeritat de la cooperació facilitada per altres jurisdiccions’. El jutge recorda que hi ha pendents informes d’auxili judicial en relació amb Oleguer Pujol Ferrussola i altres investigats, que originaran noves ordres europees d’investigació i nous informes de l’Agència Tributària espanyola sobre la causa. De la Mata també afegeix que la part central de la causa, la investigació de la família Pujol, és pendent ‘de practicar diligències com ara les comissions rogatòries a Andorra, Luxemburg i Dinamarca’, així com la sol·licitud de diligències interessades per l’entitat Gran Tibidabo. Finalment, l’escrit explica ‘que s’ha descobert recentment una nova fundació, la fundació Paty, vinculada a Josep Pujol Ferrusola, en un banc andorrà on s’ha identificat un ingrés de sis-cents mil euros i que ha motivat una nova petició de la fiscalia per a cursar una nova comissió rogatòria a Andorra.

Summary: El jutge De la Mata prorroga la instrucció del cas Pujol divuit mesos


JxCat i ERC del Maresme han presentat un pacte per governar el Consell Comarcal els quatre anys vinents. En un document al qual ha tingut accés l’ACN les dues formacions es comprometen a ‘recosir les costures de l’independentisme comarcal’ i bastir pons d’entesa per treballar ‘en favor de la independència de Catalunya i la transformació en una República dins el marc de la Unió Europea’. Alhora destaquen la necessitat de respondre des del municipalisme a la imminent sentència del Tribunal Suprem contra els presos polítics. L’acord també inclou un ambiciós programa que fixa el pla de mobilitat del Maresme i la gestió del litoral com a prioritats. El batlle de Vilassar de Mar, Damià del Clot (ERC) serà el nou president. L’acord que les dues formacions han signat posen en valor ‘l’hegemonia’ de l’independentisme al Maresme, d’acord amb els resultats de les eleccions del 26 de maig i recorda que vint-i-quatre dels trenta ajuntaments que integren al comarca estan a mans de formacions independentistes. ‘És un pacte que més enllà de garantir la governabilitat al Consell Comarcal perquè entre ERC i JxCat sumem 18 consellers, el que suposa la majoria absoluta, està en sintonia amb els anhels d’emancipació nacional i defensa dels drets i llibertats d’aquest país’, ha explicat Josep Pena, president d’ERC al Maresme. El text recorda els esdeveniments polítics que van succeir-se arran del Primer d’Octubre i la criminalització’del moviment independentista amb l’exili del president i part del govern i la presó decretada pel vice-president, la resta del govern i la presidenta Carme Forcadell. Per tot plegat les dues formacions consideren imprescindible ‘bastir ponts d’entesa’ en favor de la independència de Catalunya i la transformació en una República dins el marc de la Unió Europea. Així mateix es comprometen a donar resposta política des del municipalisme a la sentència que en breu dictarà la Sala Segona del Tribunal Suprem en el judici contra el procés. ‘Estarem al costat del govern del país i volem llançar un missatge de complicitat amb tothom que defensi la independència, estarem alineats amb l’estratègia que es decideixi’, ha explicat el president comarcal. Tot plegat amb la voluntat de ‘recosir les costures de l’independentisme comarcal’ en la recerca de la bona entesa posant sempre per davant el govern de coalició comarcal i el bon funcionament de l’ens. Un programa ambiciós Pena reconeix que el nou executiu ‘no entén el vector nacional deslligat del comarcal’ però assegura que es tracta d’un pacte ambiciós des del punt de vista programàtic.'”Recuperar el pla de mobilitat del Maresme, també avançar en la gestió del litoral i la gestió forestal perquè volem fomentar l’economia verda amb la creació d’un centre de producció d’estella’, ha detallat. Així mateix planteja ‘donar un salt de qualitat en recursos humans i tècnics que permeti al Consell Comarcal del Maresme oferir un millor servei públic tant a les persones com als municipis’. Damià del Clot, nou president Damià del Clot, actual batlle de Vilassar de Mar, serà el nou president del Consell Comarcal. A més, es crearà una vice-presidència de Planificació Estratègica que ostentarà JxCat, una de Relacions Institucionals, que encapçalarà ERC, i una d’Organització i Recursos (JxCat). Per altra banda, el Consorci de Promoció Turística estarà gestionat per aquesta formació. Les parts també han decidit que pugui existir llibertat de vot i que les dues formacions puguin presentar mocions i propostes polítiques pròpies. El Maresme es mobilitza per aturar el pacte entre JxCat i el PSC al consell comarcal

Summary: JxCat i ERC presenten un pacte per governar el Consell Comarcal del Maresme


Nissan estudia desprendre’s de la planta de Barcelona i de la fàbrica que té al Regne Unit, segons publica avui ‘Bloomberg’. La companyia automobilística es planteja vendre les dues plantes, o una, en un context de caiguda de vendes a Europa, informa aquest mitjà, que cita fonts coneixedores de les converses. La consellera d’Empresa, Àngels Chacón, ha negat aquestes informacions, assegurant que ha conversat amb l’empresa i són falses. Sobre la taula hi hauria l’opció de vendre les plantes a diversos compradors, entre els que hi hauria, diu ‘Bloomberg’, un productor automobilístic xinès. Unes 3.600 persones treballen a Nissan a Catalunya, entre les plantes de la Zona Franca i Montcada i Reixac. Amb tot, encara no hi ha cap decisió presa sobre el futur de Nissan a Catalunya, segons ‘Bloomberg’. “En aquests moments no tenim plans de vendre les plantes a Europa”, asseguren fonts de Nissan. ‘El primer que he fet avui és parlar amb la direcció general de Nissan a Catalunya, i m’han confirmat que això és fals’, ha afirmat, per la seva banda, Chacón en declaracions a ‘El Matí’ de Catalunya Ràdio. ‘Poden haver-hi rumors o especulacions, però és fals’, ha insistit. El govern té previst viatjar el novembre al Japó La consellera d’Empresa i Coneixement, Àngels Chacón, ha detallat que la setmana del 10 de novembre representants del departament viatjaran al Japó es reuniran amb directius de Nissan. Durant una visita a Lleida, Chacón ha reconegut que, ‘en el indústria de l’automoció, les decisions es prenen des de les cases matriu i és obvi que el sector està en un moment de transformació’ ja que ‘ha d’adoptar estratègies a nivell mundial no només pel que fa les plantes de Catalunya sinó a nivell global’. L’objectiu de la trobada serà poder conèixer de primera mà els plans de futur de la multinacional a Europa i Catalunya i ‘tornar a oferir tantes vegades com calgui el suport del govern’. ‘En el que depengui de nosaltres, estem tocant totes les tecles i sent proactius’, ha assenyalat Àngels Chacón. En quest sentit, la consellera ha llençat un missatge als treballadors de Nissan de la planta de Barcelona en què ha assegurat que el Govern ‘posarà el 200% perquè la planta de Nissan o de qualsevol altra indústria no marxi de Catalunya’.

Summary: Nissan estudia desprendre’s de la planta a Barcelona, segons ‘Bloomberg’


BRUSSEL·LES, 20 (EUROPA PRESS) La Comissió Europea manté la seva intenció d’anunciar dimecres que ve, 27 de juliol, la quantia de la multa a l’estat espanyol i Portugal per dèficit excessiu, però ha anunciat que ajornarà ‘probablement fins després de l’estiu’ la seva proposta sobre el percentatge de fons europeus que han de ser congelats a aquests dos països. ‘He sabut aquest matí que el Parlament Europeu ha demanat un diàleg estructurat sobre aquest assumpte, per la qual cosa probablement haurem de tornar a tractar-lo després de la parada estiuenca’, ha explicat el vicepresident de la Comissió Europea, Maros Sefcovic, en al·lusió a la congelació de fons. Brussel·les també presentarà dimecres que ve la seva proposta revisada sobre el camí fiscal que hauran de seguir Madrid i Lisboa per tornar a situar el dèficit públic per sota del 3%, segons han aclarit fonts europees.

Summary: Brussel·les anunciarà la multa a l’estat espanyol per l’excés de dèficit la setmana que ve


JxCat ha presentat una proposta per reformar el reglament del parlament que vol garantir la inviolabilitat de la cambra com a institució. Diverses fonts de la formació han explicat a Europa Press que ho han plantejat en la ponència de la reforma del reglament del parlament, que s’ha reunit aquest divendres a la tarda. Es tracta de diversos articles preliminars que JxCat pretén introduir abans del títol primer del reglament amb l’objectiu de blindar el parlament davant de qualsevol ingerència externa, com ara la dissolució de la cambra amb l’article 155 o la suspensió de diputats com la que va decretar el jutge Pablo Llarena. Les mateixes fonts han destacat que el text que plantegen s’inspira en articles del Parlament Europeu, d’altres parlaments autonòmics i recull articles del codi penal espanyol. Una de les qüestions que proposen és que el parlament només pugui ser dissolt pel president de la Generalitat, la qual cosa, segons aquestes fonts, impediria que la cambra sigui dissolta amb el 155. Els grups han debatut aquesta iniciativa durant la reunió d’aquest divendres i ara els lletrats del parlament l’estudiaran i s’abordarà en les pròximes reunions. Altres fonts parlamentàries han assegurat que en aquesta sessió han començat a revisar els primers articles del reglament, però que encara no han abordat els punts controvertits de la reforma. La qüestió que genera més polèmica és que JxCat pretén que aquesta reforma serveixi perquè el parlament pugui fer investidures telemàtiques amb l’objectiu de poder investir Carles Puigdemont sense necessitat que torni de Bèlgica, cosa que rebutja l’oposició i tampoc compta amb un consens total entre els partits independentistes.

Summary: JxCat vol garantir la inviolabilitat del parlament amb la reforma del reglament


Centenars de persones s’han manifestat aquest vespre davant les seus del PP. Les protestes han estat convocades per la Plataforma d’Afectats per la Hipoteca (PAH) arran de la intenció del PP d’anul·lar la llei 24/2015, impulsada justament per la PAH i vigent a Catalunya des de l’estiu. Una cinquantena de ciutats han respost a la crida, entre les quals Barcelona, València, Palma, Castelló, Lleida, Maó i Girona. La @Taula3sector, que agrupa centenars d'entitats socials, dona tot el suport a la Llei 24/2015!! #LaPAHalPP pic.twitter.com/TzpiMfJRdh — ILP Habitatge (@ILPhabitatge) April 18, 2016 Somos muchas las que no dejaremos que @PPopular se salga con la suya! LA ILP NO SE TOCA #LaPAHalPP @LA_PAH pic.twitter.com/VviUPDAbfZ — PAH València (@PAH_Valencia) April 18, 2016 En un comunicat, la PAH recorda que la llei 24/2015 ‘és la més garantista d’Europa’ quant a habitatge, perquè garanteix el reallotjament de les famílies, obliga els bancs a oferir un lloguer social, fa que les elèctriques assumeixin part dels del cost energètic, dota els ajuntaments de mecanismes per a fer ús de pisos buits i obliga a augmentar el parc públic d’habitatges. Tal com recordava un dels portaveus de la PAH, Carlos Macías, en aquesta entrevista, la llei també permetria d’ajudar la gent que no pot pagar la llum i el gas i que ara ha resultat afectada pel decret de pobresa energètica. .@Iaioflautailles amb #LaPAHalPP li diu que la corrupció i la justicia polititzada es el que es inconstitucional pic.twitter.com/mtfXmkw2hn — PAH Mallorca (@PAH_Mallorca) April 18, 2016 Cassolada de les PAH davant la seu del #PP a #Girona. Criden 'culpables' i 'corruptes' pic.twitter.com/MA7f6vQ4FL — Nerea Guisasola (@NGuisasola) April 18, 2016 La PAH creu que el govern Rajoy, en funcions, portarà la llei al Tribunal Constitucional espanyol (TC) per demanar que s’anul·li. Si el TC l’admet a tràmit, i sense esperar-ne el dictamen, la llei restaria suspesa automàticament. La PAH calcula que això podria passar a final de mes. Algunes altres PAH de l’estat espanyol malden perquè aquesta llei, actualment només vigent a Catalunya, també s’apliqui als seus territoris.

Summary: Centenars de persones davant les seus del PP a favor de la llei catalana contra la pobresa


S’aixeca el teló. Comença Terra Baixa, una obra escrita per un home. Que va de la superioritat i l’opressió que té un home en una societat conservadora sobre les persones que es troben sota les seves ordres i sobretot del poder que exerceix sobre la Marta, una infeliç que està destinada a viure al seu antull i desig. És una obra adaptada per dos homes i interpretada per un protagonista home. És dirigida per un home i de l’escenografia i el vestuari se n’encarrega un home. L’assessor de dramatúrgia també és un home. Això sí, la composició musical i la veu les posa una dona. De set papers essencials dins l’organització de l’obra, sis són per a homes, on són les dones? A ple segle XXI, les cartelleres dels teatres més importants de Catalunya no compleixen la paritat i tampoc s’hi acosten, estem quasi a un 1/3. El 2010, la cartellera del Teatre Nacional de Catalunya estava distribuïda de la següent manera: un 13% de les obres estaven escrites per dones, un 13% més tenia una direcció mixta i un 74% eren dirigides per homes. Després de nou temporades la paritat continua sense complir-se i el nombre de directores només ha augmentat un 2% i el d’homes ha baixat un 4%. Això genera una gran controvèrsia si ho comparem amb els alumnes de l’escola de teatre on la majoria són dones. Llavors és evident que pel mig passen coses. I aquestes coses són que els dramaturgs fan papers protagonistes només per nois i les dones es queden amb papers secundaris, tot i que necessaris, de la mare, la filla o l’amant, però complementaris de la trama de l’home. En conclusió, quan la noia es vol lluir interpretativament li costa trobar textos adients. paritat tnc Infogram La Mercè Ballespí, doctora d’arts escèniques i directora CFGS de tècniques d’actuació teatral de l’Aula de Teatre de Lleida, afirma que una de les solucions clares seria la formació entre iguals: “Cal empoderar-se, aprendre entre iguals. El canvi rau en com eduquem als nostres fills, alumnes i companys, fent veure la nostra perspectiva”. I un dels problemes neuràlgics, afirma Ballespí, és que les noves dramaturgues no volen estar, per exemple al TNC, només per tal d’assolir la quota de paritat, no volen ser només un tant per cent. Tot i això, Carme Portaceli, dramaturga i directora teatral però també una veu potent del feminisme, anima a aprofitar i a no menystenir l’oportunitat d’aparèixer a les grans cartelleres. La Mercè és una de les impulsores del recent grau superior en Tècniques d’Actuació Teatral, en què compta amb un professorat que compleix la paritat amb escreix. A més, procura que totes les assignatures siguin orientades cap a l’estudi de precedents dels dos sexes. Un exemple seria l’assignatura d’anàlisi i documentació dels clàssics a noves dramatúrgies, on s’estudien tres noms de dones per contrarestar la quantitat de precedents masculins que sempre s’ha mostrat en tots els àmbits. És innegable que la història ha estat escrita per homes i que, des d’un punt de vista acadèmic, els personatges femenins són secundaris i complementaris a la trama de l’home. Ballespí afirma: “Necessitem que s’expliquin les nostres experiències i s’exposi el nostre punt de vista i no serà així fins que hi hagi directores i creadores escèniques”. Els precedents d’aquest fet tenen l’origen a principi dels nostres temps, on quasi cap paper femení era interpretat per una dona per la seva impossibilitat de ser actriu. És necessari mencionar certs noms de dones que van començar a posar en dubte la perspectiva “fal·locèntrica” del món de la interpretació i, en conseqüència, van començar a iniciar una revolució individual, de vegades silenciada, que va contribuir a l’inici d’una bretxa de l’estructura rígida i heteropatriarcal de la vida interpretativa. Marina Abramovich va ser una de les dones que va contribuir en aquest trencament. Realitzava diferents performances on experimentava amb el seu cos i el duia al límit per treure la ràbia i realitzar una crítica social. Tanja Ostojic o Rocío Boliber són altres noms que malauradament no han arribat a totes les aules i que també van ser crucials en la crítica social. En el cas d’Angélica Liddell va contribuir amb l’autolesió real dalt d’un escenari. Hi havia dones que havien de fer grans brutalitats perquè es parlés d’elles. Tot aquest conjunt d’aquesta crítica social aferrissada s’ha adaptat als nostres dies en diferents vies. Gràcies a les xarxes socials, que són plataformes digitals molt actives, s’han agrupat diferents conjunts de dones, moltes d’elles dramaturgues, directores o actrius, que denuncien diferents fets sota un pretext feminista. Dos exemples són: Dones i Cultura, que analitzen el món cultural dins una perspectiva de gènere i Dona’m Escena que analitza les arts escèniques dins una perspectiva feminista. Fa poc es va fer viral un hashtag que va impulsar l’actriu Júlia Barceló amb l’etiqueta de #SerActriuÉs. … New Gallery 2018/10/23#Seractriuésoriginaldate 1/1/0001 6:00:00 AMwidth 582height 449#Seractriuésoriginaldate 1/1/0001 6:00:00 AMwidth 585height 529#Seractriuésoriginaldate 1/1/0001 6:00:00 AMwidth 577height 163#Seractriuésoriginaldate 1/1/0001 6:00:00 AMwidth 583height 173#Seractriuésoriginaldate 1/1/0001 6:00:00 AMwidth 586height 450#Seractriuésoriginaldate 1/1/0001 6:00:00 AMwidth 586height 307#Seractriuésoriginaldate 1/1/0001 6:00:00 AMwidth 581height 429#Seractriuésoriginaldate 1/1/0001 6:00:00 AMwidth 581height 632 “Ve d’una acumulació i de la necessitat de parlar d’aquest tema. Vas escoltant moltes companyes i analitzes la situació i vaig creure que el primer pas immediat era visibilitzar el que teníem en converses tancades”, afirma l’actriu. Un dels objectius principals era crear un clima de confiança i comoditat a través del Twitter que permetés posar les cartes sobre la taula i denunciar coses que passen i que en moltes ocasions no se sap per què passen. Barceló creu que fer-ho encara és un acte de risc perquè la societat no està preparada per respondre als abusos sexuals. El que més preocupa a l’actriu és que el moviment no va tenir una repercussió més enllà del rol d’espectadors que va adoptar la gent i, en conseqüència, molts homes. Cap associació d’actors, ni cap director ni cap institució ni entitat pública s’ha preocupat per la situació ni ha fet cap comunicat: “No hi ha diàleg en la professió i, si existeix, serà perquè les professionals feministes l’hem volgut”, afirma la Júlia. El càsting és el moment on els actors posen al descobert totes les seves capacitats i habilitats per encaixar en un paper. Les actrius, a diferència dels seus companys actors, a més de rebre la valoració de la seva posada en escena, també l’han de rebre del seu potencial físic. Aquest darrer és, en molts casos, el que acaba decantant la balança en l’elecció. “Sempre passa per davant la guapa entre dues que ho estan fent bé. El físic sempre té un plus”, confessa l’actriu Sara Espígul. El paper el qual opten també és diferent. Normalment el personatge masculí presenta més matisos i viu una major evolució al llarg de la trama. El personatge femení, en canvi, sol ser un complement subordinat al personatge masculí, al mateix temps que es mostra més pla i és menys profund. A més, sovint és un tipus de dona, amb uns trets concrets, que no representa al conjunt de societat femenina ni de les mateixes actrius. “M’han responsabilitzat a mi, de vegades, de no tenir més oportunitats, perquè així és el mercat”, afirma Àurea Márquez. El vestuari és un clar indicador d’en quin punt es troba la societat. La premissa de les dones és ensenyar, sobretot cul i cuixa, en el cas dels homes la vestimenta s’acorda al personatge i va més enllà de la imatge. “He de tenir molta cura de l’estètica i estar molt pendent de què dono físicament. Jo no sóc model, no he estudiat això perquè la gent em jutgi per la meva aparença”, comparteix Júlia Barceló. Si ens fixem en el teatre de l’època, per exemple, veiem com les dones avui en dia continuen portant cotilla, peça utilitzada per estilitzar la figura i afinar la cintura a unes mesures extremes per raons estètiques desitjades. Una vegada més, l’aparença passa per davant fins i tot quan suposa una molèstia i és contraproduent. El masclisme està profundament arrelat en la nostra societat, i moltes de les actrius reconeixen que per molt que hi hagi una conscienciació, de vegades és inevitable passar per alt comportaments i actituds que no haurien de ser tolerables. Ens trobem davant del dilema de si el teatre és un reflex de la societat, o bé és l’eina per mostrar que són necessaris canvis en les percepcions i conviccions que té la societat del moment. “La ficció és una màquina de generar realitat. Si les nenes no veuen que les actrius, i per tant les dones que representem, poden fer personatges molt més complexos, amb més marge de colors, d’inquietuds, necessitats vitals, farem que els referents femenins siguin una cosa superficial i molt limitada, quan en absolut ho són”, confessa Júlia Barceló. Algunes d’elles han rebutjat personatges que perpetuen els estereotips masclistes amb els quals no s’identifiquen. “Per tots els mitjans miraré de no fer coses que estiguin en contra el que penso jo que hauria de ser el meu món”, admet Àurea Márquez, d’altres però, asseguren que tot i no compartir-ho, “es tracta d’una professió terriblement precària, i costa de vegades no acceptar un paper”. Fins que no hi hagi la visió completa de la societat plasmada en les obres es mantindrà aquest androcentrisme, i és aleshores quan es planteja buscar una paritat en les cartelleres. “L’ideal seria arribar a un punt on el talent sigui qui passi per davant, independentment de si ho ha escrit un home o una dona”, explica Sara Espígul. Hi ha qui pensa que per arribar-hi és necessari que inicialment es busqui complir amb el percentatge, per donar llum a aquestes produccions femenines, que ara, moltes vegades no troben el seu espai. L’ Àurea Márquez confessa: “La paritat no hauria de ser necessària, un any hi ha tal, un any hi ha qual, però fins que no sigui espontani, s’haurà de forçar la màquina cap a l’altre costat”.

Summary: Les dones traspassen el teló