‘Si algú estima Neus Munté, aquest sóc jo. He viscut un moment agredolç, però la política és per a un temps i l’amistat és per a sempre.’ D’aquesta manera, Jordi Turull ha agafat el testimoni de l’ex-consellera de Presidència, que avui havia de fer tàndem amb l’ex-lehendakari Ibarretxe al Born, en un nou àpat convocat pel Punt Avui i l’entitat Moment Zero. El director del diari, Xevi Xirgo, ha dit que seria l’última trobada del Moment Zero abans del moment zero. I l’han feta amb una de les figures estrangeres més estimades pel poble català: Juan José Ibarretxe. ‘He vingut a demanar com esteu. I a fer-vos una abraçada.’ Aquests dinars van de la manera següent: comença a tres quarts de dues; primer, es fan uns parlaments de benvinguda i presentació; a continuació, es mengen dos plats acompanyats de vins i xampanys del país; quan encara no s’ha enllestit el segon plat, els convidats i Xirgo s’enfilen a la tarima; mentre reparteixen les postres i el cafè, es fan les intervencions en forma de conversa; finalment, els convidats responen a algunes preguntes fetes pels assistents per escrit; entre les quatre i un quart de cinc, s’acaba el dinar. Més política i menys dret administratiu Després d’unes mongetes tendres amanides i un lluç amb pèsols, Turull ha respost a la primera pregunta de Xirgo sobre les urnes: ‘Jo crec que devem ser l’únic país del món que es deixa conduir cap a un debat sobre com s’han de comprar les urnes en lloc de fer un debat sobre com les omplirem.’ I ha demanat de fer més política i menys debat sobre dret administratiu. El foc i l’aigua al poble de Turull Segons el conseller de la Presidència i portaveu del govern, l’estat espanyol mira d’apagar el foc amb benzina. ‘I això no és cap foc. És un tsunami. I les velles del meu poble diuen que el foc es pot aturar, però l’aigua, no.’ Turull va com una fletxa: ‘Ells saben que no ho podran aturar. Perquè això és cosa de centenars de milers de noms i cognoms. No és un problema d’un nom. Tenen les clavegueres, les estructures d’un estat, el poder judicial, però en una urna compta la gent. I això, ells no ho tenen. Tenen les clavegueres d’Interior. Són una banda. Encara ens volen donar lliçons de com hem de governar els Mossos?’ A l’Everest o a Katmandú El lehendakari Ibarretxe ha començat la intervenció amb un to més teòric, però ha tardat poca estona a posar els punts sobre les is. ‘Vam posar damunt la taula el concepte democràtic del dret d’autodeterminació. Ens acusaven de defensar el mateix que ETA. Vam parlar aleshores del dret de decidir. Era una manera de desvincular-ho de l’autodeterminació i el debat sobre les colònies i tot plegat. De fet, vam establir un camp base i vam mirar d’enfilar el campament 1. Però va nevar molt i vam haver de tornar al camp base. Vosaltres us heu enfilat cap al campament 2 o 3. I ara intentareu fer el cim de l’Everest. Si els ciutadans volen, pujareu a l’Everest. Si no volen, tornareu a Katmandú.’ Les tornes han canviat: bons i dolents Els recels creats entre els catalans per l’actitud pactista del PNB amb el govern de Rajoy preocupa molt els abertzales. Ibarretxe ha mirat d’explicar la situació. Ha recordat que quan ell va intentar impulsar una consulta al País Basc, l’estat espanyol assenyalava els catalans com un exemple de bons ciutadans, ‘que dialoguen i cerquen l’equilibri i el pragmatisme’. Ell era aleshores el boig separatista. Ara han canviat les tornes. Els catalans són els bojos separatistes i els bascos els bons ciutadans equilibrats i pragmàtics. Ibarretxe ha volgut advertir sobre el risc de caure en aquest parany de l’estat espanyol. De fet, ha descrit la història com un mar d’onades. Després d’una onada, sempre n’hi ha una altra. ‘No dubteu que hi tornarà a haver una onada basca.’ ‘La democràcia no és votar’ i la debilitat de l’estat espanyol Com més anava més clar parlava Ibarretxe. ‘Espanya no té un problema amb Catalunya. Té un problema amb la democràcia.’ Els assistents, que ja s’havien empassat els trossets de maduixa que ens servien de postres, aplaudien les intervencions del lehendakari, una frase sí, una frase no. ‘La democràcia no és votar. És comptar vots i fer-ne cas. Votar sempre és una festa; mai no és un cop d’estat. Un estat que utilitza l’amenaça, la por, la justícia i totes les eines per a defensar les tesis i els interessos dels partits de govern no és un estat fort. Tot això és un símptoma de debilitat. Fortalesa, la que va tenir el Partit Conservador britànic a Escòcia. Mai ningú a Londres no va ni pensar que una cúpula d’un partit podia substituir l’opinió de tot el poble escocès.’ Allò que és legítim a Espanya L’ex-polític basc, que ara viu immers en el món de la docència i la recerca acadèmica a cavall entre el País Basc i els Estats Units, també ha donat una bona bufetada als arguments unionistes contra el referèndum: ‘Tan sols el 30% de la gent del meu país va participar en el referèndum de la constitució espanyola. El meu partit va defensar l’abstenció. Es va donar per bo aquell resultat? I a vosaltres us posen en dubte si valdrà un referèndum amb el 50% més un dels vots?’ Turull, amb grampons i piolet En el seu torn, Turull s’ha calçat uns grampons i ha agafat el piolet per afegir-se a la metàfora de l’Everest. ‘La climatologia no serà bona’, ha reconegut. ‘Als qui no volen que hi pugem, volen que hi hagi tempesta, nevada i mal temps, però a ells els agrada més anar sempre de cara al sol.’ Malgrat el mal temps, el conseller de Presidència ha anunciat: ‘Ja veiem el cim; anem molt ben equipats.’ Amb tot, ha demanat de no ser imprudents, tampoc. ‘El lehendakari ho sap prou bé: a la muntanya cal anar molt amb compte. No sempre es pot fer el camí recte.’ La trampa de la unilateralitat i la cadira buida ‘Ja no és moment d’excuses’, ha proclamat Ibarretxe, que ha defensat que la partida es juga ara a Catalunya. ‘No pas a Madrid.’ L’ex-lehendakari ha denunciat l’absència de democràcia a l’estat espanyol en el segle XXI. ‘Tenen por de la democràcia. Fins on són capaços d’arribar?’, demanava. I, visiblement enfadat, ha carregat contra els qui encara retreuen que no es faci un referèndum pactat. ‘Qui és que no vol un referèndum pactat? Quina trampa és aquesta? Algú pot pactar un referèndum amb una cadira buida?’ A més, Ibarretxe ha posat damunt la taula la sentència de la justícia internacional sobre Kossove: ‘No hi ha unilateralitat si l’altra part no s’ha assegut a la taula.’ La sentència de Kossove establia tres condicions per a validar la independència: que fos proclamada per institucions democràtiques; que es fes en un clima de pau; i que s’hi arribés després d’haver intentat el pacte i el diàleg amb l’estat matriu. Una proposta intel·ligent És en aquest moment que Ibarretxe s’ha tret de la màniga de camisa arromangada una proposta política a tenir en compte: que es voti, al congrés espanyol, una declaració de compromís de no utilitzar la força en cap cas per a frenar el referèndum de l’1 d’octubre. Segons Ibarretxe, serà una manera de forçar els partits a expressar-se amb claredat i ensenyar les seves intencions davant la comunitat internacional. L’ex-lehendakari ha deixat també una pregunta a l’aire: ‘Per què aquells que exigeixen màxima claredat sobre què passarà el dia 2 d’octubre són els qui neguen que es pugui fer el referèndum el dia 1?’ Ja es poden calçar Turull, que ha recordat que no era un bon moment per a ‘hiperventilats’ ni perepunyetes, ha dit que ‘quan desconnectem, desconnectarem’. ‘Som ciutadans europeus des del Tractat de Maastricht. No poden fer qualsevol cosa. No se’n sortiran tombant cinc persones, deu o dotze.’ El conseller de Presidència ha avisat que la fortalesa es demostraria el 2 d’octubre. ‘Aleshores caldrà aplicar el resultat. I només ens fa por una cosa: que ens inhabilitin els ciutadans de Catalunya. I és que això no ho pararan. Si el 9-N no van poder fer res perquè van quedar desbordats, que es preparin aquest 1 d’octubre. No entendran res.’ Turull, que ha estat un dels arquitectes de les lleis de desconnexió mentre era al parlament, ha dit: ‘Aviat es presentarà la llei de transitorietat. Si amb la llei del referèndum l’estat es va atabalar, amb la llei de transitorietat…’ I ha fet un gest amb les mans d’aquells de ‘ja es poden calçar’. Sí a Catalunya Ibarretxe ha volgut tancar l’acte amb un altre missatge: ‘El problema de Catalunya i d’Euskadi no és la independència dins de la Unió Europea. És la dependència d’Espanya. Deia Shakespeare que sabem què som, però que no podem saber què podríem arribar a ser. I sabem que la dependència d’Espanya és negativa per al benestar dels catalans i dels bascs. El poble basc sempre dirà que sí a allò que digui el poble de Catalunya.’

Summary: La proposta d’Ibarretxe abans del referèndum i el ‘ja es poden calçar’ de Turull


L’empresa Uber ha decidit adaptar el seu producte per a complir amb els requeriments del nou decreti llei que regula el servei de transport de viatgers mitjançant vehicles amb conductor (VTC) al País Valencià, les mesures de la qual han entrat en vigor avui – a excepció de l’obligació de precontratar amb una antelació mínima de 15 minuts, que gaudeix d’una moratòria de dos mesos -. Segons el portaveu de la companyia, Uber ‘continua treballant per a oferir el millor servei possible’ i es posa a la disposició de la Generalitat per a ‘treballar en una regulació justa per a tots que tinga en compte als milers de conductors i passatgers de la VTC’ al País Valencià. Uber se suma així a Cabify, que ahir ja avançava la seva intenció d’adaptar el seu model operatiu als requisits imposats en el nou malgrat que creu que aquesta normativa ‘suposa una reculada en matèria de llibertat d’elecció, qualitat de servei i sostenibilitat mediambiental’. De moment, la plataforma – amb més de 300.000 usuaris registrats a València i Alacant – opera amb normalitat i analitza el text publicat en cerca de ‘la millor resposta a les necessitats de mobilitat dels valencians’. L’empresa lamentava que el Consell ‘cedeixi a la pressió del sector més radical del taxi, s’allunyi del diàleg incloent i, per contra, aposti per regular a favor únicament d’un sector, restringint la llibertat de triar dels ciutadans i posant en risc els més de 500 ocupacions generades en els últims anys pel sector VTC’. En aquest sentit, argumentava que ‘l’impacte sobre el benestar dels ciutadans és indubtable si es té en compte que el 98,5% dels viatges gestionats a través de l’aplicació de Cabify estan per davall dels 15 minuts d’espera’.

Summary: Uber adapta el seu servei per a complir amb els requeriments del decret valencià


ARTS LIBRIS La fira dedicada sobretot al llibre d’artista i al llibre objecte arriba un any més, i ja són set edicions, a l’Arts Santa Mònica de Barcelona (a baix de tot de la Rambla), coincidint amb la diada de Sant Jordi. La fira Arts Libris es podrà visitar fins al diumenge 24 d’abril. Tenen presència més de 80 expositors nacionals i internacionals. La fira es reforça amb la programació expositiva i el programa d’activitats paral·lel, que pivota sobre una exposició comissariada per Moritz Küng, que es podrà veure fins al 3 de juliol, que escrita els mecanismes pels quals un llibre es transforma en una escultura o alguna altra manifestació artística. Fira Ars Libris. ATENEU BARCELONÈS El carrer Canuda, que acull un dels centres generadors de cultura més emblemàtics de la ciutat, l’Ateneu barcelonès, serà un no parar d’activitats literàries: a partir de les 11.00 hi haurà jornada de portes obertes, per poder visitar alguns dels espais més preuats de l’entitat, com ara la biblioteca i el jardí romàntic. A les 12.00 es procedirà a la lectura pública de les obres finalistes del XLV Premi Crexells: ‘Gegants de gel’ de Joan Benesiu, ‘Formentera lady’ de Jordi Cussà i ‘Hollister 5320′ de Daniel Palomares. Tothom hi és convidat a llegir. A les 19.00 es farà el Concert de Sant Jordi, dedicat als aniversaris de Llull, Shakespeare i Granados. El col·lectiu d’editorials Llegir en Català tindrà una parada de llibres a l’entrada de carruatges, amb signatures d’autors. EL BRINDIS DELS ESCRIPTORS L’Ateneu Barcelonès, que és la seu de l’Associació d’Escriptors en Llengua Catalana, també acollirà a les 13.00 el brindis dels escriptors (dels que tenen novetat aquest Sant Jordi, però sobretot dels que no en tenen), per celebrar plegats la diada literària, juntament amb les altres associacions d’escriptors del país (AJELC, ACEC i PEN català). El brindis es va celebrar l’any passat per primera vegada i enguany, a més de Barcelona, també es fa a València, en el sí de la Fira del Llibre, a les 12.00. LA BIBLIOTECA DE CATALUNYA ES VISITA De les 10.00 a les 18.00 la Biblioteca de Catalunya, al carrer Hospital 56 de Barcelona, ofereix visites guiades a alguns dels espais que habitualment no s’hi pot accedir i es mostren llibres i documents excepcionals de la nostra història cultural. A més, la sala d’exposicions, a peu de carrer, sota l’escala gòtica d’accés a la Biblioteca, es pot visitar l’exposició que ha organitzat la biblioteca amb motiu de l’Any Llull: ‘Ramon Llull: «Ha mester paraules e llibres“».’ LA LLEGENDA DE SANT JORDI A LA CASA BATLLÓ A la façana de la Casa Batlló, al Passeig de Gràcia de Barcelona, es mostrarà com es troba representada la llegenda més popular de Catalunya, amb el drac al terrat, travessat per l’espasa de Sant Jordi i, fins i tot, el balcó de la princesa. Però, a més a més, la Casa Batlló es converteix per la diada del llibre i la rosa en un jardí vertical de roses, que cobrirà part de la façana. Una instal·lació que s’acompanyarà d’una acció solidària a peu de carrer, on els vianants podran adquirir les roses solidàries de la Casa Batlló i la Fundació Arrels. A l’Ajuntament de Barcelona. VISITA TEATRALITZADA A L’AJUNTAMENT DE BARCELONA Portes obertes a la casa de la ciutat, tot entrant per la façana gòtica del carrer Ciutat, de 10.00 a 20.00. Les visites són guiades per actors caracteritzats d’alguns dels personatges històrics més cèlebres i el recorregut inclou el despatx de l’alcaldessa, el Saló de Cròniques, el Saló de Cent i el Saló de la Reina Regent, on es duen a terme els plenaris municipals. Consulteu totes les activitats que organitza l’Ajuntament de Barcelona en motiu de la diada de Sant Jordi. RECORREGUT AUDIOVISUAL PER L’OBRA DE SHAKESPEARE Per commemorar el quart centenari del dramaturg William Shakespeare, el British Council amb el Globe Theatre proposen el primer recorregut urbà i audiovisual per totes les obres que va escriure William Shakespeare, coincidint amb la diada de Sant Jordi. ‘The Complete Walk‘ és un recorregut en trenta-set curtmetratges que es corresponen amb les trenta-set obres de Shakespeare. Entre el 22 i el 28 d’abril, diversos espais de la ciutat oferiran projeccions de les diferents peces: al vestíbul del CCCB, al British Council, al CaixaForum o al Teatre Lliure, entre més (consulteu la web del British Council). La proposta és de franc. SANT JORDI MUSICAL L’Antiga Fàbrica Estrella Damm acull un any més el Sant Jordi Musical, amb actuacions durant tot el dia (de les 11.00 a les 20.00) i així també signatures de discs i llibres. Entre els artistes que hi actuen: Le Soul Machine, Sense Sal, Joana Serrat, Pantaleó, Els Catarres, Nico Roig i Lax‘n‘busto. També hi haurà un espai per a la signatura de llibres i discos d’artistes del país. Nombrosos músics passaran pel recinte a firmar llibres i discs. Hi trobareu els Manel (12.30), Blaumut (14.30), Sopa de Cabra (13.30), Pau Riba (13), La Pegatina, Albert Pla i Quimi Portet (12.00), entre més. Descobrir Shakespeare d’una forma diferent, ‘The Complete Walk’. LLETRES ALS FFCC I LLETRES AL CAMP A les 11.00 el conseller de Cultura, Santi Vila, i el de Territori i Sostenibilitat, Josep Rull, acompanyats de la directora de la Institució de les Lletres Catalanes, Laura Borràs, batejaran dos trens dels Ferrocarrils de la Generalitat amb el nom dels escriptors Caterina Albert / Víctor Català (que fa cinquanta anys que es va morir) i Joaquim Carbó (que fa cinquanta anys que va publicar ‘La casa sota la sorra’). Aquesta acció forma part del programa ‘Lletres als ferrocarrils’ de la Institució de les Lletres Catalanes. Més tard, a les 20.30, també es farà l’acte ‘Lletres, al camp!’, al Camp Nou, durant el partit Barça-Gijón. FUNDACIÓ JOSEP PLA DE PALAFRUGELL Coincidint amb els 50 anys de la publicació de ‘El quadern gris’ de Josep Pla, la Fundació que porta el seu nom proposa el taller ‘Dibuixa’m un conte’. Així mateix, a les 11.00, es farà una visita guiada a l’exposició permanent. I de 16.00 a 20.00 es farà la 13a Lectura continuada de Josep Pla, aquest any dedicada al llibre ‘Cartes de més lluny’ dins de ‘El Nord’. FESTA DEL LLIBRE I DE LA ROSA A PERPINYÀ Fins al 30 d’abril se celebra aquest festival amb tot un programa d’activitats vinculades a la literatura. Aquest 23 d’abril es fa una benedicció de roses i una degustació de vins, amb la participació dels gegants de Perpinyà i el conjunt musical Garnatxa Gris. Al Pati de l’Hotel de Ville, a les 11.00 i fins a les 15.00. A les 17.00 Joan-Daniel Bezsonoff presentarà la versió francesa de la seva darrera novel·la, ‘Matar De Gaulle’ – ‘L’année à Syracuse (Balzac éditeur). Hi haurà parades de llibres i roses. La Casa de la Generalitat a Perpinyà ofereix llibres per als més petits i joves i roses a totes les persones que durant la diada visitin el centre, al carrer Fusteria, de les 10.00 a les 18.00. I el 24 d’abril se celebrarà la 26a Nit Literària de Sant Jordi. Consulteu tota la programació. SANT JORDI A L’ALGUER L’Alguer també celebra el Sant Jordi amb activitats durant tot el dia. Llibreries, editorials i autors faran presentacions de llibres i tancarà la festa el concert ‘Corrandes són corrandes’ a les 20.00. Consulteu tota la programació. BOOKS & ROSES De fa anys que la diada de Sant Jordi se celebra a molts altres indrets del món. De fet, cada dia són més ciutats que organitzen activitats literàries al voltant del 23 d’abril. Enguany n’hi ha a quaranta països. Hi trobem ciutats com Chicago, Berlín, Londres, Montevideo, Moscou, Nova York, Santiago de Xile, Venècia i Washington. La web Books & Roses les aplega. És una iniciativa de Diplocat.

Summary: Activitats al voltant de Sant Jordi, per viure una diada completa


Avui es publica el nou disc de Feliu Ventura, Convocatòria (Propaganda pel Fet, 2019). El cantant de Xàtiva trau un àlbum amb onze xicotets himnes que s’acompanyen amb textos de referents polítics i socials que vesteixen cada cançó. Un treball confegit totalment a la capital de la Costera i que arriba després de vuit anys sense haver tret disc personal i d’una activitat creativa intensa i variada que, entre més, l’ha portat a escriure la seua primera novel·la, a fer un documentari, un espectacle amb Xavi Sarrià i un disc amb Xerramequ i els Aborígens. Hem quedat amb ell a Xàtiva per parlar d’aquest llibre-disc, llargament esperat, que es presenta a la Fira Mediterrània de Manresa, a la Fira Trovam de Castelló de la Plana i al Teatre el Micalet de València. Fotografia: Juan Miguel Morales. —Avui publiqueu Convocatòria i, a més, sou pare novençà, des de fa poques setmanes. —Ha estat una feliç coincidència, un atzar que va crear un moment de vertigen enorme. Les cançons s’han vist tocades per eixa situació, i al revés també. A més, és una idea que tinc de l’ofici, que cada vegada em sent més criador de cançons que no pas creador de cançons, que vénen del mateix verb en llatí, ‘crear’ i ‘criar’. El que he fet és criar unes cançons i començar a criar un xiquet. —Dediqueu ‘Cançó de bressol enmig del col·lapse’ al vostre fill. —Sí, a ell i a la seua generació. És la primera música que vaig fer del disc. En aquesta cançó he fet una cosa que no havia fet encara: tenir una melodia sencera i començar a construir-hi la lletra. Potser havia de passar ara, i ha passat. —A qui convoqueu en el disc? —La primera persona a qui convoque és a mi mateix, a l’hora de fer les cançons, i també he convocat tota la gent que col·labora al llibre-disc. La segona és l’espai en blanc que té la llibreta, que és convocar el públic i que se senta interpel·lat pel disc i que el complete. —Al remat, sembla una convocatòria social, perquè la gent baixe al carrer i participe. —Exactament, és una convocatòria oberta amb la intuïció, molt primerenca, que les cançons no canvien el món perquè el món el canvien les persones, però sí que convoquen la gent que canvia el món. Al llarg de la història, hi ha moltes cançons que han servit per a fer o acompanyar processos de canvi i transformació. Al final, les cançons convoquen sense dirigir ningú, simplement són una convocatòria a participar, a sumar-s’hi. —Heu comptat amb diversitat de col·laboradors que hi escriuen textos: el poeta Marc Granell, l’escriptora Gemma Pasqual, el president d’Òmnium, Jordi Cuixart, el periodista David Fernàndez i molts més. —Hi ha gent que ha tingut una relació amb les meues cançons en algun moment, uns altres que admire moltíssim i he seguit sempre, i alguns són amics meus de fa temps. Són gent important per a mi perquè han format part dels escoltadors o dels amics però, al mateix temps, són importants per a molta gent. Amb els anys, el teu treball arriba a gent d’edats i llocs geogràfics molt diferents i això, d’alguna manera, m’ompli d’orgull. És allò que deia Estellés de l’orgull agropecuari: això ho he fet jo, ho he plantat jo, ha crescut i ara vos ho ensenye. Feliu Ventura i Gemma Pasqual a València. Fotografia: Cooperativa Neu al Carrer. —També heu comptant amb els mallorquins Mateu Xurí i Maribel Cervera, dos glosadors prestigiosos. —Per a mi, Mateu i Maribel són aquest fil roig de la música d’arrel que arriba a la meua generació. Em sent pròxim amb ells, no pel gènere musical sinó per actitud, com també em sentia a prop d’altres grups de rock, per l’actitud. I volia que obriren aquesta convocatòria amb les seues paraules, de la mateixa manera que la tanca Júlia Taurinyà des de Catalunya Nord, amb qui ens coneixem de fa temps. —A Toni Miró sempre el teniu present i ara li dediqueu ‘Memòria d’una fibra sota acrílic i metall’. —Per a mi és un referent com a treballador, admire la força i capacitat de treball que ha tingut tota la vida, que és més de la que podré tenir jo mai. L’he admirat sempre i em trobe còmode amb ell, treballant, sopant i parlant del nostre xicotet espai del món. I, com el definia Salvador Espriu, és un far molt a migjorn. Miró és un far per a mi. —La primera cançó del disc, ‘Difon el teu somriure’, és una declaració d’intencions. El disc és positiu. —És un disc que, malgrat tot, parla de desobeir somrient, tota l’estona té l’alegria, la joia i la desobediència a la boca. Jo m’he fet l’imaginari de la desobediència amb David Fernàndez i Jordi Cuixart, tot escoltant-los parlar en públic i íntimament, però al mateix temps, me l’he fet amb la reivindicació de donar valor a eixos impossibles que hem fet possible. I això és amb la joia de celebrar-ho, malgrat les condicions més adverses, amb alegria i un somriure, que no és un somriure imbècil sinó un somriure militant. —En total, hi ha onze cançons, que són com xicotets himnes, algunes amb melodies molt encomanadisses. —Sempre he tingut la idea que el missatge ha d’arribar i que, quan això passa, s’hi ha de quedar, almenys, una estona. I perquè s’hi quede ha de ser una miqueta recordable, no memorable, sinó recordable. És la meua manera de fer melodies. El disc no té sempre una tornada clara en les cançons, de vegades no n’hi ha. Però, així i tot, té una sèrie de melodies que poden acompanyar durant molt de temps. —Passa igual amb les lletres, que contenen frases molt directes, curtes i que arriben, com ‘Tornarem a cantar’. —Són aquestes xicotetes peces del llenguatge que utilitzem per a reivindicar les coses quotidianes, sempre intente fer servir expressions del dia a dia. Perquè fer una cançó a l’adéu o a coses molt quotidianes és molt important a l’hora de reconèixer que el teu món pot ser musicat, i que pot ser musicat en valencià i no passa res. La gent s’ha de poder reconèixer amb això igual com passa amb la música popular i tradicional, on et reconeixes perquè parla de coses teues, encara que siga d’altres èpoques. Fotografia: Juan Miguel Morales. —Heu agafat com a productors dos perfils diferents: Pau Chafer, criat al conservatori, i Borja Penalba, més autodidacte. —Hi predomina Borja perquè allà on hi ha Borja sempre predomina Borja, això és així i és una cosa que celebre moltíssim. Però són dos gegants del món de la producció. Pau Chafer i Borja Penalba fan una mena de contrapunt i de complement que necessitava. Pau arriba a la música a través de l’anàlisi i Borja a través de la interpretació. Crec que és la millor manera de dir-ho perquè el concepte d’autodidactisme té molt mala imatge i és una manera molt digna d’aprendre fora de la regla. És arribar a la música d’una manera desobedient. I per a mi ells signifiquen eixos dos punts d’arribar a la música que jo necessite i reconec i que crec que són igual d’importants i vàlides per a enriquir la meua música. —Desobeint les lleis de l’acadèmia musical també es pot fer bona música. —Sí, sí. De fet, tots dos ho fan, però l’un ho fa des de dins i l’altre des de fora. —El disc acaba amb ‘Ens guien les estrelles’ i amb la col·laboració de Pep Gimeno, Botifarra, que canta una versió mig camuflada de ‘La muixeranga‘. Tot plegat és una declaració de principis? —Sí, sempre. Però, sobretot, hi ha un autoreconeixement. Parlar de nosaltres mateixos com a valencians. Dins eixe moment convuls en què pareix que ens trobem, reconèixer també que, en el nostre xicotet espai com a valencians, hem fet possible alguns impossibles. I que la millor cosa que tenim encara ha d’arribar, eixe camí que hem de fer junts, però això ens guien les estrelles, que són un element que sempre ha estat en totes les meus cançons, des del principi. Fotografia: Juan Miguel Morales. —Mudant de raons, feia vuit anys que no publicàveu cap disc personal, però no heu parat de fer coses. Entre més, una de molt rellevant, dirigir el Festival Música i Lletra de Xàtiva. Què us aporta fer-ho? —El MiL és un espai de cançó d’autor que no és habitual al País Valencià. I la intenció, durant el temps que l’he dirigit, ha estat convertir-lo en un festival de referència, més enllà dels límits municipals, convocant cada vegada més gent, també gràcies a la participació de l’Institut Valencià de Cultura. Ara som a l’espera de saber quina continuïtat té, perquè sembla que mantenir-lo no és d’interès municipal. —Com pot ser que no siga d’interès municipal l’únic festival d’aquestes característiques del País Valencià? —És la història d’aquest país. Tota la vida s’ha fet una programació amb criteris electorals i no culturals. Si volem trobar espais de cultura, pròpiament dita, els hem de trobar fora de les institucions, és el convenciment que tinc. Portar a terme iniciatives que acaben consolidant-se i enriquint-nos com a valencians, propostes fetes amb molta estima, feina, afecte i dedicació i amb un criteri artístic, amb un concepte de cultura, generós, ric i amb una mirada de futur i, fins i tot, internacional. —I ja per acabar, sou conscient que el disc es publica en un moment social i polític complicat, a l’espera d’una sentència judicial que afectarà el país? —No és habitual saber que és a punt d’arribar una cosa molt dolenta i que et demanen què passarà quan arribe. Les meues cançons són una vacuna contra això, diuen, d’acord, pot ser que vinguen moments difícils, però malgrat tot no oblidem que les situacions més impossibles s’han fet possible. Crec que, en general, la cultura serveix per a apuntalar els canvis i acompanyar la gent en els moments bons i també en els moments més difícils. Passe el que passe, les cançons han nascut en aquest moment, són filles d’aquest moment i formaran part de la nostra història. I jo simplement espere que les cançons convoquen les persones adequades perquè el món siga una miqueta millor. Fotografia: Juan Miguel Morales

Summary: Feliu Ventura: ‘Hem fet possibles alguns impossibles’


Desenes de manifestants s’han concentrat aquest vespre a Sant Sadurní d’Anoia per rebre el president espanyol, Mariano Rajoy, amb una forta escridassada. Els crits més repetits han estat ‘Fora, fora!’ ‘Llibertat presos polítics!’ i ‘Fora feixistes de Sant Sadurní!’. Els concentrats duien també estelades i pancartes de suport als presos polítics. Rajoy ha visitat les caves de Freixenet en un acte de campanya de suport al candidat del PP a les eleccions del 21-D, Xavier García Albiol.

Summary: Desenes de manifestants escridassen Rajoy a Sant Sadurní d’Anoia


El partit governamental Rússia Unida ha aconseguit el 54% dels vots a les eleccions parlamentàries de diumenge i controlarà al voltant de 340 dels 450 escons de la Duma d’Estat –cambra baixa del Parlament–, segons la Comissió Electoral Central. En concret, i segons resultats i estimacions amb el 93% dels vots escrutats, la formació de Vladímir Putin ha prolongat la seva hegemonia gràcies a l’obtenció del 54,28% dels sufragis. Rússia Unida suma així 343 escons, informa l’agència oficial de notícies Sputnik. Per darrere se situen el Partit Comunista de la Federació Russa (KPRF), amb el 13,45% dels vots i 42 escons, i el Partit Liberal Demòcrata (LDPR), amb el 13,28% de les paperetes i 39 representants. En quart lloc es troba Rússia Justa, amb el 6,19% dels suports i 23 escons, sent l’últim partit a superar el mínim del 5% per entrar en la Duma d’Estat. La responsable de la Comissió Electoral, Ella Pamfílova, ha advertit que ‘podria haver alguns canvis’, tenint en compte que encara queden vots per comptar. Tot i això, ha volgut destacar la ‘transparència molt més’ amb la qual ha transcorregut el procés. El president de la Duma, Serguei Naryshkin, també ha celebrat que ‘la campanya electoral ha estat més transparent i comprensible, el que també és un bon resultat’.

Summary: El partit de Putin aconsegueix tres quartes parts de la Duma a les eleccions


‘La llei de transitorietat es defensa votant l’1 d’octubre”’ Aquesta ha estat la reflexió compartida que han fet, en una entrevista a Catalunya Ràdio, el president del grup de JxSí, Lluís Corominas, i la diputada de la CUP Gabriela Serra. L’anticapitalista, a més, creu que s’haurà de donar una empenta més per fer valer el que diu aquesta llei després que s’aprovi amb mobilitzacions ciutadanes per defensar el resultat del referèndum. Tal com ha remarcat Serra, només ‘hi haurà llei de transitorietat si la gent la defensa; primer, votant l’1-O i després, defensant el resultat del referèndum al carrer’. ‘Sobretot votant l’1-O, és una qüestió de dignitat’, ha reblat Corominas, que ha recordat que la participació serà la que legitimarà el caràcter vinculant del referèndum i això crida també a participar als contraris a la independència per defensar que no s’apliqui la llei de transitorietat i es convoquin eleccions autonòmiques, que és el que es preveu si l’1 d’octubre guanya el ‘no’. En el mateix sentit s’ha expressat el diputat de JxSí i dirigent d’ERC, Jordi Orobitg, a l’entrevista. Tant Serra com Corominas han volgut remarcar també que JxSí i la CUP no han volgut ‘imposar un biaix ideològic’ en els termes de la llei de transitorietat, i s’han compromès a aparcar les seves diferències polítiques de model fins al Procés Constituent, on un espai participatiu permetria a partits i societat civil defensar que els seus plantejaments es debatin perquè formin part de la constitució catalana. ‘Aquesta és una llei instrumental, per anar d’un moment a l’altre. I la ideologia ja es farà en el moment que toqui’, ha dit Corominas. Serra, per la seva part, ha insistit en el caràcter transitori de la norma i ha apuntat també al procés participatiu com un element clau, de base i vinculant. On no hi ha acord encara entre JxSí i la CUP és en el calendari per a l’aprovació de les lleis del referèndum i de transitorietat. Serra ha recordat que si fos per la CUP, es tirarien endavant de la manera més ràpida i immediata. ‘Hi ha un repte i un pols amb l’Estat, i nosaltres pensem que al ple amb el qual començarem la setmana que ve s’haurien d’aprovar les lleis’, ha dit Serra. Corominas, per la seva part, diu que tots els escenaris s’estan valorant i que aquests dos textos legislatius es podrien tramitar de diverses maneres i aprovar-se al ple ordinari del 6 i 7 de setembre ‘o bé convocar-ne un de monogràfic’.

Summary: JxSí i la CUP criden els ciutadans a ‘defensar’ la llei de transitorietat votant l’1-O


La sala segona del Tribunal Suprem espanyol ha emès avui la interlocutòria que confirma la seva competència per a jutjar dotze dirigents independentistes, mentre que divideix el judici en dos perquè els ex-membres de la mesa i Mireia Boya, acusats de desobediència, siguin jutjats al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya. Tanmateix, a la pàgina 36 el tribunal, presidit per Manuel Marchena, ho aprofita per enviar un missatge sibil·lí als presos polítics i als seus advocats. Argumenta que sí que és un organisme competent per a enjudiciar els fets i diu, primer, que es garanteix ‘el contacte directe i permanent’ dels acusats amb els advocats. Les males condicions amb què declararan els presos en el judici de l’1-O Sobre la petició de Jordi Turull, Josep Rull i Joaquim Forn de declarar en català durant el judici, la interlocutòria qüestiona que es pugui fer ús de la seva llengua materna: ‘Contrasta amb l’absència de qualsevol queixa d’indefensió durant el llarg temps que ja han consumit la investigació i la fase intermèdia d’aquesta causa especial.’ El tribunal, per tant, deixa entreveure que refusarà la petició quan la registri l’advocat Jordi Pina perquè fins ara no s’havia sol·licitat de declarar en català. Dit d’una altra manera, no té en compte que és diferent la fase d’instrucció del judici en si. Sobre l’argument de la defensa que un judici llarg i complex com aquest es faci a sis-cents quilòmetres del domicili dels acusats, comenta: ‘El nostre sistema constitucional no concedeix als processats el dret de ser enjudiciats en les proximitats del domicili familiar. Cap sistema processal no considera la proximitat domiciliària com a fòrum determinant de la competència en el procés penal.’ Per últim, envia un missatge pervers. Els diu que, com que demanen de declarar en català i a prop del domicili, no tindria gens de sentit de recórrer al Tribunal d’Estrasburg: ‘Sigui com sigui, fer dependre el dret a un procés just de la distància entre la seu del domicili i la de l’òrgan jurisdiccional o de l’ús de la llengua materna pels professionals que assumeixen la defensa, conduiria a l’absurditat de negar que aquest dret tingui vigència, per exemple, al Tribunal Europeu de Drets Humans.’

Summary: El missatge sibil·lí de Marchena als presos amb l’ús del català i el Tribunal d’Estrasburg


La coordinadora general d’EUPV, Rosa Pérez Garijo, serà la candidata de la formació a la Generalitat Valenciana en les properes eleccions de 2019 en haver obtingut el 73,21% del suport en les primàries per a triar les llistes a Les Corts i a la presidència de la Generalitat. En aquesta part de la consulta han participat un total de 1.243 persones – de les 6.137 que estaven cridades -, la qual cosa suposa un percentatge de participació del 20,25%. En concret, Pérez Garijo encapçalava una llista unitària pactada amb Rosa Albert que ha obtingut 910 vots dels 1.243 emesos per a la presidència de la Generalitat, mentre que el 26,79% (333 vots) ha votat abstenció. Entre els dies 11 i 14 de desembre es van produir les votacions telemàtiques i el diumenge 16 de desembre es van instal·lar meseses electorals en cadascuna de les comarques valencianes per a les votacions presencials. Les dades de participació i els resultats s’han fet públics dos dies després, ‘com a conseqüència de la complexitat de recaptar els vots en llista oberta’, ha detallat EUPV en un comunicat. En el cas de la circumscripció d’Alacant, els vots en llista oberta han produït que el número quatre de la precandidatura pactada pugi fins al dos. D’aquesta manera, la candidatura estarà encapçalada per la regidora d’Alcoi Estefania Blanes, i la seguiran Álvaro Castaños; Lola Llorca; el regidor d’Elda Iñaki Pérez – qui a priori ocupava el segon lloc-, i Alba Quesada. Paco Latorre encapçalarà Castelló. Primàries municipals: el cas d’Alacant ciutat Paral·lelament a les primàries autonòmiques s’han dut a terme les primàries en diversos municipis. El més significatiu ha sigut el de la ciutat d’Alacant, amb una participació del 73,51% del cens, en el qual, la candidatura que encapçalava Daniel Simón Plá ha obtingut 446 vots davant els 343 de la candidatura encapçalada per Miguel Ángel Pavón García. Pérez Garijo ha felicitat als components de la candidatura l’Esquerra Transformadora pels resultats obtinguts i a Daniel Simón Plá, qui concorrerà com a alcaldable d’EU Alacant a les pròximes eleccions municipals i ha aprofitat l’ocasió per a fer una crida a la ‘unitat’ de l’organització a la ciutat d’Alacant. Imprimir

Summary: Pérez Garijo, candidata d’EUPV a la Generalitat Valenciana amb un 73% dels vots en les primàries


No tenen cap més possibilitat. Amnistia Internacional haurà de fer cua per entrar de públic a la sala de vistes del Tribunal Suprem espanyol i poder actuar com a observador internacional. És l’única sortida que té aquesta coneguda associació de defensa dels drets humans, després de la decisió del tribunal de no reservar espai per a observadors internacionals dins la sala del judici de l’1-O. ‘Ens tocarà matinar per tenir un lloc a la cua’, diu a VilaWeb una font de l’associació, que preveu d’enviar dues persones a Madrid per aconseguir una de les cinquanta places reservades al públic. Amnistia Internacional havia demanat expressament al Suprem de tenir un espai dins la sala de plens per a comprovar que els encausats tenien un judici just. Tanmateix, el tribunal els ha denegat aquesta petició per carta. International Trial Watch ha fet una petició similar. El Suprem encara no ha resolt la sol·licitud, però és previsible que la refusi. En la resposta, el TS també els impedeix d’acreditar-se com a mitjà, una altra via per a poder entrar a la sala de vistes. Així doncs, l’única opció que tenen és provar d’entrar-hi de públic. Segons que explica l’oficina de premsa del tribunal a VilaWeb, en total hi haurà cinquanta places reservades al públic: vint-i-quatre per a familiars dels acusats –dos per a cada un–; una vintena per a periodistes; dos per a diputats del PNB i alguna més per a autoritats, com és el cas del president de la Generalitat, Quim Torra, i el vice-president del govern, Pere Aragonès, que ja han anunciat que dimarts assistirien a la primera sessió del judici. Fonts d’Amnistia Internacional expliquen que no volen fer polèmica d’aquesta decisió del Suprem, però que seria un problema si finalment tampoc no hi poguessin entrar com a públic. La sala segona del Suprem va refusar de reservar un espai a observadors, tot adduint que s’oferirien totes les sessions íntegres en streaming a la web del tribunal. ‘Qualsevol ciutadà que vulgui convertir-se en observador podrà fer-ho’, van dir. Fonts d’entitats que volen actuar com a observadors expliquen a VilaWeb que el vídeo en streaming no assegura una comprensió fidedigna de tot allò que passarà dins la sala perquè molts detalls es poden perdre. Per una altra banda, la plataforma International Trial Watch – Catalan Referendum Case (ITW), creada expressament per a aquest judici, ha demanat una reunió amb Manuel Marchena, president de la sala segona del Tribunal Suprem espanyol, perquè els cedeixi un espai. És molt possible que aquesta via que proposa ITW tampoc no arribi a bon port i els observadors hagin de fer cua entre el públic o bé resignar-se a veure la transmissió televisada.

Summary: Amnistia Internacional, relegada pel Suprem a fer cua per entrar de públic al judici


Diu la llegenda que el gelat artesà va ser atzarosament inventat per genets mongols quan transportaven nata pel desert de Gobi. Les baixes temperatures a què se sotmetia l’aliment, juntament amb la contínua agitació dels cavalls que trencava els vidres de gel formats, va donar lloc a un producte lacti de textura cremosa: el gelat. Des d’Àsia seria importat a Itàlia per Marco Polo en un dels seus múltiples viatges i des d’allí es va estendre pertot Europa. A Espanya la tradició gelatera està lligada a les viles de Xixona i Ibi. Durant els mesos d’hivern, iberuts i xixonencs arreplegaven la neu i l’emmagatzemaven en els denominats pous de neu. A l’estiu preparaven gelats afegint a aquella neu suc de cítrics edulcorats i obtenien així preparats com aiguaneu, arrop amb neu o neu amb sucre i taronja. Inicialment venien els seus gelats en ciutats de la zona (Alacant, Elx, etc.), des d’on es van estendre a tot Espanya. De fet, un elevadíssim percentatge de les gelateries artesanes que hi ha a Espanya van ser obertes per famílies de gelaters i orxaters que procedien de Xixona i Ibi. Fins fa poc més d’una dècada, la major part de les gelateries artesanes continuaven elaborant la mateixa carta de gelats i seguint les mateixes receptes que, en el seu dia, els van llegar els seus avantpassats. «La gelateria artesanal és el resultat de la contribució equilibrada de molts camps científics» Tal com explica Luis Concepción en Fundamentos científicos de la heladería (Concepción, 2017), la major part d’aquestes gelateries són models de negoci estacionals molt enfocats a la venda d’impuls, amb jornades maratonianes que tracten d’afrontar una demanda molt alta i concentrada en el temps. És per això que qualsevol petita desviació en la producció vertiginosa de gelat, qualsevol experimentació o intent d’innovació es pot convertir en una autèntica frivolitat durant els mesos d’estiu. No obstant això, en aquest moment, potser a causa de la necessitat de posar en valor el sector –seguint la petjada de la restauració o la pastisseria– els gelaters artesans són conscients de la necessitat d’innovar per a millorar el producte i oferir alternatives atractives a les que presenta la seua competència. Però la innovació requereix d’una formació multidisciplinària que, ja avui, és una de les principals preocupacions dels autèntics professionals del sector. La tradició gelatera a Espanya és lligada a les ciutats alacantines de Xixona i Ibi. Antigament, durant els mesos d’hivern, iberuts i xixonencs recollien la neu i l’emmagatzemaven en pous de neu. A la imatge, el pou del Surdo, al port de la Carrasqueta, a Xixona. Foto: José Manuel Almerich Iborra L’evolució de la gelateria està íntimament relacionada amb l’evolució de la tecnologia del fred. Així, el professor Gras (2017) defineix les següents etapes en gelateria: 1) refredament amb neu o gel, 2) refredament amb mescles frigorífiques preparades dissolent sals, 3) invenció de la màquina de gelats i 4) desenvolupament de la refrigeració mecànica. És important que el gelater artesà conega les fonts de fred i els seus fonaments, per a així fer-ne un ús més eficient, així com emprar la més adequada per a una elaboració concreta. No obstant això, la tecnologia del fred no és l’única àrea de coneixement que necessita dominar el gelater artesà. Per poder innovar i millorar el producte, el mestre gelater ha de reconèixer que la gelateria artesana, igual com en altres camps de la gastronomia, no és només un art. En realitat, és tota una ciència o, millor encara, el resultat de la contribució equilibrada de molts camps científics. És per això que, per al desenvolupament professional complet, en gelateria artesana es requereixen coneixements profunds en bromatologia, matemàtiques, química, física o nutrició. Llig l’article sencer al web de Mètode Juan Mora. Catedràtic de Química Analítica en la Universitat d’Alacant (UA). Dirigeix el Curs d’Expert en Elaboració Artesanal de Gelats, títol propi de la UA en el qual col·labora l’Associació Nacional de Gelaters Artesans (ANHCEA). La seua activitat investigadora se centra en el desenvolupament de mètodes analítics aplicats a la bioanàlisi i l’anàlisi d’aliments. Salvador Mestre. Professor titular de Nutrició i Bromatologia en la Universitat d’Alacant i cap d’estudis del curs d’Expert en Elaboració Artesanal de Gelats. Actualment dirigeix el grup d’investigació d’Anàlisi d’Aliments i Nutrició de la Universitat d’Alacant. Què és Mètode?

Summary: Gelats amb ciència


JxCat també votarà demà en contra de la designació de Miquel Iceta com a senador. El grup de Carles Puigdemont ha confirmat que també s’hi oposarà, al costat d’ERC i de la CUP, de manera que és totalment inviable que Iceta pugui ser elegit dimarts president del senat, com ho pretenia Pedro Sánchez. Iceta suma 65 vots en contra i només 25 a favor (els del PSC i CatECP), i C’s i el PP s’abstindran. ‘Votarem que no perquè no pertoca al parlament escollir qui ha de ser el president del senat’, ha al·legat Albert Batet, portaveu del grup parlamentari. Batet ha denunciat que s’ha menystingut la cambra amb l’anunci que Iceta presidiria el senat quan encara no s’havia votat la designació, i d’aquesta manera ni s’ha respectat el parlament ni la cortesia parlamentària. Per JxCat, si Iceta volia ser senador, s’hauria d’haver presentat a les eleccions al senat. També ha recordat que Iceta ja ha declarat que avalaria una altra intervenció de l’autonomia a Catalunya si es vulnera la constitució espanyola, mentre que José Montilla no va participar en la votació el 27-O. JxCat ha reunit els seus diputats al matí, abans d’acompanyar Quim Torra a declarar al TSJC, per prendre’ls el pols, i n’han parlat també durant la tarda. Batet ha apuntat que Puigdemont i el posicionament de membres del govern ja marcaven el refús a la designació d’Iceta, però havien de consensuar el posicionament amb tot el grup parlamentari, que ha avalat el no per unanimitat, segons que ha assegurat. Batet ha admès que els presos de JxCat defensaven que l’independentisme compartís la decisió de forma àmplia. ‘Els presos s’han posicionat per donar suport a la decisió que prenem JxCat, com no pot ser d’una altra manera’, ha dit. El PSC ha demanat a la mesa del parlament que la votació del ple de demà es faci amb paperetes i urna, i no de manera electrònica i secreta, com és habitual per a l’elecció dels senadors. La mesa ho ha rebutjat, però el PSC ha demanat que reconsideri la decisió. Aquest sistema evitaria, segons els socialistes catalans, que els diputats poguessin votar en contra d’Iceta, atès que només es podrien comptar les paperetes amb el nom d’Iceta, que serà l’únic que és previst que se sotmeti al criteri previ de la comissió de l’Estatut dels Diputats, que es reunirà abans del ple. A més, José Montilla, que va renunciar al seu càrrec al senat perquè Iceta fos nomenat, ha demanat a ERC i JxCat que reflexionin i considerin la decisió perquè trencant ponts no es construeix el futur.

Summary: JxCat confirma que també s’oposarà a la designació d’Iceta com a senador


La presidenta de l’Assemblea Nacional Catalana, Elisenda Paluzie, i el vice-president d’Òmnium Cultural, Marcel Mauri, s’han reunit amb el president de la Generalitat, Quim Torra. Tots dos li han demanat que treballi per coordinar una unitat estratègica entre els partits i els actors socials per oferir una resposta conjunta a la sentència del Tribunal Suprem espanyol. ‘És evident que afrontarem molt millor la sentència si hem refet la unitat estratègica i estem tots d’acord en l’objectiu: la independència amb unitat estratègica’, ha dit Paluzie. Aquestes reunions formen part de la ronda contactes que ha començat el president del govern per mirar de coordinar una resposta de l’independentisme i els partidaris de l’autodeterminació a la fi del judici de l’1-O. Paluzie ha explicat a la premsa que havia comentat amb el president el full de ruta que l’ANC va aprovar a Tarragona i que referma que la via unilateral és la més realista. ‘El referèndum acordat sempre seria una opció, perquè rebaixaria els costos de transició, però no el veiem realista i no ens podem quedar plegats de braços quan l’estat no ens considera un subjecte polític, no respecta el dret d’autodeterminació i vulnera drets fonamentals’, ha dit a Torra. La presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie, i el vice-president, Pep Cruanyes, reunits amb el president de la Generalitat, Quim Torra. Paluzie ha insistit que l’ANC es refermava en la via unilateral, però conscient que aquesta via seria ‘dura i complexa’, i que caldria ‘preparar-se analitzant punts fort i punts febles’. Marcel Mauri ha subratllat que Òmnium no proposarà mesures perquè l’entitat no té un full de ruta concret, sinó que s’arromangaran per contribuir a la ‘unitat estratègica’, imprescindible per a ‘combatre la repressió’ de l’estat, ha dit. ‘Davant una situació de tanta gravetat, calen respostes àmplies, contundents i fermes que expressin el sentir general del país. El 80% dels catalans estan en contra que hi hagi presos polítics, de la repressió i volen exercir l’autodeterminació’, ha subratllat. Preguntat si avalarien la convocatòria d’unes eleccions anticipades com a resposta a la sentència, ha dit: ‘Si això és un element que és de consens, ens semblarà perfecte; si no, doncs no ens ho semblarà.’

Summary: Òmnium i l’ANC exigeixen a Torra ‘unitat estratègica’ per a oferir una resposta conjunta a la sentència


ACTUALITZACIÓ: En directe, vídeos i fotografies de la mobilització —————————————- L’ex-president de la Generalitat Artur Mas, l’ex-vice-presidenta del govern Joana Ortega i l’ex-consellera d’Ensenyament Irene Rigau seran jutjats des de dilluns, 6 de febrer, al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, acusats de desobediència i prevaricació administrativa per haver organitzat el procés participatiu del 9 de novembre de 2014, en què van participar més de 2,3 milions de ciutadans. Aquest fet insòlit ha mobilitzat les entitats sobiranistes, que han convocat una gran concentració davant la seu del TSJC per a donar suport a Mas, Ortega i Rigau. Lloc i hora de la concentració La concentració serà al passeig de Lluís Companys de Barcelona. L’ANC, Òmnium, l’Associació de Municipis per la Independència i l’Associació Catalana de Municipis han convocat els manifestants a les 8.15 davant el TSJC. És previst que Mas, Ortega i Rigau hi arribaran a les 8.45. A part l’espai de davant de l’entrada del jutjat, hi haurà un altre punt d’interès, a tocar de l’Arc de Triomf, on s’instal·larà un escenari per a la interpretació d’una coral i més actuacions que els organitzadors detallaran durant aquesta setmana. Declaració de Puigdemont El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, farà una declaració institucional dilluns a primera hora del matí abans d’acompanyar Artur Mas, Joana Ortega i Irene Rigau a la porta del jutjat. Parlarà a la Sala Gòtica de la Generalitat a les 8.00, i a les 8.15 sortirà amb tots tres del palau. Hi haurà també el vice-president, Oriol Junqueras, la resta del govern i la presidenta del parlament, Carme Forcadell. Aquesta declaració serà emesa en directe per VilaWeb. Comitiva fins al jutjat Després de la declaració institucional, els tres acusats, el president Puigdemont i tot el govern, acompanyats de diputats i batlles, sortiran a peu del Palau de la Generalitat per arribar caminant fins al passeig de Lluís Companys, passant pel Born. Inscripcions Les entitats convocants han obert un formulari d’inscripció per a tenir una idea de la magnitud de la concentració. Ara per ara (diumenge 5 de febrer, a la tarda), segons que ha informat l’ANC, s’han superat els 50.000 inscrits i ja hi ha una 157 autocars llogats per les entitats per a traslladar manifestants al passeig de Lluís Companys. Com arribar-hi Es demana que es faci servir preferentment el transport públic i en concret, en el cas del metro, es convida la gent a anar a les estacions d’Urquinaona (L1 i L4), de Barceloneta i Jaume I ( L4), de Tetuan (L2), per evitar aglomeracions en l’estació d’Arc del Triomf. Quines penes demanen? La fiscalia demana deu anys d’inhabilitació per a Mas i nou per a Ortega i Rigau, després de retirar els càrrecs pel delicte de malversació de fons públics, que podia implicar pena de presó. L’acusació popular, encapçalada per dos sindicats de la policia espanyola, va demanar sis anys de presó i vint-i-dos d’inhabilitació per a tots tres perquè sí que incloïen el delicte de malversació, però el TSJC no ho va acceptar. Qui els jutjarà? El president del TSJC, Jesús María Barrientos, el magistrat de la sala civil i penal Carlos Ramos i Eduardo Rodríguez Laplaza, magistrat de la sala contenciosa administrativa del tribunal, seran els qui jutjaran Mas, Ortega i Rigau. Barrientos serà el ponent del tribunal i, per tant, qui redactarà la sentència. Quant durarà el judici? La previsió és que el judici duri fins dijous. Les declaracions dels tres encausats seran dilluns. Dimarts compareixeran bàsicament els testimonis de l’acusació i dimecres i dijous els de la defensa.

Summary: La gran mobilització del 6-F: tot allò que cal saber del judici a Mas, Ortega i Rigau pel 9-N


La presidenta del parlament, Carme Forcadell, s’ha reunit avui amb l’ambaixador de Suècia, Lars-Hjalmar Wid, a qui ha rebut en audiència a la cambra. Segons un comunicat del parlament, la trobada entre Forcadell amb l’ambaixador ha tingut lloc al migdia, i en la seva agenda també està previst que rebi a la tarda el president del CIEMEN, David Minoves, i la presidenta del PEN Català, Carme Arenas. La presidenta de la cambra també va rebre dilluns en audiència el cònsol general sortint de Turquia a Barcelona, Emir Salim Yüks.

Summary: Forcadell es reuneix amb l’ambaixador de Suècia al Parlament


Empar Moliner va cremar en directe a TV3 un exemplar de la constitució espanyola, per criticar que el Tribunal Constitucional espanyol hagués anul·lat el decret de pobresa energètica del govern català que obligava les companyies elèctriques a garantir el subministrament a qui no podia pagar la factura. Els partits unionistes i la majoria de mitjans de comunicació espanyols han atacat Moliner pel gest, i TV3 n’ha hagut de retirar el vídeo. El fons del debat és la situació de desemparament de 859 famílies afectades que, de moment, estan protegides per la llei 24/2015 del parlament de Catalunya d’emergència habitacional i energètica que el PP també vol impugnar. Aquesta llei, segons que recordava ahir el conseller d’Empresa, Jordi Baiget, preveu d’arribar a acords ‘voluntaris’ amb les empreses per a que es facin càrrec dels impagaments. Segons el govern, però, no totes les companyies hi estan disposades. Avui a RAC-1 han parlat dues dones que pateixen una situació de pobresa energètica. Una d’elles és la Iolanda, mare de dues filles. ‘Feia dos anys que cobrava la desocupació i al gener se’m va acabar. Al febrer vaig començar a cobrar els 426 euros de subsidi però, amb només aquests diners, vaig haver de restringir el meu menjar i el de les meves filles. Vaig haver de deixar de pagar una factura de gas i una de llum i Endesa em va enviar un missatge dient que el 12 d’abril em tallarien el subministrament per no haver abonat un rebut de 42 euros. Els vaig explicar que la llei 24/2015 deia que no podien fer-ho. ‘Teniu l’informe d’exclusió residencial de la meva família i no ho podeu fer, els vaig dir. I em van respondre que hi havia hagut un problema informàtic i que estigués tranquil·la. I, afortunadament, ahir vaig veure que, gràcies a aquesta llei, encara tenia gas’, ha explicat. Escolteu-la ací: Una altra testimoni, la Magda, mare de dues criatures, també ha explicat la seva història. ‘Tenia la llum tallada. Tenia una llar de foc, agafava caixes de cartró i caixes de fusta de la fruita per cremar i escalfava l’aigua amb bombones de butà. Vaig estar així tres mesos. No tenia ajuda. Havia estat autònoma i no tenia dret a la desocupació. Vaig buscar ajuda i vam acabar punxant la llum i comprant dos radiadors de gasoli per a escalfar-nos. I vaig esperar a trobar feina…’, ha dit.

Summary: Testimonis colpidors de dones en situació de pobresa energètica que el TC pot desemparar


JxCat, ERC i la CUP recuperen l’efectivitat de la majoria absoluta que van obtenir a les eleccions al Parlament de Catalunya. Els tres grups independentistes sumen 68 vots efectius després que la mesa ha tramitat la substitució dels diputats suspesos pel Tribunal Suprem que van prendre possessió de l’acta com a diputats al congrés espanyol. Jordi Sànchez, Josep Rull i Jordi Turull són rellevats per Miquel Buch, Elena Fort i Josep Puig. Els escons d’Oriol Junqueras i Gerard Gómez del Moral els ocupen José Rodríguez i Núria Picas. Laura Borràs també és rellevada per Glòria Freixa. El senador Raül Romeva manté l’escó al parlament perquè és compatible exercir els dos càrrecs. Els tres grups independentistes van obtenir 70 diputats en les eleccions del 21-D, però Carles Puigdemont i Toni Comín no voten. L’octubre passat, JxCat no va voler designar diputats substituts a qui delegar els vots de Puigdemont, Sànchez, Rull i Turull perquè entenia que implicava acatar políticament les suspensions. ERC sí que ho va fer: Junqueras i Romeva van designar Sergi Sabrià perquè exercís els seus vots. Així que a la pràctica, eren quatre vots de JxCat els que no es comptaven, i s’hi ha d’afegir encara el de Comín. L’ex-conseller de Salut no va ser suspès pel Tribunal Suprem per un endarreriment en la tramitació del seu processament, però tampoc no vota perquè, reglamentàriament, no pot delegar el vot des de l’exili. El pròxim canvi de majories es produirà quan Puigdemon i Comín renunciïn als seus escons al parlament, un pas imprescindible per prendre l’acta de diputat al parlament europeu. JxCat i ERC recuperaran aleshores la suma efectiva de 66 diputats (i de 70 si s’hi afegeix la CUP). La suma dels 66 és molt rellevant, perquè les dues forces del govern podran aprovar iniciatives o refusar propostes de l’oposició per majoria simple si aconsegueixen l’abstenció de la CUP. I és que JxCat i ERC sumen un diputat més que els 65 que tenen plegats C’s, el PSC, CatECP i el PP, però la suspensió dels presos polítics i de Puigdemont va alterar la majoria parlamentària en aplicació de l’article 384 bis de la llei d’enjudiciament criminal. Relleus a la mesa del parlament: García i Vílchez Després que l’independentisme va tombar el nomenament de Miquel Iceta com a senador, el ple del parlament tornarà a posar a prova demà la cortesia parlamentària, amb la substitució de José María Espejo-Saavedra com a vicepresident segon de la mesa. Espejo ha fet el salt al congrés espanyol amb Inés Arrimadas. C’s també ha informat a la mesa del parlament que proposarà que Joan García, fins ara secretari tercer de la mesa, ocupi el seu lloc. També planteja que Laura Vílchez esdevingui la nova secretària tercera. El grup que ara encapçala Carlos Carrizosa confia que es preservi la cortesia parlamentària en el ple perquè els relleus s’executin sense sorpreses.


La batllessa de Guayaquil (Equador), Cynthia Viteri, ha impedit que un avió d’Ibèria procedent de Madrid aterrés a l’aeroport José Joaquín OImedo. Per ordre seva, treballadors de l’aeroport i agents de la policia han col·locat cotxes a la pista per evitar qualsevol maniobra. L’aparell ha estat desviat a Quito, on sí que ha pogut aterrar. En otro video captado desde un helicóptero se puede ver los vehículos del Municipio de Guayaquil, ATM y Policía Metropolitana ubicados en la pista del Aeropuerto José Joaquín de Olmedo impidiendo las operaciones de aterrizajes y despegues. #Ecuador #COVID2019ec pic.twitter.com/125RLay85e — Juanka Villagomez (@JuankVillagomez) March 18, 2020 Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut ‘Com és possible que volguessin permetre que avui aterrés un avió de Madrid amb onze tripulants perquè es quedessin a la ciutat fins divendres, amb el risc de nous casos de coronavirus? Això, lamentablement, és criminal’, ha dit Viteri en una conferència de premsa virtual. ATENCIÓN: Municipio de Guayaquil irrumpe las operaciones del Aeropuerto José Joaquín de Olmedo situándose en la pista con carros de la ATM y Policía municipal. Según información, no había autorización alguna para este tipo de accionar. pic.twitter.com/YrEzfOCNBt — Aviación Guayaquil (@AviacionGYE) March 18, 2020 A part el vol d’Ibèria, també s’ha desviat a Quito un vol de KLM. Els dos aparells només portaven tripulació i tenien per missió recollir espanyols i neerlandesos que s’han trobat atrapats a l’Equador arran del tancament de fronteres pel coronavirus 2019. A Guayaquil només s’hi permeten vols de càrrega i emergència. El vuelo de Iberia que tampoco pudo aterrizar en Guayaquil, en esta ocasión aperturando puerta una vez que fue desviado en ruta hacia el Aeropuerto de Quito, se observa que la aeronave arribó sin pasajeros. pic.twitter.com/5niKHkNTIr — Juanka Villagomez (@JuankVillagomez) March 19, 2020

Summary: Impedeixen que un avió procedent de Madrid aterri a Guayaquil pel risc de coronavirus


Almenys cinc persones han mort i vint-i-una han resultat ferides de bala pels trets d’un home que ha estat abatut a la ciutat de Midland, a l’estat nord-americà de Texas, segons que ha informat la policia. ‘Un subjecte –possiblement dos– està conduint actualment per Odessa disparant a persones a l’atzar. En aquest moment hi ha múltiples víctimes de trets. Totes les forces de l’ordre estan buscant al sospitós’, va assegurar la policia d’Odessa a través de Facebook. Malgrat que la informació encara està per confirmar, un portaveu de la policia ha parlat de la possibilitat que hi hagi dos tiradors en dos vehicles diferents i per això ha fet una crida a allunyar-se de la zona.

Summary: Un tiroteig a Texas deixa cinc morts i vint-i-un ferits


Els tres presos polítics que són diputats de JxCat al congrés espanyol, Jordi Sànchez, Jordi Turull i Josep Rull, han demanat per carta a la direcció de la formació l’abstenció en la investidura del candidat a la presidència del govern espanyol, Pedro Sánchez, segons que ha avançat Nació Digital i ha pogut confirmar VilaWeb amb fonts de JxCat. Les mateixes fonts asseguren que el debat sobre la investidura està obert i que hi ha posicionaments diferents en el si del grup. En aquest sentit, no està definit el sentit del vot de JxCat a la investidura, que probablement serà al juliol. La diputada Laura Borràs, en una compareixença de premsa amb Míriam Nogueras, va dir que no hi havia motius per abstenir-se. Tampoc està definida oficialment la posició d’ERC, tot i que Gabriel Rufián va dir la setmana passada que els republicans no volien blocar la investidura. Sánchez, però, necessitaria almenys el vot favorable d’Unides Podem per a tirar endavant la investidura. De moment, no hi ha acord amb el partit de Pablo Iglesias, que després de l’última reunió va obrir la porta a votar en contra de la investidura si el PSOE no formava un govern de coalició amb Podem. En canvi, Junts per la República, que agrupa alguns diputats independents de JxCat al parlament, ha demanat el no a la investidura. Comunicat de @JuntsxRep reclamant que les forces independentistes @Esquerra_ERC i @JuntsXCat votin NO a la investidura de @sanchezcastejon @VilaWeb @LaVanguardia @elnacionalcat @MonDiari @elpuntavui @maticatradio @elmonarac1 @elperiodico_cat @naciodigital @LaRepublicaCat pic.twitter.com/wQvq72JUdh — Junts per la República 🎗 (@JuntsxRep) June 27, 2019

Summary: Sànchez, Turull i Rull demanen l’abstenció en la investidura de Pedro Sánchez


El temporal Glòria ha deixat Calaf (Anoia) sense aigua potable i la situació es podria allargar durant setmanes. El motiu és l’augment de nitrats, que se situa per sobre dels 50 mg/l, el màxim que permet la normativa vigent. Aquest cop ha estat provocat per les pluges, però els veïns asseguren que no és la primera vegada que passa. En aquest sentit, denuncien que la qualitat de l’aigua mai no ha sigut bona. Comunicat i consideracions d'#aiguesmanresa sobre l'incompliment en nitrats al servei municipal d'abastament de @AjuntamentCalaf pic.twitter.com/0wmwYKUkHp — Aigües de Manresa (@aiguesmanresa) February 6, 2020 A més, lamenten que l’ajuntament només n’ha informat via xarxes socials. ‘Me’n vaig assabentar de casualitat perquè vaig veure que, de cop, tothom comprava aigua embotellada al supermercat’, ha explicat un dels veïns. De fet, la venda d’aigua embotellada ha crescut més d’un 20%, i els restaurants temen que la prohibició faci enrere alguns clients.

Summary: Calaf es queda sense aigua potable a causa del temporal Glòria


La UNESCO ha votat avui no admetre Kossove com a estat membre. Finalment 92 estats han votat a favor i 50 en contra. Hi ha hagut 29 abstencions, amb la qual cosa no s’ha arribat per tres vots al mínim de 2/3 necessari, que era de 95. Sèrbia i Rússia encapçalaven el bloc de països contraris a l’acceptació de Kossove. Espanya ha votat que no mentre que França i la major part de la Unió Europea han votat a favor. Kossove forma part ja de diverses institucions internacionals, com el Fons Monetari Internacional, el Banc Mundial, la CEFTA o l’Aliança per la Pau de l’OTAN. L’entrada a la UNESCO, però, representava un salt endavant notable en el reconeixement internacional ja que obria la porta a la integració dins Nacions Unides. Actualment 112 estats, dels quals 108 membres de l’ONU el reconeixen com a estat independent. L’ONU té 193 membres. Curiosament un dels pocs estats que és membre de la UNESCO sense ser membre de ple dret de l’ONU, Palestina, ha votat en contra de l’adhesió de Kossove. A l’UNESCO hi ha tres estats membres que no són membres de l’ONU: Palestina, les illes Cook i Niue. Hi ha també nou estats associats, un dels quals europeu, les illes Faroe. Abans de la votació l’assemblea ha rebutjat també una moció presentada per Sèrbia en la qual es demanava que el vot no tingués lloc per 89 vots contra 59.

Summary: Kossove es queda a només tres vots de ser membre de la UNESCO


El govern municipal de Barcelona i dels grups de l’oposició negocien un acord en les retribucions dels alts càrrecs per a tancar el cartipàs municipal. La batllessa, Ada Colau, proposa de reduir-se el sou d’un 27% respecte del que cobrava el seu predecessor, Xavier Trias, que era de 109.000 euros anuals. El sou, per tant, quedaria en 80.115 euros, que no són pas els 43.000 euros que correspondrien si fos de 2.200 euros mensuals, topall que establia el codi ètic de Barcelona en Comú. Però, de fet, Colau sí que cobrarà 2.200 euros, i donarà la diferència a entitats socials. Aquest ball de xifres ha estat presentat per alguns mitjans com una vulneració del codi ètic de la formació per part de Colau. Avui el diputat de la CUP David Fernàndez ha fet un piulet amb un text titulat ‘Llum i taquígrafs’ en què explica aquestes dades, i també els sous dels diputats de la CUP. Fernàndez recorda que en tots dos casos són els altres partits, al ple municipal o al del parlament, que acaben pactant i aprovant els salaris oficials. I acaba amb un missatge adreçat al director de La Razón, Paco Marhuenda, i al comte de Godó, propietari de La Vanguardia: Quan la mentida vergonyant es fa intolerable.I els que acusen són els autèntics responsables. @AdaColau pic.twitter.com/fLDlC7H811 — David CUP #όχι (@HiginiaRoig) July 10, 2015 A la nit el diputat de la CUP va fer dues petites correccions al text, les quals, en cap cas, canviaven el què havia dit al matí. Vegeu el piulet que va fer: Pel torn de nit: corregit. Quan la mentida vergonyant és intolerable I els que acusen són els autèntics responsables pic.twitter.com/tuvvJH2zZJ — David CUP #όχι (@HiginiaRoig) July 10, 2015

Summary: El ‘llum i taquígrafs’ de David Fernàndez sobre el sou de Colau i el dels diputats de la CUP


El recentment proclamat cap de govern d’Andorra, Xavier Espot, ha tancat el seu gabinet de ministres, que destaca per la seva paritat, la primera vegada que s’aconsegueix en la història del Principat. La vuitena legislatura democràtica tindrà sis ministres homes i sis dones repartits entre Demòcrates (DA), Liberals d’Andorra (L’A) i Ciutadans Compromesos (CC), les tres forces que van pactar la governabilitat. El número 2 d’Espot serà Jordi Gallardo, cap de L’A i que assumirà el ministeri de Presidència, Economia i Empresa; i Èric Jover (DA), fins ara ministre d’Educació, assumirà la cartera de Finances i també serà el portaveu de l’executiu. El ministeri d’Educació i Ensenyament Superior ha estat assignat a Ester Vilarrubla (DA), fins ara directora de l’Escola Andorrana; el de Salut al ja ex-director assistencial de l’Hospital Nostra Senyora de Meritxell, Joan Martínez Benazet (DA), i el de Cultura i Esports a l’advocada Sílvia Riva (DA). Maria Ubach (DA) repeteix com a ministra d’Afers Exteriors, igual que Jordi Torres (DA), que continuarà dirigint Ordenació Territorial, i Sílvia Calvó (DA), que seguirà a Medi Ambient, Agricultura i Sostenibilitat. A més de Presidència, L’A es queda amb Assumptes Socials, Habitatge i Joventut, que encapçalarà Víctor Filloy; Turisme, que encapçalarà Verònica Canals (fins ara directora general de Saetde, societat que gestiona les estacions del Pas de la Casa-Grau Roig); i Funció Pública i Reforma de l’Administració, que assumeix Judith Pallarés. I l’únic ministeri que s’ha assignat a CC és el de Justícia i Interior, que encapçalarà l’advocat Josep Maria Rossell. Els dotze nous ministres, juntament amb els elegits per a les Secretaries d’Estat, juraran el càrrec demà al migdia a l’Auditori Nacional d’Andorra, a Ordino.

Summary: Espot nomena el primer gabinet paritari de la història d’Andorra


Isabel Elbal, companya de bufet de Gonzalo Boye, ha augurat que el judici contra el procés acabarà amb una sentència condemnatòria molt dura. Llavors, previsiblement aquesta tardor, segons Elbal, el Suprem tramitarà noves euroordres a Escòcia, Bèlgica i una petició d’extradició a Suïssa. ‘Creiem que tindran un èxit escàs, però així i tot els estem esperant’, ha declarat al programa ‘FAQS’. L’advocada ha argumentat que les noves euroordres tindran el mateix èxit que les anteriors perquè ‘sobre els mateixos fets enjudiciats al Suprem ja s’han pronunciat Slesvig-Holstein i la cambra del consell de Brussel·les’. Elbal ha reiterat que cap jutge o tribunal europeu entendrà que es criminalitzi l’exercici dels drets polítics. "Davant d'una sentència condemnatòria sabem que hi haurà noves euroordres. Preveiem que tindran un èxit escàs però les esperem" @isaelbal #FAQSgeorgieTV3 ▶ https://t.co/ze22Sy4DAh pic.twitter.com/GM94kFvA5N — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) July 27, 2019

Summary: Isabel Elbal: ‘En cas de condemna, les noves euroordres tindran un èxit escàs’


Unai Romano Zilbetiko fou detingut i torturat per la Guàrdia Civil el 2001. El seu cas és conegut perquè, a diferència de la gran majoria de torturats al País Basc o als Països Catalans, es va conservar una fotografia del seu rostre després dels cops inacabables que va rebre. Aquesta fotografia i el seu testimoni han servit per a denunciar les tortures a l’estat espanyol. Ara fa una setmana el seu cas va tenir un gran impacte a la xarxa, gràcies a un extens enfilall d’un piulaire amb una part del relat d’Unai Romano que explicava com l’havien torturat. Fernando Grande-Marlaska, aleshores jutge de l’Audiència espanyola, no va voler investigar les seves denúncies de tortures. Romano va denunciar-les judicialment, però el jutjat d’instrucció de Madrid les va arxivar. Després va presentar recursos a l’Audiència de Madrid i al Tribunal Constitucional, que també els van arxivar. Actualment, el cas és al Tribunal Europeu dels Drets Humans d’Estrasburg. Fa dos anys, Jon Inarritu, que era senador d’EH Bildu, va recordar a Grande-Marlaska el cas de Romano. Just el mateix dia que a Twitter feien impacte els piulets amb el testimoniatge d’Unai Romano, la cadena basca Hamaika Telebista publicava un documentari amb una extensa entrevista, inèdita, en què ell explicava fil per randa tot allò que li havia passat el 2001. Ara, com a resultat de la col·laboració entre Hamaika Telebista i VilaWeb, us oferim el vídeo en èuscar amb subtítols en català, a més de la transcripció íntegra del seu testimoni. Les tortures de l’operació Garzón, que ara fa 25 anys, explicades en primera persona Unai Romano Zilbetiko pagadian (‘Unai Romano a la fageda Zilbeti’). Testimoni de la tortura ‘El 6 de setembre de l’any 2001, la Guàrdia Civil em va detenir. Vivia a cals pares, tenia vint-i-tres anys. A les cinc de la matinada vaig sentir soroll, em vaig llevar, vaig anar fins al passadís i vaig veure que els meus pares discutien amb uns guàrdies civils. Portaven cascs i unes grans metralletes. M’hi vaig acostar de seguida i em van demanar si era Unai Romano. Els vaig dir que sí. Em van dir que em detenien per col·laboració amb banda armada i que restaria incomunicat. He provat d’oblidar-ho, però ho tinc molt ficat aquí dins. Recordo molt bé tot allò que va passar aquells dies.’ ‘Van escorcollar tota la casa, ho van mirar tot: papers, documents escrits, fotografies… Ho van posar tot damunt la taula i s’ho van endur. Jo els deia que no tot era meu. Que hi havia coses de la meva família i que no s’emportessin res de la meva família, però tant els va fer. S’ho van endur tot. Després de quatre o cinc hores d’escorcollar el domicili dels meus pares, em van dur a la caserna de la Guàrdia Civil de Vitòria. Em van posar contra una paret i tenia dificultats per a respirar. Quan baixava de casa m’havien posat un jersei al cap, no hi veia. Mentre era contra la paret vaig intentar treure-me’l. Tenia darrere un agent de la Guàrdia Civil que em va dir: ‘No tens dret ni de respirar.’ Em va dir que m’estigués quiet.’ ‘Em van ficar dins un furgó i poques hores després anàvem cap a Madrid. Tenia una idea general sobre la incomunicació, però com que no havia rebut cap cop durant el trajecte, vaig pensar que era sort, que tindria sort i que no sofriria tortures. Però quan vaig arribar a Madrid tot va canviar, tot va empitjorar. Al furgó, hi anava tot sol, en una cel·la tancada. No veia res i hi va entrar un agent de la Guàrdia Civil. Em va demanar per què pensava que m’havien detingut. I jo li vaig dir que devia ser per la detenció d’algun conegut uns quants dies abans. Em va dir que fins aleshores s’havien portat molt bé amb mi i em va recomanar que col·laborés amb la Guàrdia Civil.’ ‘Em van deixar sol, novament, i vam arribar a Madrid. Continuava sense veure-hi i em van fer una mena de passarel·la. Sentia un munt de veus i em van recomanar tres o quatre coses: que els fes cas sempre, que tingués els ulls tancats tota l’estona i que si em posaven al costat d’un altre detingut mirés cap avall. Però, sobretot, que els fes cas. Vaig baixar per unes escales i em van ficar en una cel·la. Allà va començar l’interrogatori contra la paret. Ja del primer moment, vaig tenir els ulls coberts amb un antifaç i no veia res ni ningú. Van començar a fer preguntes: qui coneixia, què vaig fer, amb qui anava al gaztetxe (centre social), amb qui sortia pel barri vell, els noms dels bars, coses de la ikastola… Volien saber-ho tot, i si no els agradava la resposta em donaven un cop.’ ‘En primer lloc, al meu entendre, volien informació: si sabia res, que ho digués. Fins i tot, quan s’adonaven que no ho sabies o que no en tenies informació, t’espantaven. Et veien com un militant. Volien eliminar-te i fer-te sentir petit. Amb la tortura aconsegueixen fer-te petit. Encara que intentis de mantenir la força, estàs esgotat. Els cops van ser sobretot a la part de darrere del cap i el funcionament era el d’un interrogatori. Si no els agradava la resposta, em donaven un cop. Van començar a intensificar els interrogatoris. Em duien a la cel·la i, en tornant, més interrogatoris i més cops. La intensitat anava pujant. Em van amenaçar dient-me que em posarien una bossa de plàstic al cap. I al final me la hi van posar. Em tancaven la bossa a la part del coll i em deien que toqués la paret quan se m’acabés l’aire. Llavors, quan ja no podia més, tocava la paret i em deixaven anar. Després van començar a combinar-ho tot: els cops, la bossa… I amb més intensitat.’ ‘En un moment, em van fer pujar per unes escales i em van deixar en una cambra. Vaig veure-hi una dona. Era metgessa forense, Leonor Ladrón de Guevara. Em va fer seure i em va demanar com estava; si tenia problemes de salut. Complia el seu qüestionari. Al començament, no me’n fiava gaire, però finalment la vaig informar del tracte que havia rebut. Es va asseure darrere meu i em va mirar per sobre: “No hi veig res, aparentment, Unai. No tens res d’estrany.” Semblava sorpresa: “No tens cap marca.” No ho va reconèixer. Només em va mirar a la cara. “Que sàpigues que vindré cada dia i que farem una visita cada dia.” Em va deixar perplex, no ho sé… I així em va deixar allà.’ ‘Poc després, em van tornar a dur a l’interrogatori. Em van dir que sabien què havia explicat a la metgessa forense i que no li expliqués res més, que sabria què era bo. A partir d’aleshores, em van donar cops més forts, més intensos, i em van amenaçar amb els elèctrodes. “Et posarem els elèctrodes.” Em van posar un cable i en sentia les espurnes darrere les orelles, vaig tenir pànic. Em van posar els elèctrodes a les orelles, als testicles i al penis. Després barrejaven les diferents tècniques: la borsa, els elèctrodes, els cops, una que en deien “l’ascensor” –una mena de flexions. I tot es barrejava. I després, les preguntes: “Has fet això? Coneixes aquest? Has estat amb tal?” I quan no els agradaven les respostes, més cops. Tot això, juntament amb les tortures físiques, i vaig acabar fet una coca.’ ‘Et surt l’instint de supervivència. Vas aguantant, i aguantes el següent interrogatori i així successivament. Et baixen a la cel·la, et deixen descansar i et tornen a portar a dalt. En aquests moments, sents alguna cosa com que has de passar aquest interrogatori, superar-lo, no signar allò que ells volen… Amb un interval de cinc minuts, deu, o de mitja hora. No sabia què passaria al cap de deu minuts. Avances com pots, encaixes els cops tan bé com pots. Però la intensitat també anava augmentant. Els cops del principi eren durs, però els de la nit –després de la primera visita– eren molt forts. Amb els cops també perdia l’equilibri i no podia tenir-me dret. I vaig aguantar, vaig aguantar i vaig aguantar tant com vaig poder.’ ‘Al principi, em van desgastar físicament, i quan estava malament físicament van començar amb la segona fase: la tortura psicològica. Em van dir que detindrien la meva xicota, els germans i que també detindrien la meva mare. I van notar alguna cosa amb la meva mare. A casa, havia intentat abraçar-me i hi havia hagut moments de tensió arran d’això. Quan va sortir el tema de la mare van veure que m’afectava especialment. I així ho van enfocar: que havien detingut la meva mare, que la portarien a un pantà a prop de Vitòria, que la torturarien… Jo ja estava exhaust, físicament, i em van asseure en una cadira. Em van deixar assegut. Van començar a explicar una història, feien una mena de teatre. Eren darrere meu. No sé quants hi havia, no els veia, però eren allà, parlant. De sobte, n’hi va haver un que va cridar. Els va fer callar tots, i llavors entre ells: “Ostres, que dur. A veure qui és que li ho diu, com li ho direm.” I un es va acostar per darrere i em va dir que la meva mare s’havia mort, a conseqüència de la tortura, d’allò que li havien fet al pantà. I em van deixar així, allà. No em van tocar més i em van deixar sol amb els meus pensaments.’ ‘A Vitòria hi havia hagut un mort per atemptat i volien saber qui n’era l’autor. Qui, grup o persona, dona o home, havia participat en l’atemptat. A això es van dedicar tota l’estona. I qui va fer la bomba, qui va fer el pèndol, qui va confeccionar l’adhesiu i qui el va treure… I jo no en sabia res, ni del pèndol ni de la bomba. I em van clavar centenars d’hòsties parlant de l’adhesiu. “T’has tret l’adhesiu, l’has tret tu!” I no entenia res. Cridaven. Jo no sabia de quin adhesiu parlaven, jo no me l’havia tret.’ ‘I això de l’adhesiu, què coi és? No es feien servir ni adhesius ni pèndols, eren coses antigues. Es fotien de tu. Per si sabies res que volien saber. I vaig rebre moltíssimes hòsties. Ells volien saber coses, i jo d’adhesius i pèndols, ni idea. Els cops eren monumentals. El Tasio aquest s’hi va acarnissar de valent. Era el més salvatge, se’m va posar davant i em va dir: “Ho recordaràs, jo sóc Tasio i avui ens coneixerem, aquesta nit et recordaràs de mi.” Era un bèstia, tot li era igual. I els noms bascs. “Jo sóc basc, sóc de Vitòria…”, deien, i coneixien la zona. “Quins són els bars del barri vell?”, em van demanar. Vaig descuidar-me’n un sense voler i em van dir: “Te l’has descuidat, d’aquest.” Demostraven que controlaven la zona, t’informaven de Vitòria, de coses… És a dir, sabien qui era i per on anava.’ ‘I et trobes en aquesta situació, en què ets al centre i et fan un munt de preguntes sense parar. A vegades havies de triar a quines preguntes responies. M’interrogaven dos alhora: “Qui és el teu amic?” i “qui és la teva xicota?” i en triava una. I entre les preguntes, molts noms; marejant, barrejant. Hi va haver un moment que Tasio em va dir si volia veure-li la cara. I en aquest moment estic tan ficat en la situació, tan col·laborador… Sembla increïble, però et van torturant, i tu hi col·labores sense voler: et despulles, t’estires i t’aixeques, fas l’ascensor… Doncs el tal Tasio em va demanar si li volia veure la cara i li vaig dir que no, que no ho volia. En aquell moment vaig pensar que no em duria res de bo veure la cara d’aquell paio.’ ‘No crec que hi hagi gaires guàrdies civils que torturin. El torturador no és un boig que et colpeja per treure’t la informació. Això està molt ben preparat, no sé si són professionals, però sí que s’han professionalitzat. Són un grup, hi havia torns; uns sortien, uns altres entraven. No eren cinc. És un grup, van preparats… I volen informació i l’obtenen tan de pressa com poden. Van molt preparats. No és una cosa que passi de tant en tant. Són un grup i s’han preparat per a això.’ ‘Se’m va començar a mullar el cap de dalt a baix, a inflar. Notava una escalfor terrible, que baixava com una gran inflamació. Intentava d’obrir els ulls per veure-hi, però tenia la cara inflada i no els podia obrir. En aquell moment em vaig quedar cec. Contra la paret, el cap em cremava i vaig decidir de seure.’ ‘Tornant al tema de la meva mare, vaig pensar que no podria resistir l’interrogatori següent. Em matarien. Estant així, amb el cap inflat, vaig pensar que havia de sortir d’allà. No sabia com, però havia d’anar a l’hospital o… Vaig pensar de ferir-me els canells. Com que no hi veia, no sabia com fer-ho. Primer vaig intentar-ho amb les ungles i després amb les dents. Em vaig mossegar, no sabia quina ferida m’hi havia fet perquè no la veia. No obstant això, notava la sang pels canells. Però no sabia fins a quin punt m’havia ferit.’ ‘En aquesta situació, assegut, ple de sang, amb el cap inflat, sense veure-hi, van obrir de cop i volta l’espiell de la cel·la i em van veure dret. M’havia espantat quan havien obert la porta, pel soroll, i la meva reacció havia estat d’aixecar-me. Va entrar un paio i em va clavar una hòstia tremenda al cap. Em va dir: ‘Unai, estira’t.’ Em vaig estirar i se’n va anar. Mig minut després, va entrar algú altre. ‘Unai, estira’t.’ Em vaig tornar a estirar, i així van passar sis, set, vuit guàrdies civils jugant al mateix joc: ‘Unai, estira’t.’ I m’imagino que fins llavors no s’havien adonat de com estava, que tenia el cap botit. I l’últim em va dir que m’assegués: ‘Seu, Unai.’ Llavors em vaig asseure.’ ‘No sé quant de temps va passar fins que en va venir un altre i em va alçar: ‘Som-hi.’ Jo pensava que tornarien a interrogar-me i vaig pensar: ‘Aquesta vegada sí, s’ha acabat.’ Em van pujar per les escales i vaig tornar a l’habitació de la metgessa forense. Jo recordava, de la primera visita, que tenia una maleta grossa, i aquella maleta era sobre el llit. La vaig tocar i vaig pensar que era la maleta. En aquell moment vaig esclatar.’ ‘Fins aleshores, vaig intentar no fer grans declaracions i en aquell moment vaig esclatar. Vaig començar a cridar dient que el cap em cremava i demanant ajuda. Ella també es va posar nerviosa, va demanar un cotxe als guàrdies civils. Urgent. I m’hi van fer entrar. Els guàrdies civils em volien portar a un hospital militar i ella deia que em portessin a un hospital civil. Em van portar al Juan Carlos I, l’hospital de Madrid. Els metges em van visitar, em van fer un munt de proves. Durant el trajecte, també recordo que vaig tornar a esclatar, vaig començar a cridar: ‘Han mort la meva mare, truqueu a casa meva.’ Vaig esclatar per la meva mare i em vaig desfogar.’ ‘Amb cadascuna de les proves vaig haver d’esperar una bona estona, tot i tenir el cap totalment inflat. La seva preocupació era ‘que no hi hagués un traumatisme crànio-encefàlic’. Totes les proves eren per a comprovar que el cap estigués bé, tot i que el tenia inflat. La preocupació dels metges era que el crani estigués bé. Em van fer l’escànner, un escànner que ha estat molt important amb el temps. Ens va costar molt de rebre aquests resultats. Que arribessin als advocats. No volien donar-nos-els. Es veia clarament que el cap era inflat de tot arreu. Es veia un blau de dos o tres centímetres i els guàrdies civils deien que jo m’havia donat un cop contra la paret. És impossible que s’infli tot el cap amb un cop i, segons els metges forenses, aquest escànner anul·lava la teoria dels guàrdies civils. El resultat d’aquest escànner és molt important.’ ‘Els guàrdies civils eren amb mi tota l’estona; no els veia, però els sentia. Es fotien de mi. “Què ha passat, eh, Unai?” A l’hospital em deien coses a cau d’orella. La situació era aquesta: un paio assegut en cadira de rodes i envoltat de guàrdies civils. I m’imagino que devia estar contra la paret perquè ningú veiés com estava. Però sí, a la instrucció, els metges de l’hospital Juan Carlos I van declarar, i la declaració d’un professional va ser molt significativa. Segons que va dir, no sé quants anys feia que treballava en la salut i no havia vist mai una cara com aquella. I els advocats em van dir que aquest testimoniatge havia estat molt potent. Que un metge digui això… Que digui que no havia tingut un cas així en tota la vida professional… No obstant això, ells també van al·lucinar, amb Leonor Ladrón de Guevara, la guàrdia civil… A veure qui s’atrevia a badar boca allà! A més, amb un basc… Imagino que aquí la tensió devia ser tremenda. Recordo que ells deien: “Ha estat un cop.” I jo: “Molts cops.” “Ha estat un cop”, i jo: “No, molts cops”, una vegada i una altra. No vaig discutir més…’ ‘I val dir que aquesta metgessa forense, Leonor Ladrón de Guevara, és terrible; a mi em va ajudar: em va dur a l’hospital, va demanar de seguida un cotxe als guàrdies civils… Però hi havia un munt de detinguts als calabossos, i un especialment a qui se li havia inflat molt el cap, com a mi, Juan Carlos Subijana. I no el va dur a l’hospital, li va donar una crema antiinflamatòria i va continuar aguantant els interrogatoris. Tenia el cap botit, deia que semblava un extraterrestre, ho tenia tot inflat, del front fins a la part posterior, i no obstant això el van continuar torturant, col·locant-li la bossa i donant-li cops, tot i que no tants. En el meu cas, a partir de la segona vegada que vaig ser amb el metge forense, no em van donar més cops. Però als altres detinguts sí que els van continuar colpejant i van fer un procés més llarg. Amb mi, es va acabar el segon dia, quan em van portar a la presó i a l’hospital, però els altres detinguts van passar-hi tres dies més; van estar incomunicats i torturats durant cinc dies.’ ‘Doncs aquesta fotografia, me la van fer després de ser a l’hospital. Vaig tornar a la comissaria i el jutge va decidir de tornar-me a dur a la presó. És molt curiós. Sense passar per davant del jutge, em va enviar a la presó, cosa que no ha passat mai. Primer comunicats i després incomunicats. Quan entres a la presó, hi ha una zona anomenada “ingressos”, on et fan una fotografia. Jo vaig notar que em posaven contra la paret i que em fotografiaven. Tot i que no ho veia, a la foto surto amb la cara morada. A la instrucció, vam denunciar les tortures i vaig comentar al jutge que m’havien fet una foto a Soto de Real. El jutge va dir que la demanaria, però jo li vaig dir que la foto la destruirien perquè era una bona prova i que no apareixeria. Ell va dir: “La meva feina consisteix a demanar. I tranquil, Unai, jo la demanaré. Si apareix, bé, i si no… ” I va aparèixer. Van guardar la foto que hi havia a Soto de Real. I jo vaig passar mesos a la presó sense carnet. A la presó sempre tens un carnet i jo vaig passar mesos sense tenir-ne. Amb aquesta foto, és clar, no em van donar cap carnet, i llavors es va demanar i va aparèixer.’ ‘Així es va fer famosa. La tenia el jutge i després la va demanar l’advocat. Sempre s’ha preguntat per què Institucions Penitenciàries l’havia conservada. És molt curiós. En aquella època, es deia que, si em passava res, si em moria a la infermeria, o tenia un vessament, ells tenien la prova de la foto: “Aquest home ha vingut així, la Guàrdia Civil ens el va deixar en aquesta situació.”‘ ‘Quan vaig tornar del jutjat em van dur a la infermeria, comunicat, i sentia els crits dels presos: “Encén la tele, encén la tele! Aquests americans són boigs!” Tots cridaven. Jo feia cinc dies que em trobava incomunicat i no sabia què passava al món. Aquell dia vaig passar per davant del jutge i va passar allò de les Torres Bessones. A partir d’aleshores, els Estats Units, Guantánamo, la tortura… Tot es va normalitzar mesos després. Accepten que van torturar, Israel també té legalitzada la tortura. Alguns estats han acceptat que han torturat, però a l’estat espanyol encara no ho accepten. És curiós. Diversos estats, com Israel, i la Gran Bretanya contra els irlandesos… Per què l’estat espanyol no ho accepta, doncs? És evident que a Israel i a molts llocs s’ha torturat… I a l’estat espanyol no es tortura? És difícil… Si una persona hi pensa… Hi pot haver tortura, a l’estat espanyol?’ ‘L’ONU ho diu, Amnistia Internacional ho diu… Que s’aplica la tortura. I jo ho vaig viure, tinc clar que ens han torturat i no ho diem només nosaltres. Ho diu l’ONU, ho diu Amnistia Internacional… I si no ho veuen, és perquè no ho volen veure.’ ‘Es va interposar una denúncia a la plaça de Castilla. Va ser una instrucció molt llarga. Les posicions inicials, tant del metge forense com del jutge, van ser molt bones. Van demanar un munt de proves, van demanar un munt de testimonis… Però en un moment determinat, es va tòrcer. Al començament anava molt bé, jo estava molt content. En algun moment, vaig perdre l’audició de l’orella esquerra, també pels cops. I volia demostrar que abans no tenia mancances auditives. Cada any a la fàbrica ens feien proves auditives i vaig demanar a la fàbrica que enviés tots els informes mèdics al jutge. Van enviar les proves, però no les auditives. I el director mèdic les tenia al seu ordinador i m’hi vaig dirigir per demanar-li per què no les havia enviades. ‘L’advocat m’ha dit que no han enviat les proves d’audició’, li vaig dir. ‘És cert, jo tinc proves auditives a l’ordinador, i aquestes no són a l’arxiu. Ara les imprimeixo i te les dono.’ Les va signar i hi va posar la data. Les vaig lliurar a l’advocat i l’advocat al jutge. La fiscalia i el jutge es van enfadar perquè van dir que jo havia falsificat aquestes proves, que ells havien demanat les proves al metge. I la policia va anar a la fàbrica, als ordinadors del director, i no es va poder demostrar que les proves s’havien imprès allà. La policia va dir que no es podia saber de quan eren ni si eren veritat o no. Vam portar el metge a declarar dues vegades i va dir que ell m’havia donat els papers, cosa que era certa! Però ho van tirar tot per terra: jo era un falsificador, havia falsificat els papers, deien que era mentida, que col·laborava amb l’organització per denunciar la tortura… I tot es va girar en contra meu. El cas de tortures va ser arxivat.’ ‘El vam dur al Constitucional. Cal seguir tots els passos; si te’n deixes un, no hi tens res a fer. I vam fer tots els passos, però el van arxivar. La Guàrdia Civil em va dir que em denunciaria per fals testimoni i falsificació… Al final no ho vam fer. A poc a poc vam arribar a Estrasburg, al Tribunal de Drets Humans. Allà també ho vam denunciar i també es va arxivar.’ ‘La foto es va difondre pertot arreu i em vaig fer famós també a l’estat. No obstant això, és l’hòstia fer-se famós perquè has rebut pallisses tremendes; no ets famós perquè has creat un vaccí o perquè ets molt bon arquitecte, no! Ets famós per haver rebut pallisses terribles de la Guàrdia Civil. També és curiós. A cadascú li toca alguna cosa i a mi m’ha tocat això. Al començament és dur. Sabia què vindria quan em van comentar que es volia fer pública la foto. Em van dir que era molt important, que amb aquesta foto es faria molta feina, i ho vaig acceptar. Vaig acceptar que calia fer-ho i hi vaig estar d’acord. Com més es difongui la foto, millor.’ ‘De bon començament, ho tenia clar: la foto hi és i cal fer-la pública, però això no m’ha de fer més petit. Em van fer petit mentre els guàrdies civils em torturaven, però amb la foto, he de capgirar-ho i agafar força. Fer-la pública, parlar amb els periodistes i publicar-la a tants llocs com sigui possible perquè la vegi tothom. A internet també ha voltat molt, i hi és. Era dur, sí, però estava decidit, i a mi em va tocar això. Aquesta foto. I la portarem fins al final, fins que acceptin que al País Basc van torturar, en milers de casos.’ ‘Recordo que quan vaig entrar a la presó, al mòdul, entre els presos, fèiem teràpia entre els torturats. En el meu cas, m’alleujava parlar-ne i comentàvem: “A mi em van fer això, em van dir que era així”, i un altre explicava la seva experiència. Entre tots fèiem teràpia. N’hi havia que feien servir l’humor per superar-ho. En el meu cas ha estat explicar-ho, més que l’humor. Cal explicar-ho i ho expliquem.’ ‘S’avança, és dur, no és fàcil. Necessites l’ajuda dels psicòlegs, l’ajuda dels amics, de la família… I no és fàcil superar un trauma. En el meu cas, vaig necessitar l’ajuda dels psicòlegs, però es pot avançar. I no ho oblides, ho tens aquí. Tens aquesta porta, la porta de la tortura hi és. Sí, és dins teu. Però es pot avançar i avancem.’ ‘Valdria més que ho admetessin. Reconèixer què va passar i què ens van fer. Jo en tinc una foto, però hi ha milers de casos de bascs i basques torturats i no en tenim cap reconeixement. No reconeixen que hem estat torturats. Som mentiders o mentim. Per això necessitem que ho admetin. Saber la veritat. Saber què va passar en cada cas. Que algú ens ho digui. Un reconeixement d’un guàrdia civil amb càrrecs, un ministre, un president, un responsable: “Es va aplicar la tortura, utilitzem la tortura en la incomunicació, i hem torturat vuit mil persones o nou mil, o no sabem quantes.” Seria important d’aconseguir-ho.’ ‘Seria important d’aconseguir una gran acceptació, generalitzada, a tot el País Basc. Perquè ens han torturat tota la vida i ells ho saben, i nosaltres ho sabem, però no hi ha cap acceptació pública. Justícia, reparació. Hi ha molta gent malalta, les últimes investigacions diuen que la gent està malament. El problema és en la salut mental, l’ansietat. Ho recorden tot, la gent té problemes psicològics. Entre aquests milers de persones hi ha gent amb problemes, i per fer una reparació caldrà posar-hi mitjans, fer algun estudi. Veritat, justícia… No tenim aquests drets reconeguts i caldria tenir-los.’

Summary: Unai Romano, testimoni de la tortura: ‘El cap em cremava, em pensava que em matarien’