Anem sense preàmbuls a l’entrevista. Entrem-hi de ple. Submergim-nos en el món de Sebastià Perelló (Costitx, Mallorca, 1963), tan propi, tan genuí. Deixem-nos portar pel seu dir. Escoltem-lo, ell que ens fa escoltar la música de les paraules, una història de marges, de raons veritables, que és la seva novel·la ‘Veus al ras’ (Club editor). Només una recomanació: llegir l’entrevista fins al final, perquè, si bé la primera part fa referència a l’obra que acaba de publicar, la segona tracta d’aspectes de la nostra societat contemporània i, en concret també, de la societat mallorquina i, finalment, ens parla dels autors de les Illes Balears en relació amb la centralitat barcelonina. Sebastià Perelló fa llum. —Trobo que el vostre llibre és com un experiment poètic al voltant de les paraules, el so de les paraules, les veus que fan néixer les paraules, el dir, un dir que exploreu des dels contorns fins al nucli d’aquest univers que és la idea de ‘paraula’. I, per tant, us col·loqueu en un nou punt de vista sobre el món de la paraula i del dir. No és el ‘què’ només, sinó que sobretot és el ‘com’. —’Veus al ras’ és una novel·la sobre la passió quan ja no sap dir el seu nom i tresca en aquell destret on les paraules no basten. I d’aquí que la veu sigui un dels epicentres del text: allò que sura entre la presència i l’absència. I som a la intempèrie perquè aquí ja només queden paraules per tal de servir de mitjanceria cap a l’altre. I som en una terra de ningú on només podem arribar amb més mots. D’aquí ve que sigui útil la idea d’una veu que sobretot escolta en aquest paisatge ras. Escoltar més que veure, tal com reclamava Pasolini. Per això vaig provar de bastir el llibre en aquesta veu de l’escriptura, i fer una novel·la per a l’orella, quan l’atenció ja és a la boca d’un forat negre. Una veu encallada i una altra que teixeix una rapsòdia amb les deixalles, els fragments, l’antologia d’anècdotes en què es converteixen els dies que passen. Perfils ratats que neden en aquesta especulació al·lucinada que funciona com un onatge. I enmig de la mar gran només ens queda la boia dels mots, i el gra de la veu d’una dona que fila, filla de Penèlope, que enfila l’agulla i mostra la cara més gratellosa d’aquest agregat d’ombres, ecos, reflexos. Però de cap manera pretén esser només orla verbal. És una novel·la, no és al centre del text la idea d’adornar vores amb randes. S’escriu amb l’efervescència dels mots quan continuar parlant és l’única sortida. En la precarietat i la fragilitat més contemporània. Per això treballa la insistència i la repetició com a mecanismes que estiren el fil del text. Quan els fets es desfan en fils, precisament. Té el ‘com’ que em reclamava aquesta història que s’aferra a l’emblanquinat, sense clovella que neda en la despossessió. Els fets plomats estiren més mots, perquè la sensació és que més enllà només queda caure sense fer biaix. Cap al buit, quan ja no hi ha res que t’empari. —Aquest llibre s’ha de llegir a poc a poc, paladejar-lo. És tan exacte en les troballes metafòriques, d’un detall tan minuciós, que fa feredat. —He procurat fer la feina amb en aquesta exigüitat narrativa i provar de fer-hi lloc. Coses que has de contar quan ja està tot dit. Això t’obliga a la minúcia, a prestar atenció a les coses que ens passen per alt, fins i tot als detalls sense importància aparent. Cavar en aquests miralls negres i provar d’extreure’n allò que hi ha quan ja no sabem cap a on hem de partir. D’aquí prové l’afany paradoxal de nedar en aquesta mena d’aigües que flueixen per una banda cap a la repetició, la variació obstinada, el nus a la gola, i per l’altra cap a les menuderies, fins i tot la nimietat on prova de propagar-se el text, i trobar en aquests meandres la puixança del llenguatge, com si l’única certesa fos que la crueltat extrema, la més despietada fos aquell desert fora dels mots. —És un llibre ple de paradoxes i de contraris: la paraula alada que és la paraula dita atrapada per la necessitat i el consol de l’escriure. És tot tan aeròbic i alhora és tan obsessiu. És la paraula en el silenci. És el joc de la comunicació i la incomunicació. Del dins i del fora. —Sí, es tractava de dir els forats, escriure’ls, treballar els grops de la Història que conta, els nusos que costa més de desfer. I tanmateix és aquesta manera d’esmicar-se en detalls que només provoquen més fam i no la satisfan. En aquesta terra de frontera de l’esgotament. Com en una exhalació. Cap al cor de la fosca a la recerca d’aquests efluvis de l’interior que tenen la força de revelar les nostres pròpies foranies. Com si fos possible encarnar els nostres fantasmes. Però, al cap i a la fi, és una conversa apedaçada amb retalls i escapçadures. Perquè una de les imatges que m’han perseguit durant l’escriptura d’aquesta novel·la ha estat aquest Narcís que no troba el nom i aquesta Eco que li acaba les paraules. Ell és pura imatge i ella tresca en la veu de l’altre. Aquí, la muda, parla, i ell, només a través d’ella, aconsegueix anar més enllà del seu mirall. I crec que no som el primer a connectar aquest mite amb la crisi més contemporània. Una història de passió, un llibre d’amic i amat en temps difícils i abocats a la més devastadora inanició. Una història dels descosits del present. Aquest nus d’alguna manera pren la forma d’una paradoxa. D’aquí també que faci pensar en la calma i l’agitació alhora. —Heu citat Pasolini. La voluntat era escriure una novel·la incòmoda, inconformista, de denúncia, molt contemporània, com les obres que ens va deixar Pasolini? Què us preocupa sobretot de la societat que ens ha tocat viure? —La meva idea era perfilar els personatges en el present més immediat, i amb això vull dir mostrar-los en l’escarràs de la crisi que ens paralitza a tots plegats, mostrar-los en aquest desproveïment que ens immobilitza i que sembla incapacitar-nos per tal de continuar endavant. Sembla que només sabem tapar forats i no basta. Per això és una novel·la en temps difícils. És en l’ossada del text que vull dir la desacceleració, aquesta mena d’inacció estupefacta que mina fins i tot l’ànsia de sortir d’aquest atzucac. Per això les veus al ras returen entre l’encantament i l’eixorquia. I diuen la nostra manca d’audàcia, aquesta desgana que ens emmiralla en la decepció, la inconsistència i la incertesa més contemporània. Per això he fet servir aquesta paradoxa entre la veu que no pot parar de parlar, el murmuri que s’obstina i el nus a la gargamella. Crec que ‘Veus al ras’, en aquest sentit, és una demanda i una protesta, però de cap manera pretén ensenyorir-se de cap mena de peanya des d’on apropiar-se de l’inconformisme o de la dissidència. Vol fugir de qualsevol afany de creure que pot presumir de saber cap on hem de partir. No em pertoca ni a mi ni al text inflar-se perquè sabem com podem sortir d’aquest camí que sembla sense sortida. Només es tracta de mostrar les veus calcinades del trastorn que ens ha fixat en aquest ‘impasse’. Dir l’estancament i la nostra por davant la inanició social i política. I, d’altra banda, he exposat els personatges i el lector a l’espera més desconcertant. A la desesperació, a una paciència que es podreix, que es descompon i que es corromp en les urgències que volatilitzen la quotidianitat. I en el marc d’una desconfiança que ens rosega a tots plegats, quan bona part de la humanitat sembla tractada com si fos material de desguàs, tenim aquesta sensació de caure emplomats, sense xarxes, sense res que ens empari. I és precisament en aquests destrets quan compareixen amb les seves certeses de cartó els figurins decidits i ofuscats dels lloros negres de les polítiques feixistes que sempre tornen i que sempre acaben igual: no deixen res per verd. Les veus dogmàtiques i fanàtiques, lladrucs i amenaces des de la garriga més espessa, se senten arreu en aquest desgavell global sense solucions locals. ‘Veus al ras’ són carn d’aquest panorama escindit. Ben endins de ‘Veus al ras’ hi ha un desig: la recerca d’un lloc acceptable. Segurament és allò que ens mou a tots plegats. I això demana la radicalitat democràtica de la conversa. Una novel·la inconformista? Sí, un text que espina, un lloc per pensar. Un os fora de lloc. Que vol dur la contrària. Que cerca mirar d’una altra manera. Des de la divergència. —A ‘Veus al ras’ hi ha el concepte de ‘la transparència’, que no és clara, que és una altra cosa. Me’n podeu parlar? —Vaig llegir una vegada que la transparència és misteriosa: dins no s’hi veu res. I tens raó, la transparència és un dels motius que posa damunt la taula el text. I un concepte que perviu com un ideal en la contemporaneïtat. Vattimo parlava de la societat de la transparència i ha fet fortuna en els discursos polítics. Una mena de panacea ideològica que em fa sospitar. Perquè s’ha convertit en una metàfora espectral que incita a l’exposició permanent. I que ens exposa a la vigilància. I cal no oblidar que les utopies, que a través de la història s’han presentat sota la claror desinfectant de la diafanitat, on s’han eliminat les ombres i els secrets, han fet servir aquest motiu per tal d’imposar la seva pròpia opacitat. No es tracta aquí de replicar l’ànsia de la transparència política en el marc d’un estat que ha mostrat el llautó més corrupte, però sí d’interrogar aquesta demanda de fer desaparèixer qualsevol forma de reserva ciutadana. I que pot convertir-se en irrespirable. D’altra banda, la transparència, quan ja és una ideologia, no té agafada, és el filtre invisible que ens posa en les mans dels que tenen la paella pel mànec i la fan servir com una il·lusió. Un engany pulcre que sempre promet i ens deixa amb un pam de boca. Desorientats. I quan ens hi exposam ens regalam a la vigilància i ens tancam la porta a les resistències més furtives. Només es tracta d’alçar una cella davant la possibilitat d’una claror tramposa. I el protagonista de ‘Veus al ras’ s’hi obsessiona, sent el pànic de ser transparent i cerca amagatalls i alhora sent la impossibilitat de ser veritablement transparent davant l’altre, fins i tot davant el mirall, en una dinàmica que el dispara cap a l’al·lucinació que l’aboca a la paradoxa de ser això: una absència, quan dins no s’hi veu res. No hi ha certesa en aquest sentit, al llibre, no hi ha indicacions, només es proposa com un lloc per a pensar un concepte en el marc de la societat contemporània que ens reclama comparèixer confessats. I ja sabem quin ha estat el poder de la confessió en mans de l’autoritat al llarg de la història. Sebastià Perelló. ©Toti Garcia —Fa pocs mesos l’escriptor Biel Mesquida presentava ‘Trémolo’, un aplec de relats que definia com ‘un llibre de veus, veus de la paraula dita, OLNIs (Objectes Literaris no Identificats), que també tenen la voluntat d’oferir una matèria poètica i la voluntat d’ajustar el contar i el cantar. Perquè la veu sempre té música.’ Essent dos llibres diferents, el vostre i el del Mesquida, tenen similituds. Creieu que només és fruit de la casualitat o són dues obres de dos escriptors balears, nascudes en un context social i cultural que es volia mort, arrabassant-vos la llengua i la cultura? Per això la força de la veu, el clam. —Crec que Mesquida s’ha convertit en un mestre de les novel·les ‘express’, on ens exposa als rituals melodramàtics que s’enginya la història. ‘Trémolo’ és el llibre de les catàstrofes íntimes i l’espina dorsal del llibre és l’estat inquiet, nerviós, de la palpitació del temps que ens fuig de les mans. Un llibre sobre naufragis vivencials, quan la quotidianitat és un plató. L’irreparable és la seva bresca narrativa. Un llibre on l’agitació permanent actua com a caixa de ressonància. Una poètica del batec, de la sacsada. Veus fetes carn esgarrifada. Una sismografia del dolor. I un estil aferradís, de planta enfiladissa, persistent, resistent en les condicions més precàries en un temps de liquidacions. Entre màscares i veus llogades que cerquen fer comparèixer el ‘quick’, la carn viva, la immediatesa. I crec que ha estat Ponç Puigdevall que n’ha destacat la hilaritat de la tragèdia. En aquest sentit, és un virtuós de la facècia i del ‘capriccio’ literari que amb les seves faules exactes i burlesques ens exposa als cataclismes minúsculs de les nostres tempestes íntimes, capaç de fer malabarismes per tal de mostrar els nostres sofriments i treure’n aquella lluïssor exaltada de la carn viva. ‘Trémolo’ és un llibre de ruptures i pèrdues, de figures soles davant les escletxes més irreparables. Una literatura mercurial de la ressaca dels temps contemporanis. Una literatura de l’extenuació. I les veus, les veus de la paraula dita, cerquen mostrar aquest tremolor en temps d’àncores d’estopa, cerquen fer present aquesta eventualitat, l’aire provisional de quasi tot. Escriu, per això, des de l’hesitació per tal de dir l’esverament contemporani. Posar els pèls de punta. Carn de gallina. Per això les veus es presenten en aquest estat intempestiu, inclements. Des de la seva voracitat verbal. La seva veracitat. Crec que ‘Veus al ras’, tot i que s’escriuen en un mateix context, presenta el panorama des d’una perspectiva diferent: cerca posar veu i noms a una inquietud. Sura en una ecolàlia que té una textura distinta. S’escriu desesperadament contra l’afàsia. Es deixa emportar pels corrents de silenci que hi fan niu. Treballa amb els fils de veu que es desfan. Sempre davant la por de callar. Des de l’exigüitat. Pica pedra en l’estancament d’aquestes veus letàrgiques que semblen venir de l’interior d’una peixera. Treballa amb pelleringos, esberles del llibre dels fets, no cedeix a l’ànsia de contar. No cerca l’agitació, sinó el fil d’aranya, el text s’alça com una barraca provisional al costat del canal d’evacuació de la Història. I les veus són aquí allò que és present i alhora s’esmuny, trenades en la inconsistència. Som lluny en aquest sentit de l’eufòria mesquidiana, la ficció coral, la seva anfractuositat estilística. Mesquida escriu la xerradissa i aquí les veus s’embarranquen, s’han sargit sobre la tela foradada del present i quan s’embalen, returen en una loquacitat del xerraire, sempre esfilagarsat. Són veus plomades. Són obres que compareixen en el mateix marc social i polític. Venim d’un món d’experts en desforestació territorial i cultural. La mateixa jungla fal·laç. On la cultura sempre ha fet nosa. On només podem sortir a la foto com a nosa local i folklòrica o com a lloc disponible per als paradisos ‘low cost’. No és estrany que en aquest context les veus se’ns presentin com a demanda i protesta. —Com veieu el procés de canvi polític del nou govern de les Illes Balears? Sou optimista? —Per ventura podem canviar de tàctica davant la misèria. Si fins ara la resistència consistia a mirar de créixer com una mala herba enmig del sementer, fins i tot remugar des de la indigència, o simular una letargia aparent, però aferrar-se a l’emblanquinat per tal de sobreviure, i esser les veus més enfiladisses i les més remugueres, les més rasposes, ara podem moure conversa. No cal per ventura esser allà on no t’esperen, pots allargar la mà i creure que en trobaràs una altra que t’acull. Mirar de créixer d’una altra manera. No cal provar de fer forat en la intransigència, com abans. Però no podem esser simples, calen tots els recursos de la complexitat perquè la situació els reclama. Si abans semblava que la solució que l’autoritat oferia davant la fam era eliminar l’estómac, ara sembla que podem demanar menjar. Però passa el temps i ja sabem que ens hem de menjar el pa fins a les crostes perquè no hi ha recursos. Podem menjar faves torrades, sabem que la crisi paralitza i minva la capacitat d’acció política, que els problemes són globals i les solucions locals només tapen forats. Però la política no s’ha de convertir en una xerradissa que ens entretén la gana i ens distreu i allò que s’acaba assemblant a qualsevol cosa que se’ns ofereix a l’atropellada. Cal prendre decisions, no ens poden mantenir en un compàs d’espera. El canvi es repunta sobre la realitat insular, clapat d’algunes indecisions que demanen canvis sense concessions i risc. Però de manera general som optimista, ens cal ser optimistes, i no m’agradaria haver-me de menjar les meves paraules. —En l’àmbit de la literatura catalana, els escriptors de fora del Principat us sentiu prou presents? Fa la sensació que no us tenen prou en compte, que la situació amb la crisi econòmica ha empitjorat, que la distància mental s’ha fet més llarga. En aquest sentit, hi ha molt a fer i a refer? —A mi per ventura no és el que més em preocupa. I no es tracta de publicar aquí o allà. No sempre podem ocupar les peanyes més vistoses. Vull dir amb això que sembla que l’afany ha d’esser comparèixer a Barcelona. I d’allà a les grans vitrines del món. Som una cultura de l’exigüitat i amb això som una cultura més en un context on el percentatge de literatures nacionals que tenen el mateix pes que nosaltres és aclaparador. Per ventura hem d’estar més atents a les literatures com la nostra, i deixar de voler tenir els cinc minuts de glòria en els grans teatres de la literatura. L’exigüitat és un brou magnífic per a la veu de la literatura que sempre s’escriu en la frontera, en el destret, no en la peanya. I el mateix diria si pensam en les illes: primer cal mirar en l’arxipèlag, i més enllà de Barcelona, en el Principat. I cap a València. No cal ser presents tots al mateix lloc, descentrar és més important que ocupar el centre. De fet, crec que la literatura és alguna cosa que pren força en el context subaltern, que les veus que vénen dels caus més apartats diuen coses a les quals cal parar l’orella.

Summary: Sebastià Perelló: ‘Coses que has de contar quan ja s’ha dit tot’


Suposo que això que ara diré no sonarà gaire acadèmic, però aquesta mostra sobre Lluís Llach que des del desembre passat fins al 26 d’abril vinent es pot veure a Arts Santa Mònica, al capdavall de la Rambla barcelonina, m’agrada molt perquè és una exposició on, bàsicament, m’hi trobo bé. El plafó de benvinguda a aquell claustre de l’antic convent de Santa Mònica (tan complicat per a encabir-hi segons quines activitats) ja avisa el visitant que allò que l’hi espera és un recorregut artístic i multisensorial pel paisatge sentimental d’un músic –i una persona– singular. He dit que ‘Llach, com un arbre nu’ és una exposició on em trobo bé i on crec que el visitant pot experimentar fàcilment una sensació similar. Sigui per l’esplèndida banda sonora que acompanya tot el recorregut, sigui per les peculiars escenografies de Lluís Danés, que en una primera ullada poden semblar carregades i acumulatives –marca de la casa, al capdavall–, però que tenen la virtut d’involucrar els espectadors que es decideixen a entrar-hi sense condicionants previs. Vull dir que el visitant no té la impressió de ‘contemplar’ l’exposició: la viu i en forma part. I això és un mèrit que no és tan fàcil d’assolir. Després d’un pany de paret decorat amb les cobertes de tota la discografia del cantant de Verges, entrem al pati central, presidit per un embalum altíssim d’objectes superposats i amb una llum al capdamunt que, com un far, crida poderosament l’atenció. És un espai singular que em permeto d’aconsellar que es deixi per al final del trajecte i que, per tant, comencem la visita per l’apartat dedicat a ‘L’Estaca’. Allí us trobareu el retrat de l’avi Siset a escala natural, que us dóna la benvinguda al costat de la porta d’accés a un espai més aviat fosc, amb un terra irregular que simula fang ressec, un piano vell i quinze estaques amb auriculars clavades a terra des de les quals es poden sentir trenta versions diferents de la cançó –recordem que no fa gaire Quim Vilarnau va indexar-ne més de dues-centes seixanta en un número especial de la revista Enderrock– en llengües tan diverses com el grec, l’occità, el suec, el turc, el basc i el cors. El següent espai es titula ‘Amor particular’ i és el que pot tenir entretingut durant més estona els visitants, perquè en unes pantalles es veuen enregistraments de cinc concerts singulars de Lluís Llach: el del gener del 1976 al Palau dels Esports, el del camp del Barça del 1985, els dos del comiat a Verges el 2007, el d’Un pont de mar blava del 1993 i unes quantes actuacions en escenaris internacionals. La informació musical es complementa amb més pantalles, en què espectadors de cada concert i de procedències molt diverses expliquen sensacions i records. Sortint d’aquest àmbit, tornem al pati central i, més concretament, a l’espai ‘Viatge a Ítaca’, on una pila de maletes de color blanc escampades per terra acullen testimonis de persones que han estat importants en la vida del cantant. Per entendre’ns, la gent que Llach té de referent són Mahalia Jackson, Carles Casas, Maria Aurèlia Capmany, Josep M. Espinàs, Pep Guardiola, el tàndem Molas-Batalla, Biel Mesquida, Ermengol Passola, Montserrat Puigdemont i un llarg etcètera. A continuació, s’ha de tornar a entrar dins el claustre per trobar ‘El cafè antic’, l’espai que potser m’agrada més perquè és una referència explícita a una cançó de ‘Porrera’, un dels discos que m’estimo més de Lluís Llach. Allà dins, en un espai en forma de L –servitud del claustre–, Danés ha reconstruït un cafè de poble, amb el terra de mosaic blanc i negre i les taules i les parets plenes de retrats i versos de poetes que Llach ha musicat. Començant per Kavafis i acabant, com no podia ser altrament, per Martí i Pol, en un recorregut que aplega gent com ara Sagarra, Salvat-Papasseit, Màrius Torres, Lorca, Josep Maria Andreu i uns quants noms més. ‘Rar’ és l’últim apartat que ocupa el claustre. Com ja indica el títol, és un espai on el visitant es troba amb un amàs d’objectes que remeten a les múltiples activitats i propostes artístiques en què Lluïs Llach s’ha involucrat. Des de la Processó de Verges als llibres que ha escrit, passant per col·laboracions amb espectacles escènics –gairebé sempre amb Lluís Danés– i bandes sonores de pel·lícules. La sensació d’amuntegament a què he fet referència més amunt, quan parlava del concepte escenogràfic general de l’exposició, encara es fa més palès en aquest apartat, per bé que m’imagino que ja es tractava d’això, perquè la sensació d’artista implicat en un munt d’experiències col·laterals a la cançó es fixa perfectament en la percepció del visitant. Deixo per al final les dues perles de l’exposició. La primera és l’àmbit ‘Alè’ –no ho he dit abans, però tots els espais de ‘Llach com un arbre nu’, començant pel títol, remeten a cançons de la seva extensíssima discografia–; l’àmbit ‘Alè’, dic, és l’interior del descomunal far que presideix el centre de l’exposició. Per una porta petita i tapada amb una cortina negra, l’espectador accedeix a un espai fosc que l’envolta i en el qual durant deu minuts se li mostren petits trossets de vida que es poden detectar en les lletres de les cançons de Llach: la infantesa, la família, l’amor, les amistats i el compromís, il·lustrats amb unes petites escenografies al·legòriques que demostren que una obra de cinquanta anys ha donat un munt de peces que ja són referents de vida per a molta gent d’aquí i de fora. Si no m’he descomptat, és una immersió de deu minuts de rellotge a partir de vint-i-dues peces que comencen amb ‘Com un arbre nu’ i acaben amb ‘Laura’. No tingueu pressa, doncs, a anar-vos-en. La darrera perla de la mostra el visitant la troba quan ja s’encamina cap a la porta de sortida: una experiència de realitat virtual de tres minuts de durada que, entorn de la cançó que dóna títol a la mostra, transporta els espectadors –en grups de tres cada vegada– a una biblioteca imaginària carregada de simbologies mitològiques i esotèriques, amb una sorpresa final que no revelaré. Pel que llegeixo als papers de l’exposició, aquesta experiència tridimensional ha estat desenvolupada per l’empresa Labsid, dedicada a la innovació visual immersiva. L’única cosa que me’n sembla criticable és la poca informació que, tant en l’exposició com en el magnífic i complet catàleg editat per Enderrock –coorganitzador de la mostra, conjuntament amb la Generalitat de Catalunya–, es facilita sobre la rica simbologia que envolta el visitant tan bon punt es posa el casc, les ulleres i la motxilla i s’endinsa en el màgic espai d’aquella biblioteca. És la cirereta que corona el pastís. Insòlita pel que té d’innovadora la tecnologia amb què es desenvolupa. Un magnífic final per a una exposició on jo em trobo molt bé. I sospito que no sóc pas un cas únic…

Summary: Lluís Llach: talent, somriure i revolta


A l’inici de la seva carrera professional Magda Oranich (Barcelona, 1945) va portar els casos de desenes de presos polítics, com el del militant d’ETA Jon Paredes Manot Txiki, la darrera persona afusellada pel franquisme. O de Salvador Puig Antich, un cas que Oranich va viure de ben a prop amb més advocats per intentar aconseguir-ne l’indult fins al darrer minut. Més de quaranta anys més tard, Catalunya torna a tenir presos polítics. ‘Cap règim no reconeix que té presos polítics’, etziba. Recentment Oranich ha pogut visitar Junqueras, Forn, Sànchez i Cuixart a la presó, i ens ho explica. Però a la conversa que tenim al seu despatx del carrer Balmes no podem evitar de demanar-li que ens doni la seva visió del context polític actual. Aquesta advocada penalista mai no ha amagat el seu sentiment independentista però no s’ha casat eternament amb cap partit. De fet, ha militat en formacions tan diverses com Nacionalistes d’Esquerra o Iniciativa per Catalunya i ha concorregut en les llistes electorals de CiU i Junts per Catalunya. —Vàreu formar part de l’equip d’advocats que va defensar en Salvador Puig Antich. Divendres se’n van complir quaranta-quatre anys de l’assassinat. Què en recordeu, d’aquelles últimes hores? —Ho recordo tot. No se m’oblidarà mai més. El van detenir cap al setembre del 1973. Jo hi vaig participar en la defensa, però relativament, perquè a partir del 28 d’octubre jo vaig anar de vacances a la Trinitat. ‘De vacances’ vull dir que vaig entrar a la presó per formar part de l’Assemblea de Catalunya. Els dies abans de l’assassinat vàrem fer tot el que vàrem poder. La famosa nit abans, vàrem estar al Col·legi d’Advocats tota la nit intentant-ho tot. Vàrem trucar al Vaticà, a l’ONU, a presidents de govern… Crec que vàrem arruïnar el col·legi de les trucades que vàrem fer. Fins llavors eren lliures i d’aleshores ençà varen posar un límit. Vàrem veure que no teníem suports. El consell de ministres s’havia fet al matí i la sentència era ferma. Però, d’això, me’n vaig adonar en la següent execució, a la del Txiki. Si el consell de ministres no rectificava, ja era irreversible. —Vàreu ser a la Model? —Sí, a les sis del matí vàrem anar cap a la presó i vaig estar amb les germanes al Bar Modelo del davant. Només podíem accedir fins a la porta principal i cap a les vuit i mitja va sortir un capellà que ens va dir que ja s’havia acabat. Aquell moment va ser duríssim. Recordo estar abraçant les germanes… A les germanes del Salvador, tota la societat els hem d’agrair l’esforç que han fet per la memòria històrica. Vàrem poder veure la caixa amb el cos i la vàrem poder obrir un moment. Va ser molt dur. Llavors no sabíem on l’havien executat. Ho van fer just a la porta d’entrada, a la paqueteria, on les famílies dels presos els portaven coses. Hi van posar una cadira i allà ho van fer. Algun funcionari va marcar el lloc i després hi van posar rajoles a sobre. Però ara s’han pogut treure i d’ençà que van obrir la Model al públic, es pot visitar el lloc de l’execució. —Aquests dies crec que no pareu d’entrar a la Model amb motiu dels múltiples reportatges que s’hi fan. Què sentiu quan la trepitgeu per dins? —Doncs em vénen molts records al cap, moltes sensacions. Nostàlgia, tristesa, ràbia, molta ràbia. També moments bons, perquè a vegades hi anava a explicar que s’atorgava la llibertat. Moltes emocions juntes. Una sensació psicològica brutal. —Heu visitat recentment Sànchez, Cuixart, Forn i Junqueras a Estremera i Soto del Real. Us pensàveu que tornaríeu a una presó per visitar presos polítics? —Mira, mai no m’hauria imaginat que quaranta anys després hauria de tornar a anar a presons per visitar presos polítics. Ha estat un cop dur. L’última vegada que vaig visitar un pres polític va ser l’any 1977, perquè en el primer indult després de la mort de Franco no van sortir tots els presos. Després del 77 van donar l’amnistia i llavors sí que van sortir tots. Jo mateixa vaig ser amnistiada perquè tenia un procés obert per l’Assemblea de Catalunya. Hi ha una cosa de molta transcendència que cal remarcar i que la joventut i les anàlisis actuals qüestionen, i teniu raó! I és que aquella amnistia per la qual tant vàrem lluitar i per la que semblava que avançàvem tant, no ens en vàrem adonar, i ha servit per a ells. A nosaltres no ens havien d’amnistiar de res perquè no havíem fet res dolent –clava un lleu cop de mà sobre la taula–. Llavors, aquesta amnistia, és la que ha servit perquè es digui que ja no es pot jutjar cap franquista. No en vàrem ser conscients i qui digui que ho va veure clar, menteix. Després de l’amnistia a les comissaries em vaig trobar antics torturadors de la Brigada Social que havien eliminat. Contra aquesta gent no s’ha pogut fer res i quan un jutge ho ha intentat investigar, no els han deixat. —Com heu vist els presos? —Els he vist bé, amb força. He observat que estan millor a la presó d’Estremera. Per començar, perquè en Junqueras i el Forn sempre han estat junts. I no té res a veure. Estar amb un company que viu una situació similar és mitja vida. Clar, quan vaig visitar els Jordis vaig poder veure’ls junts, però poden estar un mes sense veure’s. No saben res un de l’altre. Coi, quan jo era a la presó els presos polítics ja estàvem junts. Llavors ja lluitàvem per l’estatut del pres polític perquè clar, el franquisme tampoc no els reconeixia. Mai cap règim reconeix que té presos polítics. El que passa és que, al marge d’estar lluny de casa, el que els fa patir és la incertesa. Quan tu entres a complir condemna, tu saps que un dia s’acaba. Sigui més o menys llarga. Ells no. No ho saben perquè són en presó preventiva. Ells pateixen perquè no saben si serà cosa de quatre mesos, un any o dos. —Quins drets se’ls vulnera? —Tenen el primer dret vulnerat que és el fet d’estar a la presó quan no han fet res. Que no se’ls ha acostat a una presó catalana, també. I que la presó provisional només hauria de ser una excepció i només per casos de violència, com algú que ha assassinat. Però uns presos com ells, que es van presentar davant el jutge, crec que se’ls vulnera el dret de llibertat. De moment no poden exercir els seus drets com a diputats i no han pogut anar a votar al parlament. És que recordem que no hi ha cap sentència que els inhabiliti. Ara veurem què passa amb el Jordi Sànchez per a ser investit president de la Generalitat. —Dijous Llarena va declarar la causa complexa i se n’ampliarà el temps d’instrucció uns anys més. Això vol dir que poden estar un any més a la presó, com a mínim? —Jo entenc que no s’hauria d’allargar i el fet que el jutge hagi declarat la causa complexa, vol dir que els posarà en llibertat provisional abans. Això vull creure. El màxim que es pot estar en presó preventiva són dos anys però jo ho veig horrorós que en democràcia pugui passar això. No vull ni pensar-ho. Avui m’imaginava què devien pensar ells quan van llegir aquesta notícia. Perquè alguns s’hauran fet la idea que hi estaran fins al judici. No seran condemnats ni a trenta anys, ni a vint anys, ni a deu. Però tu t’imagines que et condemnen a set anys? Però després que el fiscal hagi demanat declarar la causa complexa, i amb raó, perquè de què dimoni volen córrer tant si no hi ha temps si volen investigar a tothom, ara què? O hi ha una llibertat provisional, o què? Després del què hem vist no sé què pot passar. És una incertesa —Què diríeu als qui neguen que Sànchez, Cuixart, Forn i Junqueras són presos polítics? —Jo els tornaria la pregunta: què són, doncs? —Polítics presos, diran. —Realment en Sànchez i en Cuixart eren polítics del sistema? Eren líders socials. Són presos per les seves idees. Com ho van ser els independentistes del noranta-dos. Llegint amb calma les resolucions judicials que hi ha hagut, queda ben clar: ‘y no han desistido de su ideología independentista!’ Ho diu claríssim. —En un article, Jordi Domingo deia que els presos es troben davant un xantatge i que no és bona estratègia negociar i retractar-se dels fets. Què en penseu? —Hi puc coincidir. Però són els advocats els qui tenen tota la informació i han decidit quin tipus de defensa fer. En la meva època teníem molta unitat a l’hora d’abordar les defenses i a la llarga suposo que passarà. Suposo que hi haurà un canvi en les defenses perquè s’ha vist que anar dient una cosa i després una altra no serveix per a res més que per a humiliar. —Us referiu als retractaments? —Sí. Però penso que tots tenen dret de dir ‘jo no hauria fet això’. És molt difícil trobar-se en aquesta situació, i és fàcil opinar des de fora. —S’ha donat massa importància al fet de retractar-se? Com si això suposés poder aconseguir la llibertat. —Jo crec que sí. I el tribunal no es pot basar en això, perquè no hi ha cap llei que ho digui. A més, partim de la base que no han comès cap delicte. Quin delicte hi ha? Quina rebel·lió hi ha? —Penseu que després d’haver-se retractat els presos perden valor? —Tothom ha entès que hi ha maneres de declarar, que no són retractaments. En general la població ha entès que tenen dret de fer-ho. Una altra cosa és que a un li sembli millor i a un altre li sembli pitjor, que sigui útil o no. Però no hi ha dret d’exigir a la gent que es retracti de les mateixes idees; no pots fer-ho. —Vull dir si perden valor per al tribunal. Em refereixo al fet de tenir presa una persona que ha intentat retractar-se. —Això no hauria de ser així. El tribunal no ha de tenir prejudicis en aquest sentit perquè jutja uns fets. És evident que hi ha la reiteració delictiva, que és al que s’agafa el tribunal. Però quina reiteració delictiva pot fer el Quim Forn, per exemple? Quina? Ja no és conseller d’Interior, ha deixat l’acta de diputat… El jutge diu que continua persistint en les seves idees i que per tant hi pot haver reiteració delictiva. Buf! A la gent li fan que deixi la política: ‘ho deixo tot, i mai més, i em faig de la Falange de las JONS’. És que això ni el franquisme no ens hi obligava a fer-ho. —Quina carta li queda a una defensa, quan el pres ha dit que allò que va fer no tenia conseqüències? —La fase d’instrucció s’ha allargat a un any i mig perquè s’ha declarat la causa complexa. Entenc que aquest hauria de ser un motiu més per a posar-los en llibertat. S’hauria de veure amb optimisme. Si no els posen en llibertat provisional, vol dir que estaran un any i mig a la presó, que això només es fa amb assassins i violadors. És només per a casos extrems. Voldria veure aquesta decisió d’allargar la instrucció per complexitat com un motiu que hi haurà llibertat provisional. —Sobre el context polític, tot està encarat perquè sigui Jordi Sánchez el nou president i Puigdemont encapçali el Consell de la República. Com veieu la fórmula? —Són fórmules imaginatives i fins i tot estranyes que no són habituals en una democràcia. Però tampoc no és habitual en una democràcia que hi hagi presos polítics, que per voler votar estigui passant el que vivim i que s’hagi atonyinat gent que volia votar. Llavors, partim d’una base d’anormalitat. Hem de recordar que la constitució no ho prohibeix expressament. La constitució del Canadà tampoc no ho permetia i el Suprem va fer unes fórmules, també imaginatives, perquè malgrat que el referèndum no estava previst, es pogués fer. Ja ho diuen els espanyols: ‘A grandes males, grandes remedios‘. Perquè quan hi ha una contundència, que no són ni cent mil ni dues-centes mil persones que volen votar, sinó un tant per cent molt alt –no vull dir quin perquè crec que és més alt del que es diu– l’obligació de l’estat és parlar, organitzar i que la gent s’expressi. Com va passar a Escòcia. Ens imaginem que el govern escocès estigui a l’exili o a la presó, la reina d’Anglaterra intervenint i la gent patint violència de les forces de l’estat? —La cerca de la fórmula imaginativa és un acatament a l’estat? —Jo crec que amb aquesta fórmula no es retrocedeix. Se cerca un altre camí. És evident que necessitem un govern, és evident que necessitem tirar endavant. L’estat espanyol té molta força. Jo ja ho sabia i crec que ara ningú no ho dubta. Hem pogut veure de molt a prop quins mètodes utilitza. Recorda que fa un, dos i tres anys, es parlava dels tancs per la Diagonal. Doncs no, és la Brigada Aranzadi, com li diem els juristes –els advocats de l’estat que impugnen sistemàticament qualsevol moviment de l’independentisme parlamentari–. Ara ja sabem com van les coses i per això cal impulsar denúncies a nivell de tribunals europeus i que ja s’està fent. La constitució no havia de permetre tot el que es va fer amb el 155, i veurem què diuen. Mai no havíem arribat tan lluny, però sí que és veritat que comença a haver-hi certes sensibilitats que són conscients que s’ha pecat d’ingenuïtat amb relació a què faria Europa. Espanya forma part de l’Europa dels estats, i Europa no ha fet el que molts pensàvem que havia de fer. De mica en mica cada cop hi ha més sensibilitats i el fet de tenir un altaveu a Brussel·les, que és la capital d’Europa, i un altre a Ginebra, permet internacionalitzar la causa i això és important. —Hi ha molta gent desanimada. —Veure que malgrat tot el que va passar l’1-O i la repressió de després, va tornar a guanyar el sobiranisme en les eleccions, doncs és important. I en uns comicis en els quals mai no havia participat tanta gent. El moviment s’ha consolidat. Com li deien? Suflé. Hi ha gent desanimada, és cert. Molta gent m’ho diu pel carrer: vol dir que ens en sortirem? —I què els dieu? —Que a la llarga sí. Però el mes vinent no guanyarem. A vegades cal aturar-se, veure que no és per demà, però que pot ser per demà passat. Vàrem arribar a un moment històric en què ho vàrem veure possible i no hem de perdre aquesta perspectiva. La força nostra és persistir, com ja hem fet 300 anys, quan estàvem destinats a desaparèixer. Ja sabem el que és i un poble que ha resistit tant és capaç de tot. Però crec que ara mateix no ens adonem prou de què hem fet, però la perspectiva històrica que tenim, amb les imatges de l’1-O i el 9-N, és impressionant. Ara, no ens podem equivocar en tornar a posar dates. Potser pensant que serà tard, al final serà més aviat. Com deia la cançó del Lluís Llach, hem de demanar el possible per aconseguir l’impossible. I demanar l’impossible, per aconseguir el possible. Les circumstàncies històriques poden donar moltes voltes. —Fa la sensació que l’independentisme s’ha acorralat i va a remolc de les decisions jurídiques i polítiques que vénen de Madrid. Teniu la sensació que no es porta la iniciativa? —Pot ser. Però estem en un moment de transició i quan tinguem un govern, i espero que sigui ja, ens puguem tornar a organitzar. És cert que ens diuen que depenent de qui proposem no serà vàlid. És impresentable aquest tipus d’amenaces. No veuen que és l’ordre de la llista electoral que la població va votar? Primer Puigdemont i segon Jordi Sànchez. A mi m’havien ensenyat que en democràcia escull el poble, no el poder executiu. És evident que des de l’independentisme s’han pres mesures psicològiques per a intentar que no hi hagi tanta repressió. Els qui estem a fora de la política en podem parlar tranquil·lament, però quan hi ha amenaces de tants i tants anys de presó, s’han de prendre mesures perquè ens fa falta gent al carrer, no a les presons. —Però si alguns polítics no poden expressar-se en llibertat, el panorama és certament dolent. —Sí, però si tenim un govern de mica en mica, anirem recuperant la iniciativa. El que es clar és que la constitució no permetia aplicar el 155 com s’ha fet. Quan el TC va començar a existir en democràcia era un tribunal que jo admirava. Els juristes el seguíem molt perquè era un tribunal que donava drets. Sí, sí, abans hi anaves a buscar drets, ara s’ha convertit en l’home del sac. Ara no té res a veure. Ara està nomenat pels partits, és un tribunal polititzat i desprestigiat. Però sense desmerèixer alguns dels magistrats que l’integren, que moltes vegades tenen feina per a desmarcar-se de la majoria i fer vots particulars. —Per acabar. Ja fa cinquanta que exerciu d’advocada i fa uns dies l’ICAB us va atorgar la medalla del col·legi en un acte que ha portat cua. Com el vàreu viure? —Amb aquesta maleïda medalla he vist que m’he fet gran. Jo he viscut durant cinquanta anys el col·legi de forma molt intensa. De fet, els primers llocs on vaig practicar la democràcia va ser al col·legi, en plena dictadura franquista. Amb aquella situació vaig quedar molt traumatitzada perquè en aquella mateixa sala he participat en molts actes de reivindicació durant el franquisme a favor dels drets polítics, que mira, malauradament torna a estar de moda, contra la pena de mort o a favor de l’amnistia. Sempre havia estat un lloc on tothom expressava les seves opinions i no hi havia cap problema. En Roger Torrent, que és la primera autoritat de Catalunya, a falta del president, es va expressar amb valentia i de forma contundent, i va continuar. Però sobretot em va afectar que uns quants s’aixequessin i se n’anessin, altres cridessin des del públic… Se’m fa difícil d’entendre. Que alguns advocats s’enfadin i creguin que Torrent no podia fer aquell discurs no és cert, perquè els advocats formen part d’una societat i com a mínim, una meitat de la societat està d’acord amb el que va dir Torrent. Si els qui no pensem com ells ens aixequéssim cada vegada que parla algun dels altres, és que no es podria fer res. Llavors, això no fa més que donar ales als que creuen que la societat està dividida, que hi ha una confrontació… La gent ha de saber confrontar les idees sense cap problema. —L’ICAB no ha dit res sobre els presos. Creieu que no li pertoca, o que hauria de marcar perfil davant una situació com aquesta? —Jo crec que seria necessari que es pronunciés. Entenc que l’ICAB mantingui una postura neutral, entre cometes, sobre la independència de Catalunya, sobre el dret de decidir o fins i tot, amb el tema del referèndum. Ho entenc, tot i que no ho comparteixo. Però aquesta excessiva neutralitat, i li he dit a la degana, i no pronunciar-se sobre drets humans, sobre temes de presons preventives que els advocats en general hi estem en contra, i no pronunciar-se sobre l’apropament dels presos, a mi em fa mal. Perquè no pronunciar-se vol dir estar d’acord amb els que no hi tenen res a dir. I jo li he dit a la degana. Així es va originar la plantada contra Torrent al Col·legi d’Advocats —I què us ha dit? —Ella ho sap. Jo crec que ella pateix la situació. Clar, ningú s’imaginava que viuríem situacions com aquesta, i és evident que hi ha situacions límit, i el límit és que hi hagi presos polítics. I hi ha col·legiats presos com el Quim Forn, o que ho han estat, com en Rull, el Turull, el Mundó… Jo recordo que en ple franquisme, amb degans que no venien exactament d’un món antifranquista, amb el tema de drets humans sempre vàrem tenir el seu suport. A mi em sap greu la situació.

Summary: Magda Oranich: ‘Ni el franquisme no ens obligava a retractar-nos’


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha desestimat l’admissió a tràmit de la querella interposada per l’Ajuntament de Barcelona per un delicte de lesa humanitat contra sis magistrats que van exercir les seves funcions entre els anys 1956 i 1977 en els jutjats especials de ‘vagos y maleantes’ i de perillositat i rehabilitació social, per les mesures d’internament que van acordar davant d’un gran nombre de persones pel simple fet de la seva homosexualitat. Fonts del consistori barceloní han admès que quan es va presentar la querella ja es va dir que seria molt difícil i que hi hauria molts obstacles perquè prosperés. És per això que afirmen que a partir d’ara es recorrerà la decisió del TSJC amb la mirada posada a Estrasburg. El consistori manté, així, el compromís perquè aquests crims contra drets fonamentals no quedin impunes i siguin reparats. La iniciativa processal de l’ajuntament té el seu origen en una moció aprovada pel ple municipal el març de 2017 que acordava ‘la interposició de querella davant els jutjats de Barcelona per a la investigació i enjudiciament dels crims internacionals comesos durant la dictadura franquista’. El tribunal exposa el marc legal creat en plena dictadura franquista en la seva política de repressió de l’homosexualitat (el 1954 es va introduir en la ‘Llei de vagos y maleantes’ ja vigent la possibilitat de sotmetre els que realitzessin ‘actes d’homosexualitat’ a mesures de internament en centres de custòdia o de reeducació per un temps no superior a cinc anys, i la Llei de perillositat social de 1970 va reproduir aquest règim sancionador), i precisa que el règim repressiu va ser derogat a través de la Llei 77/1978, encara que en la pràctica havia deixat d’aplicar-se un any abans. El TSJC fonamenta la inadmissió de la querella en les exigències del principi de legalitat penal, en la seva connexió amb els principis de seguretat jurídica i d’irretroactivitat de les disposicions sancionadores (article 9.3 de la constitució espanyola), ja que si bé els delictes de lesa humanitat gaudeixen de reconeixement consuetudinari des dels Principis del Tribunal de Nuremberg de 1945 i són imprescriptibles, no han estat incorporats al Codi penal espanyol fins a la Llei Orgànica 15/2003. A més, els convenis internacionals que insten a la tipificació i persecució d’aquestes infraccions contra la comunitat internacional (el Conveni del Consell d’Europa per a la protecció de els drets humans de 1950 i el Pacte Internacional de l’ONU de drets civils i polítics de 1966) no van ser ratificats per Espanya i incorporats a l’ordenament intern fins el 1977. Això, diu el tribunal, fa inviable la persecució d’aquests fets davant la jurisdicció penal, sense perjudici de la valoració que hagi de merèixer des d’una perspectiva històrica en el marc de la lluita per l’expansió dels drets humans la persecució que va ser objecte per la dictadura franquista un col·lectiu de persones per la sola raó de la seva orientació sexual. La querella de l’ajuntament anava contra sis magistrats que van condemnar a presó més de 550 persones LGTBI entre el 1956 i el 1977 sota la llei de ‘Vagos y maleantes’, reformada el 1954, i substituïda el 1970 per la llei de ‘Peligrosidad y Rehabilitación Social’. Els condemnats van ingressar en un mòdul específic de la presó Model de Barcelona. El consistori va aconseguir els noms dels jutges, però no sap si són vius. També va demanar tots els expedients als arxius judicials. Aquesta querella forma part del ‘litigi estratègic’ presentat pel consistori barceloní, que presideix la Xarxa de Ciutats contra la Impunitat Franquista, que des del 2015 s’ha personat en la causa oberta a l’Argentina contra els crims del franquisme, contra els bombardejos de l’aviació italiana sobre la capital catalana durant la guerra de 1936-39, i dues querelles més per crims comesos durant el tardofranquisme. El Jutjat d’Instrucció número 12 de Barcelona, a qui va recaure la querella per repartiment, va donar trasllat a la fiscalia perquè es pronunciés i la va derivar a la Sala Civil i Penal del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC), que ara l’ha desestimat.

Summary: El TSJC desestima la querella de l’Ajuntament de Barcelona per crims de lesa humanitat contra sis magistrats franquistes


L’escriptor Quim Monzó ha rebut aquest vespre el Premi d’Honor de les Lletres Catalanes al Palau de la Música. El fet més important de la gala ha estat l’absència del president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart, empresonat a Soto del Real del 16 d’octubre ençà. L’acte ha començat amb la lectura d’una carta de Cuixart de la presó estant. Hi han assistit el president de la Generalitat, Quim Torra; el president del parlament, Roger Torrent; i la consellera de Cultura, Laura Borràs, entre més autoritats. Abans de Monzó, ha intervingut el vice-president d’Òmnium, Marcel Mauri. L’acte ha acabat amb crits de ‘Llibertat, presos polítics!’ i el cant de ‘Els segadors’. Vegeu ací el discurs de Monzó: Cuixart ha fet pública la carta que s’ha llegit al Palau de la Música. Missatge des de la presó: Per molts anys, @QuimMonzo, 50è #PremiDHonor de les Lletres Catalanes. Visca la cultura, que vol dir visca la llibertat!Que mai més ningú sigui empresonat enlloc per allò que pensa, diu o escriu pic.twitter.com/uqy13TMiMa — Jordi Cuixart (@jcuixart) June 4, 2018

Summary: El discurs de Quim Monzó quan ha rebut el Premi d’Honor de les Lletres Catalanes


La Caixa de Solidaritat ha pagat els dos milions d’euros restants que restaven per pagar al Tribunal de Comptes, que va interposar a Artur Mas, Joana Ortega, Irene Rigau, Francesc Homs i sis persones més una multa per l’organització del procés participatiu del 9-N. Avui amb els vostres diners hem fet l’aportació de més de €2 milions per cobrir la multa del “Tribunal de Cuentas” pel 9N.Moltes gràcies a tothom per aquest enèsim esforç. (fil) (1) — Caixa de Solidaritat (@DeSolidaritat) August 1, 2019 La setmana passada el tribunal va afegir altres partides de despeses que van suposar un lleuger augment de les multes, que finalment han arribat fins als 4.988.620,11 euros pels quals ha de respondre Mas solidàriament. ‘Un òrgan administratiu anomenat tribunal que posa una multa per una malversació que va absoldre el TSJC. Un Tribunal que no ha descobert cap cas de corrupció mai portes enfora, ple de casos de nepotisme portes endins i totalment polititzat’, denuncien des de Caixa de Solidaritat. D’una altra banda, la Caixa de Solidaritat també ha dipositat els diners que faltaven per poder aixecar els embargaments dels afectats pel cas que es troba al jutjat número 13, principalment alts càrrecs de la Generalitat investigats pel referèndum de l’1-O. Aquest cas va suposar l’ingrés d’una fiança de 5,8 milions d’euros, dels quals en una primera instància, i a partir de la iniciativa solidària, es va poder fer front a 5,1 milions. La resta es va intentar aportar a partir de l’aval de finques dels afectats, però aquest fet no va ser admès per la secretària judicial del jutjat número 13, que els va embargar comptes corrents i nòmines fins arribar als 5,8 milions. Ara, però, els responsables de la Caixa de Solidaritat anuncien que les aportacions de la ciutadania han permès cobrir la part que faltava, de manera que els afectats podran recuperar els béns que se’ls havien embargat. A banda, també han indicat que la Caixa de Solidaritat ha assumit fins ara l’ajuda a més de 140 persones “represaliades per motiu de la lluita per la independència de Catalunya”.

Summary: La Caixa de Solidaritat paga els últims dos milions d’euros de la multa del 9-N


El secretari general de les Nacions Unides, António Guterres, ha aplaudit aquest dimecres la decisió de Corea del Sud d’oferir a Pyongyang discussions a nivell militar i sobre la reunificació de famílies separades per la guerra. El viceportaveu de la Secretaria General de l’ONU, Farhan Haq, ha destacat que Guterres ‘anima la cúpula de Corea del Nord a respondre de manera positiva’. Pyongyang no s’ha pronunciat davant la proposta, formulada aquest dilluns. ‘L’absència de canals de comunicació amb Corea del Nord podria ser perillosa’, ha valorat Haq. El Ministeri de Defensa de Corea del Sud va explicar que l’objectiu de les reunions seria posar fi ‘a tots els actes d’hostilitat’ a la frontera comuna. La proposta contempla una reunió el 21 de juliol a la localitat de Panmunjom. Així mateix, va fer una segona proposta per reobrir les converses amb la Creu Roja per discutir el reinici de les reunificacions de familiars separats per la Guerra de Corea (1950-1953). Les propostes han estat formulades uns deu dies després que el president de Corea del Sud, Moon Jae-in, demanés a Corea del Nord que torni a la taula de negociacions, assegurant que està disposat a reunir-se amb el líder nord-coreà, Kim Jong-un, ‘en qualsevol moment i lloc’. ‘Si es donen les condicions adequades i hi ha una oportunitat de revertir la tensió actual i la situació de confrontació a la península de Corea, estic disposat a reunir-me amb Kim a qualsevol en qualsevol moment i lloc’, va dir. Moon va apostar a més per una suspensió ‘immediata i completa’ de totes les ‘activitats hostils’ en la línia de demarcació que separa tots dos països. En les seves paraules, Moon va subratllar que Seül ‘no vol el col·lapse de Corea del Nord ni busca qualsevol tipus d’unificació per absorció’. Així mateix, va titllar de ‘decebedor’ l’última prova balística de Corea del Nord, recalcant que ‘no només viola les resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, sinó que mostra un clar rebuig als reiterats advertiments de la comunitat internacional’. En aquest sentit, va assegurar que la política del seu Govern ‘només busca la pau’, garantint que l’objectiu és aconseguir la desnuclearització de la península ‘garantint la seguretat del règim de Corea del Nord’. Així, va detallar que el seu objectiu és aconseguir la pau i un nou mapa econòmic que garanteixi la coexistència i prosperitat d’ambdues Corees, prometent mantenir els vincles humanitaris i civils amb el país veí, independentment de l’estat de les seves relacions polítiques. Finalment, va advocar pel reinici de les reunions de les famílies separades per la guerra de Corea, afirmant que ‘és necessari permetre a aquesta gent retrobar-se amb els seus sers estimats mentre segueixen amb vida’. Les propostes de Seül arriben en un moment de tensió a la regió a causa dels últims assaigs balístics per part de Corea del Nord, que aquesta setmana va llançar un míssil balístic internacional amb capacitat per dur caps nuclears. Corea del Nord justifica la seva escalada nuclear i militar per la necessitat de defensar-se del que considera moviments provocadors de Corea del Sud i els Estats Units. Les dues Corees segueixen tècnicament en guerra perquè només van signar un armistici per cessar indefinidament les hostilitats després d’enfrontar-se entre el 1950 i 1953.

Summary: Guterres aplaudeix Corea del Sud per oferir diàleg a Corea del Nord i demana una resposta positiva a Pyongyang


Cada set anys, la diada de Sant Jordi cau en diumenge i això fa que el dia del llibre vagi més enllà que el mateix 23 d’abril. Els llibreters treballen a tot gas el cap de setmana i ofereixen activitats i conviden molts escriptors, també dissabte, a signar al llarg del dia. Sobretot, entre les llibreries de fora de Barcelona. Nit del drac – Nit d’homenatges Enguany, Barcelona Ciutat de la Literatura, juntament amb Biblioteques de Barcelona, han proposat algunes activitats literàries que han marcat la setmana de Sant Jordi, amb el pregó de l’escriptora Yasmina Reza com a tret de sortida d’una sèrie de diàlegs, entre autors de fora que viuran el Sant Jordi a la ciutat i autors d’aquí: Yasmina Reza en diàleg amb Xavier Alberti; Teju Cole amb Enrique Vila-Matas; Petros Markaris amb Francesc Serés; Lionel Shriver amb Empar Moliner; Siri Husvedt amb Gabriela Wiener; Sara Mesa amb Max Besora i Carlos Zanón. Aquesta nit de dissabte, s’impulsa per primera vegada també des de l’Ajuntament de Barcelona, la Nit del drac – Nit d’homenatges: es commemoraran els aniversaris de naixement o mort de diversos escriptors de les lletres catalanes: Aurora Bertrana, Prudenci Bertrana, J. V. Foix, Joan Fuster, Josep Palau i Fabre, Carles Soldevila i Màrius Torres. A partir de les 21.00 a l’esplanada del Born. La proposta, l’ha ideada Joan Ollé i hi participaran: Txe Arana, Paula Blanco, Hermann Bonnín, Montserrat Carulla, Javier Cercas, Isabel Clara Simó, Carles Dénia, Els Nens Eutròfics, Joan Garriga, Meritxell Gené, Glòria Granell, Gemma Humet, Txema Martínez Inglés, Rafel Nadal, Victoria Pagès, Tortell Poltrona, Marc Serrats, Jaume Sisa, Toti Soler, Ricard Ustrell… Any Palau i Fabre i altres commemoracions Aquesta setmana ha començat l’Any Palau i Fabre, coincidint amb el centenari del seu naixement, el dia 21. Aquest cap de setmana, la Fundació Palau de Caldes d’Estrac farà jornada de portes obertes i oferirà una programació especial. Aquesta tarda de dissabte, a partir de les 18.00, Maria del Mar Bonet i Biel Mesquida oferiran un espectacle, on cantaran i recitaran obres de Bartomeu Rosselló-Pòrcel i Josep Palau i Fabre. I diumenge s’oferirà un vermut popular a la fundació. I coincidint amb el 75è aniversari de la mort de Màrius Torres (1942-2017), a la plaça de la Paeria de Lleida, des de les 10.30, hi haurà una parada de Sant Jordi de l’ajuntament. Es repartiran tres mil exemplars del volum número tretze de l’Escata de drac. Relats de Sant Jordi 2017, amb narracions de Jaume Barrull, Josep M. Pagès, Marialba Revés, Montse Sanjuan i Carles M. Sanuy, a la contracoberta de la qual hi ha uns versos de Màrius Torres i un punt de llibre recordant-lo. Arts Libris i altres exposicions vinculades al llibre La mostra més característica lligada a Sant Jordi és ArtsLibris, la fira internacional de l’edició contemporània, que enguany celebra la vuitena edició de l’Arts Sant Mònica. S’hi apleguen una setantena d’expositors internacional, que mostren els seus darrers treballs, i durant quatre dies (diumenge és l’últim dia) s’hi fa també el IV Simposi Internacional sobre Llibres d’Artista, les presentacions de l’Speakers’ Corner, l’exposició ‘Llegible-Visible. Entre el fotograma i la pàgina’, comissariada per Mela Dávila, la presentació del projecte convidat Fun Fan Fest i diversos tallers. I, com cada any, s’hi atorgarà el Premi ArtsLibris–Fundació Banc Sabadell. A més, es dóna el fet que una sèrie de centres han fet coincidir les seves exposicions amb temàtiques vinculades amb el món del llibre. Destaca l’exposició compartida per Foto Colectania (a la nova seu del barri del Born) i el CCCB: ‘Fenomen fotollibre’. Ofereix noves perspectives sobre la importància i l’impacte que el fotollibre ha tingut en la cultura visual del nostre temps, traçant un recorregut que va des dels seus inicis fins a la producció contemporània. En els darrers anys els fotollibres han viscut un període de gran expansió, passant a ocupar una posició central en la fotografia contemporània. Aquest diumenge una bona part dels museus de Catalunya viuran una jornada de portes obertes. Festes i Fires a València i a Palma A València, la diada gira al voltant de la Fira del Llibre, als Jardins de Vivers, que té un programa d’activitats curull i amb la presència de molts escriptors (programa). El dia de Sant Jordi, a les 12.00, com també s’esdevé a Barcelona, l’Associació d’Escriptors en Llengua Catalana ha organitzat un brindis i una foto de família. A Palma, el diumenge, la llibreria Quart Creixent ha organitzat una festa, amb cercavila, concert familiar, contacontes, glosses… I l’ajuntament proposa quatre hores de lectura per Sant Jordi, amb la lectura de textos de Blai Bonet, Maria Aurèlia Capmany, Joan Fuster, Damià Huguet, Josep Palau i Fabre, Miquel Àngel Riera, Montserrat Roig i Jaume Vidal Alcover. A partir de les 10.00, a la plaça de Cort, davant de la biblioteca. I al Consell de Mallorca, a la plaça Major, s’hi faran tallers infantils, cada hora a partir de les 11.00. Sant Jordi internacional Una cinquantena de països celebren la diada de Sant Jordi, que es viu de maneres molt variades, amb lectures, presentacions de llibres, col·loquis literaris amb escriptors catalans, projeccions de cinema o activitats infantils. Per mitjà de la Xarxa universitària d’estudis catalans a l’exterior, coordinada per l’Institut Ramon Llull, i en col·laboració amb les delegacions del govern de la Generalitat de Catalunya, s’han programat actes culturals al llarg de tota la setmana a ciutats com Berlín, Londres, Jerusalem, Los Angeles, Nova York, Hèlsinki, Massachusetts, Verona i Bogotà, entre més. A aquestes activitats s’hi han de sumar les que coordina el Diplocat a través del portal BooksandRoses.

Summary: Sant Jordi tot el cap de setmana


El candidat d’ERC a la batllia de Barcelona, Ernest Maragall, ha dit que la candidata de BComú i actual batllessa Ada Colau està ‘desesperada’ per intentar ‘ressituar’ el seu projecte i li ha dit que significa la ‘continuïtat en el pitjor sentit’. En un acte de campanya al Centre Cultural Teresa Pàmies, Maragall ha dit a Colau que ofereix ‘més del mateix’ i que la ciutat ‘no ho accepta’. Aquest matí Colau ha demanat el ‘vot útil’ de l’esquerra per evitar un govern de Maragall amb la ‘dreta nacionalista corrupta’, pel que Maragall ha posat en dubte la posició d’esquerres i progressista dels comuns i ha presentat ERC com l’alternativa. ‘Colau desapareixerà de l’alcaldia. Hi haurà alcalde republicà i independentista que es dirà Ernest Maragall, i punt’, ha sentenciat. Escolteu-ho ací: Maragall també ha comentat les paraules de la regidora LGTBI de l’Ajutament de Barcelona, Laura Pérez, sobre una cançó que circula per les xarxes sobre Maragall, que no està impulsada per ERC, que l’anomena ‘sugar daddy’. En un acte de campanya, Pérez va dir que a les dones ‘no els agraden grans’, que no és un ‘sugar daddy’, i que els agraden els tímids, els ‘friquis, els pagafantes i els feministes’. Eps que el tall de @elmonarac1 és un poc sesgat. Laura feia referència a aquesta cançó https://t.co/DiK2tD8pva que va sortir per respondre el reggeaton d'Ada, aquí el tall sencer de la Laura, amb context 😉 i acte sencer https://t.co/5C3gqtvWUE pic.twitter.com/uvJA8eofwQ — Gala Pin (@galapita) May 23, 2019 Maragall ha carregat contra BComú i s’ha preguntat fins a quin punt ha arribat la formació per no perdre les eleccions: ‘Hem arribat a aquest nivell de vergonya. Això és el que és ser d’esquerres i progressista?’ També s’ha mostrat sorprès que comentaris d’aquest caire arribin dels que representen la ciutat i ha dit que és el contrari del que vol la ciutat. Una vegada més Maragall ha demanat guanyar les eleccions municipals a Barcelona i ha constatat que Colau és responsable d’haver fet que Barcelona ‘abdiqui’ com a capital catalana, tal com va suggerir el president de la Generalitat, Quim Torra, en un acte de campanya de Marta Madrenas a Girona. ‘Barcelona ha abdicat, Girona ha assumit la capitalitat de Catalunya’, va dir Torra. L’equip d’ERC ha presentat propostes en l’àmbit educatiu i cultural. Així, han insistit en l’aposta per acompanyar una trentena de centres l’any per fer una ‘actualització intensiva’, ampliar la xarxa d’escoles bressol en una trentena al llarg del mandat, les beques-salari per combatre l’abandonament escolar després de l’educació obligatòria, incrementar les activitats extraescolars per ampliar les competències en l’àmbit de la ciència i l’esport i la modernització de l’FP dual. Pel que fa a la cultura, s’han compromès a revertir l’actual model de gestió dels serveis d’equipaments culturals de l’Ajuntament basant en l’externalització, apostar per la gratuïtat en algunes exposicions permanents dels museus municipals i promoure la cultura popular i urbana de Barcelona amb l’ajut de les entitats del tercer sector.

Summary: Maragall: ‘Colau desapareixerà de l’alcaldia, hi haurà un alcalde republicà i independentista’


Carles Puigdemont i Toni Comín han estat elegits eurodiputats, gràcies al milió de vots que ha obtingut la candidatura de Junts per Catalunya a les eleccions europees. I encara hi pot haver un tercer exiliat eurodiputat, Clara Ponsatí, si el Regne Unit surt de la Unió Europea el 31 d’octubre vinent, tal com és previst. Perquè quan passi això, els eurodiputats que corresponen al Regne Unit seran redistribuïts entre la resta d’estats de la Unió. L’estat espanyol en tindrà cinc més, que s’assignaran automàticament als cinc candidats de les llistes que són ara més a prop d’obtenir escó. I la primera d’aquestes formacions la qual tocaria un altre eurodiputat és Junts per Catalunya, i concretament seria Clara Ponsatí. Consulteu els resultats de les eleccions europees Puigdemont guanya a Catalunya i l’independentisme, a prop del 50%

Summary: Ponsatí també serà eurodiputada a l’octubre si el Brexit es fa efectiu


BARCELONA, 9 (EUROPA PRESS) La CUP, que actua com a acusació popular en la causa, ha demanat a l’Audiència de Barcelona que agiliti la causa oberta contra l’expresident de Caixa Catalunya Narcís Serra, l’exdirector general Adolf Todó i més de 30 exmembres del consell d’administració de l’entitat per sous suposadament desproporcionats. En un escrit presentat davant de la Secció 21 de l’Audiència de Barcelona, a què ha tingut accés Europa Press, el partit demana “que es procedeixi a la major brevetat possible a dictar la resolució pertinent sobre aquest assumpte”, ja que fa més d’any i mig que el jutge d’instrucció ha tancat la investigació, deixant la causa a un pas del judici. Segons han informat fonts judicials, l’Audiència de Barcelona haurà de determinar, després dels recursos dels acusats, si després de la investigació hi ha suficient material probatori per obrir judici contra ells –com sosté el jutjat d’instrucció– o, per contra, caldria arxivar la causa. El Jutjat d’Instrucció 30 de Barcelona, que es va encarregar del cas, ha conclòs el desembre de 2014 al tancament de la investigació que els acusats van actuar en Caixa Catalunya “en perjudici i menyspreu dels interessos de l’entitat, de la seva finalitat, i dels interessos generals”. El jutge acusa Serra i a Todó però també als membres del llavors consell d’administració que van votar a favor dels presumptes sobresous dels alts càrrecs mentre l’entitat el 2010 rebia diners públics per la seva greu crisi financera, i veu indicis d’un delicte d’administració deslleial. No és l’únic front obert per la Justícia contra Serra, ja que la Fiscalia Anticorrupció també l’investiga per presumptes operacions irregulars que van desembocar en pèrdues milionàries per a l’entitat, entre 2005 i 2008.

Summary: La CUP apressa a l’Audiència a agilitar la causa contra Narcís Serra per Caixa Catalunya


La presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie, ha sortit al pas de les crítiques que ha llançat el secretari general de CCOO, Javier Pacheco, a la direcció de l’entitat. Paluzie li ha recriminat que refusi les proclames a aturar el país en cas de sentència condemnatòria pel judici contra el procés. ‘Si a ell li sembla que ens hem de quedar a casa i com a molt fer una manifestació, em sembla que desconeix la societat; perquè els mateixos afiliats li exigiran que no ens podem quedar impassibles’, ha dit la presidenta de l’ANC. En relació al directori d’empreses compromeses amb l’autodeterminació, Elisenda Paluzie considera que el mateix Pacheco, com a líder sindical, hauria d’estar ‘encantat’ que s’hagi promogut, perquè ‘fomenta una economia diferent’ i empodera el consumidor. Ha posat com a exemple la Marxa de la Sal de Gandhi per demostrar ‘l’ús del poder del consumidor’ i ha dit que, en el cas del directori que impulsa l’assemblea, el cercador s’emmarca també ‘en una estratègia de lluita no violenta i de no cooperació amb els poders polítics opressors i el capitalisme d’amiguismes’. ‘Crec que el senyor Pacheco desconeix molt la campanya i les lluites que s’han fet per transformar el capitalisme a nivell global’, ha conclòs la presidenta de l’ANC. En una entrevista a l’ACN, el secretari general de CCOO ha criticat que l’assemblea segueix una estratègia ‘errada’ i continua ‘Aprofundint en la polarització’. I com a exemples, ha posat el cercador d’empreses independentistes, que l’ANC demani l’afiliació a sindicats sobiranistes o que cridi a aturar el país en cas de sentències condemnatòries. La presidenta de l’ANC refusa de ple aquesta visió. I sosté que, precisament ara és quan cal mantenir la mobilització als carrers. També ha dit que ‘els mateixos afiliats li exigiran que no ens podem quedar impassibles davant la repressió’. En la mateixa línia també s’ha expressat el vice-president de l’ANC, Pep Cruanyes. ‘Com a dirigent d’un sindicat, Pacheco ha de recordar la seva història; i ells perfectament saben que la repressió política, que van viure durant el franquisme, també va contra el moviment’, ha afirmat. I hi ha afegit: ‘Per tant, no només serà la sentència del Suprem, sinó tots els processos que demostren que l’estat intenta aturar el camí cap a la independència; i contra això hi hem de respondre’.

Summary: Paluzie a Pacheco: ‘Quan hi hagi sentència, els mateixos afiliats li exigiran que no ens podem quedar impassibles’


Explicar qualsevol fet que trenca la rutina dels més menuts sempre és complicat. Però si a sobre parlem del coronavirus, que implica el confinament a casa i que pot comportar una malaltia que afecta sobretot unes persones que estimen molt, com els avis, la cosa es complica molt més. Per això mateix, Mercè Bermejo, psicòloga i directora de l’editorial Sentir, ha posat tots els seus coneixements i el seu art a aportar un recurs quasi instantani per a facilitar la vida als progenitors i educadors: un conte infantil digital, La Rosa contra els virus, que es pot descarregar de franc i que té com a públic objectiu els nens de 4 a 10 anys i els seus pares. Hi explica què és el coronavirus amb informació adaptada per als més menuts. El llibre té el suport del Col·legi Oficial de Psicologia de Catalunya i s’ha elaborat en un temps rècord. S’explica de manera molt entenedora, clara i amb dibuixos molt amables què és el virus i quines són les principals mesures higièniques que s’han de prendre. També se’ls explica per què no poden veure els amics ni, sobretot, la gent gran ni els altres familiars. El conte permet una bona interacció amb els més petits: a cada pàgina se’ls fan preguntes i se’ls demana la participació. És pensat, sobretot, perquè es llegeixi en família. A la part final hi ha consells per als pares, sobre com actuar correctament i, sobretot, evitar les alarmes dels més petits, però sense amagar-los la veritat. Explica l’editorial: ‘Aquest conte va dirigit a nens i nenes entre 4 i 10 anys i té com a objectiu explicar als més petits, acompanyats dels seus pares, de la manera més senzilla i clara, què és un virus i ajudar-lo a gestionar les seves emocions. Els adults hem d’adaptar la informació que traslladem als nens al seu nivell educatiu i en funció dels canvis que dia a dia es produeixen en la situació que vivim. Sempre donant la importància que es mereix a la prevenció de la transmissió, així com a les mesures d’higiene i reduint situacions d’alarma que afectin els menors.’ El més important per als autors és aconseguir la màxima conscienciació dels infants (i també dels adults que llegeixen el conte amb ells) sobre les mesures d’higiene que s’han de prendre i sobre els sacrificis que s’han de fer aquests dies, per tal de poder gaudir amb els amics i amb la família quan hagi remès la crisi sanitària. L’autora del conte i directora editorial ens explica des de Madrid: ‘Fa quatre anys que a l’editorial elaborem contes fets per especialistes sobre temes d’actualitat, des dels traumes fins a l’assetjament escolar, perquè pensem que la lectura dels contes i l’acompanyament és molt important. Normalment triguem un any a fer un conte, en aquest cas l’hem fet en una setmana.’ Mercè Bermejo explica que ‘ha estat un procés de solidaritat de tota la gent de l’editorial, de moltes persones, i amb la sensibilització i el suport dels col·legis oficials de psicòlegs de Madrid i de Catalunya’. ‘Ha estat una feina brutal, sobretot les darreres quaranta-vuit hores, per fer que tots els nens puguin llegir el conte en la seva llengua materna.’ La psicòloga explica que ells sempre han lluitat per evitar que les pantalles centrin l’atenció dels més petits, però que la crisi de la Covid-19 els ha obligat a reconsiderar moltes coses. ‘Per a un nen, estar separat dels avis pot ser molt dur, però és un procés d’adaptació i tot depèn de la manera com ho expliquem els adults, si ho fem com un joc o una situació extraordinària i no com una obligació d’aïllament ho entendran molt millor, i sobretot si els fem entendre que és una decisió col·laborativa i social i que pot ser molt divertit fer una videoconferència. Aquesta és una situació excepcional en què la pantalla és l’única via de comunicació exterior i l’hem d’aprofitar per estimular diferents activitats i mantenir el contacte amb la família per tranquil·litzar els nens. Hem tingut molta sort que aquesta crisi ens ha agafat en aquesta època en què podem mantenir el contacte. Nosaltres, per exemple, hem pogut continuar fent teràpies en línia i ajudar els nostres pacients, i les xarxes i les pantalles han ajudat a mantenir el contacte.’ L’autora de La Rosa contra els virus diu que caldrà veure com afecta tot aquest confinament en un futur als infants i la seva tornada a la societat. ‘Dependrà molt de les famílies com es fa la tornada, perquè pot haver-hi dol o adaptació, en alguns casos trauma, sobretot si ha emmalaltit algú proper, i fins i tot trastorn d’estrès postraumàtic. Per això hem d’acompanyar els nens tan bé com puguem, entomant les situacions i evitant la pressió sobre futurs resultats acadèmics i sobre la conciliació entre feina i família.’ En aquest sentit, la doctora ens proporciona alguns consells que poden ajudar a sortir-se’n més bé en confinament a casa. La primera cosa és establir un horari consensuat amb la canalla i unes normes de casa excepcionals, establint un pacte entre tots i que estigui a la vista. I l’horari s’ha de complir. ‘Perquè els nens necessiten una rutina i saber anticipar què ve després. No pot ser tot un caos. El més còmode és posar-los la televisió, però això no pot ser, s’ha de fer un horari i s’ha de seguir i aquest horari ha de tenir molt de temps de joc, joc individual, joc amb els germans i joc familiar, i hi ha d’haver molt espai per als contes, perquè aquí és on sorgeixen les grans preguntes. I els nens han de ser protagonistes en els jocs, que és quan més aprenen.’ Bermejo diu que el conte que ella ha escrit calia perquè ‘els adults tot sovint van molt perduts amb els nens’: ‘Necessitem eines per a entendre’ls. El primer que hem de pensar és que en cap cas no són adults en miniatura, els infants tenen característiques pròpies, i per comunicar-se bé amb ells cal fer-ho des del llenguatge simbòlic. Per això era important fer aquesta eina necessària en una situació de crisi. No sabem com explicar coses i calmar les criatures en moltes situacions i en aquest tema concret havíem d’ajudar les famílies perquè la situació fos com més suportable millor.’ L’èxit del llibre es demostra amb les 100.000 descàrregues que ha tingut la versió en castellà des de divendres, i que molts ministeris d’educació de països llatinoamericans s’han posat en contacte amb ells per demanar-ne la traducció en altres idiomes: ja preparen les versions en anglès, italià i polonès. A més, han rebut més de 150 correus diaris de nens amb dibuixos sobre el virus i comentaris del llibre: ‘Anem contestant a cada nen amb l’esforç i implicació que això comporta, perquè volem que interactuïn amb la Rosa.’ Mercè Bermejo explica: ‘Els adults són molt pitjors que els nens i es comporten pitjor en aquestes situacions. Pel que fa a les emocions, la solidaritat i l’honestedat, els nens tenen uns valors que tant de bo els escoltéssim, i tant de bo poguessin votar a l’hora de prendre decisions. Els adults ens anem desconnectant emocionalment i perdem solidaritat i empatia, i en aquesta crisi molts adults no han sabut actuar, els ha mancat consciència social.’

Summary: Una heroïna infantil per a ajudar els infants a lluitar tots plegats contra el virus


El secretari d’Infraestructures del PSPV-PSOE a la província de Castelló, Sergio Bou, ha exigit al president del Govern, Mariano Rajoy, una rebaixa del peatge de l’AP-7 per a vehicles pesats com ha negociat amb Catalunya per a Tarragona. Així ho ha indicat Bou en un comunicat en el qual ha considerat que les dades demostren ‘l’ús massiu’ de la CV-13 per part de camions de gran tonatge, el que ‘posa de manifest la urgència que el Govern aconsegueixi un acord amb la Generalitat Valenciana similar al que ha negociat amb Catalunya per incentivar mitjançant una política de descomptes que els vehicles pesats es decantin per l’autopista AP-7’. Per a Bou, la qual cosa està ocorrent en l’actualitat és que ‘davant les restriccions’ per al tràfic pesat en l’N-340 i lo ‘cara’ que és l’autopista quan s’acaba l’autovia de la CV-10, ‘els camions es dirigeixen novament cap a l’N-340, a la qual es reincorporen a Torreblanca a través de la CV-13 que no té capacitat per assumir semblant volum de tràfic pesat’. El portaveu socialista ha explicat que ‘la CV-13 s’ha convertit en un punt negre de tràfic de 16 quilòmetres de longitud, com també ho és l’N-340, especialment a partir de Torreblanca fins a Vinaròs’.

Summary: PSPV exigeix a Rajoy una rebaixa del peatge de l’AP-7 per a vehicles pesats com a Tarragona


La nit de les eleccions del 26-M es van començar a observar les primeres errades en els resultats provisionals publicats a la web del Ministeri d’Interior espanyol. El més comentat era el que donava 95.000 vots (un 26,25%) a la candidatura de Primàries a Tarragona, que en algunes altres circumscripcions no arribava ni a l’1%. Fou la primera d’unes quantes. L’endemà, després d’haver processat les grans xifres, alguns partits van començar a trobar-ne més en la suma total dels vots que es publicaven a la web. De llavors ençà, hi ha hagut un degoteig de casos que han fet parlar de conspiracions i tot. I alguns mitjans han posat el punt de mira a Scytl, l’empresa encarregada de fer el recompte per al govern espanyol. Primaries el partit més votat a Tarragona i no ha guanyat a CAP Ajuntament. Us felicito fills. pic.twitter.com/oE6E7qSXle — Xènia Xèni Xèni (@XniaXniXni) May 26, 2019 La CUP ha estat un dels afectats principals. El ministeri, a la seva web, els atorgava 121.274 vots, però després d’haver fet un segon recompte, municipi per municipi, van comprovar que els en pertocaven 177.330, és a dir, 55.000 més. L’errada estava en el recompte total, però no en les dades de cada poble. Això mateix va passar al PP: la web li donava poc més de 900 vots a la demarcació de Girona, i en canvi, només a la capitat n’havia aconseguits 1.400. Tot plegat va obligar ahir el Ministeri de l’Interior a reconèixer que l’empresa contractada per concurs públic, Scytl, havia comès errades. Segons la versió d’Interior, la diferència de vots entre la suma dels resultats municipi per municipi i la suma total era degut al fet que en aquesta segona xifra no s’hi sumaven els vots que no havien servit per a obtenir un regidor. En el cas concret de la CUP, per exemple, no s’hi comptaven els 29.000 vots que van obtenir a Barcelona perquè no van servir per a elegir cap regidor. Al marge d’aquesta errada en el sistema de recompte, també hi ha hagut dificultats informàtiques. Per exemple, a Tavernes de la Valldigna (la Safor) no hi va haver resultats disponibles fins dimarts a la tarda, dos dies després de les eleccions. I a les illes Canàries les anomalies informàtiques obligaran uns quants municipis a tornar a fer el recompte. Una altra errada que ha tingut molt de ressò és la del resultat d’Eivissa, perquè hi ha implicat que el batlle canviï de partit. El PSIB es va adonar que les dades que publicava Scytl a la xarxa no quadraven amb el recompte que el partit havia fet de les actes de totes les meses electorals. Com que el resultat que es publica a la web la nit de les eleccions és provisional, ahir van acudir a la junta electoral de zona i les sospites es van confirmar. Van sumar 1.099 vots més dels que s’havien publicat a la web i van obtenir el novè regidor, cosa que els fa primera força al consistori. Tanmateix, aquesta errada no és imputable a Scytl, sinó als responsables de la mesa que van equivocar-se a l’hora de comunicar les dades. També ha passat a Montblanc, on el batlle, Josep Andreu, ha mantingut la majoria després del recompte fet ahir a la junta electoral. Es va constatar que en una mesa els vots no s’havien comptat bé. Problemes que es repeteixen Sigui com sigui, les errades en el recompte provisional –perquè no és oficial fins que no els proclama la Junta Electoral– no són pas un fenomen exclusiu d’aquestes eleccions. A les municipals anteriors, del 2015, gestionades per Indra, també hi hagué incidències que van canviar les dades. El Ministeri d’Interior espanyol va haver de fer un comunicat en què reconeixia les anomalies o dades incoherents, i que van ser resoltes els dies següents. Aquell mateix dia a la nit, un problema tècnic va impedir d’actualitzar dades durant vint minuts i, per exemple, a la ciutat d’Osca l’aplicació informàtica va fer que l’escrutini s’hi paralitzés en el 83,36% i no fos resolt fins l’endemà al matí. Això mateix va passar a dinou municipis de més de 10.000 habitants, com ara Torrent, Badalona o Tarragona, on els vots a cada partit i els nuls o blancs, no coincidien amb la xifra total de votants. L’escrutini no va ser complet fins l’endemà passat, però el govern espanyol va dir que era ‘normal’ i que ja havia passat a les eleccions del 2011, principalment per errors de transcripció. Indra o Scytl VilaWeb s’ha posat en contacte amb fonts internes de Scytl. Diuen que la importància que donen alguns mitjans a aquestes errades s’ha d’interpretar en el context de la pugna que tenen amb Indra per a ser l’empresa capdavantera en el recompte d’eleccions. ‘Indra fa una campanya mediàtica perquè veu que perd el monopoli’, diu una d’aquestes fonts. Indra s’ha encarregat del recompte de les eleccions d’ençà del 1977. I abans del 26-M només havia perdut una adjudicació, la de les eleccions espanyoles del 2015, que també va ser atorgada a Scytl. ‘Les incidències són normals amb unes magnituds com aquestes: 8.000 municipis, 23.000 candidatures i tres eleccions alhora. Però per això hi ha l’escrutini definitiu que fan les juntes electorals’, justifica aquesta font. Efectivament, per a resoldre les reclamacions dels partits sobre els resultats provisionals, les juntes van començar ahir i tindran temps fins dissabte.

Summary: Què ha passat amb el recompte de les eleccions?


El vice-president primer del parlament, Josep Costa, ha recuperat el precedent d’un diputat pres que posa en evidència el magistrat Manuel Marchena i la resta del tribunal del judici contra el procés. És Ángel Alcalde, diputat d’Herri Batasuna elegit a les eleccions espanyoles del 1989. El judici oral ja s’havia obert. L’Audiència espanyola va elevar les actuacions al Tribunal Suprem espanyol, que va decretar la llibertat del diputat empresonat i va demanar el suplicatori per a poder-lo jutjar. El congrés espanyol va concedir-lo. En el cas dels presoners polítics independentistes, el Suprem va dir que no calia demanar un suplicatori a les corts espanyoles perquè havien estat elegits quan el judici oral ja havia començat. Les meses del congrés i del senat van convenir a suspendre els presos sense que el tribunal demanés el suplicatori, malgrat que ho recullen els reglaments d’ambdues cambres. De hecho, el diputado en cuestión tambien se presentó a las elecciones despues de la apertura del juicio oral. Otro argumento de Marchena que queda en evidencia con este precedente. — Josep Costa🎗 (@josepcosta) June 9, 2019 L’advocat Gonzalo Boye ha fet ironia sobre el cas: ‘En aquella resolució es parla de dret no se l’inventen’. Pero en esa resolución se habla de derecho no se lo inventan — Gonzalo Boye (@boye_g) June 9, 2019

Summary: El precedent d’un diputat pres que posa en evidència Marchena


La fiscalia espanyola ha aportat un vídeo manipulat com a prova d’acusació contra els presos polítics al judici de l’1-O que és previst que comenci a principi de febrer al Tribunal Suprem. L’equip de defensa del president d’Òmnium, Jordi Cuixart, ha impugnat aquesta prova, un vídeo editat per la Guàrdia Civil amb imatges del 20 de setembre de 2017 que pretenen demostrar que la mobilització social d’aquell dia contra el cop d’estat contra la Generalitat va ser un cas de sedició. El vídeo va ser filtrat, un any després dels fets, a El Periódico. Són poc més de dos minuts d’imatges, signades per la Guàrdia Civil, que presenta els fets davant la Conselleria d’Economia. Comença veient-se una gentada davant els cotxes de la Guàrdia Civil aparcats el 20-S davant la conselleria, però immediatament després s’hi afegeixen unes imatges en què es veuen manifestants increpant furgons de la policia espanyola. Les imatges són d’aquell mateix dia, però d’un altre lloc, davant la seu de la CUP, després d’hores de setge i d’un intent d’escorcoll sense ordre judicial. Vegeu el vídeo: La concentració davant la seu de la CUP va ser pacífica en tot moment. Les imatges seleccionades per la Guàrdia Civil són només les del moment que van marxar, quan hi va haver manifestants que van increpar els agents, que van disparar salves amb els fusells per a dispersar la concentració. I aquests segons de vídeo són presentats com si corresponguessin a la concentració davant d’Economia, on hi havia Jordi Cuixart i Jordi Sánchez. Hi afegeixen més dramatisme. En l’article que acompanyava el vídeo filtrat, El Periódico reforçava el relat dient això: ‘L’operació de la Guàrdia Civil del 20 de setembre de 2017 a la Conselleria d’Economia va significar la primera pedra del relat judicial construït al voltant del delicte de rebel·lió. Les imatges del setge a la seu del departament i als agents que escorcollaven les oficines, dels cotxes de policia fets malbé per la multitud i, sobretot, de Jordi Sánchez i Jordi Cuixart enfilats a un d’aquells cotxes amb el megàfon a la mà justifiquen, segons l’Audiència i el Tribunal Suprem, l’existència de la violència del procés.’ També la defensa d’Oriol Junqueras i de Raül Romeva, representada per l’advocat Andreu Van den Eynde, impugnarà vídeos aportats per la fiscalia com a proves, corresponents precisament al 20 de setembre, perquè han estat editats i manipulats de manera que ‘no reflecteixen la realitat dels esdeveniments’.

Summary: La fiscalia presenta un vídeo manipulat de la Guàrdia Civil com a prova al judici contra l’1-O


Des que va deixar el ‘Polònia’, l’actor Bruno Oro no ha estat tan present mediàticament i molta gent li havia perdut la pista. L’any passat, però, els seus seguidors van poder tornar a gaudir del seu talent interpretatiu amb l’obra Immortal (Club Capitol), que és una comèdia dramàtica futurista on es desdobla en multitud de personatges que s’enfronten a la immortalitat. Després de l’èxit de la temporada passada, torna a representar-la fins al 20 d’octubre. Aquest darrer any, Oro no ha potenciat només la seva faceta interpretativa, sinó que també ha publicat el seu primer llibre, Tú buscas amor y yo cobertura, un relat autobiogràfic en què el narrador és un mòbil a punt d’espatllar-se. Parlem amb ell sobre l’obra de teatre i la novel·la, sobre el seu vessant polifacètic i l’estat de l’humor avui. També ens regala l’opinió d’alguns dels seus personatges sobre la situació política en forma de minigag. —Per què un espectacle entorn del concepte d’immortalitat? —Fa dos anys vaig llegir Homo Deus i em va impactar molt. M’interessa el post-humanisme, els temes relacionats amb la tecnologia, la intel·ligència artificial… Vaig pensar que volia fer un monòleg sobre la immortalitat i aleshores vaig conèixer el Marc Angelet i l’Alejo Levis, que en són els autors i directors. Vam començar a improvisar i escriure i vam muntar l’espectacle de zero. Ells tenien un espectacle que es deia Life spoiler, molt bo, de ciència-ficció. Jo volia fer alguna cosa semblant, però per la meva tendència vam anar més cap a la comèdia. És una comèdia intel·ligent, en què toquem qüestions com la religió i els pares. Vam gestar l’espectacle sempre tenint present que volíem que la gent es fes la pregunta: ‘Què seria de mi si tingués tot el temps del món?’ Què significaria estar dos-cents anys amb la teva parella o tenir un fill de tres-cents quaranta-cinc anys que encara no se n’ha anat de casa? —I què faria Bruno Oro si tingués tot el temps del món? —Potser faria molts discs, perquè per a mi la música és una manera d’investigar i de comunicar. Et tanques en un estudi i el temps vola… Segurament també escriuria molts llibres perquè sempre tinc històries al cap i m’agrada molt escriure. I viatjaria molt. M’agrada molt viatjar i trobo que una de les frustracions que la vida sigui curta és que no pots veure ni una centèsima part del planeta. Suposo que faria moltes voltes al món! —Deu ser esgotador fer trenta personatges seguits. Com us prepareu? —Primer assajo molt cada peça i cada personatge per separat. Vaig arribar a odiar l’escena del metro, en què n’hi ha quinze. És molt complicada: el gest, la paraula, diferenciar cada veu –quan parla una dona, un home gran, un jove… L’has de fer mil vegades i, de sobte, a la mil i una dius ‘ja la tinc, quina meravella!’ És com un ball, una coreografia. Però és complicada. Al principi suava moltíssim fent l’obra i vaig perdre força pes. Ara ja no suo, perquè la conec i la porto més bé. —Com heu dit, a banda de la interpretació, una altra de les vostres passions és la música. D’on us ve aquesta afecció? —Del meu pare, que de molt petit ja m’enregistrava cassets de flamenc, jazz, pop… Escoltava música que normalment no escolten els nens. He tingut molta cultura musical des de molt petit i suposo que això m’ha fet molt sibarita amb el tema. Des de la clàssica fins al techno, m’agrada tota la música! El reggaeton em costa una mica més, però ho intento . A casa es ballava molt a les festes, sobretot la meva mare i els meus avis. Molta música negra, funk, salsa, rumba… Molts ritmes afrocubans i brasilers. A més, hi havia un piano i jo el tocava. Hi he aprofundit molt amb un mestre molt bo, Maurici Villavecchia, i considero que sóc un pianista dotat. A banda, el meu avi per part dels Pichot –la part catalana de la família– era violoncel·lista i havíem tingut una tia àvia cantant d’òpera a escala mundial, la Maria Gay. A totes dues cases, la catalana i la napolitana, sempre hi ha hagut molta música. —Expliqueu que la part desvergonyida us ve de la branca napolitana de la família, però que teniu un costat tímid. —Jo crec que sóc tímid, sí, però també tinc una part molt sociable, molt italiana, que em ve del meu pare, que era un paio simpàtic. Suposo que això ho he heretat perquè no sóc asocial, però sí que sóc tímid. —Ningú ho diria. —En Toni Soler és molt tímid, també. I som del mateix dia, el 4 de juny. Els gèminis tenim una façana molt externa i una altra molt introvertida. —També heu explicat que una altra de les vostres passions és l’escriptura. Fa poc vau publicar Tú buscas amor y yo cobertura. Per què vau decidir de començar a escriure? —Quan vaig deixar el ‘Polònia’ vaig anar-me’n als Estats Units i, de sobte, vaig trobar que tenia tant de temps lliure que necessitava fer alguna cosa. Vaig pensar que seria bonic que un telèfon mòbil narrés la història del seu amo, amb tantes coses com sap el telèfon mòbil de nosaltres. És l’últim any de vida del telèfon d’un actor, que sóc jo. Vaig pensar que era una manera de narrar la meva vida amb perspectiva, des de la fredor de la tecnologia. Això em va permetre un distanciament que em va ser molt útil. Era com un diari, però em vaig enredar i vaig començar a inventar personatges ficticis! Jo no sabia que gaudiria tant escrivint, i que fos publicable… —La novel·la parla d’un actor que protagonitza una sèrie d’èxit, però decideix deixar-la, de la mateixa manera que vau deixar el ‘Polònia’. Per què vau fer-ho i què va passar a partir de llavors? —Vaig deixar-ho perquè feia deu anys que hi era i estava molt cansat. Ja no em divertia com abans. Estava molt cansat del maquillatge i la gent em començava a etiquetar, perquè jo feia l’Artur Mas en aquells anys del procés, que era molt intens. Al final em sentia com si fos ell. Anava pel carrer i la gent em deia ‘president!’… Vaig pensar que, si volia fer altres coses, potser això m’ho dificultaria. I no volia cremar-me. Vaig parlar amb en Toni, que va ser collonut amb mi. És com si fos el meu germà gran. M’ha cuidat sempre moltíssim i ho va entendre. Just quan jo tenia pensat deixar-ho ho va deixar l’Artur Mas de debò. Una coincidència meravellosa…  —Heu volgut tornar-hi? —No, però ha estat dur. No fer res, de sobte, és un abisme. Estava acostumat a sortir cada setmana per la televisió durant deu anys i a vegades en dos programes, perquè també feia ‘Crackòvia’. Passar de ser tan visible a no existir –perquè aquesta és la sensació que té la gent– és dur. T’has de reinventar, trobar-te a tu mateix, començar de zero. Per això Immortal va venir perfecte, en el moment just, de dir ‘torno a fer teatre, a fer allò que sé fer més bé’. És com vaig començar i sento que tinc molta llibertat al teatre. Va ser tornar a la roda. —Un actor ha d’estar permanentment en aquest ‘tornar a la roda’? Pot ser dalt de tot i al cap de dos mesos tornar a fer càstings… —Per a un actor, el ‘Polònia’ no és normal. Jo estava molt ben acostumat perquè no és normal estar deu anys essent protagonista d’un programa de màxima audiència. Quan això es va acabar vaig dir ‘Ah, és veritat, sóc actor!’  —Al gener estreneu Cobertura, amb Clara Segura. No sé si també té a veure amb la tecnologia… —Sí. L’he escrita amb l’ajuda de l’Alejo Levis, d’Immortal, i la dirigeix la Clara. Som només els dos en escena i és una bogeria. Només puc dir això. És una comèdia molt boja on fem molts personatges i on hi haurà alguns personatges de ‘Vinagre’. L’argument gira entorn d’una parella composta per un director de cinema argentí en decadència i una actriu que és una icona feminista amb milions de seguidors a Instagram que no té cap mena d’escrúpol. I la tecnologia els distancia. —Com descriuríeu la vostra relació artística amb Clara Segura? Teniu una química brutal… —L’altre dia vam acabar plorant de riure en un restaurant. Ni tan sols podíem parlar amb el cambrer… Això només em passa amb ella. És una pallassa en potència, però a més tenim el mateix sentit de l’humor. Aquelles coses amb què mors de riure amb un amic d’infància em passen amb ella. Ens posem a fer coses i acabem plorant de riure. Suposo que quan ens trobem a l’escenari es genera aquesta química. En la comèdia, o hi ha química o no hi ha res. Això es transmet a l’espectador. És una cosa intangible i inexplicable. És bonic, perquè molta gent jove que mirava ‘Vinagre’ i que normalment no va al teatre ja ha comprat les entrades perquè volen veure la Jenny i l’Eli, encara que sigui al teatre. —Tornant a la tecnologia, per què vau deixar YouTube? Els vostres vídeos fent de Casimiro i Jacobo eren força populars. —Si tingués molts diners i un petit equip per a fer un vídeo per setmana ho faria encantat, però és una pasta i a mi em costa molt abusar de la gent perquè faci vídeos amb mi, si no hi ha diners. Anar al mercat de la Boqueria a fer un gag és un esforç, i jo vull pagar a la gent. A mi el format de YouTube m’encanta. Em sembla que hi ha coses molt ben parides i molt intel·ligents, però ara ho faig a Instagram, que puc fer un vídeo a qualsevol lloc i potser té molta gràcia. Vaig passar a Instagram perquè és el germà pobre de YouTube. —Com veieu la situació de l’humor avui, com a persona que treballa en aquest món? —L’humor és a l’UCI. Jo ara tendeixo a fer un humor més blanc perquè penso que hi ha coses que poden ofendre algú. La censura és a l’ordre del dia. Vinagre mateix ara no es podria fer, amb un paio com el Jacobo, que és racista, classista i que diu negritos, o amb la Jenny i l’Eli fins i tot. És una pena perquè penso que un s’ha de poder riure de tot. Menys d’algú que es mor… Ara els humoristes estem una mica acollonits. —Per la correcció política o per la por que us passin coses com la que li va passar a Dani Mateo? —Per exemple. Ell té molts seguidors i jo en comparació en tinc pocs, però així i tot, si puc no perdre’ls… A mi m’interessa que sàpiguen què faig. Si de sobte fico la pota i en perdo la meitat, és una mala passada perquè costen molt de tenir. Si he de fer un vídeo i puc evitar una broma sobre la independència, el feminisme o la monarquia, l’evito. —Us autocensureu, ara. —Sí, perquè jo tinc seguidors feministes, independentistes, unionistes, de dretes, d’esquerres… Encara que ho digui un personatge, ja sabeu com és la gent… Als actors de serials els ha passat tota la vida, que els veuen i els insulten perquè es pensen que són els personatges. —Millor no us pregunto per la situació política, doncs. —Millor que no!  És que no en parlo mai. A part, hi ha un punt de romanticisme. Quan miro una sèrie no m’agrada buscar quin perfil té l’actor. M’agrada quedar-me amb el personatge que fa. No m’agrada saber què pensa Guardiola o Belén Esteban. No m’agrada que la gent sàpiga què penso de política, per exemple. M’agrada que es quedin només amb la meva part artística. Potser d’aquí a uns anys se me’n va l’olla i ho dic… —Si no voleu valorar la situació política, poden fer-ho els vostres personatges? Què diria Casimiro sobre la repetició d’eleccions? —I Jacobo? —Per últim: Acebes.

Summary: Bruno Oro: ‘Ara els humoristes estem una mica acollonits’


El president de la Generalitat Valenciana Ximo Puig ha manifestat avui que els dos anys de govern conjunt entre el Partit Socialista del País Valencià (PSPV) i Compromís, amb el suport parlamentari de Podem, han estat ‘d’estabilitat, diàleg i honradesa’. També ha apuntat que el pacte de govern ha demostrat que ‘el canvi plural és sinònim d’estabilitat i que la cogestió és sinònim de fortalesa’. Puig s’ha pronunciat d’aquesta manera durant la compareixença conjunta amb la vicepresidenta Mónica Oltra per valorar el segon aniversari de govern. Puig ha descartat realitzar cap canvi en l’equip executiu i ha remarcat que es troba ‘cohesionat i donant tota la seva potencialitat, en l’equador de legislatura’. El cap del Consell ha apuntat que, malgrat la manca de finançament i inversió per part del govern espanyol, tots els indicadors econòmics han millorat. No obstant això, ha destacat que l’executiu ni és ‘triomfalista’ ni vol fer ‘una bombolla d’autosatisfacció’. Ha assenyalat que ‘queda molt més per fer del que hem fet’ i remarca que encara hi ha 400.000 persones sense ocupació, al País Valencià, i famílies que no arriben a final de mes. En aquest sentit, ha reiterat que la Generalitat Valenciana donarà suport a una gran mobilització unitària entorn del 9 d’octubre per exigir millor finançament. Puig ha remarcat que el seu govern ha passat de ser ‘paradigma de la corrupció a ser paradigma de la fiabilitat’ i que, ‘cap valencià, pensi com pensi s’ha d’avergonyir per no tenir uns governants honestos’. Ha assegurat que els dos anys vinents de legislatura seran ‘decisius per als pròxims 20 anys’ i ha apuntat que l’objectiu és anar cap a una ‘societat amb igualtat d’oportunitats i respectada, amb els recursos que ens corresponen’.

Summary: El govern fa balanç positiu dels primers dos anys de legislatura