La guàrdia civil ha entrat avui al matí a la seu de CDC, al carrer de Còrsega de Barcelona, i ha detingut el tresorer del partit, Andreu Viloca, a casa seva. La informació, l’han avançada diversos mitjans de comunicació espanyols abans fins i tot que es duguessin a termes els escorcolls. Els agents escorcollen la seu del partit just el dia que el president de la Generalitat ha de signar el decret de constitució del nou parlament, que per primera vegada tindrà una majoria independentista. Hi ha un gran desplegament d’efectius de la guàrdia civil davant de la seu de Convergència; els agents són dins de l’edifici, d’on han fet sortir tots els treballadors. Una estona abans, han vingut els fiscals Josep Grinda i Fernando Bermejo, s’hi han estat una estona i han acabat marxant en cotxe, informe Pere Cardús. Foto: Pere Cardús Els detinguts A més de Viloca, han estat detinguts uns quants empresaris acusats d’haver pagat comissions il·legals a Convergència. Entre els detinguts hi ha l’empresari Josep Antoni Rosell i Polo, director general d’Infraestructures.cat, l’organisme de la Generalitat responsable de l’obra pública. També han estat detinguts els directius de les constructores Copisa Xavier Tauler, també imputat pel cas Pujol; de Rogasa, José Luis Romero; del Grup Soler, Jordi Soler i d’Urbaser, Jordi Duran. També hi ha hagut escorcolls als ajuntaments d’Olot i de Sant Fruitós de Bages. El batlle d’Olot, Josep Maria Corominas, ha dit en declaracions a Catalunya Ràdio que la guàrdia civil els ha demanat documentació sobre el contracte de recollida d’escombraries. Joan Carles Batanés, batlle de Sant Fruitós, ha dit que els agents havien entrat a l’arxiu municipal. Les detencions han estat ordenades pel jutjat d’instrucció número 1 del Vendrell, d’acord amb la fiscalia anticorrupció. I arriben dos mesos després dels escorcolls, també de la guàrdia civil, a la seu de CDC i a la de la fundació vinculada al partit, la CatDem. L’escorcoll d’avui forma part de la tercera fase de l’operació policíaca ‘Petrum’, que investiga els suposats pagaments de comissions del 3% de la constructora Teyco al partit. La primera fase de l’operació va tenir lloc el 23 de juliol, quan es van cercar documents que provessin els pagaments de Teyco del 3% a la fundació CatDem, com a comissions per a l’adjudicació d’obra pública. En aquella ocasió, Jordi Sumarroca, conseller delegat de Teyco i fill del fundador de Convergència Democràtica de Catalunya, Carles Sumarroca, fou detingut, a més de dos membres més de la seva família. També fou detenigut l’ex-batlle de Torredembarra, Daniel Masagué, i el gestor Marià Júdez. El mes d’agost, l’actuació de la guàrdia civil es va centrar al despatx que Andreu Viloca té a la seu de CDC. La policia se’n va endur tota la comptabilitat de la fundació i caixes amb documentació requisada.

Summary: La guàrdia civil entra a la seu de CDC i deté el tresorer del partit


‘Jo vinc de deixar el meu despatx net i amb el document de traspàs preparat’, diu per telèfon José Téllez, el tinent batlle de l’Ajuntament de Badalona, que ja té coll avall que avui triomfarà la moció de censura presentada contra Dolors Sabater. ‘Preparem un traspàs impecable’, deia la batllessa ahir, el mateix dia en què s’anunciava que es tornaria a presentar a les eleccions de l’any vinent. Sabater és plenament conscient que únicament una mala entesa entre PSC, PP i Ciutadans podria evitar que triomfés la moció de censura presentada per tots tres partits. El ple de l’ajuntament la debatrà avui en una sessió extraordinària. Si els deu regidors del PP, els tres del PSC i el de Ciutadans hi voten a favor, el dirigent socialista, Àlex Pastor, serà nomenat immediatament batlle de la ciutat, quan no falta ni un any per a les eleccions municipals. El pacte entre el PP, el PSC i Ciutadans no és segellat del tot. Si més no, no s’ha fet oficial. Dilluns Xavier García-Albiol va vincular l’aprovació de la moció de censura a Badalona a un acord amb el PSC per al mandat vinent. ‘Vull que l’acord vagi més enllà d’aquests nou mesos’, va dir. Albiol, tot i tenir deu regidors, renuncia ara a la batllia i la cedeix al PSC, que en té tres i prou. Però aquesta cessió no és gratuïta i vol assegurar-se un compromís de suport programàtic del PSC per a les eleccions del 2019.El problema d’aquest acord és que el PSC vol governar tot sol, sense el PP, i els tres regidors s’hauran de repartir la batllia i les deu regidories. Composició del ple de l’Ajuntament de Badalona després de les municipals del 2015 Quan tot va començar Dolors Sabater, de Badalona en Comú (5 regidors), va poder convertir-se en batllessa ara fa tres anys i formar govern amb ERC (3) i ICV-EUiA (2) gràcies als quatre vots crucials del PSC, que després del referèndum del primer d’octubre en va perdre un: arran dels fets del referèndum i la reacció posterior del Partit Socialista, Concepción Botey es va donar de baixa del partit i va passar a ser regidora no adscrita. Ella no donarà suport a la moció de censura, però els tres vots socialistes continuen essent definitius perquè PP i Ciutadans puguin formar una majoria alternativa. El PSC no va voler entrar al govern, però sí que va arribar a acords amb l’executiu en els aspectes cabdals. De fet, fins ara havia votat a favor dels dos pressuposts del govern de Dolors Sabater, però en canvi es va girar d’esquena als comptes d’enguany. El president del grup municipal del PSC, Àlex Pastor, va dir que retiraven la confiança a Sabater perquè consideraven que havia incomplert les dues condicions principals acordades per facilitar-ne la investidura: mantenir la neutralitat institucional sobre el procés cap a la independència i impulsar polítiques socials. ‘Ha posat la ciutat de Badalona al servei del procés sobiranista’, va argumentar. ‘Jo no vull dir que tot ho hàgim fet bé. Però em fa l’efecte que, haguéssim fet el que haguéssim fet, hauríem arribat a aquesta situació’, explica Téllez, que recorda les converses per a aprovar el pressupost. ‘Ens van demanar un gest i vàrem anar a fer una foto a la seva seu. Vàrem assumir una mena d’humiliació i quan vàrem ser allà ens van dir que no volien parlar del pressupost, sinó que esperaven un gest en la qüestió nacional i que retiréssim la pancarta del balcó de l’ajuntament. Els vàrem dir que podíem parlar-ne i llavors ens van dir que el problema era la licitació de l’escola bressol… Volien un gest de trencament.’ Aquest gest de trencament ha estat el paper de Sabater amb el procés. En les files socialistes encara cou la participació de la batllessa en la proclamació d’independència del 27 d’octubre, quan va oferir un discurs a les escales del parlament. Segons Sabater, és després de la publicació del baròmetre que el PSC comença a manifestar-se per a fer-la fora de la batllia: ‘El baròmetre deia que un 60% dels votants del PSC aprovaven l’acció d’aquest govern. I una altra dada: el coneixement del cap del PSC  és del 22%. El de Dolors Sabater, d’un 86%. El d’Albiol, d’un 97%. Són dades interessants. Una tesi, doncs, és que han volgut començar la campanya ara’, explicava la batllessa en una entrevista a VilaWeb. Ella mateixa també assenyalava que hi ha la teoria que tot plegat fos ‘una certa venjança dels socialistes pel que ha passat a Barcelona, on el PSC n’ha quedat fora. No et dic que ho cregui’. Una relació tensa Després de les eleccions del 2015 el PSC va assumir el compromís de fer fora Albiol per les seves polítiques racistes. ‘No és que fem batllessa Sabater. Volíem fer fora Albiol’, deia Jordi Serra, ex-batlle del PSC, després d’anunciar-se l’acord amb Badalona en Comú, ERC i ICV ara fa tres anys. Però abans d’acabar el mandat el PSC ha canviat de parer, i no només la direcció, sinó les bases també. Àlex Pastor, dirigent del partit després d’haver plegat Serra, va consultar la militància sobre si havia d’impulsar la moció presentada amb PP i Ciutadans, i el sí es va imposar per un aclaparador 92,6% dels vots. La relació entre govern i PSC s’ha anat tesant a mesura que ha anat avançant la legislatura. La primera vegada que la moció de censura va planar sobre Badalona va ser la primavera del 2016, quan feia un any que governava aquest equip. El PSC va convocar una consulta a la militància per a valorar quin paper havia de tenir a partir de llavors, després d’haver garantit la governabilitat des de l’oposició. Una de les opcions que es podia triar era la moció de censura, però les bases socialistes van decidir d’empènyer el grup municipal a fer-se visible mirant d’integrar-se en el govern municipal. Aquest propòsit no va arribar a bon port i el PSC va continuar donant-hi suport des de l’oposició. Els fets del 12 d’octubre d’aquell any, però, van canviar l’escenari. El debat nacional es va instal·lar de ple en la política local. Durant la Festa de la Hispanitat a Badalona es van obrir les dependències municipals i l’endemà mateix els socialistes van proposar obertament una moció de censura juntament amb el PP. Tanmateix, no van poder arribar a cap acord perquè tots dos líders reclamaven la batllia. Mesos més tard, ja el 2017, la reobertura del cas del 12-O, inicialment arxivat, va dur el PP a oferir això mateix que ofereix ara als socialistes: els deu vots sense condicions i mantenir-se a l’oposició. Llavors la cúpula nacional del PSC va barrar el pas a qualsevol possibilitat d’acord, adduint que els vots del PP no podien ser utilitzats pel PSC de cap manera. Ara, amb les eleccions a tocar, la direcció del PSC ha decidit d’acceptar la proposta i recuperar una batllia que va perdre el 2011.

Summary: PSC, PP i Ciutadans, preparats per a apartar Sabater de la batllia de Badalona


El candidat republicà a la Casa Blanca, Donald Trump, ha encès una forta polèmica en tornant d’una visita a Mèxic. Després d’entrevistar-se amb el president mexicà, Enrique Peña Nieto, Trump va aterrar a Phoenix (Arizona) on l’esperaven centenars de persones. El lema principal era el mateix que durant les primàries republicanes: retornar la ‘grandesa’ als Estats Units. A Phoenix, va assegurar que el famós mur que ha previst per a evitar la immigració de la frontera sud dels Estats Units l’hauria de pagar l’administració mexicana. Però a més va prometre que, si guanyava les eleccions, deportaria milions de persones només durant la primera hora de seure al despatx oval. Segons Trump, el mur que separarà Mèxic i els Estats Units serà finançat totalment pels veïns del sud: ‘Ells no ho saben encara, però el pagaran.’ Així mateix, va aprofitar l’acte per detallar crims escabrosos presumptament comesos per immigrants il·legals i, fins i tot, va convidar a pujar a l’escenari algunes mares de persones assassinades. D’aquesta manera, Trump esvaïa els dubtes que circulaven sobre la moderació del seu discurs vers la immigració i acontentava l’ala més dura de la militància republicana. Va explicar el seu pla de deportacions forçoses per interceptar immigrants il·legals i atrapar ‘aliens il·legals’ i criminals dins les fronteres dels Estats Units. Trump va recordar que volia derogar el programa impulsat per l’administració Obama que ha atorgat permisos de feina a 800.000 joves nouvinguts que van arribar al país quan encara eren nens. I va afegir que qualsevol que entri il·legalment als EUA podrà ser detingut: ‘No hi haurà cap amnistia.’ La resposta Tot i la vehemència del discurs de Donald Trump, la resposta del seu interlocutor mexicà no va trigar a arribar. El president Enrique Peña Nieto va fet un piulet a Twitter on, a diferència de Trump, assegurava que durant la reunió entre tots dos sí que s’havia parlat del mur i que havia quedat clar que Mèxic no se’n faria càrrec: Al inicio de la conversación con Donald Trump dejé claro que México no pagará por el muro. — Enrique Peña Nieto (@EPN) August 31, 2016

Summary: Trump assegura que deportarà milions de persones tan bon punt sigui president


En la recta final de campanya per les eleccions municipals i europees, Ciutadans ha tornat a desplaçar-se en un enclavament del nacionalisme basc, com ja va fer anteriorment a Altsasu o Errenteria. Avui, una comitiva encapçalada per Albert Rivera, s’ha desplaçat fins al poble natal de Josu Urrutikoetxea, Ugao, a la província de Biscaia, però s’ha trobat amb un suport nul. Las tres derechas extremas españolas son insignificantes en la CAV #Euskadi Sólo buscan el conflicto! Hoy los vecinos de Ugao Miraballes han dado la espalda a los dirigentes de #Ciudadanos. Les han recordado que no son bienvenidos! Qué son tiempos de paz!pic.twitter.com/HZxl1gRzOI — Manel Márquez (@manelmarquez) May 23, 2019 Una concentración de unas doscientas personas con una pancarta de “No sois bienvenidos. Así no” espera a la comitiva de Cs en Ugao- Miraballes pic.twitter.com/yGmlQ6NKtm — Elsa García de Blas (@ElsaGarciad) May 23, 2019 Carteles y pancartas contra al visita del líder de Cs en las calles de Ugao-Miraballes pic.twitter.com/9do3yJCjK7 — Cadena SER (@La_SER) May 23, 2019 Hi havia comerços tancats, edificis engalanats amb llaços grocs i una manifestació al centre del poble que ha rebut la comitiva en silenci. Així ho va acordar una assemblea ciutadana ahir a la nit perquè considerava aquest acte una ‘provocació feixista’. Rivera anava acompanyat d’Edmundo Bal, Fernando Savater i la candidata al Parlament Europeu, Maite Pagaza. ‘Podeu seguir amb sirenes i alarmes, perquè mai ens callareu, no ens heu callat amb trets, no ens callareu amb sierenes’, ha dit Rivera dirigint-se al grup de ciutadans que han fet la concentració de rebuig a l’acte de Ciutadadans. Durant el seu parlament, Rivera ha estripat un cartell amb la imatge de Josu Ternera mentre ha deia que la seva formació demana ‘dignitat i justícia’ mentre ‘algunes entitats aplaudiu, convoqueu i permeteu homenatges als terroristes i demaneu la llibertat pels que han assassinat’.

Summary: Llaços grocs, silenci i comerços tancats: la rebuda del poble de Josu Urrutikoetxea a Albert Rivera


La confecció de les llistes electorals de Compromís ha portat tensió a les relacions entre els dos partits que l’integren, el Bloc i Iniciativa. La llista al congrés espanyol n’és un nou exemple. El cap de llista ja s’ha decidit i serà Joan Baldoví, i per a la segona plaça el Bloc comptava amb la secretària d’Hisenda, Clara Ferrando. Però Iniciativa ha decidit de convocar primàries per a la llista al congrés, i Isaura Navarro, que ha perdut les primàries per a les europees, s’hi presentarà, tot i que anava de segona a la llista. Iniciativa, que és el partit de Mónica Oltra, dubta que Compromís obtingui més d’un diputat a les eleccions europees del 26 de maig, i per això vol resituar Navarro a la candidatura al congrés espanyol, on ja ha estat diputada aquesta legislatura. Si guanya les primàries, Iniciativa demanarà que ocupi la segona plaça de la candidatura, i això obrirà un nou conflicte amb el Bloc. Un conflicte que hauran de resoldre les dues direccions. Iniciativa recorda que sempre ha tingut el segon lloc de la llista a Madrid, i que el Bloc també encapçala la llista de Castelló. En canvi, el Bloc considera que cedint el primer lloc per Alacant a Iniciativa ja n’hi ha prou.

Summary: El segon lloc de la llista de Compromís a Madrid enfronta el Bloc i Iniciativa


El dirigent de Podem Pablo Iglesias ha renunciat a la proposta d’un referèndum sobre la independència a Catalunya. No ho ha dit literalment, però sí que ho ha deixat entendre en la compareixença que ha fet després de la reunió amb Sánchez. Ha dit que la posició sobre aquesta qüestió no havia variat, però ha evitat de parlar de referèndum i ha proposat que el PSC, mitjançant Miquel Iceta, i En Comú Podem, amb Xavier Domènech, treballessin per aconseguir ‘una proposta de consens sobre aquesta qüestió’. I això, segons que ha dit, a Pedro Sánchez no li havia semblat pas malament. Xavier Domènech, dirigent d’En Comú Podem, sempre ha estat favorable a un referèndum a Catalunya acordat amb les institucions espanyoles. Iceta, no. I Pedro Sánchez, encara menys. De fet, avui mateix Iceta ha dit a RNE: ‘Cal canviar el dret de decidir pel deure de pactar.’ I ha definit la seva idea de referèndum: ‘Abans de preguntar a la gent sobre si es vol separar, hem de preguntar sobre un nou acord.’ Aquesta estratègia de Podem respecte del referèndum s’inscriu en el tomb discursiu que ha fet avui Iglesias en relació amb la investidura. Ara Iglesias no cerca l’abstenció de les formacions independentistes per a permetre la investidura de Sánchez, sinó la de Ciutadans. I per això, perquè la proposta d’acord sigui acceptada per Pedro Sánchez mateix, cal que el discurs sobre el referèndum a Catalunya es dilueixi. Sánchez ha avalat aquesta línia quan li han demanat per la proposta d’Iglesias, dient que estava convençut que el PSOE, Podem i Ciutadans es podien posar d’acord amb ‘una reforma constitucional federal de la constitució.’ Més informació: Iglesias s’ofereix a no ser al govern per facilitar un pacte amb el PSOE

Summary: Pablo Iglesias renuncia al referèndum per a convèncer Sánchez i Rivera


Respon MARIA LUISA GIL HERRERO: L’al·lèrgia és una patologia clínica que pateixen alguns individus i que es desenvolupen front a molècules inofensives (és a dir, que no són tòxiques ni infeccioses) anomenades al·lèrgens. L’al·lergen provoca una resposta immunitària de l’organisme, que és l’autèntica causant dels danys i la simptomatologia de l’al·lèrgia. Aquesta simptomatologia és molt variada, pot tractar-se des d’una lleugera al·lèrgia primaveral fins a patologies greus, que poden arribar a causar la mort per xoc anafilàctic. És cert que la freqüència d’al·lèrgies ha augmentat en els últims anys, de fet, actualment l’al·lèrgia és una patologia prevalent als països occidentals desenvolupats. A Espanya, 1 de cada 4 persones presenta algun trastorn al·lèrgic. El fet que unes persones sí que pateixen al·lèrgia i altres no, es deu principalment a dos motius: la predisposició genètica i l’ambient, el qual presenta una acció sinèrgica sobre l’anterior. En els últims anys, l’ambient en general ha patit variacions que han produït un augment de la incidència de l’al·lèrgia, el que representa un problema de salut pública. Malgrat que existeix aquesta connexió, no sé sap la seua causa exacta. Així i tot, existeixen tres factors ambientals principals que semblen ser els principals responsables: l’augment de la contaminació ambiental junt amb el canvi climàtic, l’augment de l’exposició a al·lèrgens i la disminució de l’exposició a microorganismes infecciosos. Respecte al primer factor, l’augment de la contaminació a les grans ciutats és evident, i és en aquests llocs on s’han desenvolupat un major nombre d’al·lèrgies. La contaminació a les grans ciutats també ha contribuït a l’augment de la temperatura dins d’aquestes, així com el canvi climàtic en general, pel que s’ha allargat l’època primaveral i han estat citades moltes més sensibilitats al pol·len durant l’hivern. A més, les partícules Dièsel provinents dels cotxes fan més al·lergen el pol·len, així com el fum del tabac, el qual, a banda, també afecta les barreres mucoses del sistema respiratori, de manera que augmenta la irritació i, per tant, augmenta també l’al·lèrgia. L’augment de l’exposició a al·lèrgens està relacionada amb el factor anterior, ja que als països occidentals desenvolupats es viu en cases molt ben aïllades i climatitzades, cosa que provoca un gran augment del nombre d’àcars de la pols als nostres habitatges, així com alguns fongs ambientals que poden desencadenar al·lèrgies. El nombre de mascotes també es troba en augment, així com el consum de diversos medicaments, aliments, etc. Per últim, existeix una teoria hipotètica respecte a la higiene actual als països occidentals desenvolupats. Aquesta especula que, com que no es troben microorganismes infecciosos a causa de l’augment de la higiene i el consum d’antibiòtics, el nostre sistema immunitari no s’estimula de la manera que deuria i, per tant, acaba desenvolupant una resposta immunitària contra alguna molècula inofensiva, que es converteix en un al·lergen. Podeu enviar les vostres preguntes a través de la web https://perques.metode.cat. Maria Luisa Gil Herrero és experta en Immunologia i Microbiologia, i és Professora al Departament de Microbiologia i Ecologia de la Universitat de València. Què és Mètode?

Summary: Per què la gent té cada vegada més al·lèrgies?


Un conflicte diplomàtic ha estat a punt deixar en l’aire la participació de la Generalitat en la commemoració del centenari de la batalla del Somme. Aquesta fou una de les batalles més dures i mortíferes de la Primera Guerra Mundial: un conjunt de gairebé dos mil voluntaris catalans –integrats en el primer regiment de marxa de la Legió Estrangera– van participar en l’ofensiva sobre el poble de Belloy-en-Santerre (1916). Encapçalats per Camil Campanyà, els catalans lluitaven enarborant la bandera estelada i amb l’esperança que una victòria aliada facilitaria la independència del Principat. Wilson Woodrow, president dels Estats Units, era un gran defensor del dret d’autodeterminació dels pobles. Els combatents veien França com el símbol de la llibertat que desitjaven. I no tan sols els catalans. El contingent de txecs i eslovacs de la Legió Estrangera tenia un anhel similar: desfer-se del jou de l’imperi Austro-hongarès. L’ofensiva va deixar Belloy-en-Santerre reduït a poc més que ruïnes i pols. Un cop silenciades les armes i, com a homenatge als catalans que havien perdut la vida, la Mancomunitat de Catalunya i la ciutat de Barcelona van contribuir a reconstruir la ciutat. Concretament, van finançar el nou ajuntament, l’església i el memorial als caiguts. Els principals carrers del poble, com a agraïment, s’anomenen rue de la Catalogne i rue de Barcelone. A la façana de l’ajuntament, a més, hi ha una placa en honor a Camil Campanyà. Anualment, es ret homenatge els morts a la batalla, però enguany se’n commemora el centenari i s’hi ha organitzat un acte d’honor. Els organitzadors es van posar en contacte amb la delegació de la Generalitat a París perquè el Principat pogués retre homenatge de manera oficial els combatents catalans. El representant de la Generalitat, Martí Anglada, va acceptar-ho de seguida. De primer, el Ministeri d’Afers Estrangers espanyol va considerar que no era part implicada en l’homenatge i va fer els ulls grossos. L’estat espanyol es va declarar neutral durant la Primera Guerra Mundial. No obstant això, el Ministeri d’Afers Estrangers francès va considerar que la Generalitat no era un actor de primera fila i, per tant, no podia participar en l’homenatge com a representant oficial. Totes les delegacions estrangeres –els Estats Units, República Txeca i Alemanya– hi seran encapçalades pels ambaixadors respectius. En aquest sentit, es va emplaçar la comitiva catalana a unir-se a una delegació presidida per Ramón De Miguel, l’ambaixador espanyol. La Generalitat, d’una manera contundent, va negar-se a participar-hi. Anglada considera que retre homenatge rere una bandera espanyola ‘seria un antihomenatge’ per a tots aquells qui ‘van morir amb total generositat’. De tota manera, critica la decisió del ministeri francès per manca de ‘flexibilitat’ i ‘consciència política’. I afegeix que un dels convidats, la República Txeca, tampoc no era un estat independent durant la batalla de Somme. En vista de la negativa catalana, els batlles del Somme van pressionar perquè s’acceptés la presència de la Generalitat i s’evités, així, que la commemoració quedés coixa. A més, la Legió Estrangera, un dels organitzadors de l’acte, ‘sempre ha estat molt agraïda’ amb el Principat, segons Anglada. I puntualitza: ‘La situació no era gens còmoda per a l’ambaixada espanyola.’ Durant setmanes es va negociar per trobar una solució. ‘Va ser complicat’, assegura Anglada. El dia de Sant Joan es va pactar que les delegacions catalana i espanyola –comitiva de perfil baix, sense l’ambaixador– hi assistiran separadament . D’aquesta manera, el conseller del Departament d’Exteriors, Raül Romeva, podrà fer una ofrena floral amb la senyera als voluntaris catalans. Anglada considera que l’acord no és ideal, perquè la Generalitat no assistirà en solitari a l’acte, però almenys és ‘una solució que dignifica els morts’. A l’homenatge també hi participarà l’orquestra Barroca de Barcelona. La batalla del Somme Els dies previs a la batalla del Somme, l’artilleria britànica va bombardar sense descans les línies alemanyes. La llegenda diu que les explosions eren tan potents i freqüents que se sentien de Londres estant. L’1 de juliol de 1916 els aliats van començar l’ofensiva terrestre perquè creien, erròniament, que les defenses alemanyes no havien resistit el bombardament. L’ofensiva es va enquistar –no es va acabar fins al novembre– i va esdevenir una carnisseria. Anys més tard, alguns soldats alemanys recordaven amb remordiment com era senzill de metrallar els soldats aliats que sortien de les trinxeres. El 4 de juliol, només al poble de Belloy-en-Santerre, van morir nou-cents membres de la legió estrangera; entre ells, cinquanta catalans, Camil Campanyà inclòs.

Summary: Catalunya i Espanya aniran separades a la commemoració del centenari de la batalla del Somme


ERC ha guanyat les eleccions de Catalunya al Senat espanyol. En concret, els republicans han obtingut 11 senadors, molt per davant de Junts per Catalunya, que n’ha aconseguit 3, un més que a l’abril, i el PSC, que tanca la representació dels partits catalans a la cambra alta estatal amb 2 senadors. Al País Valencià ha tornat a guanyar el PSPV i a les Illes també s’ha imposat la formació socialista. A la circumscripció de Barcelona, ERC ha aconseguit 3 senadors, Mirella Cortés, Ana María Surra i Robert Masih, mentre que el PSC ha obtingut el quart en joc, Manuel Cruz, fins ara president de la cambra. El candidat de JxCat, Roger Español, ha quedat fora del Senat. A Girona, ERC i JxCat han empatat a dos senadors cadascun, Jordi Martí i Elisenda Pérez en el cas dels republicans i Josep Maria Matamala i Josep Maria Cervera en el de Junts. Pel que fa a la circumscripció de Lleida, també s’hi ha imposat ERC, que enviarà a la cambra alta espanyola Sara Bailac, Miquel Camina i Xavier Castellana. Els quatre senadors lleidatans es completaran amb Maria Teresa Rivero, de Junts per Catalunya. Finalment, a la circumscripció de Tarragona els quatre senadors són Miquel Aubà, Laura Castel i Josep Rufà, d’ERC, i Santiago José Castellà, del PSC. Al País Valencià el PSOE ha estat la força més votada, amb set i per davant dels cinc del PP. A les Illes, el PP ha quedat per darrere del PSIB, que ha guanyat amb tres senadors per dos dels populars. En el còmput general, el PSOE tindrà 92 senadors i el PP 84 als quals cal sumar els tres de Navarra Suma. A les eleccions de l’abril el PSOE en va aconseguir 123, cosa que li permetia dominar el Senat i el PP 54. Vox només n’aconsegueix dos mentre que Ciutadans ha perdut els seus quatre senadors i no en tindrà cap ara. Teruel Existe n’aconsegueix dos.

Summary: ERC es manté com a tercera força al senat, on JxCat guanya un senador


La vice-presidenta del govern espanyol, Carmen Calvo, està ingressada a la clínica Ruber de Madrid per una infecció respiratòria. La Moncloa ha informat que Calvo va anar a la clínica quan va empitjorar el malestar respiratori que sentia i que, en un principi atribuïa a l’al·lèrgia estacional, però un cop allà els sanitaris van decidir d’ingressar-la per estudiar adequadament el seu cas. Arran de les sospites d’un contagi de coronavirus 2019, l’equip mèdic li ha fet la prova diagnòstica, però encara no en téé els resultats. Segons que explica la Moncloa, Calvo es tracta a la clínica Ruber de Madrid d’acord amb els convenis amb la mutualitat pública a la qual pertany com a funcionària. Com podem diferenciar els símptomes de l’al·lèrgia dels de la Covid-19? La vice-presidenta del govern espanyol va tenir contacte, abans no s’aïllessin, amb les dues ministres que són positives en coronavirus 2019: la d’Igualtat, Irene Montero, i la de Política Territorial, Carolina Darias. A banda, l’esposa de Pedro Sánchez, Begoña Gómez, també és positiva en el virus. El president del govern espanyol va fer-se les proves diagnòstiques i van ser negatives. Seguiu ací l’última informació sobre la pandèmia del coronavirus

Summary: Carmen Calvo, ingressada per una infecció respiratòria, pendent de saber si té la Covid-19


El candidat de Podem a la presidència del govern espanyol, Pablo Iglesias, ha negat que ell hagués dit mai que el referèndum de Catalunya era una línia vermella a l’hora de negociar. Ahir al vespre, en una entrevista a La Sexta, la periodista Ana Pastor li va recordar les paraules que havia pronunciat sobre aquesta qüestió l’endemà del 20-D. —Pablo Iglesias  Nosaltres entenem que la cosa més sensata per a Catalunya és que hi hagi un referèndum. I en una negociació no hi ha línies vermelles. Això no vol dir que renunciem a res. —Ana Pastor  És una expressió seva, del mes de desembre, de no fa tant, això de les línies vermelles. —P. I.: Vostè sap que no. És una expressió atribuïda. —A. P.: No, no. En una conferència de premsa posterior a les eleccions, el 21 de desembre. —P. I.: Segur que no. —A. P: Li van preguntar: ‘És una línia vermella?’ I vostè va dir: ‘Sí.’ —P. I: Crec que no, crec que nosaltres no hem utilitzat mai el terme ‘línia vermella’. I no passa res de reconèixer que no l’hem fet servir mai. —A. P: Ho és o no ho és? —P. I.: Ja he dit, per tercera vegada, que en una negociació no hi ha línies vermelles. Podeu veure-ho en el minut 30.45 d’aquest vídeo. Efectivament, l’endemà del 20-D, Iglesias va respondre afirmativament la pregunta sobre si el referèndum a Catalunya era una línia vermella. Vegeu-ho en aquest vídeo, on es contraposa amb la resposta que va donar a la mateixa pregunta en el debat televisiu de quatre candidats d’ara fa una setmana:

Summary: Pablo Iglesias menteix a La Sexta sobre el seu compromís amb el referèndum a Catalunya


L’extrema dreta d’Alternativa per Alemanya va humiliar la cancellera federal, Angela Merkel, a les eleccions d’ahir, perquè la va guanyar a Mecklenburg-Pomerània Occidental, el seu estat. Alternativa per Alemanya va quedar-hi en segon lloc, de manera que va superar la CDU de Merkel. En primer lloc hi va quedar el partit socialdemòcrata, que repetirà coalició amb la CDU. Els socialdemòcrates van obtenir-hi prop del 30% dels vots, Alternativa per Alemanya el 21% i la CDU el 19%. En total, Alternativa per Alemanya serà present en nou parlaments regionals. Si fa poc la perspectiva de l’extrema dreta d’entrar al parlament federal després de les eleccions de l’any vinent era completament impossible, ara cada vegada sembla més clara. D’una altra banda, el dia 18 d’aquest hi haurà les eleccions locals de Berlín. El resultat d’ahir s’interpreta com un atac a la política d’acollida de refugiats de la cancellera federal, que bona part del seu electoral no entén i que ha estat explotada per l’extrema dreta, amb campanyes molt dures. El ministre president de Mecklenburg-Pomerània Occidental, Erwin Sellering (SPD), ho reconegué ahir quan presentà els resultats i demanà a Merkel que canviés de política per evitar l’ascens de l’extremisme.

Summary: L’extrema dreta humilia Merkel superant-la a les eleccions del seu estat


El regidor de Cultura Festiva de l’Ajuntament de València i president de la Junta Central Fallera (JCF), Pere Fuset, ha anunciat que renuncia temporalment i indefinidament a les seves competències davant la seva situació judicial, arran del fet que el Jutjat d’Instrucció número 18 de València hagi acordat l’obertura de judici oral per l’accident laboral en el muntatge de les graderies dels concerts de Vivers del 2017 en la qual va morir un treballador. Així ho ha donat a conèixer l’edil, que ha comparegut en una conferència de premsa no prevista, al costat del batlle de la ciutat, Joan Ribó. Fuset, que s’ha mostrat molt emocionat durant la compareixença, ha explicat que pren aquesta decisió ‘personal, lliure i voluntària’, per a centrar-se en la seva defensa. En aquest punt, ha insistit en la seva innocència i ha confiat que ‘es faça justícia’. Igualment, ha remarcat que deixa aquestes funcions de forma provisional ‘pel bé de les Falles’. Aquí ha puntualitzat que se’n va ara, 25 de febrer, molt a prop del començament de les festes grans de la capital valenciana, ‘amb el deure fet’ durant cinc anys en el càrrec i deixant liquidada la gestió de les Falles del 2020. Al seu torn, el batlle, Joan Ribó, ha manifestat que accepta aquesta decisió de forma temporal i provisional fins que es faci el judici i si escau pugui tornar a les seves competències. El primer edil ha avançat que el substitut en aquestes àrees de treball serà el regidor Carlos Galiana, també de Compromís. Ribó ha precisat així mateix que Pere Fuset renuncia temporalment a les seves competències però no deixa l’acta d’edil.

Summary: Fuset renuncia temporalment a les funcions de la regidoria de festes arran del processament per l’accident de Vivers


‘Els ciutadans surten al carrer plens de frustracions i carregats d’injustícies.’ Qui parla i en fa l’anàlisi és la psicòloga clínica Anna Miñarro, especialitzada en experiències traumàtiques i en la gestió dels traumes derivats de la violència social i d’estat. I com a professional de la salut mental, diu: ‘Sortir al carrer és, de fet, una bona teràpia.’ En una entrevista anterior a VilaWeb, fa exactament set mesos, Miñarro explicava que el judici contra els presos polítics era una repetició del trauma del Primer d’Octubre i, en alguns casos, era també la continuació de traumes anteriors, derivats de la guerra i del franquisme, que s’havien anat transmetent entre generacions i que no s’havien superat. Una vegada coneguda la sentència, la situació ha canviat i la ferida no ha fet sinó créixer. ‘Ara ja no plou, ara diluvia.’ En aquesta entrevista, Miñarro parla de la manera com ens afecta psicològicament tot plegat, què hi podem fer i com, aquesta revolta als carrers que ha fet aflorar complicitats interessants entre fills, pares i avis, és també, en el fons, un acte de salut i un bon tractament. —Explicàveu ara fa uns quants mesos que el judici als presos era una repetició del trauma del Primer d’Octubre. Ara ja tenim sentència… —La sentència no tan sols és una repetició del trauma sinó que l’amplia. Ara ja no plou, ara diluvia. La sentència ha aconseguit que comenci a diluviar. I ha fet aparèixer un element nou: l’amenaça. És a dir, la sentència és amenaça i és alhora constatació d’una injustícia, la constatació que hi ha ciutadans que no poden ser reconeguts com a ciutadans de primera. —Amenaça… —Sí, una amenaça als ciutadans que es pot interpretar com una amenaça social. Hem observat que la força utilitzada per l’estat crea violència social, bàsicament dels aparells de l’estat contra els ciutadans. I aquesta és una condició mental en què el jo, el subjecte, perd la possibilitat de reconèixer i de discriminar. I, per tant, què passa? Que molts ciutadans se senten paralitzats, uns altres confosos. Penseu que amb la sentència s’han tancat possibilitats democràtiques i això crea molta frustració, una frustració greu, tant individual com comunitària. —Com la podem gestionar, aquesta frustració? —La reacció natural, d’entrada, és aixoplugar-se. Com? En grups, de manera solidària. És a dir, el ciutadà experimenta una gran frustració perquè pensa que si així no podem fer res, què hem de fer? Si el camí que havíem cregut que podia servir acaba com acaba, què podem fer? La frustració és molt forta. Es constata que hi ha drets, com el d’autodeterminació, o determinades maneres de pensar, que tenen els camins absolutament barrats. I aleshores quina sensació tenen els ciutadans? Doncs que no es pot pensar segons què i que no es pot aconseguir res pels camins que durant tants anys ens havien dit i havíem pensat que eren legítims. Ens obliguen a distingir entre legalitat i legitimitat. I, com dèiem, això porta confusió i paràlisi que, efectivament, des del punt de vista de la salut mental, és difícil d’abordar. És molt difícil perquè la paraula ha dimitit i aleshores la pregunta és: si ja no hi ha la paraula com a instrument, què ens resta, per a resoldre el conflicte? És un pensament molt dur i psicològicament obre un escenari molt complex. —A què us referiu, quan parleu d’escenari complex? —Bé, quan la paraula dimiteix apareix la violència, no la dels aldarulls, sinó la violència de la repressió i la intimidació. I ha passat això, perquè el diàleg no ha existit i la paraula ha dimitit. Si la paraula encara fos al tauler de joc, no hauria passat de cap manera. Cada dia veiem que els poders de l’estat espanyol estan més obsessionats a controlar persones, a controlar idees, a tancar webs i l’aplicació del Tsunami Democràtic, com a la Xina i a Rússia, els únics que fins ara havien fet tancar aplicacions com ara ho ha fet l’estat espanyol. I tot això, en el fons, és com afegir gas a una ampolla tancada fins que al final aquesta ampolla explota. Gairebé és una reacció natural perquè no hi ha més via. I això afecta tant ciutadans individuals com el conjunt de la comunitat: grans, petits, mitjans, anònims i de tota condició. Perquè si resulta que l’estat té l’obligació de protegir-nos però en canvi ha empresonat setze persones per les seves idees (i també caldria comptar-hi els joves detinguts als aldarulls), que nou les ha condemnades a més de cent anys de presó, que ha rebentat l’ull a quatre nois joves, que ha lesionat els testicles de dos més, que ha inventat i fabricat proves per ficar a la presó uns nois que ja fa un mes que hi són i que ara resulta que la història dels explosius que ens havien venut era mentida… Tot això, què és sinó violència? Quina reacció s’espera l’estat, havent fet tot això? —El sotmetiment? —Exacte. I podríem anar més lluny: d’aquests nois que fa un mes que són a la presó n’hi ha un que es troba incomunicat més de setze hores cada dia. Això, del punt de vista estrictament psicològic, és una forma de tortura. I per a mi no és tan sols un acte de tortura, sinó un acte de tortura exercida de manera clandestina, per no parlar de totes les il·legalitats que expliquen els seus advocats i que segons ells es van cometre durant el viatge de Barcelona a Madrid. Si el ministre Marlaska diu, com ja ha fet, que qui té el domini de la violència és l’estat, aleshores em demano per què no assumeix la responsabilitat que li pertoca, és a dir, la de resoldre el conflicte per mitjà de la paraula i la de protegir i defensar els ciutadans. Ens ho fa molt difícil als professionals de la salut mental. I amb això responc la pregunta: la tortura i altres formes extremes de força i de violència quina funció tenen? —Fer por? —Cerquen, d’una manera insidiosa i en massa, la mobilització dels aspectes més mimètics, més oportunistes i més conformistes de l’ésser humà. És a dir, aquells que ens col·loquen en una posició en què som adaptables a qualsevol cosa. Aquella posició que ens fa vulnerables. D’aquesta manera la víctima arriba a un estat de regressió i de dependència absoluta de qui té al davant i de qui té la força. Per tant, des del punt de vista de la salut mental és un atac específic cap a tot allò que és actiu i creatiu en el subjecte. És un atac al pensament simbòlic, al conflicte ètic i sobretot a la identitat, perquè la identitat s’anul·la. Sí, l’estat cerca el sotmetiment, Sánchez no agafa el telèfon a Torra. Per què? Perquè vol que primer se sotmeti. I això, d’un punt de vista de la comunitat, és molt fort, perquè crea ciutadans de segona categoria, vol que hi hagi un sotmetiment, vol un poble agenollat. I quan estàs agenollat és evident que l’amo està per sobre, dempeus, i que té el poder de decidir per tu. —Aquest és l’origen de les protestes i dels aldarulls? —Bé, és que els ciutadans han dit prou. Se senten enganyats i han decidit de no acatar més allò que consideren un abús. Surten al carrer plens de frustracions i carregats d’injustícies. Protesten per la frustració, la injustícia i la manca de futur democràtic. —S’ha parlat molt del perfil dels joves que s’han manifestat. Què ens en podeu dir? —També hi ha sortit molta gent gran i de tota mena, eh? No són tan sols els joves els que se senten frustrats. Però passa que els més joves probablement senten la frustració, la por i la injustícia d’una altra manera, d’una manera menys condicionada, i reaccionen d’una manera ben diferent que la dels no tan joves. Molts pares i mares s’han solidaritzat amb aquests joves. Evidentment, hi ha hagut més o menys alteracions en les protestes segons la violència que ha emanat de l’estat. És a dir, s’han cremat contenidors, encara no que ens agradi. Aquesta reacció, més o menys alterada, sempre ha estat vinculada a la violència que ha emanat de l’estat. La policia, que és l’estat, ha afegit més llenya al foc, en lloc de fer allò que li pertoca, que és defensar, protegir els ciutadans i estar al seu servei. —Dieu que molts pares s’han solidaritzat amb els seus fills… —Hi ha hagut una complicitat molt interessant entre pares, mares, àvies, avis i fills, malgrat els aldarulls. Molts fills són els que han encoratjat els pares i mares a participar i a protestar contra allò que durant anys han portat en silenci. Podríem dir que cada generació, a la seva manera, s’ha adonat que el règim del 78 s’havia esgotat i que no hi havia alternatives, i sortir al carrer, per a totes tres generacions, és alliberador. Hi pot haver hagut pares o mares que en un moment determinat no hagin volgut que els seus fills sortissin al carrer, per por dels aldarulls, però després han acabat pensant que sortir al carrer era una forma sana i ètica de defensa. Penseu que aquests pares o mares, i aquests avis i àvies, han patit el silenci obligat durant vuitanta anys i el maltractament del franquisme. I saben perfectament que això ha repercutit en la seva salut, tant física com mental. I per tant, per a ells, aquest ‘diem prou’ també inclou els anys repressius i d’impunitat del franquisme. Del maltractament, de la humiliació, de tantes generacions escapçades, sense esperança, i que ara, a través dels fills, volen rescabalar la dignitat. Això ha passat, efectivament. —De fet, parlant d’aquesta complicitat, un dels lemes d’una de les manifestacions d’aquests dies era ‘No toqueu el nostre jovent’. —És un lema definitiu, i des d’un punt de vista psicològic molt potent. Parlem de pares i mares i avis i àvies que han patit molt, molts dels quals encara tenen el besavi o l’avi o el pare a les cunetes. Han patit pel funeral d’estat a Franco de fa uns quants dies: un funeral d’estat en tota regla, amb l’Església Catòlica al davant, etc. Penseu que els qui criden ‘No toqueu els nostres fills’ han estat víctimes d’una transmissió generacional patològica i mai ningú no els ha demanat perdó ni els ha fet cap reconeixement públic, i l’oblit no existeix. Per tant, ara que els seus fills es rebel·len senten que són al seu costat, senten que responen no tan sols contra la sentència sinó contra aquesta impunitat acumulada, contra aquest silenci, contra tota aquesta injustícia mai reconeguda. I lògicament diuen ‘no els toqueu’. De fet, si us hi fixeu, les manifestacions d’aquests dies, amb els joves a primera línia, també són una manera d’encarar el trauma dels pares i avis. M’atreveixo a dir que una bona manera d’encarar el trauma és sortir al carrer, és una bona manera d’elaborar tots aquests dols silenciats i sovint no elaborats. —Manifestar-se al carrer, per tant, pot ser una bona teràpia? —I tant, sortir al carrer és una bona teràpia. La revolta pot ser un acte de salut. I molts dels pares dels joves i estudiants que es manifesten de segur que, d’una manera o una altra, ho han considerat així. La revolta en aquest cas apareix com una reacció de defensa de la comunitat i això ens agrupa i ens identifica. És una actitud sana, perquè és un element de defensa quan et trepitgen. Arran d’aquesta necessitat de defensa, molts pares i mares acaben pensant que sortir al carrer pot ser alliberador i ho acaben fent. Sí, aquesta revolta és bona per a la nostra salut mental. —Fa mesos també vau explicar que havíeu tractat víctimes del Primer d’Octubre. Heu treballat amb alguns dels joves que aquestes setmanes s’han manifestat i han viscut els aldarulls? Què els dieu? —Sí, treballo amb uns quants. Primer escolto i tot seguit acompanyo. No parlem de qüestions polítiques, parlem de com s’han sentit, de sentiments, i com ha aparegut o desaparegut l’angoixa. L’element fonamental, d’entrada, és que se sentin acompanyats i, sobretot, reconeguts. —Heu tingut la sensació que fossin joves violents? —No, de cap manera! De fet, hi ha hagut aldarulls, cert, i fins i tot hi ha hagut alguns moments violents, però això no es pot anomenar violència de cap manera, o almenys no de la manera que pretén fer-ho l’estat espanyol. Són joves de tota mena i condició que no són violents, però en una situació extrema de molta força sí que apareix una ràbia molt potent. Internament pensen: ‘Si no ens en sortim ni així, ni fent bondat, i si ara ja no tinc res a perdre-hi, vaig a totes i m’enfado de veritat.’ N’he tractat més d’un i més de dos i cap no tenia ni un bri de violència. Com tampoc en aquelles famílies que varen ser víctimes de la repressió i l’afusellament d’un familiar no apareix mai la venjança. —La població ha mostrat més símptomes o trastorns mentals? —Sí, podem dir que el conjunt de la comunitat mostra símptomes d’angoixa, estats d’alerta permanent, estats paranoides, por… I tot això és, en definitiva, el que vol inocular l’estat. Vol que ens quedem a casa i que tinguem por. Però em sembla que ho van calcular malament, perquè van pensar que amb la sentència tindríem només por i resulta que no ha passat. I ara la comunitat sent por, vinculada a la desconfiança, però sobretot sent malestar i ràbia. De fet, aquestes setmanes alguns dels sanitaris que han anat a atendre ferits han tingut atacs d’angoixa. És a dir, el mateixos metges que tenien l’objectiu de guarir els ciutadans són els que han hagut de ser atesos! Cal entendre que, a banda els braços trencats, els ulls rebentats i més ferides físiques, que són molt greus, han aparegut moltes ferides emocionals i símptomes vinculats a la salut mental en moltes més persones. —I com les hem de tractar? —Davant d’aquest gran malestar, la primera cosa que hem d’exigir, i no és fàcil, és ser escoltats, ser reconeguts i ser acompanyats. I tot seguit compartir el màxim possible, solidàriament. I els professionals de la salut i de la salut mental, i professionals de més àmbits, cal que pensem en metodologies pròpies en aquestes situacions tan dramàtiques. I ens han de permetre de fer la nostra feina. Hem de poder cuidar i ser cuidats. Però sobretot els professionals de la salut mental ens hem de situar com a testimonis de la nostra època. Si fem funció de testimoni i atenem adequadament, crec que podem evitar repeticions de la força i de la violència d’estat, vinculada a la violència social, que l’estat imposa amb els uniformes i alhora alertar perquè no tingui la temptació de repetir això que ha aplicat aquests dies. Per tant, també caldrà que l’estat surti i fugi de la temptació sàdica tot optant per vincular-se a la realitat democràtica. —Els ciutadans no independentistes també se’n ressenten? —Sí, és clar. De fet, cada vegada se sent més que hi ha ciutadans que no són independentistes que no estan gens d’acord amb els mètodes utilitzats per l’estat, que veuen clar que les formes són inadequades i que només serà possible d’arribar a una certa solució si es recupera la paraula. De fet, es van adonant que la responsabilitat de resoldre el conflicte cal exigir-la a l’aparell de l’estat, al poder legislatiu i al poder executiu. I que, per tant, cal votar, com a eina de diàleg, com a eina neutral i com a única via per a comptar de manera exacta. De fet, segons una enquesta recent el 45% dels espanyols consideren que el fet que Pedro Sánchez no agafi el telèfon a Torra és inadmissible. No obstant això, també hi ha no independentistes que utilitzen la desmentida i l’alienació, per raons psíquiques o polítiques, és a dir, que miren cap a una altra banda i assumeixen el discurs de l’amo, de l’estat, sense voler-ne saber res. I finalment, també hi ha un tercer perfil, el d’aquells que, com diu l’adagi xinès, en lloc de mirar la lluna miren el dit que l’assenyala, que són incapaços de veure-hi més lluny i que fan com si tot allò que passa no tingués res a veure amb ells. —Per acabar, cap consell? —La recuperació mental i la recuperació de situacions traumàtiques com aquestes per a tots plegats depèn sobretot d’un reconeixement públic d’ordre ètic i d’ordre sòcio-polític. Això és claríssim. De fet, penso que podem parlar clarament de violència d’estat vinculada a la violència social, perquè un dels propòsits que ha tingut l’estat en tot aquest procés ha estat de desmantellar els qui considera líders utilitzant totes les eines que tenia a l’abast, com s’ha encarregat de recordar Pedro Sánchez. Per tant, que l’estat fos conscient d’on som i fes un reconeixement públic de tot plegat seria el primer pas per a donar a la paraula el lloc que mereix, i abordar el dol i la recuperació. —Ara com ara, un reconeixement d’aquesta mena per part de l’estat sembla complicat… —Ho és. I, com dèiem, abans cal recuperar la paraula. Si no s’ha aconseguit ni tan sols que la paraula continués viva, ara efectivament un reconeixement públic d’aquesta mena sembla molt complicat. Però no podem ser pessimistes. Si no som capaços de reconèixer què passa, ara i des del 2017, les conseqüències de la violència i de la força cada vegada seran més devastadores, perquè conservaran i perllongaran el patiment. Sabem que la paraula només es podrà recuperar si tots els aparells que conformen l’estat acaben assumint que la política també és una qüestió moral i no legalista i, per tant, veient l’altre com a diferent però alhora com a igual. Mentrestant, reitero, el millor consell és saber on som, qui som i dir-ho, compartir-ho sense por i demanar ajuda, si convé. I, si cal, sortint al carrer.

Summary: Anna Miñarro: ‘Aquesta revolta és bona per a la nostra salut mental’


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha enviat una carta al president del govern espanyol, Mariano Rajoy, per exigir-li que publiqui immediatament els nomenaments dels consellers al Diari Oficial de la Generalitat (DOGC). Torra li adjunta el dictàmen de la Comissió Jurídica Assessora, que avala que els presos polítics i els exiliats puguin prendre possessió del càrrec. A la carta, Torra li demana que ‘sense més dilacions’ ordeni la publicació per tal que de manera immediata els membres del govern puguin prendre possessió, es posi fi a l’aplicació del 155 i es comenci a restablir la ‘normalitat institucional’ a Catalunya. Torra s’acomiada reiterant la seva plena voluntat d’un ‘diàleg sincer’ que creu que s’ha de traduir en una primera reunió aviat. Llegiu ací la carta de Torra a Rajoy.

Summary: Torra demana a Rajoy per carta que publiqui immediatament els nomenaments dels consellers


Amb el record molt viu d’un referèndum tenyit de sang i dignitat, el divendres 27 d’octubre a migdia, avui fa mig any, el parlament proclamava la independència en coherència amb el resultat de l’1 d’octubre. Aquells vint-i-sis dies que separaven el referèndum de la proclamació havien estat una eternitat en la il·lusió de la gent i una mil·lèsima de segon en la perspectiva històrica. Tot havia anat molt de pressa i, tanmateix, s’hi arribava just de forces. Les sensacions es barrejaven. Mentre a Madrid es preparava una repressió inèdita i brutal contra el govern i les institucions de Catalunya, mentre Jordi Cuixart i Jordi Sànchez ja miraven l’avenç del seu poble entre barrots, el parlament declarava la independència i els carrers de la capital s’omplien d’una gernació que emergia des de tots els racons i carrerons. El parc de la Ciutadella havia estat encerclat i pres pels Mossos d’Esquadra, encara sota comandament català, i fora de les parets del palau que fa de parlament hi havia centenars de càmeres i antenes parabòliques que esbombaven per tot el món la bona nova. Acabava de néixer una república. O potser s’havia plantat la llavor que la faria créixer. Més enllà de la muralla de càmeres, una quietud estranya als parterres del parc tan sols esqueixada per la remor de la gentada més enllà dels murs. Per damunt de les tanques s’albiraven banderes, pancartes i castellers. A dins, la majoria parlamentària que havia fet honor a la veu dels ciutadans en referèndum es concentrava a les escales nobles del palau. No s’endevinava ni un centímetre de la cèlebre catifa vermella, de tanta gent que hi havia a la galeria. L’expectació i la bandera de l’ONU Els batlles, a les escales del parlament, brandaven les vares (fotografia: ACN). Davant el despatx del president Puigdemont al parlament, les grans figures de la política catalana, amb la presidenta Forcadell al capdavant, esguardaven l’esclat d’alegria. Centenars de batlles de tot el Principat s’acaramullaven als graons de l’escala. En un dels costats del quadrat arquitectònic que veu baixar les escales com si fossin balcons, hi havia els mitjans de comunicació. Càmeres i fotògrafs s’apilaven en una lluita aferrissada pel millor angle o la perspectiva més bona. Diputats, convidats dels grups parlamentaris, membres de les entitats socials i figures diverses del sobiranisme ocupaven un altre dels costats superiors de l’escala. Algú havia penjat una bandera de l’ONU a la barana de pedra, ben a prop d’on era previst que parlessin el president i el vice-president. S’havia acabat el ple que havia aprovat la resolució que servia per a ratificar la decisió de l’1 d’octubre. Al parlament, els telèfons mòbils bullien de felicitacions i arribaven imatges de les concentracions que hi havia als carrers. El centre de Barcelona començava a col·lapsar-se i encara havia d’arribar molta més gent de més indrets del país. Hi havia gent de totes les comarques i també mallorquins, valencians, rossellonesos, menorquins, franjolins, eivissencs que saludaven i acompanyaven aquella proclama de llibertat. Les abraçades eren una cursa de relleus, els cops a l’esquena, les mirades, els ‘ho hem aconseguit’ i també els ‘ara ve el moment de la veritat’… Amb les maletes fetes La sensació de vertigen i de perplexitat, d’il·lusió i de dubtes pel període que s’obria impregnava les cares, les mirades, els gests. Algunes cares avançaven ja allò que passaria a continuació. El govern tenia les maletes preparades perquè ja sabia la ràtzia repressiva que s’acostava. Així ho explica Clara Ponsatí, consellera d’Ensenyament: ‘Va ser un moment massa trist per a mi. Ja veia tot el que seguiria. No podia viure amb alegria aquell moment perquè sabia què vindria a continuació.’ A l’esquerra del president i el vice-president, a primera fila, a prop de Lluís Llach, Ponsatí observava l’escena amb una mirada profunda i una mica distant. ‘Un amic em va enviar un missatge demanant-me que somrigués perquè feia cara de funeral’, ens explica Ponsatí. La realitat dels màxims dirigents polítics i la de la gent que s’havia mobilitzat al carrer eren mons diferents. Fins al punt que Ponsatí ja tenia la maleta feta. ‘Em sentia totalment estafada’, reconeix avui. Símbol del mandat popular L’urna que Ferran Civit va portar al parlament el dia de la proclamació (fotografia: ACN). Abans de començar els parlaments improvisats de la batllessa de Badalona, Dolors Sabater, en nom dels representants municipals, i de Puigdemont i Junqueras, el diputat de Junts per Sí (per Esquerra) Ferran Civit va arribar a l’escena amb una urna alçada. ‘La vaig portar perquè per mi l’1 d’octubre era el moment fundacional de la Catalunya contemporània’, explica Civit. ‘Va ser un dia que el món va veure la part millor de Catalunya, la seva gran solidaritat, però també va veure la cara pitjor de l’estat espanyol –diu–. Calia que l’1 d’octubre amb el símbol de l’urna fos present al parlament.’ Civit recordava amb aquell gest que era el referèndum del primer d’octubre allò que havia dut a fer la declaració al parlament: ‘Fèiem efectiu un mandat popular.’ ‘El símbol és l’urna. Són els drets civils i la defensa de la democràcia. Per això vaig veure clar des de l’1 d’octubre que portaria l’urna del meu poble, l’Espluga de Francolí, al parlament quan es fes efectiu el mandat del referèndum. Em feia il·lusió que l’urna que hi hagués al parlament fos la del meu poble.’ Civit també va tenir la idea de posar una bandera de l’ONU a la barana de l’escala. Ell no en tenia cap i va demanar a un conegut que la portés i se n’ocupés. ‘Així hi havia la bandera de les Nacions Unides, la bandera amb els dos presos que ja hi havia, i l’urna. Van ser els tres símbols d’aquell dia a les escales del parlament’, explica. Un mal de panxa entre la victòria i la incertesa L’actriu Sílvia Bel va posar la veu a la presentació de l’acte. Era una persona externa a la política, però molt acostada als dirigents que s’havien situat a la primera fila del moment històric. ‘Tenia una barreja de sentiments. Havia viscut de prop els esdeveniments d’aquells últims dies. Tenia una sensació de felicitat, per una banda. Es fa difícil d’explicar. Havíem arribat més lluny que mai. Però érem conscients del moment que s’obria a partir d’aleshores’, explica ara. Bel reconeix que aquest contrast la va fer sentir malament: ‘Puc dir que quan vaig arribar a casa em trobava malament. No era perquè no fos feliç. Els havia vist a ells, i ja veia que hi havia alguna cosa que desprenia incertesa i tristesa.’ ‘En aquell acte a les escales del parlament vaig tenir la impressió que s’hi combinava el coratge, la supervivència, la felicitat i una grandíssima incertesa’, diu l’actriu que va anunciar els parlaments. ‘Fent allò posaven en risc les seves vides. Com s’ha demostrat després. Sento admiració per ells’, afegeix. ‘Hi havia una sensació de vertigen. Ja hi havia dues persones tancades a la presó i no se sabia què podia passar. Es barrejaven els dos sentiments: la victòria i la incertesa.’ Els parlaments ‘Alcaldes i alcaldesses, us comprometeu amb el procés de construcció de la República Catalana que s’acaba de proclamar?’, va demanar Dolors Sabater als batlles que alçaven les vares a tot el caragol de l’escala. El sí de resposta va fer tremolar les pedres històriques de l’edifici. ‘Visca la República Catalana’, tancava Sabater. Junqueras, el vice-president del govern, s’adreçava als qui escoltaven defensant els valors universals amb què s’havia proclamat la República. També refermava el compromís amb la voluntat de ser un sol poble cohesionat i construir un país millor des de la plenitud del respecte: I Puigdemont, que adreçava unes paraules –deia–, des del cor, de l’emoció, de la raó i la legitimitat. El president parlava del moment històric. De la legitimitat del parlament. Un parlament legal i sorgit d’unes eleccions, que havia fet un pas ‘llargament esperat i lluitat’. ‘Vénen hores que a tots ens tocarà de mantenir el pols d’aquest país. De mantenir-lo, sobretot, en el terreny de la pau, del civisme i la dignitat.’ Puigdemont parlava de la vella nació d’Europa. Del seu sentit democràtic. ‘Siguem-ne conscients i, sobretot, sobretot, siguem-ne dignes. Visca Catalunya!’ Una llavor i molts contrasts El carrer esclatava d’il·lusió i voluntat de defensar la república proclamada. El govern es reunia després a Palau. El govern espanyol activava la suspensió democràtica a Catalunya. El cop d’estat. Expulsava els consellers, el vice-president i el president dels seus càrrecs. Ocupava les conselleries, les seus dels departaments, acomiadava treballadors, tancava organismes, delegacions, emprenia polítiques, examinava els calaixos, ordinadors, arxius i la comptabilitat de tot un govern. Alguns membres del govern democràtic se n’anaven discretament a Brussel·les. Uns altres es quedaven i decidien de presentar-se davant el jutge a Madrid. Però tot això ja va venir després i avui és prou viu el record de tot plegat. Aquell 27 d’octubre es va passar de la il·lusió al buit. De la celebració d’una victòria a la constatació de la incertesa. I de la seguretat d’unes idees nobles al vertigen d’una repressió violenta i descarnada. Aquella jornada fou la jornada dels contrasts. Però la llavor de la República havia estat plantada a les escales del parlament. Com una metàfora. Les escales es poden pujar o baixar. Entre la il·lusió i el vertigen.

Summary: I a les escales del parlament, hi naixia una república entre la il·lusió i el vertigen


La CUP Crida Constituent participarà avui a la Trobada per la Unitat Popular amb el nom ‘Procés Constituent. Una República per canviar-ho tot!’, una jornada que tindrà lloc al Parc de la Ciutadella de Barcelona. Si bé no és un acte pròpiament de la CUP-CC, la formació anticapitalista hi participarà i ha animat la seva militància participar-hi. A la trobada hi haurà diferents espais de debat sobre com dur a terme un procés constituent i elaborar una constitució de manera popular. La jornada estarà estructurada en vuit eixos: principis constitutius; sobiranies per bastir una altra societat; participació i organització política de la República Catalana; drets, deures i garanties: per una República social; procés constituent i model econòmic de la nova República; recursos naturals, medi ambient i territoris; relacions internacionals i cultura de la pau i metodologia. A partir d’aquests vuit elements es duran a terme vint-i-quatre tallers durant tot el dia en un format fuig de la conferència tradicional i aposta pel debat i la creació comuna. Entre els convidats destaquen l’economista professor de la universitat SOAS de Londres Costas Lapavitsas, la diputada Anna Gabriel, l’activista i hacker Simona Levi, la diputada Gabriela Serra, el tinent d’alcalde de l’Ajuntament de Barcelona Jaume Asens, el politòleg Jordi Muñoz, els diputats Sergi Saladié i Mireia Boya, l’exdiputat David Fernàndez, l’activista Eva Fernàndez, l’advocat i membre de Iridia Andres G.Berrio, la filòsof Marina Garcés, i l’advocat i activista August Gil Matamala, entre molts d’altres. L’acte inaugural va tenir lloc ahir, divendres, també al Parc de la Ciutadella, amb les intervencions de la representant del procés constituent bolivià Ana Teresa Morales Olivera, i el representant del moviment kurd, president de la Unió de Municipis del Kurdistan turc i alcalde perseguit per l’estat turc, Tuncer Bakirhan; amb el portaveu del Secretariat Nacional de la CUP Quim Arrufat.

Summary: La CUP organitza la trobada per la unitat popular, el punt de partida de la seva proposta de procés constituent


El govern ha aprovat el projecte de llei per a regular la votació electrònica dels catalans residents a l’estranger, paralitzat arran de l’aplicació del 155. El conseller d’Afers Estrangers, Ernest Maragall, ha explicat que era una ‘mena de restitució’ perquè la normativa ja estaria enllestida si no fos pel 155. El projecte de llei vol ‘garantir el dret de vot’ dels catalans residents a l’estranger i millorar ‘les taxes de participació efectives’, segons que ha explicat Maragall. La votació electrònica s’aplicarà, un cop l’aprovi el parlament, a les eleccions al Parlament de Catalunya i a les votacions convocades pel govern, com ara consultes públiques. ▶ El #Govern aprova el projecte de llei per regular el procediment de votació electrònica per als catalans i catalanes residents a l’estranger pic.twitter.com/jiDDtlPuQ5 — Govern. Generalitat (@govern) October 16, 2018 ‘Reprenem el camí interromput per la força de l’estat’, ha assegurat el conseller Maragall en la roda de premsa posterior al consell executiu. Segons el conseller, la intenció és ‘millorar el servei del dret a vot dels catalans residents a l’estranger’ i inscrits al cens del CERA del ministeri d’Exteriors. Ara per ara, els catalans a l’exterior poden votar presencialment a les oficines de representació espanyola o per correu postal. Maragall ha lamentat que els ciutadans sovint pateixen ‘tota mena d’anècdotes poc afortunades sobre la possibilitat real d’exercir el dret a vot’ per correu, i per això es vol oferir una alternativa. Pel conseller, el vot electrònic serà un ‘mecanisme segur i garantit’ en termes de procediment i qualitat de la tecnologia i també de protecció de la ‘confidencialitat i privacitat’. El govern confia que l’avantprojecte de llei comptarà amb els suports necessaris al Parlament de Catalunya per ser aprovat, i indica que entrarà en vigor així que es publiqui al DOGC. ‘És inimaginable que algun grup estigui en contra d’ampliar i reforçar el dret a vot dels nostres ciutadans’, ha dit el conseller. L’avantprojecte de votació electrònica pels residents requereix una majoria qualificada al Parlament. Per Maragall, però, resulta ‘impossible’ preveure hores d’ara quines seran les properes eleccions en què els catalans a l’exterior podran votar per via electrònica. En tot cas, serien unes eleccions al Parlament de Catalunya. Maragall ha dit que confien que el mètode del vot electrònic també pugui ser ‘incorporat’ a la legislació espanyola per aplicar-se en altres convocatòries electorals més endavant.

Summary: El govern aprova el vot electrònic per als catalans a l’estranger


ERC farà, l’últim cap de setmana de juny a la Farga de l’Hospitalet de Llobregat, la conferència nacional en què marcarà el full de ruta del partit per als anys vinents. Si en l’última conferència, el 2013, la prioritat era fer efectiu el dret de decidir que demanava la ciutadania, enguany la prioritat serà una altra: recuperar consensos al voltant del dret de decidir i materialitzar la República quan aparegui una nova ‘finestra d’oportunitat’, diuen fonts de la direcció. Tanmateix, la proposta de ponència feta per la direcció no ha acabat de convèncer alguns militants, perquè en el text no s’explicita prou que la via unilateral també pugui ser una opció en els plans de la formació republicana. Segons que explica la direcció del partit a VilaWeb, hi ha una predisposició a incloure aquestes esmenes en el text que es votarà. ‘Cal començar a entendre que el procés cap a la República Catalana serà clarament multilateral, des del punt de vista social, econòmic, polític i institucional. És necessari, doncs, anar més enllà del debat binari, estèril i contraproduent de la ‘unilateralitat versus bilateralitat’, diu la ponència en l’únic fragment on apareix la paraula que ha generat aquest debat dins la formació. ‘No diem que no, però comparteixo que es pot redactar millor i es pot explicitar millor que la unilateralitat també forma part d’aquest procés’, explica una font de l’executiva nacional. Les assemblees territorials de Barcelona, el Camp de Tarragona i Girona han aprovat de presentar esmenes en aquest sentit. En el cas de Catalunya Central, proposen d’ampliar el concepte de ‘multilateralitat’ incloent-hi la no-renúncia explicitada en el concepte ‘unilateral’. En aquest cas, no és una esmena de modificació sinó d’addició. ‘Tenim una predisposició total a transaccionar totes aquestes esmenes per arribar al dia 30 amb un text de consens’, diuen des del port de control d’ERC. De fet, la comissió redactora ja ha acceptat les esmenes i demà començarà la segona fase, que és la de negociació amb les persones que les han presentades. El dia de la conferència nacional es votarà el text final amb les esmenes que s’hagi acordat d’incloure en el text, i si n’hi ha més sobre les quals no s’ha pogut arribar a cap acord, es votaran a banda en el plenari. Canvi de nom de la ponència? També hi ha esmenes que demanen de canviar el títol de la ponència –’Fem República’–, perquè defensen que ja s’ha arribat a la República. En el cas de l’assemblea de Catalunya Central, una esmena proposa ‘Som i fem República’ com a títol alternatiu, però no és clar que la comissió redactora accepti de modificar-lo. Sí que es faran molts canvis en el redactat per a reforçar la perspectiva de gènere: un bon gruix de les 1.450 esmenes presentades –el 2013 n’hi va haver 198– van en aquest sentit. La direcció diu que entoma aquestes demandes i que faran els canvis.

Summary: La direcció d’ERC, disposada a fer més explícita la unilateralitat en la seva estratègia


El vice-president primer de la Comissió Europea, Frans Timmermans, ha afirmat que espera que hi hagi ‘més diàleg’ entre Catalunya i l’estat espanyol, però ha insistit que la Comissió no n’ha de prendre part. ‘Els polítics espanyols són prou capaços de manejar la qüestió’, ha assegurat Timmermans, que també ha confiat que sabran trobar una ‘solució que pugui ser acceptada per tothom’. Sobre el nou govern de Pedro Sánchez, ha confiat que respectarà els compromisos amb la Unió Europea. Timmermans ha tancat les jornades de la XXXIV Reunió del Cercle d’Economia a Sitges amb una ponència en què ha avisat del perill de trencar ‘l’imperi de la llei’, del populisme, del nacionalisme excloent i la xenofòbia. Segons ell, ‘la vulneració de l’imperi de la llei’ és la ‘pitjor amenaça existencial’ a la qual s’enfronta la Unió Europea, per davant del Brexit. ‘Si no t’agrada què diu un jutge, pots dir que no t’agrada. Si no t’agraden les lleis, pots fer tot el que és humanament possible per canviar-les. Però no les trenques’, ha destacat Timmermans. El vice-president primer de la Comissió ha remarcat que el respecte a la legalitat és essencial perquè una democràcia funcioni. A més, ha afirmat que aquest sistema de govern no és únicament ‘la presa de decisions d’una majoria’ sinó que ha de considerar les minories. ‘La minoria d’avui pot ser la majoria de demà, ho hem vist aquesta setmana a Espanya’, ha subratllat. D’altra banda, ha dit que ‘per construir una Unió Europea unida i forta necessitem que Espanya i Itàlia s’asseguin a la taula’. Segons Timmermans, cal que l’estat espanyol s’impliqui en la construcció d’una Unió Europea forta i ha esperat que les ‘qüestions internes prou complicades’ a les quals s’enfronta no en siguin cap impediment. El dirigent europeu també ha lloat que la crisi econòmica no hi ha derivat en l’aparició de xenofòbia, com en alguns altres països de la UE. Per últim, ha destacat que la Unió Europea ha d’estar unida contra el repte que significa el canvi en la política d’aranzels anunciat pel president nord-americà, Donald Trump. Tenir una posició forta i comuna és una ‘qüestió existencial’ per a la UE, ha afirmat.

Summary: La Comissió Europea espera ‘més diàleg’ entre Catalunya i Espanya però descarta la mediació


Els lletrats del parlament s’han vist forçats a explicar per què van qüestionar que Quim Torra pogués continuar essent president si no és diputat en el recurs presentat al Tribunal Suprem. Després que VilaWeb hagi publicat el recurs, els serveis jurídics de la cambra han difós una nota d’aclariment per a justificar que van assenyalar que és possible d’interpretar que la condició de diputat s’ha de mantenir mentre es desenvolupi el càrrec, amb l’objectiu de convèncer el tribunal de la necessitat de suspendre la retirada de l’escó de Torra per a no generar ‘inseguretat jurídica’. Segons el lletrat Antoni Bayona, autor de la nota d’aclariment i del recurs, aquest ‘dubte interpretatiu’ introduït no vol dir que ell mateix ho interpreti així, sinó que assenyala ‘la possibilitat que es pugui fer aquesta lectura’ d’acord amb l’estatut. El ple del parlament que comença demà votarà el recurs, que amenaçava de generar una nova tempesta política després que la cambra retirés dilluns passat l’escó a Torra. JxCat no vol votar a favor de la presentació del recurs tal com està redactat. De fet, va ser la mesa del parlament qui va aprovar la presentació del recurs, que elaboren els serveis jurídics, i els membres de JxCat no en van veure el contingut abans que es presentés al Suprem, com és habitual. Però el TS va emplaçar el parlament a aprovar el recurs en el ple com a requisit indispensable. I la votació, un cop conegut que el recurs qüestionava el manteniment de Torra com a president, ha obert un nou front de disputa després que el parlament retirés l’escó a Torra, en un moment en què Cs i el PP diuen que ja no és president de la Generalitat, i després de l’anunci del president que convocarà eleccions un cop s’aprovi el pressupost. Els lletrats es refermen que Torra no deixaria de ser president de la Generalitat encara que perdés l’escó com a diputat, com ja havien argumentat anteriorment. De fet, neguen haver-se contradit en el recurs, perquè el ‘dubte interpretatiu’ introduït no implica que el recurs defensi el contrari del que van concloure els serveis jurídics en l’informe específic sobre la qüestió que van fer el 13 de gener. És a dir, que mantenen que Torra pot ser president per més que perdi l’escó, tot i el qüestionament introduït en el recurs.

Summary: Els lletrats del parlament, forçats a explicar per què van qüestionar que Torra pogués ser president


El coordinador federal d’Esquerra Unida (IU), Alberto Garzón, ha censurat aquest dilluns que el president del govern espanyol i candidat a la investidura, Pedro Sánchez, acusi Unides Podem i la resta de partits del bloqueig per no donar-li suport ‘incondicionalment, com a ell li agradaria’. Així ha reaccionat Garzón a l’entrevista radiofònica de Sánchez a la SER. Hi ha donat per trencades les negociacions amb el secretari general de Podem, Pablo Iglesias, després de la consulta a les bases sobre la investidura llançada divendres passat, que el president del govern espanyol ha titllat de ‘mascarada’. El líder d’IU i portaveu adjunt d’Unides Podem al Congrés ha qüestionat, mitjançant diversos comentaris publicats al seu compte de Twitter recollits per Europa Press, que gairebé tres mesos de les eleccions generals del 28 d’abril, ‘i amb el Congrés parat per decisió del PSOE’, Sánchez hagi iniciat ‘una campanya mediàtica’ per a tractar de ‘culpar’ del bloqueig a la resta de partits. ‘Ens acusa que no li donem suport incondicionalment, és a dir, com a ell li agradaria. Ens acusa que ell no tingui majoria absoluta’, ha denunciat Garzón, per a enlletgir a Sánchez en tot aquest temps no s’hagi ‘treballat’ els suports necessaris per a ser investit president. ‘ Du tres mesos movent-se en cercles per si apareix per art de màgia o xantatge aquesta majoria. Entre el desig i la realitat, va triar el desig. Ara la fase del cabreig, perquè el desig no apareix’, ha assenyalat.

Summary: Alberto Garzón censura que Sánchez acusi Unides Podem de blocatge per no investir-lo ‘incondicionalment’


El PNB ha donat el vist-i-plau avui al pressupost del govern espanyol, que preveu una inversió de 570 milions d’euros al País Basc. Així doncs, els nacionalistes bascs s’han desdit del compromís de no negociar ni aprovar el pressupost espanyol mentre el 155 fos vigent i es mantingués la suspensió de l’autogovern de Catalunya. Segons que ha explicat el partit, ho fa ‘per responsabilitat’ i perquè el 155 té data de caducitat. No obstant això, els dirigents del PNB havien negat diverses vegades que negociessin res amb el govern espanyol perquè, deien, el 155 també era un perill per a l’autogovern del País Basc. Dos d’aquests dirigents són el president del partit, Andoni Ortuzar, que ho va dir durant la commemoració de l’Aberri Eguna el primer d’abril. I el portaveu del PNB al congrés espanyol, Aitor Esteban. ¡¡Con el 155 no jugamos!! ¡¡Con el 155 en vigor no negociamos en absoluto!! Esto decíais @eajpnv. A ver si tenéis el valor de mirar a los catalanes a los ojos a partir de ahora aprobando los presupuestos del PP. Los presupuestos del 155 en vigor.#PGE2018 #PGE #Presupuestos2018 pic.twitter.com/xyhBFvA2PQ — El Protestófono 🎗 (@elprotestofono) 26 d’abril de 2018

Summary: Quan el PNB deia que no aprovaria el pressupost de Rajoy amb el 155 vigent


El president del Tribunal Suprem espanyol, Carlos Lesmes, ha remès avui al president del Parlament Europeu, David Sassoli, la sol·licitud d’un suplicatori que suspengui la immunitat de l’eurodiputada Clara Ponsatí. Ho fa a instàncies del jutge Pablo Llarena, qui el proppassat dia 4 va demanar al Regne Unit que continués els tràmits del procés d’extradició de la consellera a l’exili. La fiscalia espanyola ja havia demanat de mantenir les ordres de detenció de Clara Ponsatí, la mesura de presó provisional i la declaració de rebel·lia, tot reconeixent que li era aplicable la sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) sobre Oriol Junqueras, motiu pel qual reclama al Parlament Europeu que li revoqui la immunitat. A parer seu, Ponsatí es va presentar a les eleccions europees per tal d’evitar el procés penal. I diu que la seva recent elecció a conseqüència del Brexit ha arribat una vegada Ponsatí havia estat ‘processada i havent fugit prèviament de la justícia espanyola’. Pel que fa al suplicatori, considera que en aquest cas s’ha d’aplicar el dret espanyol, el qual estableix que la necessitat de demanar permís a la cambra no es pot estendre més enllà de les fases d’inculpació i processament. La cosa contrària, diu, seria ‘una intromissió indeguda i il·legítima en l’exercici de la funció jurisdiccional’ i implicaria que la immunitat parlamentària fos un privilegi o un dret particular de determinades persones. Insisteix que la condició de diputat ‘no es pot transformar en un privilegi abusiu utilitzat per retallar indegudament l’exercici de la funció jurisdiccional’. I considera que, com a privilegi que és, la immunitat ha de ser objecte d’una interpretació ‘restrictiva’. Clara Ponsatí, l’única veu d’Escòcia a Europa

Summary: El Suprem demana el suplicatori al Parlament Europeu perquè es retiri la immunitat de Ponsatí


La fiscalia ha demanat al jutjat contenciós-administratiu número 2 de Madrid que accepti el recurs presentat per JxCat contra la decisió de la Junta Electoral espanyola (JEC) d’excloure Carles Puigdemont, Toni Comín i Clara Ponsatí de les eleccions europees, segons que ha pogut confirmar VilaWeb. En el recurs, JxCat reclamava que es reconegués el dret dels tres polítics a accedir a un càrrec públic i també que s’anul·lessin els acords de la JEC que els excloïen i que proclamaven la candidatura sense els seus noms. A més, demanava que es fes marxa enrere en les actuacions fins al moment anterior a l’acord de la JEC i que es publiqués al BOE la llista de Junts incloent-hi els noms de tots tres. La fiscalia espanyola considera que la JEC ha fet una ‘interpretació sense base normativa suficientment explícita’ per a restringir el seu dret de sufragi passiu. Diu que ‘ha creat ex novo d’una causa d’inelegibilitat no prevista a la llei’, i que això és incompatible amb la llei electoral i la constitució espanyola. Així, doncs, contradiu la teoria de la JEC, que sostenia que Puigdemont no tenia dret de sufragi passiu (ser escollit) perquè no era inscrit al registre de votants a l’estranger. Segons el fiscal, aquesta circumstància no pot impedir-lo de presentar-se en unes eleccions, ja que l’única excepció legal prevista per la llei que li podria limitar aquest dret seria una condemna per sentència judicial ferma. ‘La llei no preveu cap més condicionant o supòsit de restricció de la titularitat o exercici d’aquest dret’, diu el fiscal. Ara el jutjat s’haurà de pronunciar sobre el recurs de JxCat. Fonts de la formació han explicat que tres jutjats diferents del contenciós-administratiu han admès a tràmit els recursos i que és previst que els resolguin demà. Cal recordar que el president, el vice-president i dos vocals de la JEC van emetre quatre vots particulars en contra de la resolució. Aquest és el document amb què la fiscalia es posiciona: Argumentació ‘especulativa’ de la JEC La fiscalia també critica per ‘especulativa’ l’argumentació de la JEC, que basa la negativa a permetre’ls de presentar-se a les eleccions en el fet que Puigdemont, Comín i Ponsatí resideixen fora de l’estat espanyol i serien detinguts abans de poder recollir l’acta d’eurodiputats a Madrid. Segons la fiscalia, si això no ha impedit la seva inscripció al cens electoral ,’no hi ha cap norma jurídica vigent que impedeixin que puguin efectivament (intentar) votar a la mesa electoral que els assigna el cens’ encara que una hipotètica detenció els ho fes impossible. ‘No es pot identificar aquesta eventual impossibilitat material amb una exclusió legal del dret de sufragi’, conclou la fiscalia, perquè fer-ho obligaria l’estat a ‘comprovar la situació processal penal de tots els votants censats abans de poder exercir el dret de vot, cosa que per ara no té cap suport normatiu’. La Crida ha enviat una carta a Tajani, Tusk i Junker denunciant ‘el cop a la democràcia perpetrat per la JEC’. La missiva rep les signatures de l’ANC, Òmnium, l’AMI, la Plataforma per la Llengua, l’Associacions de Juristes, ADIC en Xarxa i l’Associació CLAM. També la signen personalitats catalanes públiques, culturals, cíviques i d’arreu, especialment de Portugal, i el president de Catalunya, Quim Torra.

Summary: La fiscalia espanyola desautoritza la Junta Electoral i avala la candidatura de Puigdemont, Comín i Ponsatí


L’estat espanyol cerca la manera de fer descarrilar el procés cap a la independència. Això no és cap novetat, però la majoria social certificada amb les eleccions el 27 de setembre ha fet créixer els temors del govern espanyol per la via unilateral del nou govern català. Ara més que mai, el govern espanyol ha brandat l’article 155 de la constitució espanyola, que preveu de suspendre una autonomia ‘si no compleix les obligacions que la constitució o altres lleis li imposin, o actua de manera que atempti greument contra l’interès general d’Espanya’. El ministre de Justícia espanyol, Rafael Catalá, i la vice-presidenta Soraya Sáenz de Santamaría han afirmat fa poc que els articles de la constitució han de ser aplicats en cas que algú no la compleixi. Però aquesta via no és l’única que ha previst el govern espanyol per provar de frenar la secessió de Catalunya aquests mesos vinents. El 155 Aquest article estableix que si una comunitat autònoma no compleix les obligacions que la constitució o unes altres lleis li imposen, o actua de manera que atempta greument contra l’interès general d’Espanya, el govern espanyol, previ requeriment desatès al president de la comunitat, amb l’aprovació per majoria absoluta del senat, pot prendre les mesures necessàries per a obligar-la al compliment forçós de les dites obligacions. En medis acadèmics, aquest article és conegut per ‘clàusula Companys’, és a dir, que té l’objectiu d’evitar actes de desobediència com els Fets del Sis d’Octubre del 1934, durant la Segona República. Tanmateix, els supòsits que poden donar lloc a l’aplicació d’aquest article 155 són molt indeterminats i resulta molt difícil de precisar per endavant quines actuacions concretes resten fora del seu abast. Aquesta aplicació tan sols podria ser utilitzada com a darrer recurs perquè afectaria el dret d’autonomia política d’una comunitat, reconegut a l’article 2 de la constitució. En contra d’allò que ha defensat el govern espanyol, els juristes consideren que l’aplicació del 155 seria impossible en període electoral amb les corts espanyoles dissoltes perquè la intervenció del senat és imprescindible. Si bé el ministre Catalá va dir que es podria aplicar el 155 amb un govern en funcions, el consentiment del senat és condició ‘sine qua non’ per a autoritzar una suspensió d’autonomia. S’ha especulat sobre l’opció que el govern del PP s’afanyi a aplicar el 155 com un cop d’efecte abans de les eleccions espanyoles del 20 de desembre. Però dilluns vinent Rajoy ha de dissoldre les corts. Suspensió de l’autonomia o dissolució de la comunitat autònoma? La doctrina majoritària sobre l’article 155 sosté que no pot donar peu a la ‘suspensió’ de l’autonomia i, encara menys, a la dissolució de la comunitat autònoma. En canvi, es podria aplicar a través de la substitució dels òrgans polítics de la comunitat autònoma per òrgans estatals. Amb tot, la indefinició del precepte constitucional no permet d’excloure que s’apliqués per suspendre l’autonomia o per dissoldre el parlament. A més, ni la constitució ni cap altra norma no preveuen els instruments a disposició de la comunitat autònoma afectada per a oposar-se a les mesures que li haguessin estat aplicades. Tan sols li quedaria l’opció de presentar un recurs d’inconstitucionalitat, interposar un conflicte de competència o invocar el tractat de la UE. Article 7 del tractat de la UE En el debat desfermat a Espanya sobre l’aplicació extraordinària de l’article 155 de la constitució contra la Generalitat de Catalunya, no es té en compte que la Unió Europea podria aplicar una mesura semblant contra l’estat espanyol. La UE pot invocar l’article 7 del tractat de la Unió Europea en el cas que consideri que l’aplicació de l’article 155 enclou una violació dels drets i les llibertats dels ciutadans catalans, per tal com són també ciutadans europeus. L’article 7 del tractat de la Unió Europea permet de suspendre els drets d’un estat membre si la Unió considera que amenaça els drets i els valors democràtics. L’any 2003 la Comissió Europea va lliurar al consell i al parlament aquest document marc, que especifica com es pot invocar l’article 7 del tractat i en quins casos es pot reclamar la intervenció de la Unió Europea sobre un estat membre. La llei de seguretat La segona opció que ha previst el govern espanyol és l’aplicació de la llei de seguretat espanyola. Aprovada pel congrés espanyol a final de setembre, és una norma que permet a l’estat d’ordenar la mobilització dels mitjans materials i humans de les comunitats autònomes, inclosos els mossos d’esquadra i les policies locals, per ‘garantir la defensa d’Espanya’. La llei, aprovada pel PP, PSOE i UPyD, resta pendent d’un recurs al Tribunal Constitucional anunciat pel govern català per invasió competencial. Com si no n’hi hagués prou amb els preceptes de la constitució, la llei té per objectiu ‘garantir la defensa d’Espanya i els seus principis i valors constitucionals’, segons l’article tercer de la norma. La llei obliga totes les institucions i autoritats de l’estat a ‘assegurar la disponibilitat dels serveis essencials’ per a les finalitats que determinin el govern espanyol i el Consell de Seguretat espanyol, l’òrgan de coordinació entre les administracions que s’ocupa dels casos en què risc la seguretat perilli. L’article 24 de la llei diu que el president del govern espanyol podrà declarar una situació de risc de seguretat, definir l’àmbit geogràfic, la duració i el nomenament d’una autoritat amb competències per a dirigir i coordinar les actuacions. Aquesta via consisteix en una intervenció indirecta i temporal de l’autonomia i és més lleugera en els tràmits d’aplicació que no pas l’article 155 de la constitució. Amb un decret del president del govern espanyol n’hi ha prou per a declarar un risc de seguretat ‘nacional’ en un territori determinat. La reforma del Tribunal Constitucional La tercera via que ha posat en marxa el govern espanyol és la reforma del Tribunal Constitucional, que va entrar en vigor fa tot just quatre dies. Aquesta reforma habilita el TC per suspendre de les seves funcions els càrrecs públics que incompleixin les seves sentències. És una modificació que no s’havia proposat mai abans del procés cap a la independència de Catalunya i que el govern espanyol ha reconegut que s’ha fet expressament per al cas català i el president Artur Mas. La reforma es va tramitar per la via d’urgència tant al congrés espanyol com al senat i ha estat aprovada pel PP amb tota l’oposició en contra. La reforma estableix un procediment que comença demanant a l’incomplidor d’una sentència que doni explicacions en un informe. Si continua incomplint les ordres del TC, és el mateix tribunal qui pot acordar la suspensió de funcions de les autoritats que no acatin les seves sentències. Fins ara, com s’ha vist en el cas del president Mas, la consellera Rigau i l’ex-vice-presidenta Ortega, l’estat ha hagut d’interposar una querella quan ha considerat que el govern català havia desobeït la suspensió de la consulta del 9-N. Aquesta norma, molt criticada pels juristes de tot l’estat espanyol, pot servir d’amenaça, però en cap cas no serveix per a frenar el procés sobiranista perquè tan sols afectaria un o uns governants determinats. Si el TC inhabilités un president o un conseller, el parlament o el president en nomenaria un de nou a continuació. Codi penal contra la DUI La constitució d’un estat català independent constitueix una actuació contrària a l’ordenament vigent tipificada en el títol XXI del codi penal que regula els ‘delictes contra la constitució’. I, concretament, es preveu el delicte de rebel·lió atribuït, entre més, a aquells que s’alcessin violentament i públicament per declarar la independència d’una part del ‘territori nacional’ (article 472.5 del codi penal). Caldria veure quin sentit es dóna al terme ‘violentament’ en cas que la declaració unilateral de les institucions catalanes no anés acompanyada de cap mena de violència. Com que es fa servir la definició que doni el diccionari de la Reial Acadèmia espanyola, que interpreta el terme ‘violència’ amb un sentit amplíssim, previsiblement no hi hauria cap entrebanc a aplicar l’article 472.4 del codi penal als catalans. El codi penal també inclou –article 544– el delicte de sedició per a aquells que, sense ser compresos en el delicte de rebel·lió anterior, s’alcin públicament i tumultuàriament per impedir, per la força o fora de les vies legals, l’aplicació de les lleis a qualsevol autoritat, corporació oficial o funcionari públic, l’exercici de les seves funcions o el compliment dels seus acords, o de les resolucions administratives o judicials. Aquestes són les quatre vies jurídiques que ha previst l’estat espanyol per mirar de frenar l’avenç unilateral de la independència als tribunals. Tanmateix, aquestes mesures poden aspirar a dificultar la política institucional catalana, però des d’un principi ha quedat clar que la batalla per la llibertat de Catalunya és un combat entre la legalitat espanyola i la legitimitat democràtica catalana. A més, les formacions independentistes catalanes ja expressen amb claredat que no es tracta tant de desobeir la llei i els tribunals espanyols com d’obeir una nova legalitat catalana.

Summary: Les quatre armes jurídiques del govern espanyol per a atacar l’independentisme


Ciutadans ha denunciat a la Junta Electoral de Barcelona la cobertura que TV3 va fer de la manifestació independentista a Madrid, en considerar que vulnera la pluralitat dels mitjans públics en període electoral. Per això ha sol·licitat ‘mesures compensatòries’ a la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA). El document critica que TV3 va fer una retransmissió en directe ‘exclusiva i excloent d’una manifestació convocada per associacions que notòriament s’identifiquen amb algunes de les formacions concurrents’ en les eleccions del 28 d’abril. Assegura que en la protesta pel judici al referèndum de l’1-O al Tribunal Suprem es van utilitzar ‘missatges idèntics als consignats’ per ERC i JxCat, i sosté que la seva cobertura va més enllà de la finalitat informativa neutral. ‘Aquesta idea de la utilització dels mitjans públics com una caixa de ressonància de les candidatures independentistes pot ser constatada perquè els informatius tant del migdia com de la nit obren amb la suposada notícia de la manifestació’ i van emetre en directe des de Madrid. També retreu a TV3 que d’altres programes de la cadena difonguessin la marxa i que tingués repercussió en els informatius de l’endemà.

Summary: Ciutadans denuncia a la Junta Electoral la cobertura de TV3 sobre la manifestació a Madrid


El jutge de l’Audiència espanyola Santiago Pedraz interrogarà entre el 13 i el 17 de juny tretze testimonis, entre els quals es troben l’ex-president de Caja Madrid Miguel Blesa, un dels advocats de Cristina de Borbó, Miquel Roca, el directiu de la Caixa Jaime Giró i el del Banc Sabadell Gonzalo Barettino, en la causa en la qual investiga Ausbanc i Manos Limpias per presumptes delictes d’extorsió. El magistrat començarà la ronda de testificals amb la declaració de Giró i Barettino el pròxim 13 de juny, mentre que l’endemà compareixerà Roca a les 10.00 i, després d’ell, els qui van ser directors de comunicació del BBVA Javier Ayuso i Ignacio Moliner. El 15 de juny, serà el torn de l’ex-director general de comunicació Juan Astorqui; l’ex-president de Credit Services Francisco Javier López Pérez; i l’ex-president de Novagalicia Banc José María Castellano. En la jornada següent compareixeran com a testimonis el directiu de Catalunya Banc Joan Rafols Llach, Ramón Luis García Torre i Miguel Blesa. Els interrogatoris es tancaran amb l’advocada de Manos Limpias Montserrat Suárez i el portaveu de Facua, Rubén Sánchez, que ha sol·licitat personar-se en qualitat de perjudicat per la ‘campanya de difamació’ que va patir per part de Luis Pineda, president d’Ausbanc, qui va arribar a pagar perquè empaperessin els carrers de diverses ciutats amb la seva cara i el text ‘es busca’. Pedraz investiga la reclamació de tres milions d’euros per part de Pineda perquè Manos Limpias ‘plegués espelmes’ contra la Cristina de Borbó. El jutge Castro va revelar que un dels advocats de l’ex-duquesa, Jaime Riutord, li va transmetre l’encàrrec de Roca de mantenir una ‘reunió clandestina’ els dies previs a decidir per segona vegada sobre la citació com a encausada de la germana del rei Felip VI.

Summary: L’Audiència espanyola cita Miquel Roca com a testimoni de l’extorsió de Manos Limpias


L’Àrea Metropolitana de Barcelona (AMB) ha interposat més de trenta multes a VTC que han infringit el reglament de l’ens metropolità que obliga als vehicles de lloguer amb conductor a precontractar els seus serveis, segons ha avançat el Tot Barcelona i ha confirmat l’ACN. La normativa ha entrat definitivament en vigor el primer de setembre, encara que el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) va suspendre la necessitat de precontractar un VTC amb una hora d’antelació. Des l’1 al 10 de setembre s’han sancionat dotze vehicles per no respectar el límit de 15 minuts de precontractació que marca el decret llei aprovat pel govern i validat pel parlament. També s’ha multat els cotxes que no s’havien inscrit al registre de serveis i per estacionar a la via a l’espera de captar viatgers. Al llarg del mes d’agost es va dur a terme una campanya informativa per conscienciar empreses del nou reglament. Les dades s’han donat a conèixer en una reunió de la Taula Tècnica del Taxi. Les associacions de taxistes han aprofitat la trobada per demanar un distintiu que diferenciï les llicències VTC parelles de les imparelles perquè es pugui aplicar plenament el reglament. A més, també han reclamat que es tiri endavant una aplicació única pel sector i que s’ampliï el nombre d’inspectors que vigilen que no es cometen males praxis.

Summary: L’AMB interposa una trentena de multes a VTC infractors els primers deu dies de setembre


L’entrevista que Ana Pastor va fer ahir a La Sexta al president de la Generalitat, Artur Mas, ha despertat moltes reaccions a les xarxes. Algunes són molt crítiques amb la periodista madrilenya per no haver preguntat sobre els avantatges de la independència: ‘Ja hi ha un programa electoral amb les bondats de la independència i jo faig periodisme’, ha dit Pastor a ‘El món a RAC1’. Pilar Rahola, tertuliana d’aquest programa, li ha recriminat algunes preguntes de l’entrevista. I ha afegit que Mas ‘no existeix a les televisions espanyoles’ i que La Sexta ha tardat molt temps a convidar tertulians favorables a la independència. Escolteu l’àudio en el següent enllaç:

Summary: Ana Pastor i Pilar Rahola es discuteixen per l’entrevista d’Artur Mas a La Sexta


El govern italià ha adoptat aquest diumenge una mesura dràstica en l’intent de frenar el coronavirus. Setze regions, entre les quals la Llombardia i parts del Vènet, l’Emilia-Romagna i el Piemont han estat tancades i ningú no pot entrar o sortir d’elles sense justificació. Amb això setze milions de persones han vist limitat el seu dret de circulació. En la zona tancada les persones que tinguin febre o dificultats respiratòries han de restar a cada i posar-se en contacte amb les autoritats sanitàries. S’han previst fins i tot penes de presó si es desobeeixen les ordres del decret. Aquestes mesures impliquen la creació de punts de control en les carreteres, autopistes i aeroports de la zona tancada a la mobilitat. També s’ha ordenat el tancament a tot el país d’escoles, museus i centres públics i s’han prohibit les activitats públiques de tot tipus, dictant-se normes per les botigues i els bars i restaurants, que estaran obligats a establir distàncies de com a mínim un metre entre les persones que hi siguin. En la zona tancada els bars i les botigues només podran estar oberts fins a les sis de la tarda. El govern recomana també a les empreses que anul·lin les reunions en la mesura que sigui possible i que facilitin el teletreball pels seus empleats. Les mesures han estat adoptades pel govern italià després que aquest país s’hagi convertit en el segon del món, després de la Xina, amb més casos de coronavirus. Les mesures han estat acceptades en general però l’aparició d’un cas de coronavirus en una presó ha provocat incidents en diversos centres penitenciaris per les protestes dels presos i dels familiars que exigeixen que siguin alliberats per evitar el contagi. Suspensió de les competicions esportives El Comitè Olímpic Nacional d’Itàlia ha comunicat aquesta tarda la suspensió de totes les activitats esportives fins el 3 d’abril. Nella riunione tenutasi nel pomeriggio al Foro Italico il CONI ha stabilito all'unanimità la sospensione di tutte le attività sportive ad ogni livello fino al 3 aprile 2020 con richiesta al Governo di un apposito DPCM. Il comunicato stampa 👉 https://t.co/Ehl4YlZ6UK pic.twitter.com/gTlAglTNwD — CONI (@Coninews) March 9, 2020

Summary: Itàlia tanca una part del país i suspèn totes les activitats esportives fins l’abril


Banc Sabadell ha anunciat avui que ha culminat el procés de venda de la seva participació en el banc portuguès Millenium BCP, que directament i indirectament era del 4,08%, per un total de 44.364.575.80 euros, segons ha comunicat a la Comissió Nacional del Mercat de Valors (CNMV). El preu de venda es va tancar a 1,15 euros per acció i es preveu que l’operació no tingui un impacte rellevant, concretament per aproximadament 8,3 milions d’euros bruts al compte de resultats i balanç. La liquidació de la venda, que s’ha fet a inversors qualificats i institucionals, tindrà lloc el 15 de desembre del 2016 mitjançant l’entrega de les accions contra el pagament del seu preu a Banc Sabadell. Ahir, l’entitat catalana va comunicar a la CNMV la seva intenció de desprendre’s del paquet accionarial de 38,6 milions d’accions del banc portuguès i quedar-se només amb prop d’1,4 milions de títols, equivalent a un 0,14% del capital. La venda d’accions s’ha fet mitjançant una col·locació privada a través d’un procés de prospecció accelerada de la demanda dirigit exclusivament a inversors qualificats i institucionals.

Summary: Banc Sabadell finalitza la venda de la seva participació al banc portuguès Millenium BCP