La doble decisió escandalosa de la Junta Electoral espanyola (JEC) d’ordenar les inhabilitacions del president de la Generalitat, Quim Torra, i d’Oriol Junqueras com a eurodiputat han afegit tensió i nervis a la investidura de Pedro Sánchez, que a mitja tarda estava assegurada amb l’anunci del BNG i Coalició Canària de no votar-hi en contra. ERC ha convocat una executiva extraordinària al matí per a analitzar les possibles conseqüències de les decisions de la JEC, mentre que a la tarda Torra compareixerà en un ple extraordinari al Parlament de Catalunya coincidint amb la sessió d’investidura al congrés espanyol. Tot i el parany que li ha posat la JEC, un organisme conservador i polititzat per la dreta, Sánchez pot ser investit president espanyol per primera vegada, després de dos intents fallits. Però el candidat del PSOE haurà d’esperar a la segona volta de dimarts, quan una ajustada majoria simple de 167 vots el farà president, gràcies a les abstencions d’ERC i d’EH Bildu, si res no canvia. La majoria que ho permetrà serà molt similar a la que el juny del 2018 va fer-lo president mitjançant la moció de censura contra Mariano Rajoy. La investidura tancarà un any de blocatge a la política espanyola. El PSOE té pressa i ha fixat la primera volta el cap de setmana de vigília de Reis, malgrat que no va tenir cap problema a forçar la repetició de les eleccions espanyoles el 10 de novembre pensant que obtindria un resultat millor que el 28 d’abril. Sánchez va convocar les eleccions després d’haver trencat la via de diàleg oberta amb la Generalitat i la Declaració de Pedralbes, pressionat per la manifestació de l’extrema dreta espanyola a Madrid, i quan ERC i JxCat havien tombat el pressupost al congrés espanyol. Durant aquest període d’interinatge, ha crescut la repressió contra l’independentisme. S’ha fet el judici al Tribunal Suprem espanyol, amb la posterior condemna a cent anys de presó, i va activar-se l’anomenada operació Judes contra nou activistes independentistes detinguts el 23-S. Les protestes contra la sentència del Suprem també van desfermar una onada de violència policíaca dels Mossos i la policia espanyola, detencions i empresonaments de manifestants. A més, les inhabilitacions de Torra i Junqueras han afegit més pressió sobre l’abstenció anunciada d’ERC. Sánchez, obligat a cedir Malgrat tot, l’acord d’ERC amb el PSOE ha esquerdat el mur entre l’unionisme i l’independentisme i ha tornat a posar el diàleg en primer pla. La taula de negociació entre governs, on l’independentisme vol parlar de l’autodeterminació i l’amnistia, serà una prova de foc per als socialistes i la seva voluntat real de trobar una solució al conflicte polític entre Catalunya i Espanya. Sánchez, després d’una campanya duríssima contra l’independentisme en què es va comprometre que el president Carles Puigdemont fos lliurat a la justícia espanyola i va prometre que tornaria a penalitzar la convocatòria de referèndums, ha hagut d’abaixar el to i cedir davant les peticions d’ERC per a aconseguir l’abstenció dels republicans. El fet que el PP s’hagi enrocat ha obligat el PSOE a moure’s i a pactar amb ERC, però també amb el PNB i Unides Podem. Sánchez va negar-se a acceptar un govern de coalició després del 28-A i no volia Pablo Iglesias al consell de ministres, fins al punt que va arribar a dir que no dormiria tranquil amb ministres de Podem a l’executiu. Tanmateix, només dos dies després del 10-N ja signava el pacte amb Unides Podem, demostrant d’aquesta manera que no té cap problema per a canviar de parer segons el seu interès i la conveniència del moment. Iglesias ha renunciat a bona part de les seves promeses, especialment pel que fa a Catalunya, per aconseguir finalment d’encetar una etapa que pot ser la seva darrera en la política institucional abans de deixar pas al capdavant de Podem. Però la intransigència que ha exhibit fins ara Sánchez, l’haurà de desar al calaix si vol sumar prou suports per a aprovar un pressupost –l’estat espanyol encara funciona amb els comptes de Rajoy del 2017– i revertir algunes de les lleis més polèmiques del PP, com la reforma laboral i la llei mordassa. ERC ja ha dit que el PSOE pot comptar amb el seu suport, però lligat als avenços que hi hagi a la taula de negociació entre la Moncloa i la Generalitat. Un trencament del diàleg amb Catalunya tornaria a deixar el PSOE i Unides Podem en minoria i amb escasses opcions de continuar governant gaire temps sense, com a mínim, aprovar un nou pressupost. L’enfonsament de Ciutadans i l’auge de Vox El 10-N també va reconfigurar l’espai de la dreta i l’extrema dreta espanyola. Albert Rivera va haver de dimitir pel fracàs estrepitós de Ciutadans, que s’ha quedat en una posició marginal amb només deu diputats. Per la seva banda, Inés Arrimadas ha provat de centrar el focus mediàtic sobre ella demanant al PSOE un pacte amb Ciutadans i el PP i implorant a darrera hora als barons socialistes i als petits partits regionalistes i nacionalistes –els quals Cs faria desaparèixer del congrés amb la reforma de la llei electoral que promou– que frenessin la investidura de Sánchez pel pacte amb ERC. Qui més s’ha beneficiat de la repetició de les eleccions és Vox, que amb cinquanta-dos diputats s’ha convertit en la tercera força del congrés i que situa a l’agenda política i mediàtica les seves propostes extremistes. En canvi, Pablo Casado ha vist reforçat el seu lideratge, eliminant l’amenaça del sorpasso de Ciutadans, i es prepara per a una legislatura que pot ser curta, però que pot convertir-lo en la gran alternativa a un Sánchez desgastat. La guerra de la premsa espanyola contra Sánchez Sánchez no ha tingut mai el favor de la premsa espanyola més conservadora i reaccionària. La seva negativa persistent a facilitar la investidura de Rajoy amb una abstenció el 2016 va provocar un cop dins el PSOE per a descavalcar-lo del lideratge del partit, en una operació que va comptar amb la complicitat dels grans diaris de Madrid. Després, durant les primàries, la mateixa premsa va donar suport a la seva gran rival, Susana Díaz. Tot i la pressió mediàtica, Sánchez va tornar amb un aval majoritari de la militància. La sentència del cas Gürtel el maig del 2018 gairebé va obligar-lo a presentar una moció de censura contra Rajoy que ni el PSOE mateix es creia que pogués tirar endavant, però la majoria de la cambra va donar-li suport. El fet que ERC i JxCat votessin contra Rajoy i li aplanessin el camí va fer enfurismar la premsa espanyola, que va batejar el nou executiu socialista com a ‘govern Frankenstein’. D’ençà d’aleshores, la guerra mediàtica no ha cessat i va incrementar la virulència quan Sánchez va reprendre el diàleg amb la Generalitat, amb acusacions constants de traïdoria a Espanya. Durant l’últim any, han continuat provant de fer caure Sánchez i el govern del PSOE, però totes les campanyes han estat debades. No obstant això, res no fa pensar que Sánchez tindrà una legislatura tranquil·la, sobretot després d’haver vist com reaccionava la premsa de Madrid a l’acord del PSOE amb ERC. La dreta política i mediàtica continuarà funcionant com un ariet per a fer-lo caure abans de quatre anys, posar bastons a les rodes a la negociació amb l’independentisme i substituir-lo després de les pròximes eleccions per un govern ultraconservador del PP, Vox i Ciutadans.

Summary: La intransigència de Sánchez, la gran derrotada en la seva primera investidura reeixida


La portaveu del Govern i consellera de la Presidència, Elsa Artadi, s’ha mostrat sorpresa dels pocs assistents a l’acte inaugural dels Jocs del Mediterrani, qui els ha considerat ‘sorprenentment seleccionats’, tal com ha dit en una entrevista a Rac 1, atesa la xiulada al president Quim Torra. Artadi creu que ‘és normal que el públic s’expressi’, però ha revelat que, dies abans, la Secretaria de l’esport de la Generalitat havia demanat invitacions per a la cerimònia, i que li havien respost que no en restaven, tot i la gran quantitat de seients buits. La consellera també ha denunciat que l’organització no hi hagués convidat les federacions esportives catalanes. Als recels d’Artadi, s’hi han sumat els d’Ernest Maragall, conseller d’Acció Exterior, que també ha qüestionat l’honestedat del govern de Tarragona a l’hora de convidar la unitat de paracaigudistes de l’exèrcit espanyol a l’acte inaugural. Segons ell, el públic era ‘triat i controlat’ i a la llotja hi havia ‘molt d’estat d’olor de naftalina’. #JocsdelMediterrani2018 A Tarragona exhibicio de forces de seguretat de tots els colors.A l’Estadi quasi només públic triat i controlat.A la gespa discursos sense massa esma.A la llotja molt Estat amb olor a naftalina. Conclusió:Espanya té Cap d’Estat.Catalunya no té rei. — Ernest Maragall (@ernestmaragall) June 22, 2018 Josep Fèlix Ballesteros ho desmenteix El batlle Josep Fèlix Ballesteros ha explicat que els espais buits del Nou Estadi es devien a les invitacions reservades a delegacions internacionals i als esportistes, vora tres mil. Ballesteros diu que demanarà a l’empresa Ticketmaster, gestora de la venda d’entrades, que especifiqui quantes no s’han fet servir. Sobre les sospites del govern, ha dit que ‘era materialment impossible de seleccionar el públic’, perquè ‘l’empresa posava com a condició que només se’n podien comprar sis d’un sol cop’. També ha assegurat que no coneixia la petició de la Secretaria General de l’Esport de la Generalitat de Catalunya.

Summary: El govern creu que l’Ajuntament de Tarragona va seleccionar un públic espanyolista


A la façana del Palau de la Generalitat, torna a haver-hi una pancarta, ara a favor de la llibertat d’opinió i d’expressió. Aquest matí, els funcionaris havien retirat la pancarta que s’havia penjat ahir, amb el llaç blanc amb una franja vermella. La Junta Electoral espanyola havia ordenat al Departament d’Interior que enviés els Mossos d’Esquadra a llevar-les abans d’avui a les 15.00. Tanmateix, el president Quim Torra hi ha penjat una nova pancarta que fa referència als drets fonamentals d’opinió i expressió, recollits a la Declaració Universal dels Drets Humans. També ha anunciat que presentaria una querella contra la Junta Electoral espanyola per un delicte de prevaricació. Aquesta és la resposta de Torra a les amenaces de la Junta Electoral espanyola i de la fiscalia, que ha anunciat una querella per desobediència contra el president de la Generalitat.

Summary: Torra penja una nova pancarta a favor de la llibertat d’opinió i expressió


La gala dels XIV Premis Ovidi que lliura el Col·lectiu Ovidi Montllor de Músics i Cantants del País Valencià (COM) s’ha fet aquest diumenge a València. Xavi Sarrià ha guanyat el premi a la millor cançó, Feliu Ventura, s’ha emportat el guardó al Millor disc de cançó per ‘Convocatòria’, i Miquel Gil, ha guanyat en la categoria de Millor disc de folk amb ‘Geometries’. També han estat premiades Tesa, que ha guanyat amb ‘Rural’ el guardó al Millor disc de hip hop i electrònica; i ‘Junteu-vos’, del grup Diluvi, que s’ha emportat el Millor disc de mestissatge. Pel que fa al millor disc pop ha estat per a ‘Cante el cos elèctric’, de Gener, i en rock el premi se l’ha endut ‘Abisme infinit’, d’Ofelia. El millor disc d’artista revelació ha anat a Nomembers, mentre que la millor lletra ha estat per a ‘Ombres en la pluja’ de Mans de Destral i els Oratges Canviants. Els premis també ha reconegut la trajectòria de Gramoxone Ska Band i el festival Feslloch. Durant la recollida dels premis han estat diversos els artistes que han fet referència a la situació política, especialment expressant la solidaritat amb els presos independentistes i donant suport a les reivindicacions del Principat.

Summary: Els Premis Ovidi Montllor reconeixen, entre altres, Xavi Sarrià, Tesa, Feliu Ventura i Miquel Gil


Xavier Sala i Martín i Germà Bel han tingut una enganxada a Twitter amb Jordi Cañas, ex-diputat de Ciutadans al Parlament de Catalunya. Tot ha començat arran d’un piulet que ha fet aquesta matinada l’economista Xavier Sala i Martín, en què deia que aniria davant el TSJC a exercir el dret de manifestació i a donar suport a Mas. Cañas ha engegat la picabaralla dialèctica aquest matí i ha contestat a l’economista dient: ‘Palmeros apesebrados acosando a la justicia. El Régimen Micolor.’ Sala i Martín no s’ha mossegat la llengua i no ha tardat a replicar-li. Li ha dit que potser tenia fred de peus i que si acabava entrant a la presó, ja l’aniria a veure, en al·lusió al fet que Cañas és acusat d’un presumpte delicte fiscal. Ja he arribat a Barcelona per anar al TSJC a exercir el meu dret a la manifestació i a l’expressió lliure demà a les 9:30am. — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) October 14, 2015 Palmeros apesebrados acosando a la justicia. El Régimen Micolor https://t.co/tHJ9t6TmCQ — Jordi Cañas (@jordi_canyas) October 14, 2015 Gelos!? Quan entris a la presó per robar (no x posar urnes), també et vindré a veure,encara q siguis un mal educat! https://t.co/NRTaKHezt3 — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) October 15, 2015 @XSalaimartin mira hortera, vete a hacer palmas y a rebuznar al pesebre — Jordi Cañas (@jordi_canyas) October 15, 2015 Jordi Cañas li ha dit ‘hortera’ i l’ha engegat a bramar davant el TSJC. Llavors Germà Bel, candidat de Junts pel Sí a Tarragona el 27-S, ha rellevat Sala i Martín i ha recordat a Cañas que treballa al Parlament Europeu, d’assessor de l’eurodiputat de Ciutadans Juan Carlos Girauta. Cañas, al seu torn, ha continuat atacant i ha recordat a Bel que havia estat membre del consell assessor d’Endesa a Catalunya. Vegeu el seguit de piulets que s’han bescanviat Jordi Cañas i Germà Bel: @jordi_canyas @XSalaimartin Pero el ‘pesebre’ no era el Parlament Europeu? — Germà Bel (@gebelque) October 15, 2015 .@gebelque @XSalaimartin creo que era Endesa, ¿no? — Jordi Cañas (@jordi_canyas) October 15, 2015 @jordi_canyas @XSalaimartin Para nada: muy chiquito visto lo tuyo, y yo ya lo dejé. Tu ahí sigues, apesebrado. ¿No sabes hacer otra cosa? — Germà Bel (@gebelque) October 15, 2015 @jordi_canyas @XSalaimartin Además, vas a comparar: Yo llegué ahí de asesor x Currículum…tu, digamos Q por otras circunstancias de la vida — Germà Bel (@gebelque) October 15, 2015 @gebelque @XSalaimartin chiquito? Diez años como miembro del Consejo Asesor de Endesa en Cataluña dan para mucho. Sabemos porque lo dejaste — Jordi Cañas (@jordi_canyas) October 15, 2015 @gebelque @XSalaimartin llevas apesebrado unos cuantos años. Además lo del cambio de chaqueta no te ha sentado muy bien. Apa, a dar palmas — Jordi Cañas (@jordi_canyas) October 15, 2015 @gebelque @XSalaimartin y lo asesor por curriculum… Jajajajaja, venga hombre. En fin, lo dicho. — Jordi Cañas (@jordi_canyas) October 15, 2015 @jordi_canyas @XSalaimartin El mio disponible online 🙂 El tuyo? Y lo explicas todo..todo? Lo de las ‘circunstancias’ de la vida tambien 🙂 — Germà Bel (@gebelque) October 15, 2015

Summary: Xavier Sala i Martín i Germà Bel se les tenen amb Jordi Cañas a Twitter


El president d’Hongria, Viktor Orban, s’ha reunit amb el president del parlament europeu, Martin Schulz, per tractar de l’entrada de refugiats que volen anar al centre d’Europa. Orban ha afirmat que no és problema europeu sinó d’Alemanya, ‘perquè tots volen anar a aquest país i no es volen quedar a Hongria’. El president hongarès també ha dit que Schengen estava en perill perquè la crisi dels refugiats està fora del control dels líders europeus. Hongria torna a permetre l’entrada de refugiats a l’estació central de Budapest Les autoritats hongareses han tornat a obrir la porta de l’estació central de Budapest als centenars de refugiats que es concentraven a l’exterior des de feia dos dies. La policia que els ho impedia des de dimarts s’ha retirat avui al matí i el miler de refugiats concentrats i acampats a les portes de l’estació de Keleti hi han començat a entrar, sense saber si hi ha trens cap a la veïna Àustria, de camí a Alemanya, la destinació final de molts d’ells. La reobertura de l’estació té lloc just quan el primer ministre hongarès, Viktor Orban, és esperat a Brussel·les per a parlar sobre la crisi de refugiats a Europa, que sols al juliol va arribar a la xifra de 107.500.

Summary: El president d’Hongria: ‘El problema dels refugiats és d’Alemanya; no és un problema europeu’


El president del Parlament d’Islàndia, Steingrímur J. Sigfússon, ha reivindicat la presidenta Carme Forcadell davant els presidents de tots els parlaments europeus a l’assemblea general del Consell d’Europa, a Estrasburg. Durant la seva intervenció, ha dit que a Europa hi havia exemples clars de falta de respecte pels drets humans, per la llibertat d’expressió i pels drets de les minories. ‘Estic preocupat per la situació de Catalunya’, ha dit, abans de mencionar l’ex-presidenta del parlament. ‘Crec que la situació catalana mereix l’atenció d’aquesta assemblea’, ha afegit. Ahir, Sigfússon va expressar per carta la seva preocupació per la sentència contra el procés a l’Assemblea del Consell d’Europa i a la Unió Interparlamentària sobre la sentència, especialment pel cas de Forcadell. La presidenta del congrés espanyol, Meritxell Batet, ha evitat de referir-se a la sentència contra el procés durant la seva intervenció. Ha respost dirigint-se directament a Sigfússon que Espanya és un estat de dret, s’ha presentat a ella mateixa com una barcelonina i ha dit que hi ha dos problemes: un de polític, que caldrà solucionar perquè poc menys de la meitat dels catalans volen la independència, i un altre d’ordre públic. La Síndica General d’Andorra, Roser Suñé, ha parlat en francès i no ha fet cap referència al cas català.

Summary: El president del Parlament d’Islàndia defensa Carme Forcadell davant Meritxell Batet i tots els presidents europeus


‘En el passat, la qüestió d’un estat kurd independent es considerava causa de guerra. N’hi havia prou de dir “Kurdistan” perquè la gent es posés nerviosa. Si l’Irac es divideix, cosa que sembla inevitable, els kurds són els nostres germans.’ Aquestes paraules, publicades al diari Financial Times el 27 de juny de 2014, les va pronunciar Shimon Peres, llavors president d’Israel. I encara més: Benjamín Netanyahu, l’actual primer ministre israelià, manté l’esperit d’aquelles declaracions: ‘Donem tot el nostre suport a un estat independent kurd’, ha dit en alguna ocasió. Però què hi ha darrere d’aquesta simpatia israeliana envers els kurds? Relacions econòmiques i militars El govern de la Regió Autònoma del nord de l’Irac (KRG) nega que tingui relacions econòmiques amb Israel. Sobre la venda de petroli, diuen: ‘Nosaltres venem petroli a mercats internacionals. Tant ens fa qui en compra. La cosa que ens importa és poder armar les nostres forces kurdes de Peixmerga.’ Aquestes declaracions s’assemblen a les que va fer el 1970 el xa de Pèrsia, en una entrevista en un mitjà italià sobre la venda de petroli iranià directament a Israel. Segons un informe publicat a Financial Times el 24 d’agost de 2015, Israel compra al Kurdistan Iraquià el 77% del petroli, que equival a 19 milions de barrils. Pel que fa a la venda d’armes israelianes al govern kurd, Israel és considerat l’únic país de la zona amb una producció d’armes i actualment el poble kurd és l’únic que té una guerra oberta contra l’autoanomenat Estat Islàmic (EI). Els kurds són els que més diners esmercen a comprar armes. Segons algunes fonts consultades, fins i tot pot passar que Israel entreni peixmergues. I encara més: hi ha molts voluntaris israelians lluitant amb els kurds contra EI, una informació que ha estat negada per Falah Mustafa, el ministre d’Afers Estrangers de la KRG. Relacions històriques entre el poble jueu i el poble kurd Jueus i kurds són dos pobles que es consideren minoria al Llevant. Als uns i als altres hom els va recriminar els anhels d’autodeterminació durant dècades. Tanmateix, mentre els jueus van aconseguir el seu somni i van donar forma a l’estat d’Israel, els kurds persisteixen en la lluita per gaudir d’un país independent. Els vincles entre israelians i kurds iraquians tenen una història molt llarga. Quan els kurds es van rebel·lar contra l’arabització del seu territori per part del règim de Baas, Mustafa Barzani, pare de l’actual president, va establir un primer contacte amb Israel. Era el 1963. Els serveis israelians del Mossad van proporcionar armes, diners i suport d’intel·ligència als kurds. Hi ha unes quantes imatges que confirmen la visita de Barzani pare a Israel i també algunes reunions amb el ministre de Defensa de llavors, Moshe Dayan. Israel és envoltat de països que no en reconeixen l’existència. Vol tenir vincles amb pobles de la zona que no siguin ni àrabs ni turcs ni perses. Als anys 1970, quan el poble kurd de l’Irac lluitava contra el règim de Baas, el primer ministre israelià, Menahem Begín, va fer costat a la lluita kurda. Des del punt de vista israelià, els kurds són víctimes de les polítiques àrabs, comparables a l’oprobi que va haver de suportar el poble d’Israel. Després de la campanya genocida del règim de Baas contra els kurds, que va recordar el genocidi dels jueus europeus, Israel va reclamar amb urgència que s’atorgués autonomia als kurds del nord de l’Irac. Aquesta autonomia es reforçà després de la invasió nord-americana a l’Irac el 2003. Des de llavors, les autoritats del govern kurd de l’Irac han mantingut relacions cordials amb els seus veïns, inclòs Israel. L’èxit de la KRG es considera un ‘perill’ per a la majoria dels estats de la zona, perquè ensenya a les minories ètniques que poden aconseguir allò que anhelen. Per una altra banda, el govern israelià, preveient la possibilitat de fer incursions a l’Iran, mira el territori kurd com un aliat contra un enemic comú. Relacions actuals Les relacions entre kurds i israelians s’han reforçat després de la invasió iraquiana a Kuwait i l’acció contra els kurds del nord d’Irac per part del règim de Saddam Husein. Les organitzacions jueves de tot el món han començat una intensa campanya per a reclamar ajuda i solidaritat en favor dels kurds i demanar als Estats Units que fes pressió sobre l’Irac. A més, s’ha activat una poderosa propaganda que beneficia la relació dels EUA amb el poble kurd. Després de la invasió nord-americana contra Saddam Hussein, la premsa turca deia que Israel donaria suport a la divisió de l’Irac i que Massud Barzani encapçalaria un estat kurd independent al nord del país. Per una altra banda, i després de l’atac israelià al comboi turc, la flotilla de la llibertat o Mavi Marmara, les relacions entre Turquia i Israel es van congelar. A més, el Partit de Justícia i Desenvolupament (AKP) de Turquia manté relacions estretes amb Hamàs, que Israel considera una organització terrorista. Aquest empitjorament de l’aliança entre Turquia i Israel afavoreix també la bona relació israeliana amb la KRG. Sens dubte, la caiguda del règim de l’Irac i la creació de l’autonomia kurda al nord del país fou el començament d’una nova etapa de relacions entre Israel i la KRG.

Summary: Kurdistan i Israel: una aliança estratègica


Manolo Tomás és un dels portaveus històrics de la Plataforma en Defensa de l’Ebre. Des de l’any 2000, aquesta entitat ha bregat en diferents fronts per garantir el futur del riu, del delta de l’Ebre i, de retruc, donar veu a una terra massa acostumada a ser l’últim mico. Quan el temporal Glòria sembla que amaina, és moment de començar a fer valoracions. Tomás diu que cal esperar que l’aigua s’enretiri dels arrossars, els quals probablement es podran recuperar. Però ens alerta que el Delta va desapareixent de mica en mica, i les pluges d’aquests dies ens ho recorden. La mar cada dia li guanya més terreny i l’explotació que fa l’estat espanyol de l’Ebre evita que baixin nous sediments, fet que aboca el Delta a la desaparició. —Teniu balanç de danys ara mateix? —El mar va pujar un metre i mig, i acostuma a estar mig metre per sota. Per tant, va sobrepassar un munt de finques. Però fins que no es retiri aquesta aigua de les terres és precipitat fer balanços. Una altra cosa és que batlles i batllesses del territori aprofitin l’ocasió per plantejar més coses. Hi ha vint mil hectàrees al Delta i, de moment, se n’han vist afectades unes 3.000, tot i que crec que en són més. Això s’haurà de concretar els pròxims dies. Per això dic que si algú dóna xifres, crec que corre massa i és agosarat. —Però els arrossars se’n veuran afectats? Hi ha entrat una gran quantitat d’aigua salada. —Sí, se’n poden veure afectats en el sentit que si no se’n treu la salinització, no s’hi podrà cultivar arròs. Però els arrossars es podran regenerar tornant-los a omplir amb aigua dolça. És un procés. La campanya d’obertura dels camps és al març, de manera que possiblement no hi haurà temps de netejar les terres abans. Però això s’ha d’estudiar, i se n’abordarà una actuació els dies vinents. —Havia passat abans? —D’episodis d’entrada d’aigua de mar als arrossars n’hi ha cada any. Però tanta com enguany, no ho havíem vist mai. Quan passa, el primer any hi ha una minva de la producció, perquè la terra no té les característiques adequades. Aquesta vegada l’entrada ha estat tan forta, que haurem d’esperar que es netegi. Però sí, hi ha un procés de recuperació. Les imatges per satèl·lit són molt impactants, però cal matisar una cosa. Una part de l’aigua pot ser aigua de pluja. Ens hem de tranquil·litzar i fer un balanç seriós. I una cosa en què poca gent pensa són les muscleres, la majoria han quedat desarmades. I són una font de riquesa. N’hi ha des de l’any 1962, per tant, hi ha gent que des de llavors ha treballat en estructures damunt l’aigua. No hi havia hagut mai aquesta virulència. També és cert que hi ha hagut temporals forts, però com que el Delta era molt llarg, hi havia platges que feien funció d’amortidor. Però les platges, no només del Delta sinó de mig Catalunya, són tan esquifides i curtes, que ja no poden fer de barrera. Hi ha un debat que anirà creixent les pròximes setmanes, que és quines mesures s’han d’aplicar per a evitar afectacions en un cas similar. —La construcció de dics a la mar és una opció que s’ha comentat molt, aquests darrers dies. —Aquí rau el debat. Nosaltres estem en contra de tot allò que sigui una obra dura. Per una raó molt senzilla. El Delta és dinàmic i es mou. Aquesta mena d’estructures podrien fixar el Delta una temporada. Però a la llarga, si no s’ha fixat amb sediments, passarà igual com ara. La dinàmica de costes és mòbil, té vida. Si tu poses una estructura rígida damunt un camp flexible, l’única cosa que fas és guanyar temps, però tard o d’hora tornes a la mateixa situació, amb l’agreujant que hauràs fet una inversió molt gran de diners i d’esforços. Jo crec que només serviria per a les empreses que fessin les obres. —Hem de patir per la desaparició del Delta? —Fa temps que el Delta va desapareixent. Jo tinc la teoria que la Confederació Hidrogràfica de l’Ebre, que és qui gestiona el riu, ha programat la desaparició del Delta. Està pensada des del moment que s’aproven plans hidrològics que programen més embassaments que retenen els sediments que poden baixar cap al delta i amplien les hectàrees de regadiu que minven els cabals. I el més important és que en els plans hidrològics d’abans del 2014 el riu acabava a Tortosa. Això vol dir que no hi havia cap política de manteniment i de conservació del Delta. Per això dic que la degradació del Delta és una degradació programada per llei. —Perquè ho entenguem: els dos principals problemes són, per una banda, que creix el nivell de la Mediterrània a causa del canvi climàtic i, per una altra, que els cabals del riu no porten prou sediments perquè s’ampliï el delta de l’Ebre. –Exactament. Està estudiat que el mar puja entre un centímetre i tres centímetres cada any, i que el Delta s’enfonsa entre dos centímetres i quatre cada any per l’activitat humana. Això sempre ha estat així. Passa que, quan el riu tenia força, fa quaranta o cinquanta anys, portava sediments i aquests sediments es repartien per les finques, mantenint l’altura del Delta. No sé si ho sabeu, però ara l’Ebre alimenta 980.000 hectàrees de regadiu i dos-cents grans embassaments. Només dir-vos que des del 2016 hi ha cinquanta nous embassaments i a les 980.000 hectàrees se n’afegeixen 450.000 més. I això, en un moment de canvi climàtic en què està demostrat que baixa menys cabal d’aigua pel riu. La mort del Delta està programada, perquè la planificació hidrològica no té criteris ambientals, sinó productius de llum i de regadius. S’obliden que dins la plataforma deltaica hi viuen 60.000 persones. I això fa anys que ho denunciem. La mar s’endinsa als arrossars a la platja de la bassa de l’Arena, al delta de l’Ebre. —I com millorem el cabal? —Per a la supervivència del Delta cal que baixin més sediments, i si han de baixar de manera natural, cal augmentar-ne el cabal. Especialment, cal facilitar la sortida de sediments de Riba-roja i Mequinensa. Tots els sediments que calen al Delta són allà. Són els del Segre i els que vénen del Pirineu aragonès. Però sabeu què? Doncs que la seva gestió i propietat són privades. Són en mans d’Endesa, que en té la concessió fins al 2066, i cadascú té les seves prioritats. Nosaltres ho denunciem, però no som uns interlocutors forts. Aquesta feina l’haurien de fer la Generalitat i les institucions ebrenques, però no ho han fet mai. —La Generalitat no ha intercedit mai? —La Generalitat té una postura ambivalent i ambigua, i fins i tot oportunista. Oficialment, dóna suport al manteniment del Delta, però a la pràctica a Catalunya han posat en marxa 170.000 noves hectàrees de regadius, el canal Segarra-Garrigues que és el transvasament del Segre cap a Barcelona, i el canal Xerta-Sénia que és el transvasament cap a Castelló. —Hi ha cap mirada optimista possible, per a acabar? —Ara és un moment d’urgència. Molta gent s’estira els cabells i demana mesures immediates de cara a la mar. Però no ens podem oblidar que la fortalesa del Delta no ve de la mar, sinó del que baixa riu amunt. Entenem que hi hagi gent que tingui pressa i vulgui fer coses d’urgència, però això només pot ser per a guanyar temps. De solucions, n’hi ha. S’ha de donar veu a la comunitat científica, perquè és un dels espais més estudiats de la península Ibèrica, conjuntament amb Doñana, i que proposin solucions amb una certa durada, i compatibles amb el canvi climàtic que tenim a sobre.

Summary: Manolo Tomás: ‘La mort del delta de l’Ebre la tenen programada de fa anys’


El regidors del PP a l’Ajuntament de Barcelona han col·locat abans que comencés el ple d’aquest divendres un retrat del rei espanyol Felipe VI en senyal de protesta per la retirada del bust de Juan Carlos I. Tant el PP com C’s han considerat ‘il·legal’ la decisió de la batllessa de Barcelona, mentre que CiU ho ha titllat de ‘pantomima’ i el PSC ha criticat la ‘unilateralitat’ de l’acció. En canvi, tant ERC i la CUP han felicitat Colau. Els republicans han ironitzat dient que una de les funcions de l’Ajuntament és ‘netejar’ el consistori, mentre l’esquerra independentista ha celebrat la retirada del ‘cap dels torturadors’, en referència a unes declaracions d’Arnaldo Otegi.

Summary: Fernández Díaz col·loca un retrat de Felipe VI on hi havia el bust de Juan Carlos I


Els comuns volen un referèndum a Catalunya, però no hi donaran el seu aval si no desprèn ‘efectivitat’. És a dir, volen que tingui efectes jurídics, que interpel·li la majoria i que arrossegui reconeixement internacional, tres garanties per desmarcar-lo del procés participatiu del 9-N de 2014. Per això, el cap de files d’En Comú Podem, Xavier Domènech, ha instat JxSí i CUP a posar sobre la taula una fórmula que compleixi les tres condicions tot i no rebre l’aval de Madrid: ‘Si això es pot aconseguir sense un pacte amb l’estat, cap problema’, ha dit en una entrevista l’ACN. Ara bé, és una via que veu ‘complexa’. Una setmana després de la cimera al Parlament, Domènech, que s’ha mostrat ‘disposat a escoltar totes les propostes’, ha descartat fixar terminis tant per a la negociació amb l’estat espanyol com per a la convocatòria del referèndum. I ha advertit de ‘certa perplexitat i desconcert’ a les files independentistes pels canvis al full de ruta els darrers mesos. Domènech entoma en positiu que la cimera pel referèndum de divendres passat recuperi un concepte ‘abandonat’ pels independentistes i veu ‘essencial’ que en qualsevol cas la consulta vinculant respongui a aquestes tres condicions per convertir-la, precisament, en referèndum. ‘El debat no és si referèndum pactat o unilateral, sinó efectiu’, ha remarcat Domènech durant l’entrevista a l’ACN. Per això, una ‘repetició’ del procés participatiu de fa dos anys no seria útil per als comuns: ‘Un nou 9-N és l’eina per produir un desafiament? Crec que no’. En aquest context, els comuns estan ‘expectants’ que el Govern, i en concret les conselleries d’Oriol Junqueras i Raül Romeva, especifiquin com preveuen desenvolupar el referèndum que el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, va posar sobre la taula durant el debat de la qüestió de confiança al setembre. ‘Si la proposta de la majoria governamental reuneix les garanties, hi serem’. Ara bé, Domènech veu ‘complex’ d’aconseguir-ho sense l’aval de l’estat. ‘Deixem que ells diguin quines són les seves propostes’, els ha convidat l’arquitecte del nou subjecte polític de les esquerres. ‘Nosaltres estem disposats a escoltar totes les propostes, no ens limitarà’, ha afegit en recordar que la via de referèndum unilateral, fixada per JxSí i CUP al debat de política general, no estar desenvolupada ni detallada. ‘Catalunya ha de poder construir-se a si mateixa sense estar subordinada a un govern de l’estat que no té proposta? Sí. Però has d’estar segur que mires cap endavant, no que fas coses que més que desafiar demostren debilitat. Un nou 9-N ara mateix no sé si és la resposta que la gent espera’, ha reblat a l’ACN. Els comuns, al marge dels terminis A més, el portaveu dels comuns ha recordat que Puigdemont no va fixar terminis per al referèndum durant la cimera. Ni per a la convocatòria ni per a la negociació amb l’estat. I de fet, els comuns no en són partidaris: ‘No jugaré a fulls de ruta que no es compleixin. Ja ho hem viscut massa, cal parlar més de propostes que de fulls de ruta’, ha advertit després d’una setmana en què JxSí i la CUP han discutit als mitjans sobre el marge que s’ha de concedir a l’estat per intentar la via pactada. Perplexitat i desconcert entre els independentistes Malgrat tot, Domènech, que no va assistir finalment a la cimera, considera que la trobada de divendres és positiva per reunir les forces al voltant del dret a decidir. Ara bé, hi va trobar a falta concreció prèvia. En aquest context ha advertit també dels ‘canvis’ al discurs de les forces independentistes els darrers mesos: un calendari inicial de 18 mesos per assolir la independència, la proposta de Puigdemont de ‘referèndum o referèndum’, i ara una consulta acordada sobre la taula. Per Domènech, els dirigents de JxSí i CUP no han ‘explicat gaire’ el perquè d’aquests canvis ‘dràstics’ al full de ruta: ‘Hi ha certa perplexitat, és normal’, ha apuntat en una crida a no afegir ‘soroll’ al voltant de la campanya i de la comissió executiva del Pacte Nacional pel Referèndum. ‘Hi ha cert desconcert comprensible, una certa i justificada desorientació’ , ha afegit.

Summary: Domènech sobre el RUI: ‘Estem disposats a escoltar’


Des d’avui, els vehicles que circulin pel centre de la ciutat de València no podran superar els 30 km/h. Ho va anunciar ahir l’Ajuntament de València, en una mesura que pretén de pacificar el trànsit des de l’anomenada ronda interior fins al centre de la ciutat. Amb la limitació també pretenen que els vehicles privats, el transport públic, els ciclistes i els vianants puguin compartir l’espai. A més de retornar simbòlicament a la plaça de l’Ajuntament el caràcter de plaça i afavorir que el centre històric sigui un espai de vianants, la campanya ‘El centre ja va a 30‘ vol augmentar la seguretat i evitar accidents, millorar la qualitat ambiental, incrementar l’espai per a les persones i potenciar el comerç de proximitat. La mesura, que no preveu en un primer moment sancions, també espera de reduir el 50% del trànsit de pas pel centre històric. Pel batlle, Joan Ribó, és el primer pas per a aconseguir que per dins de la ronda interior acabin circulant vehicles autoritzats i prou. Vídeo de la campanya:

Summary: L’Ajuntament de València limita la velocitat pel centre històric a 30 km/h


Els incidents a l’estret d’Ormuz, l’estreta boca de mar que dóna accés al golf Pèrsic, o al golf Arabo-Pèrsic, han fet créixer l’alarma mundial. Uns atacs pocs clars contra diversos petroliers i un atac per part de l’Iran contra un dron dels Estats Units han elevat la tensió al màxim. Les amenaces dels Estats Units contra l’Iran i la guerra interposada que mantenen l’Iran i l’Aràbia Saudita en diverses àrees del Llevant continuen alarmant la comunitat internacional, que tem una escalada de la tensió més gran encara. Sobretot, per les conseqüències econòmiques globals que tindria. Què és l’estret d’Ormuz? L’estret d’Ormuz és una llenca d’aigua que connecta l’oceà Índic amb el golf Pèrsic. Té uns cinquanta quilòmetres d’amplada en el seu punt més estret, però a causa de la profunditat, els vaixells només poden circular per dos corredors, un d’entrada i un d’eixida, que no fan més de quatre quilòmetres d’amplada. La proximitat a terra i el fet que les maniobres siguen molt delicades i s’hagen de fer amb molta cura fan que el pas per aquest estret siga un dels més perillosos i difícils del planeta. La tensió entre els països i la presència de pirates al golf de Somàlia dificulta encara més la situació. Per què és important l’estret d’Ormuz? És la benzinera del món. Per l’estret, hi circulen cada dia en petroliers vint milions de barrils de petroli, cosa que equival a una tercera part de tot el petroli que circula en vaixells. També hi passa una tercera part del gas, sobretot provinent de Catar. Dins el golf Pèrsic, hi ha els jaciments de petroli i gas més importants del món i el pas per Ormuz era fins fa poc l’única manera de transportar-lo. Ara hi ha dos grans oleoductes que intenten disminuir l’impacte de l’estret, un que travessa tot l’Aràbia Saudita i ix al mar Roig i un altre que travessa els Emirats Àrabs Units per anar al golf d’Oman. Però aquests oleoductes no poden transportar la quantitat de petroli que transporten els vaixells. Hom considera que la gran part del petroli produït per l’Aràbia Saudita i l’Irac i gairebé tot el que produeixen l’Iran, els Emirats Àrabs, Kuwait, Catar i Bahrain circula per aquesta via marítima. Es pot interrompre el trànsit dels petroliers o tancar el Golf? Què passaria? Si l’estret d’Ormuz deixa de ser practicable, l’economia mundial es podria col·lapsar ràpidament per la manca de cru. La major part d’estats tenen reserves estratègiques, però no poden durar gaires mesos. Interrompre el pas no seria gaire difícil, només caldria impedir el trànsit pels dos petits marges per on han de circular obligatòriament els vaixells. Ara bé, això significaria la guerra. La Cinquena Flota Naval dels Estats Units té com a missió principal mantenir obert aquest estret. L’Iran podria tancar l’estret? L’Iran està sotmès a dures sancions dels Estats Units que compliquen molt la seua economia. La temptació de tornar el colp tancant l’estret és lògica, però significaria que l’Iran no podria exportar petroli i, per tant, perdria també la seua principal font d’ingressos. En aquest sentit, no ho sembla pas, una opció lògica. La circulació per l’estret s’ha interromput mai? Completament, no. Durant la guerra entre l’Iran i l’Irac, molts petroliers es van veure afectats per les operacions militars i els atacs, però mai no es va arribar a prohibir del tot la navegació. El 2011, quan els Estats Units va imposar les sancions contra l’Iran per a castigar l’intent d’adquirir material nuclear, el govern iranià va amenaçar amb el tancament de l’estret, però no hi ha insistit més des d’aleshores. Ara alguns observadors consideren que darrere els atacs no identificats contra petroliers podria haver-hi els iranians, amb la voluntat de dificultar el pas sense assumir-ne les conseqüències. Quants petroliers han estat atacats aquestes darreres setmanes? Entre maig i juny, hi ha hagut sis atacs importants contra petroliers, de diverses companyies i amb diverses banderes. Un d’ells, de l’Aràbia Saudita, portava més de dos milions de barrils; dos, un de l’Aràbia Saudita i un de les Illes Marshall, portaven prop d’un milió de barrils cadascú; i tres més, de Noruega, els Emirats Àrabs Units i el Panamà, quantitats menors. La tensió ja afecta l’economia? Sens dubte. El preu del transport de petroli ha pujat. A part de l’augment del preu del transport en si, hi ha l’anomenat ‘premium pel risc de guerra’. Per aquesta assegurança, cada vaixell pagava 30.000 dòlars a primer d’enguany, i ara paguen 185.000 dòlars de mitjana. Aquestes despeses addicionals i la caiguda dels estocs de reserva han fet que el preu del petroli haja pujat un 11% aquestes darreres setmanes en alguns mercats. Pot esclatar una guerra si continuen els atacs? Una guerra entre els Estats Units i l’Iran pot esclatar en qualsevol moment per causes diverses, a la vista de l’agressivitat de Donald Trump i del tancament del règim iranià a qualsevol possible pacte. El secretari d’estat nord-americà, Mike Pompeo, va dir, poc després dels primers atacs, que els Estats Units garantirien el trànsit dels vaixells però sense aclarir com.

Summary: Ormuz, el tic-tac de la guerra pel petroli


Kanbo, Arnaga Etxea. La casa que es va construir i on va viure Edmond Rostand, l’autor de l’obra teatral Cyrano de Bergerac. Aquest és el lloc on s’ha fet l’acte de formalització de l’anunci de dissolució d’ETA. És un acte que ve precedit per una dissolució per fascicles. De fet, tot semblava anunciat ja l’octubre del 2011, quan es va comunicar que l’organització basca abandonava l’activitat armada de manera definitiva. Aquestes últimes setmanes, el degoteig d’informacions, cartes i comunicats no ha parat. I avui la cosa es formalitza definitivament. A Kanbo, en un acte anunciat com un ‘esdeveniment per a l’avenç en la resolució del conflicte al País Basc’, hi eren convocats els partits, les institucions, els sindicats i altres organismes polítics, econòmics i socials. Vigilància intensiva Casa Arnaga i una mica de jardí (fotografia: Pere Cardús). Arnaga Etxea –mas Arnaga (originalment, Arraga)– és pràcticament un castellet al País Basc Nord envoltat de jardins, fonts, camps de gespa segada arran, glorietes i cases per al bestiar i els servents. Vaja, un lloc molt diferent d’aquelles parròquies i fàbriques on es reunien els fundadors d’ETA a final dels cinquanta. Hi fa fred, però avui no ha plogut, de moment. En arribar-hi, la primera escena ha estat la d’un periodista –diguem-ne així per entendre’ns– d’una televisió d’extrema dreta espanyola assetjant a peu d’aparcament Paul Ríos, un dels convidats i home de pau a l’ombra, quan tot just sortia del cotxe. Com que Ríos, un dels pencaires de la pau i actual col·laborador d’Ibarretxe a l’Agirre Lehendakaria Center, no li feia cas, l’individu s’ha girat mirant la seva càmera: ‘Aquesta és la seva democràcia.’ Quan a primera hora m’he aproximat al recinte amb el cotxe, ja he pogut comprovar uns quants punts de vigilància i seguretat. Privada, diguem-ne. O sense uniformes enlloc. Amb el cotxe aparcat i caminant cap al lloc reservat per als periodistes, podia veure els homes i dones apostats cada vint metres en el perímetre d’Arnaga Etxea. Els GAL fa temps que van deixar d’actuar, però la violència dels estats té moltes formes i cal estar alerta. De fet, aquests últims anys s’ha comprovat que la pau té diversos adversaris. I avui es reuneixen aquí els principals promotors de la pau. Presències i absències significatives Curiosament, els governs basc i navarrès, en un atac gelosia, no han enviat ningú a Kanbo. Com a convidats: vuit càrrecs electes del País Basc Nord –un diputat, consellers regionals i càrrecs municipals– i dos del sud –el president de la Junta General de Guipúscoa i una dirigent d’Udalbiltza. A més, l’ex-batlle de Kanbo i actual diputat a l’Assemblea francesa, Vincent Bru, i el president de la Mancomunitat Basca (la nova institució del nord), Jean René Etchegaray, han intervingut en la salutació de l’acte. Dels partits, no han vingut pas els unionistes del sud. Sí que hi eren el PNB, Bildu, Podem, Eusko Alkartasuna, Alternatiba, Sortu, La République en Marche (del president Macron), Union des Démocrates et Indépendants, Les Républicains, Parti Socialiste, Europe Écologie i Euskal Herria Bai. També hi han estat presents els representants d’organitzacions socials com Etxerat, Sare, Ikastolen Elkartea, Bilgune feminista i la Universitat del País Basc, entre més. Han fet de mestres de cerimònies els organitzadors de l’acte i pares del procés per a desactivar el conflicte: l’advocat sud-africà i lluitador contra l’apartheid Brian Currin; el secretari general de la Interpol entre 1985 i 2000, Raymond Kendall; el professor de la Universitat de Tel Aviv Alberto Spectorovsky, del Grup Internacional de Contacte; Anaiz Funosas, presidenta de Bake Bidea; i Agus Hernan, coordinador del Fòrum Social Permanent. Gerry Adams i Arnaldo Otegi fan disparar les càmeres Gerry Adams és rebut per Brian Currin i Jean René Etchagaray a casa Arnaga (fotografia: Pere Cardús). La comitiva de personalitats internacionals era formada per l’ex-primer ministre irlandès, Bertie Ahern; l’ex-cap de gabinet de Tony Blair, Jonathan Powell; l’ex-cap de govern del Districte Federal de Mèxic, Cuauhtémoc Cárdenas; l’ex-president del Sinn Féin, Gerry Adams; i l’ex-director del Fons Monetari Internacional, Michel Camdessus. També hi han assistit els històrics dirigents abertzales Rafa Díez i Rufi Etxeberria, l’ex-dirigent d’ETA Eugenio Etxebeste, i el més abertzale del PNB, Joseba Egibar. Cap a quarts d’onze han començat a arribar els convidats, que han estat rebuts per Currin, Hernan, Funosas i Etchegaray. L’arribada de Gerry Adams és la que ha despertat més expectació. L’ex-dirigent del Sinn Féin i actual diputat al parlament irlandès ha acompanyat des del principi l’esforç per emprendre un procés de pau al País Basc. També l’arribada d’Arnaldo Otegi i el president de l’Euskadi Buru Batzar del PNB, Andoni Ortuzar, han fet sonar centenars de càmeres. Currin no es mossega la llengua sobre els governs El minut de silenci que ha iniciat l’acte de Kanbo (fotografia: Bake Bidea). L’acte ha estat senzill. Sense complicacions. Ha començat amb un minut de silenci dedicat a totes les víctimes del conflicte. Brian Currin ha dirigit unes paraules en nom dels organitzadors. Ha recordat que el Grup Internacional de Contacte es va crear després d’haver parlat amb partits i societat civil, però sense la participació dels governs. ‘Aquest procés neix del poble’, ha certificat, abans d’explicar el sentit i la tasca del seu equip. També ha observat que l’acte d’avui reunia els bascs de tot el país des d’aproximacions diferents. ‘El dia d’avui és un dia de celebració després del comunicat d’ahir’, ha dit. ‘Aquest procés de pau és únic. No conec cap altre procés de pau que nasqués de l’arrel. Quan els governs van decidir que no hi volien participar, la societat civil va voler continuar avançant. Haurem de recordar molt aquest 4 de maig i que sigui un dia per a recordar per al poble basc.’ Currin no s’ha mossegat la llengua a l’hora de retreure l’absència dels governs a l’acte d’avui: ‘És una pena.’ El camí per a arribar a Kanbo El president de la Mancomunitat basca, Jean René Etchegaray, ha donat la benvinguda als assistents i ha recordat els objectius de la Declaració d’Aiete. Ha recordat que es dirigia a ETA en primera instància, però també a una resposta dels governs dels estats espanyol i francès. Ha explicat que ETA va respondre a la petició de la declaració tres dies després, però que els governs no ho van fer pas a continuació. I que l’absència d’una resposta positiva dels governs no va frenar la voluntat de la societat civil i del moviment sobiranista per emprendre un procés de pau. També ha reivindicat la feina dels anomenats ‘artesans de la pau’ en el complicat procés de desarmament. Etchegaray ha explicat que la institució que presideix va acompanyar tot aquell procés. Per acabar, ha fet seva la frase del dramaturg que va fer construir la casa Arnaga: ‘És en la foscor que cal crear la llum.’ Powell, l’ex-cap de gabinet de Tony Blair, ha fet un repàs breu de la feina feta entre la Declaració d’Aiete, l’octubre de 2011, i l’acte d’avui. Ha començat recordant que Gerry Adams i ell mateix eren a Irlanda fa tres dies en un acte de reconeixement de les víctimes i que van poder recordar la tasca complicada i llarga del procés de pau a Irlanda del Nord. Powell ha explicat que Kofi Annan i Gro Harlem Brundtland, dos dels presents a Aiete el 2011, no havien pogut venir, però que havien fet arribar les aportacions a la declaració que es llegiria. L’exemple de l’IRA: la ràbia i la venjança Gerry Adams ha mirat de dirigir unes paraules en èuscar en la seva salutació. I ha demanat excuses per la mala dicció, cosa que ha fet riure els assistents. Amb l’exemple de l’IRA, Adams ha explicat que quan hi ha voluntat, per molt difícil que sembli, és possible obrir espais de pau. I ha reconegut que era més difícil construir la pau que no emprendre un conflicte armat. També ha recordat que la pau exigia la feina de molts anys. ‘Demano als governs francès i espanyol que donin signes positius que facilitin l’aproximació dels presos bascs. Jo també vaig ser a la presó.’ I ha dit que la pena la complia ell i que no es podia afegir una pena a la família dels presos. ‘Hem de mirar al futur del País Basc. El Sinn Féin estarà amb vosaltres. La ràbia no és cap política i la venjança no és cap solució. Espero que els nostres néts no ens vegin com uns venjatius.’ Els riscs que cal assumir Arnaldo Otegi saluda Brian Currin a l’arribada a Arnaga (fotografia: Pere Cardús). Michel Camdessus ha llegit una breu declaració de Kofi Annan: ‘Els conflictes no es poden arreglar amb les armes. El diàleg polític és determinant per a construir una pau duradora. Queda molt per fer per curar les ferides de més de quaranta anys de conflicte. El dia d’avui s’hauria de saludar a tot Europa.’ Bertie Ahern, l’ex-primer ministre irlandès dels anys decisius del procés de pau, ha felicitat tots els implicats per la feina feta des del 2011. També ha felicitat ETA per la declaració d’ahir i per haver demanat perdó a les víctimes. Ha volgut reconèixer els riscs assumits per molta gent. ‘Sóc conscient dels riscs que cal assumir en un procés com aquest’, ha dit Ahern. ‘Espero que els vostres esforços tindran seguiment per part del govern espanyol’, ha reivindicat. I després ha recordat que ell va rebre crítiques quan va decidir facilitar el procés, però que era una situació que després compensava molt. La lluita continua Cuauhtémoc Cárdenas, l’ex-alcalde de Mèxic, ha dit que s’havia arribat al final d’un cicle i el començament d’un altre. I que els objectius del poble basc continuaven. ‘La lluita del poble basc per la unitat i l’expressió sobirana no s’acaba’, ha dit Cárdenas, i ha afegit que els militants d’ETA continuarien treballant per la llibertat i la reunificació del País Basc des d’altres entitats i organitzacions. Ha fet referència a la lluita per les llibertats i els drets civils, que no s’ha d’acabar mai. Mirar el futur: Declaració d’Arnaga Una jove de Gernika llegeix la declaració en èuscar (fotografia: Bake Bidea). Una vegada han parlat els representants internacionals, una noia de Gernika ha llegit la Declaració d’Arnaga (pdf) en èuscar a l’exterior de la casa. Vol ser el símbol d’un País Basc que mira al futur. També s’ha llegit en castellà, francès i anglès. Els assistents a l’interior de la casa han sortit al jardí per acompanyar la declaració. El text celebra la decisió d’ETA i demana que la resta de parts del conflicte facin la feina que encara queda per fer per a un procés de pau durador. ‘La construcció de la pau demana un diàleg polític entre les parts’, diu la declaració, que afegeix que cal respectar els objectius polítics de les parts si es defensen de manera pacífica i democràtica. La declaració recorda que el govern espanyol no ha volgut dialogar des que es va fer la Declaració d’Aiete. I demana que es faci el procés de reconciliació, el qual exigirà un esforç de tothom. També recorda que s’ha de resoldre la situació dels presos i dels ex-militants d’ETA que encara no han pogut tornar a casa. L’acte s’ha acabat amb aquesta exigència d’esforç per la pau al govern espanyol. Ha estat una de les peticions constants dels representants internacionals i dels promotors del procés del pau. Avui s’ha celebrat que una de les parts del conflicte armat al País Basc hagi fet la seva part per la pau. Però no s’ha pogut celebrar un procés de pau complet perquè l’estat espanyol –i en menor mesura, l’estat francès– no han fet la seva contribució. Aquest ha estat el clam a casa Arnaga, a Kanbo, i la reivindicació màxima de la declaració que signen Michel Camdessus, Bertie Ahern, Pierre Joxe, Hubert Védrine, Cuauhtémoc Cárdenas, Gerry Adams i Jonathan Powell. Continuarà mirant cap a una altra banda, el govern espanyol? Continuarà girant l’esquena a la pau? Potser no cal que esperi, com el Cyrano d’Edmond Rostand, a l’últim alè de vida per revelar el seu drama i posar-hi remei. Tot seguit, us oferim els vídeos íntegres de l’acte d’avui, des de l’arribada dels convidats fins a la ronda de valoracions polítiques posteriors: En francès: En anglès: En èuscar: En castellà:

Summary: De la dissolució d’ETA a l’exigència al govern espanyol: absències, llengües no mossegades i Cyrano de Bergerac a Arnaga Etxea


La Sexta ha publicat una nova enquesta sobre el 27-S. L’empresa encarregada de fer-la ha estat Invimark i el resultat és semblant al de les que han aparegut fins ara. Junts pel Sí: 63 escons (41,3%) Ciutadans: 19 escons (13,9%) Catalunya Sí que es Pot: 17 escons (13,2%) PSC: 15 escons (11,1%) PP: 13 escons (9,6%) CUP: 8 escons (5,9%) Unió Democràtica: 0 escons (1,8%)

Summary: Nova enquesta de la Sexta sobre el 27-S: victòria independentista


La presidenta del govern de les Illes, Francina Armengol, mantindrà una reunió amb el sector turístic –empresaris, sindicats i treballadors– dilluns que ve a la tarda per acordar un bloc de mesures que presentaran conjuntament davant el govern espanyol per a solucionar la situació de la fallida de l’operadora turística Thomas Cook. Ho ha dit avui davant els mitjans durant la visita a la Fira del Mercat Social i el Mercat Ambulant Solidari de la Fundació Granota, als Jardins de la Misericòrdia de Palma. Ha volgut reiterar que està preocupada per les empreses afectades, la connectivitat i els treballadors perjudicats per la fallida, uns aspectes que formen els ‘tres eixos bàsics’ en els quals el govern se centrarà per ‘evitar els màxims desavantatges’ d’aquesta fallida, ha assegurat. El govern balear ha manifestat la seva acció conjunta per a treballar amb l’espanyol, els empresaris del sector turístic i els sindicats i institucions de les Illes. Armengol també ha mostrat el seu agraïment a la ministra de Turisme espanyola en funcions, Reyes Maroto, i a tot el sector turístic afectat, que, assegura, ‘manté una actitud receptiva’. Quant a les Canàries, Armengol ha assegurat que a les Illes i al ministeri espanyol de Turisme treballen de manera absolutament coordinada. A més, ha manifestat ‘màxima tranquil·litat’ quant als turistes que falten repatriar a les Illes i ha assegurat que el retorn d’aquests turistes es garanteix malgrat la situació, que és complexa i difícil. Per això ha expressat que Thomas Cook haurà de donar explicacions de la fallida, com ja n’ha demanat el govern britànic, per la poca informació que han rebut els treballadors.

Summary: Armengol presentarà un bloc de mesures al govern espanyol arran de la fallida de Thomas Cook


Parlem amb Esther Lorente, filla de Nou Barris, activista independent del 15-M i advocada especialista en dret d’habitatge. Ha estat vinculada a moviments socials per l’habitatge digne i pel millorament de la justícia. —Cada dia hi ha més famílies en situació de risc, amenaçades de desnonament, amb greus problemes per a pagar els lloguers. Vivim una situació d’emergència social? —La situació actual és greu i és filla d’una mala praxi política, i de poca voluntat de solucionar les coses. —Què ens hi ha portat, fins ací? —Quan esclata la bombolla el 2008, comencen a fer-se execucions hipotecàries. La gent s’havia endeutat molt i no podia pagar. El 2011, cap al 15-M, fa set anys, la situació era molt greu, la gent comença a organitzar-se, però no és fins el 2013, arran d’una sentència europea, que no hi ha un canvi en la regulació del procediment d’execució hipotecària. Abans no hi havia possibilitat de defensa, però des d’aquesta sentència es pot al·legar l’existència de clàusules abusives. Del 2013 al 2018, hi ha hagut un tsunami de sentències de la Unió Europea, en la línia de protecció de les persones, dels drets dels consumidors, que també són drets humans. Hem aconseguit molt des d’aleshores. —El risc ja no són les hipoteques? —Tinc molts clients que resisteixen a casa seva sense pagar per l’abusivitat de la clàusula de venciment anticipat. Aquesta clàusula diu que si deixes de pagar una quota, poden demanar la totalitat i subhastar la casa. La declaració d’abusivitat d’aquesta clàusula impedeix als bancs que executin les hipoteques, podran reclamar les quotes impagades, però no el total, ni podran subhastar els habitatges. Això encara avui és sub iudice pel Tribunal de la Unió Europea. A més, cap al 2015 comencen a fer-se titolitzacions, que, al meu entendre, són un frau de llei com una casa. —En què consisteixen i per què són un frau? —Les entitats bancàries fan paquets d’hipoteques i les donen a un fons que les gestionarà. És una cessió disfressada. Els bancs han netejat la seva comptabilitat, i ho han passat tot als fons voltors. —Ho han cedit o s’ho han venut? —Es diu que s’ho han venut per un 4% del que realment es deu. Si tu deus cent, ells ho compren per quatre, i a tu et reclamaran cent. Si aconsegueixen cinc, ja han guanyat. Si estires el fil, veus que els bancs i els fons voltors són ells mateixos. —Com actuen els fons voltors? —Apliquen una pràctica absolutament agressiva contra la gent. Són comercials agressius. Als meus clients els passa. Els recorden què els deuen, els amenacen que perdran la casa el mes que ve. Menteixen. Ells saben que no ho poden fer perquè el jutjat ja no ho tira endavant. Truquen a la gent, tenen telèfons de tots els membres de la família, fins i tot de filles de deu anys. Entren al pis, i truquen davant d’ells a l’oficina dient que tirin endavant el procediment judicial. Uns clients meus devien sis mil euros, i se’ls volien quedar, a canvi, un pis de tres-cents mil. Exerceixen violència econòmica contra els consumidors. —Sembla un comportament mafiós. —És una organització criminal. I no ho dic jo. Ho diu el codi penal. —Violència econòmica, un concepte interessant del qual no es parla. —Avui és la gran amenaça social i no se’n parla. Jo hi penso de fa anys. S’esmenta com un element dins la violència de gènere, sí, però la violència econòmica dels bancs i fons voltors, de les grans financeres i multinacionals respecte dels consumidors sembla que no existeixi. La violència no és només física, també és verbal: són coaccions, xantatges, amenaces. —Quins són els fons voltors més actius aquí? —Anticipa, que gestiona el BBVA, que es va quedar Caixa Catalunya. O Gescobro. O Lindoorf. Són fons voltors o agències de recobrament. —Teniu un cas per posar d’exemple? —De fa quinze dies, un fons voltor que es diu Anticipa fa una campanya molt agressiva. A mi, com a advocada em truca gent angoixada, gent que pensa a llençar-se al metro perquè li diuen: ‘Si pagues ara mateix deu mil euros, això jo t’ho aturo i no et porto al jutjat.’ Ells saben perfectament que és mentida, que al jutjat ho arxivaran, però l’usuari no ho sap. La gent em ve a veure destrossada. Juguen amb la culpa. Els fan sentir culpables, perquè deixar de pagar no és fàcil, la gent vol complir i fer-ho bé; si no ho passen molt malament. Aquests paios collen la gent per aconseguir les dacions en pagament, fan el paper de bo i diuen: ‘Doni’m la casa i ja no li reclamarem res més.’ —Quin benefici n’arriben a obtenir? —He tingut casos que no solament no deuen el que els estan reclamant, sinó que amb la dació en pagament, si anessin a un jutjat, el fons encara els hauria de donar diners. Però, clar, la gent s’espanta, s’angoixa, té por, i és normal. Arrosseguen el problema de fa anys, ja estan esgotats. N’hi ha que si tenen contactes amb advocats i s’informen bé, poden resistir; però n’hi ha que claudiquen. —Quines conseqüències té això? —Que es van quedant tot l’habitatge. I seran ells els titulars del parc d’habitatge. La competència no existeix, s’apugen els lloguers i, d’aquí a pocs anys, serà un problema gravíssim. —És el més greu de la situació actual? —Molta gent que ha fet la dació en pagament o que ha perdut l’habitatge durant aquests anys, s’ha ficat en pisos ‘de puntada de peu’, que en diem. La gran majoria de pisos que s’ocupen són propietat d’entitats bancàries i de fons voltors, no de particulars. La gent s’informa abans de qui és. Ara hi ha un gruix gran de ciutadans que viuen d’okupes i no tenen res a veure amb els joves okupes hippies. Són famílies senceres, gent normal i corrent. Es fiquen en un pis, empalmen llum i gas, perquè també hi ha un greu problema de pobresa energètica, i allà viuen. —També hi ha propietaris particulars afectats, en quina mesura? — Sí, també n’hi ha. I és un problema. Però minoritari. No es pot negar que això existeix, però no és el gruix. — Un altre aspecte del problema és la gent que viuen de lloguer i no poden pagar perquè els han apujat molt el preu. — Sí. Com que no hem fet net perquè no hi ha voluntat política de solucionar el problema de fons, que és el lliure mercat, sinó que s’ha tirat cap endavant, si vius de lloguer i te l’apugen dos-cents euros el mes, no pots pagar. A més, han escurçat els terminis dels contractes, de cinc anys a tres. I en tres anys no pots refer-te, ni fer calaix, ni res. S’aboca la gent a no pagar, a anar a viure fora, però els preus pugen a tot arreu. — Hi ha coacció contra els llogaters? —A mi, personalment, quan m’havien de renovar el contracte em van dir, amb un mes d’antelació: ‘O pagues cent euros més o resolc el contracte i te n’has d’anar.’ En un mes no hi ha temps de buscar res. Jo sóc sola i em puc espavilar, però com s’ho fa una família, amb nens, escoles, metges, etc…? D’això, en diem desnonaments silenciosos. —Segons un informe de l’Observatori Metropolità de l’Habitatge de Barcelona, un 43% de famílies que viuen de lloguer es troben en risc. Són famílies que destinen més del 40% del que tenen a pagar el lloguer. I la xifra de Barcelona és la més alta d’Europa. —Sí, és molt greu. És tan greu que és a punt d’esclatar. A Barcelona es va intentar posar un sostre de preu del lloguer per evitar aquestes situacions. A més a més de dir que som uns rojos i uns comunistes, PDECat i Ciutadans hi van votar en contra. Estan pel lliure mercat. Ja veurem com estarem d’aquí a un any. —No sembla, però, aparentment, que estiguem tan malament. Falta informació? —No es veu la pobresa perquè la gent se n’amaga, no ho diu, té molta vergonya. També va passar amb les execucions hipotecàries. Primer ve la vergonya, després vénen les ocupacions. Molta gent ocupa i no ens n’adonem. —Teniu cap indicador per a fer-nos-ne una idea? —La meva germana és professora d’institut al meu barri, a Roquetes. A la seva classe, de vint-i-cinc nens, deu viuen ‘de puntada de peu’. Com pots contribuir al desenvolupament i creixement d’una persona, quan de petit ja ocupa? Quins són els valors de futur que li pots transmetre si ja veu que hi ha ciutadans de primera, de segona i de tercera? La realitat és aquesta. —Podria ser una estratègia de bancs i fons voltors perversa i planificada per condemnar molta gent a la marginació? —Sí. Jo ho veig així, però quan ho dic, m’acusen de creure en teories conspiratòries. Aquí mana el mercat. Els drets socials i econòmics ni hi són, ni els espera ningúi. No és una qüestió de voluntat política dels ajuntaments i prou, sinó, sobretot, de voluntat política estatal. Ara mateix PP, Ciutadans, PDECat i PNB han aprovat una llei al congrés, pendent d’aprovació al senat, pel desallotjament exprés de les ocupacions només dels habitatges propietat de persones particulars. —Quina magnitud té el problema de l’ocupació d’habitatges de particulars? —No n’hi ha gaires dades perquè no se n’han fet estudis, però l’ocupació ha crescut des de fa uns anys. Segons l’Informe de la PAH, Observatori DESC i Ajuntament de Barcelona, el 90% dels okupes ho són de pisos propietat de grans tenidors d’habitatge o entitats bancàries. El problema no se soluciona amb una regulació de desallotjament exprés dels okupes, la regulació d’això per petits propietaris no era necessària atesa la poca incidència. Amb els mecanismes que ja existeixen n’hi havia prou si es dotés de mitjans la justícia. És una llei classista i electoralista que no resol el problema. Al contrari, estigmatitza la població i crea ciutadans de primera i de segona. —Què s’aconsegueix, doncs, amb aquests tipus de lleis? —Introduir a la societat la idea que els okupes són dolents i que els hem de fer fora. No s’aborda el problema de fons que és el lliure mercat. Per què la gent ocupa? La majoria de la gent ho fa perquè no té cap més remei. Alguns sí, però el gruix, no. A més a més, les famílies que ocupen busquen pisos de bancs. Saben que així es pot negociar. L’ajuntament fa de mitjancer perquè després el banc els doni una mena de lloguer social. Són mediacions i solucions a petita escala. —Què caldria fer? —El problema és que la gent no sap on viure. I hi ha pisos buits. Caldria que el congrés fes una legislació perquè les entitats que tinguin determinat volum d’habitatge es poguessin sotmetre a expropiacions parcials, o que en destinessin una part a fins socials. Ara el problema no es veu o no es vol veure però quan esclati, i estiguem tots sota un pont, ens demanare: i aquí què ha passat? És un problema, que s’ha anat gestant durant anys. —Pot esclatar? —Jo crec que sí perquè, a més, no hem après absolutament res. La bombolla torna. —Què passarà? —Que tornaran els desnonaments dels qui ocupen i dels llogaters i tornarem a la situació del 2009 amb veritables drames socials. Encara n’hi ha, no tant com abans, però… Us sóc sincera, a mi se m’ha suïcidat gent. És molt dur. Estàs angoixat, reps una trucada d’aquestes entitats, et diuen que te n’has d’anar, o que has de pagar, i tu no tens diners. Algunes persones no poden més i es llencen al metro. La situació no pinta gens bé. Si hi ha tanta pobresa i la gent no pot viure tranquil·la amb els mínims, quina mena de societat creem? —Els governs i els estats estan sotmesos als bancs. —Totalment i absolutament. —Per solucionar la crisi es van rescatar els bancs sense demanar res en canvi. —Sí. —Què s’havia d’haver fet? —La meva opinió, molt anarquista, és que s’havia d’haver deixat que esclatés del tot. En alguns altres països, els van rescatar i tornen els diners. Aquí, no. Aquí ningú no torna res. A canvi, els haurien pogut demanar habitatge social, per exemple. Tot plegat sembla planificat per enfonsar la ciutadania. Jo crec que som a les mans d’una organització criminal. —Per què? —Perquè hi ha gent que es mor per culpa d’això i ningú no fa res. Diuen que faran una llei de segona oportunitat. Mediàticament, queden molt bé, la gent s’ho creu. Però, en realitat, fan una llei amb paràmetres en què no entren la majoria dels afectats. El primer que et demanen són els antecedents penals. Si tens antecedents penals, no pots acollir-te a una segona oportunitat? Això què és? —La política ha estat improvisar per sortir del pas? —Des del 2013, que la cosa era molt greu, només fan que posar pegats i tirar cap endavant. Van dir: aturats els desnonaments fins el 2015. Quan vam ser el 2015, van dir: modifiquem aquest article i fins al 2017, i després, fins al 2020. Això no són solucions. Més que pegats, han posat tiretes en una ferida enorme i molt greu, que ja torna a supurar. Per exemple, la iniciativa legislativa del 2013 que la PAH va portar al congrés amb milers de signatures es va rebutjar, i potser hauria estat una base per a discutir la solució. —I la llei que tramiten inclou els nous requisits europeus? —No. I haurem de tornar a anar al Tribunal Europeu a denunciar-ho. Espanya ha passat d’anar a Eurovisió a fer el ridícul, a anar-lo a fer al TJUE. —I a Catalunya com ha afectat l’actual tensió amb el govern espanyol? —A Catalunya, la llei 24/2015, de mesures urgents per a fer front a l’emergència en l’àmbit de l’habitatge i la pobresa energètica (impulsada a través d’una Iniciativa Legislativa Popular de la PAH, l’APE i l’ODESC), com la 4/2016, de mesures de protecció del dret a l’habitatge de les persones en risc d’exclusió residencial, han estat impugnades pel govern central i actualment suspeses pel Tribunal Constitucional en la majoria d’articles referents al dret d’habitatge. Encara no hi ha sentència definitiva d’aquest tribunal però la suspensió genera una gran desprotecció a les famílies en situació d’exclusió residencial; en especial de la primera de les normes, que conté mesures efectives per frenar l’emergència d’habitatge. Fa pocs dies, es va aixecar la suspensió d’alguns articles relatius a l’habitatge, veurem quin recorregut té. —La passivitat a escala estatal és incapacitat o falta de voluntat política? —Sobretot, manca de voluntat política. Us donaré una dada molt significativa. La directiva europea que no hem aplicat des del principi era de l’any 1993, la bombolla es va fer després, i van tirar cap endavant. Hi ha una nova directiva europea del 2014 sobre com s’han de donar els préstecs per habitatge. Espanya l’havia d’haver transposat el març del 2016. Encara no ho ha fet. Hi ha un projecte de llei en tràmit, però. Des de la tardor del 2016, Espanya és denunciada al Tribunal Europeu per no transposar la directiva i ens demanen de pagar una multa de 105.991 euros diaris si no es transposa. —I què diu aquesta directiva? —Com s’han de donar els crèdits i les hipoteques, quins requisits han de reunir les persones que accedeixen a un préstec, la informació que s’ha de donar al consumidor, no es poden donar hipoteques a tothom, etc. Aquí encara no s’ha regulat, i anem amb un retard de dos anys. Això demostra la poca voluntat política de resoldre el problema i no crear-ne més. —Es critica l’ajuntament actual de Barcelona per no haver fet habitatge social. Què n’opineu? —Sembla que no s’ha construït gaire habitatge social a Barcelona. Menys que en altres legislatures. Hauríem de veure quants diners hi havia previstos, perquè la dotació pressupostària ha baixat i caldria tenir en compte que la ciutat no pot créixer físicament. La PAH diu que s’hauria de facilitar que el 30% de les noves construccions és destinessin a lloguers socials o habitatges socials, fent complir la llei d’habitatge 18/2007 que ja ho preveia. Segons la PAH, si s’hagués complert aquesta llei avui tindríem cinc mil pisos socials. —Som en una situació de greu emergència social. Quines mesures caldria prendre de seguida? —Limitar el lloguer per llei, almenys a les ciutats com Barcelona. Que molt habitatge buit a Espanya es dediqui a habitatge social. Que s’apliqui la normativa europea que no es fa des del 2016. És urgent que els polítics facin un pacte per solucionar-ho i es dediquin a fer bé la seva feina. —Sou activista per una justícia millor, quina és l’estat de la justícia avui? —No es dota de mitjans per a exercir bé. La deixen totalment de banda, com han fet amb la sanitat i l’educació per privatitzar-les, cosa que em sembla molt, molt greu. Jo crec que es fa expressament: desmantellen la justícia. Per exemple, només hi ha un jutjat, cinc persones, a tota la província de Barcelona per presentar denúncies de clàusules abusives. Si els cinquanta-vuit jutjats que hi ha només a la ciutat de Barcelona ja estaven col·lapsats, com deu estar aquest que ara és l’únic per a tota la província! —A dos activistes antidesnonaments de la Plataforma d’Afectats per la Crisi de Badalona els demanen quatre anys i sis anys de presó. Augmenta la repressió contra els activistes? Sou perseguits? — Sí. I n’hi ha més casos. Quan algú és molt actiu, busquen la forma d’imputar-li algun delicte. Jo vaig anar a Viladecans a impedir un desnonament d’una senyora discapacitada per una malaltia neurodegenerativa i la seva filla de tretze anys, van venir els furgons de la policia i em pensava que acabaria detinguda. En un altra ocasió, un jutge em va advertir que em multarien –fins a sis mil euros– per haver fet al·legacions al jutjat com a advocada. Hi ha hagut advocats amonestats i multats, per exemple, al País Basc en la lluita contra l’IRPH.

Summary: Esther Lorente: ‘Som amenaçats per la violència econòmica, i no se’n parla’


Esquerra Republicana ha denunciat davant l’Oficina de Drets Civils i Polítics de la Generalitat la utilització de la imatge d’Oriol Junqueras i Carles Puigdemont que ha fet Ciutadans en un autobús de campanya. El partit ha utilitzat en la seva imatge per a fins publicitaris sense la seva autorització, ‘vulnerant la normativa vigent sobre protecció del dret a l’honor i a la mateixa imatge, lesionant d’aquesta manera la seva dignitat i atemptant contra la seva pròpia estimació’, assegura Esquerra. El partit, així com el mateix Oriol Junqueras i els seus familiars, no renuncien a exercir les ‘accions jurídiques que siguin pertinents’ per tal que aquesta situació no es torni a repetir i per depurar les responsabilitats que se’n derivin. Adam Majó, director de l’Oficina de Defensa dels Drets Civils i Polítics: ‘Seré bel·ligerant amb els portaveus polítics que banalitzin els drets civils’

Summary: Esquerra denuncia a l’Oficina de Drets Civils l’autobús de Ciutadans amb les cares de Puigdemont i Junqueras


Avui es reprenen les obres del tercer carril del corredor mediterrani, i això obliga Renfe a adaptar l’oferta de trens de rodalia que circulen entre València i Castelló. En concret, s’ha programat la circulació de 23 trens de rodalia, per sentit, en la línia C-6 València-Castelló. També es modifiquen els horaris dels trens i es posen deu autobusos llançadora entre València Nord i Castelló. Aquests autobusos tindran parades intermèdies a les estacions de València Cabanyal i Sagunt, de dilluns a divendres, amb l’objectiu de reforçar totes les franges durant el dia. Segons Renfe, aquest dispositiu permetrà de disposar en hora punta d’una freqüència de servei similar a la d’abans de les obres. Tots els trens de rodalia circularan amb doble capacitat, és a dir, amb més de mil places per servei. Les obres han causat un gran malestar, especialment a Castelló i entre la població jove que va a la Universitat Jaume I des de València.

Summary: La línia de rodalia entre València i Castelló, alterada novament per les obres del corredor mediterrani


El president Carles Puigdemont continua la seva ronda europea per internacionalitzar el cas català. Ahir va anar a Suïssa, després del pas per Bèlgica i Dinamarca. Ahir es va tornar a fer palès que Puigdemont desperta interès allà on va: més de cinquanta mitjans i vuitanta periodistes el van anar a escoltar en un debat al Festival de Cinema de Drets Humans de Ginebra. Un debat que es va fer després del film Espanya, a un pas de la crisi nerviosa. I es podria dir que el tracte i les intervencions van ser tan favorables a Puigdemont que el debat també es podria haver titulat ‘Xavier Vidal-Folch, a un pas de la crisi nerviosa’, perquè, efectivament l’únic unionista present al debat, el periodista d’El País Vidal-Folch, en més d’una ocasió va perdre els nervis i els arguments davant els companys de taula. Els altres ponents van ser l’ex-presidenta de Suïssa Micheline Calmy-Rey i el professor universitari Nicolas Levrat. Entre els assistents, Pau Llonch, Mireia Vehí, Agustí Alcoberro, Txell Bonet, Quim Torra, Betona Comín, Laura Masvidal i membres de la comunitat catalana de Suïssa que, barrejats amb suïssos, van gairebé omplir les quatre-centes butaques de la sala principal. Quatre-centes persones més seguien el debat en una altra sala. Puigdemont, allà on va, omple. El debat va durar una hora i mitja, es va fer en francès i es pot veure sencer ací: La càlida presidenta Micheline Calmy-Rey La persona que potser va tenir unes paraules més amables per a Catalunya va ser tota una ex-presidenta de Suïssa, la senyora Micheline Calmy-Rey: ‘M’hauria agradat que fos un debat a Barcelona o Madrid. Però Ginebra ja és una ciutat important. Parlem de drets humans, ací. I estem preocupats per la violència contra la gent que només volia votar. O expressar els seus punts de vista.  Em costa d’acceptar la idea d’una llengua, una nació. Ara, després del que he vist a Escòcia, Catalunya, o Còrsega veig que són moviments identificats contra la globalització, però favorables a la UE, i no pas contra els altres estats. Volen cooperar-hi. Crec que són fenòmens interessants.’ La senyora Calmy-Rey, clau en la independència de Kossove fa anys, va fer un apart amb Puigdemont davant de tothom només d’acabar l’acte. I si la política són gests, aquest en va ser un. També és veritat, però, que la seva intervenció final, en què defensava que Espanya i Catalunya seguessin i parlessin tots dos sols, vist el fracàs de la UE, va decebre una mica una audiència que cercava precisament mediadors en un conflicte, i no pas que es deixin Catalunya i Espanya sols, i a banda. Dit això, també és cert que l’ex-presidenta suïssa va ser molt clara en un aspecte: ‘Els independentistes han de poder formar govern, perquè han guanyat les eleccions. Això és una condició prèvia. Primer de tot, això’, cosa que va arrencar els aplaudiments del públic. Nicolas Levrat, possible professor d’Anna Gabriel El professor Levrat, de la Universitat de Ginebra (que possiblement serà el professor d’Anna Gabriel en el seu doctorat suís) també va mostrar una mirada amable amb els catalans. D’entrada, va definir el nacionalisme català d’obert: ‘Tots sabem els abusos del nacionalisme durant el segle XX. Vam reconstruir Europa contra això. Però avui veiem fenòmens interessants, com ara Escòcia i Catalunya, que és gent que volen un projecte nacional, cert, però no pas aquell tipus de nacionalisme tancat. És un nacionalisme obert.’ I encara més contundent fou el professor en una entrevista feta per VilaWeb minuts abans de l’acte: ‘Amb els empresonaments que ha fet, Espanya ha trencat el seus compromisos amb els drets humans.’ Xavier Vidal-Folch, l’unionista solitari Enmig d’aquest panorama, l’únic unionista del debat, el periodista d’El País Xavier Vidal-Folch, es va endur alguns xiulets de la sala, es va embrancar en discussions amb els altres ponents i fins i tot des del públic li van recriminar la línia editorial del diari. Els xiulets van sonar quan Vidal-Folch va dir ‘la transició espanyola s’ha fet de manera meravellosa’. I els xiulets, els va respondre amb un sec: ‘Si algú vol parlar, que agafi la meva cadira.’ Després va deixar anar un ‘Franco és mort i enterrat’, que va rebre una resposta contundent de Puigdemont: ‘Sí, Franco és enterrat en un monument nacional que es pot visitar cada dia, per nou euros la entrada. Els republicans, en canvi, no són enterrats en cap monument.’ Fins i tot el moderador va comentar la tensió que havia dut la paraula ‘Franco’. Fos com fos, Vidal-Folch va poder enviar el seu missatge, també, i que es podria resumir amb aquesta idea: els policies pegant l’1-O és un fet molt criticable, però els independentistes van protagonitzar un cop d’estat legalista aprovant les lleis de desconnexió. El president Puigdemont, còmode Pel que fa a Carles Puigdemont, va estar força còmode en el debat i va tornar a reivindicar que la qüestió catalana no tracta de banderes ni de violència. Va tornar a reivindicar el gest de no fer baixar la bandera espanyola el 27 d’octubre, quan s’havia declarat la independència i molts volien veure-ho: ‘Vaig decidir de no fer baixar la bandera espanyola, jo. Va ser conscient. Al final la bandera espanyola és una part important de Catalunya. Un símbol. No és un bon començament fer baixar un símbol important per a molts dels meus compatriotes.’ Sobre la violència, Puigdemont va dir: ‘Si l’única manera d’arribar a la independència és amb violència, seria un fracàs col·lectiu. Els catalans han demostrat ser un moviment no violent. I a Europa haurem de demostrar que no solament es pot arribar a la independència amb violència. La violència de l’1-O va ser inacceptable. Que un jutge enviï a presó preventiva líders pacífics, també.’ Conferència de premsa Però Puigdemont potser es va guardar els millors titulars per a la conferència de premsa de després, davant la premsa de tot el món, i passades les deu del vespre, quan els treballadors del festival ja havien arrencat la música màquina i la festa al bar del cinema. Dins, la conferència de premsa era intensa: ‘A Suïssa hi tenen expertesa i seria un privilegi comptar amb la mediació de gent tan compromesa. Però perquè hi hagi mediació l’han d’acceptar totes dues parts. Sempre hi ha hagut rebuig de l’altra part.  Jordi Sànchez no pot ser president per problemes legals? No. No pot ser president per problemes il·legals. És il·legal que no pugui ser escollit president.  No tinc un gran futur com a periodista. Ho sé.’ I sobre la investidura, va refermar que compta amb Jordi Sánchez… i també amb la CUP. ‘No s’entendria que els independentistes no poguessin elegir un independentista’. Avui hi ha d’haver una reunió Puigdemont-Anna Gabriel per a parlar-ne. La conferència de premsa es pot veure sencera ací: Resumint, ahir Puigdemont (i Vidal-Folch) va poder comprovar que la causa catalana s’entén molt millor a Suïssa que no pas a Espanya. Molt millor. Si se cercava comprensió, es va trobar, sens dubte. En canvi, si el debat amb Puigdemont cercava també alguna oferta de mediació suïssa, potser no va arribar. I potser tampoc no era el lloc, sinó que caldrà trobar-lo en les discretes reunions que el president té aquests dies.

Summary: ‘Els independentistes han de poder formar govern, perquè han guanyat les eleccions’