La secció de llengua i literatura de l’Institut Menorquí d’Estudis organitza avui la sisena jornada d’estudi i homenatge, aquesta vegada dedicada al filòleg i polític Jordi Carbonell, que es va morir l’estiu de l’any passat. Carbonell, nascut a Barcelona l’any 1924, és considerat menorquí d’adopció per la seva gran tasca de recuperació de la literatura catalana cultivada a Menorca sota el domini britànic, durant l’anomenat ‘segle d’or’. La jornada, titulada ‘L’artífex del període menorquí de la literatura catalana‘, es farà a la sala Jeroni Marquès del Cercle Artístic de Ciutadella. Comença a les deu del matí i s’allargarà fins a un quart de nou del vespre. Jordi Carbonell va ser membre d’honor de l’Institut Menorquí d’Estudis i l’any 2010 va rebre la distinció del Consell Insular de Menorca ‘Taula d’Or’, en reconeixement per la feina feta en favor del patrimoni menorquí. Fina Salord, presidenta del consell científic de l’Institut Menorquí d’Estudis, ha explicat a VilaWeb que dediquen la jornada a Carbonell perquè el consideren el seu màxim referent: ‘És el gran arquitecte i dissenyador de la nostra història literària. Ens sentim deutors de tot el que va recuperar i fer per valorar el llegat cultural de Menorca.’ El filòleg que va descobrir el patrimoni literari menorquí Cap a la dècada del 1960, Jordi Carbonell va endinsar-se en la història literària del segle XVIII i principi del XIX. L’any 1964 publicà El període menorquí de la literatura catalana, en què mostra la situació i els autors de la il·lustració menorquina. Aquest mateix any publicà un monogràfic a la revista Serra d’Or, ‘La cultura a Menorca’. Era la primera síntesi sobre la història de la literatura menorquina. Segons Salord, ‘la publicació d’aquest text va fer adonar a molta gent que Menorca no era pobra en literatura, sinó al contrari’. L’any 1968, Carbonell va donar a conèixer el manuscrit Lucrècia i l’any 1982, Rosaura o el més constant amor, totes dues obres de Joan Ramis. Va centrar-se a estudiar aquest autor i la literatura gramatical d’Antoni Febrer, tots dos maonesos. També va publicar estudis de Roís de Corella.

Summary: L’Institut Menorquí d’Estudis homenatja el filòleg Jordi Carbonell


La justícia argentina va admetre a tràmit la setmana passada la querella de la família de Gustau Muñoz, qui fou assassinat per la policia espanyola durant la Diada del 1978 al bell mig del carrer de Ferran, a Barcelona. Quaranta anys més tard, el cas d’aquest jove independentista, no únicament comença un recorregut judicial amb garanties, sinó que obre una porta als familiars de les víctimes de la transició, que són considerades víctimes postfranquistes. El cas és que la querella presentada per la família de Gustau Muñoz el 2016, per mitjà de l’advocat del Casal Argentí de Barcelona a Buenos Aires, Alejandro Nato, va ser refusada dues vegades per la justícia argentina, que no considerava que aquell jove de setze anys fos una víctima franquista. Per què? Doncs perquè la justícia argentina posa data de caducitat a la dictadura: el juny del 1977. En el recurs de cassació, que finalment ha reeixit, la defensa de Muñoz parteix de la base que els crims de lesa humanitat no prescriuen i no necessàriament s’han de produir en mans d’un govern militar. Que allò que es tipifica és el crim, no pas el règim polític que hi ha quan s’esdevé. ‘Mirem de demostrar que el sistema de repressió de la dictadura, format per jutges, fiscals i policies, era el mateix abans i després del juny de 1977. Eren òrgans vius sobre els quals no hi havia hagut cap depuració’, explica Marc Muñoz, germà d’en Gustau, per a argumentar que la metodologia repressiva de la dictadura es va mantenir fins el 1981. El fet de demostrar que hi havia una continuïtat del règim franquista després del 1977 no pot evidenciar la culpabilitat dels policies que van assassinar Muñoz, però sí que palesa que són punibles amb les mateixes condicions que els crims del franquisme. I, òbviament, significa un precedent dels recursos que arribin d’ara endavant. Muñoz afegeix que, després del 1977, aproximadament hi hagué dues-centes morts per violència política d’arrel institucional. Un assassinat pre-constitucional Gustau va morir durant una manifestació l’11 de setembre de 1978, presumptament a causa dels trets de la policia. Encara faltaven uns mesos perquè s’aprovés la constitució espanyola. Malgrat que el govern d’Adolfo Suárez era un govern electe, tot l’aparell repressiu i judicial provenia de la dictadura i la metodologia continuava essent la mateixa. ‘L’argument central de la querella és que el cas de Gustau Muñoz no va ser un cas aïllat, en què a un policia se li va escapar un tret, sinó que encara hi havia una estructura que aplicava una repressió de manera sistemàtica’, afegeix el germà de la víctima. Els policies presents al carrer de Ferran en el moment del seu assassinat ja han estat identificats. Quan el pare de la víctima va reconèixer el cadàver del seu fill, el mateix 11 de setembre, va presentar una denúncia per assassinat i això va donar peu a un seguit de diligències als tribunals. En aquest procés, es van recollir unes declaracions i es van identificar dos policies, però més tard la causa fou arxivada sense cap conseqüència per als autors de la mort. Ara, amb l’admissió a tràmit de la querella, l’Argentina ja podrà demanar per via diplomàtica als jutjats que van fer aquelles diligències que hi enviïn una còpia de tot l’expedient. I, si escau i els presumptes autors són vius, citar-los a declarar. Ací és quan començaran els entrebancs de la justícia espanyola, preveu Muñoz: ‘L’estat espanyol no col·labora mai amb les instruccions de l’Argentina. Només cal observar com ha actuat amb Billy “el Niño” o el ministre franquista Martín Villa, reclamats per la justícia argentina i que a Espanya no han estat mai detinguts perquè declarin.’ Tanmateix, és un procés llarg i caldrà esperar per veure quines resolucions pren el jutge argentí que gestioni la instrucció. ‘De moment, tenim la satisfacció que la querella s’hagi acceptat i que puguem obrir un camí a nous casos’, diu Muñoz. I recorda als familiars de les víctimes que emprendre el procediment per mitjà del consolat argentí és gratuït.

Summary: Com Gustau Muñoz obre una via judicial a les víctimes del franquisme tardà


El president del tribunal contra el procés, Manuel Marchena, ha enviat una carta al president del Parlament Europeu, David Sassoli, sol·licitant el suplicatori contra el president Carles Puigdemont i el conseller Toni Comín perquè l’eurocambra els retiri la immunitat. El Tribunal Suprem espanyol pretén de continuar el procés judicial contra els dos eurodiputats, i el jutge instructor de la causa, Pablo Llarena, manté la tercera euroordre contra ells cursada a Bèlgica. Tanmateix, la justícia belga va deixar l’euroordre en suspens perquè Puigdemont i Comín tenen immunitat. Així funciona el suplicatori a l’Eurocambra a què podrien sotmetre Puigdemont i Comín A la carta, signada també pel president del Suprem, Carlos Lesmes, el tribunal admet que Puigdemont i Comín són eurodiputats de ple dret. Hi adjunten les interlocutòries de processament en la peça separada contra ells, l’euroordre enviada a Bèlgica i la sentència del 14 d’octubre contra els presos polítics.

Summary: Marchena envia el suplicatori contra Puigdemont i Comín al Parlament Europeu


Els trenta-nou morts trobats ahir en el contenidor d’un camió de mercaderies a Essex (Anglaterra), eren tots ciutadans de nacionalitat xinesa, dels quals vuit eren dones i vint-i-un homes, segons ha comunicat la policia. Després de recordar que l’arrestat com a sospitós de l’assassinat segueix sota custòdia, la policia ha advertit que no ha especulat amb la identitat del detingut i no ho farà. A continuació, ha informat que els agents han registrat tres propietats al comtat d’Armagh, al nord d’Irlanda, en relació amb la investigació. Mentrestant, el camió ha estat retirat del lloc en el qual va ser trobat amb els cadàvers perquè els investigadors puguin analitzar amb deteniment el vehicle. Per la seva banda, un equip forense s’encarregarà de l’anàlisi dels cossos trobats. La policia d’Essex ha explicat que el detingut després de la troballa del camió és el conductor del vehicle, un jove de 25 anys del nord d’Irlanda que segueix sota custòdia. ‘Seguim treballant diligentment per determinar totes les circumstàncies d’aquest fet horrible, que ha portat a la investigació més gran per assassinat de la història de la nostra unitat’, ha explicat la policia de la localitat del sud-est d’Anglaterra. Segons les indagacions, la cabina del camió va entrar al Regne Unit des de la localitat portuària gal·lesa de Holyhead diumenge i va recollir ahir a les 0.30 el contenidor, que va arribar al port de Pureet procedent de la localitat belga de Zeebrugee. Minuts després, a la 1.40, el Servei d’Ambulàncies de l’Est d’Anglaterra va informar la policia d’Essex de la troballa dels trenta-nou cadàvers dins del camió. La policia ha assenyalat que els trenta-nou cadàvers se sotmetran a un examen individual per part d’un equip forense per determinar la causa de la seva mort abans que es procedeixi al procés de identicació. ‘Això serà una operació important i, en aquest moment, no podem estimar quant durarà aquest procés’, ha indicat. La Fiscalia de Bèlgica ha informat que ha obert una investigació en relació amb el cas que se centrarà ‘en els organitzadors i totes les altres parts implicades en aquest transport’. ‘Els resultats preliminars de la investigació mostren que el contenidor en qüestió va arribar a Zeebrugge a les 14.49 del 22 d’octubre i va abandonar el port aquesta tarda per arribar a Pureet el 23 d’octubre a la 1.00’, ha assenyalat en el seu comunicat. ‘No està clar quan les víctimes van ser introduïdes en el contenidor i si això va ocórrer a Bèlgica’, ha subratllat la Fiscalia belga, que s’ha compromès a treballar en estreta col·laboració amb la policia i les autoritats judicials britàniques.

Summary: Les trenta-nou persones mortes en el camió de transport a Essex eren de nacionalitat xinesa


El cap de llista del PSC a l’Ajuntament de Barcelona, Jaume Collboni, pressiona Ada Colau per acordar un govern de BComú i els socialistes amb el vot ‘sense condicions’ de la candidatura de Manuel Valls a la investidura. Collboni ha dit a TVE que espera reunir-se amb la batllessa en funcions ‘en els pròxims dies’ per explorar aquesta possibilitat, i ha insistit que el seu compromís és tenir un alcalde progressista i un govern fort que no sigui independentista. Ha subratllat que el suport de Valls no té cap contrapartida, i això deixa ‘un gran marge de maniobra per establir un programa de govern a favor de l’habitatge i les polítiques socials, que és el que la gent ha votat’, ha reiterat. També ha apuntat que per a ell no és cap problema que Colau sigui la batllessa, perquè va obtenir millors resultats. Collboni ha apostat per formar un govern ‘d’esquerres, ampli i sòlid’, com els que hi havia a la ciutat abans, i ha recordat que entre comuns i PSC sumarien 18 regidors. ‘La gent ens està demanant més seguretat, polítiques socials. El que no ens està demanant la gent és que seguim alimentant el procés, la inestabilitat’, ha argumentat. Valls no preveu un trencament amb Ciutadans tot i les discrepàncies D’altra banda, en una entrevista a Catalunya Ràdio Valls ha insistit a donar els seus sis vots ‘sense condicions’ i ha dit que no preveu un trencament amb Ciutadans, tot i les discrepàncies sobre l’escenari postelectoral. Valls ha explicat que Arrimadas té molt caràcter però que sap que ell també en té sobre la seva independència. A més, ha recordat a Ciutadans que no hi ha cap possibilitat perquè Collboni sigui batlle, que és l’única opció que planteja el partit d’Albert Rivera. ‘Barcelona no és només cosa de partits’, ha afegit. Segons Valls, ‘hi ha un perill més important que el populisme, que és l’independentisme’. D’aquesta manera ha defensat l’escenari en què Colau repeteixi de batllessa, tot i que durant tota la campanya electoral va dir que la volia fer fora de l’ajuntament. Ha argumentat que ara els barcelonins ja han votat i que s’ha d’escollir ‘entre dos mals’. ‘Jo no vull que Barcelona tingui un alcalde independentista. I no crec que Ciutadans vulgui que hi hagi un alcalde independentista’, ha afegit. En aquest context, ha lamentat que el cap de llista d’ERC, Ernest Maragall, vulgui fer de Barcelona la ‘palanca d’una república imaginària’ i ha posat d’exemple que des de diumenge només ha parlat de ‘repressió’ i de ‘drets dels presos’. Valls ha explicat que els 6 regidors escollits de la seva candidatura estan d’acord en la decisió d’oferir els seus vots ‘sense condicions’ a un govern Colau-Collboni i ha defensat que ‘no hi ha cap altra solució’ per evitar un alcalde independentista. En aquest sentit, ha defensat que no hi ha cap fissura dins dels 6 regidors de la seva candidatura.

Summary: El PSC pressiona Colau per acordar un govern amb els vots de Valls


El ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, ha ordenat a l’ambaixadora d’Espanya a Bèlgica, Cecilia Yuste, que demani al govern belga de comparèixer en la causa oberta en aquest país contra el jutge Pablo Llarena i defensi la immunitat de jurisdicció d’Espanya i del magistrat. Ho han explicat fonts del ministeri a Europa Press. D’aquesta manera, Borrell accedeix a la petició del Tribunal Suprem espanyol. El president del Suprem i del Consell General del Poder Judicial, Carlos Lesmes, ha enviat avui una carta a Borrell i a la ministra de Justícia espanyola, Dolores Delgado, per demanar-los que intervinguin per tal que el govern de Bèlgica defensi la justícia espanyola i Llarena davant el tribunal belga. Llarena té una demanda civil pendent amb Toni Comín, Lluís Puig i Meritxell Serret i és citat a declarar a Bèlgica el 4 de setembre. El Suprem ha criticat contundentment aquesta demanda i ha afirmat que pretén defraudar la independència judicial de Llarena i posar en dubte el funcionament de la justícia espanyola. Ara com ara, no hi ha cap conversa prevista sobre aquest afer entre Borrell i el seu homòleg belga, Didier Reynders. Tanmateix, tots dos seran demà a Brussel·les, on es fa una reunió de l’OTAN que durarà fins dijous.

Summary: Borrell ordena de pressionar el govern belga per salvar Llarena


Com a mínim catorze persones s’han mort per un incendi en un submarí militar de Rússia que es trobava a les aigües territorials del país, segons ha informat avui el Ministeri de Defensa rus. El submarí accidentat és el submergible nuclear AS-12, conegut també pel nom de ‘Losharik‘, capaç de baixar a profunditats de fins a 6.000 metres. L’armada russa ja ha obert una investigació que està dirigida pel seu comandant en cap, ha precisat l’agència de notícies oficial Sputnik. L’incendi es va produir durant la recollida de dades batimètriques en un submergible científic dissenyat per investigar el fons oceànic. Com a conseqüència, catorze mariners van patir un enverinament ‘pels gasos de combustió’ que va posar fi a la seva vida, d’acord amb el comunicat difós per les autoritats. El foc finalment ha estat extingit gràcies als esforços de la tripulació del submarí militar, que es troba a la base principal de la Flota Russa del Nord, Severomorsk.

Summary: Catorze tripulants s’han mort en un incendi en un submarí nuclear rus


El nombre de morts de Covid-19 puja a l’estat espanyol a 288, fet que implica gairebé doblar les víctimes mortals en un sol dia. S’han passat de 152 ahir dissabte a migdia a 288 avui diumenge. En un sol dia, 136 morts. De les 288 totals, la Comunitat de Madrid en té 213, segons les dades que acaba de fer públiques el Ministeri de Sanitat. Això vol dir que en concentra el 73%. Malgrat la contundència de les dades, les autoritats espanyoles continuen sense voler isolar-la. Per què no s’aïlla Madrid? Per què encara no s’ha isolat la Comunitat de Madrid? És la pregunta que es fan molts especialistes de fa dies. Acumula la major part dels casos de Covid-19 d’ençà que va començar l’epidèmia, però malgrat tot, ni el govern regional ni l’espanyol no han volgut aïllar-la per evitar més propagació cap als altres punts de l’estat espanyol. Aquesta decisió contrasta amb la que es va prendre a Wuhan, a la Xina, i més tard a Milà, Itàlia, dues ciutats que han hagut de fer front a brots de coronavirus. La Comunitat de Madrid té 3.544 casos positius, gairebé la meitat dels totals de l’estat espanyol, 7.753, segons que ha anunciat avui el ministeri de Sanitat. Amb aquestes xifres a la mà podem afirmar que a la Comunitat de Madrid (6,6 milions d’habitants) hi ha 536 casos per cada milió d’habitants. Doncs bé, la província de Hubei (59 milions d’habitants) va decidir de confinar la població al final del gener quan tenia 761 casos confirmats; és a dir, una mitjana de 13 casos per cada milió d’habitants. Per la seva banda, el govern italià va ordenar el tancament de la Llombardia, de setze milions d’habitants, quan hi havia 3.420 infectats. Això és una xifra de 340 infectats per cada milió d’habitants. Les dades actuals Catalunya, el País Valencià i les Illes tenen 14 morts (respectivament, 8, 5 i 1). El País Basc (23) i Castella la Manxa (10) van darrere Madrid en nombre de morts. Els casos positius s’eleven a 7.753, 2.000 més en un sol dia. El nombre d’altes és de 517 i 382 persones estan a l’UCI. Ahir eren 5.753 afectats i 517 altes. Madrid, amb 3.544 afectats, torna a ser la comunitat que en registra més en les proves de detecció de la infecció. El nombre més gran de casos, després de Madrid, és a Catalunya (715), el País Basc (630) i Andalusia (437). Després vénen la Comunitat Valenciana (409), Castella-la Manxa (401) i la Rioja (300). A continuació, Castella i Lleó (292), Galícia (195), Navarra (183), l’Aragó (147), Astúries (137), les Canàries (109) i Extremadura (95). Múrcia en registra 71, Cantàbria 51, les Balears 28, Melilla 8 i Ceuta 1 Ací es pot veure el quadre facilitat pel Ministeri de Sanitat. Actualització: Hores després d’haver fet públiques, el Ministeri de Sanitat, aquestes dades, el Departament de Salut actualitzava les de Catalunya i informava que aquestes últimes hores han mort quatre persones relacionades amb el brot d’Igualada. Es tracta d’una dona de 71 anys, una de 77, un home de 92 i un altre de 71, tots amb factors de risc associat. D’ençà que va començar la pandèmia, ja són dotze els morts a Catalunya, set dels quals a Igualada. Igualada sí que està tancada. Les xifres de morts al conjunt del Principat, el País Valencià i les Illes serien, per tant, de 18 (12, 5 i 1, respectivament). A la resta de l’estat espanyol 292, de les quals 213 a Madrid.

Summary: La xifra de morts a l’estat espanyol salta a 288, de les quals 213 a Madrid, que encara no ha estat tancada


El curs vinent, les rendes més baixes que s’acollien a les beques equitat previstes en els trams 1 i 2 veuran reduïdes les taxes universitàries fins a un 30%. Així, si el descompte actual per a aquestes rendes era del 50%, podrà ser de fins al 70%, una situació que, per exemple, podrà beneficiar una família de 4 membres amb renda inferior als 42.554 euros. Ho ha confirmat el secretari d’Universitats i Recerca, Arcadi Navarro, en una entrevista a l’ACN on ha assegurat que amb la rebaixa es compleix l’esmena de la llei d’acompanyament als pressupostos. Així, es potencia la tarifació social a tots els estudis universitaris, ja que ja que el sistema de beques equitat s’implantarà també en els màsters. La moció parlamentària que demanava una rebaixa del 30% de les taxes universitàries serà una realitat el curs vinent per a les rendes més baixes, és a dir, les que fins ara s’acollien a les beques equitat establertes en els llindars 1 i 2. Això suposa que, per exemple, una família de quatre membres amb una renda anual inferior als 42.554 euros veurà rebaixat l’import de la matrícula fins a un 30%, assumint per tant, menys del 50% del cost total de la matrícula, que només paguen les rendes més altes.El secretari d’Universitats i Recerca ha explicat aquest canvi en una entrevista a l’Agència Catalana de Notícies (ACN) on ha recalcat que d’aquesta manera es compleix el mandat parlamentari recollit en una esmena signada pels grups parlamentaris de Junts x Sí i Catalunya Sí Que Es Pot en la llei d’acompanyament dels pressupostos d’enguany. Navarro considera que d’aquesta manera es reforça el sistema de tarifació social, que ha d’afavorir, ”com més millor” a les rendes més baixes. Navarro destaca que s’ha de potenciar aquest sistema progressiu a la universitat, en la línia que ha instaurat l’Ajuntament de Barcelona amb les escoles bressol. Navarro ha assegurat que es comença ”a tenir un petit marge” que s’ha d’utilitzar per a aquestes rendes més baixes, beneficiant doncs, a “milers de persones”. El titular d’Universitats i Recerca ha defensat aquest sistema i no una rebaixa lineal perquè considera que s’ha de potenciar un sistema progressiu. En aquest sentit, ha afegit que voluntat del Govern és aconseguir que les persones que no tenen una renda que els permeti accedir a la universitat, tinguin el preu ”més subvencionat possible”, mentre que les rendes altes assumeixin el 25% del cost, és a dir, el màxim que per llei poden assumir. Per millorar també aquesta progressivitat a la universitat s’instauraran les beques equitat als sistema de màsters, de manera que arribarà a tots els estudis universitaris. Les condicions s’han de negociar amb la comunitat universitària però seran vigents a partir del curs 2017-18.Diàleg permanent i obert amb els estudiantsNavarro ha explicat que l’aplicació d’aquesta rebaixa ja ha estat treballada i informada als estudiants, a través de reunions que s’han mantingut els darrers mesos a través del CEUCAT o les associacions d’estudiants, independentment de les mobilitzacions que ha protagonitzat el col·lectiu. Navarro destaca que hi ha hagut ”acostaments” i un diàleg ”continu i permanent” que permet que els estudiants puguin fer pressió al Govern per aconseguir millores progressistes. En aquest sentit, assegura que els episodis de violència, com ara l’ocupació de la SUR que va requerir el desallotjament dels Mossos d’Esquadra, o d’amenaces, com les aparegudes en una pancarta a la UAB, són fruit únicament de col·lectius minoritaris. 240 crèdits a preu de grauAmb la implementació dels graus de 180 crèdits aquest curs, el 2020 el Govern haurà de tenir un sistema per garantir que en el quart curs universitari es mantingui el preu de grau, tal com s’ha assegurat des que es va flexibilitzar l’oferta universitària. Per fer-ho possible, tot i que encara hi ha temps, el decret de preus d’enguany ja inclourà que els estudiants tinguin el dret individual de gaudir 240 crèdits a preu de grau subvencionat. Navarro recorda que actualment aquesta necessitat encara no és imprescindible perquè ”aquest ésser humà encara no existeix”, ja que encara ningú no ha acabat un grau de 3 anys. En aquest sentit, dels 28 graus que s’estrenaran al setembre, 11 són de 180 crèdits. Tots aquests però, són estudis completament nous i tenen una clara vocació d’internacionalització. Encara no s’ha determinat en quins graus que ja estan en marxa es pot plantejar una reducció de la durada. Navarro és partidari de no prendre cap decisió precipitada però posa sobre la taula estudis ”laboritzables”, és a dir, que acrediten per exercir, com pot ser fisioteràpia. A més, creu que els graus que condueixen cap a un màster també podrien ser de 180 crèdits. Navarro també ha obert la porta que un mateix àmbit temàtic pugui tenir graus de 3 i 4 anys, amb ”camins” per passar d’un a l’altre.

Summary: Universitats reduirà un 30% les taxes per a les rendes més baixes el curs vinent


El jurat dels VII Premis Martí Gasull i Roig, amb què Plataforma per la Llengua homenatja la tasca de persones o entitats que hagin contribuït a millorar la situació del català, ha reconegut enguany, per unanimitat, els mèrits de la filòloga i mestra Teresa Casals amb el Premi Especial del Jurat. Amb la formació de mestres en llengua catalana i, més tard, al capdavant de plataformes com Som Escola, de què va ser fundadora i portaveu, Casals va ser una ferma activista en defensa de la immersió lingüística a les escoles del principat. La filòloga va coordinar també els Serveis Lingüístics Universitaris promovent-hi l’ensenyament en català a les facultats i la producció de materials per a una acollida de l’alumnat Erasmus que s’emmarqués en la normalització de la llengua. El jurat ha valorat ‘la fermesa, la constància i la valentia’ de la seva tasca en favor de ‘la metodologia d’immersió com a model de cohesió social que no separa els infants i joves per la seva llengua d’origen’. En les tres edicions anteriors, els guardonats van ser la cantautora Maria del Mar Bonet, el gramàtic Josep Ruaix i el lingüista Albert Jané. Qualsevol persona o entitat pot presentar una candidatura per al premi Martí Gasull si acredita una trajectòria en favor de la promoció i la defensa de la llengua catalana. És el jurat que n’escull tres perquè passin a una votació popular i oberta a tothom mitjançant el web de la Plataforma per la Llengua. Enguany, s’han rebut fins a 614 propostes de candidatures. Des del 9 de gener se sap que els finalistes han estat la Llibreria Catalana de Perpinyà, l’Amical de la Wikimedia i el portal Gaming.cat. El guanyador es farà saber el 17 de febrer en un acte al teatre Poliorama de Barcelona. La votació es pot fer a la web del Premi Martí Gasull.

Summary: Teresa Casals rebrà el Premi Especial del Jurat dels VII Premis Martí Gasull i Roig


Núria Sales (1933) és doctora en història per la prestigiosa universitat francesa de la Sorbona, alumna de Pierre Villar i experta en Mossos d’Esquadra, segles XVI i XVII i institucions catalanes. Però també és filla única de Joan Sales, autor d’Incerta Glòria, editor de Mercè Rodoreda i soldat de la República. La setmana passada, senyora Sales va cedir el fons del seu pare a l’Institut d’Estudis Catalans. VilaWeb ha pujat a veure-la a la casa familiar, al barri del Coll de Barcelona, on hi ha, en una planta, l’editorial Club Editor, que va fundar el seu pare i ara porta la seva filla. I a la planta baixa, hi és ella, a 85 anys, caminant amb dos bastons. Sales ens explica per sobre el fons cedit del seu pare, però sobretot ens parla de la seva vida, la seva obra i el seu exili. La vida de Núria Sales és mirall com pocs del segle XX català i, encara més, del segle XX de les dones. —Del fons que acabeu de cedir del vostre pare, quina part en destacaríeu, com a historiadora? —No recordo com va anar, la cessió. Ni què vaig dir. Són cartes i documentació del meu pare. Em sembla que allà estarà molt bé. Més adequat que estigui allà que no pas en aquesta casa. Allà hi ha facilitats. Serà obert a tothom. —I sobre la novel·la Incerta Glòria, també hi ha documentació? —No us ho sabria dir. —Canviem de tema. Núria Sales. Per què tant d’interès per la història militar d’aquest país? Per exemple, Mossos d’Esquadra? —Com sempre, per una qüestió personal. El meu pare no era gens d’adoctrinar els fills. Bé, els fills, era una filla. Vull dir que el catalanisme, jo el respirava a casa, no me’n feia. Però, en canvi, ell tenia molt d’amor propi. De justificar-se perquè tenia un avantpassat botifler. De petita, jo no sabia res de la guerra de secessió, però sabia que ser botifler era mala cosa. I que teníem un avantpassat acusat de ser-ho. I que no podia ser mala persona, perquè era avantpassat nostre. —Ha! —L’avantpassat era Pere Anton Veciana. Fundadors dels Mossos d’Esquadra. Veciana devia ser l’únic partidari manifest i públic de Felip V a Catalunya. A mi, els afers històrics, per exemple els Mossos, sempre m’han interessat per un motiu personal. —Descobrint els Mossos, què us impacta? —Hi ha un cant de Mossèn Cinto: ‘Si voleu valents de mena, Anau ab los catalans, Sobre tot los de l‘Esquadra, Sobre tot los xichs de Valls.‘ Si Mossèn Cinto ho deia, alguna cosa bona devien tenir. Ara, tenien fama de durs. A principi del segle XX, o final del XIX, un delinqüent habitual preferia la Guàrdia Civil que no els Mossos d’Esquadra. —Per què? —Perquè la Guàrdia Civil estava molt reglamentada, i els Mossos tenien fama que primer apallissaven i després interrogaven. Els d’ara són molt diferents. —I més enllà dels Mossos, què més heu estudiat en el camp militar? —El servei militar obligatori. Els substituts. La compravenda. Tot això em va interessar perquè, a casa, havia sentit a dir que el meu avi havia estat redimit pels seus pares del servei militar. I el besavi Vallès, de Terrassa, des del moment que es va casar, va anar estalviant per pagar el dot de les filles i la redempció del servei militar dels fills. Vaig anar mirant com ho feien diferents països europeus i els Estats Units. I als EUA, en temps de pau, és voluntari. Però en temps de guerra tenen un sistema que em va fascinar. —Per què? —Perquè el sistema que tenien els Estats Units a la Segona Guerra Mundial era igual que el de l’Antic Règim Europeu del segle XVIII. Exempció de la gent rica i influent, de la gent destacada. Que fan que l’obligatorietat, finalment, només recaigui en els pobres. Aquí ja anàvem amb el sistema de quintes. Que volia dir que un de cada cinc feia el servei militar. A la pràctica, era una proporció més forta. —Aquí, l’exempció dels rics, també devia ser-hi. —Mireu, també hi ha gent honrada. Per la família vam conèixer un Puig, fundador de la dinastia Puig. Doncs el fill feia el servei militar. No l’havien redimit. Ni buscaven tripijocs. I quan venia de permís, com que suposava que duia puces, sa mare no el deixava passar del rebedor abans no es tragués l’uniforme. Nosaltres vam tornar de Mèxic l’any 1948. I ens ho explicava la germana. Devia ser als anys cinquanta. —Vau ser a l’exili, per primera vegada, del 1939 al 1945. Dels sis anys als quinze. Primer França, finalment Mèxic. —La meva mare i jo vam passar l’exili, em penso que vam marxar de Barcelona el 25 de gener. El 26 entraven els franquistes. I vam anar a Seta, perquè hi teníem parents. I el meu pare, justament, va arribar a Seta pel seu cantó. Ell era a l’exèrcit, de retirada. Van arribar a la frontera. La van passar. I va anar a cal notari, perquè ja havia sentit a dir que acollia bé els refugiats catalans. El notari havia anat donant els seus vestits als refugiats catalans que passaven. Perquè anessin de civil i es poguessin desfer de l’uniforme. I només li’n quedava un. I el va donar al meu pare. Li anava petit. Es devia veure d’una hora lluny que era un refugiat. Va estar un dia amb nosaltres i després se’n va anar a fer la verema. I encantada de tenir l’ocasió de fer verema i cobrar. I després, cap a París, que no era París, perquè París era car. Nosaltres vam anar a Orly, que hi havia tota una colònia de refugiats espanyols. Fins i tot tenien escola. Jo hi vaig anar una mica. I allà ens va trobar el meu pare. En tenim una fotografia. Hi ha el meu pare, fumant amb pipa, la meva mare i jo. —I vau acabar a Mèxic. —El retorn va ser dramàtic, per a mi. Vaig passar anys enyorada. Anys. A Mèxic m’havien posat al col·legi dels refugiats espanyols, que es deia Colegio Madrid. Aleshores, els meus pares van trobar, amb raó, que eren massa castellans. Arribaven a uns extrems increïbles. A classe de música totes les cançons eren castellanes, fins i tot una de la guerra dels Segadors. Era d’un soldat castellà: ‘Al pasar por el puente de santa Clara, se me cayó un anillo dentro del agua. Pim, pam, pum, dentro del agua. Dentro del agua. Pim, pam, pum.’ Cançó del 1639. I quan van veure això, els meus pares, van creure que era massa. I me’n van treure. —I de Mèxic, cap a la Barcelona franquista dels anys cinquanta. —Quan vaig tornar de l’exili, aquí vaig estar-me uns quants anys. I gràcies a l’Institut Britànic no tot era vegetar. Vaig aprendre-hi l’anglès. Ho feien molt bé. T’ensenyaven la llengua i una quantitat de literatura anglesa i d’història. Aprenies moltes coses. Ara no. Ara sembla que hagin fet la competència a la Berlitz. —I al cap d’uns anys, el vostre segon exili. Vau anar a París a estudiar. Amb el marit. —Amb un marit cinc anys més jove que jo. La meva sogra deia que era una heretgia! Era el germà petit d’una amiga meva, el meu marit. Ell tenia una beca de l’Institut Francès. I jo, per la meva part, havia traduït una biografia de J.F. Kennedy abans que fos president. Per a Edicions Ariel, de l’anglès al castellà. I literalment, duia els cèntims de la traducció a les butxaques. La idea era anar-hi dos anys o tres. Doncs ens n’hi vam quedar cinquanta. L’Oriol va passar de ser becari a ser membre del Centre National de la Recherche Scientifique. —Oriol Bohigas Martí (1937-2013). Físic. Molt reconegut a França. I poc reconegut a Catalunya. Un clàssic. —És veritat. El convidaven a tot arreu, i aquí no. Molt al final de la seva vida el van convidar una vegada. Una. —A París, com us guanyàveu la vida? —Els diners de la biografia de Kennedy van durar força. Amb un fill, vaig continuar treballant. Amb dos fills, vaig continuar treballant. Al tercer fill… la tercera és la vençuda. Aleshores ja em vaig quedar a casa. A caseta, que s’hi està molt bé. —Ha! No crec que estiguéssiu gaires anys a caseta. Després vau tornar a treballar. —Sí. A fer coses. —I a França, per què us va interessar d’estudiar història? —En cert moment em vaig adonar que, de qualsevol qüestió, la cosa que més m’interessava era la seva història. Vet aquí. —Us heu especialitzat en història militar, bandolers i gent del marge del camí. Institucions. I el segle XVI i XVII. —Acabeu de fer un resum excel·lent. —Ara és moda, la paraula exili. Si algú en sap res, sou vós. Com veieu l’exili dels presos polítics. —Home, pobres. És absolutament escandalós. Com es pot anomenar democràtic un estat que té presos polítics? En un país democràtic no n’hi hauria d’haver, de presos polítics. Que et tinguin pres per les idees polítiques? Què vol dir, això? És absolutament surrealista. No únicament escandalós. —En el moviment independentista sempre hi ha hagut el debat si s’havia de tenir exèrcit. —Un estat és inimaginable sense exèrcit. Què és un estat? Un estat és, en primer lloc, el control de la violència. I una de les formes de control de la violència és exercir, si s’escau, una certa forma de violència. Una forma regulada, controlada. Per això hi ha poders, com el dels diputats, per vigilar-ho. —On vau anar a votar el primer d’octubre? —Al carrer Llobregós. Amb la meva filla. Vam anar-hi amb auto. Van obrir portes i la primera que va votar vaig ser jo. Amb la meva filla. Hi havia una rampa. I a baix ja hi havia gent. I van aplaudir. Potser perquè era una dona de cabells blancs. Devia fer gràcia. I jo, doncs, molt afalagada. Molt afalagada. —I què vau votar? —Què us sembla? —I ho viurem, això de la independència? —Impossible del tot, no ho és. Però no sé què pensar. No ho sé. Ara seria fumuda, la independència, també. Perquè ens separaria encara més de valencians i mallorquins. —Ho creieu? —M’ho temo. Que estiguem ficats dintre del mateix sac no deixa de facilitar els contactes. —I si la independència els anima a fer el pas? —Però si han de passar de dependre de Madrid a dependre de Barcelona, ni els valencians ni els mallorquins no hi veuran la gràcia. —Quanta raó. Confederació? —Estaria molt bé. La confederació potser no seria exactament la catalano-aragonesa sinó catalano-catalana. O la dels Països… —…Valencians! —Oui. Pourquois pais. —Una cosa que impressiona és que sou nascuda el 1933… I la vostra mare ja era universitària! —I tant. No ens dúiem gaires anys. Quan jo vaig néixer, ella en tenia 16 o 17. —I la vostra àvia, també tenia carrera? —No. Però gairebé. Era mestra. Jo tenia una iaia i una àvia. La iaia tenia un pare que era capità de marina de cabotatge, mestre d’aixa, i el cabotatge el feien entre Seta i Barcelona. I allà va anar a l’École. A fer de mestra. Però no en va fer mai, perquè així que van tornar a viure a Barcelona va conèixer un jove alt i d’ulls clars que es deia Rafael Folch i es van enamorar. —I d’aquí ve la vostra mare, Núria Folch. Universitària. —Va fer filosofia i lletres. Havia anat a classe durant la guerra. Però la va acabar quan vam tornar de l’exili. Abans no l’havia poguda acabar. El meu pare tampoc tenia la llicenciatura de dret. I no la va treure mai. —Conclusió: a casa de Joan Sales, les qui tenien títols universitaris eren la dona i la filla. Ell, no. —Ha! Ha! A la nostra família, sí. —I els fills, també estudiosos? —La Maria, llicenciada en lletres per la Universitat de Barcelona. El meu fill Pere és metge. Cardiòleg. A la Universitat de Lió, em sembla recordar. I a l’Anna li agradava molt el violí i la música. I feia violí. I més violí. I es va casar amb un músic. Una filla meva es va casar amb un rossellonès que de cognom es deia Bonet. Si hi ha Bonets a Mallorca és perquè descendien dels Bonets del Rosselló, que a l’Edat Mitjana solien ser jueus. —Per tant, ara a la vostra família potser són jueus, per la banda de Bonet? —O per la banda de Sales. L’avantpassat més antic de qui tenim referències, a l’arbre genealògic, es deia Aaron. I el segon també. Aaron Bouqué. Mon pare des de petit que mirava papers de la família a les golfes de la casa de Vallclara. I s’ho anava estudiant. —I què deia, que els Sales eren jueus? —Ui, no. No li agradava això, a ell. Però l’avantpassat Aaron sí que el tenim… —No sé on he llegit que la vostra mare no es creia que tinguéssiu inquietuds intel·lectuals. —La meva mare, quan vam tornar de Mèxic, va decidir que jo no tenia curiositat intel·lectual. I que, per tant, estava descartat que fes el batxillerat. I què feia? Agafava feinetes. Una temporada, vaig entrar en un taller de decoració de porcellanes. A l’estudi Maia, de l’avinguda República Argentina, número 2. Allà vaig conèixer l’Eulàlia Riba, filla de Carles Riba. També pintava porcellana. —I com vau convèncer la vostra mare que sí que teníeu curiositat intel·lectual? —No va caldre. L’Oriol, quan vam començar a sortir, tenia moltes ganes de tocar el dos. I vacil·lava entre demanar una beca per a Anglaterra o per a França. I vam anar a París. Ens estàvem a la ciutat universitària. I l’únic col·legi que admetia parelles era l’holandès. Allà vam passar un parell d’anys o tres. Els seminaris d’en Pierre Villar m’encantaven. Ens convidava a casa seva. La seva dona també era encantadora amb nosaltres. A casa en Pierre Villar t’ho passaves bé. I aprenies moltes coses. I coneixies gent interessant de tot el món: argentins, colombians, vietnamites, tothom hi desfilava, per aquella casa. —Quantes llengües parleu? —Català, castellà, anglès i francès. De francès i anglès tinc molt de vocabulari. I els llegeixo perfectament. Parlar-los, els parlo malament. I entendre’ls, han de parlar a poc a poc perquè els entengui.

Summary: Núria Sales: ‘Un estat és inimaginable sense exèrcit’


El conseller d’Educació, Cultura i Esport, Vicent Marzà, ha assegurat que no té ‘aspiracions individuals’ d’encapçalar el Bloc. Tanmateix, tampoc no s’ha descartat i ha dit que es posarà ‘on calga’ si s’ho demanen els seus companys per a ‘posar al servei de la ciutadania una força transformadora d’esquerres’. Marzà ha insistit que individualment no li importa ser més amunt o avall dins del Bloc. ‘Porte anys picant pedra i em posaré a agranar, on calga’, ha afegit. Preguntat per unes declaracions a Valencia Plaza —’El Bloc necessita avançar i evolucionar, ho faça o no Compromís‘—, el conseller ha dit que en cap cas es referia a una ruptura de la coalició. ‘El que vull és un enfortiment de Compromís dialogat i conjuntament perquè siga un instrument de l’esquerra al servei del poble valencià’, ha conclòs.

Summary: Marzà diu que no té ‘aspiracions individuals’ d’encapçalar el Bloc


L’any 2014 l’escriptor Francesc Parcerisas va fer setanta anys i pocs mesos abans de fer-ne 71 es va jubilar a la universitat. Aquell agost del 2014 moria l’editor Jaume Vallcorba. Mesos abans, el llatinista Carles Miralles havia patit un ictus greu del qual no se’n va refer i es va morir el gener del 2015. Aquell estiu del 2014, al filòleg i traductor Josep Miquel Sobrer, professor de la universitat d’Indiana, se li reproduïa un càncer que se l’enduria també el gener del 2015. Tots tres van ser amics i personatges importants en la vida del poeta i traductor Francesc Parcerisas. I és al voltant d’aquests amics i del comiat inevitable, i de la reconstrucció de l’estiu del 2014, que Parcerisas ha construït el dietari Un estiu, que acaba de publicar Quaderns Crema. Francesc Parcerisas ha estat reconegut recentment amb el premi Jaume Fuster per l’Associació d’Escriptors en Llengua Catalana. El seu amic Antoni Marí va glossar-ne la figura i va destacar la seva poesia. Però amb Un estiu, Parcerisas demostra que també és un prosista de primer ordre, perquè desplega tot el seu mestratge a l’hora d’escriure, i brilla per la claredat en el dir. Parlem amb ell del dietari, dels amics absents i del mar, que també n’és protagonista. Però Parcerisas, home compromès amb el seu temps, també parla del moment polític actual que vivim a Catalunya, de la situació dramàtica que pateixen els immigrants, tot denunciant les recents voluntats expressades per Macron i Merkel de construir camps de refugiats al nord d’Àfrica, i parla de la seva passió pels llibres, que és tota una addicció. —Saber badar és imprescindible per escriure aquest llibre? —Sí i és una cosa que a mi sempre m’ha agradat. Quan fas de turista, el millor és seure en un cafè i mirar la gent que passa. —Però no tothom ho sap fer. —Home, no deu agradar a tothom, però jo m’imagino històries. Durant un temps, fa molts anys, em dedicava a mirar la part de dalt de les cases. I sempre em preguntava: qui deu viure aquí dalt? Perquè quan anem pel carrer no veiem la part alta de les cases, mirem a l’altura dels ulls. I, aleshores penses que són llocs misteriosos, espais que si no tens una mirada una mica recaragolada, inquisitiva, diguem-ne, no te n’adones. —És un llibre molt bonic el que heu escrit. En la vostra trajectòria literària es destaca la poesia, però aquest llibre demostra que també sou un gran prosista. —Començo una mica tard. —Bé, ja teniu un dietari anterior a aquest, La primavera a Pequín. Tanmateix, Un estiu diria que representa moltes coses més que escriure en prosa. —En un moment donat vaig pensar de titular-lo L’amistat. Perquè hi parlo dels primers amics que se’t van morint. Els amics són com els sparrings de la boxa: t’entrenen, t’enforteixen, per crear-te com a persona, com a personatge, com a escriptor. És clar que tens la família, però la família és obligada i els amics són triats. Hi ha amics de moltes menes, però aquests són els que et fan de contrapès. Són amics que potser no són ínfims, no te n’hi vas de vacances amb les criatures, però són amics que intel·lectualment saps que sempre hi són, que et jutgen i que t’ajuden. I, per tant, t’esperonen. I tot això neix des del respecte a la diferència, de com som cadascú. Són aquesta mena d’amics, en Carles Miralles, en Josep Miquel Sobrer, en Jaume Vallcorba. Amics amb qui havia tingut molta relació, sobretot amb en Miralles i en Sobrer, des de ben jovenets, perquè vam entrar a la universitat amb setze anys. Tots tres érem de l’any 1944. —En teniu algun record d’aquell primer any d’universitat amb ells? —Recordo el primer dia de classe de llatí. Jo era tan dolent en grec i llatí, que per fugir del grec vaig fer àrab, de la qual cosa sempre me n’he penedit. El primer dia el professor va escriure una frase en llatí i va demanar, en castellà (naturalment), que sortís algú a traduir-la. Un dels que va sortir va ser en Carles Miralles. I jo vaig quedar esparverat davant de la brillantor que ja tenia. —És un dietari que se suposa que vau escriure l’estiu de l’any 2014, marcat pels comiats irreversibles, per la mort i l’absència d’uns amics importants. Hi ha també un retorn a la infantesa que ens fa recórrer el cicle de la vida. —Per a mi molt clarament hi ha tres potes i dos grans fils, que són el teixit. I després hi ha les floretes al damunt. El teixit es construeix a partir de la desaparició dels amics i amb la platja i el mar com a àmbit ple de records. Perquè és la platja de la infantesa, però també és la platja del present. La presència davant del mar en un espai que és una mena de paradís idealitzat. I damunt d’aquest teixit hi ha les lectures, les reflexions, el dia a dia. —Moltes lectures. —Sí, ple d’aquestes lectures a la babalà, que en dic jo, que m’encanten, que segurament són les que he fet tota la vida, però que ara puc fer amb més despreocupació que no feia abans. Agafar un Puixkin, o un llibre del Manuel Vicent o del Marías, la traducció de l’Eneida de mossèn Riber o potser un dietari de Joan Fuster, un llibre de Pedrolo, de Gimferrer o de Foix. I, a més, sense l’obligació d’arribar fins al final. Com que ningú no m’empeny ni m’obliga… Aquest és un dels plaers que proporciona tenir temps lliure i sense obligacions. —Aquesta idea de la figura del lector en l’espai públic, ja sigui en una platja, ja sigui en un cafè, us hi referiu unes quantes vegades com una figura en extinció, una raresa. —Sí, ho crec. Ja fa anys, baixant per la rambla de Catalunya, hi havia un senyor assegut que llegia un llibre de la col·lecció Bernat Metge. Vaig pensar: ‘Caram, això és Atenes!’ La idea aquesta de la cultura. Ara veig que jo sóc una mica com aquell senyor, que no em fa res sortir de casa amb un volum de Sèneca a sota el braç i endur-me’l a la platja. La gent jove no llegeix i la gent gran tampoc no llegeix aquesta mena de literatura, en llegeix de combat, més efímera. Com dic a Un estiu, jo sóc el cranc librorum, una espècie de cranc en via d’extinció. —Ho dieu amb orgull. —No me’n penedeixo, m’està molt bé. He decidit que, tot i que tinc molts llibres i potser me’n sobren, no me n’estaré, de comprar-ne. Llibres que potser no llegiré mai. Ja en tinc molts que no llegiré. Si això és una cosa que em dóna plaer, per què me n’he d’estar? I més ara, que et pots comprar llibres de segona mà per dos euros o tres. I a vegades compro llibres que ja tinc. —Per què? —Perquè m’estimo més tenir el llibre repetit que no patir pel fet de no trobar-lo a casa. Em ve una angúnia terrible. L’absència d’un llibre és terrible, com un forat negre. —Aquesta obsessió pels llibres, necessitat obsessiva, com us va néixer? Com es pot encomanar aquesta obsessió? —No ho sé, perquè hi ha un punt que, quan el travesses, caus en l’addicció. La pitjor cosa que em pot passar és ser de viatge, trobar-me en un hotel i no tenir res per llegir. És desesperant. Com s’hi arriba a aquesta obsessió? No ho sé. Potser es pot contagiar. En mi hi ha l’element de compleció, l’acció de completar. L’altre dia llegia un llibre d’entrevistes amb Jacques Derrida, on cita una antologia de poesia sud-africana, famosa i punyent a l’època de l’apartheid. La tinc anotada en un paper per demanar-la de seguida, perquè no pot ser que aquest volum que va ser tan important no el conegui. Hi ha una part de curiositat, de tafaneria, i una part que vol tenir el panorama complet. —També sou de guardar papers? —Sí, perquè m’agraden molt els papers. Guardar un carnet de lector o un punt de llibre i trobar-lo anys després…, aquests paratextos, que en diuen, al voltant dels escriptors i els textos, em sembla que il·luminen molt la font d’on surten els textos. —Parleu –i hi doneu valor– d’aspectes de la vida privada de les persones de qui escriviu. —Sí, perquè són molt importants: saber on viu la gent, com viu, on menja i de què viu, com es guanya la vida i quant guanya. Perquè la vida d’una persona que viu amb sis-cents euros i la vida d’una persona que viu amb sis mil euros no és la mateixa. Això demostra que el món és molt mal fet. I en tenim exemples en el sistema judicial o en notícies com la d’avui de Macron i Merkel, que volen fer camps de refugiats al nord d’Àfrica. Això és crear camps de concentració però fora del teu país. Que el fum dels crematoris no ens empesti. Això és directament de fill de puta. No hi ha cap més manera de dir-ho. Que tots els diners que es gastaran en això els esmercin als països d’origen d’aquesta pobra gent, perquè la majoria d’aquests països són rics i podrien tenir una agricultura, una indústria… Però vaja, això no sé pas si ho resoldrem. La perversió del sistema. Hem vist coses molt grosses. —En el món de la literatura es pot ser combatiu. —I en el dia a dia. Has de fer alguna cosa, no t’ho pots mirar des del sofà. De manera que si cal sortir, has de sortir, i si s’ha d’actuar, has d’actuar, cadascú a la seva manera. Però no es pot ser combatiu pensant tan sols que ja hi haurà algú que estarà a la trinxera. Has d’anar a la trinxera. Això és una cosa que ens afecta a tots. Mirar com passa és massa còmode. Sobretot per a la gent que escriu. Perquè escrivim sobre això: sobre la vida. —A Catalunya, vist tot això que ha passat, n’hem après molt sobre el fet que tothom és imprescindible. —I us diria més: que la gent s’ha adonat que mobilitzant-se té el poder d’aconseguir coses. I, del punt de vista polític, els que se senten una mica desencisats, que es pensen que anem enrere, jo trobo que són gent que s’empassen un esquer que no toca. L’experiència que tenim el juny del 2018 és radicalment diferent de la que teníem el juny del 2017. Amb una quantitat de convenciment de poder, de fracassos i possibilitats, extraordinària. I a la gent més acovardida també cal dir-los d’allà on venim. No d’allà on venim fa sis mesos, d’allà on venim del 1939. Jo sóc fill de l’educació franquista: a setze anys vaig anar a unes classes clandestines per aprendre català. I la gent no s’adona de què representa tot això. M’agradaria que algun d’aquests mamarratxos defensors del castellà a ultrança a Catalunya diguessin si algú a setze anys avui aquí ha d’anar a classes clandestines per aprendre a escriure en castellà. Hem de tenir present d’on venim. Perquè aquest desert de quaranta anys, amb gent a la resistència i la clandestinitat, no va aconseguir que això desaparegués. I si no va desaparèixer amb aquells mitjans, amb els que tenen ara, que són diferents i en algun sentit més poderosos però amb uns altres no, això no hi ha qui ho mati. —A l’octubre, hi vau escriure, en el vostre dietari? —No. N’he escrit algunes coses però no, perquè no sé com escriure-ho. No dic que no escrigui sobre què va passar a l’octubre, però encara no puc. Vaig escriure un article per a una revista del País de Gal·les, que m’ho va demanar, explicant la meva impressió general, després del primer d’octubre i abans del 21 de desembre. En tot aquest procés hi ha una cosa que m’interessa molt i que no veig gaire analitzada, que és la part metafísica, ontològica, filosòfica, de la posició hispànica, diguem, sobre per què la diferència no pot ser reconeguda o per què hi ha por de la separació, de la independència. Per què? Quin és el problema? D’on ve aquesta imposició? D’on ve aquesta idea de la unitat? A mi em sembla que és una qüestió religiosa. Les religions són excloents. L’estat espanyol és un estat colonial i imposa una raó i tot aquell que vagi contra aquest criteri és bandejable o ha de ser sotmès. D’on ve la necessitat d’autoritarisme per part de l’estat espanyol? El fet que hi hagi polítics que han estat empresonats és una mica això: els fiquen a la presó perquè no els poden cremar com en altre temps. Ara els fiquen a la presó, com més lluny millor, si poden estar emmanillats millor, si poden ser castigats, castigats… Què aconseguiran? Si tots plegats acabarem menjats pels cucs. D’això no se n’adonen. I els cucs no tenen ni religió ni pàtria ni partit polític. Caldria una mica més de perspectiva i ser més humils. Com el cas dels refugiats. No veiem l’horror del qual fuig aquesta gent. —Europa es troba en hores molt baixes. —Quan el senyor Juncker deia ‘és que no podem tenir quaranta estats a Europa’, la pregunta immediata és: per què no podem tenir quaranta estats a Europa? I ho diu vostè, que és d’un estat que em sembla que en diuen Luxemburg, que he sentit a dir que era gran com Barakaldo, que era un paradís fiscal mentre vostè n’era el primer ministre. Vostè té la barra de dir que no volem més estats? I Xipre? I Malta? I Liechtenstein? I Dinamarca? Tots aquests estats que són més petits. I si n’hi hagués quaranta o dos-cents? Si la gent ho vol, qui és vostè per a oposar-se a la gent? Perquè, seguint aquest argument, seria millor que Europa fos un sol estat. Sense haver estat elegit, només imposat. D’això, se’n diu una dictadura. —Tornem al dietari: en una de les primeres notes del llibre advertiu: «Jo, que sóc qui escriu aquestes línies, en realitat vaig arribar ja fa uns anys al final de l’estiu que en aquestes pàgines ara tot just s’enceta i, doncs, ja visc un bon tros més enllà del final d’aquest dietari: sé com acabarà la història i això, en contra del que pugui semblar, em converteix en un déu desnonat, ridícul, sense cap poder.» —Tots els dietaris són falsos. Perquè la persona que escriu un dietari tria què escriu i com ho escriu. Aquest dietari és escrit en part l’any 2014, però el vaig acabar l’estiu passat, tres anys més tard. Quan vaig adonar-me que aquests fragments contenien una unitat, aleshores vaig fer una llista temàtica, amb un Excel: malalties i morts, platja, infantesa, lectures… A partir d’aquí, tenia una forma i podia veure que hi faltaven uns instruments: aquí tens uns violins però hi falta el violoncel i una viola i després les flautes, al seu moment, sense barrejar-ho… És una feina molt divertida, de composició, de retallar també, una manera d’acabar de lligar-ho tot. —Un dels grans valors del llibre és la netedat de l’escriptura. —Aquest text, sobretot en les parts en què es parla dels amics i de la desaparició dels amics, tenia el perill de ser dramàtic, que vol dir ensucrat en aquest sentit. I no es pot ensucrar una cosa tràgica o dramàtica. Havia de ser contingut. També vaig tenir la sort que les últimes relacions amb Jaume Vallcorba, Carles Miralles i Josep Miquel Sobrer van ser moments en què ells estaven en plena possessió de les facultats mentals que jo havia admirat sempre. No és el cas de la meva mare, de qui també en parlo al dietari, que es troba en un procés de decadència. De fet, la meva mare encara és viva, com un vegetal, però viva. És important que en Jaume fos el personatge que ell havia volgut ser: orgullós, presumit, xerraire, criticaire, brillant, etc. Carles Miralles, també. Em va fer un seminari particular a partir d’una pregunta que li vaig formular. Brillant. I en Josep Miquel, igual. És quan torna als Estats Units i se li reprodueix el tumor al cap, que es va apagant. Jo no parlo de la degradació mental d’aquests amics. Sí que parlo de la degradació de la meva mare. Però potser tinc més dret de parlar de la degradació de la meva mare, que no de la dels amics. —La mare també forma part d’un procés de desaparició. Hi ha molts elements d’aquests en el llibre: els crancs que han desaparegut de les platges i quan éreu petit els collíeu per fer el brou de l’arròs; o una nit quan sou a casa amb la finestra oberta i us entra un saltamartí i us adoneu que els insectes han desaparegut de la ciutat. Això són desaparicions. —Desaparicions i canvis que vas veient. Presències que eren importants i es van difuminant, per això m’hi fixo sense ser-ne ben bé conscient. —Però no és un llibre trist. Potser perquè el baix continu del dietari és la platja i la mar, i això hi dóna un horitzó i permet de respirar millor. És eternitat. —És el contrapunt. Un alè vital. Això és el que el mar em produeix. Hi ha un moment que s’explica una nit a Cadaqués: és festa major i jo em mirava les havaneres i els nens jugant, i em vaig treure les espardenyes i vaig posar els peus a l’aigua i vaig pensar que jo voldria ser aquella aigua o potser ja era aigua. Era fondre’m en aquell instant. —Podem pensar que aquest llibre també es pot considerar un elogi sobre la lentitud? Discórrer sense córrer. —Aquesta relació amb els amics, que s’acaba, és una relació lenta. És fruir de l’estona que estem junts. I aquest és el comiat natural dels amics. —La pintura de Ramon Calsina de la coberta és poètica i eficaç. —És de les coses de què estic content del llibre. En Calsina és un pintor que jo admiro molt. No el vaig conèixer però la meva família el coneixia. Un pintor que va començar a pintar abans de la guerra, però va quedar en segon terme després. I d’aquest quadre me n’agraden molt les figures que fugen amb el gos, amb una llum de sol ponent, i el globus. Aquest globus vermell de paper que s’enlaira. Era una il·lusió, perquè s’encenia, s’omplia d’aire calent, s’enlairava i desapareixia. És aquesta idea de fugacitat. —Teniu més material escrit en aquesta línia dietarista? —Aquest llibre, Un estiu, s’havia de dir Tres estius, perquè era un projecte més gran, que incloïa més material. —Què hi expliqueu, en aquests altres textos? —Hi ha una part en què relato els mesos que vaig passar a Chicago, el 2015, a la Càtedra Joan Coromines, a la universitat. I és un dietari que comença enllaçant amb Josep Miquel Sobrer, perquè la primera cosa que vam fer quan vam arribar, el mes de març, als Estats Units, va ser anar a veure el seu fill i la seva vídua, per mirar els seus papers i decidir què fer-ne, dels papers i dels llibres. Només teníem un cap de setmana i era una feina molt cruel i feixuga. —Què en vau fer? —Una part de correspondència la vam portar a la Biblioteca de Catalunya, molts llibres es van donar a la universitat, etc. Però a part aquest lligam, a Chicago hi havia també un tema subjacent en les meves anotacions de la vida de cada dia, que era el fantasma de Joan Coromines. Vaig intentar esbrinar quin record quedava de Coromines a la universitat, on es va passar vint anys. Però vaig descobrir que Coromines a Chicago havia tingut una vida molt erràtica, perquè, com que passava sis mesos aquí i sis mesos allà, no tenia casa. No va tenir mai una casa, a Chicago. S’emportava els papers i les coses cada vegada. Era com un caragol. Es feia poc amb la gent, perquè era una màquina de treballar. Però vaig conèixer un parell de persones que el van tractar. —Escriure sobre Coromines a Chicago, interessant. —Me’n vaig anar a la biblioteca i vaig buscar l’entrada Pere Coromines, el seu pare. Vaig trobar-ne uns quants llibres. El primer que vaig obrir era un volum que Pere Coromines dedicava a Pompeu Fabra. Vaig quedar garratibat. Sabia que era l’única persona en mil quilòmetres a la rodona que ploraria tenint aquell llibre a la mà. Perquè aquest llibre per a nosaltres reconstrueix unes figures, una època, uns personatges… I la sort que el llibre hagi acabat en una biblioteca. Al darrere, com tot volum d’una biblioteca, conservava un sobre amb la targeta de lector. L’últim que havia tret aquell llibre era ‘J. Coromines’. Aleshores vaig fer un seguiment de molts dels llibres del seu pare que en Joan Coromines citava en les seves obres. I els llibres que ell va tenir a les mans jo els tenia a les mans aleshores. Aquest seguiment es podria convertir en un altre dietari.

Summary: Francesc Parcerisas: ‘La pitjor cosa que em pot passar és trobar-me en un hotel, de viatge, i no tenir res per a llegir’


El dirigent de Podem Pablo Iglesias proposa que en el referèndum sobre la independència de Catalunya hi hagi tres opcions de resposta, i no pas dues, sí o no. ‘Aquestes coses s’han de negociar –ha dit en una entrevista a Antena 3–. Potser en el referèndum no hi ha d’haver dues opcions i n’hi ha d’haver més, així m’ho va reconèixer el president.’ Una d’aquestes respostes, diu Iglesias, podria ser ‘un encaix constitucional diferent en un model territorial que reculli la realitat plurinacional d’Espanya’. En aquest cas, doncs, seria un referèndum amb tres respostes: sí, no i un nou encaix de Catalunya en l’estat espanyol. Tanmateix, fonts de la presidència de la Generalitat han negat aquesta informació, i es remeten a allò que ja va dir Puigdemont a la conferència que va fer la setmana passada a Madrid, abans del dinar amb Iglesias. La resposta ha de ser binària: o independència o romandre a Espanya; i, en cas que el referèndum sigui pactat, que el govern espanyol pugui proposar una oferta de nou encaix constitucional perquè competeixi amb l’opció de la independència. El president Carles Puigdemont s’hi ha refermat avui durant la sessió de control al ple del parlament: ‘No ens desviarem del compromís i aquest poble votarà sí o no a la independència.’

Summary: Pablo Iglesias proposa múltiples respostes en el referèndum a Catalunya


El batlle de Girona, Carles Puigdemont, va ser elegit ahir nou president de l’Associació de Municipis per la Independència (AMI) després de quatre anys de mandat de Josep Maria Vila d’Abadal. El seu objectiu és fer créixer el nombre de municipis adherits a l’entitat abans del 27-S, amb la vista posada en les grans ciutats. Convida Barcelona a fer un pas que creu que és vital pel procés d’independència. —Ahir a l’assemblea general de l’AMI vau dir que el municipalisme independentista tindria un paper decisiu en el procés. En què consistirà aquest paper? —Els municipis seran la primera línia administrativa i pràctica en què es plasmarà el full de ruta. És a dir, el moment en què el govern de la generalitat i el Parlament de Catalunya prenguin decisions, nosaltres serem els primers d’encarregar-nos d’anar-les aplicant i de què es tradueixin a la vida quotidiana dels nostres municipis. Aplicarem el full de ruta per fer la desconnexió i que ens porti a l’estat independent. L’estratègia l’anirem definint amb l’ACM i el govern. —L’última gran ciutat a unir-se a l’AMI ha estat Reus. El repte d’ara és incorporar els grans municipis que queden? —Sens dubte. L’objectiu és incorporar totes les ciutats del país. A nivell de municipis no ens en queden molts perquè ja en tenim més de 700, però queden els més grans. Allà on sigui possible intentarem que s’aprovi l’adhesió a l’AMI. Per això hem fet l’apel·lació a Barcelona. De moment, molts municipis on ara han passat a tenir batlles favorables al procés, s’han posat en contacte amb la secretaria de l’AMI i sabem que en els pròxims plens prendran l’acord per adherir-se. Esperem que abans del 27-S incrementem el número. Els municipis seran la primera línia administrativa i pràctica en què es plasmarà el full de ruta per a la independència. —Dieu que heu apel·lat a Barcelona. Però igual d’urgent és ara que abans, quan governava Convergència. —Creiem que ara hi ha un compromís d’explorar la possibilitat que Barcelona entri a l’AMI i sembla que es podria articular una majoria raonable. El què teníem clar en el mandat anterior és que per anar a perdre mocions, millor no presentar-les. En canvi si ara hi ha una majoria doncs ho hem d’intentar. Avui a l’assemblea general han vingut en Xavier Trias, l’Alfred Bosch i en Gerardo Pisarello. Per tant, déu n’hi do la representació que hi havia de l’Ajuntament de Barcelona. Entenc que hi ha una voluntat seriosa per estudiar aquesta possibilitat. —Què implicaria pel procés que Barcelona s’incorporés a l’AMI? —Jo crec que si Barcelona se suma a l’AMI, serà definitiu pel procés. El municipalisme català té Barcelona com la gran capital, una de les ciutats més importants del món. Si aquesta icona manifestés de manera solemne la seva adhesió a l’AMI, seria un discurs de cara enfora i de cara endins. En el moment que Barcelona prengués la decisió seria una notícia d’abast internacional. És un procés que depèn en gran mesura de la seva internacionalització. Pels municipis petits i mitjans, aquest suport, aquest escalf de comptar amb Barcelona seria importantíssim. —Des de l’AMI com interpreteu l’acord que hi ha hagut a Lleida entre PSC i Ciutadans? —A nivell d’AMI no l’hem debatut, però òbviament és un acord que ens preocupa molt i ens decep. Bàsicament pel què afecta la llengua catalana. Hi ha clarament una voluntat de no continuar la línia de defensa activa en favor de la llengua. I per tant, això és una regressió que no ens podem permetre. A mi personalment em sap molt greu i em dol. M’estimo molt Lleida i sé de la importància que té per la nostra llengua. —L’acord per una candidatura conjunta independentista ens farà arribar abans a la independència? —Ens hi farà arribar. Aquesta és la llista per guanyar. Prefereixo guanyar el 27-S que no una fórmula que ens hagués portat a una derrota i haver de confiar la victòria a més endavant. —Però s’està debatent de retallar els terminis del període per proclamar la independència. —Tots tenim clar que el ‘turbo’ que el president Mas l’altre dia assenyalava que estava un punt apagat s’ha tornat a activar. I que s’obren molts escenaris. Tenim il·lusió i esperances per la victòria, i si és rotunda, intentarem fer les passes el més ràpid possible perquè aquest país sigui independent. Si hem d’identificar independència com l’instrument per poder construir un país millor i poder donar respostes a la gent, òbviament com més aviat el tinguem aquest instrument millor per tots plegats. —Lluís Llach seria un bon candidat per la llista de Girona? —En Lluís Llach és molt bo per moltes coses. Ja va ser candidat per Girona si no recordo malament l’any 1980. Va tancar la llista de Nacionalistes d’Esquerra encapçalada per Santiago Vilanova. Així que, candidat per Girona ja ho ha estat. —Per tant, no descarteu que ho torni a ser… —El número u i el número dos pertoquen a les entitats sobiranistes i s’ha de veure. Ja han sonat noms extraordinaris per Girona. No anem faltats de candidats.

Summary: Carles Puigdemont: ‘Si Barcelona se suma a l’AMI, serà definitiu per al procés’


Ara que falten cinc dies per al referèndum d’autodeterminació de Catalunya, el president del govern espanyol Mariano Rajoy emprèn un viatge als Estats Units per a reunir-se amb el president Donald Trump; i a continuació anirà a Tallinn, a Estònia, per assistir a la cimera europea. Segons que han informat mitjans espanyols de fonts de la Moncloa, aquests dos viatges de Rajoy la setmana del referèndum han de servir per a aconseguir un ple suport internacional contra l’autodeterminació de Catalunya. La sortida de Rajoy de l’estat espanyol en un moment tan decisiu com aquest i enmig de l’operació repressiva més forta d’aquests últims anys s’interpreta també com una fugida per mirar de contrarestar un relat interior que fa aigües amb imatges de suport a l’estranger. Rajoy se la juga, amb aquests dos viatges, després de les declaracions de la portaveu de la Casa Blanca ahir que reafirmava la posició expressada per la secretària d’Estat nord-americana, Heather Nauert, que va dir que els EUA treballarien amb l’entitat que sortís del referèndum de l’1 d’octubre; i del president de la Comissió Europea, Jean-Claude Juncker, que va dir que respectarien el resultat del referèndum. Els pronunciaments de la comunitat internacional han estat clarament de condemna de l’ofensiva repressiva de l’estat espanyol contra el referèndum de Catalunya i, si Rajoy no obté declaracions contundents a favor de la seva política i contra l’1 d’octubre, serà un cop demolidor per a Espanya, pocs dies abans del referèndum. Pluja de pronunciaments en favor del referèndum Si repassem les declaracions d’aquestes últimes setmanes, veiem que quaranta-vuit diputats europeus de sis grups parlamentaris diferents han exigit a Rajoy que s’aturés la repressió contra el referèndum i el govern de Catalunya. Setze diputats del parlament danès també han demanat en una carta signada conjuntament que es respectés la voluntat de Catalunya de decidir el seu futur en un referèndum d’autodeterminació. Així mateix, els membres del grup parlamentari sobre Catalunya del parlament britànic, que té representants de tots els partits polítics, van escriure una carta en què s’expressava la preocupació per la repressió de l’estat espanyol contra el referèndum, que consideren obertament una expressió democràtica i pacífica del Parlament de Catalunya. La cosa no s’acabava aquí. També un grup de diputats del parlament d’Estònia feien arribar una carta a Rajoy en què manifestaven preocupació i discrepància amb les mesures preses pel govern espanyol contra el referèndum. Li deien que no podien entendre de cap manera la negativa d’acceptar una solució democràtica per a Catalunya. Igualment, un grup de diputats escocesos enviaven una carta, aquesta vegada al president del Consell Europeu, Donald Tusk, en defensa del principi d’autodeterminació i del dret de Catalunya d’exercir-la. Hi ha hagut també el suport del Moviment per a la Participació Popular de l’Uruguai, del grup parlamentari europeu Esquerra Unida Europea – Esquerra Verda Nòrdica, d’un grup de diputats i d’intel·lectuals italians, del Parlament Gal·lès, del president de Còrsega, de ministres i dirigents de governs i partits europeus i internacionals, i de batlles i tinents batlles de grans ciutats com ara Nàpols, Estrasburg i París, entre més. En cap cas, no hi ha hagut cap mostra de suport explícita a la repressió ni a l’estratègia del govern espanyol d’aquestes últimes setmanes. Ans al contrari, la premsa internacional ha estat especialment crítica amb l’actitud de Rajoy i del seu govern. Caldrà veure si Rajoy es deixa entrevistar o preguntar per cap periodista internacional i com és rebuda la seva possible resposta. La setmana internacional del president espanyol enmig de l’ofensiva repressiva no és pas una aposta segura i caldrà interpretar declaracions, mitges paraules i silencis, que en el llenguatge diplomàtic poden valer molt més que les fotografies d’encaixades de mans.

Summary: Rajoy se la juga a l’estranger amb la visita a la Casa Blanca i la cimera de Tallinn


Euromed ha estrenat el nou servei amb un retard de mitja hora. Segons que ha informat Renfe, la demora es deu a un error de previsió del trasllat del comboi, per raó del qual s’ha prioritzat la sortida de l’AVE a Madrid. La companyia ha anunciat que retornarà la meitat del preu del bitllet als passatgers que l’han inaugurat. La reforma del servei, que ha costat set-cents milions d’euros, escurçarà normalment tres quarts d’hora del trajecte directe entre Figueres (Alt Empordà) i el País Valencià gràcies a la nova variant de Vandellòs. Seixanta-quatre quilòmetres pensats per a la gran velocitat que enllacen Barcelona i el Camp de Tarragona. Entre Alacant i Barcelona, el recorregut durarà quatre hores i vint minuts, entre quaranta minuts i trenta-tres minuts més de pressa respecte del millor temps actual. De València a Barcelona, la duració serà de dues hores i trenta-cinc minuts, una reducció d’entre quaranta-cinc minuts i trenta-sis. I de Castelló a Barcelona, una hora i cinquanta-cinc minuts, entre quaranta-cinc i vint-i-tres minuts menys que fins ara. El nou servei recupera, d’aquesta manera, la durada de quan es va inaugurar, el 1997.

Summary: El primer Euromed de València a Barcelona arriba amb mitja hora de retard


Els resultats de Compromís a les eleccions espanyoles no van ser els esperats i la coalició amb la formació Més País, d’Íñigo Errejón, tampoc no va dur gaires beneficis, perquè no ha aconseguit ni tan sols formar grup parlamentari propi al congrés espanyol, on tenen tres escons. Amb tot, Compromís manté el diputat Joan Baldoví, que ja tenia la legislatura passada. Però el diputat és enquadrat dins un grup mixt conformat per 21 diputats, amb formacions ideològicament molt diferents. Per mirar de sortir d’aquest galliner, Compromís cerca fórmules per a fer un grup parlamentari propi amb més formacions, cosa que sempre dependrà de la mesa del congrés, presidida de nou per Meritxell Batet. Una via seria aplegar-se amb més formacions nacionalistes, com ara Junts per Catalunya, la CUP i el BNG. Però les dues formacions independentistes catalanes no hi semblen gaire interessades. La CUP ja ha dit obertament que no i Junts per Catalunya en recela. L’altra opció seria sumar quinze diputats del grup mixt al marge d’ideologies, només per interès de tenir més temps i més recursos pel fet de tenir grup, però la distància entre algunes formacions ho dificulta també. De moment, Baldoví, que avui ha promès el càrrec comprometent-se a defensar els interessos del poble valencià, arrenca la legislatura en un macrogrup mixt de 21 diputats que no ajuda gens a fer sentir la veu del País Valencià a Madrid.

Summary: Compromís cerca la manera de fer-se visible al congrés espanyol


Òmnium Cultural denuncia una operació d’estat per a criminalitzar Jordi Cuixart, una volta ja era empresonat a Soto del Real. Un cop acabada la fase pericial, l’entitat recorda que el Tribunal Suprem espanyol no va admetre com a prova dos informes elaborats per experts que analitzaven, per una banda, les xarxes socials d’entitats, partits i mitjans els dies del 20-S i, per l’altra, les portades i els continguts d’El País, El Mundo, La Vanguardia, l’ABC i El Periódico després de l’1-O. Segons aquestes pericials, no van augmentar les cerques ni la presència a internet de la figura de Cuixart i no es va relacionar el president d’Òmnium amb la violència ni amb el delicte de rebel·lió. Per tot plegat, el vice-president de l’entitat, Marcel Mauri, considera que es va crear un ‘relat a mida per convèncer l’opinió pública espanyola i internacional’, i que es va fer de manera ‘intencionada’ i ‘desvinculada de la realitat’ que es va viure a Catalunya durant la tardor del 2017. Dos ex-caps de Scotland Yard desacrediten la Guàrdia Civil: la gent del 20-S i l’1-O no era violenta De l’anàlisi de les xarxes socials es desprèn que en el moment dels fets del 20-S, i en els dies immediatament posteriors, no es va associar Cuixart amb la violència o la rebel·lió. L’informe explica que, quan es produeixen fets violents a manifestacions multitudinàries, la transcendència pública provoca que personalitats i polítics centrin la seva atenció en la violència, però en el cas del 20-S, això no es va produir. L’anàlisi de les xarxes s’ha basat en bona part en aquest informe de Joe Brew per a VilaWeb. Els pèrits van analitzar vint-i-tres perfils de Twitter d’entitats, partits i polítics catalans i espanyols (PSOE, PSC, Ciutadans, PP, VOX, Podem i Societat Civil Catalana). Durant els dies 20, 21 i 22 de setembre aquests perfils van generar gairebé un miler de piulades i cap menciona Jordi Cuixart, Òmnium Cultural, ni el concepte Jordis; tampoc no apareixen ni una vegada paraules com alçament o tumult. Segons l’informe, només a tres piulades hi apareix la paraula violència però en cap cas relacionada amb els fets del 20-S, sinó amb violència masclista. Tampoc s’aprecia cap pic de converses que continguin la paraula violència ni derivades. La pericial, a través de l’anàlisi de les piulades a les xarxes socials, conclou que no s’identifica Jordi Sànchez i Jordi Cuixart amb la mobilització del 20-S fins molt més tard, en bona part perquè les crides a la mobilització el 20 de setembre van ser ‘múltiples i transversals’. Els diaris de l’estat ‘recriminen la violència policial’ L’altra pericial es focalitza en l’1-O i estudia la figura i el paper de Jordi Cuixart en relació amb els articles d’opinió i els continguts d’El Periódico de Catalunya, La Vanguardia, l’ABC, El Mundo i El País. Segons els autors de l’informe, els ciutadans van actuar de forma pacífica. En el cas dels editorials, es destaca que es parla molt de la ‘desproporció i els efectes de la intervenció policial’ davant l’actitud ciutadana, que s’assenyala com a pacífica. Per exemple, El País, en bona part dels textos, l’endemà del referèndum assenyala la repressió policíaca, fins i tot l’editorial. En cap dels articles del diari parla de violència dels ciutadans. En el cas de l’ABC, la repressió policíaca és present a la majoria de textos i fotografies. Es fa referència a actituds ‘hostils i agressives’ durant les intervencions policíaques en alguns punts de votació ‘però no es parla en cap cas d’una actitud violenta de forma generalitzada’. A l’informe s’apunta que aquesta és la tendència que s’observa a la resta de diaris.

Summary: Dues pericials vetades pel Suprem a Cuixart demostraven la invenció del relat de la violència


Durant més de deu anys, el químic i divulgador Fernando Sapiña (1964-2018) va publicar puntualment la seua secció sobre ciència i gastronomia en la revista Mètode, baix el títol de «La ciència a taula». Els seus textos permetien descobrir la química que s’amagava darrere dels aliments i de les seues coccions, al temps que ens transmetien la seua passió per la cuina i la gastronomia. Ara, la revista Mètode, amb la col·laboració de la Unitat de Cultura Científica i de la Innovació de la Universitat de València, recull aquests articles de Fernando Sapiña en La ciència a taula, un nou volum de la col·lecció «Monografies Mètode» amb edició a cura de Juli Peretó. El llibre, que estarà disponible a finals de novembre, recull 42 articles sobre els principis físics i químics dels aliments i de les seues elaboracions, tots acompanyats d’una recepta culinària. Uns textos que es poden llegir de manera independent, o bé descobrint els fils subtils entre ells a través de la textura, el color, el sabor, l’olor o les transformacions culinàries dels aliments. Un llibre on queda palesa la vocació divulgadora de Fernando Sapiña, amb uns textos a vessar de referències literàries i experiències quotidianes, d’anècdotes familiars i amicals. Un llibre en definitiva per descobrir la cuina i la seua ciència. La ciència a taula ha comptat amb la col·laboració de l’artista Teresa Tomás, qui a través del seu laboratori Palomita de maíz, ha experimentat en projectes on la gastronomia s’hibrida amb la seua obra. El llibre, a més, comptarà amb una edició en anglès, Science at the table. L’autor Fernando Sapiña (1964-2018) va ser professor titular del Departament de Química Inorgànica de la Universitat de València i investigador de l’Institut de Ciència dels Materials de la Universitat de València, centre del qual va ser director entre 2013 i 2015. La seua investigació es va centrar en les noves vies de síntesi de materials amb composició, microestructura i propietats controlades. Impulsor del Grau de Ciències Gastronòmiques i del Gastrolab de la Universitat de València, va compaginar la seua tasca docent i de recerca amb la divulgació de la ciència. Autor d’Un futur sostenible? El canvi global vist per un químic preocupat (2001) i El repte energètic: Gestionant el llegat de Prometeu (2005), va ser coordinador de diversos números de Mètode, el primer d’ells en 2002 dedicat a la qüestió del canvi global, però també d’altres sobre gastronomia i ciència, nanociència o ciència dels materials. Entre 2005 i 2017 va ser col·laborador fixe amb la seua columna «La ciència a taula», que ara s’ha recuperat en aquest llibre. Fruit del seu interès en la divulgació, Fernando Sapiña va ser assessor de la Càtedra de divulgació de la Ciència – Unitat de Cultura Científica i la Innovació de la Universitat de València, i director de les col·leccions de divulgació Sense Fronteres i Ciències entre Lletres. A més, va ser col·laborador habitual de l’Espai Ciència de l’Octubre Centre de Cultura Contemporània, i va participar activament en multitud d’activitats, tallers i xerrades divulgatives, així com en la creació de l’associació de divulgació Piratas de la Ciencia. La col·lecció «Monografies Mètode» La ciència a taula és el desè volum de la col·lecció de llibres de divulgació «Monografies Mètode», editats per la revista Mètode des del 2005. La col·lecció comprèn llibres de diferents temàtiques sobre història de la ciència, vulcanologia, etnobotànica, didàctica de la ciència o literatura. Llig els articles de «La ciència a taula» Què és Mètode?

Summary: Les columnes gastronòmiques de Fernando Sapiña, el nou llibre de les «Monografies Mètode»


La manifestació espanyolista a Barcelona amb motiu del 12 d’octubre ha fet figa, enguany, amb només 10.000 assistents, segons les xifres que ha donat l’Ajuntament de Barcelona. La manifestació, que ha passat pel passeig de Gràcia i ha arribat a la plaça de Catalunya, ha estat encapçalada per la plataforma Catalunya Suma i ha tingut el suport de Vox, PP i Ciutadans. El PSC no ha anunciat pas l’assistència. S’hi ha vist membres dels tres partits esmentats, com ara Inés Arrimadas, Lorena Roldán, Carlos Carrizosa i José Manuel Villegas (Ciutadans), Cayetana Álvarez de Toledo, Dolors Montserrat i Xavier García Albiol (PP) i Ignacio Garriga (Vox), entre més. A la plaça d’Espanya, la manifestació d’ultradreta d’enguany ha reunit dues-centes cinquanta persones, segons la Guàrdia Urbana. Ha estat organitzada per Democracia Nacional i Falange Española i ha acabat a la muntanya de Montjuïc. Alerta Ultra! Falange i Democràcia Nacional celebrant el 12-O amb bengales, salutacions feixistes i cremant estelades a Montjuïc. #ResACelebrarpic.twitter.com/eSMCvJWD0U — Joan Mangues (@jmangues) October 12, 2019 No puc parar de riure. Atenció als ultres de Montjuïc. Són un petit centenar, i la mateixa organització es desespera perquè són incapaços d'anar ordenats, "no és tan difícil por favor", diu la del megàfon #AlertaUltrapic.twitter.com/GdnVq4LFgM — Joan Mangues (@jmangues) October 12, 2019

Summary: Les mobilitzacions espanyolistes fan figa a Barcelona


Cinc dels nou presos polítics ja han rebut el vist-i-plau de les juntes de tractament de les presons i del Departament de Justícia per a accedir als permisos que permet l’article 100.2 del reglament penitenciari, previst perquè els presoners classificats en segon grau puguin sortir de la presó a treballar, fer de voluntaris o tenir cura de familiars unes quantes hores el dia. Tanmateix, la fiscalia recorre contra tots els permisos concedits. Fins i tot contra els que superen les quaranta-vuit hores de Jordi Sànchez i Jordi Cuixart, que tenen accés a trenta-sis dies anuals perquè ja han complert una quarta part de la condemna. La fiscalia s’exclama que les juntes de tractament de les presons i la Generalitat apliquen irregularment el 100.2 als presos polítics i diu que és un ‘tercer grau encobert’. També critica que la consellera de Justícia, Ester Capella, hagi assegurat que s’aplicaria als nou presos polítics: ‘Posa en evidència que l’excepcionalitat exigida per l’article 100.2 del règim penitenciari s’ha convertit en una generalitat’, diu. Tanmateix, a Catalunya hi ha 405 reclusos que s’acullen als permisos que preveu el 100.2. De moment, la fiscalia ha recorregut contra els permisos de Jordi Sànchez i Jordi Cuixart. És previst que també impugnarà els de Carme Forcadell, Dolors Bassa i Joaquim Forn, i, més tard, quan s’apliqui el 100.2 a Oriol Junqueras, Raül Romeva, Josep Rull i Jordi Turull. El primer pronunciament, un revés per a la fiscalia De moment, només hi ha hagut un pronunciament d’un jutjat de vigilància penitenciària amb relació als permisos dels presos polítics, en el cas del de setanta-dues hores que va demanar Cuixart. La fiscalia es va endur un correctiu sever en la interlocutòria de la jutgessa, que feia miques les seves pretensions de prohibir la sortida de la presó de Cuixart. ‘La normativa penitenciària no imposa l’obligació al condemnat de penedir-se ni de declarar-se culpable’, va etzibar el jutge als fiscals. També els recriminava que volguessin obligar-lo a fer ‘un programa específic per a canviar o modificar el seu pensament o ideologia política’: no hi ha cap tractament penitenciari específic per a un pres condemnat per sedició al segle XXI, va dir la jutgessa. Així mateix, va retreure que comparés Cuixart amb presos condemnats per ‘delictes violents i degradants, com ara els homicidis o les agressions sexuals amb penetració’. La rebequeria dels fiscals del Suprem La irritació i la contrarietat de la Fiscalia Superior de Catalunya amb els permisos dels presos polítics és compartida pels quatre fiscals del Suprem. Javier Zaragoza, Jaime Moreno, Consuelo Madrigal i Fidel Cadena ja van demanar durant l’exposició de l’informe final al judici contra el procés que s’apliqués l’article 36.2 del codi penal espanyol contra els presos polítics per a impedir la concessió de qualsevol permís fins que no haguessin complert la meitat de la condemna. Zaragoza ja se’n va lamentar públicament la setmana passada en un acte a la Universitat de Saragossa, tot criticant el jutge Manuel Marchena i els seus companys de tribunal. ‘El Suprem no va acordar-ne l’aplicació i aquí en tenim les conseqüències’, segons que recollia el diari El Mundo. Ahir, en un article publicat al mateix diari, el fiscal Zaragoza tornava a retreure a Marchena la condemna per sedició i no per rebel·lió, insistint en la seva tesi que va naufragar al judici. Als fiscals del Suprem encara els cou que el tribunal refusés les seves acusacions i acceptés les de l’advocacia de l’estat espanyol. Zaragoza també aprofitava l’avinentesa per instar el govern espanyol a endurir el codi penal, és a dir, tipificar novament la convocatòria de referèndums o consultes prohibides com a delicte –tal com va prometre Pedro Sánchez durant la campanya electoral– i introduir un delicte de desobediència continuada al Tribunal Constitucional espanyol. També criticava que la reforma pugui beneficiar els presos polítics. Les ombres de la reforma de la sedició al codi penal espanyol El recorregut dels recursos de la fiscalia Els permisos del 100.2 són d’aplicació immediata, però els pot revisar el jutge de vigilància penitenciària. El jutge fa una consulta a la fiscalia, que s’ha de manifestar a favor de la concessió del permís o en contra. Després el jutge el ratifica o el tomba. Tot seguit, la fiscalia pot recórrer contra la decisió del jutjat a l’audiència provincial corresponent, sense que això paralitzi els permisos. Les audiències són l’última instància judicial, i el tribunal sentenciador –el Suprem espanyol, en aquest cas– no hi té res a dir. La fiscalia només podria presentar un recurs al Suprem si la Generalitat modifiqués la classificació dels presos polítics del segon grau al tercer, el règim de semillibertat.

Summary: La fiscalia es desespera amb els permisos dels presos polítics


Després de la tempesta arriba la política. El president de la Generalitat, Ximo Puig, ha fet una reunió amb els responsables de les conselleries afectades directament pels danys causats pel temporal Glòria de la passada setmana. La reunió ha durat vora dues hores. Puig ha explicat al vice-president segon, Rubén Martínez Dalmau, la consellera d’Agricultura, Mireia Mollà, i el responsable de Transport, Arcadi España, la necessitat de traçar un pla per a protegir tot el litoral amb vista a futurs fenòmens meteorològics com aquest. Una de les mesures que hi ha damunt la taula és l’enduriment de la normativa vigent quant al límit urbanitzable a la línia de costa. També s’avalua la revisió i l’adaptació dels plans per a l’ordenació del litoral i la prevenció d’inundacions. L’objectiu del Consell és salvaguardar el territori i garantir la seguretat de les persones, en un model que cal reestructurar per a evitar destrosses com les de fa uns quants dies, que afectaren més de 350 quilòmetres de costa. Sobre aquesta qüestió, la consellera de Justícia, Gabriela Bravo, ha anunciat que convocaria un grup d’experts per a estudiar mesures contra les crisis derivades de l’emergència climàtica, com ara la gota freda del setembre o el Glòria. Són situacions en què la costa mediterrània és especialment vulnerable i tenen moltes probabilitats de repetir-se.

Summary: El Botànic endurirà la legislació perquè edificar al litoral sigui més difícil


El president del PDECat, David Bonvehí, ha dit avui que el partit només donarà suport a una aturada de país com a resposta a la sentència del Tribunal Suprem espanyol si s’acorda amb els sindicats i les patronals. En una conferència de premsa, ha afirmat que el PDECat ‘políticament mai podrà acatar una sentència que no sigui absolutòria’ i ha demanat una resposta unitària de l’independentisme. Bonvehí ha insistit que el PDECat s’ha dedicat a ‘defensar unes idees i aplicar uns mandats del parlament’, per la qual cosa no podrà acceptar una condemna.També sobre l’1-O, ha reconegut que aquella jornada és motiu de debat en el si de l’independentisme per la seva validesa. Després que la secretària general d’ERC, Marta Rovira, hagi demanat un altre ‘moment referendari’, Bonvehí ha dit: ‘Va ser una manifestació política i una votació que s’ha de tenir en compte políticament’, si bé ha reconegut que el resultat no es va implementar per ‘com ha reaccionat l’estat’. Respecte de les paraules de la consellera de Presidència, Meritxell Budó, que va dir que el PDECat s’havia de dissoldre dins de JxCat, ha dit que és una opinió personal i ha fet una crida perquè els associats votin a la consulta que ha començat i que es prolongarà fins el final del mes sobre el futur del partit. Segons Bonvehí, la direcció del PDECat defensarà el resultat de la consulta ‘allà on toqui’.

Summary: El PDECat només donarà suport a una aturada de país si s’acorda amb els sindicats i les patronals


Ferrocarrils de la Generalitat Valenciana (FGV) ha fet efectiva la signatura del contracte corresponent a les primeres obres d’infraestructura de la Línia 10 (Alacant-Natzaret) del metro de València, que començaran el mes d’abril vinent, en el tram entre les parades d’Amado Granell i la prolongació fins a Germans Maristes. El director gerent d’FGV, Juan Andrés Sánchez Jordán, ha signat el contracte amb l’empresa FCC Construcción SA, adjudicatària d’aquestes obres. Aquesta actuació compta amb un pressupost inicial de 3.664.420,87 euros, IVA inclòs, i un termini d’execució de set mesos i mig, segons ha informat la Generalitat en un comunicat. FGV ha previst que aquestes primeres obres comencen el pròxim mes d’abril amb la construcció de la rampa de connexió del túnel de l’estació d’Amado Granell i el tram de tramvia en superfície fins a la ubicació de la nova parada de Germans Maristes, juntament amb la connexió amb la plataforma actualment construïda. La construcció de la nova parada en superfície de Germans Maristes, situada en el carrer Amado Granell, comporta també l’execució del desviament de tots els serveis afectats i l’adequació de la urbanització de l’entorn. A més, aquesta intervenció contempla instal·lar de nou la infraestructura del tram de tramvia de l’encreuament del carrer Antonio Ferrandis que en el seu moment es va retirar per a facilitar la circulació de vehicles. Després d’aquesta primera actuació, FGV té previst executar també les obres corresponents a arquitectura i equipament de parades i estacions; electrificació i subestacions; senyalització i comunicacions; i tallers provisionals. La Generalitat recorda que el president de la Generalitat, Ximo Puig, va anunciar que les obres d’aquesta línia, l’antiga T2 del metro de València, compta amb una inversió total de 50 milions d’euros per a executar les obres previstes entre el carrer Alacant i Natzaret. L’objectiu és completar els treballs previstos en el 2021. El projecte està cofinançat per la Unió Europea, a través del programa operatiu del Fons Europeu de Desenvolupament Regional (Feder) del País Valencià 2014-2020. Les obres d’aquesta infraestructura de tramvia que combina trams subterranis i en superfície, anteriorment denominada T2, van començar l’any 2006 i es van paralitzar l’any 2011, per falta de pressupost, després d’invertir al voltant de 200 milions d’euros.

Summary: Les obres de la Línia 10 del metro de València comencen aquest mes d’abril