Una altra important mostra de suport a l’estat francès envers Catalunya. Aquesta vegada la iniciativa surt de quaranta-un senadors francesos de tots els grups amb representació que han signat una petició a favor respecte dels drets i llibertats fonamentals a Catalunya. Una solidaritat tranversal i que només n’exclou l’extrema dreta, sense representació a la cambra. La llista aplega 16 senadors socialistes, 13 de comunistes, 5 representants dels republicans, 4 dels verds i membres també de La República En Marxa del president Emmanuel Macron, de la Generació S i del Partit Radical. El text denuncia la repressió de la qual són víctimes els representants polítics legítims, empresonats o exiliats, i demanen la intervenció de l’estat francès en el procés polític independentista. La iniciativa és promoguda pels senadors François Calvet, Michel Canevet, Ronan Dantec, André Gattolin, Pierre Ouzoulias i Simon Sutour. En el text els signants destaquen que, com a europeus i francesos, se senten preocupats pels greus esdeveniments que es produeixen a Catalunya en el judici al Tribunal Suprem espanyol contra antics membres de la Generalitat de Catalunya, l’ex-presidenta del Parlament de Catalunya i dirigents de les associacions catalanes. Els senadors denuncien que la situació és un veritable atac contra els drets i les llibertats democràtiques. En lamenten la gravetat i el fet que sigui subestimada a l’estat francès. Per això, fan una petició perquè França i els països de la Unió Europea intervinguin per restablir les condicions del diàleg i trobar solucions polítiques a un problema polític. Aquest és el comunicat sencer traduït al català i la llista de signants: «El nostre país és veí d’Espanya i la seva gran regió, Catalunya, amb qui compartim una llarga història. Com a europeus i com a francesos, ens sentim concernits pels greus esdeveniments que han tingut lloc a Catalunya. Al aquest moment en què s’esdevé el judici davant el Tribunal Suprem espanyol d’antics membres del govern regional català, de l’ex-presidenta del parlament català i de dirigents d’associacions catalanes, nosaltres, membres del Senat de la República: –Exigim el respecte de les llibertats fonamentals i els drets de Catalunya, naturalment sense interferir en els problemes polítics d’un país veí i sense prendre partit en la qüestió de la independència de Catalunya; –denunciem la repressió de què són víctimes càrrecs electes legítims, representants polítics de la Generalitat de Catalunya empresonats o obligats a exiliar-se per les seves opinions en l’exercici dels mandats encomanats pels seus votants; –constatem que aquesta situació és una veritable violació dels drets i les llibertats democràtiques; –lamenten que la gravetat d’aquesta situació sigui subestimada al nostre país; –reclamem que França i els països de la Unió Europea intervinguin per restablir les condicions per al diàleg i per trobar solucions polítiques a un problema polític. Michel AMIEL, senador de les Boques del Roine. Cathy APOURCEAU-POLY, senadora del Pas de Calais Eliane ASSASSI, senadora de Sena-Sant Denis Esther BENBASSA, senadora de París Maryvonne BLONDIN, senadora de Penn-an-Berd Éric BOCQUET, senador del Nord Martial BOURQUIN, senador de Dubs Michel BOUTANT, senador de la Xaranta Céline BRULIN, senadora del Sena Marítim François CALVET, senador dels Pirineus Orientals (Catalunya) Michel CANEVET, senador de Penn-an-Berd Laurence COHEN, senadora de la Vall del Marne Pierre-Yves COLLOMBAT, senador de Var Cécile CUKIERMAN, senadora del Loira René DANESI, senador de l’Alt Rin Ronan DANTEC, senador del Loira Atlàntic Marc DAUNIS, senador dels Alps Marítims André GATTOLIN, senador de l’Alta Sena Fabien GAY, senador de Sena-Sant Denís Guillaume GONTARD, senador d’Isera Michelle GREAUME, senadora del Nord Claude HAUT, senador de Valclusa Jean-Michel HOULLEGATTE, senador de la Mànega Sophie JOISSAINS, senadora de Boques del Roine Gisèle JOURDA, senadora de l’Aude, Antoine KARAM, senador de la Guaiana Joël LABBE, senador de Mor-bihan Pierre LAURENT, senador de París Marie-Noëlle LIENEMANN, senadora de París Didier MARIE, senador del Sena Marítim Marie MERCIER, senadora de la Saona i Loira Michelle MEUNIER, senadora del Loira Atlàntic Pierre OUZOULIAS, senador dels Alts del Sena Angèle PREVILLE, senadora del Lot Christine PRUNAUD, senadora de les Costes d’Armor André REICHHARDT, senador del Baix Rin Pascal SAVOLDELLI, senador de la Vall del Marne Simon SUTOUR, senador del Gard Sophie TAILLE-POLIAN, senadora de la Vall del Marne Rachid TEMAL, senador de la Val-d’Oise Jean-Claude TISSOT, senador del Loira.» La delegació del govern ho ha anunciat a Twitter. Vegeu-ne ací el comunicat original. 🔴 41 senadors francesos dels principals grups polítics signen una petició pel “respecte dels drets i llibertats fonamentals a Catalunya”. Denuncien la “repressió de la que són víctimes representants polítics legítims” i “demanen que França intervingui” https://t.co/9EEtwjkGog — Catalan Gov. France (@Catalonia_FR) March 24, 2019 🔴 41 senadors francesos dels principals grups polítics signen una petició pel “respecte dels drets i llibertats fonamentals a Catalunya”. Denuncien la “repressió de la que són víctimes representants polítics legítims” i “demanen que França intervingui” https://t.co/9EEtwjkGog — Catalan Gov. France (@Catalonia_FR) March 24, 2019

Summary: 41 senadors francesos de tots els grups donen suport a Catalunya en un manifest a favor dels drets civils


La comitiva de Ciutadans a la manifestació del 8-M a Madrid ha estat expulsada per part dels manifestants entre crits i xiulets. En la delegació, que ha tingut dificultats tan bon punt ha començat la marxa, hi havia la portaveu de Ciutadans a l’Ajuntament de Madrid, Begoña Villacís, i la dirigent del partit a Catalunya, Lorena Roldán. Lorena Roldán y Begoña Villacís de Ciudadanos en la manifestación del #DiaDeLaMujer #8Marzo emulando a Inés Arrimadas en el Orgullo Gay 2019. Van a reírse de la gente, a provocar y salen escaldadas ¡Fuera fascistas! 👏💜✊🏻 pic.twitter.com/WuzB7XwMud — SWMan Roja (@SWManroja) March 8, 2020 Ciudadanos abandona la marcha del 8M entre empujones, momentos de tensión y gritos de "fuera fascistas de nuestras calles" #8M2020 https://t.co/OFrYd5QxGx pic.twitter.com/XjVTwQnSKJ — Europa Press (@europapress) March 8, 2020

Summary: Expulsen Ciutadans entre crits i xiulets de la manifestació del 8-M a Madrid


Més d’un centenar de persones s’han manifestat aquest matí a Barcelona per l’abolició de la prostitució i la maternitat subrogada. La marxa ha estat organitzada pel col·lectiu Dones per l’Abolició, que han comptat amb el suport de més de dues-centes associacions. Els membres de la concentració han seguit un itinerari pels punts del barri del Raval que, afirmen,’és el nucli dur de Barcelona on la prostitució es concentra amb més força i més violència’. La ruta ha començat a l’estàtua del Gat de Botero, a la rambla del Raval i ha acabat a la plaça de Sant Jaume una hora després. En un punt de la mobilització, col·lectius contraris a l’abolició de la prostitució han increpat i llençat pintura als manifestants, a qui han titllat de ‘masclistes i conservadors’ perquè consideren que no respecten els drets de les prostitutes ni la seva llibertat d’exercici. ‘Considerem que som classe obrera, no som víctimes’, ha defensat Janet, integrant de Putes Indignades, en declaracions als mitjans. La Marxa per l’Abolició és la primera mobilització que es fa al país per a protestar contra el ‘mercadeig del cos de les dones’, tot i que és un format que s’ha fet en molts països de la Unió Europea. El manifest denuncia que Barcelona s’hagi convertit en ‘la capital del turisme sexual del sud d’Europa’ i exigeixen a les institucions que es posicionin al costat de la ‘dignitat i la pau de les dones’. En una atenció als mitjans, Lilith Monzoncillo, membre del col·lectiu Dones per l’Abolició, ha afirmat que Barcelona és ‘el bordell oficial’ dins d’Europa i ha denunciat el fet que encara hi hagi institucions que continuïn finançant ‘el lobby proxeneta’. En aquesta línia, Rosa Maria Dalleres, membre participant en la mobilització, ha denunciat que ‘la prostitució no és una feina qualsevol, perquè si no estaríem fent la monstruositat de demanar formacions professionals a nenes de catorze i quinze anys’.

Summary: Primera marxa per l’abolició de la prostitució a Barcelona


Catalunya entrarà aquesta tardor en els moments més decisius de la seva història si els catalans decideixen de votar alguna de les dues opcions que volen proclamar la independència —Junts pel Sí i la CUP— el 27 de setembre. Aquest període difícil i ple d’adversitats, a la vegada que il·lusionant i ple d’oportunitats, necessitarà que les persones més preparades assumeixin les primeres responsabilitats públiques. Amb aquesta mentalitat, ja fa uns quants anys que Miquel Calçada es prepara en l’àmbit de la gestió pública i les relacions internacionals. El compromís amb la llibertat de Catalunya l’ha acompanyat en tot allò que ha fet durant la carrera professional com a comunicador. Ara ha deixat la seva part de propietat i responsabilitat del Grup Flaix i vol entrar en acció política després d’haver fet de comissari del Tricentenari 1714-2014. En aquesta entrevista li demanem què en pensa de la fórmula electoral que s’ha acabat imposant per al 27-S, quina serà la seva funció al procés d’independència, i com creu que serà la reacció de l’estat espanyol si guanya la independència. Però d’entrada, parlem de la multa que li han posat aquesta setmana a Barcelona per portar el CAT a la matrícula. —Us han posat una multa per portar el CAT a la matrícula. Com va anar? —No n’acostumo a tenir, de multes, i les pago com tothom. En aquest cas sembla que els agents de la Guàrdia Urbana van observar com cedia el pas a un ciclista que travessava el carrer de Balmes sense mirar enlloc. Això va fer que s’adonessin del CAT que portava a la matrícula. L’argument que em van donar va ser que no era res polític, sinó una qüestió de seguretat perquè la E era tapada. Què et sembla? —Potser serà una de les últimes multes que es posaran pel CAT abans que no hi sigui oficialment… —Espero que sí. La matrícula espanyola és formada per quatre números i tres lletres, almenys això diu el permís de circulació. I aquesta combinació, òbviament, no ha estat modificada. Des que el govern Aznar va promoulgar la llei que canviava el model de les matrícules vaig veure clar que si no volia portar una E, hauria d’assumir les multes. Però espero que tingui els dies comptats. Estic segur que almenys a Barcelona, on m’han posat aquesta última, l’equip de la batllessa Colau reformularà aviat les mesures que cal prendre amb aquells qui no hem volgut transigir amb un dels tants deliris de l’aznarisme. —Esteu satisfet per la fórmula per al 27-S amb Junts pel Sí i la CUP, en el bloc independentista? —Molt. Però encara podria ser millor si els companys de la CUP s’haguessin mogut de la seva zona de comfort i haguessin entrat a la llista unitària. Per descomptat que tenen el dret legítim de triar col·lectivament allò que més els convingui, però en el moment present, crec que hem de pensar més en allò que sigui més convenient per a la societat catalana, tota. I això es tradueix clarament a anar plegats. No em cansaré de repetir que calen dosis grans de paciència i generositat perquè sinó cadascun de nosaltres per separat tenim tota ‘la raó’. —Es fa estrany de no veure el vostre nom a les primeres posicions de la llista de Junts pel Sí. Us ho han proposat? Us agradaria anar-hi? —Crec que és coneguda la meva disposició a fer allò que sigui millor per a la bona marxa del procés. En aquest moment la pregunta que ens hem de formular no és ‘què ens agradaria’, sinó més aviat on podem fer més servei. —Fa uns dies vau anunciar que deixàveu el Grup Flaix per assumir responsabilitats a la gestió pública. Quins són aquests plans? —Crec que la meva etapa com a gestor d’un grup d’emissores de ràdio privades que he ajudat a crear des de zero ha arribat al final. Ara toca a una altra gent de continuar aquest projecte. Probablement si no fóssim immersos en aquest context polític no ho hauria fet. —Us heu preparat acadèmicament en l’àmbit de la gestió pública i les relacions internacionals. Us veig fent de conseller d’Afers Estrangers… Seria un lloc ideal, oi? —Home, jo ja fa catorze anys que sóc als ‘Afers Exteriors’… Bromes a banda, repeteixo, no és qüestió del lloc ‘ideal’ per a mi, sinó aquell on més bé pugui servir. A mi em poden agradar moltes coses, però la realitat del país és la que és i, si toca fer ‘allò’ enlloc de ‘això’, cap problema. Cal que ens posem al cap que vindran anys apassionants però no per això mancats de dificultats. Per tant, cal que tothom en sigui conscient i es prepari per a fer la tasca que s’adeqüi millor a les necessitats de tota la societat. A la generació actual ens tocarà aquesta feina. Les generacions precedents ens han dut fins aquí. Els qui vindran han de poder trobar un país socialment més equilibrat, just i endreçat. —Us fa patir la reacció de l’estat espanyol el 27-S? —Sí i no. M’explico. Per una banda, com que sóc optimista i ben intencionat, no em puc creure que un estat membre de la UE i, per tant, demòcratic, amb separació de poders i homologable a qualsevol altra democràcia occidental, no acabi seient en una taula per negociar els termes de la dissolució. Per l’altra, però, si m’haig de refiar de la trajectòria i de les actituds que sempre han exhibit és probable que es deixin portar per la víscera. Facin què facin, nosaltres hem de seguir el nostre camí amb determinació. —Proposa de fer la desconnexió en vuit mesos o un any pel cap alt. Per on us sembla que poden arribar les dificultats? —De dificultats, n’hi haurà tant si es fa en vuit, dotze o vint-i-quatre mesos. Dit això, trobo realista qualsevol termini temporal. Difícilment trobarem un país que sigui tan preparat i que s’ho hagi mirat tant del dret i del revés. Tots els països que s’han independitzat ho han fet de la manera que han pogut, però ho han fet. Eslovènia, per exemple, va acabar el procés en sis mesos i no solament es va independitzar, sinó que va canviar el seu model econòmic i ha millorat d’una forma ostensible.

Summary: Miquel Calçada: ‘L’estat espanyol es pot deixar portar per la víscera el 27-S’


Perpinyà es prepara per a una de les mobilitzacions més grans que ha vist mai, amb l’acte polític del president Carles Puigdemont i els consellers Toni Comín i Clara Ponsatí de dissabte, 29 de febrer, a Perpinyà. El Consell per la República ha anunciat que ja hi havia 583 autocars i 525 autocaravanes. Tot plegat fa preveure que entre 70.000 i 100.000 persones es mobilitzaran fins a Perpinyà aquest cap de setmana. La primera gran manifestació massiva organitzada pel Consell per la República. Guia de l’acte polític amb Puigdemont, Comín i Ponsatí a Perpinyà La presidenta de l’ANC, de fet, ha dit que els autocars confirmats ja superaven de llarg les mobilitzacions de l’Assemblea d’aquests darrers dos anys fora del Principat. Tant la d’Estrasburg del juliol, on van organitzar 77 autocars, com la de Brussel·les del desembre del 2017, amb 214 autocars, i la de Madrid durant el judici del Suprem, en què es va arribar als 421 autocars. Representades totes veus de l’exili i la repressió L’acte polític començarà a les 12.00 al parc de les Exposicions però a les 8.00 ja obriran la porta al públic, atesa la complexitat de fer-hi accedir el volum de participants que es preveu. A més, cal recordar que l’acte serà en un recinte tancat i, per tant, la gent que hi vulgui accedir haurà de passar uns controls de seguretat previs. Consells per accedir a l’acte de Perpinyà: horaris, seguretat i accés al recinte A les 10.15 començaran les actuacions musicals i a les 11.30 hi haurà una actuació dels Castellers de Vilafranca. Durant l’acte, hi haurà representades totes les veus de l’exili i de la repressió: els presos polítics hi seran presents amb vídeos o cartes que es llegiran. Marta Rovira apareixerà en vídeo a causa de la impossibilitat que té de poder-se desplaçar a Perpinyà. I després hi haurà els parlaments de Puigdemont, Ponsati i Comín. El de Puigdemont serà el darrer de l’acte, que clourà amb el cant de ‘Els segadors’, cap a les 13.30. L’acte el conduiran Lloll Bertran i Carme Sansa, i hi actuaran Lluís Llach, Roger Mas i Gerard Jacquet. Segons els organitzadors, l’acte ha de servir per a celebrar la victòria de la immunitat de Puigdemont, Comín i Ponsatí, però al mateix temps criticar que Junqueras continua encara sota la bota de la injustícia espanyola. També vol servir per a agrair tot el suport dels nord-catalans tant en el referèndum del Primer d’Octubre com després, durant els mesos de repressió. La importància del consell i la seva transversalitat Carme Garcia, del govern del Consell per la República, ha volgut posar de manifest, en la conferència de premsa de presentació de l’acte que s’ha fet avui: ‘El Consell per la República és un espai lliure que necessitem per organitzar-nos. Cal una institució lliure, perquè el nostre país no pot ser així. El consell ens permet treballar pels valors de la llibertat i la democràcia i dir allò que al nostre país no podem’, ha subratllat. A la vegada, Garcia explicava que l’acte servirà per a recordar els milers de persones represaliades al país. En al mateix sentit, Antoni Castellà, membre també del govern del Consell per la República pel partit Demòcrates, ha subratllat que el Consell per la República acollia ‘la transversalitat de tot l’independentisme’. I ha destacat: ‘Aquest és el primer acte massiu que convoquem. El Consell és la institució que es fa garant del mandat del referèndum del Primer d’Octubre.’ Castellà s’ha mostrat convençut que el de dissabte serà un acte històric, el qual, a més, també servirà per a llançar un missatge clar a l’estat espanyol. ‘Li direm que, per més repressió que hi hagi, no ens aturarem; perquè no es pot frenar la majoria d’un poble que vol la llibertat’. Què podeu veure a Perpinyà? Descobriu-ne la història amb els seus edificis Demanen paciència als assistents Els organitzadors han fet recomanacions als assistents a l’acte. La presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie, ha explicat que l’entitat disposava de 250 voluntaris, i un centenar més de nord-catalans. Tots aniran amb armilles verdes per a ajudar en l’organització. ‘Demanen paciència perquè serà diferent a les mobilitzacions a què estem acostumats i caldrà respectar les instruccions del voluntariat.’ Hi haurà un escenari i dues pantalles gegants per a seguir l’acte, a més d’un servei de bar. Hi haurà dos grans aparcaments i dues àrees per a entrar-hi, amb trenta-sis carrils d’accés als controls de seguretat. Tota la informació de l’acte la trobareu en la Guia de l’acte polític amb Puigdemont, Comín i Ponsatí el 29 de febre a Perpinyà

Summary: El Consell per la República presenta els detalls del gran acte de Perpinyà de dissabte


El Fons Monetari Internacional (FMI) diu que els efectes de l’aturada econòmica per la pandèmia del coronavirus 2019 serà ‘una profunda recessió’ a Europa, la zona del món més afectada. Ho explica a la darrera anàlisi sobre els efectes del coronavirus, que signa el director del departament europeu de l’FMI, Poul M. Thomsen. Segons que argumenta, l’aturada econòmica dels serveis no essencials provocarà una caiguda del 3% del PIB cada mes. ‘I això sense tenir en compte altres distorsions i efectes col·laterals en la resta de l’economia’, afegeix. Thomsen diu que els ‘sistemes de benestar social i el model de mercat social’ no es van crear per satisfer demandes ‘de la magnitud que ara enfronten els responsables polítics europeus’. Afegeix que els països europeus hi responen ‘de manera innovadora’, però que poden aprendre quins enfocaments funcionen millor. Per això es posa a l’abast una pàgina web de l’FMI que compara les respostes econòmiques de cada estat: ‘Tots els països d’Europa han de respondre agressivament a aquesta crisi, de manera tant atrevida com proporcional a la seva escala. Si mai no hi ha hagut un moment per utilitzar la salvaguarda i l’espai fiscal disponible, segurament sigui ara el moment.’ Thomsen diu que la decisió del Banc Central Europeu de millorar la liquiditat del sistema financer i bancari és ‘crítica’ i valora positivament la intenció d’utilitzar el fons europeu de rescat per assegurar que els estats amb un ‘elevat deute públic’ tinguin prou espai fiscal per a respondre a la crisi provocada per la Covid-19.

Summary: L’FMI veu inevitable una ‘profunda recessió’ a Europa pel coronavirus 2019


El ministre d’Hisenda, Cristòbal Montoro, ha respost a l’obertura del procediment del Tribunal de Comptes que determinarà si Mas, Ortega, Rigau i Homs van incórrer en responsabilitats comptables i han de respondre amb els seus béns davant l’organització del 9-N i el seu cost: cinc milions d’euros. Segons Montoro, el procediment prova que les institucions ‘estan funcionant’ i ha advertit que tot aquell que usi el pressupost de manera il·legítima ‘ha de patir les conseqüències’. ‘Així han d’actuar tots els treballadors públics i tots els que tenen responsabilitats per elaborar el pressupost, no es pot tirar endavant cap mesura il·legal’, ha sostingut. Després de la reunió de la comissió mixta pel concert econòmic basc, Montoro ha contrastat ‘l’estabilitat’ de l’acord a cinc anys amb el govern d’Euskadi amb Catalunya. ‘Això de Catalunya és una altra cosa, és un desafiament secessionista radicalitzat que no té sentit ni lloc a la Constitució ni a la Unió Europea’, ha manifestat. El ministre també ha mostrat el condol per la mort de l’exdirector de Caja Madrid, Miguel Blesa, que ha aparegut mort a una finca de Còrdova amb un tret al pit. ‘Els que el coneixíem sentim molt la seva mort i transmetem el nostre sentiment a la família’, ha dit.

Summary: Montoro sobre el Tribunal de Comptes: ‘Qui usa el pressupost il·legítimament ha de patir les conseqüències’


Arran ha atacat un pis rusc situat al carrer Rosselló de l’Hospitalet de Llobregat. En un vídeo difós a Twitter per l’organització juvenil es pot veure com una persona trenca els vidres de l’immoble. També apareix una pintada on es llegeix ‘Fora pisos rusc dels Països Catalans’. Arran situa aquesta acció en una campanya per l’habitatge que ha iniciat. ‘Els pisos rusc són el màxim exponent de la mercantilització de l’habitatge’, ha denunciat l’entitat, que es queixa que s’ofereixen càpsules de 2,6 metres per 2 metres a un cost de 200 euros. ‘Això és condemnar les persones a la misèria’, ha reblat. 🔨 Perquè viure en 2,6m per 2m no és viure, perquè els pisos rusc són el millor exemple de la mercantilització de l'habitatge. Ataquem el primer pis rusc clandestí en funcioment! 📌: Carrer Rosselló 25, l'Hospitalet de Llobregat. pic.twitter.com/rtHd0nUrHG — Arran 🃏 (@Arran_jovent) March 27, 2019

Summary: Arran ataca un pis rusc a l’Hospitalet de Llobregat


‘Carles, els gurbetans estem amb tu. No esteu sols!’. Aquest és el lema que resa una pancarta de gran format amb la fotografia del conseller de Justícia destituït, Carles Mundó, i un gran llaç groc que ha estat present en els actes des que va entrar a la presó i que els habitants de Gurb (Osona) han omplert de dedicatòries. El conseller ha arribat tard al consistori del seu municipi, on l’esperaven des de feia estona més de 200 persones. Mundó venia de Sant Vicenç dels Horts de visitar la dona d’Oriol Junqueras, amb qui ha compartit cel·la a la presó madrilenya d’Estremera durant 33 dies i 33 nits. El conseller destituït ha arribat a peu, acompanyat de la seva dona i els seus tres fills, i de seguida ha rebut una gran ovació de part dels veïns que l’ha fet emocionar. Mundó ha agraït el suport de tots els seus conciutadans, però també ha ressaltat la “immensa sensació de tristor” que encara té per la resta de companys que encara es troben dins la presó. La pancarta de suport al conseller que penjava del balcó de l’ajuntament ha estat substituïda per una on es pot llegir ‘Benvingut a casa, honorable conseller!”.

Summary: Més de 200 persones a Gurb donen una emotiva benvinguda a Carles Mundó després de sortir de la presó


Òmnium Cultural critica amb força el paper del rei espanyol Felipe VI en la crisi del coronavirus, que ha aprofitat per tapar l’escàndol per la corrupció del seu pare, Juan Carlos I, de qui havia de rebre l’herència. En un vídeo difós a les xarxes socials, l’entitat denuncia que els monarques no tenen el coronavirus 2019, però que ‘la corona dóna positiu en el virus de la corrupció’. A més, diu que Felipe VI sabia els ‘negocis bruts’ del seu pare, però que fins que la premsa estrangera no els ha descoberts no n’ha dit res, justament ‘quan tota l’atenció se centra en el coronavirus’. ‘Després de l’1-O, Felipe VI sortia públicament a fomentar la repressió, però ara sembla que no té motius per dir res. Perquè la gent està en perill, però el seu patrimoni no’, acaba dient. Felipe VI va dir que renunciava a l’herència que li pogués correspondre dels seixanta-cinc milions d’euros de Juan Carlos I i a ‘qualsevol actiu, inversió o estructura financera l’origen, característiques o finalitat puguin no estar d’acord amb la legalitat o amb els criteris de rectitud i integritat que regeixen la seva activitat institucional i privada’. Amb aquesta frase Felipe VI admetia la informació de The Telegraph i reconeixia la seva connexió directa amb els negocis de son pare. La investigació del diari anglès explica que el juliol del 2008 Juan Carlos va crear la Fundació Lucum, que té la seu a Panamà i un compte al banc Mirabaud de Ginebra, Suïssa, que és on el rei d’Aràbia Saudita, en aquell moment Abdul·là I, va dipositar 64.884.405 euros com a pagament de gestions per a la construcció del TGV al seu país.

Summary: El vídeo d’Òmnium que posa en evidència la monarquia espanyola pels escàndols de corrupció


Avui, a les 11.30, quan el president de la Generalitat, Quim Torra, nomeni el seu govern, l’article 155 caurà. Ho farà perquè així ho va decidir el senat espanyol el dia que en va aprovar l’aplicació el 23 d’octubre, avui fa 221 dies. Durant aquest temps, l’autogovern ha estat suspès completament, s’han destituït càrrecs, s’han dissolt organismes i s’han aturat línies de subvencions que ja havien estat pressupostades. Si haguéssim d’explicar gràficament què ha passat aquests mesos, hauríem d’imaginar la Generalitat com una gran màquina que no es pot dir que hagi quedat aturada, però que sí que ha actuat per inèrcia. L’operari que l’ha controlada no era l’habitual i tornar-la a fer funcionar com abans costarà, perquè hi ha funcionalitats que s’han eliminat. ‘Molta gent no ha notat el 155. Alguns ajuntaments gairebé ni poden dir que ha existit. Però sí que hi ha moltes polítiques i subvencions que es podien haver implantat i no ho han fet’, explica Yolanda Hernández, presidenta de ServidorsCAT. Aquest col·lectiu de treballadors de l’administració va néixer el 26 d’octubre, tres dies després de l’aplicació del 155, per fer un inventari de danys del 155 a la Generalitat. Després de quatre informes, ServidorsCAT ja no en farà cap més, de manera que podem fer servir les xifres publicades el 18 de maig com a definitives. Són aquestes: 259 persones destituïdes, 24 organismes dissolts, 4 organismes intervinguts, 108 iniciatives normatives decaigudes, 92 afectacions en la contractació, 15 activitats anul·lades o suspeses, 25 línies de subvencions aturades i 9 pèrdues d’oportunitats. Les persones a l’exili, empresonades o detingudes no són efecte del 155, sinó de l’acció de la fiscalia i la justícia espanyola. Les xifres no han parat de créixer fins fa pocs dies. De fet, l’última víctima d’aquest article de la constitució és la cap de comunicació dels Mossos d’Esquadra, Patrícia Plaja, que va ser destituïda per haver criticat la sentència de la Manada al seu compte personal de Twitter. O Jordi Turull, Josep Rull, Toni Comín i Lluís Puig, a qui Quim Torra no ha pogut nomenar per l’amenaça que es continuaria aplicant la intervenció de la Generalitat. El gran gruix de destitucions i organismes dissolts es va fer en el moment inicial de l’aplicació del 155. Mariano Rajoy va acomiadar Carles Puigdemont, tots els consellers del govern i els seus càrrecs de confiança, es van suprimir quinze delegacions a l’estranger –exceptuant la de Madrid i Brussel·les–, el Diplocat, el Consell Assessor per a la Transició Nacional i altres organismes. Amb el pas dels mesos i les conselleries controlades des de Madrid, la llista d’acomiadats ha anat creixent: amb contractes eventuals que s’esgotaven i no es renovaven, o amb projectes que no començaven i que haurien requerit contractar nou personal. Consulteu ací tot l’inventari de danys Per una altra banda, el govern espanyol també ha acomiadat personal per motius ideològics o ‘falta de confiança’, com ha argumentat el delegat del govern espanyol a Catalunya, Enric Millo, encarregat de fer els anunciaments de la intervenció. És el cas de la directora de l’Institut de Seguretat Pública de Catalunya (ISPC), Annabel Marcos, destituïda després d’haver sabut, el govern espanyol, que havia traslladat urnes en el seu cotxe als centres de votació durant el referèndum del primer d’octubre. O Antoni Molons, secretari de Difusió i Atenció Ciutadana de la Generalitat, a qui la Guàrdia Civil va investigar per si s’havien fet servir fons públics per al referèndum. Efectes a curt i llarg termini De tots els departaments, el més damnificat és el d’Exteriors, segons Yolanda Hernández. L’opció per les delegacions havia permès que Catalunya tingués un alt reconeixement a l’estranger, però el departament ha quedat completament desballestat amb la supressió del Diplocat i les quinze delegacions internacionals. ‘L’economia, la cultura i la llengua ja no podran explicar-se a fora com cal, i serà molt complicat recuperar totes aquestes delegacions. Pot semblar que no passa res, que ha servit per a aprimar l’administració, però eren uns puntals importants, no només polítics, sinó també culturals i empresarials’, diu Hernández. També s’han aturat 108 iniciatives normatives a causa de la dissolució del parlament i el govern, de manera que tardaran més temps a convertir-se en llei. És el cas del projecte de llei per a la igualtat de tracte i la no-discriminació, la llei contra l’abús bancari o la llei de creació i finançament del sistema d’escoles bressol de Catalunya. I s’han aturat vint-i-cinc línies de subvenció, que tenint en compte el moment de l’any, ja no podran activar-se. ‘Molts consellers, fins que no arribin als departaments i prenguin possessió, no sabran què es trobaran. Però ja som al juny i la majoria d’actuacions ja haurien d’haver començat, perquè costa molt executar-les. Aquest és un any perdut, gairebé.’ Indefensió jurídica Amb el 155, també s’ha sotmès la Generalitat a una indefensió jurídica que en alguns casos ha indignat enormement. El gabinet jurídic del govern català va passar d’un dia per l’altre a les ordres de Madrid, que ha fet i desfet en favor dels seus interessos. Evidentment, el govern espanyol no ha ordenat als advocats de la Generalitat que facin actuacions judicials contra les seves polítiques, com el mateix 155, contra el qual s’hauria pogut presentar un recurs d’inconstitucionalitat. Durant aquest temps, el govern espanyol també ha fet que la Generalitat se sumés a les demandes contra Artur Mas i els altres ex-consellers al Tribunal de Comptes. Quan va començar el procediment, el govern es va oposar a les demandes presentades per Societat Civil Catalana (SCC) i Advocats per la Constitució. Quim Torra ja ha dit que revertirà aquesta situació. Les lleixes on s’exposaven algunes de les peces d’art de Sixena buides al Museu de Lleida, després d’haver estat retirades. Sixena és, segurament, el cas d’indefensió més conegut a què ha estat sotmesa la Generalitat. El novembre, en ple conflicte, el ministre de Cultura espanyol, Íñigo Méndez de Vigo, va ordenar que la Generalitat retirés el recurs contra el trasllat de les obres, que acabà culminant al cap d’uns dies. Segons Méndez de Vigo, el recurs s’havia presentat sense el seu coneixement i consentiment. No sabrem mai què hauria passat si no s’hagués presentat aquell recurs. Alguna conclusió? ‘Ara ja sabem què és un 155. Que allò que és al final de la constitució, i que es va posar per satisfer uns quants, s’aplica i és real’, diu amb un somriure resignat Yolanda Hernández. Certament, el 155 no estava desenvolupat a la constitució espanyola i ha estat Rajoy qui li ha donat forma, encara que això pogués arribar a vulnerar la constitució i l’estatut. Avui desapareixerà, però no sabem fins quan. PP, PSOE i Ciutadans ja han avisat que tornarà a aplicar-se si Torra ‘desafia’ l’estat. Potser és un a reveure.

Summary: 259 persones destituïdes i 24 organismes dissolts: les seqüeles de set mesos de 155


Avui, dissabte 13 d’octubre, el Comitè de Solidaritat Catalana de Catalunya Nord ha fet una acció sorpresa a Barcelona per ajudar els represaliats. Qui ha volgut ha pogut contribuir a la caixa de resistència fent un donatiu en canvi d’una de les urnes oficials fabricades per al referèndum del primer d’octubre. L’acció ha tingut un èxit espectacular, car només en tres hores vora mil persones s’han endut una urna cadascú. A les quatre de la tarda s’ha obert, però només uns quants minuts abans d’exhaurir les que restaven. Aquestes urnes eren les que varen sobrar del referèndum, previstes per a qualsevol contingència. El Comitè de Solidaritat Catalana de Catalunya Nord ja va fer una acció com la d’avui el mes de desembre passat al monestir de Sant Miquel de Cuixà, on en van repartir tres-centes. El diari VilaWeb ha cedit desinteressadament el seu local al Comitè de Solidaritat Catalana de Catalunya Nord. Els diners recaptats han anat íntegrament al comitè per a donar suport a la caixa de solidaritat. El Comitè de Solidaritat Catalana va ser constituït el 25 d’octubre a Perpinyà i ha estat el promotor, per exemple, de l’exposició ‘Urnes: 55 artistes per la llibertat’, inaugurada a Brussel·les pel govern a l’exili. Va arribar a Catalunya el 2 de setembre, primer a Perpinyà i ara a Barcelona, al Centre d’Art Santa Mònica. A Perpinyà, el Comitè ha convocat aquest 30 d’octubre una nova concentració a la plaça de la Victòria en suport dels presos polítics catalans, dels exiliats i de tots els represaliats.

Summary: Les urnes omplen de solidaritat Barcelona: mil persones se les enduen totes en tres hores


La crisi diplomàtica entre Espanya i Flandes ha tingut impacte a la premsa internacional. El ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, ha retirat l’estatut diplomàtic al delegat de Flandes a l’estat espanyol, en represàlia per les declaracions del president del parlament flamenc, Jan Peumans, contra la justícia espanyola i l’empresonament dels dirigents independentistes. I aquest fet ha originat un altre xoc diplomàtic entre Espanya i Bèlgica. ‘El conflicte diplomàtic esclata entre Espanya i Flandes’, diu Politico a la portada. El diari, referent en política europea, explica que Borrell ha cridat a consultes el delegat flamenc i li ha retirat l’estatut diplomàtic. També cita declaracions del delegat en què critica la decisió de Borrell i diu que es troba en el camí equivocat. ‘Ruptura diplomàtica entre Espanya i Flandes’, explica RTBF, que també recull les declaracions del president flamenc en què considera un ‘acte hostil insòlit a la UE’ la reacció d’Espanya. Afegeix que cridaran a consultes l’ambaixador espanyol a Bèlgica per a demanar-li que el govern espanyol reconsideri la decisió. El principal diari francòfon belga, Le Soir, titula ‘Conflicte Espanya-Flandes: Geert Bourgeois demana a Didier Reynders que hi intervingui’. El diari relata que el ministre-president de Flandes, Geert Bourgeois, ha demanat a Reynders, ministre d’Afers Estrangers belga, que cridi a l’ordre l’ambaixador d’Espanya a Bèlgica. ‘És la sanció més severa que s’aplica quan un diplomàtic es comporta malament (crims i espionatge). No és aquest cas’, ha criticat. El portaveu de Reynders, però, ha dit que no trucaria pas a l’ambaixador espanyol. Reaccions a Flandes El parlament flamenc ha defensat la llibertat d’expressió del seu president i ha dit que la decisió del govern espanyol era ‘desproporcionada’. Durant un debat a la cambra, Bourgeois ha donat explicacions als diputats sobre el ‘greu incident diplomàtic’ amb l’estat espanyol. ‘En aquest parlament hi ha unanimitat, a la dreta i a l’esquerra, a l’hora de dir que la decisió d’Espanya és desproporcionada’, ha dit. ‘El parlament m’ha demanat que recordi que en aquest país hi ha llibertat d’expressió, també per al president del parlament’, ha afegit. També ha recordat que Bèlgica és un estat federal on Flandes també té estatut diplomàtic i ha confiat que es pugui resoldre la crisi amb diàleg. ‘Molts potser no estan d’acord amb el contingut de les seves paraules, però estan d’acord en el principi de la llibertat d’expressió’, ha dit en referència a les declaracions de Peumans, que ha rebut el suport del ple. Al matí, en una entrevista a l’emissora pública flamenca Radio 1 (VRT), Peumans ha criticat la decisió de la diplomàcia espanyola: ‘No havia estat mai vetat oficialment, fins ara. Encara vivim en democràcia i encara puc dir al meu país el que crec que haig de dir.’ Peumans reitera, així, el seu punt de vista i no suavitza el to malgrat les pressions espanyoles. I ho rebla així: ‘Ho repeteixo: per mi, és indigne d’un estat de dret que uns polítics que defensen la seva opinió política estiguin tancats en una presó.’ En la mateixa entrevista, Bourgeois ha dit que la decisió espanyola era un gest ‘molt poc amistós i inèdit en la història de la Unió Europea’. Per aquest motiu, vol convocar l’ambaixadora espanyola, Beatriz Larrotcha, per mirar de fer rectificar Borrell. Amb tot, poc després d’aquestes declaracions, Borrell ha reiterat que l’estat espanyol no acreditaria com a diplomàtic ‘ningú més’ del govern flamenc. El diputat flamenc Lorin Parys també s’ha pronunciat sobre la decisió del ministre Borrell. ‘Si continuen així, molt aviat tornarem a veure el duc d’Alba’, ha escrit en un piulet. El 1567, l’emperador Felipe II va enviar Fernando Álvarez de Toledo i Pimentel, duc d’Alba, als anomenats Països Baixos espanyols –que incloïen Flandes– a sufocar una rebel·lió contra les forces ocupants. També ha denunciat la manca de llibertat d’expressió i separació de poders a l’estat espanyol.

Summary: La crisi diplomàtica entre Espanya i Flandes esclata a la premsa internacional


L’anunci del govern espanyol d’introduir el castellà com a llengua vehicular a l’ensenyament ha causat una indignació i una preocupació lògiques a la societat catalana, però legalment no es pot fer, tret que l’executiu de Mariano Rajoy decideixi de vulnerar el marc legal vigent. El portaveu del govern espanyol, Íñigo Méndez Vigo, va confirmar les intencions de l’executiu, però, a preguntes dels periodistes, va ser incapaç de concretar com pensava fer-ho. La via de fer servir l’article 155 no és possible perquè, tot i que suspèn l’autogovern, aquest article no permet de modificar una llei aprovada pel Parlament de Catalunya, com és la llei d’educació de Catalunya (LEC), que és la que regula la preinscripció. És a dir, no es pot afegir una segona casella per incloure una segona llengua, en aquest cas el castellà, en el full de preinscripció escolar apel·lant a l’article 155. Per canviar el full de preinscripció, s’ha de canviar la LEC, i això només es pot fer per majoria absoluta del parlament. Introduir una casella per al castellà seria canviar de model, comportaria implantar la doble xarxa escolar, cosa que no hi ha cap llei que ho empari. La immersió lingüística és regulada en el títol segon de la LEC. L’article 11 estableix que ‘el català, com a llengua pròpia de Catalunya, és la llengua normalment emprada com a llengua vehicular i d’aprenentatge del sistema educatiu’, i deixa molt clar que totes les activitats educatives s’han de fer en català. També impedeix la doble xarxa quan estableix textualment que ‘els alumnes no poden ser separats en centres ni en grups classe diferents per raó de llur llengua habitual’. A més, preveu mecanismes d’atenció lingüística individualitzada per aquells alumnes els pares dels quals ho sol·licitin. La LEC va ser recorreguda al Tribunal Constitucional espanyol, però no pel capítol lingüístic. La LEC emana de l’estatut, que en el seu article 35 estableix el català com a llengua vehicular de l’ensenyament i regula també el dret i el deure dels alumnes a saber amb suficiència oral i escrita el català i el castellà quan acaben l’ensenyament obligatori, ‘sigui quina sigui llur llengua habitual en incorporar-se a l’ensenyament’. També afegeix que l’ensenyament del català i el castellà ha de tenir una presència adequada en els plans d’estudis. El portaveu del govern espanyol també ha fet referència a la sentència del Tribunal Suprem que obliga la Generalitat a fer el 25% de les hores en castellà, però són casos particulars. El govern compleix amb aquest percentatge només en el grup on hi ha l’alumne de la família que va presentar la denúncia. A més, també hi ha prevista l’atenció lingüística individualitzada a les famílies que ho demanin, cosa que ja es fa, i a la qual s’hi han afegit molt poques famílies. Els sol·licitants reben 6.000 euros cada curs per a pagar l’escolarització de cada fill. Però tot això són excepcions d’un model que és blindat legalment i que, per canviar-lo, Rajoy tindria moltes dificultats, perquè no disposa ni de majoria al Parlament de Catalunya, on el PP té quatre diputats, ni capacitat per a reformar l’estatut a curt termini. Per tant, el seu anunci cal situar-lo més en el terreny de la política, en la seva necessitat de competir amb Ciutadans per l’electorat espanyolista, o fins i tot en la seva voluntat de posar pressió a les negociacions per la investidura sembrant el pànic sobre els efectes de l’aplicació de l’article 155.

Summary: Les dificultats legals que tindria Rajoy si volgués liquidar la immersió lingüística


La Unió Europea ha exigit a Kossove que ‘revoqui immediatament’ l’increment ‘unilateral’ d’aranzels als productes provinents de Sèrbia i Bòsnia Hercegovina. Segons el Servei d’Acció Exterior de la UE, aquests aranzels ‘perjudiquen els interessos econòmics’ de Pristina i ha recordat al govern kossovesos les seves ‘obligacions contractuals’ sobre comerç i duanes en el marc de l’Acord d’Estabilització i Associació que té amb el bloc europeu. ‘Qualsevol impediment al comerç s’hauria de resoldre dins dels fòrums i mecanismes adequats, (…) amb un esperit de cooperació regional i de bon veïnatge’, afirma el comunicat posterior a la reunió d’aquest dilluns entre el primer ministre kosovar Ramush Haradinaj i l’Alta representant de la UE Federica Mogherini. La roda de premsa prevista per al final de la trobada ha estat cancel·lada en l’últim moment. Les crítiques europees sobre la política comercial de Pristina se sumen a les expressades la setmana passada sobre la creació d’un exèrcit a Kossove. En un comunicat després de la votació majoritària del parlament kosovar, però amb l’absència a la cambra de la minoria serbo-kossovesa, L’OTAN va lamentar que s’adoptés aquest pas ‘inoportú’, mentre Brussel·les va defensar que ‘el mandat’ de les forces de seguretat kosovars ‘només s’hauria de canviar a través d’un diàleg inclusiu d’acord amb la constitució’ del país. La decisió de Pristina es va produir poc després que Sèrbia assegurés no descartar la intervenció militar per protegir la minoria sèrbia de Kossove.

Summary: La UE exigeix a Kossove ‘la revocació immediata’ dels nous aranzels ‘unilaterals’ a Sèrbia i Bòsnia


La Junta Electoral espanyola ha renyat la ministra portaveu en funcions del govern espanyol, Isabel Celáa, per haver fet afirmacions ‘amb clares connotacions electoralistes’ durant la roda de premsa posterior al Consell de Ministres del 27 de setembre. La junta electoral insta Celáa a maximitzar, en el futur, el seu deure de tenir cura per no efectuar valoracions polítiques partidistes que puguin trencar l’estricta neutralitat que han de mantenir els poders públics durant el procés electoral. L’àrbitre de les eleccions estima, així, parcialment el recurs interposat per Ciutadans (Cs), per bé que, en canvi, desestima la petició del mateix partit de sancionar Celáa per entendre que les manifestacions van ser espontànies i amb un grau d’intencionalitat mínim. Segons es desprèn de la resolució que ha fet pública la junta electoral, algunes de les afirmacions de Celáa ‘contenien elements valoratius amb clares connotacions electoralistes’. A més, subratlla que la compareixença davant els mitjans no va ser un esdeveniment casual, sinó la roda de premsa habitual que es fa cada divendres després del Consell de Ministres. En aquest sentit, la junta electoral espanyola recorda que els alts càrrecs de l’Administració no poden aprofitar la difusió d’informació d’interès públic, com és aquesta roda de premsa, per emetre ‘judicis de valor o opinions amb connotacions electoralistes’. En aquestes circumstàncies, opina la junta elecotral, la ministra portaveu en funcions hauria d’haver evitat fer les afirmacions objecte de litigi ‘pel caire electoralista evident’. Per contra, la junta electoral entén que, atès que les afirmacions es van fer en el marc de les preguntes i requeriments de la premsa per conèixer aspectes de l’estratègia electoral del PSOE de cara al 10-N, resulta raonable col·legir que van ser ‘espontànies’ i amb un grau d’intencionalitat mínim. Per això, la manca de la diligència deguda en què va incórrer la ministra no és susceptible d’incoar l’expedient sancionador que sol·licitava Cs.

Summary: La junta electoral renya Celáa per fer afirmacions electoralistes com a portaveu del govern espanyol


El llibre On és l’Estel·la, de Toni Galmés, editat per Comanegra, ha suscitat una allau de crítiques a la prefectura superior de la policia espanyola de les Illes Balears. El llibre recrea en còmic escenaris dels dies previs i posteriors al referèndum d’autodeterminació de Catalunya del primer d’octubre de 2017. Tots els sindicats de la policia han confirmat que denunciarien el govern balear per haver subvencionat l’edició d’aquest llibre. Segons els agents, el llibre conté ‘insults, mentides, injúries, difamacions i incitació a l’odi contra les forces i cossos de seguretat de l’estat’. Un dels dibuixos més ofensius, a parer dels denunciants, és el d’un policia que desallotja una manifestant agafant-la per les parts íntimes, que reprodueix exactament una fotografia d’aquell primer d’octubre. El llibre es va editar per primera vegada l’octubre passat i al febrer se’n féu la segona edició. Els denunciants diuen que defensen la llibertat d’expressió, però que ‘tot té un límit’, sobretot si s’ha finançat ‘amb doblers de les institucions públiques una publicació que incita a l’odi i a la confrontació de les persones’.

Summary: Sindicats de la policia de Mallorca volen censurar un llibre sobre la violència de l’1-O


Investigadors del Centre de Recerca en Sanitat Animal de l’Institut d’Investigació i Tecnologia Agroalimentàries (Irta-Cresa) han fet avenços en la recerca d’un vaccí per al nou coronavirus, que ha provocat un centenar de morts i milers d’infectats a la ciutat xinesa de Wuhan. Els membres de l’institut català han participat en un dels primers estudis sobre el nou virus, i al costat de la resta d’investigadors internacionals han obtingut indicis sobre la proteïna implicada en el procés d’infecció. Aquesta proteïna podria ser útil, alhora, per obtenir l’antídot amb què combatre el coronavirus. La investigació s’ha publicat a la revista F1000Research. L’equip, format per investigadors catalans i nord-americans, ha partit de la seqüència genètica del virus, publicada per diversos centres d’investigació d’arreu del món pocs dies després del brot de Wuhan. El nou coronavirus és semblant a altres que ja existien, com el del Sars i el de la Mers, i partint d’aquí els científics ja sospitaven quina proteïna havien de cercar. Es tracta de la proteïna S, que forma part de l’embolcall de tots els coronavirus. A més s’ha identificat la regió concreta de la proteïna que seria clau per fer el vaccí. Ara es tracta de ‘comprovar l’eficàcia’ d’aquestes molècules per veure si serien ‘bones candidates per fer una vacuna’, segons ha explicat Júlia Vergara-Alert, investigadora i veterinària de l’Irta-Cresa. Encara no s’ha confirmat si l’origen del nou coronavirus és animal, però les prediccions de l’estudi apunten que els pollastres i les civetes (o gat d’algàlia) són els més sospitosos d’entre totes les espècies animals disponibles a les bades de dades de genomes, segons indiquen els investigadors. ‘Caldrà comprovar-ho experimentalment, tot i que no es descarta que hi hagi altres espècies d’animals potencialment susceptibles al nou virus’, ha afegit Joaquim Segalés, investigador de l’Irta-Cresa i catedràtic de la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB).

Summary: Investigadors de l’Irta-Cresa troben pistes per a desenvolupar un vaccí per al nou coronavirus


El motor del llibre ‘L’aniversari’ (Columna), l’última novel·la d’Imma Monsó, és una crisi de parella. Ell i ella voregen la cinquantena. Després de vint-i-cinc anys de vida conjugal satisfactòria, entre ells les paraules prenen un valor i un significat diferent i els separen. I la solució que troben és sumir-se en el silenci. Alhora, i mantenint la intriga sobre quina connexió té amb la parella, trobem una segona trama: la d’un nen singular, en Guillem, el seu amic Mateu i la Carmina, la mare d’en Guillem, que viuen en una casa enmig del bosc, on els llibres són molt importants per a la formació del noi, per a la seva imaginació desbordant, com a ressort de la memòria. —Comencem per la crisi de parella, el motor de la novel·la. —Sí, aquesta parella ha viscut molts anys de benestar conjugal i de sobte apareix un ingredient que ho dinamita tot. El ‘terror conjugal’ que diu el meu editor, i que trobo molt encertat. El moment que abandonen les paraules i adopten el silenci, queda clar d’una manera implícita en la narració, que la parella ha passat per una etapa prèvia de discussions fortes, amb una gran pèrdua d’energia, amb el desgast que provoquen les coses que es diuen. Es tracta d’una parella de caràcters molt contraposats: ella necessita emocions fortes, acció, necessita l’esdeveniment en la seva quotidianitat. Ell, en canvi, té la capacitat de viure una quotidianitat tranquil·la amb eficàcia. I en aquesta contraposició, ella li demana que la sorprengui. —En aquest joc de caràcters contraposats, les paraules són molt importants. La tria de les paraules, les paraules dites, les paraules que no surten d’un mateix, les paraules com a antídot… Darrerament sou uns quants escriptors que us interrogueu sobre el valor i la força de la paraula i la presenteu gairebé com un objecte. Deu tenir una raó de ser contemporània. —D’entrada, la paraula és la matèria de l’escriptor. I aquest fet potser ve de l’enorme saturació a què estem sotmesos. Potser cal resituar la paraula al lloc que li correspon, si és que li’n correspon cap. —‘…si és que li’n correspon cap’. Ho feu sovint això de posar en dubte l’afirmació que heu fet prèviament. —Ah, doncs sí. El dubte és molt present en la literatura. Crear provoca molts més interrogants que no pas respostes. —I tornant al valor de la paraula? —Patim una allau de paraules i també patim un nou món d’imatges, que ens aclaparen. És lògic que aquesta situació porti els escriptors a explorar aquest territori. —Però vós què n’exploreu, de la paraula? —El poder de la paraula dins la parella. La paraula en aquest àmbit es mostra tremendament important. I allò que és important no és el contingut, sinó la forma. L’escriptura també és forma. En la vida quotidiana és fonamental la paraula, per evitar el conflicte o no. Per què a una parella amb molts anys de convivència satisfactòria, de cop les paraules no li flueixen, les paraules ja no li serveixen? —Potser les renúncies han estat importants per a adaptar-se a una situació que en un moment determinat canvia. —Potser sí que hi ha un moment que vols recuperar les coses a les quals has renunciat. Les parelles travessen moltes fases. Ara, per què aquesta parella de la novel·la s’obstina a continuar? Per què no se separa, que potser serà més fàcil? —La vostra habilitat narrativa fa que primer el lector es posi al costat d’ella, però després el personatge d’ell creix i el lector ja no dóna tot el suport a la dona. —Com a narrador, amb l’edat manifestes una tolerància cada vegada més alta a totes les maneres de ser dels personatges. Per una altra banda, a la part del cotxe, la veu és la d’ella sobretot. És ella qui explica la història. En canvi, a la part dels nens, el que realment explica què va passar és ell. —Com heu viscut el procés de treball d’aquesta novel·la? —L’he viscut com una evasió. Feia temps que estava blocada i quan em van encarregar una petita peça de teatre que passava dins un cotxe va ser molt inspirador. —La novel·la té per punt de partida ‘Carroussel’!? Caram, l’altre dia en Màrius Serra també explicava que participar en aquest ‘Carroussel’ li havia obert les ganes d’escriure teatre. —Sí. A mi em va quedar la imatge incrustada al cervell d’una parella al bosc i també d’aquesta condició de tenir dos personatges dins un cotxe. M’agrada molt. Dins el cotxe, sempre hi passen moltes coses. Jo hi viuria, dins un cotxe. No sóc claustrofòbica. Deu ser l’única fòbia que no tinc. Després, en el procés de creació, van aparèixer els nens, que potser es van acabar convertint en la part més emotiva. —Com va aparèixer aquest segon fil argumental? —Home, quan tens una parella tancada en un cotxe… Necessites respirar. I van aparèixer els dos nens jugant. I a partir d’aquí la història del Guillem, un nen ben singular, que viu d’una manera prou salvatge al bosc, amb la seva mare, i l’amic que hi fa estades, es va anar formant. —En la part dels nens, tenen importància els llibres, la ficció, la lectura afamada… —El tema de la ficció és bàsic, en aquest novel·la. Pel que fa a la parella, perquè ella té una autosuficiència extrema a l’hora de viure, i pot fer que tot passi dins el seu cap. I en el cas dels nens, perquè en Guillem fa un aprenentatge memorístic dels llibres que llegeix, sobretot de ‘Moby Dick’. La memòria s’ha devaluat moltíssim. Ara sembla que no la necessitem. Però en l’època en què situo el llibre, als anys seixanta, i que corresponen a la meva infantesa, la memòria era important: no hi havia més entreteniment que la lectura i dos canals de televisió en blanc i negre. Els aprenentatges memorístics eren importants. I quan ets infant, la capacitat de memòria és increïble. Jo, que no tinc gaire memòria, quan era petita memoritzava fragments sencers de llibres que llegia. Sembla una metàfora, això de la devaluació de la memòria, amb la quantitat de malalties mentals que apareixen actualment. Ho tinc a prop. La meva mare pateix una demència que fa que no em conegui. —Heu comentat que aquesta novel·la es presenta com un final d’etapa. A què us referiu? —És una intuïció. Potser perquè aquesta novel·la m’ha transportat molt als orígens, a la primera novel·la que vaig escriure, ‘No se sap mai’. En el sentit de sentir-te manipulada pel que escrius i que això fa que tu també manipulis al lector. Tens grans sorpreses, com si fossis un espectador més de la història. És una sensació alegre que penso que es transmet al lector, també. I ‘L’aniversari’ és molt diferent de novel·les anteriors meves, com ‘Un home de paraula’ o ‘La dona veloç’. —Però si tanqueu una etapa, s’ha de suposar que n’obrireu una altra. —Home, no necessàriament. És un final d’etapa que es pot allargar molt. Suposo que això deu tenir a veure amb l’edat. Ara en tinc cinquanta-cinc o cinquanta-sis (no ho sé mai del cert, perquè fa temps que me’n trec un a favor meu) i és aquell moment en què tot fa vint o trenta anys que ha passat, i ha passat com una exhalació. És una sensació d’acabament. Que és una sensació falsa, és clar, perquè d’aquí a vint anys pensaré: ‘Quina bajanada, pensar que s’acabava alguna cosa.’ Però la meva edat és una edat brutal de pèrdues i no és veritat que se superin les pèrdues. És difícil. Es fa feixuc, de viure amb això. Veus les coses diferents. Les mateixes emocions també s’envelleixen. Potser és el caràcter i hi ha gent més resistent, però és un tema recurrent, en aquesta edat. —Tant com us agraden les formes rodones, potser es tracta d’un fet circular més que de final, ja que vinculeu aquest últim llibre amb el primer de la vostra trajectòria. —Sí, potser sí. Perquè he escrit ‘L’aniversari’ amb la mateixa il·lusió que vaig escriure ‘No se sap mai’. L’aniversari és un llibre una mica terrorífic, però també és divertit. En la primera novel·la hi ha el plaer de la intriga per la intriga i això a ‘L’aniversari’ també hi és i potser en els altres llibres que he escrit no ho trobarem. Aquesta novel·la gaudeix d’una lleugeresa, que no vol dir superficialitat. Amb els anys intentes alleugerir, perquè sempre he tingut complex de pesada. Per altra banda, en aquest llibre hi ha el tema de la perversitat, que és molt important. Sempre l’havia volgut tractar, però no ho havia fet fins ara. En altres llibres tenia unes altres urgències que em van dirigir cap a uns altres interessos. —Per què és tan important el tema de la perversitat? —M’interessava la perversitat entesa com l’entén Poe, de portar les coses una mica més enllà per generar l’esdeveniment. Aquí la perversitat es posa en acció amb la parella. Ella necessita generar accions de risc i perill i ell es troba forçat a jugar-hi. I també hi ha la perversitat dels nens. La perversitat d’acostar-se al cotxe en un moment determinat. El ‘pervers polimorf’ és el nen per a Freud. La curiositat que té el nen el porta a investigar fins al límit de la perversitat. —Utilitzeu la literatura com a antídot? —Certament, si hi ha cap antídot, és la literatura. Però amb els anys vas perdent la confiança en els recursos. L’acció per l’acció és una de les coses que més et salva de la crisi existencial.

Summary: Imma Monsó: ‘Per què les paraules de cop no flueixen en una parella?’


Explicava Maria Bohigas, responsable de Club Editor, en una entrevista del mes passat amb motiu dels seixanta anys de l’editorial, que aquest any de commemoracions el segell publicaria un text que donava sentit al fet de ser editora: La mesura dels nostres dies, de Charlotte Delbo, en una traducció de Valèria Gaillard. Bohigas deia que l’obra se situava en els fonaments del catàleg perquè era una obra primordial: ‘Perquè toquem una cosa que ha de ser sentida, ha de ser tinguda en compte i ha de fertilitzar la gent que llegeix’, deia. I ens en va parlar. Aquest febrer ha sortit l’obra i per això recuperem i ampliem les reflexions que Maria Bohigas va fer sobre el llibre de Charlotte Delbo (1913-1985), supervivent dels camps d’extermini durant la Segona Guerra Mundial. Explica Maria Bohigas: «Charlotte Delbo va ser a la Resistència en l’època de l’ocupació de França pels alemanys. Havia estat de les Joventuts Comunistes, filla d’immigrants italians, escenògrafa i ajudant de direcció de Louis Jouvet. El 1943 va caure en una batuda, el marit va ser afusellat i ella deportada a Auschwitz, amb 230 presoneres polítiques més. També va passar pels camps de Birkenau i Ravensbrück. Va ser alliberada el dia de Sant Jordi, el 23 d’abril de 1945. Quan va tornar, va ser de les qui va voler reprendre el treball immediatament, va anar a buscar el Jouvet i es va reincorporar al teatre. Però al cap de no res va haver de deixar-ho, perquè físicament li era impossible. Tot i que no volia, la van enviar a fer repòs forçat i durant aquell temps va escriure un llibre que es diu Cap de nosaltres tornarà. No el va publicar immediatament, perquè el volia deixar dormir, perquè es feia la gran pregunta: ‘El llibre és capaç de dir el que vull dir o no ho és?’ No el va publicar fins al 1965. Els primers textos que va publicar en nom propi no tracten de la deportació sinó que de la guerra d’Algèria. Delbo va ser una dona que va conservar sempre el sentit de la responsabilitat individual dins una societat. La responsabilitat que et diu: ‘Pren sempre la paraula contra la injustícia. Sempre.’ És una frontera clara que fa que qualsevol postveritat se’n vagi a pastar fang. Una altra gran pregunta que genera l’obra de la Delbo és: per què l’imaginari col·lectiu de la Resistència i de la deportació és masculí? Per què tenim tan poques imatges, tan pocs relats, tan poca relació amb la literatura testimonial o no testimonial escrita per les dones? La publicació de Cap de nosaltres tornarà va coincidir amb els vint anys de l’alliberament dels camps. Les deportades, en el moment de separar-se havien dit: ‘D’aquí a vint anys ens retrobarem’ (aquesta idea romàntica, infantil, de no perdre’s del tot i, al mateix temps, la consciència que la vida les separarà). I entre la publicació del llibre i la celebració d’aquest retrobament amb les companyes, la Delbo se’n va a veure, una per una, les companyes que encara són vives, amb una pregunta tàcita, que al llibre no apareix: Com ha estat la vida durant aquests vint anys? D’aquell recull de testimonis en va fer el llibre La mesura dels nostres dies, que és el que publiquem ara. Tot ho escriu en primera persona, però els relats són de dones diferents. Cada capítol porta el nom de la companya que ha anat a veure i que s’explica. Hi ha vides molt diferents, hi ha actituds molt diferents. La mesura dels nostres dies és la tercera part de la trilogia Auschwitz i després. L’any vinent, que serà el setanta-cinquè aniversari de l’alliberament dels camps, publicarem Cap de nosaltres tornarà i una altra obra, que es diu Un coneixement inútil.» Fitxa policíaca de Charlotte Delbo, abans de la deportació. «La mesura dels nostres dies és anar a veure les companyes i preguntar-los com han viscut. Els altres dos volums entren en l’univers de l’experiència de la deportació. Però la Delbo té una cosa excepcional que fa que després d’ella ja no puguis llegir igual la literatura que parla dels camps de concentració. A més, escriu d’una manera que et permet de fer l’extrapolació al teu present. La seva experiència davant la deportació és una experiència en què la solidaritat és clau per a la supervivència. És l’anti-zona grisa. Les que han sobreviscut ho han fet perquè s’havien organitzat com si fossin famílies, com si fossin clans. Penseu que tenien una companya a la qual li van haver d’amputar d’una cama dins del camp, cosa que implicava que hauria hagut d’anar directament al crematori, i va sortir viva, perquè l’amagaven. Això són coses molt potents. I què té a veure tot això amb el present? Doncs molt. Estem envoltats de gent que viu al carrer, gent que no té on viure, envoltats d’una pressió de desgràcia enorme i arreu. No sé si heu llegit el llibre de Juan Pablo Villalobos que es diu Yo también tuve un sueño. Un llibre absolutament impressionant sobre els nens de Mèxic que han de passar la frontera cap als Estats Units. En Villalobos és un autor que és novel·lista i amb aquest llibre es posa al servei de les veus dels infants per transmetre’t, a tu, d’una manera aguda, què significa allò que tu pots ignorar. I la Delbo té això: aconsegueix que allò de què et parla no sigui un fet de fa vuitanta anys, sinó que entenguis que és el teu present, també. Tu pots fer-ne perfectament l’extrapolació. París és plena de gent al carrer. Barcelona és plena de gent al carrer. És la realitat de les persones que estan excloses del territori en què és possible de ser mínimament feliç si vols. Aquesta idea que segons on has caigut, uns quedem del cantó on la felicitat és possible i els altres no. I compartint l’espai.»

Summary: Charlotte Delbo i la solidaritat, peça clau de la supervivència als camps d’extermini


Entrar al despatx de Jordi Pina és entrar a una de les cases que visita el poder. En ple cor de l’Eixample barceloní, el seu poderós bufet ha defensat la casa reial espanyola, Fèlix Millet, el cas Turisme i Jordi Pujol Ferrussola. Però ara Jordi Pina porta un cas diferent. Els seus clients són independentistes a qui l’estat demana vint anys i trenta anys de presó. Són Jordi Sànchez, Jordi Turull i Josep Rull. Pina és, doncs, un dels advocats del procés. Ho és des del 9-N, quan va portar Irene Rigau. I ara, en pocs mesos, ha defensat dos candidats a la presidència catalana, Rull i Sànchez. VilaWeb es troba en una de les sales del bufet de Jordi Pina amb un advocat en plena transició. De creure’s el sistema a no creure-se’l tant. De no ser independentista a ser-ho. Perquè l’advocat Jordi Pina, tal com ja havíem fet amb Boye, Van den Eydne i Melero, en aquesta entrevista no parla dels seus clients i prou, sinó també d’ell. De la seva carrera, dels seus punts de vista i la seva evolució. —Quins són els vostres orígens familiars? —El meu pare és nat a Sant Celoni, circumstancialment. Però va viure tota la vida a Portbou. A vint anys va començar una agència de duanes. I cap a Barcelona. Va muntar una bona empresa. I la mare, d’aquí, de Barcelona. És on he nascut i he viscut tota la vida. A l’Eixample, carrer de Provença. D’una família burgesa, com s’anomena. Sóc el quart germà de cinc. I us dic una cosa: és una de les coses més meravelloses de la vida, tenir germans. I m’he casat amb una senyora que també són quatre germans, i per tant hem fet gran família i grans nebots. A mi, la veritat, l’ambient familiar m’agrada molt. —Què han fet els germans? —Germana gran llicenciada en Historia i Art. Tota la vida professora d’història. La segona, llicenciada en Econòmiques. Professora i directora d’escola. El tercer viu a les Canàries. Joieria. Se’n va anar molt jove. I el germà petit és director d’una entitat bancària. —I per què volíeu fer dret? —No. Jo volia fer periodisme. Anava als Maristes del passeig de Sant Joan i tenia un amic que es deia Nani Pons. El seu pare era José Fèlix Pons. Mite en el món del periodisme esportiu. Quan tens onze anys, dotze, tretze, vols ser periodista esportiu i anar al Camp Nou o al Santiago Bernabéu. I fer-hi transmissions. Col·laborava a la revista de l’escola i feia la crònica dels partits germans contra alumnes, emulant la crònica del Dicen. Al marge, feia les cròniques de partits inventats. Barça 3 – Elx 0. Tal qual. I les donava al Nani. Dóna això al teu pare, que m’ho corregeixi. Passa que a periodisme no hi vaig entrar per nota. Perquè jo he estat molt mal estudiant. Molt. Crec que la primera vegada que vaig conèixer el setembre va ser a quart de primària, aleshores quart d’EGB. I ja no ho vaig deixar. Em va agradar. No recordo un sol estiu sense haver d’estudiar. —Mal estudiant. Bon professional. —És una de les coses que dic als meus fills. I a nebots que no són bons estudiants. Poseu-vos el meu mirall. És a dir, treure molt bones notes a la carrera, o a l’escola, no és sinònim de tenir èxit a la vida. En aquesta vida és més important ser llest que no pas ser intel·ligent. Jo no vaig entrar a periodisme. I ma mare, que era sàvia, en pau descansi, em va dir: tu no tens cap padrí al periodisme, més enllà de José Fèlix Pons, i el que no faràs, ja t’ho dic jo, és perdre un any estirat al sofà fent el dropo. Primera premissa d’una mare. Per què no fas una primera carrera, i després ja provaràs un altre cop periodisme? I jo, cap a dret. Fonamentalment, per allò de ‘qui val, val i qui no, a dret’. Els matins, la gespa del bar de la UB era mitja vida. Jo vaig fer dret amb la vocació d’acabar passant-me a periodisme. Però va haver-hi una cosa que em va al·lucinar. I ja m’hi vaig quedar. —Quina? —El dret penal. Me n’anava a veure vistes públiques pel meu compte. M’agradava. En realitat és el paradigma. Jo no conec ningú que digui: jo vull fer dret perquè m’encanta el dret internacional privat. Un que em digui això, ull, eh? O m’encanta molt l’administratiu. No. On et pots sentir realitzat com a ésser humà és amb el dret penal. Ajudant algú a recuperar allò que ha perdut, fent d’acusació, o defensant algú que s’ha equivocat, com tots. —Trenta anys de penalista. Si us demano un cas que us hagi marcat, per bé o per mal? —Per mal. L’assassinat del germà de l’E.B. Vaig portar-ne l’acusació. I no vaig ser capaç de provar qui era l’autor, o de provar qui tenia el ple convenciment que ho era. No vaig ser capaç de provar qui era l’assassí. El cas es va arxivar i l’home és lliure. I això m’ho emportaré. És el fracàs més gran de la meva carrera professional. Teníem un convenciment clar per on anàvem, i qui era l’autor. Però en el dret penal has de provar les coses. I quan no les proves, perds. No teníem tots els fonaments de prova suficients. És més difícil ser acusació que ser defensa. M’estimo més recordar negativament un fracàs que no pas un èxit. Al final, els èxits tampoc són dels advocats, perquè en molts casos el teu client és innocent. Llavors, això tampoc no és cap èxit 100%. Aquí la cosa difícil és salvar algú que sigui culpable. —Un èxit professional que recordeu? —Aconseguir que Fèlix Millet o Jordi Montull no ingressessin en presó preventiva. En una estratègia que vam parir; va ser el Molins, i jo la vaig compartir. I crec que va ser una bona estratègia. En què realment crèiem, i que és la mateixa de sempre: que no es faci un abús de la presó preventiva. Hagis robat o hagis… La presó preventiva només ha de ser per a aquells casos molt greus. Molt i molt greus. —A casa vostra estàveu polititzats? —A casa meva sempre hem votat Convergència. ‘Per què ho dius, qui votes?’, em demanen a vegades. Si votés la Falange Española de les Jons, doncs no ho diria. Però no me n’avergonyeixo, voto CiU. Alguns germans van votar durant anys ERC. Després van fer deriva. A casa, en fi, sempre ha estat un ambient molt de Convergència. I passa igual amb la família de la meva esposa. És veritat que la Convergència que jo he viscut a casa, la de la meva adolescència, no té res a veure amb el que serà ara Convergència, el PDECat, o com vulguis que es digui. —I quan feu el pas a l’independentisme? —Quan veus que determinades persones que saps que tenen un mateix pensament que tu, que és un pensament pausat, fan un pas endavant, dius, i per què no puc jo fer-lo jo també? Al final, es pot fer la independència, i es pot ser independentista des de Sarrià – Sant Gervasi. No hi ha cap problema. També és veritat que, especialment l’any que vaig assumir la defensa d’Irene Rigau, vaig poder viure molt més intensament i de prop tot el moviment del dret de decidir. Però jo no m’he fet independentista dient que Espanya ens roba. Mira, no. Passa que no m’he sentit mai espanyol. Jo em sento català i m’agradaria que Catalunya fos un país independent. Això sí, fet amb tots els passos que s’han de fer. —Després de trenta anys de carrera, ens trobem amb Pablo Llarena. Us mireu el dret igual? —Trobo injust que ho focalitzem en Pablo Llarena. La gran trampa. No tinc cap prova d’això, però sí el convenciment que totes les resolucions no les pren només Pablo Llarena. Allò del Tribunal Suprem no és ben bé un òrgan judicial normal. Són una dotzena de magistrats que han decidit que un d’ells és l’instructor. Molt bé. Però aquest no està sol en un quarto. Evidentment que no sé si les ha consultades amb els altres onze, però hi ha una evidència: hem recorregut contra totes les decisions i la sala d’apel·lacions no ens n’ha estimada ni una. He d’entendre que el criteri és unitari. —I què demanarà l’equip rival? Quants anys? —No veig el Tribunal Suprem, ni cap gest, que em permeti de pensar que el tribunal vulgui fer sentència salomònica. I que vulgui acontentar les dues bandes. No ho veig. I penso que ens trobarem al setembre amb peticions de penes de deu anys o més. Que per mi, des d’un punt de vista no jurídic, sinó polític, és un error gravíssim. En aquest cas, si jo fos el govern d’Espanya, trauria immediatament els presos. Després faria una rebaixa de les penes. I algú em podrà dir que això és dret, no política. No. Aquest cas, no. Llegia en Xavier Melero i ell deia, cosa que respecto, que volia fer un judici tècnic. Doncs el préssec, jo ja el vaig fer el 9-N. Ja el vaig fer. I jo aleshores hi creia fermament, en el judici tècnic. Perquè tota la jurisprudència del Tribunal Suprem determinava de manera inequívoca que havien d’absoldre el president Mas, la vice-presidenta Ortega i la consellera Rigau. Amb tots els pronunciaments favorables. I en canvi, els van condemnar. Jo ara tinc dubtes que sigui la bona línia. Jo vaig començar amb una idea totalment tècnica dels tipus penals, i quan he anat veient que els primers arguments es rebatien tècnicament però al final es van torçant i són arguments polítics per part seva, doncs… Se’ns parla d’ideologia, de ‘acertado retorno al autogobierno’, de renúncies a escons. Veig clarament que amb la defensa tècnica no n’hi ha prou. I no ho veig jo i prou. Ho veuen els meus clients. Hi haurà component tècnic? Evidentment. Parlarem de dret penal. Però per descomptat que s’ha de parlar de política. I s’ha de parlar de què ha passat, sobre aquesta qüestió. —Us aniria bé una estratègia conjunta, als advocats de la defensa? —Jo penso que ha de ser conjunta, sí. Aquí algú deia que hi havia algú pactant amb la fiscalia. Però què vols pactar? Un pacte, el pots fer si hem entrat en una joieria i la gent no ho ha vist. Però si ets innocent… Quina és l’estratègia conjunta? La de defensar-nos. Jo no puc defensar aquest judici dient salvaré en Jordi Sànchez i prou. Perquè quan jo parlo del 20 de setembre, parlo dels Jordis. De tots dos. I parlo d’en Quim Forn. I al final tot va junt. Penso que ha de ser una declaració conjunta. —Jordi Sànchez el van maltractar especialment a la presó. És veritat, això? —El van portar a uns mòduls horrorosos. Amb gent jove violenta. Un paio que és absolutament pacífic. Ell ja va notar un canvi especial quan va anar al mòdul 10, amb en Cuixart. Allà, la vida li va canviar de la nit al dia, a en Jordi Sànchez. Ell venia d’un mòdul dur. De presó. De narcotraficant. Quan va arribar al mòdul 10, em deia: Hi ha plantes, et semblarà una bajanada, però en aquest mòdul hi ha plantes! I una biblioteca! La primera nit va estar amb un colombià, que llegia un llibre. Sànchez passava d’estar en un mòdul amb paios que, si perdien al parxís, et clavaven el bolígraf a compartir cel·la amb un paio que tenia un llibre de psicologia a la tauleta de nit. És mitja vida. Explico coses d’aquestes, a les xerrades que fem. Les trobo molt útils. I m’agradaria que em convidessin més. M’agrada explicar-les a la ciutadania. Penso que són coses importants. Aquestes petites misèries fan que al final aprenguem què han fet aquesta gent per tots nosaltres, i pels catalans que tenim un anhel de llibertat i de viure independents, i saber aquesta petita anècdota del president de l’ANC, a qui li cauen les llàgrimes perquè veu que en un mòdul de la presó hi ha plantes. —I a Jordi Pina, aquest cas com l’ha canviat professionalment? —Del tot. De fet, he pensat si val la pena continuar. Quan acabi el procediment, continuaré amb aquesta professió? He vist coses que no m’han agradat, en aquest procediment. I un romàntic del dret com jo, que vaig amb el lliri a la mà i crec en la justícia, i que em vaig enfonsar moralment quan vaig descobrir que en Pasqual Estivill prevaricava i que, per tant, hi havia jutges que no fan les coses ben fetes… Hòstia. Véns de creure que amb la teva paraula pots vèncer el contrincant i després veus que hi ha coses obscures. No diré quines són. Però si les extrapolo a qualsevol altre procediment que pugui portar, acabes creient menys amb la justícia. No sé què acabarà passant. Però sí que és veritat: aquest procediment em va tocant. I m’ha tocat personalment. Físicament. Tenim tres catedràtics de dret penal. Quan fem un escrit no fem qualsevol cosa. Analitzem les coses. I la resposta és un frontó, que et fot una hòstia i et torna la pilota cap a casa. Amb la primera persona dius, va tira. Ara, la segona. Ara, la tercera. Però quan has tornat 150 pilotes, la moral va baixant. Aquest procediment, ens agradi o no ens agradi, no té res a veure amb cap altre. Aquí hem portat, i portem, molts procediments mediàtics. Palau de la Música. Turisme. Barça. ITV. Jordi Pujol Ferrussola. 3%. Tot el que vulguis. Però això, això no hi té res a veure. —Per què? —Perquè en els altres procediments sí que hi ha clarament un component ‘delictiu’, entre cometes. Potser és veritat o potser no. Però al final t’imputen això. Però aquí parlem d’uns homes que van pujar a un cotxe de la Guàrdia civil, i d’uns altres que van portar unes urnes perquè tu i jo poguéssim anar a votar. No hi ha més. Aquests són els fets. Vaig pel carrer i la gent em para i em diu, molt bé, endavant. Això a mi no m’havia passat. I dius, hòstia, però si els tinc a la presó. No guanyem un coi de recurs! No ens donen ni aigua. I en canvi… O les parelles d’ells. Recordo que vaig plorar. Vaig anar a portar les maletes al calabós, els medicaments, vigila aquestes pastilles, i quan vaig tornar i em van venir les parelles i va, que ho feu molt bé. Doncs em vaig posar a plorar. Perquè penses, no és just per a ells, ni ho és per a mi que les famílies s’ho prenguin tan bé. Perquè tots sabem que el problema és que ho fem bé. I no ens en sortim. Això crea una angoixa. Jo fa molts mesos que no dormo. Molts. —Què vol dir que no dormiu? —No recordo haver dormit seguit. I quan dormo, penso en la presó. No m’ho puc treure del cap. Ara, quan acabem això, aniré a l’ordinador a llegir resolucions. I al xat, a veure què diu l’Andreu. A veure què diu en Cuevillas. És un no parar. I ve a sopar gent a casa, en parlem. I surts i el taxista, doneu-li records. És tot, sempre, constant. I possiblement m’he equivocat implicant-me tant. Pateixo amb la mateixa salut. Hauria d’aprendre a frenar. M’he desmaiat dues vegades. No m’havia passat en ma vida. De cop i volta, aixecar-me i pam!, a terra. Hi ha clients amb qui no tens empatia, ja no dic simpatia. Quatre anys a la presó. Entesos. Però jo, si foten vuit anys a en Rull, en Turull i en Sànchez i la resta, és que em fotré a plorar. —Quin dia us adoneu que el cas no és com semblava? —El dia 2 de novembre tenia l’apel·lació de la llibertat de Sànchez i Cuixart. I jo, convençut que el dia 1 no ingressaria ningú. Aquell dia és quan em vaig acollonir de debò. Perquè jo pensava, en Sànchez i en Cuixart són la societat. Els tractaran d’activistes de carrer. Però allò era posar a la presó un vice-president de govern. I tot el govern en ple. I allà dic, la puta, no sortiran mai. Jo portava en Sànchez, només, aleshores. Com coi volem sortir nosaltres, si han fotut el govern dins?! Allà vaig veure la lògica que tenien. I tu també. Tots. No s’atrevirien. Doncs mira si s’hi han atrevit. És d’una bel·ligerància tan bèstia que m’ha fotut por. I la deriva, que he vist de prop. Cada vegada s’han anat traient més caretes. —Si ho he entès bé, veig que hi ha hagut clarament dues parts, en l’estratègia. En una primera, els advocats vau optar per la defensa tècnica, i en una segona, per la política. —Nosaltres anàvem amb la teoria de: si voleu sortir, bondat. Aquí tothom és molt patriota. Però els advocats hem de posar seny. La gent ho ha d’entendre, també. A veure, nois, cantem ‘hala, Madrid’. Fent-ho veiem que en traiem uns quants. Però no tots. Es queden en Junqueras, en Forn i els dos Jordis. I és quan veiem que alguna cosa no quadra. Que no es pot fer defensa tècnica i prou. I anem canviant el pla. I al cap d’uns mesos, ara ja s’ha acabat la ximpleria. Al final, decidiran els clients. Però el component polític és tan bèstia que penso que al final penso que hi haurà una deriva dels advocats per a fer un judici molt més polític que no tècnic. És impossible que Jordi Sànchez, Jordi Turull o Josep Rull no facin un discurs de no tenir-hi res a perdre. I ja el deuen anar pensant. Ho tenen molt clar. N’hem parlat. Ho hem analitzat, per davant i per darrere. Ells saben que els poden caure set anys de presó fàcilment. Aquesta forquilla. Has de tenir molta enteresa. Però t’ho pots pensar. I també és veritat que la unió fa la força. Podrem treballar més en equip, ara. També és el gran perill. Que et retroalimentes. A Soto del Real estaven separats. I en Jordi parlava amb un paio de drogues, i en Cuixart amb un que havia esquarterat la dona. No parles de la independència. Però ara és al revés. Ara és dinant, sopant i dormint. Tot el dia, tot el dia, tot el dia. I estant junts. I això fa molt.

Summary: Jordi Pina: ‘Penso que ens trobarem al setembre amb peticions de penes de deu anys o més’


Agraïments per la solidaritat rebuda i contundència contra la repressió de l’estat espanyol. Aquest ha estat el denominador comú de les quatre conferències de premsa d’avui a migdia a Barcelona, Girona, Lleida i Tarragona per a denunciar els empresonaments i les detencions de desenes de persones arran de les protestes per la sentència contra el procés. Defensors dels drets humans fan un relat esfereïdor dels maltractaments dels joves empresonats arran de les protestes Hi han intervingut familiars i amics dels represaliats i empresonats. A Barcelona també ha pres la paraula la Paula, recentment alliberada després de dies a la presó. ‘Volem manifestar el suport absolut i reivindicar la seva condició de presos polítics’, ha dit la mare de Francesc Colomines, que ha reclamat l’alliberament immediat dels empresonats, l’aturada de la repressió contra els qui es mobilitzen i l’arxivament de les causes obertes. ‘Són persones compromeses amb el nostre país. Empresonades per les seves idees i els seus valors independentistes. Els nostres familiars són presos polítics’, ha dit David Ros, oncle de Jordi Ros, independentista detingut a Sabadell el 23-S i empresonat a Soto del Real. Ha denunciat les irregularitats i les coaccions de què han estat víctimes els detinguts, tot lamentant que dos dels set empresonats encara continuen en règim d’aïllament. ‘Han patit constants vulneracions dels seus drets fonamentals. Han estat condemnats mitjançant la criminalització pública i les filtracions’, ha dit, abans de queixar-se que, malgrat que el sumari ja no és secret, els advocats encara no hi han tingut accés. A continuació ha pres la paraula la Txell, del grup de suport a l’Andrea, jove empresonada a Wad-ras. ‘És d’una injustícia terrible que tant ella com la resta hagin de dormir a la presó. La detenció i la presó provisional és arbitrària, per infondre por i desmoralitzar la població.’ Tot seguit qui ha agafat el micròfon ha estat la Paula, empresonada a Wad-Ras i alliberada recentment, que ha enviat una abraçada immensa als empresonats, detinguts i ferits. ‘No han estat dies fàcils per a ningú i moltes joves han viscut per primer cop la cara més fosca de l’aparell repressor de l’estat. Hem respost a la sentència de forma exemplar i hem demostrat que no cedirem davant del xantatge de l’estat espanyol’, ha assegurat. També ha denunciat la violència policíaca ‘desproporcionada’ als carrers, manipulació de proves, vexacions a les comissaries i ha demanat de no romantitzar cap empresonament: ‘Els missatges d’apoderament i d’esperança que es generen des de l’interior dels centres penitenciaris no reflecteixen la realitat que es viu allà dins ni el que hem patit les joves empresonades. La presó t’anul·la com a persona i t’aïlla del teu entorn’, ha afirmat. ‘No podem oblidar les conseqüències que genera en cada persona empresonada i hem de lluitar fins que totes estiguin a casa.’ Ha finalitzat la intervenció recordant les altres preses del centre de Wad-Ras: ‘Totes aquelles a qui no ens referim com a preses polítiques, el nom de les quals no serà pronunciant dalt de cap escenari. Totes aquelles dones de Wad-Ras, la majoria migrades, l’únic delicte de les quals és intentar sobreviure en un sistema que ens aboca a la misèria, també són preses polítiques’, ha reivindicat. L’última a intervenir ha estat la Marina, que ha difós el cas del Mario, empresonat a la presó de Quatre Camins. ‘Fa tota una vida que veiem com actua l’estat davant tot col·lectiu o pensament dissident. Sabem com utilitzen la por i la violència com a estratègia per intentar frenar-lo, sense miraments. Però s’han trobat un poble despert i rebel. Mai no ens han fet callar ni mai no ho aconseguiran. Ara més que mai, us necessitem’, ha conclòs. L’acte ha finalitzat amb una mala notícia per part del portaveu d’Alerta Solidària: un jutge de Terrassa ha decretat l’empresonament de l’Èrik, jove terrassenc detingut dijous per la policia espanyola. Fills ‘forts’ La mare d’un dels joves empresonats tarragonins, Marta Domènech, ha afirmat que el seu fill està ‘fort’, malgrat estar ‘empresonat injustament’. Domènech ha assegurat que continuaran lluitant per defensar-ne la innocència i denunciar la presó incondicional, sense fiança, ‘totalment injusta i desproporcionada, imposada per la jutgessa’. La seva família ha participat en la conferència de premsa convocada per Alerta Solidària a la plaça de les Cols de Tarragona. El col·lectiu també ha avançat que pròximament faran públiques les adreces dels centres penitenciaris per ‘trencar l’aïllament a què són sotmesos’ els joves i perquè puguin rebre cartes. També han anunciat una marxa cap a la presó de Mas d’Enric dimarts que ve. Cops de la policia Familiars i amics dels joves detinguts a Girona han denunciat que han rebut ‘cops’ de la policia una vegada detinguts. És el cas d’en Pau, un jove de Llagostera, una amiga del qual ha explicat que després d’haver estat detingut ‘té traus a les celles’ i que a més es va quedar sense ulleres. Laia Alemany forma part del grup de suport d’en Robert, un altre dels detinguts. En aquest cas, Alemany ha explicat que ‘la realitat’ dels detinguts ‘és molt crua’ perquè ‘no es mereixen’ estar en presó provisional. D’una altra banda, les famílies han demanat que ‘no es criminalitzin’ els manifestants. Missatge del Martí, un dels empresonats En Martí, un dels cinc detinguts a Lleida en presó preventiva, ha agraït les mostres de solidaritat a l’acte que s’ha fet en aquesta ciutat. ‘L’estat ens té engabiats com un ocell al qual volen tallar-li les ales, però cap cel·la no pot treure les ambicions de llibertat del nostre poble’, ha explicat en un missatge de veu. En un àudio d’un minut de durada enregistrat ahir a la presó de Lleida, ha assenyalat que fa divuit dies que està privat de llibertat i que ‘no s’hi acostuma’: ‘un ocell no sap viure engabiat’. El missatge continua explicant que la vida a la presó és molt monòtona i que té moltes ganes d’abraçar els amics i la família. En l’acte hi han participat familiars, amics i entorn dels detinguts a Lleida. L’Andrea, membre del grup de suport d’en Martí, ha denunciat ‘la violència policíaca, les negligències judicials i la vulneració de drets i llibertats que han caracteritzat les detencions i actuacions policíaques d’aquests dies’ i també ha exigit l’alliberament de les cinc persones en presó provisional i de les dues enviades al CIE per ser expulsades posteriorment del país. També han demanat l’absolució de tots els represaliats. A l’acte també s’ha llegit el comunicat que ha fet arribar la família de l’Amadeu, el jove de 21 anys i veí d’Artesa de Segre detingut el 18 d’octubre i que és al centre penitenciari de Ponent. Denuncia haver estat detingut injustament per uns fets que ‘no s’ajusten a la realitat’ i remarca que es tracta d’una acusació falsa. Els familiars també rebutgen ‘qualsevol situació de violència produïda’ i fan una crida a la ‘serenitat i al diàleg’ afegint que ‘qui s’hagi d’asseure a parlar ho faci’. En el comunicat, els familiars asseguren que ‘no cediran’ davant la injustícia i que lluitaran ‘fins a arribar on calgui’ per demostrar la innocència del jove. El text finalitza amb un agraïment a tothom qui ‘es mobilitza i se solidaritza en aquests moments tan durs’.

Summary: ‘Són presos polítics’: familiars i amics dels empresonats i detinguts en les protestes denuncien la repressió


El dramaturg Albert Boadella, cofundador de Ciutadans, va fer ahir unes altres declaracions provocadores contra el catalanisme. Va dir a l’agència Efe que ‘això que han fet els dirigents polítics catalans és per a un judici de Nüremberg’, fent referència al procés que es va fer entre el 1945 i el 1946 contra els principals dirigents de l’Alemanya nazi per crims de guerra i contra la humanitat. Avui l’escriptora Empar Moliner hi ha respost, al programa ‘Els matins de TV3’, explicant els crims que es van jutjar a Nüremberg, i parlant de casos de gent que va patir els camps d’extermini nazis. I acaba així: ‘No em sap greu que un senyor banal parli així del Tardà, del Rufián, del Puigdemont, de la Munté, del Mas, de l’Ortega, de la Rovira… Però em sap molt greu pels que van patir l’holocaust. Et recomano, Boadella, una obra de teatre (el teatre encara et deu agradar). Es diu ‘Un cel de plom’, i la fa la Mercè Arànega a la Sala Muntaner, basada en la vida de la Neus Català, que la van deportar a Ravensbruck. Encara és viva. Queden pocs supervivents, i aviat no en quedarà cap, i ja podreu apropiar-vos del tot de la història com ara us apropieu de les paraules. Salut, a tu, i als que t’aplaudeixen, tan banals, amb aquests riures de conill, que són els riures de les persones que no han patit mai’.

Summary: Rèplica contundent d’Empar Moliner a Albert Boadella, recordant-li què es jutjava a Nüremberg


La candidatura encapçalada per David Bonvehí i Míriam Nogueras ha guanyat el congrés del PDECat amb un suport del 65,27%. La llista dels militants de base ha aglutinat un important vot de càstig: un 28,9%. Aquests militants s’han presentat amb l’objectiu que l’assemblea pogués votar sense cap blocatge tots els membres de l’executiva pactada per tots els sectors del partit, i han acabat convertint-se en una expressió del malestar intern pels ‘acords de despatx’. L’assemblea ha aprovat comissió delegada que integraran Jordi Turull, Josep Rull i Joaquim Forn, Bonvehí i Nogueras, amb un 93,9% dels vots. La nova direcció i la comissió han rebut el mandat d’encarrilar el partit cap a la Crida Nacional per la República. Sorgeixen de l’anomenat pacte dels Lledoners, clos després que la fins ara coordinadora general del partit, Marta Pascal, va renunciar a formar-ne part. En la seva primera intervenció com a president del PDECat, Bonvehí ha fet autocrítica sobre com s’ha desenvolupat el congrés. ‘Hem fet coses que no les hem fetes bé,’ ha reconegut, i s’ha declarat partidari de desblocar les llistes. Bonvehí ha confessat que els darrers dies ha estat ‘col·laborador’ i alhora ‘víctima’ del vell funcionament del partit i ha advocat per canviar-lo. També ha demanat ajut a les bases per a aconseguir que la unitat de tots els sectors sigui real. ‘No serà fàcil, tot això,’ ha confessat. L’assemblea s’ha acabat, però les ferides continuen obertes. El pacte de tots els sectors del PDECat ha estat difícil de sargir fins al darrer minut. Però finalment ha permès que Carles Puigdemont hagi tancat l’assemblea amb un vídeo gravat, que s’hi hagi llegit una carta dels presos polítics, que Quim Torra hi hagi fet el discurs que era previst per a l’acte d’inauguració i que les divergències internes van fer que s’anul·lés. També era la primera vegada que Artur Mas trencava la neutralitat pública que havia mantingut durant les setmanes de pugna entre famílies. Ha defensat la lleialtat de Pascal i Bonvehí envers Puigdemont i el procés tot i haver-ne divergit alguns moments. Puigdemont ha agraït a Pascal la dedicació dels darrers dos anys perquè el partit funcionés, i ha reconegut que la ja ex-coordinadora general ha hagut de superar ‘tota mena d’adversitats.’ També ha remarcat la ‘empenta decisiva’ dels presos polítics del PDECat perquè el congrés hagi aprovat de sumar-se a la Crida. Torra ha posat en valor el ‘lideratge transversal’ de Puigdemont. A parer seu, ara cal posar el focus en fer efectiva la República, i ha deixat entendre que aviat passaran coses. ‘Vindran setmanes i mesos enormement difícils,’ ha advertit, convençut que caldran encara ‘més sacrificis’. Una de les filles de Jordi Turull, Laura, ha estat l’encarregada de llegir la carta signada pel seu pare, Josep Rull i Joaquim Forn. Els consellers empresonats als Lledoners han fet una crida a la cohesió interna. ‘No sortir d’aquesta assemblea amb unitat seria un error,’ han admès. També volien que, del congrés, en sortís un ‘sí nítid’ perquè el partit s’integrés a la Crida Nacional per la República impulsada per Puigdemont, Torra i Jordi Sànchez. La carta no s’ha volgut compartir fins a l’acte de cloenda, quan les famílies del partit havien registrat la llista que tant ha costat de pactar i s’ha enllestit la votació. S’ha projectat un missatge en vídeo de Lluís Puig des de Bèlgica, i un altre d’homenatge als presos polítics i exiliats del PDECat. També hi ha intervingut Alex Salmond, ex-primer ministre d’Escòcia, amb qui l’antiga direcció va contactar en un moment d’incertesa sobre com cloure l’assemblea. Salmond ha defensat el dret d’autodeterminació i que les nacions puguin decidir el seu futur sense ingerències externes. La candidatura de Bonvehí i Nogueras té vint-i-vuit membres. S’hi integra el gros de l’antiga direcció executiva de Pascal, incloent-hi Lluís Font i Meritxell Ruiz, dos noms que fonts pròximes a Pascal asseguraven que no hi entrarien. També hi ha Ferran Bel, Montserrat Candini, Maria Senserrich o Marc Castells, entre més. En canvi, Lourdes Ciuró, Francina Vila, Meritxell Budó i Carles Agustí estan alineats amb els anomenats sectors crítics.

Summary: La candidatura de Bonvehí guanya el congrés del PDECat amb un alt vot de càstig


El coronel Diego Pérez de los Cobos ha negat davant del Tribunal Suprem espanyol que els cossos de policia estatals fessin càrregues durant l’1-O. La declaració del coronel es va allargar tant dimarts que van haver de continuar l’endemà al matí. En respostes a la fiscal Consuelo Madrigal, ha afirmat que no van fer actuacions ‘contra cap votant pacífic’ i tampoc contra nens, gent gran ni persones amb discapacitat. ‘Només contra les persones que miraven d’impedir l’accés al local’, ha assegurat. Durant la seva declaració com a testimoni, ha defensat ‘l’ús exquisit de la proporcionalitat’ dels agents de la Guàrdia Civil i la policia espanyola, i ha descrit que es van trobar un escenari de ‘situacions de violència molt greu’ contra els agents. Seguint el relat de la fiscalia, el coronel ha relatat que als col·legis hi havia ‘muralles humanes’ on hi havia ‘grups perfectament organitzats’.  Pérez de los Cobos pateix per a justificar la brutalitat policíaca i Marchena l’auxilia Pérez de los Cobos ha insistit que l’actitud dels ciutadans l’1-O estava encaminada a evitar l’actuació de la policia. El lletrat de Junqueras i Romeva, Andreu van den Eynde, li ha recordat que consta en un informe entregat a un jutjat de Barcelona que parlés de resistència ‘passiva’ als col·legis electorals. El coronel ha puntualitzat que això era el que es trobaven quan arribaven però en la ‘majoria de casos’ aquesta actitud canviava a ‘resistència activa’ quan arribaven els agents. ‘Conformaven un bloc humà, distribuïen tasques i alguns assumien el paper de fustigació als policies amb insults, agressions i llançament d’objectes’, ha descrit el coronel. ‘El nombre de gent que va anar a votar no té interès, el més important és l’actitud’, ha afirmat. Pérez de los Cobos ha reconegut que no es van plantejar demanar auxili a l’exèrcit. Podeu veure el vídeo íntegre del primer dia de la compareixença de Diego Pérez de los Cobos: La declaració de Pérez de los Cobos ha continuat en la sessió de l’endemà. Vegeu-la a continuació: Diari d’un judici polític: El perill real de Pérez de los Cobos i el martiri d’Enric Millo

Summary: Declaració de Diego Pérez de los Cobos al Tribunal Suprem espanyol


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ja ha admès a tràmit la querella de la fiscalia per prevaricació i desobediència contra la presidenta del Parlament, Carme Forcadell. Avui ha fet pública la resolució. Un funcionari ha lliurat aquest mateix dimarts a la presidenta del Parlament la notificació a la cambra catalana. Es tracta d’una notificació motivada, amb una desena de pàgines. La presidenta del Parlament té ara tres dies per presentar un recurs de súplica. La querella, de 30 pàgines i signada pel fiscal superior de Catalunya, José María Romero de Tejada, es va presentar el passat 19 d’octubre després de l’ordre rebuda per la fiscal general de l’Estat, Consuelo Madrigal. El text de la querella no tanca la porta a ampliar la causa contra més càrrecs o autoritats, com els portaveus parlamentaris de JxSí i la CUP, Jordi Turull i Anna Gabriel, respectivament, ja que van demanar entrar aquesta votació a l’ordre del dia. La sala civil i penal que ha admès a tràmit la querella del ministeri públic està formada pels magistrats Jesús Maria Barrientos, que és el president del TSJC, Maria Eugènia Alegret, que ha estat designada ponent, i Carlos Ramos. Respostes dels grups Després de l’admissió a tràmit de la querella de la Fiscalia per desobediència i prevaricació, tant C’s com el PP consideren que Carme Forcadell no pot seguir al càrrec. ‘Per deferència i respecte a la institució i per dignitat, Forcadell hauria de fer un pas enrere’, ha dit el portaveu popular Enric Millo. En termes similars s’ha expressat la líder de C’s, Inés Arrimadas: ‘No es pot ser presidenta del parlament saltant-se la legalitat democràtica i la justícia’. D’altra banda, JxSí i CSQP han criticat de nou la ‘judicialització de la política’. Un fet, han advertit, que va més enllà de l’independentisme.

Summary: El TSJC accepta d’investigar Carme Forcadell per prevaricació i desobediència