Rosario Palomino es defineix com a catalana nascuda al Perú. Va arribar de Lima ara fa uns trenta anys gairebé per casualitat i, després d’un amor a primera vista amb la cultura catalana, va acabar quedant-se a Barcelona, on treballa de psicòloga. Lluny de considerar que les llengües són simples eines de comunicació, defensa que serveixen per a veure el món des de moltes perspectives diferents i descobrir noves realitats. És per això que no va dubtar en cap moment d’aprendre català, que considera també una eina d’integració fonamental per als nouvinguts. Malgrat que el parla de manera gairebé perfecta i que fa molts anys que viu a Catalunya, sovint li passa que tothom dóna per fet que només parla castellà. Com que era un fenomen habitual, va decidir d’impulsar la campanya ‘No em canviïs la llengua‘, en què catalanoparlants no nascuts a Catalunya demanen que la gent se’ls adreci en català. Persones de Síria, Etiòpia, el Brasil, el Salvador, el Perú, la Xina i Algèria, entre més, participen en la campanya, que ha tingut una gran acollida. Parlem amb Palomino d’aquesta iniciativa i també del colonialisme espanyol a Llatinoamèrica i com es va fer activista per la llengua i independentista, perquè forma part de la Crida Nacional per la República. Diu que, com que no va poder lluitar per la independència del Perú, ara la història li dóna una segona oportunitat amb Catalunya. —Per què vau impulsar la campanya? —Un dia, al mercat, una dona em va atendre en castellà tot i que jo li parlava en català. La seva companya, colombiana, li va dir: ‘Per què li canvies la llengua?’ I jo vaig insistir-hi: ‘No em canviïs la llengua, dona.’ Tot va ser entre riures, i després vaig continuar xerrant amb la dona colombiana, que em va dir que a ella i al seu marit els passava igual. Els vaig proposar de fer-nos una fotografia tots tres i penjar-la demanant que no ens canviessin la llengua. Aquest tweet va tenir molts retweets. Aleshores vaig fer un compte específic per a demanar que catalanoparlants d’altres llocs del món se’ns unissin per reivindicar que volem viure en català. Un noi ens va dir que feia molt de temps que feia el préssec perquè sempre parlava en castellà amb el xinès de la cantonada i el dia que va canviar la llengua es va adonar que parlava un català perfecte! Com que Catalunya és terra d’acollida, sempre se’ns intenta facilitar la vida i per això es canvia la llengua. —És només per una qüestió de cortesia o hi ha una part de complex? —Hem de recordar que tres-cents anys de colonització tenen un preu i hi ha factors psicològics i sociològics al voltant d’aquest canvi de llengua. Les llengües minoritàries amb un estat darrere no canviaran la llengua, però quan hi ha una llengua subordinada a una altra això sol passar. Una ucraïnesa em va dir que a Ucraïna fan igual: a qualsevol nouvingut li parlen rus. Passa en totes les cultures que han estat dominades. Aquí es compra el discurs d’un estat imperialista. Per què sorgeix Ciutadans per destruir la llengua? Perquè és la columna vertebral de la nació catalana. Si la llengua es perd, el desig d’independència desapareix, perquè és la que ens uneix, la que ens cohesiona, la que ens iguala. El seu intent d’associar independència, classisme i racisme se’ls desmunta si persones nascudes en altres països defensem el dret de viure en català. La campanya pot servir perquè sigueu conscients que la cultura catalana és tan atractiva que ens interessa. No us ho creieu perquè fa tres segles que sentiu que sou tancats, garrepes, covards… Quan durant tres segles et diuen mentides sobre la teva cultura te les acabes creient. La Noris,catalanoparlant nascuda a Veneçuela ens diu #NOEMCANVIISLALLENGUA Alumna del Consorci per a la Normalització Lingüística, a Sant Cugat,des del 2018,va decidir aprendre català al centre de normalització lingüística (CNL) Vallès Occidental 3 (https://t.co/4oISwg2VIZ) pic.twitter.com/rSus408glM — No em canviïs la llengua (@CanviisEm) October 4, 2019 —Defenseu la llengua com a eina d’integració. Per tant, encara que a vegades tinguem la percepció contrària, parlar als nouvinguts en castellà pot tenir un punt discriminatori? —Quan jo era en el procés d’adaptar-me i em canviaven la llengua em feien sentir molt malament. Sentia que ho feien perquè no la sabia parlar bé. Molta altra gent també m’ho ha dit, que s’ha sentit discriminada per això. Jo els dic que és una fase per la qual passem. La gent no ho fa perquè ens rebutgi, sinó perquè pensa que tots parlem castellà i vol facilitar-nos la vida. Hi ha una dissonància cognitiva perquè els autòctons canvien la llengua per amabilitat, però el nouvingut se sent discriminat. Si no coneixes la història de Catalunya i el seu context, pots fer aquesta deducció errònia. A vegades la gent fa coses, com ara presentar-te un estranger, perquè pel fet de ser de fora sembla que ja hàgiu de ser amics, encara que faci molts anys que vius aquí. A mi alguna vegada m’han dit: ‘Mira, un peruà!’ Doncs molt bé… A més, quan em presenten un peruà que fa molts anys que viu aquí i no parla català em demano per què no ha fet l’esforç d’adaptar-se. —Com se soluciona això? —Xerrant amb ells. L’altre dia em va passar que una peruana que fa un any que viu aquí em va dir que no tenia cap intenció de parlar català. Li vaig dir que jo feia trenta anys que vivia aquí i em va contestar que llavors ja era espanyola. Jo li vaig dir que no s’equivoqués, que jo era catalana. Com m’he de sentir espanyola, si és la gent que fa segles es va carregar els meus avantpassats i la meva cultura? Desgraciadament, hi ha figures de l’unionisme que obliden les seves arrels. Un Vargas Llosa és la conseqüència del colonialisme. Ja sé que no odiaràs els descendents dels qui van cometre aquell genocidi cultural, però tampoc no els aplaudeixis. I menys si defensen la mateixa actitud amb la cultura catalana. Repeteixen allò que van fer els seus avantpassats. Quan coneixes la llengua catalana l’estimes, i quan l’estimes la defenses. I per això jo crec que l’autoodi no existeix. —Per què? —Els qui tenen autoodi no són catalans, són espanyols que parlen català. Una persona que se sent catalana no pot situar-se al costat dels colonitzadors, dels botxins. Vargas Llosa no se sent peruà, se sent espanyol. Jo sempre dic que sóc catalana nascuda al Perú, i orgullosa de les meves arrels. Si no estigués orgullosa de les meves arrels, no entendria la cultura catalana. Vargas Llosa s’avergonyeix de les seves arrels. A sobre, físicament no és espanyol, no és blanc. Aquest home té un complex brutal i sempre li ha fet vergonya ser peruà. Per això tan aviat com ha pogut s’ha posicionat al costat d’Espanya. —Què en penseu, de la manera com es tracta la comunitat llatinoamericana a Catalunya? És molt nombrosa, però mediàticament a vegades sembla que no existeixi. —Hi estic d’acord. Com és possible que no hi hagi cap tertulià llatinoamericà a TV3, a Catalunya Ràdio o a RAC1? Em sembla fantàstic que hi hagi marroquins, però moltes vegades es dóna més visibilitat a qui porta un mocador que a qui no en porta. El problema que hi veig –també en algunes sèries de TV3– és que aporten un punt folklòric. A mi sempre m’acaben oferint parlar d’immigració, i jo no en tinc ni idea. Jo sé d’educació, de pedagogia, de psicologia… Sempre ens encasellen. També s’ha comprat, en part, el discurs que diu que els immigrants no ens adaptem. Amb aquesta campanya el desmuntem. —Quina és la vostra història i com vau arribar a fer aquest activisme per la llengua? —Vaig venir aquí a divuit anys, de vacances. Estudiava psicologia a Lima, però era l’època de Sendero Luminoso. Alguns professors hi estaven associats i cada dos per tres teníem policies a la universitat buscant terroristes. Llavors van fer una vaga, i els meus pares em van recomanar que anés a visitar els meus germans, que estudiaven a Barcelona. Vaig venir i, com que la vaga continuava, vaig començar a estudiar aquí. Després em vaig enamorar, em vaig casar i ara el nen ja té catorze anys. La cultura catalana em va enamorar des del primer moment, perquè la gent és puntual i tot està net. La formalitat de la cultura catalana m’encanta. Aquí, si demanes a algú si vindrà a algun lloc, et diu clarament si sí o si no. Allà no. Donem moltes voltes pel desig d’agradar. Això que comentava de la colonització… Les relacions personals allà són difícils per aquesta ambigüitat. —I pel que fa a la llengua? —A la universitat hi havia classes en català i castellà, i vaig anar a les que eren en català. Prenia els apunts en castellà i deixava buits a les parts que no entenia. Llavors agafava els apunts dels meus companys que escrivien en castellà i ho compatibilitzava. Suposo que sempre he tingut el desig d’aprendre altres llengües. Ara vull aprendre italià i alemany per veure òpera. Per a mi, el normal és saber moltes llengües, perquè són formes diferents de pensament. Hi ha paraules que descriuen sentiments en algunes cultures que en altres no les tenen. —Són realitats diferents. —Exactament! En finès tenen moltes paraules per a dir ‘neu’ o ‘blanc’. Si t’aïlles en una sola llengua, veus el món des d’una sola perspectiva. Avui dia, una persona que només parla una llengua és analfabeta. Jo, per exemple, vaig començar a aprendre portuguès perquè m’interessa molt la cultura brasilera i per cultura general. I el català el vaig anar aprenent amb naturalitat, però em vaig tornar activista el 2009. —Per què? —Arran del dia en què vaig anar a fer el DNI al meu fill i un policia nacional em va agredir perquè li vaig contestar en català. Havia trucat al meu marit i el policia va començar a cridar per dir-me que estava prohibit trucar. Vaig intentar explicar-li per què trucava, però em va dir que li parlés en castellà, que no m’entenia. ‘Som a Espanya!’, em va cridar. La gent del voltant va començar a riure. Després vaig sortir de la comissaria per tornar a trucar al meu marit i el policia em va agafar i em va sacsejar, dient-me que no podia sortir perquè estava detinguda. Vaig passar una por… Després van venir dos policies de paisà i em van demanar el DNI. Es veu que els havia trucat perquè considerava que jo alterava l’ordre públic i necessitava reforços. Quan va arribar el meu marit, el policia se li va posar a un pam de la cara i li va dir: ‘Que és una nena petita, que necessita ajuda?’ I va començar a parlar en gallec. —En gallec? —Sí. Va ser totalment surrealista. Jo li vaig dir que l’entenia perfectament perquè era una llengua llatina, com dient ‘si tens algun problema amb el català, estàs malament del cap, i més si tu parles gallec’. Vam aconseguir que el cas arribés als mitjans, perquè no fessin el que volguessin, i fins i tot vaig arribar a judici. Vam enviar molts correus electrònics a partits perquè em donessin suport, i l’únic que me’n va donar va ser Carles Puigdemont, que fins i tot va venir al judici. Va ser llavors quan em vaig fer activista. Tot i l’amenaça de veure un policia nacional exigint-me que li parlés en castellà, vaig contestar en català. No va ser conscient, però llavors ja era la meva llengua. Allà em vaig adonar que la meva llengua estava amenaçada. —I com us vau fer independentista? —Va ser quan vaig arribar. Gairebé totes les cultures llatinoamericanes ens hem quedat sense llengües maternes, i quan vaig sentir tota la història de Catalunya vaig fer un paral·lelisme amb la meva cultura. En aquell moment a la gent li cridava l’atenció que digués que lluitàvem contra el mateix colonitzador. Sento que, com que no vaig poder lluitar per la independència del meu país, ara la història em dóna l’oportunitat de fer-ho amb Catalunya. —Però hi ha moltes diferències entre un cas i un altre. —És veritat que a Llatinoamèrica la monarquia espanyola va cometre un genocidi cultural i va matar milions de persones. I jo em demano: no s’ha fet això, aquí? Potser s’han carregat menys gent, però en l’àmbit cultural i lingüístic… El modus operandi de l’estat espanyol quan vol eliminar una cultura sempre és igual: la destrueix i menysté allò que en queda. Per això molts peruans menystenen el quítxua i consideren que és de gent pobra. Això és conseqüència del genocidi. El meu pare parlava quítxua, però a deu anys va anar-se’n a Lima i el va perdre. Me’n va transmetre només la part folklòrica, però no el reivindicava. Si m’hagués dit que la llengua no es podia perdre, que l’havia d’estudiar perquè era part de les nostres arrels, la parlaria ara mateix. És una llàstima, però ho entenc, perquè ell va mamar aquesta idea que la seva llengua no era important. —No sé si gaire llatinoamericans tenen encara aquesta idea d’Espanya com a ‘mare pàtria’. —Hi ha peruans que pensen com jo i peruans que pensen com Vargas Llosa. Una companya peruana catalanoparlant, també educada a Lima, em deia que tenia la sensació que a la gent educada als pobles més recòndits del Perú els havien modificat els llibres d’història. Els qui hem nascut a Lima, en general, sí que tenim aquesta consciència de les nostres arrels, però hi ha altra gent que encara parla de la ‘mare pàtria’. Quan la meva mare ho sentia sempre deia: ‘Si de cas, serà la madrastra pàtria, amb tot el que ens han fet…’ A la meva escola sí que explicaven totes les barbaritats que havien fet, com la manera d’assassinar Túpac Amaru: van lligar-li les extremitats a quatre cavalls i el van esquarterar. També van suprimir els ‘andenes’, un sistema de cultius que consistia a portar l’aigua de baix cap a dalt. Aquests pocavergonyes, ignorants i primitius, quan no entenien alguna cosa simplement l’arrasaven, i per això avui no sabem com podia funcionar aquest sistema. Com és possible que, si tu coneixes aquesta part de la història, després parlis de la ‘mare pàtria’? També és veritat que, psicològicament, és més fàcil aliar-te amb els guanyadors. Per la meva professió de psicòloga, però, sempre sóc optimista i crec en el canvi. —I des d’un punt de vista psicològic, com creieu que hem abordat la situació política? —El Primer d’Octubre vam obrir els ulls en molts aspectes. Tots vam quedar en estat de xoc. Ens vam adonar que tot allò que havíem pensat no servia de res, perquè sí que es van atrevir i Europa no va fer res. I una altra cosa que encara digerim: per primera vegada, l’1-O ens vam adonar que érem gent valenta. Sempre ens han dit que els catalans són covards. Hi ha estudis que diuen que, a les escoles, quan un professor titlla d’estúpid un nen, no rendirà, i si l’etiqueta d’intel·ligent, rendirà per sobre de les seves capacitats. A escala col·lectiva funciona igual. Si durant tres segles et diuen que ets covard, això s’incorpora al teu cervell i a l’ADN. Ara continua el bombardeig del ‘però si sou covards’. Hi ha una dissonància cognitiva, i per això hi ha gent que continua parlant de ‘lliristes’. Continuem pensant que no arribarem mai enlloc perquè no ens ho mereixem, perquè els nostres polítics són uns covards, perquè estem envoltats de traïdors… Això és una característica de la cultura catalana: que passem de l’autocrítica a l’autoflagel·lació. ‘És que som uns perdedors, uns figaflors, uns lliristes, uns processistes…’. Cal contextualitzar-ho: hem viscut en un estat de xoc durant dos anys i ara comencem a reaccionar. Hem viscut un estrès postraumàtic com a país. #NoEmCanviïsLaLlengua

Summary: Rosario Palomino: ‘Els autòctons canvien la llengua per amabilitat, però el nouvingut se sent discriminat’


El comitè executiu del partit alemany Die Linke, d’esquerres i anticapitalista, ha aprovat per unanimitat de donar suport al dret de decidir de Catalunya, ‘tal com ho exigeix la majoria social i política catalana amb el Pacte Nacional pel Referèndum’. Tanmateix, Die Linke no s’ha adherit al pacte. El partit també expressa la seva solidaritat amb els moviments socials que entenen el referèndum com un mecanisme per a ‘la transformació democràtica i social’ de la societat catalana. Die Linke ha explicat a VilaWeb que condemna ‘la persecució de polítics catalans per la justícia de l’estat espanyol i se solidaritza amb la presidenta del parlament, Carme Forcadell, amenaçada d’inhabilitació’. A més, reclama al govern d’Alemanya que doni suport a les demandes catalanes i, per tant, planti cara al govern espanyol. Die Linke és la tercera força del parlament alemany (Bundestag) i la principal de l’oposició, amb seixanta-quatre escons. A més, té set eurodiputats dins el grup de l’Esquerra Unitària Europea, al costat de Podem, Esquerra Unida i EH Bildu. El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, ha expressat a Twitter el seu agraïment a Die Linke pel suport al referèndum. Ací podeu veure el piulet escrit en alemany. Danke @dieLinke für Ihre support https://t.co/ZMzKntX8QF — Carles Puigdemont (@KRLS) April 4, 2017

Summary: El partit d’esquerra alemany Die Linke anuncia el suport al referèndum a Catalunya


L’advocat Gonzalo Boye ha detectat una errada en la traducció de la sentència del judici contra el procés enviada pel Tribunal Suprem espanyol al Parlament Europeu per a tramitar el suplicatori contra Carles Puigdemont i Toni Comín. La sentència traduïda parla de misappropriation of public funds per referir-se a la malversació, i assenyala que la traducció correcta seria embezzlement o bé mismanagement of public funds. ‘No deuen voler intentar confondre les autoritats europees fent-los creure que es tracta d’un delicte “d’apropiació indeguda”, que sí que es diria misappropriation of public funds?’, ha dit a Twitter. ‘Aquesta confusió no és una dada menor i tindrà greus conseqüències a l’hora de poder valorar el suplicatori o no. Potser per aquest “error de traducció” alguna eurodiputada una mica exaltada deia “lladres” a Puigdemont i Comín al Parlament Europeu’, ha dit, referint-se a l’eurodiputada del PP Dolors Montserrat. ‘Les “traduccions del Suprem” ja van tenir un paper rellevant en l’euroordre cursada el 2018 a Alemanya i en la qual “desapareixien” frases completes’, ha recordat. ‘Segons el Consell d’estat l’únic òrgan competent per a remetre un suplicatori al Parlament Europeu és el Ministeri de Justícia; el Suprem no va acudir a aquest curs legal i, de passada, va enviar una traducció “errònia”, atribuint un delicte pel qual no són reclamats.’ El vice-president del parlament, Josep Costa, ha assenyalat que en la traducció oficial del codi penal espanyol a l’anglès la condemna de malversació (embezzlement) equival a l’article 252 (malfeasance, que es podria traduir per ‘administració deslleial’) i no pas al 253 (misappropriation, que es podria traduir per ‘apropiació indeguda’). ‘Com ja hem explicat, la diferència entre l’administració deslleial i l’apropiació indeguda no és poca cosa. El primer no és un delicte de corrupció perquè només el segon implica que t’has quedat els diners per a tu’, ha afegit. Domingo de detalles… @josepcosta ¿Por qué la traducción al inglés que el Supremo hace de la Sentencia del Procès habla de “misappropriation of public funds” para referirse a la malversación cuando la traducción correcta sería “embezzlement” o “mismanagement of public funds”? — Gonzalo Boye (@boye_g) February 9, 2020 ¿No estarán tratando de confundir a las autoridades europeas haciéndoles creer que se trata de un delito de “apropiación indebida “ que sí se diría “misappropriation of public funds? Igual es que me he vuelto suspicaz — Gonzalo Boye (@boye_g) February 9, 2020 Esta “confusión” no es un dato menor y tendrá graves consecuencias a la hora de poder valorar o no el suplicatorio… tal vez por ese “error de traducción” alguna eurodiputada un tanto exaltada llamaba “ladrones” a @KRLS y a @toni_comin en el hemiciclo del Parlamento Europeo — Gonzalo Boye (@boye_g) February 9, 2020 Las “traducciones del Supremo” ya jugaron un papel relevante en la euroorden cursada en 2018 a Alemania y en la cual “desaparecían” frases completas… así están las cosas — Gonzalo Boye (@boye_g) February 9, 2020 En todo caso, es un “error de traducción” que viene a modificar la sentencia pasando de un delito de “administración desleal” a otro de “apropiación indebida” con las connotaciones que eso tiene a nivel europeo… así están las cosas — Gonzalo Boye (@boye_g) February 9, 2020 Esta traducción está colgada en la página web del Consejo General del Poder Judicial y es la remitida al Parlamento Europeo https://t.co/uSU7tdrd6L — Gonzalo Boye (@boye_g) February 9, 2020 Por si surge algún problema con el sitio web: pic.twitter.com/gJ8Mbl2KJ1 — Gonzalo Boye (@boye_g) February 9, 2020 Según el Consejo de Estado el único órgano competente para remitir un suplicatorio al Parlamento Europeo es el Ministerio de Justicia; el Supremo no acudió a ese cauce legal y, de pasada, envió una traducción “errónea” atribuyendo un delito por el que no vienen reclamados — Gonzalo Boye (@boye_g) February 9, 2020 Pues sí @boye_g alguien va a tener que explicar porqué han traducido mal la sentencia para el suplicatorio de @krls existiendo una version oficial del Código Penal en inglés: La condena de malversación (embezzlement) es por el 252 (malfeasance) y no por el 253 (misappropriation) pic.twitter.com/YicQkognWA — Josep Costa🎗 (@josepcosta) February 9, 2020 Y como ya hemos explicado, la diferencia entre la administración desleal (malfeasance) y la apropiación indebida (misappropriation) no es para nada baladí. El primero no es un delito de corrupción porqué solo el segundo supone que te has quedado el dinero para ti. Casi nada. pic.twitter.com/W6iKhzTVBc — Josep Costa🎗 (@josepcosta) February 9, 2020

Summary: Boye alerta d’una errada en la traducció de la sentència del Suprem espanyol enviada al Parlament Europeu


El partit d’esquerres alemany Die Linke ha ofert al president de la Generalitat Carles Puigdemont una ‘residència permanent’ a Alemanya per si ha d’acreditar una residència fixa al país durant el seu procés judicial contra l’extradició. Així ho ha explicat en un escrit al seu blog la diputada Zaklin Nastic, que ahir el va visitar a la presó. Una residència permanent podria ajudar Puigdemont a reduir el suposat ‘risc de fuga’ en cas que el jutge considerés donar-li la llibertat com a mesura cautelar mentre dura el seu procés. La parlamentària ha remarcat que ha vist Puigdemont ‘animat’ i ha indicat que durant la seva visita els ha dit que no és ‘cap criminal’ sinó un polític que ‘defensa drets democràtics fonamentals i els drets humans’. La diputada de Die Lienke ha transmès a Puigdemont la solidaritat del seu partit amb la seva causa i la seva voluntat de que sigui alliberat ‘immediatament’.

Summary: Die Linke ofereix a Puigdemont una residència permanent a Alemanya


Dos anys de presó i una multa de dotze mil euros. És la pena que demanen als cineastes Carolina Martínez i Clemente Bernad per haver col·locat una càmera apuntant a la cripta del Monument als Caiguts de Pamplona amb la intenció d’enregistrar contingut per a un documentari. Els acusen d’un delicte de revelació de secrets malgrat tenir el permís de l’ajuntament, que n’és propietari. Així i tot, l’usdefruit de la cripta pertany a l’arquebisbat de Pamplona, que la cedeix a la Hermandad de los Caballeros Voluntarios de la Cruz, un grup ultracatòlic fundat el 1939 per requetès ex-combatents. La fiscalia considera que el fet de captar-ne imatges i àudio vulnera la intimitat de la germandat, malgrat que en teoria només hi puguin fer misses. Els cineastes defensen que fan apologia del franquisme i que, per tant, revelar què hi fan és d’interès públic. Hi parlem després del judici, ple d’irregularitats, segons que asseguren. —Per què vau decidir d’enregistrar un documentari al Monument als Caiguts de Pamplona? —Clemente  El 2014 hi havia un debat molt intens a la ciutat al voltant de què se n’havia de fer: Hi havia mobilitzacions, el Parlament Foral de Navarra i l’Ajuntament de Pamplona es van pronunciar contra les misses, fins i tot se’n va fer una pregunta al Parlament Europeu i la Carolina i jo vam decidir de fer un documentari que alimentés el debat. Aquest és el segon monument d’enaltiment franquista més gran de l’estat espanyol, però l’únic dins un espai purament urbà. Es va aixecar durant els anys quaranta per retre homenatge a Emilio Mola, el general que va donar el cop d’estat a Pamplona amb el suport dels requetès, una força paramilitar important. A més, el 1961 Mola i José Sanjurjo van ser enterrats a la cripta. Quan es va morir Franco, l’arquebisbat va donar-lo a l’ajuntament, però va mantenir la cripta per a fer celebracions catòliques, a càrrec precisament de qui ens ha demandat, la Hermandad de Caballeros Voluntarios de la Cruz. La seva seu ha estat sempre aquest monument. Són com la seva guàrdia pretoriana. —Qui són exactament? —C.: Una germandat creada pel bisbe de Pamplona el 1939 i formada per ex-combatents requetès. Una vegada acabada la guerra, la Falange va crear a Madrid una delegació nacional d’ex-combatents per a donar ajuts als qui havien estat al bàndol colpista. Els requetès volien diferenciar-se dels franquistes i van decidir de crear aquesta organització a Pamplona per no dependre de Madrid. Són carlins i fanàtics ultracatòlics. La germandat depèn directament de l’arquebisbat i el seu objectiu, segons els estatuts, és defensar, amb agressivitat si calgués, l’esperit que va dur Navarra a la ‘croada per Déu i per Espanya’. —Dieu que fan apologia del terrorisme. Per què? —C.: Ells, juntament amb Mola, van donar el cop d’estat aquí. Nosaltres considerem que això, afegit als 3.500 assassinats a la rereguarda a Navarra, pot ser considerat terrorisme. Es va exercir un terrorisme autèntic contra la població civil i, per tant, creiem que les misses que fan a la cripta, que celebren per a reivindicar el cop d’estat, són una autèntica apologia del terrorisme. —Un dia, durant l’enregistrament del vostre documentari, Clemente va deixar una càmera funcionant a la cripta. Un membre de la germandat us va denunciar per aquest fet. Tanmateix, vosaltres teníeu permís de l’ajuntament per a enregistrar-hi. —Carolina  Sí. Dins el monument, que és espai públic, Clemente va veure una reixeta. Allà va posar una càmera i un micròfon per enregistrar la missa a la cripta, que s’havia de celebrar l’endemà. Ells diuen que van veure aquell dispositiu i van trucar a la policia, que va començar una investigació contra nosaltres. Un membre de la germandat ens va demandar, però la fiscalia va dir que parlava en nom de la germandat sencera. —Per què esteu encausada si la càmera i l’enregistradora les hi va col·locar Clemente? —Ca.: Jo ni tan sols me’n vaig assabentar, però quan m’ho va dir em va semblar fantàstic. Vam demanar que m’excloguessin del cas, però ni la fiscal ni l’advocat de l’acusació s’han cregut que jo no hi hagués participat. No en tenen proves, però continuen dient que vam fer-ho plegats. —Què vau argumentar al judici per defensar-vos? —Ca.: Aquí hi ha dues qüestions. La primera és que la germandat, com a entitat, no té intimitat perquè ho determina el codi penal. D’intimitat, en té una sola persona. Seria il·lícit d’enregistrar un partit polític, però aquesta és una intimitat diferent, i no ens acusen d’haver-la vulnerat. En cas que la jutgessa determini que una entitat té intimitat, cosa que és molt dubtosa, cal recordar que les misses són un acte públic, i que allà només podien fer misses, no pas cap altra mena d’activitats, com ells van provar de demostrar. —Per què només s’hi podien fer misses? —Ca.: Segons el dret canònic, pel qual es regeixen, en un espai com aquest només es poden fer misses. Fins i tot en el cas que es determinés que és un acte privat, hi ha una ponderació de drets. D’una banda, aquestes misses són d’interès general perquè han estat denunciades per un parlament autonòmic i un ajuntament i han estat increpades pel Parlament Europeu. Per davant del dret d’intimitat hi ha el d’informació si la qüestió és d’interès general. Ara, la fiscal va dir que era un espai privat, com la sala d’estar d’una casa. Què és íntim i què no? Si fas enregistraments en un vestuari o en una habitació, és evident, però una missa, que és en un espai públic en què es fa una litúrgia que sempre és la mateixa, no tan. No hi sents mai res que es pugui considerar privat, com a l’assemblea d’una associació. Una missa té un guió que sempre és el mateix. El capellà no surt pas a dir ‘ara parlarem amb una persona que ens vol explicar una cosa’. —C.: A més, estem acostumats a veure misses per la televisió i que a les esglésies facin enregistraments de tota mena. —Per què el delicte de revelació de secrets, concretament? —Ca.: La fiscal va demanar als membres de la germandat si parlaven de coses privades en acabar la missa. Un va dir que sí, que parlaven de la família i els fills. Evidentment en aquesta situació no es revela cap secret. Com que hi fan reunions, la fiscal deia que podíem revelar allò que havien decidit com a associació. Però van topar amb la seva llei, perquè, segons el dret canònic, no hi poden fer res més que misses, perquè és un espai sagrat. No poden dir que és la seva seu social. És un disbarat. —Com va anar el judici? —C.: Va ser ple d’irregularitats. Els policies que van declarar van dir mentides. A més, la manera en què van dir que havien accedit on jo havia posat els dispositius no es correspon amb la realitat. Els testimonis de l’acusació particular també van mentir. Tanmateix, la irregularitat més gran va ser el comportament de la fiscalia. Nosaltres considerem que això no és un enfrontament entre l’estat i un particular qualsevol, sinó contra algú que exerceix una apologia clara del terrorisme, el colpisme i el franquisme. Que es posin al costat d’aquests delinqüents ens sembla un desistiment de funcions absolut. —Ca.: Hi va intervenir el capellà que en teoria és responsable de la cripta i no sabia ni que existia la cripta ni la germandat. Qui ens acusa és gent esperpèntica. El judici en si és un esperpent. Van venir vuit policies que pràcticament no havien intervingut. Quants diners s’han gastat en aquest judici absurd? Tot plegat és un despropòsit. —També parleu d’intents de criminalitzar-vos. —Ca.: La fiscal va maldar per demostrar, malgrat que li va sortir malament, que el col·lectiu cultural al qual pertanyem, ZER, era una organització. En un judici, i a més a Navarra, això té una connotació negativa. —C.: Un altre intent brutal de criminalitzar-nos va ser la declaració d’un dels testimonis, membre de la germandat, com a testimoni protegit, com si fóssim dos assassins o violadors. La jutgessa ho va admetre. —També heu denunciat la manca d’imatges al sumari. —C.: Sí, això és una cosa molt curiosa perquè jo hi vaig posar dos dispositius, una enregistradora d’àudio i una altra de vídeo. Després de totes les anàlisis, la policia només hi aporta l’àudio. Probablement perquè aquesta càmera va enregistrar alguna cosa que hauria pogut discutir una mica la intervenció policíaca, que ens pensem que va ser fraudulenta. —Per què? —C.: Creiem que van accedir on vaig posar els dispositius per un lloc diferent del que van declarar, perquè la reixeta era molt petita. Si volien entrar per on creiem que van entrar, s’haurien d’haver posat en contacte amb l’ajuntament. Quan el nostre advocat va demanar per què no hi havien contactat, un policia va argumentar que l’ajuntament mateix, governat per Bildu, podia haver estat autor del delicte. — Al judici vau explicar la història del jutge Luis Elío. Per què? —C.: Vaig dir que semblava una broma del destí que la plaça en què es troba el Palau de Justícia de Pamplona porti el nom del jutge Elío. Vaig explicar que, el 19 de juliol de 1936, justament el dia que commemoren els membres de la germandat amb misses mensuals, van anar a casa seva a detenir-lo i matar-lo. Va poder fugir a l’exili, però em semblava paradoxal que la plaça en què ens jutjaven, denunciats per la gent que va intentar matar-lo, tingués aquell nom. Vaig dir a la jutgessa que aquesta gent estaria disposada a donar un altre cop d’estat perquè són fanàtics i ultracatòlics. I que segurament anirien a casa seva, la de la jutgessa a detenir-la i matar-la com ell. —Va ser una manera de deixar clar que considereu que és un judici polític? —C.: Sí, vaig intentar dir-li que tot era polític i que ens trobàvem en una qüestió d’interès general perquè aquesta gent va donar un cop d’estat i va condicionar la vida de tot un país. Per tant, allò que passi al voltant de la germandat i aquest monument ens afecta a tots. Com a societat democràtica, tenim el dret i l’obligació de saber què fan aquests colpistes. Són els assassins i criminals del 36. Amb la memòria històrica hi ha un problema de pedagogia, de no saber identificar on és el feixisme. Al final, ni la fiscalia no té ni idea d’on és o no vol tenir-la i ens posa entre les potes dels cavalls dels feixistes. —Ca.: S’han fet un estat i unes lleis a mida. Quan veuen que hi ha gent que qüestiona la transició, per exemple, ells consideren que els han de posar en el seu lloc. S’han de protegir i ho fan amb els seus jutges, lleis i fiscals. Si tots acceptéssim que l’estat espanyol és una nació indivisible, que la transició ha estat meravellosa i que tenim uns reis que són una meravella, no hi hauria cap problema. D’alguna manera ens han d’anul·lar. Volen implantar un bonisme de ‘mirem-nos a la cara com si no hagués passat res’.

Summary: Els cineastes encausats per haver filmat en un monument franquista: ‘S’han fet un estat i unes lleis a mida’


Quatre eleccions en quatre anys. El 10 de novembre hi haurà unes altres eleccions espanyoles, després del fracàs de les negociacions d’aquests darrers dies entre el PSOE i Podem i la temptativa d’última hora d’un acord entre els socialistes i el PP i Ciutadans per a facilitar la investidura de Pedro Sánchez. Felipe VI ha completat la ronda de consultes amb els partits i ha constatat que el dirigent socialista no tenia prou suport per a ser investit i ni tan sols l’ha proposat de candidat. Espanya s’estalviarà una nova sessió d’investidura frustrada, però en canvi certifica l’agreujament d’una crisi institucional i política inèdita a Europa. La gran crisi espanyola (1): El 44% del temps sense un govern amb funcions plenes El president espanyol volia de bon començament que els partits de la dreta l’ajudessin a ser president amb una abstenció, sense necessitat de tenir cap suport, ni directe ni indirecte, dels independentistes. I en la compareixença que ha fet a la Moncloa per a confirmar que es repetirien les eleccions, Sánchez ha esmentat el conflicte català com una de les raons de la crisi espanyola. ‘El meu deure és defensar l’interès general del país, protegir Espanya, i és això que he hagut de fer. Espanya necessita un govern estable, coherent, no compartimentat ni paralitzat, ni molt menys hipotecat. Cal un govern capaç d’encarar els desafiaments, transcendentals, que vindran. Desafiaments com la correcció de les injustícies socials, la igualtat de la dona, però també amenaces conjunturals, com el Brexit i com les conseqüències polítiques de la sentència del judici contra el procés. Sempre hem tingut clar que calia preservar l’ordenament institucional, l’estat autonòmic i la sobirania nacional.’ Sánchez ha insistit tant en la necessitat de donar resposta a ‘les conseqüències polítiques’ que tindrà la sentència del judici contra el procés del Tribunal Suprem que fins i tot ha avançat, de la Moncloa estant i com a president espanyol, vulnerant la separació de poders, que la sentència es faria pública el mes d’octubre. Una negociació sense possibilitat de reeixir El llarg serial negociador amb Unides Podem no va tenir mai cap possibilitat de reeixir, perquè el PSOE imposava unes condicions gairebé humiliants a Podem, estirant la corda en tot moment, fent molt poques concessions. En l’horitzó, hi havia el 10-N, la possibilitat d’un avançament electoral que demoscòpicament sembla que només pot afavorir Pedro Sánchez. El candidat socialista negociava amb Podem però les declaracions que va fer al congrés espanyol durant la investidura frustrada del juliol eren adreçades principalment a Ciutadans i al PP, instant-los a l’abstenció, apel·lant a una responsabilitat d’estat, de donar estabilitat a un govern que haurà d’entomar envits importants. Aquests darrers dies Albert Rivera va fer un tomb que ha semblat més escènic que no real, dient que estava disposat a abstenir-se juntament amb el PP si Sánchez es comprometia a complir les condicions que requeria. I Sánchez va repetir, per complaure Rivera, que estava disposat a fer aplicar el 155 de nou a Catalunya ‘si fos necessari’, que no li tremolaria pas la mà. Però Rivera demanava un compromís més rotund per a augmentar la repressió a Catalunya, per a desfer el govern de Navarra i per a aturar qualsevol pujada impositiva. Finalment, el desacord s’ha mantingut, i Sánchez ha acabat repartint contra els uns i els altres a la Moncloa, on ha fet el primer gran acte de pre-campanya de les eleccions del 10-N. Vegeu ací el seguiment de tota una jornada que ha certificat la gran crisi espanyola

Summary: Sánchez ja situa la sentència del Suprem al bell mig de la campanya del 10-N


El diari Egin va ser víctima dels abusos de la política del ‘tot és ETA‘ que dirigia José María Aznar. El 1998, per ordre del jutge Baltasar Garzón, agents de la Guàrdia Civil van irrompre a les redaccions i van aturar les rotatives. Més tard, van arribar els empresonaments de Jabier Salutregi, Teresa Toda i més periodistes. Vint anys després, amb ETA fora del mapa i el tancament declarat il·legal, el cas ha tornat a la palestra. La justícia espanyola obliga el diari Gara a pagar el deute de tres milions d’euros d’Egin. Els tribunals han estat incapaços de provar el delicte de ‘successió d’empreses’, però igualment en fan responsable Gara. El motiu? Haver ocupat el buit mediàtic que va deixar Egin. Per entendre totes les cares d’aquesta injustícia parlem amb Iñaki Soto, director del diari i cara visible de ‘Subscriu-te al futur‘, la iniciativa per a salvar-lo. —Per què us endossen el deute de l‘editora d‘Egin? —L’origen és un pla polític que té com a objectiu eliminar la premsa basca independent. L’ideòleg és José María Aznar i ‘executor, el jutge Baltasar Garzón. Tanmateix, en aquelles condicions repressives, el seu pla no preveia que després del tancament d’Egin nasqués un altre projecte des de baix i amb capital popular. No s’esperaven aquella resposta. I a partir d’aleshores, Egin va deixar de ser l’objectiu i va passar a ser-ho Gara. —L‘objectiu és aconseguir de tancar Gara? —Exacte. Després del tancament d’Egin, ells són els responsables del deute de l’editora, però també del seu patrimoni. En cap moment mouen cap dit per intentar saldar-lo. En canvi, van directament contra Gara. —Què és la ‘successió ideològica d’empreses’? —Una invenció. La ‘successió d’empreses’ és una figura penal que impedeix que un empresari tanqui una empresa endeutada i, en comptes de pagar, n’obri una de nova. Però Gara no compleix els requisits per a condemnar-nos per ‘successió d’empreses’. No tenim el mateix capital, ni els mateixos responsables ni els mateixos treballadors que Egin. I com que no poden condemnar-nos, s’inventen la ‘successió ideològica d’empreses’, és a dir, ens endossen el seu deute perquè omple el seu buit en l’espai mediàtic. —Us apliquen una figura penal que no existeix… —No existia, no existeix i no existirà mai al codi penal. De fet, no crec que es torni a utilitzar per a cap condemna, però si torna a passar, estic convençut que serà al País Basc o a Catalunya. —De fet, a Catalunya es podria aplicar contra Unió Democràtica, que s’ha refundat deixant un deute milionari. — Podria. Fins i tot, segons com, podria tenir un sentit per a combatre el frau en partits polítics, però no és el cas. —Per què acabeu pactant amb la Seguretat Social? —Perquè no tenim cap més sortida. L’alternativa és tancar, liquidar el diari. A més a més, molt probablement no hauríem aconseguit d’eliminar el deute d’Egin, de manera que qualsevol projecte futur naixeria sota persecució. És un cas tècnicament complicat, però la jutgessa ha determinat que l’empresa no pot continuar en suspensió de pagaments. Feia quinze anys que hi estàvem, una cosa inaudita. És una decisió ferma. El deute està col·locat i no hi ha cap recurs possible. Per sort, en ple 2019, no hi ha ningú a Madrid, Pamplona ni Vitòria que pugui justificar ideològicament el tancament d’un diari. En part, això també ha empès la Seguretat Social a arribar un acord. En el fons és un mal acord –pagar mig milió d’euros cada sis mesos–, però ens permet de continuar existint. Som una empresa de 120 treballadors, 200 si comptem els indirectes. —Per què no hi ha cap recurs possible? —Aquesta és una altra de les coses perverses del cas. No hi ha cap tribunal europeu dels drets fiscals o del dret mercantil. Les empreses no tenen drets fonamentals i aquí és on s’agafa Garzón. Per a nosaltres és un frau de llei, és prevaricació, perquè ell és conscient que és una injustícia, però és l’única fórmula que troba per a ofegar-nos. —Quan es fa el primer pagament? —El primer mig milió d’euros el vam pagar quan vam arribar al pre-acord. Al juliol hem de fer el següent i el tercer a l’octubre, perquè el calendari de pagaments s’estableix a partir del pre-acord. En teoria, és mig milió cada sis mesos, però el primer any haurem pagat la meitat del deute. —Què impliquen per a Gara aquests tres milions? —Són més diners que tota la massa salarial d’un any. Podríem treballar tot un any sense cobrar i, tot i això, no pagaríem el deute. És una barbaritat. Pagar un milió cada any és una bogeria per a un mitjà de les nostres dimensions. D’altra banda, nosaltres venim d’una situació de boicot institucional, que és cert que va canviant, però no s’ha tingut en compte què veníem al quiosc. Som el segon diari a Guipúscoa i el tercer a la resta de províncies. Tenim un setmanari en èuscar, l’únic dominical del País Basc, un setmanari en francès i un desenvolupament molt potent a internet. Vertebrem molt el país. No hem tingut el reconeixement institucional que ens mereixem i les raons són evidents: el conflicte polític i armat. Tot i ser el tercer diari, certes institucions no ens han posat ni un mòdul de publicitat. Els nostres lectors han estat segregats per raons ideològiques. Això va canviant, i encara ho ha de fer més, però haver de pagar un milió a l’any ens complica molt l’existència. —Com afronteu el pagament perquè el projecte continuï essent viable? —Durant aquests quinze anys, teníem clar que ells volien reproduir amb Gara el mateix esquema que amb Egin, portar-nos fins a les cendres, però la nostra obsessió com a diari i empresa és no repetir els esquemes del passat. No volem que ens tornin a posar a la gàbia i ens fixin el relat. Som un diari atípic i hem estat pioners en molts sentits. Ara demanem 10.000 subscripcions, que tenen un preu mitjà de dotze euros mensuals, en un espai de dos anys. Aquests diners ens garanteixen complir el calendari de pagament, però també mantenir les nostres inversions. Hem promès d’oferir una nova ràdio en èuscar per a tot el país, canvis en els nostres productes i un projecte de televisió local que intentarem expandir. Però, sobretot, no volem tornar pas a l’esquema que la ciutadania basca hagi de pagar les derrames de les decisions polítiques de Madrid. —Com va el ritme de subscripcions? —Va molt bé. Ara mateix rondem el 70%. Ha estat espectacular. La principal sorpresa ha estat la resposta de l’ofici; és a dir, de la resta de periodistes i mitjans de comunicació. Però també vull destacar la solidaritat del poble català. És veritat que en moltes coses els nostres països s’han girat l’esquena, però també ho és que arran del procés hi ha una voluntat de retrobar-nos. Per a nosaltres ha estat un impuls molt important i ho volem agrair. Hem aconseguit que la gent ho vegi com un atac. És un robatori organitzat institucionalment que afecta la pluralitat del país, no pas un mitjà en concret. —La marginalització institucional que heu patit és també un dels motius rere el deute d’Egin? —Egin va pledejar molt de temps arran de la publicitat institucional. De fet, van aconseguir que un tribunal els donés la raó, és a dir, que les institucions li devien una barbaritat de milions en publicitat. I aquesta era, en part, una de les raons per les quals el diari tenia un deute amb la Seguretat Social. Doncs és en aquell moment, quan una sentència judicial li dóna suport, que tanquen el diari. Amb termes jurídics, és impossible condemnar Gara per successió d’empreses, però és evident que hi ha una successió de polítiques amb el tracte institucional que va rebre Egin i el tracte que rebem. —Com és que no es va executar mai el patrimoni d’Egin per saldar el deute? —Perquè deixen que es podreixi tot. Hi ha un cas, que és el més simptomàtic de la manera com ho han gestionat. Quan tanquen Egin se’n queden els actius i els passius. És a dir, ells tenen els deutes, entre els quals el de la Seguretat Social, però també el patrimoni, les redaccions, les rotatives, etc. En aquell moment, a la redacció de Pamplona li quedaven per pagar tres o quatre lletres, uns pocs milers d’euros. Ells tenen en una mà els diners dels comptes corrents i en una altra la petició per a executar el pagament d’aquestes lletres… Doncs no van pagar les lletres i el banc va embargar el local de la redacció, que valia més de dos-cents mil euros. El grau de desídia, tot i que tenien l’obligació jurídica de gestionar-ho, és indignant. —Però això és prevaricar. —És la definició del diccionari. Nosaltres vam intentar portar-ho als tribunals, però no va tenir recorregut. —No? —No, desgraciadament. Els van declarar jurídicament irresponsables de la situació. Cal tenir en compte que tot passava en ple macro-sumari 18/98 contra Egin. Fan servir totes les escletxes. Són uns artistes de l’enginyeria jurídica i fan fraus permanentment. —Com ha afectat la redacció tot el procediment judicial? —Fa vuit anys que dirigeixo el diari i l’objectiu sempre ha estat que això no afectés el dia a dia de la redacció, de manera que els periodistes poguessin actuar amb llibertat, tot i saber que la seva feina no depenia necessàriament de les seves capacitats periodístiques. De fet, durant aquest temps, hem tingut casos periodísticament molt potents, com el d’Íñigo Cabacas, en què vam desmuntar completament la versió oficial dels fets. Ara bé, sempre hi ha un vessant personal, i l’ombra del deute sempre t’acompanya quan signes una hipoteca, quan tens un fill o quan la dona es queda sense feina en plena crisi. —I per a l’empresa, quin cost ha tingut el periple judicial? —Una de les aberracions més grosses d’aquest cas és que, en aquests quinze anys de suspensió de pagaments, hem hagut de pagar mig milió d’euros als nostres administradors judicials. Mig milió perquè ens vigilessin els nostres comptes. Però això no és tot. Permanentment, havíem d’aguantar retrets a les nostres decisions. Per què aneu a Podgorica a cobrir el referèndum de Montenegro, per què compreu aquesta fotografia o aquell reportatge, per què amortitzeu els equips informàtics, etc. Crec que evidencia la injustícia i l’arbitrarietat de tot plegat. Per mi, fins i tot, hi ha una voluntat d’humiliació. —Administradors judicials discutint decisions periodístiques… —Havies de concertar les decisions amb ells. Al final, una suspensió de pagaments tan llarga et converteix en una empresa gairebé medieval. Estàs al marge del mercat financer, els teus treballadors tenen els drets coberts perquè pagues la quota de la Seguretat Social, però no et pots beneficiar de la formació, tampoc no tens beneficis per a la contractació, tens problemes per a rebre ajudes, etc. —Més enllà del deute, Gara ha estat objectiu de l’estat espanyol? —Hem tingut casos d’escoltes a les nostres redaccions. Les línies telefòniques de la redacció de Pamplona estaven desviades a la comissaria de la policia espanyola. —I com us en vau adonar? —En un canvi de línies ens van demanar si ens havien de comunicar la redacció amb l’adreça de la comissaria. Faria gràcia si no fos tan greu. No sé com ha estat la transició en altres parts de l’estat, però la realitat que hem viscut aquí no s’assembla gens a la d’un sistema democràtic. Tirar endavant un projecte periodístic com Gara en aquestes circumstàncies és molt complicat. Has de mesurar molt bé les paraules i has de comprovar mil vegades les coses abans de publicar. Tots els directors de Gara han hagut de declarar a l’Audiència Nacional espanyola, fos com a testimonis o com a investigats.

Summary: Iñaki Soto: ‘Tots els directors de Gara han hagut de declarar a l’Audiència Nacional espanyola’


Descripció del procés de transformació del logo de VilaWeb

Summary: El logo de VilaWeb


El president de la Generalitat, Quim Torra, pronuncia aquest vespre una conferència a Sant Sebastià amb el títol ‘Sobirania, democràcia i llibertat’. Torra ha proposat d’explorar una candidatura àmplia de catalans, bascs, valencians, gallecs i mallorquins a les eleccions europees. ‘Podem fer sentir la nostra veu a Europa?’, s’ha preguntat a la recta final de la conferència. Abans, el president havia instat els espanyols a promoure un referèndum sobre la monarquia i Felipe VI, i havia lamentat que hi hagués presos polítics i exiliats. També ha explicat que a Catalunya hi ha tres grans consensos a favor de la llibertat dels presos, de l’exercici del dret d’autodeterminació i del republicanisme. L’acte ha estat organitzat per la plataforma cívica Gure Esku Dago, que defensa el dret d’autodeterminació del País Basc. Aquests últims anys, ha organitzat consultes populars en diversos pobles i ciutats bascs amb preguntes sobre la independència o altres relacions territorials amb l’estat espanyol. Abans de la conferència, Torra s’ha reunit amb el coordinador general d’EH Bildu, Arnaldo Otegi. 📸 El #president @QuimTorraiPla s'ha reunit amb @ArnaldoOtegi en el marc de la seva visita al País Basc pic.twitter.com/STWry2pDIr — Govern. Generalitat (@govern) November 14, 2018 Reunió amb Urkullu Al matí, s’ha reunit amb el president basc, Iñigo Urkullu, al palau d’Ajuria Enea. En una conferència de premsa conjunta, Torra ha dit que refusava la proposta del president espanyol, Pedro Sánchez, de reformar l’estatut. ‘És una pantalla passada’, ha dit. I ha recordat el referèndum del Primer d’Octubre i la declaració d’independència del 27 d’octubre. ‘Ens recorda l’apoyaré de Zapatero’, ha reblat. Ha estat la primera reunió entre tots dos presidents. Urkullu ha instat Torra a aprofitar les majories al congrés espanyol per a afavorir la ‘distensió’ entre la Generalitat i el govern espanyol. Sobre la possible reunió entre Sánchez i Torra al Palau de la Generalitat, coincidint amb el consell de ministres que l’executiu espanyol vol fer a Barcelona el 21 de desembre, Torra ha explicat que havien fet una contraproposta de fer una trobada bilateral d’ambdós executius i ha afegit que es parlaria de l’alliberament dels presos polítics, del retorn dels exiliats i del referèndum d’autodeterminació. El president del govern ha regalat a Urkullu el llibre de la història del sis-cents anys del Palau de la Generalitat. Al seu torn, el president basc ha donat a Torra una memòria USB amb informació i dades de l’executiu basc, un escut del govern Jaurlaritza amb fusta de roure i un llibre en èuscar del premi nacional de literatura Kirmen Urribe sobre la història del poble basc, traduït a l’anglès, francès i castellà. Torra ha convidat Urkullu a visitar els presos polítics a les presons catalanes. A la conferència de premsa, el president basc ha demanat l’alliberament dels presoners: ‘No té cap sentit des del punt de vista humanitari i polític.’ També ha recordat que havia visitat el president d’ERC, Oriol Junqueras, a l’agost, als Lledoners. Segons que ha explicat, hi anirà si li ho tornen a demanar.

Summary: Torra proposa d’explorar una candidatura àmplia de catalans, bascs, valencians, gallecs i mallorquins a les eleccions europees


El president i cap de llista de Junts per Catalunya (JxCat), Carles Puigdemont, ha advertit que si després de les eleccions del 21-D governen PSC, Cs i PP el que s’ha vist fins ara amb l’article 155 ‘només serà un joc de nens’. En una connexió en directe des de Brussel·les a l’acte de JxCat al Teatre Amistat de Mollerussa (Pla d’Urgell), el president també ha acusat el candidat del PSC, Miquel Iceta, de fer ‘trampes’ en descafeïnar i apaivagar els efectes del 155. Al seu torn, el conseller i número sis per Barcelona, Josep Rull, ha carregat des de l’escenari contra els líders polítics de PP i Cs que celebraven ‘com a trofeus de guerra’ que empreses traslladessin les seves seus fora de Catalunya. El president ha centrat gran part del seu discurs en alertar dels perills d’una hipotètica victòria del ‘tripartit del 155’, i en acusar en particular Iceta. Puigdemont ha apuntat que quan el candidat socialista se’n va a dormir té remordiments de consciència i que, per això, fa un ‘discurs trampós’. ‘Com si hi hagués un 155 bo i un de dolent, com el colesterol’, ha ironitzat el candidat de JxCat, que ha subratllat que, en tot cas, només hi ha un 155 ‘dolent’ -el que s’aplicarà fins al 21-D-, i un de ‘molt dolent’, el que hi haurà després de les eleccions en cas que els unionistes guanyin els comicis. ‘Si en poques setmanes ja veiem la devastació que estan disposats a fer, què faran en quatre anys?’, s’ha preguntat. En contraposició, el cap de cartell de JxCat ha asseverat que el que ‘fa perdre la son’ a la Moncloa és que la nit del 21-D obrin les urnes i vegin ‘tots els vots de groc’, en referència al color que simbolitza el desig per l’alliberament dels presos polítics i els membres del Govern que romanen a Brussel·les. Finalment, i aprofitant l’acte en terres lleidatanes, Puigdemont ha reiterat que el PSC i el batlle de Lleida, Àngel Ros, són ‘col·laboradors necessaris i imprescindibles’ per a l’aplicació de l’article 155 que permetrà que l’estat ‘s’endugui’ les obres d’art de Sixena. ‘El PSC ha fet de porter del 155, n’ha obert les portes’, ha argumentat. Al seu torn, Rull ha conclòs la seva intervenció citant el polític sud-africà Nelson Mandela, que deia que ‘un guanyador és un somiador que mai no s’ha rendit’. Segons el conseller, els catalans no s’han rendit mai i que persegueixen l’objectiu de deixar als seus fills ‘un país millor i més digne’. A Mollerussa també hi ha intervingut el cap de llista de JxCat per Lleida, Josep Maria Forné, que ha reclamat que aquesta candidatura s’imposi dins el bloc sobiranista: ‘En aquesta victòria es referma la dignitat de la reinstauració del president i del que significa’, ha asseverat. A més, el portaveu de JxCat, Eduard Pujol, ha sentenciat que les enquestes ja indiquen que hi ha una ‘marea’ de gent que apunta que el 21-D guanyarà la candidatura de Puigdemont.

Summary: Puigdemont adverteix que el que s’ha vist fins ara amb el 155 ‘només serà un joc de nens’ si governen PSC, Cs i PP


La primera ministra d’Escòcia, Nicola Sturgeon, ha reclamat la convocatòria d’eleccions generals al Regne Unit després de l’anunci de la dimissió de la primera ministra i cap conservadora Theresa May. Afegint-se així a la crida del partit laborista, Sturgeon ha criticat que ‘un altre ‘tory’ es pugui instal·lar al 10 de Downing Street sense unes eleccions generals’. La sortida de May ‘no resoldrà l’embolic del Brexit’, i l’única opció és ‘retornar la qüestió als ciutadans’, ha dit, en referència a un nou referèndum sobre la relació amb la UE. A més, Sturgeon ha dit que la possibilitat que hi hagi un nou primer ministre britànic de la línia dura del partit conservador fa més important que mai reclamar també un referèndum sobre la independència d’Escòcia. Sturgeon ha agraït a Theresa May la seva feina, tot i admetre les seves ‘profundes discrepàncies’, sobretot sobre el Brexit i la seva ‘manca de respecte’, ha dit, ‘pels interessos d’Escòcia’. ‘Tot i això, el lideratge és dur, especialment en els temps que corren, i es mereix que li agraïm el seu servei’, ha dit Sturgeon. En una sèrie de piulades, la líder escocesa també ha carregat contra la possibilitat que l’ex-ministre d’Exteriors Boris Johnson sigui el relleu de May. ‘Quin hipòcrita’, ha piulat, en resposta a una piulada de Johnson agraint la tasca de May dins de Downing Street. ‘Que Boris Johnson com a primer ministre sigui una proposta seriosa és una prova més que el ‘tories’ han perdut el nord. Res, a banda del Brexit, ha destrossat més la reputació internacional del Regne Unit en els últims tres anys que el seu mandat ridícul com a ministre d’Exteriors’, ha assegurat.

Summary: Sturgeon reclama eleccions al Regne Unit després de la dimissió de May


Un dels escorcolls que va fer ahir la guàrdia civil va ser a l’Ajuntament d’Olot, on ha demanat informació sobre contractes del servei de recollida d’escombraries. Els agents hi han anat amb dos vehicles, l’un amb el logotip de la guàrdia civil i l’altre sense. Com que els han aparcats en un lloc on no era permès, la policia local d’Olot els ha acabat multant tots dos. A continuació podeu veure el vídeo i la seqüència de fotos de l’escena: La guàrdia civil ha arribat de bon matí a la casa de la vila d’Olot: En directe, la @guardiacivil escorcollant l’ajuntament d’#Olot. I tota la premsa avisada, no fos cas! #laPPortada pic.twitter.com/jKG0wHBkJU — AlbertDM ||*|| 55% (@albert_dmcat) October 21, 2015 El cap de la policia local, Ignasi López, s’ha adreçat al cotxe de la guàrdia civil i hi ha deixat una multa perquè era mal aparcat: La Guardia Civil acude hoy al Ayto de Olot a por un expediente y la P. Local le casca una multa😂😂 vía @GuidoCengia pic.twitter.com/HD6pzGMCUy — Ivan Martínez (@ivanmarnet) October 21, 2015 Finalment, l’agent que feia guàrdia a l’ajuntament ha anat fins al cotxe per treure’n la multa: La policia local d’#Olot multa el cotxe de la Guàrdia Civil aparcat davant l’Ajuntament, mentre es fa l’escorcoll pic.twitter.com/wMT8bUiNTq — Marta Martín Riera (@MartnRiera) October 21, 2015 Quan ha acabat la patrulla oficial, el cap de la policia local s’ha adreçat fins al cotxe que no anava identificat amb l’escut de la guàrdia civil i també l’ha multat. Tant se li n’ha donat que hi hagués un agent ben bé darrere seu, que s’ho mirava amb incredulitat. Vegeu una fotografia que capta aquest instant precís: El cap de la policia local d’Olot, Ignasi López, multant un vehicle de la guàrdia civil -sense logotip-, mal aparcat davant l’ajuntament, sotjat per un agent del cos. I ací teniu el vídeo captat per Olot Televisió: VIDEO: La Policia Municipal d’Olot multa la Guàrdia Civil per tenir els cotxes mal estacionats davant l’Ajuntament. pic.twitter.com/sH0MoLeTjn — Olot Televisió (@olotelevisio) October 21, 2015 Si no el veieu bé cliqueu ací.

Summary: Vídeo: la policia local d’Olot multa els cotxes de la guàrdia civil que fan l’escorcoll a CDC, per haver aparcat malament


El vice-president del govern i conseller d’Economia, Pere Aragonès, creu que fer un nou pressupost partint de zero per a encarar la crisi del coronavirus no és la solució perquè caldria dedicar-hi sis mesos. ‘No podem esperar sis mesos a fer el pressupost, potser llavors serien previsions desfasades. És millor gestionar la situació amb el pressupost del 2020 que eleva el sostre de despesa de 3.000 milions d’euros que no amb el del 2017 prorrogat. Necessitem instruments ara mateix’, ha defensat en una entrevista a Catalunya Ràdio. Segons Aragonès, una vegada aprovats els comptes es poden fer les modificacions que calgui perquè la llei ho permet. A parer seu les mesures econòmiques del govern espanyol són un pas però insuficient per a afrontar la situació. Pensa que és important de mantenir la cadena de pagaments i que les nòmines es continuïn pagant. Pel que fa a la moratòria del pagament de la hipoteca per a persones vulnerables anunciada per Pedro Sánchez, Aragonès ha demanat que s’hi inclogui també el pagament de lloguers i ha recordat que aquests darrers anys hi ha hagut més desnonaments de llogaters que no de famílies amb hipoteques. Així mateix, ha explicat que ahir havia participat en una reunió per videoconferència del Ministeri d’Hisenda espanyol amb responsables econòmics de les comunitats autònomes, en què es va transmetre que s’anirien prenent les decisions que més necessiti l’economia i que després ja es parlaria d’estabilitat. ‘Tots els objectius d’estabilitat, dèficit i de regla de despesa se n’han anat en orris’, diu. Per Aragonès, calen més mesures econòmiques que les que ha aprovat el govern espanyol i una injecció directa de diners del sector públic. En definitiva, demana més claredat i intensitat a l’estat espanyol en la decisió i aplicació de les mesures. Quant a les ordres de mobilitat per a combatre el coronavirus, el vice-president ha dit que la realitat era diferent segons els territoris: ‘Les solucions homogènies no poden servir’, ha dit. També ha insistit que el govern no demana competències sinó una restricció molt més gran de la mobilitat.

Summary: Aragonès descarta un nou pressupost i proposa de modificar el del 2020 una vegada s’aprovi


El diputat d’ERC i exconseller del PSC Ernest Maragall considera que ‘un no president no val cap presoner més’. Així ho ha manifestat en una entrevista al diari Ara, en què ha afegit que tampoc no creu que Puigdemont, ni JxCat, ni ERC, ni la CUP vulguin que hi hagi més empresonaments. Maragall ha fet una crida perquè l’independentisme respongui l’estat amb ‘intel·ligència’ en aquesta ‘nova etapa’. Pel diputat, ara cal ‘un govern que funcioni, amb un president que pugui constituir govern’. ‘Com combatem millor l’abús de poder? Oferint-li més víctimes? Per amor a un gest sublim, simbòlic i heroic sense continuïtat ni possibilitats de convertir-se en eina útil? O per una altra via que hem de saber trobar?’, s’ha preguntat. ‘No podem prescindir de l’actiu Puigdemont. Si ara trobem una via perquè pugui culminar la investidura, fantàstic. Treballem en això. Però no ha de ser simplement un gest, ha de voler dir una concreció real en una institució. Amb un govern que funcioni, amb un president que pugui constituir govern’, ha dit Maragall en l’entrevista. Sobre si acceptaria ser conseller de nou, ha contestat: ‘Tinc tres quarts de segle. Hauríem de tenir govern, institucions, Parlament de Catalunya treballant al 100%. Dit això, allà on calgui’. L’exconseller ha considerat que si ‘Roger Torrent hagués d’assumir ara responsabilitats penals’ i s’hagués d’acceptar que segueixi el 155, ‘seria la pitjor manera de protegir Puigdemont en la seva posició imprescindible en el terreny internacional’. Maragall també ha dit que en el procés independentista ‘hi ha hagut una excessiva focalització en la independència’. ‘Estem fent bé de parlar ara de República, perquè vol dir més coses. Ara estem pagant, en part, el preu de no haver fet prou en el terreny d’anar guanyant-nos el país en tota la seva dimensió. És una part que ens toca fer ara’. Maragall ha criticat que l’estat està ‘destruint la constitució, la llei d’enjudiciament criminal’ i a més ‘abusa del Codi Penal’ i ha considerat que ‘fa pocs anys era impensable’ que hi hauria ‘presos polítics’ després de la Transició. ‘No havíem calculat que l’estat podria arribar a aquests extrems, fins al punt d’utilitzar la violència institucional i anul·lar la separació de poders’, ha subratllat. En aquesta línia, ha manifestat que ‘el més interessant d’aquesta constatació és veure com es pot convertir aquest aprenentatge en encert en l’estratègia que hem de desenvolupar en aquesta nova etapa’. El diputat d’ERC també ha dit que es volia que la declaració d’independència ‘fos efectiva per a obrir la porta a un diàleg institucional que la reconegués’. D’altra banda, ha afegit: ‘Em sembla que ara per ara el debat ja no és decisió unilateral sí o no, sinó saber què significa fer un desafiament a l’estat’. I significa, ha considerat, ‘que ha de ser amb intel·ligència, amb la màxima ambició, i anteposant la construcció dels instruments bàsics per fer la República’. ‘No confiant simplement en la capacitat de desafiament, mobilització i enfrontament directe amb les institucions de l’estat. És possible que hi hàgim de tornar, però fem-ho amb les eines i instruments adequats’, ha subratllat.

Summary: Ernest Maragall: ‘Un no president no val cap presoner més’


El conseller Toni Comín (1971) és eurodiputat europeu de ple dret després de set mesos de batalla judicial. Finalment, els seus votants ja el tenen dins el parlament treballant. VilaWeb l’acompanya de l’hemicicle al seu despatx, on fem l’entrevista. Tardem trenta minuts a arribar-hi: Comín saluda uns catalans entusiastes, molta premsa espanyola l’atura, es troba amb el diplomàtic espanyol i eurodiputat Ernest Urtasun al pont que comunica amb els despatxos i, una vegada dins, a mitja entrevista, Comín surt un moment a parlar amb Boye. És un primer dia intens. —Fa vint-i-quatre hores que sou en aquest edifici. Com us sentiu? —Els meus sentiments es poden resumir en quatre idees. Primera, reconeixement i recompensa. El nostre esforç ha tingut un resultat. Hem defensat una estratègia de l’exili que va ser molt poc compresa. I fins i tot bescantada per uns i altres. Hem sentit coses molt dures sobre què era i quin sentit tenia l’exili. Nosaltres sempre dèiem que l’exili era una estratègia imprescindible. Ara es demostra. Les grans victòries de l’independentisme vénen d’aquí. Vénen d’Europa. Sempre vam dir que trigaríem més o menys, però donaríem fruits. Ara s’ha demostrat. —Segon sentiment? —Indignació. L’Oriol no és aquí. I això és una aberració. L’enèsima. Hi ha un abús absolut i una deshonestedat manifesta del Tribunal Suprem (TS). Tot s’ha muntat per poder desobeir la resposta europea. Han fet la pre-judicial, una peça separada, fan la sentencia abans de la resposta que he demanat. Tot planificat i programat. La barbaritat de dictar sentència sense esperar el tribunal no té nom. I el TS afirma que si de cas ja creurem en els casos que vinguin d’ara endavant, però en el de Junqueras, no. Indignació seria el segon. —Tercer? —Responsabilitat. Ara tenim una espasa molt més grossa per a lluitar en aquest combat èpic per l’autodeterminació de Catalunya. Tenim unes armes molt més grosses. I per tant la responsabilitat és més gran. Hem de ser capaços d’utilitzar aquesta arma d’una manera intel·ligent i valenta. —Finalment, quart: —Emoció. Rebem desenes i desenes de missatges aquests últims dies. Que ens diuen ‘ploraré, que la vostra entrada és una victòria per a nosaltres’. Jo he de vigilar de no deixar-me endur per les emocions, perquè veus que són centenars de milers de persones que saps que entren amb tu. I després hi ha una carpeta íntima: en moments intensos com aquests de la teva biografia sempre són moments de nostàlgia de la gent que no tens. Que no són amb tu. Cadascú té els seus. Penso en un germà. Comín, a la seva taula del despatx (fotografia: Albert Salamé). —Quins fruits en podeu treure, del Parlament Europeu? —Bàsicament, dos: un és el reconeixement internacional de Catalunya com a república. L’altre, el canvi de paradigma sobre l’autodeterminació. Totes dues van molt lligades, perquè Catalunya ha de liderar aquest canvi de paradigma. El president sempre es fa una pregunta que recullo: el món, com vol canviar les seves fronteres? Només es pot fer de dues maneres: de manera pacífica i negociada, o en un conflicte no precisament pacífic. En el cas d’Europa encara és més interessant. —Per què? —Perquè Schengen vol dir que fer més estats no vol dir que facis més fronteres. Per tant, l’autodeterminació a l’interior de la UE hauria de ser vista de manera radicalment nova. El canvi de paradigma és veure que a la UE les ampliacions internes s’han de preveure i regular d’una manera normal. Reconèixer l’autodeterminació dins la UE hauria de ser molt més fàcil. Perquè l’impacte de la independència és molt més baix. El gran enemic del dret d’autodeterminació és el principi d’estabilitat. I aquí desapareixeria. Crec que tenim tots els números per liderar aquest canvi de paradigma. Però això val per a Escòcia, Flandes o el que sigui. —Avui Puigdemont ha parlat en anglès. Vós també el fareu servir? —No. Jo faré servir el francès. Un dia espero poder fer servir el català. A mi el francès m’agrada molt. Si parlés en castellà, tothom m’escoltaria amb traducció simultània. En francès m’assegura que moltíssima més gent m’escolta sense intermediaris. M’estimo més dirigir-me amb una llengua més comuna. —M’agradaria que em valoréssiu el president del parlament, Sassoli. —Va tenir una actuació molt meritòria, el 19 de desembre. Però divendres crec que el parlament hauria hagut de fer una consulta abans de prendre la decisió de no acceptar Junqueras. Una consulta a la justícia. Ara, tot això no s’ha acabat. I crec que ell és un demòcrata. Ho ha demostrat. —Comín i Puigdemont volen entrar al grup Verds-ALE. No és pas clar com acabarà. —Hi ha hagut un canvi d’ERC, positiu. Jo sempre dic que tot és bo si acaba bé. M’hauria agradat que ERC des del minut 1 hagués donat suport a la nostra entrada? Sí. Però hi dóna suport ara. I això és positiu. I no tan sols ERC. ALE ja ha dit que ens hi vol. Ara falta que el grup dels Verds, i el seu buró, decideixen el què. —Al matí hem parlat amb Lambert. No hi sembla pas gaire a favor (vídeo). —Ho he vist. I em dol. No hem parlat mai directament i ens trobem aquesta actitud seva. I ens diu que ens n’anem amb els nostres amics de la NV-A. I no hem d’anar a GUE, on tenim els nostres amics de Die Linke? O els del Sinn Féin? O a l’ALE, amb l’SNP? Per què no al grup liberal, on tenim els amics eslovens, que ens han ajudat com el que més? Ho trobo poc cortès, això que ha fet el senyor Lambert. Si parla de nosaltres, que s’informi més bé. Si hem de ser desagraïts del NV-A, que ens han ajudat sempre a Bèlgica, en canvi de res, també hem de ser desagraïts amb Die Linke, que ens va ajudar com ningú a Alemanya, o amb els liberals eslovens? No entenc la seva posició, de debò. Ernest Urtasun (esquerra) i Toni Comín es troben camí dels despatxos del Parlament Europeu (fotografia: Albert Salamé) —Iratxe Garcia, dirigent del PSOE i dels socialistes europeus, ha dit tres coses: assumim que Puigdemont i Comín són eurodiputats. Sí a la desjudicialització del conflicte. I volem deixar treballar la justícia, i el suplicatori deixa treballar la justícia. —Si tot això no fos tan seriós, l’argument de la senyora Iratxe faria riure: hem de deixar treballar la justícia, o hem de desjudicialitzar el conflicte? Són coses incompatibles. No ensarronem l’oient. O judicialitzen, o desjudicialitzen. Quan els socialistes votin, sabrem què volen. Pels seus fets ho sabrem. I també veurem què voten els socialistes europeus, que potser no és igual que els espanyols. O si hi ha diferències entre els liberals europeus i els espanyols. Ara, també et dic que podem perdre el suplicatori i guanyar una batalla política. —Com? —Si el suplicatori avança, se suscitarà un debat al Parlament Europeu. I tindrem l’oportunitat d’explicar-nos molt millor. I deixar veure a tothom de manera molt més clara que Espanya es troba en una deriva autoritària i que el problema que té és que no ha trencat amb el franquisme. Que la transició és una farsa i que la cultura política espanyola és autoritària. Però jo, en el fons, no voldria només guanyar aquest debat. També voldria guanyar la votació. Hem d’aspirar a guanyar tots els fronts del suplicatori. És una de les lliçons: no donar-nos mai per vençuts. —Toni Comin hauria votat no a Pedro Sánchez? —Hauria estat molt millor negociar junts i sense prometre els vots abans de començar el resultat de la negociació. I potser l’abstenció hauria tingut sentit. Amb aquest resultat l’abstenció és un regal molt gran. Perquè ara Sánchez és president. I la banda catalana ja veurem quin resultat en treu, de la taula de diàleg. Que tu t’abstinguis en canvi que ell digui que seurà amb el president de la Generalitat… home. És evident que ha de fer-ho. És la seva obligació. —Han canviat de llenguatge. Ara parlen de conflicte polític. —Javier López (PSOE) avui deia que el conflicte és entre catalans i no entre Catalunya i Espanya. Saps qui va parlar de conflicte polític? Mariano Rajoy. Si les investidures les hem de donar tan barates… Crec que no han negociat amb prou força. Hi havia la possibilitat de fer negociació més intel·ligent. Sincerament. —Consells per al president Torra? —S’ha de combatre per impedir que facin això que intenten. Esperem a veure les mesures cautelars del Tribunal Suprem. I jo crec que ell s’ha de mantenir ferm en allò que ha decidit. —Qui us ha donat la gran benvinguda? —Recordo que ahir a l’hemicicle va venir Manon Aubry, de la França Insubmisa, que ens va venir a veure i ajudar. És ella la que ens va ajudar a entrar el pòster de ‘Free Junqueras’. Manon és la presidenta de l’Esquerra Unida Europea / Esquerra Verda Nòrdica, i una de les eurodiputades que assenyala Político avui entre les més influents del mandat, al costat de Carles Puigdemont. —Si torneu a l’estat espanyol, us detindran. —No tornarem fins que no aixequin l’ordre de detenció. Això segur. —Si l’aixequen, també ho farien. —Llavors ja ho veurem. Però de moment el jutge manté l’ordre de detenció espanyola, tot i la immunitat europea. Les penques que s’han de tenir són immenses. En el debat del suplicatori aquest fet ens ajudarà bastant. —Continuareu vivint a Lovaina? —Sí. Sóc a 20 minuts del parlament de Brussel·les. És tant com tardava abans de casa meva, a Barcelona, per anar al Parlament de Catalunya.

Summary: Toni Comín: ‘Les grans victòries de l’independentisme vénen d’Europa’


Núria Pradas és llicenciada en filologia catalana i va començar ensenyant llengua i literatura. A les aules va descobrir la seva passió per la literatura i es va posar a escriure per a petits i joves, fins que el 2014 va fer el salt a la literatura per a adults amb La noia de la biblioteca. De llavors ençà, s’ha consolidat com una de les autores amb més projecció internacional (vint mil exemplars venuts a Alemanya de Somnis a mida ho palesen) i en una referència a casa nostra. Amb Tota una vida per recordar va guanyar el Premi Ramon Llull. En aquesta obra, seguim Sophie Simmons en cerca del seu somni: ser animadora a Disney en el moment en què els estudis encaren un dels moments més importants de la seva història, amb l’estrena de Blancaneu. És una novel·la sobre una de les professions més fascinants de Hollywood, en què també veiem la cara fosca de la indústria dels somnis. ―Presenteu una història poc comuna: fins ara, bona part de la literatura catalana ha parlat de personatges de casa o a tot estirar d’Europa, i vós canvieu d’època i de territori… ―No se m’hauria acudit mai, però la meva filla és animadora i il·lustradora i s’ha passat bona part dels estudis explicant-me que difícil que havia estat per a les dones d’arribar a l’animació, un ofici que els era vetat. I de mica en mica m’hi vaig anar entusiasmant. Si no hagués estat per ella, m’hauria estat molt més complex explicar com s’animava en aquella època. Vaig anar-hi entrant, ella m’ajudava en els aspectes tècnics i per a mi ha estat un repte fascinant. ―I al final, festa grossa. ―Al final, focs d’artifici i tot. ―Què implica aquest premi en la vostra carrera, en algú que prové del món infantil i juvenil, el planter de lectors, injustament menyspreat? ―Encara em costa molt de creure-m’ho, però sí que és veritat que vinc del món infantil i juvenil. Fa més de vint anys que sóc en aquesta professió i encara escric per a nens i joves i, és clar, és veritat que un premi com aquest és un premi a una novel·la, però per a mi és un reconeixement. Una de les coses que m’ha fet més il·lusió és que hi ha hagut molta gent que n’ha estat contenta. ―Per què crèieu que als autors de literatura infantil i juvenil, quan feu el pas a la literatura per a adults, us miren de dalt a baix? ―No ho sé. Algú em demanava fa poc quina diferència hi havia entre escriure per a joves i escriure per a adults i no ho sé. Els temes, potser, però el respecte al lector, la informació, les ganes de fer-ho bé i el respecte cap a mi mateixa, això no canvia. Només faltaria pensar que quan són petits no se n’adonen. Abans del 2014, quan vaig fer La noia de la biblioteca, em deien si no m’atrevia a escriure per als grans. Alguna vegada hi ha hagut algun comentari que diu: no, és que és una autora juvenil. Jo em considero escriptora i ja està. Penso que tenim molt poc respecte cap a la literatura infantil i juvenil. ―Ningú no ho diria, però aquesta novel·la també és feminista… ―Tampoc no m’agrada posar etiquetes, però si n’hagués de posar una, quan tu reivindiques que una dona en el passat hagués de lluitar tant, simplement per la feina que feien els homes, tenint la mateixa formació i el mateix talent, doncs vulgues que no fas un al·legat per la lluita d’aquestes dones, jo diria que un homenatge. ―I també ens desmitifiqueu Disney… ―He procurat que Disney hi sigui de fons i ser molt objectiva amb la seva figura. A mi m’encanta perquè és d’aquelles figures amb què pots fer blancs i negres. D’una banda, és el geni, evidentment que ho era; que sabia envoltar-se d’uns altres genis, això també ho tenia; que va fer un pas enorme per a canviar el món de l’animació. Però hi ha també aquell Disney a qui tothom li fa vaga perquè no accepta que té una empresa i que ha de tractar els treballadors amb unes condicions i en igualtat. I no fa mai les paus amb els animadors que fan vaga, per molt amics que fossin. Hi ha aquests dos Disney i hi són de fons. Però jo no volia fer una novel·la sobre Disney perquè això era molt fàcil, hi ha massa informació. Jo volia fer una novel·la d’animadors. ―Però el rerefons hi és, i el rerefons és un tipus tan genial que es congela esperant de reviure en el futur… ―Diuen que això és un mite, però passa que hi ha moltes coses bones a dir de Disney, té molts fans. Amb Blancaneu fa un pas de gegant en el món animat; és agosarat, ja ho diuen: la bogeria de Disney. ―Però aneu un pèl enrere, amb Els tres porquets, que jo crec que és el gran moment en què ell s’adona que hi ha un altre món possible… ―Sí, hi ha petites coses que fan preveure que és un visionari. Quan s’estrena Blancaneu ell munta a l’exterior del cinema el món dels nanets, una atracció que ja fa preveure allò que serà molts anys després Disneyland. Ell té aquestes coses al cap i les fa realitat. ―També hi ha una dicotomia important entre dues ciutats, Nova York i Los Angeles. La vostra protagonista ve d’una família que no és precisament rica, arriba a la fàbrica dels somnis i sembla que no és tan meravellosa quan hi arriba… Aquesta part de la indústria també ens l’han amagada… ―Sí, evidentment. Hi havia els animadors que cobraven tres-cents dòlars la setmana, que eren uns quants, però els seus ajudants, que animaven tan bé com ells, en cobraven dotze. I realment els grans fitxatges, els grans animadors, eren quatre, eren quatre estrelles que Disney tenia consentits, però la realitat és que costava de sobreviure. Per una altra banda, també és cert que en una època de manca absoluta de feina, de depressió total, Disney va donant feina, i busca dibuixants, sobretot quan hi ha les grans produccions. Animava molt els carrers de Los Angeles una figura d’en Mickey que deia a la gent que passés pels estudis si tenia talent, que hi havia feina, perquè es buscaven animadors. Dins la foscor, ell va mantenir l’esperança de molta gent, sobretot dins el ram dels artistes. ―A la novel·la reivindiqueu l’artesania de l’ofici, una artesania que entronca amb l’artesania de l’escriptura, també… ―Comparant aquests dos mons, el de l’animació i el de l’escriptura, és veu clar que el de l’animació ha canviat moltíssim i em costava molt fer-me’n a la idea. Era totalment artesà, cada departament subdividit en molts departaments: el departament d’art feia la música i els personatges, això passava als animadors i d’aquí als netejadors i d’aquí als coloristes. En el món de l’escriptura potser aquests canvis tan radicals no els hem viscutas i continuem essent individus solitaris que somniem truites a casa i intentem convertir aquests somnis en novel·les. L’un ha evolucionat molt i l’altre no tant. En el nostre ofici passa que viure’n i convertir aquesta afició i aquesta passió en una professió continua essent molt difícil. ―Les vostres obres per a adults ens mostren molt sovint professions i protagonistes femenines que demostren que tothom té una novel·la possible… ―Sí, no ho he fet expressament, l’una m’ha portat a l’altra. Mentre feia La noia de la biblioteca vaig descobrir el taller de confecció Santa Eulàlia, però el de la Rambla, el que ja no existeix, i vaig dir això és una novel·la; parlant de moda vaig descobrir els perfums i després vaig dir: para. I mira al final no he parat, potser perquè estàs tancat en una mena de novel·les que jo diria costumistes amb aires femenins, que potser me n’he anat una mica de Barcelona però que mantenen el to. M’hi sento còmoda, però també penso que n’hauré de sortir. ―Us n’heu anat de Barcelona però no de l’època… ―És que el segle XX m’apassiona. ―Sí, però molt concretament els anys quaranta i cinquanta, aquesta època que és molt maltractada per la literatura, que poca gent la utilitza. En canvi, a partir dels seixanta hi ha moltes més obres… ―Tens raó. És una època riquíssima en fets històrics i és molt novel·lable perquè dóna molt de joc. A mi m’agrada molt aquesta època, però passa que de vegades m’hi he trobat per casualitat. Quan vaig fer aquesta novel·la em vaig adonar que som a la meitat dels anys trenta per anar cap als anys quaranta, que som al mig d’una depressió i que he d’anar amb molt de compte a explicar aquest fet històric, perquè sense entrar gaire a fons a explicar què va significar la depressió als Estats Units, la veritat és que canvia molt les coses. Però t’hi porta una mica el tema: sense buscar-ho tornava a ser allà. ―I la guerra, la Segona Guerra Mundial. Què canvia a Hollywood la guerra? ―Jo crec que una mica el símbol del que canvia el trobem en la protagonista, una noia que vol ser animadora, un somni que pensa que és impossible i que de mica en mica és a punt d’aconseguir. En aquest moment hi ha un trencament total: els somnis ja no compten, els somnis no hi són presents. Ha de tornar als seus orígens per sobreviure a Nova York una altra vegada. Penso que és el símbol del que passava, la guerra és un trencament bestial. ―També parleu de la possibilitat de la reconversió, dels segons naixements, que qui té un ofici es pot reinventar… ―Sí. Acaba sobrevivint i reinventant-se i no renuncia a un futur, però és el parèntesi. Potser llavors serà el moment, però mentre ha de sobreviure i té la sort de sobreviure bé gràcies a les seves qualitats i els seus valors artístics pot anar tirant, però deixant Los Angeles. Sobretot una guerra significa dispersió, l’atomització dels amics i dels companys dels darrers anys, tornar als orígens, tornar-te a casa i esperar que aquella tempesta passi. ―Com a autora de literatura infantil i juvenil, és inevitable que us demani sobre la socialització dels llibres i sobre la pèrdua de lectors en un moment de l’adolescència que com més va més s’avança… ―Pel que fa a la socialització, evidentment no hi estic gens d’acord perquè ensenyem que els llibres no són ni dignes d’arribar a cada lector: amb un passem tots, i si passem tres o quatre anys encara millor. Això no pot ser. No pot ser si hi ha pares d’alumnes que et diuen que els llibres són cars i els nens porten unes vambes que fan caure d’esquena. Ensenye, a no comprar llibres perquè no cal. No comprem llibres, no donem l’oportunitat que tinguin la seva biblioteca infantil, jo encara guardo totes les ‘Històries exemplars’ de Folch i Torres que em regalava el meu avi i això ara és impensable. Quant a la pèrdua de lectors, veig un salt molt gran entre els nens de vuit i nou anys, que quan vas a l’escola et reben amb molta alegria i et toquen gairebé, perquè no s’ho creuen, i els pre-adolescents de tretze, que tant els fa tot i que passen de llegir; entres en una aula i et diuen que no saben què hi fas perquè ells ja no llegeixen. Aquí els perdem. L’esforç dels professors per no perdre lectors és una batalla dura. ―Els grans tampoc no llegim tant… ―Sí, hi ha una sobrestimulació important, però nosaltres també sortíem a jugar al carrer, vull dir que també la teníem. Ha canviat la manera de distreure’t i de fer coses i no sé dir-te si ara llegeixen menys que nosaltres a tretze anys, no sé dir-t’ho. És molt important l’estímul a casa, la biblioteca dels pares. Jo vaig tenir la sort de tenir-ho, de preguntar qui és l’un i qui és l’altre i agafar el llibre i tocar-lo. Si ja no hi ha aquests estímuls, suposo que aquí perdem molts lectors. ―Una de les queixes d’aquests darrers anys es referia a un cert grau d’invisibilització de les dones que escriuen en català, però sembla que darrerament les coses van canviant força… ―Sí, i mira, enguany els premis han anat a mans de dones en molts casos: el Josep Pla a la Laia Aguilar, el Prudenci Bertrana a la Montse Barderi… Jo no miro mai si hi ha més dones que homes, però sovint és veritat que abunden els homes. ―Ho faig venir a tomb perquè a la vostra novel·la els homes cobren molt més. Les dones són especialitzades en una de les parts més dures de la feina i, en canvi, són molt menys reconegudes. Els mèrits artístics no existeixen… era un món molt cruel amb les dones. ―Molt, al món de l’animació, el departament de tinta i pintura, que era exclusivament femení i amb una feina molt especialitzada i difícil, no tenia reconeixement. La meva protagonista ve de l’escola d’art i té la mateixa formació que els homes animadors, però no hi pot arribar. I en aquest aspecte he estat molt curosa per mostrar aquesta lluita. És una lluita que les dones puguin arribar a cobrar tant com els homes per fer les mateixes feines i encara hi som. Però la novel·la també és una reflexió que vol mostrar que fa molts anys que dura aquesta lluita. ―També és una novel·la d’amor i d’amors i amb algunes companyes de la protagonista molt lliures per a l’època… ―Sí. Aquí, al nostre país vivíem una repressió brutal, però als Estats Units hi havia molta més llibertat, sobretot abans de la Segona Guerra Mundial. Les guerres ho canvien tot i a l’època que jo retrato hi ha molta més llibertat que no pas després. ―Perquè no podríeu escriure una novel·la sense amor… ―Podria, però em costaria. La gent que em coneix diu que sóc molt sentimental i em costaria passar per alt aquest aspecte de l’ésser humà.

Summary: Núria Pradas: ‘Ensenyem a no comprar llibres perquè no cal’


El candidat d’ERC a la batllia de Barcelona, Ernest Maragall, ha anunciat la creació d’un circuit integral d’acollida, acomodació i accés a la ciutadania pels nouvinguts que arribin a la ciutat perquè rebin un acompanyament del consistori i puguin tenir garantida l’autonomia personal, la igualtat d’oportunitats i la cohesió social. En concret, la mesura presentada, preveu que tots els migrats que arribin a la ciutat i s’empadronin rebin informació de tots els serveis i ajuts que poden rebre de les diferents administracions amb competències en una mateixa oficina. En la mateixa línia, Maragall ha parlat d’un pla integral d’acció contra l’odi i les manifestacions de l’extrema dreta.

Summary: ERC proposa la creació d’una oficina d’acollida per als nouvinguts a Barcelona


La Sexta va emetre ahir una notícia en la qual s’inventava una suposada manifestació de funcionaris catalans contra el procés sobiranista que està emprenent el país. La Intersindical Alternativa de Catalunya (IAC), l’entitat organitzadora de la protesta i que agrupa a set sindicats de personal de serveis públics, ha denunciat la falsedat de la peça informativa. En un comunicat, explica que la marxa feta davant de la mesa general de la funció pública era per reclamar la devolució de salaris que se’ls han retallat els darrers anys als funcionaris. Fins i tot, diu que el sindicat està compromès amb l’autodeterminació de Catalunya, per la qual cosa la informació publicada no té ni cap ni peus. En la notícia, La Sexta diu que els funcionaris catalans es troben enmig del foc creuat entre la Generalitat i la Moncloa. ‘Per exemple, un mosso d’esquadra haurà de decidir si deixa d’aplicar o no la ‘llei mordassa‘ i enfrontar-se a sancions que puguin venir d’una part o una altra’. Fins i tot, descontextualitza unes declaracions d’una funcionària de la IAC que reclama que se’ls pagui: ‘O ens paga l’administració de la Generalitat o ens paga l’administració de l’estat, però nosaltres som essencials’. Tal com ho presenta La Sexta, dóna a entendre que la funcionària reclama només obeir a una de les dues parts. Per acabar el comunicat, demana a La Sexta que publiqui una rectificació on s’expliquin els motius reals de la protesta i una disculpa. Heus ací el comunicat de la IAC: Bones gent de @laSextaTV heu publicat una notícia falsa a la Sexta.comb pic.twitter.com/8K03FzO2OW — IAC (@la_IAC) November 6, 2015

Summary: La Sexta s’inventa una manifestació de funcionaris catalans contra el procés


El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, ha respost al president espanyol en funcions i candidat del PSOE, Pedro Sánchez, qui durant el debat electoral es va comprometre a dur Puigdemont a Espanya i fer que passés ‘comptes davant de la justícia espanyola’. Puigdemont ha enregistrat un vídeo en què li diu que només té dues maneres de complir la seva promesa, i que totes dues són il·legals: ‘Una és que vostè prengui, des del consell de ministres, les decisions que en una democràcia consolidada només pot prendre el poder judicial. L’altra és practicar el mateix que dirigents del seu partit i ministres ja van practicar en el passat: el segrest de persones.’ I per això li fa una pregunta directa: ‘Vostè em vol segrestar, senyor Pedro Sánchez?’ Vegeu ací el vídeo de Puigdemont: Puigdemont li ha demanat directament si vol seguir l’exemple de l’ex-ministre socialista José Barrionuevo, condemnat per la seva activitat en el grup terrorista GAL i el segrest d’una persona a l’estat francès. ‘Vostè necessita exhibir el meu cap com un trofeu bàrbar per a esgarrapar uns vots que no acaba de tenir?’, ha preguntat. Si ho fa, diu Puigdemont, ‘el més probable és que acabi com Barrionuevo i la seva banda’, tot i que pensa que no el deu preocupar gaire: ‘Quan un criminal és ministre socialista tant se val si és condemnat a deu anys de presó, perquè només s’hi passa tres mesos’. Malgrat tot, li ha agraït que ‘hagi estat tan franc’ i li hagi donat més arguments per a evidenciar que a Espanya no hi ha separació de poders. ‘En conseqüència, ni jo ni els meus companys no podríem tenir un judici just. I menys encara des que el meu cap es converteix en un reclam electoral’, ha afegit. Puigdemont li ha dit que hauria d’estar ‘seriosament preocupat per la percepció que hi ha a Europa sobre la independència judicial i la separació de poders a Espanya’, i no pas ‘contribuir a minar encara més aquesta imatge’. A més, li ha citat l’informe GRECO, que va criticar la manca d’independència judicial, i l’eurobaròmetre, que situa Espanya en el cinquè lloc començant per la cua dels països europeus en la percepció de necessitat de millora de l’estat de dret. ‘Deixi’m dir-li-ho clarament: vostè és un irresponsable. I un irresponsable no podrà comptar mai amb el nostre vot perquè el que cal és seny, responsabilitat i diàleg’, li ha dit. Finalment, Puigdemont ha dit a Sánchez que no se’n sortiria: ‘Fa dos anys que lluito i defenso els meus drets. I si ho he pogut fer ha estat perquè no sóc a Espanya. Continuaré lluitant mentre tingui llibertat per a poder-ho fer. Però no estic sol, som uns quants que som a l’exili i fem això mateix. I sobretot serem molts més el dia 10 a les urnes.’

Summary: Puigdemont respon a Sánchez: ‘Vostè em vol segrestar?’