Josep Costa (1976) és l’actual vice-president primer del Parlament de Catalunya. Nascut a Eivissa, prové de la universitat. Era professor associat de ciència política a la Universitat Pompeu Fabra (UPF) i autor del llibre Secessió o secessió. Independentista de tota la vida, al Bloc d’Estudiants Independentistes (BEI) va coincidir amb el conseller d’ERC, Carles Mundó, i l’advocat de Junqueras, Andreu Van den Eyne. Ara ell és diputat de Junts per Catalunya. En aquesta entrevista al despatx, Costa parla de com encara la pèrdua de majoria independentista al parlament per culpa de les accions del jutge Llarena, i de les possibles vies de sortida. —La pèrdua de la majoria independentista al parlament, com l’encareu? La doneu per perduda? —No. No la donem per perduda. —Però com es pot recuperar el vot dels diputats suspesos al ple? Podran votar cap dia? Com? —Junts per Catalunya no té prou majoria per a revertir l’acord de la mesa del parlament com voldríem fer. Però ara anem presentant tots els recursos possibles contra la decisió del Tribunal Suprem sobre les suspensions. També lluitem per la llibertat dels diputats empresonats o exiliats i perquè retirin les acusacions contra ells, especialment la de rebel·lió. La situació és provisional i qualsevol d’aquestes tres coses pot implicar que immediatament puguin tornar a votar. —Les relacions entre el president Roger Torrent i vós, el vice-president Josep Costa, estan tocades? —Tenim una relació perfectament cordial i amb la mateixa normalitat que amb tots els altres diputats. Mai no hem traslladats discrepàncies puntuals al terreny personal. —Quines conseqüències polítiques pot tenir la pèrdua de la majoria? —Per poder aprovar certes resolucions polítiques, certes lleis, certes mocions, o decisions que es prenen aquí al parlament, potser ara ens han segrestat els vots necessaris. Cert. Però probablement en un 90% dels casos, encara que les poguéssim aprovar, les impugnarien, les suspendrien i no tindrien tampoc cap efecte. Amb majoria o sense això és així. La situació excepcional del parlament ni ve d’aquí ni s’acaba aquí. No és el problema més important del parlament. —I quin és, doncs, el problema més important del parlament? —Que tenim diputats presos i diputats exiliats. No és un problema que els vots, circumstancialment, els comptin o no els comptin. Mentre hi hagi presos i exiliats, no és normal res. —Fem un recompte de baixes, si us plau. Quins diputats han caigut d’ençà del 21-D? —L’altre dia ja el vam fer. Mira, un diputat electe que renuncia a l’escó, Carles Mundó. Set diputats que han hagut de renunciar a l’escó (cinc diputades i dos diputats). Dels actuals, actualment cinc són la presó, dos a l’exili i quatre més són encausats. En total, dinou persones. Un 15% del parlament. I si ho fas sobre els setanta diputats independentistes, frega el 30%: el 27% dels diputats independentistes són afectats. —Brutal. I si tanquem el parlament? —El parlament és jurídicament tancat perquè no han estat reconeguts els resultats del 21-D. —Què vol dir ‘jurídicament tancat’? —Intervingut. No li és permès d’expressar políticament allò que la gent ha votat. —Insisteixo: no us ha passat mai pel cap de tancar el parlament, atès el blocatge de Llarena? —Tancar-lo no, però sí que en algun dels moments més durs, per exemple quan van empresonar Jordi Turull, candidat a la presidència, i l’ex-presidenta Carme Forcadell, doncs t’ho planteges tot. Ens hem demanat si té cap sentit de mantenir l’activitat parlamentària en aquestes circumstàncies. Quan t’acaben d’avortar judicialment el tercer intent d’investidura, quan t’acaben de segrestar sis diputats més, allò és un daltabaix. No sé si ha passat enlloc més que, un parlament elegit democràticament, l’hagin segrestat judicialment. —Heu rebut mostres de solidaritat dels altres parlaments europeus? —Hem rebut diputats belgues, britànics i un finlandès. I és veritat que la gent sap que el president Puigdemont és a l’exili i que hi ha presoners, però ben pocs saben la repressió damunt el parlament. Fa poc una delegació era acompanyada d’una persona que havia escrit un llibre sobre Catalunya i em va dir, tot sorprès: ‘ni tan sols jo, que he escrit un llibre sobre Catalunya, sabia que això us passa al parlament.’ Llavors vam veure que ens havíem d’explicar més. I ho hem començat a fer. Sobretot als altres parlaments. Ens hem d’explicar més. —Serà possible d’aprovar el pressupost? —És perfectament viable perquè l’aritmètica no ha canviat. —Com? —Tan bon punt la CUP diu que no participarà en l’aprovació del pressupost, has d’aprovar-lo amb un altre grup. I, descartat el PP, els altres grups sí que tenen prou vots per a aprovar-lo. I, els comuns, crec que són els únics que el poden arribar a aprovar passi què passi amb els vots segrestats. Però és un any molt complicat. —Per què? —Perquè és any electoral. D’una altra banda, sí que és veritat que els comuns s’han pronunciat dient de posar en un mateix tauler el pressupost del parlament amb el de l’Ajuntament de Barcelona o de més ciutats, perquè allà tampoc no tenen majoria. Aquesta és l’única jugada que jo veig. Perquè a l’estat espanyol, a Madrid, no hi ha possibilitats reals de donar-li estabilitat, amb la situació en què estem. Jo, el pressupost, només el veig viable amb els comuns. Ells no ho han descartat, de fet. —El Consell per la República prendrà la feina del parlament? És una amenaça? —No. L’amenaça són els poders de l’estat espanyol, que no ens deixa fer la feina. El Consell per la República és un ens molt necessari. També a l’hora d’exercir una representació que el parlament ara té blocada. El president Puigdemont presidirà el Consell per la República quan hauria d’estar presidint el govern de la Generalitat per voluntat d’aquest parlament. —Es va intentar fer una independència de la llei a la llei. El pes del parlament va ser molt important. Avui, creieu que és el camí? O es farà d’una altra manera? —En abstracte: una proporció majoritària que no sabria quantificar de les independències del món s’han fet en territoris sense parlament. Per tant, d’un punt de vista conceptual, tenir-ne un no és imprescindible per a fer un procés d’independència. Dit això, nosaltres en tenim un que representa el poble de Catalunya. I en les últimes convocatòries electorals amb una proporció més alta que mai. L’hem de preservar i reivindicar. No tant per què ens hi deixin votar o no, perquè ja sabem que és intervingut, sinó per mantenir l’expressió democràtica d’aquesta majoria. —Desobediència civil. Cada vegada més la veuen com una opció. Fins i tot un ex-vice-president del govern, Carod-Rovira. I vós? —He parlat i he escrit sobre la desobediència civil. I ho he explicat a classe. La desobediència civil és, segons el gran teòric John Rawls, una mesura per a canviar el sistema en societats ‘quasi justes’, que diu ell. Societats democràtiques però amb un sistema perfectible. Luther King feia això. Feia que el detinguessin, i així soscavava la legitimitat. La desobediència civil és un mecanisme efectiu i eficaç. Efectiu i eficaç per a lluitar contra les injustícies en societats democràtiques que no són justes del tot. —Pot ser el nostre cas? —És el nostre cas. Absolutament. Hi ha moltes coses que podem fer. Tot, menys normalitzar la situació. I acceptar aquest nivell de repressió sense fer res. Totes les accions amb un caràcter de comunicació eficaç em semblen bona idea. —Teoria de la por. Com ens ha afectat? Per què ens afecta del parlament al CDR passant per la premsa? —Jordi Cuixart fa servir moltes vegades aquesta frase de Sèneca a Neró: ‘si jo no tinc por, tu no tens poder.’ El poder de l’estat espanyol es basa en la por. En molts casos, la gent no incompleix la llei perquè no pugui, sinó perquè té por. Por de les multes de trànsit, per exemple. La por és el mecanisme de control social per excel·lència. I crec que l’1-O l’estat pren una decisió molt bèstia: portar-lo fins al final. Per això les imatges més bèsties eren al col·legi electoral de Puigdemont, on hi havia la CNN en directe. No és cap accident. Vols que tot el món les vegi. Vols fer por. I últimament hi ha una explicació nova: aquell mateix dia ja hi ha gent dins l’independentisme que fa la aquesta reflexió: ‘Aquests s’han tornat bojos, volen fer-nos mal, i afrontaran el conflicte amb violència extrema. I, per tant, hem de reconsiderar si estem preparats per a assumir aquest nivell de violència.’ —I fins avui. —I fins avui, sí. Avui crec que tot l’independentisme considera el nivell de repressió que podem acceptar, que podem digerir. Del primer d’octubre ha anat evolucionant molt, aquesta reflexió. Quin preu estem disposats a pagar per la independència en termes de sacrifici o de patiment. Fa un any que molta gent té la sensació que la independència té més costs que no pensaven, però també en té més clars els beneficis. La independència potser costarà més, però és més necessària i urgent que abans. Per això crec que independentisme no ha afluixat el seu suport. —Expliqueu-vos, si us plau. —Des del primer d’octubre els sacrificis són més aparents, però els beneficis també. L’estat espanyol és més allunyat dels ideals democràtics que no pensàvem. És més evident el benefici de tenir una República que no ens faci xantatge econòmic ni ens discrimini.

Summary: Josep Costa: ‘Tenir un parlament no és imprescindible per a fer un procés d’independència’


Unión Regional Valenciana Alberti 3354, Mar del Plata Mapa a Google No és gens habitual que les Falles fallin. Però enguany han faltat a la cita de Sant Josep. La decisió de les autoritats valencianes d’aturar la setmana passada la gran festa de la ciutat, a causa de la ràpida propagació del coronavirus Covid-19, va tallar de soca-rel les sorolloses mascletades, les riuades de gent i la plantada definitiva dels ninots i monuments, declarats en conjunt Patrimoni Cultural Immaterial de la Humanitat de la UNESCO. Mentre la Junta Central Fallera i l’Ajuntament de València es plantegen de celebrar Falles al juliol, depenent sempre de la situació sanitària, dilluns passat es va viure un moment realment estrany en la història fallera: la crema solitària del cos de la falla municipal a la plaça de l’Ajuntament, amb l’única presència de bombers i agents de la policia. Tot i això, gràcies a la Unión Regional Valenciana de Mar del Plata, a l’Argentina, quedava una llunyana opció de celebrar encara les Falles aquest 2020: a poc més de deu mil quilòmetres del cap i casal, concretament. Perquè des de fa seixanta-sis anys, aquest centre cultural de valencians i descendents establerts a l’extrem sud d’Amèrica manté ben viva la tradició fallera, amb tots els elements de la festa: plantada de falla principal i infantil, balls i bandes, ofrena floral a la Mare de Déu dels Desemparats a la catedral (i també al monument al general San Martín, pròcer de la pàtria), concurs de paelles, parades de bunyols, una veritable Nit de Foc i, és clar, la crema final dels monuments. L’arribada de valencians al llarg del segle XX a l’Argentina, sobretot per causes econòmiques i arran de l’exili republicà, va propiciar l’aparició d’uns quants casals i entitats per a la comunitat en ciutats com ara Córdoba, Mendoza, Rosario, Salta i San Juan. I també al municipi balneari de Mar del Plata, on el 24 d’octubre de 1954 es va fundar la Unión Regional Valenciana i es va començar a implantar la tradició fallera, amb la col·laboració entusiasta de les autoritats locals. De fet, les Falles són ara mateix una de les festes més veteranes i nostrades de la ciutat, i el 1994 la República Argentina les va arribar a declarar festa d’interès turístic nacional. Enguany, el programa incloïa la plantada el 19 de març del monument a la plaça Colón, fet per l’artista Adrián José Más Reyes, la instal·lació de la Falla Infantil al mateix indret el 25 de març i la crema de les dues falles el dia 28. Però, just el dia de Sant Josep, el president argentí va comparèixer públicament per ordenar la quarantena total a tot el país com a mínim fins el 31 de març. Just les dates de la setmana fallera de Mar del Plata: la remota possibilitat de veure Falles el 2020 s’extingia. Com amb les de València, doncs, enguany ens haurem de conformar de veure en diferit, cadascú des de casa seva, les de l’any passat. I una mica més: De l’emigració valenciana cap a l’Argentina, un capítol a part i ben curiós és el de les colònies de Cervantes i Nueva Valencia impulsades per l’escriptor i polític Vicent Blasco Ibáñez al començament del segle XX. —Què és Com a casa? —Tots els articles —Suggeriments per a la secció: marti.crespo@partal.cat

Summary: Les Falles de l’hemisferi sud (també suspeses)


El fiscal ha demanat multes entre 900 i 1.800 euros i una ordre d’allunyament durant sis mesos per als quatre membres d’España 2000 acusats d’un delicte lleu d’amenaces contra Mónica Oltra, vice-presidenta del Consell. A la vista, que es va fer ahir, es jutgen els fets ocorreguts el 18 d’octubre proppassat a la nit, quan els acusats i més gent es van concentrar a les portes de l’habitatge d’Oltra escridassant-la. En el judici, hi han comparegut com a denunciats l’assessor jurídic d’España 2000, José Luis Roberto, que va ser president d’aquesta formació ultradretana, i tres persones més, dos homes i una dona, membres del partit. Durant l’acció cap dels quatre no es va tapar la cara. La fiscalia demana per a cadascun dels denunciats una multa de 900 euros per amenaces lleus, amb agreujant de discriminació ideològica, i sis mesos de prohibició per haver-se aproximat a Oltra i al seu domicili particular. L’advocacia de la Generalitat, que representa Oltra per la condició de vice-presidenta, demana la mateixa multa per a tres dels denunciats, però apuja la de Roberto a 1.800 euros perquè té més capacitat econòmica. La vice-presidenta ha declarat que es va sentir ‘espantada’ i va patir pels seus fills durant l’acció. Quan va passar, ella era a casa seva amb els dos fills de 10 i 14 anys, i una assistenta.

Summary: Oltra explica que va patir pels seus fills en l’assetjament ultra al seu domicili


Aquest estiu, la ficció inspirada per la ciència torna a Mètode. Tres nous «escriptors cienciaferits» publicaran relats inèdits a la web de la revista durant el mes d’agost, per a gaudi dels lectors amants de la barreja de ciència i literatura. Així, el dilluns dia 1, amb L’efecte de la cabra negra, Màrius Serra ens situa a bord del vaixell del cèlebre Capità Cook, rumb a Tahití per observar el trànsit de Venus. El dia 15, Anna Moner publica L’ocell, amb què ens trasllada a la França del segle XIX i ens fa testimonis de les tècniques esfereïdores utilitzades a l’època en la investigació de malalties. El dia 29, en canvi, Joan Benesiu ens porta La maquinària del lloro, on ens relata el trajecte d’un jove investigador a mesura que aprofundeix en l’estudi de la intel·ligència dels animals i, en especial, dels lloros. Us convidem a llegir aquesta nova tanda de contes per a l’estiu i a explicar-nos les vostres impressions a les xarxes socials, acompanyades de l’etiqueta #cienciaferits. Cienciaferits el 2015 L’estiu passat, Mètode encetava aquesta sèrie de relats amb quatre visions molt particulars sobre la ciència i els seus protagonistes: ‘Goliathus regius’, de Manuel Baixauli; Simetria imperfecta, de Raquel Ricart; El blues del bosó de Higgs, de Xavier Aliaga i L’exorcisme de Núria Cadenes. Si encara no ho heu fet, descobriu-los també aquest agost i gaudiu d’un estiu ple d’aventures i reflexions sobre art, vida i ciència amb Mètode. Què és Mètode?

Summary: Màrius Serra, Anna Moner i Joan Benesiu, ferits per la ciència


Un centenar d’activistes dels CDR s’han encadenat per a blocar l’entrada al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya. Entre els qui protestaven, hi havia el diputat de la CUP Carles Riera. L’acció ha servit per a denunciar la repressió contra alguns dels CDR que van fer una protesta semblant el 23 de febrer. Concretament, la fiscalia demana presó per a onze activistes dels catorze que van ser detinguts. En un comunicat, els CDR han recordat que l’acció del febrer passat no va ser violenta i pretenia ‘denunciar la repressió rebuda’ després de l’1-O. Cap a les set del matí, un grup de persones s’han assegut a l’escala de l’entrada del tribunal. Agents dels Mossos d’Esquadra s’han col·locat entre els manifestants i la porta d’entrada. Uns altres membres de la policia catalana retiren d’un en un els concentrats, que no hi ofereixen resistència. En un text publicat a les seves xarxes socials, els CDR fan una crida a concentrar-se a les portes del TSJC. ‘La millor solidaritat amb les persones encausades i detingudes –diuen– és que siguin milers els possibles encausats i detinguts, perquè no tenen prou presons per tancar-nos a tots.’ Així mateix, amb l’acció d’avui volen recordar el 43è aniversari de l’afusellament de José Luis Sánchez-Bravo, Ramón García Sanz, José Humberto Baena, Juan Paredes Manot ‘Txiki’ i Ángel Otaegui. ATENCIÓ! TOTHOM AL TSJC! Fa més de 7 mesos que els #CDRenXarxa vam fer una acció NO violenta al #TSJC per denunciar la repressió rebuda. La fiscalia demana presó per a 11 de les 14 companyes que van ser detingudes, per això avui tornem a fer-ho! #27S #TornemAlTSJC pic.twitter.com/1pTu0FtOdt — CDR Catalunya (@CDRCatOficial) September 27, 2018 Els activistes han arribat al TSJC abans de les vuit del matí i s’han assegut a l’escala que dóna accés al tribunal. Agents dels Mossos d’Esquadra els han encerclats i han començat a desallotjar-los cap a tres quarts de nou. Els manifestants havien desplegat una pancarta que deia: ‘Quan la injustícia és llei, la desobediència és un dret.’ També criden ‘Llibertat encausats 23-F’ i ‘Fora fora fora la injustícia espanyola.’ Vegeu ací imatges de la protesta: ‘23-F, aturem el cop d’estat’ El dia 23 de febrer proppassat, a les vuit del matí, els CDR, Arran, CUP, SEPC i Alerta Solidària havien convocat una protesta davant la Generalitat amb el lema ‘Aturem el cop d’estat’. Però una hora abans, a les set, unes dues-centes persones van anar a fer un esmorzar popular a la plaça de Catalunya, on hi havia una acampada independentista. Els manifestants van anar cap al passeig de Lluís Companys, i a les 7.45 van arribar davant el TSJC. Allà, un grup de manifestants, entre els quals hi havia els 11 acusats per desordres públics, van tancar les portes de l’edifici i les van encadenar. Es van asseure davant la porta i es van lligar entre ells i a les columnes exteriors de l’edifici. Uns altres manifestants van asseure’s a l’escala d’accés i van desplegar diverses pancartes amb lemes com ‘23-F, aturem el cop d’estat’ o ‘És l’hora del poble’. També es va distribuir un manifest titulat ‘23-F, aturem el cop d’estat, prou repressió’ on es deia que volien blocar el TSJC. Un altre grup de manifestants va fermar amb cadenes una porta lateral de l’edifici i uns altres concentrats van tallar el trànsit al passeig de Lluís Companys, ben bé davant l’edifici judicial. Tot i els requeriments dels Mossos, els concentrats no van voler desblocar l’accés, cosa que van poder fer els agents cap a les nou. Uns altres manifestants van intentar, sense èxit, superar la línia policíaca que acordonava l’edifici per sumar-se a la resta de concentrats de la porta. Tot seguit, els concentrats es van asseure davant el cordó policíac situat davant el TSJC tot tallant el passeig de Lluís Companys i els agents els van treure d’un en un. Cap a les 10.15 el carrer va ser reobert i els manifestants van restar darrere les tanques que es van situar a la vorera de davant del TSJC, per garantir-hi l’accés per l’entrada principal.

Summary: Els Mossos retiren els activistes dels CDR encadenats al TSJC


El primer tinent de batllia de Barcelona, el socialista Jaume Collboni, ha volgut felicitar la Guàrdia Urbana per la seva actuació ‘eficaç, prudent i proporcional’ aquesta nit en el desallotjament de l’acampada de la plaça de la Universitat. En un missatge a Twitter, Collboni ha agraït la tasca dels agents que van desallotjar l’espai i van detenir dues persones. Felicitats a la @barcelona_GUB per la seva tasca eficaç, prudent i proporcional aquesta nit en el desallotjament de Pl. Universitat https://t.co/fCqvognp1F — Jaume Collboni (@jaumecollboni) November 20, 2019 D’altra banda, el tinent de batllia de Seguretat de Barcelona, Albert Batlle, ha explicat que en l’operatiu hi han intervingut 150 efectius de la Guàrdia Urbana de quatre unitats diferents. El regidor ha confirmat les detencions i ha dit que el material requisat ha estat fotografiat, codificat i traslladat a un magatzem municipal. Els propietaris el podran recuperar previ pagament d’una sanció per ocupació il·legal de la via pública. Batlle també ha assegurat que l’actuació s’ha fet de nit i després de diversos dies d’acampada per tal de ‘minimitzar-ne’ els efectes. A més, ha dit que durant l’ocupació, agents de la Guàrdia Civil han fet tasques de mediació i han donat suport als veïns i comerciants de la zona.

Summary: Collboni felicita la Guàrdia Urbana pel desallotjament de la plaça de la Universitat


L’eficàcia és l’obsessió d’Amazon. El gegant del comerç electrònic cerca constantment fórmules per a lliurar les compres dels clients com més aviat millor. Fins ara, els magatzems eren el gran fre de la immediatesa. Productes mal classificats, caminades eternes dels treballadors entre prestatgeries… L’empresa que dirigeix Jeff Bezos s’ha decidit a resoldre-ho amb tecnologia innovadora: han desenvolupat uns robots –anomenats drives– que intervenen en la gestió i la preparació de les comandes. L’efecte ha estat rotund: l’eficàcia ha crescut d’un 20%. Però, ben bé, que són els drives? Uns robots més grans que una aspiradora autònoma que es mouen pels magatzems d’Amazon mitjançant sensors. Tenen la funció de localitzar els prestatges metàl·lics on hi ha els productes que conformen les comandes dels clients. Un cop localitzades, s’hi posen a sota i les transporten al punt on els treballadors enllesteixen les comandes. Gràcies a aquests robots, que ja operen al centre logístic de Castellbisbal, el nombre d’articles emmagatzemats per metre quadrat ha augmentat d’un 50%. A més, estalvien caminades i corredisses dels treballadors, que poden arribar a ser de set quilòmetres diaris. Amazon espera implantar aquesta tecnologia al centre del Prat de Llobregat a la tardor. Actualment només és en dinou magatzems: disset dels EUA, un de Polònia i el de Castellbisbal, on hi ha 350 robots i 2.000 prestatgeries. Al Prat hi ha 3.500 robots i 50.000 prestatgeries. Amazon ha anunciat avui que preveu de contractar 800 persones a Catalunya per l’augment de les comandes que creu que hi haurà arran de l’eficàcia dels robots. Ací podeu veure com funcionen els robots d’Amazon:

Summary: Com funcionen els robots d’Amazon que operen als magatzems de Catalunya?


Després d’unes quantes giragonses, Primàries Catalunya fa una convenció nacional crucial per a decantar el seu futur. Primàries aspira a esdevenir la quarta opció electoral de l’independentisme, tot acomboiant els qui defensen d’aplicar les lleis de transitorietat i els resultats del referèndum del primer d’octubre de 2017 i acomplir una revolta ‘contra la partitocràcia’ que renovi els lideratges del moviment. La faran a Terrassa, i el plat fort serà decidir si presentar-se a les eleccions catalanes vinents, provant de no quedar del tot empetitits i engolits pels partits que desafien. Com els objectius, les lloses que duen a sobre tampoc no són menors. Sembla llunyà el 20 de març de 2018. Encara faltava un mes perquè Carles Puigdemont ungís Quim Torra com a successor provisional, i més d’un any perquè els vots de Manuel Valls revalidessin la batllia d’Ada Colau. Aquell dia, el periodista Jordi Graupera va convocar una conferència al Teatre Victòria per presentar una de les propostes més ambicioses que han volgut sacsar la política catalana d’ençà que el procés és procés. Unes primàries obertes a tot l’independentisme a les quals pretenia que s’unissin tots els partits per a fer fora els comuns de l’Ajuntament de Barcelona amb una llista unitària que ell s’oferia a encapçalar. Tot semblava resplendir, llavors. Graupera va haver de pronunciar el discurs dues vegades de tanta gent que no hi va poder entrar. L’imminent president de la Generalitat era a primera fila, escoltant-se’l, la proposta va aconseguir una allau de signatures i voluntaris i els diaris i les xarxes en van prendre nota. Però alguna cosa va fallar, enmig de tot això. Ni Esquerra Republicana ni Junts per Catalunya no es van enfilar al carro, i Primàries, més que no pas en una metodologia, es va convertir en una petita estructura on, a efectes pràctics, l’únic candidat competitiu era el seu promotor. A final de setembre, Primàries Barcelona va arribar a un acord amb l’Assemblea Nacional Catalana, que tot just estrenava la direcció d’Elisenda Paluzie, més afí a les tesis nacionals de Graupera que no pas a les de Jordi Sànchez. Paluzie i l’ANC van contribuir en l’organització logística del procés de primàries a la capital i a estendre’l a la resta del país. A diferència de Barcelona, en alguns municipis, com l’Hospitalet de Llobregat, sí que s’hi va afegir Junts per Catalunya, però els candidats de partit, sovint amb el suport de Puigdemont, s’hi van acabar imposant i van fagocitar l’espai. El llegat posterior van ser mig centenar de regidors al Principat i Graupera va arribar a les portes de la regidoria. La pugna interna per la renovació D’aleshores ençà, el nucli de Primàries que ha sobreviscut prova de navegar a contravent. La ferida de les municipals els ha deixat una càrrega a sobre de la qual s’han de desprendre. Creuen que hi ha d’haver un quart espai i que són els més ben situats per a ocupar-lo, però el poc rodatge, el poc arrelament i el fet que el gran públic encara els associï amb l’intent fallit de Barcelona és Capital són serrells que s’han d’encarar per poder fer net i continuar. Ja ho van intentar amb vista a les darreres eleccions espanyoles, quan, tot i que el sí va guanyar en una consulta oberta per a debatre si l’espai hi havia de concórrer o no, no van aconseguir els avals necessaris. Fa unes quantes setmanes, Primàries es va remodelar amb nous portaveus i nova directiva. Si tot va com s’espera, les següents eleccions seran les del Parlament de Catalunya, i aquí és on, internament, hi ha el moll de l’os de la disputa. Moltes mirades es dirigeixen, aquesta vegada, a Demòcrates. L’escissió d’Unió encapçalada per Toni Castellà va anar a les llistes amb Esquerra Republicana a les darreres eleccions catalanes, però ara festeja Puigdemont per a afegir-se a la coalició que formuli Junts per Catalunya. Demòcrates ja es va presentar al procés de Primàries que va guanyar Graupera, i d’aleshores ençà que prova de fagocitar l’espai. A l’última convenció, la proposta de bases per a Primàries que presentava l’entorn de Demòcrates incloïa d’adherir-se al Consell per la República. Castellà va tenir una picabaralla a les xarxes amb alguns dels membres més destacats de Primàries perquè va presumir d’haver aconseguit l’acostament al Consell, però el fet és que l’assemblea ho va refusar per una àmplia majoria. Aquest cop, sembla que el suc de la disputa serà el reglament intern de la formació. Un grup de treball mixt ha presentat una proposta de document que inclou tres propostes que Primàries Barcelona refusa i atribueix a l’entorn de Demòcrates. En declaracions a VilaWeb, Demòcrates ha assegurat que com a partit no té cap opinió sobre el reglament, perquè té confiança en el grup de treball i la convenció nacional. Però l’equip de l’assemblea barcelonina ha fet córrer entre els electors un comunicat amb tres esmenes per a decantar a favor seu la proposta de reglament. La portaveu de Primàries Barcelona, Anna Arqué, explica que ‘les esmenes han sortit de converses amb electors dels barris de la ciutat’, i que ‘potser a Demòcrates els ha sobtat que les fessin públiques per a evitar la partitocràcia’. I convida els partidaris de la versió sense retocs del reglament a defensar-la a la convenció: ‘Estem convençuts que la solució passa per la participació, la igualtat i la transparència, i no pas dinàmiques que perpetuen la partitocràcia.’ La primera esmena és votar a favor de presentar una candidatura pròpia i diferenciada a les eleccions vinents al parlament. La segona, votar contra un esquema de 135 districtes electorals, tants com diputats al parlament, on Primàries hauria de posar urnes per als seus processos interns. És un dels dos punts més polèmics: fonts de Demòcrates han declarat a aquest diari que la mesura serveix per a limitar el pes de les quatre capitals de província i que s’ha cercat un equilibri perquè cada districte inclogui, aproximadament, 45.000 persones. Primàries Barcelona, en canvi, denuncia que la distribució de districtes és feta ‘de manera arbitrària’, que no es correspon amb cap segmentació administrativa i que ‘sobrepassa la capacitat tècnica i humana de Primàries’, i per tant hi ha ‘un risc elevat que molts districtes quedin sense candidats  i que això generi un descrèdit’ de l’organització. La seva intenció és reduir-ho a quatre districtes o a quaranta-dos, tants com províncies o comarques. I la tercera polèmica és que el reglament provisional pretén constituir una taula de negociació amb els partits independentistes que tindria el dret d’influir en les decisions internes de l’organització. Primàries Barcelona ho refusa perquè això, diuen, implicaria que ‘actors externs tinguin el mateix poder de decisió  que els propis electors’ i a efectes pràctics posaria Primàries al servei dels partits, mentre que el seu esperit original és, justament, contraposar-s’hi. Segons que sembla, els últims dies Demòcrates han mostrat indicis que abaixen els seus plans amb Primàries i que preferiran provar de persuadir directament Puigdemont, i la gran incògnita és si intentaran sortir-se amb la seva de totes maneres o no. Nota: Aquest article s’ha publicat, en un primera versió, sense haver contrastat amb Demòcrates les afirmacions que es feien sobre aquest partit. Això no està d’acord amb les normes de redacció de VilaWeb que exigeixen el contrast de les parts. Per aquest motiu l’article ha estat retirat durant el temps que ha estat necessari per a rectificar l’error i s’ha tornat a publicar un cop s’ha pogut fer el contrast que s’hauria d’haver fet des del primer moment.

Summary: Primàries decideix el seu futur en una convenció que es preveu disputada


Salvador Esquena és un jove uròleg, dedicat des de fa anys a la cirurgia oncològica, que ha fet una cosa que no han fet gaires metges: criticar públicament la professió, en un llibre, i explicar-ho als quatre vents en entrevistes a mitjans de comunicació. A ‘En la pell del pacient’ (Ara Llibres), Esquena estripa la professió, caracteritzada sovint per un fort corporativisme, per denunciar (males) pràctiques que considera massa habituals: no escoltar el pacient, no posar-se al seu lloc, no preocupar-se pel seu estat d’ànim, per si entén bé les coses, per si té dubtes, per si se’n va a casa tranquil o amb una paraula dita sense gaire importància que el pugui turmentar durant mesos. Potser per no caure en això, el doctor Esquena, de quaranta anys, ben plantat i de mà ferma, transmet confiança i, sobretot, la sensació que t’escolta i que t’entén; que es fica en la teva pell. Fins al punt que acabem explicant-nos casos personals, i m’és inevitable de parlar-li d’una hospitalització meva recent per una malaltia neurològica. S’hi interessa molt: quant van trigar a fer-me el diagnòstic, quina informació vaig rebre durant l’estada a l’hospital i després, si em van resoldre els dubtes o no. La conversa ens situa justament en el fil conductor del seu llibre: la deshumanització de la medicina. —Acabes patint més per l’estrès de no saber què tens que no per la malaltia mateix. —El problema és que et veuen molts metges, et fan moltes proves però no tens un referent de confiança amb prou empatia amb tu. I això et genera un quadre més intens que l’original. —I amb una relació distant amb el metge. —És que hi ha un problema absolut de comunicació entre metge i pacient. És generalitzat. Hi ha un problema per la manera com la tecnologia deshumanitza la medicina: el metge ha vist la prova i compta que amb el resultat ja en tens prou i ja estàs tranquil, però no ha vingut a interessar-se per si estaves neguitós, o intranquil. —I hi ha l’angoixa prèvia a l’hora que saps que passa visita el metge, a veure què dirà… —I el metge arriba, no compleix les expectatives generades, i au, fins l’endemà. I tot el dia voltant per la planta, fent-te preguntes. És una espiral dramàtica. I imagina’t que, a sobre, físicament, estàs impedit i fotut de debò. La deshumanització de la medicina és una cosa que vivim dia a dia i hi assistim impotents. I tant pel sistema, que és com una cadena de muntatge, com per la deshumanització del metge mateix. Molts metges són uns tècnics que creuen que t’informen com si fossin robots. —Hi deu haver pacients amb més necessitat d’informació que uns altres. —Tothom en té, de necessitat. Però cada pacient ho viu d’una manera diferent. Hi ha gent a qui això li crea una angoixa personal. I si ets una persona jove, tot el dia ingressada, fent-hi voltes, pensant si et quedaràs en una cadira de rodes o si no et podràs moure… Tot el dia a l’hospital, sense que ningú t’informi. És fatal. —N’hi ha que acabem parlant amb amics metges perquè ens tranquil·litzin. —Això explica el fracàs del teu equip mèdic, quan com a pacient has de trucar a un amic metge teu perquè et tranquil·litzi o fins i tot t’informi. L’acte mèdic no consisteix tan sols a fer un diagnòstic, sinó tot el que circumda això: que el pacient estigui tranquil, informat, que no tingui por de preguntar… Un pacient no pot tenir por de preguntar. —Per què penseu que hi ha aquesta deshumanització? —Una part de la responsabilitat és del sistema, que no ajuda: consultes de cinc minuts, el metge ha de marxar perquè té una consulta plena, etc. Al sistema li és bastant igual; als que manen, si la medicina és més o menys humana no els preocupa. Això acaba depenent exclusivament del metge. Moltes vegades hi ha metges a qui agrada la teoria de la medicina, la malaltia, i el malalt és una cosa que hi ha per allà i que molesta. Molesta que vagin preguntant. —Falla la comunicació. —És que durant la carrera, la comunicació amb el pacient és una qüestió que no es desenvolupa pas; durant la residència tampoc no es torna a tocar, i ni per a entrar a medicina ni per a fer l’examen MIR no hi ha cap mena de valoració de la part humana. Per a contractar-te, en un hospital ningú no valora mai si tractes bé els malalts, si els expliques bé les coses… Per entrar a la carrera de medicina, t’avaluen per uns exàmens de coneixement i, a més, has de tenir unes notes altíssimes. La pregunta és: el millor metge és aquell que obté la millor nota de MIR? Jo crec que no. Ser metge també inclou la part emotiva i social, ser compassiu, empàtic… Per a mi, un bon metge, per molt bé que operi, si no té aquesta part desenvolupada no és el millor metge. —Sembla que la vocació per aquesta professió hauria de portar més implícit aquest factor humà. —Sí, però sembla que no és així, que hi ha persones per a qui aquesta vocació no inclou la part empàtica i comunicativa; haver d’endarrerir, si cal, la visita següent quan el pacient està preocupat. Hi ha gent que no entén la vocació d’aquesta manera. —Al llibre destaqueu aquesta frase d’Agustí Pedro Pons: ‘La simpatia amb el pacient cura el 50% de les malalties.’ —Sí, s’explica perquè la simpatia no cura pas les malalties greus, però ajuda a viure-les molt millor. Quan dic simpatia parlo d’un somriure, una paraula, una explicació planera… I en medicina hi ha molta somatització… Si tens un metge que et dóna seguretat i que t’ho explica tot el nivell d’estrès generat per moltes malalties disminueix, i t’acabes trobant millor. —També dieu que hi ha metges que en fan un gra massa. —A l’altre extrem hi ha el metge excessivament empàtic, que s’emporta els problemes dels malalts a casa, i això s’acaba patint. El metge també ha de marcar uns límits professionals. De vegades, algun cas s’escapa… i acabes patint amb el malalt. S’ha de mantenir una distància professional perquè no t’afecti, perquè has de continuar veient malalts i operant. —I hi ha el que fa massa el graciós. —Sí, el que fa massa el graciós per mirar de semblar divertit, que la visita sigui amable, però que en el fons és un cínic, que fa comentaris i bromes pre-establertes i no vol res més sinó que surtis de la consulta tan aviat com sigui possible i, a més, et dóna poca informació. —Amb poca informació, l’angoixa per allò que tens et fa cercar ràpidament a Google… —Em sembla bé que el pacient ho faci, això. I pacients que ja estan molt ben informats també ho fan, perquè és una eina de tan fàcil accés… Però pots tenir un excés d’informació que et pot generar desinformació i que et pot acabar espantant. Una cosa és la informació, i una altra el coneixement. A Google no saps d’on ha sortit la informació, ni qui l’ha escrita. L’excés d’informació multiplica l’estrès. I és dramàtic que acabi passant això perquè en un primer moment el metge no hagi estat empàtic amb tu, no t’hagi donat la informació que et calia o no t’hagi dit la veritat a la cara. —També parleu del metge que dóna una allau d’informació difícil de pair per al pacient en molt poc temps. —És que cada pacient és diferent. N’hi ha que amb poca informació i molt senzilla en té prou i n’hi ha que els ho has d’explicar tot. Per informar sobre una cosa mèdica has de conèixer una mica aquella persona, com pot reaccionar; has de veure quin nivell cultural té, quines són les seves angoixes… És fonamental per a adequar-li la informació. No pots dir a una persona que té càncer exactament de la mateixa manera a tots els malalts. Per a tu, una paraula que dius potser no té cap importància i el malalt la té gravada a la ment durant mesos fins a la visita següent, i aquesta paraula li pot torturar la vida. —Aquesta deshumanització de què parleu és pròpia d’aquí o la trobem una mica a tot arreu? —És generalitzada. És la pressió del sistema més aquesta actitud del metge amb una certa superioritat moral, que veu el pacient com algú inferior. Hi ha un tipus de metge així: ‘Ai, aquest ara em toca els nassos…’ De vegades el metge es pensa que està per sobre del bé i del mal i que haver d’informar el pacient d’una cosa és una feina inferior, no com fer grans diagnòstics i grans tractaments i operar molt bé; que informar el pacient i fer cas dels seus sentiments és una cosa menor. Fotografia: Jordi Carreño. —Potser la societat també ha donat al metge una mica aquest caràcter. —Possiblement li ha donat el caràcter de metge refugiat en la seva autocomplaença, quan el metge sent la incomprensió de la seva feina. En medicina de vegades fem filigranes, coses molt difícils, una cirurgia que ha costat molt… I el pacient i la família no són conscients de com ha costat, de com es pot complicar, i que no és fàcil. I, arran d’aquesta incomprensió, com que no ho entendran, el metge pot generar una autocomplaença i pot posar una barrera, de manera que es preocupi més estrictament de la part tècnica de la medicina i deixi més de banda la part humana. —Com afecten les retallades la qualitat del servei? —Durant les retallades els professionals de la sanitat han tingut estrès. I han hagut de visitar més pacients, se’ls han multiplicat les visites, hi ha hagut més llistes d’espera… Però el problema de la deshumanització de la medicina ve d’abans de les retallades. Jo vaig fer la residència fa quinze anys i ho veia cada dia. I era època de vaques grasses. Tot i la tensió que han afegit les retallades, no crec que siguin les causants d’això que explico. —Voleu dir que és una qüestió més de fons? —Els metges som a la consulta i ens pressionen i tenim visites afegides i tenim cinc minuts per a explicar a un pacient que té càncer i tot el tractament que haurà de fer… Ens passa cada dia. Però no hi haurà mai cap excusa per a tractar malament un pacient o per a desinformar-lo, o per a no fer-li costat quan li donis una notícia que és un míssil de flotació a la seva vida. Si en alguna cosa has d’esmerçar temps és en aquests casos. —Com és la relació que teniu els metges amb la indústria farmacèutica? —La relació és cordial. Els visitadors mèdics són persones amables que volen tenir una relació cordial amb tu, bàsicament perquè volen que tinguis una bona imatge de la seva indústria, de la seva empresa i del seu producte, que volen que prescriguis. —Tothom sap quin és el seu paper, voleu dir. —Sí, però hi ha metges que tenim una relació professional amb ells i n’hi ha que es deixen estimar fins a nivells immorals. —Quins casos coneixeu? —A veure, ara això no passa tant. Farmaindustria, la patronal farmacèutica, s’ha autoregulat per limitar els regals als metges. I ara això no passa tant. Però l’orgia dels últims anys ha estat salvatge. Durant els últims trenta anys, com a metge t’havien arribat a oferir de tot… —Vacances pagades i tot això? —Ui, vacances de luxe amb la família pagades, la comunió del fill, els mobles de la segona residència, una consola de videojocs… He parlat amb visitadors mèdics que han estat molts anys treballant amb metges i ells m’han explicat tot això, les barbaritats que algun metge els ha arribat a dir. —Per exemple? —Si tu em dónes un sobre amb mil euros el mes, jo et faig d’or, prescric el que tu vulguis. —Deixant de banda casos d’aquests, podem dir que tenim una societat massa medicalitzada? —La sensació que tinc és que la majoria de metges prescriuen correctament. És evident que hi ha metges que sobreprescriuen. Fa poc van emetre aquell reportatge a TV3  en què deien que som de les zones del món en què més se sobreprescriu, sobretot psicofàrmacs. —Hi ha un excés de prescripció. —Sí, que penso que pot venir perquè moltes vegades tens poc temps a la consulta i és més fàcil de receptar una pastilla al pacient que no de preguntar-li per què té ansietat. És més fàcil la pastilla. I una altra raó és l’intent absolut de la indústria farmacèutica de medicalitzar la societat; la indústria voldria que hi hagués una pastilla per a tot. És que s’ha mort el meu pare i estic trist: pastilla. Home, no, s’ha de passar un dol i quan hagi passat, si resulta que continuo trist, parlem-ne a veure si resulta que tinc símptomes de depressió. Els metges hem de ser els tallafocs de tot això, hi hem de posar els límits. —Hem parlat de la deshumanització dels metges. Però podem dir també que som mals pacients? —Als metges, se’ns demana infal·libilitat. Recordo que la meva àvia quan s’havia d’operar s’acomiadava de tothom perquè no sabia si tornaria. Ara no; quan vas a la sala d’operacions pressuposes que tot sortirà bé. Però la medicina no és una ciència exacta i les coses de vegades no surten com voldríem. Hi ha una demanda d’infal·libilitat que de vegades no es compleix. I llavors hi ha incomprensió, i sentim aquesta pressió. Quan les coses no van bé augmenten les reclamacions, les denúncies… I a això hi pots afegir que a la societat hi ha una pèrdua de respecte creixent per les institucions, les persones, els professors, els policies… I també els metges, que ho patim. Els metges som un front de batalla directe, tractem directament amb la gent, i no cal dir com és a urgències. Sentim les agressions verbals, i les físiques, i això també fa que ens construïm una cuirassa, que alhora ens deshumanitza. És un peix que es mossega la cua. —Les guàrdies llarguíssimes que fan molts metges no hi deuen ajudar. —És veritat que la medicina desgasta molt, tant físicament com psíquica, i també emocionalment. Quan fa vint hores que treballes a urgències, estàs desbordat, no només pel cansament, sinó emocionalment. Imagina’t que has hagut d’entomar uns quants casos greus i després has de ser igual d’amable i d’eficient. És difícil de mantenir. —Això em fa pensar una altra vegada en la falta de recursos. No pot ser que les urgències estiguin crònicament saturades, amb pacients acumulats de mala manera en lliteres als passadissos. —Sí, hi ha una falta d’inversió constant. El problema més greu a què s’enfronta la sanitat del nostre país és l’envelliment de la població. Fa quinze anys, quan em formava, les urgències ja se saturaven i els malalts es passaven tres dies a urgències en lliteres. I això es multiplica, perquè els pacients viuen vuitanta anys, noranta i cent, i són pacients que consumeixen sanitat, molts en una situació precària, molt dependents, que han d’anar a urgències. Tot això porta a una saturació del sistema d’urgències. Fa quinze anys diria que la saturació era uns quants dies el mes; ara diria que és constant. Això porta a una mala assistència des del punt de vista del malalt i també a molts metges cremats, desbordats per tot això. —Heu tingut queixes de col·legues per haver dit tot això en aquest llibre? —Molts metges s’han posat en contacte amb mi per Twitter i per correu, i també directament. Molts m’han dit que ja era hora que algú digués això. I de crítiques, n’he tingudes de dues menes; d’aquella persona que més o menys conec i em diu que això que has fet és molt lleig perquè has explicat les parts fosques de la professió i ara ens atacaran encara més, amb el sentiment aquest de corporativisme; i d’una altra banda, per terceres persones, m’han arribat crítiques furibundes de metges que diuen quina vergonya això que dic, mira què explica, ho deu fer promocionar-se… I aquests no tinc cap dubte que es veuen retratats en alguns dels capítols. Però em preocupa poc; és una declaració d’intencions, i estic molt convençut d’això que he escrit. —Hi ha un capítol del llibre que és el dedicat al ‘metge narcisista’. Us han criticat perquè consideren que ho sou vós? — Jo sempre dic que per a escriure aquest llibre cal una mica de narcisisme; el narcisisme ‘per se’ tampoc no el critico. Tots en tenim un punt, que ens ajuda a tirar endavant. I això és per a fer una autocrítica, que jo tampoc no he vingut a pontificar res. El problema és el narcisisme patològic, desbordat i malaltís.

Summary: Salvador Esquena: ‘Hi ha metges que veuen el pacient com algú inferior’


El PP i Ciutadans enllesteixen la negociació perquè el partit d’Albert Rivera doni suport a la investidura de Mariano Rajoy de president del govern espanyol, al ple que es farà la setmana vinent al congrés espanyol. La posició actual de Ciutadans, disposats a investir Rajoy (tot i que per això també faria falta l’abstenció del PSOE), contrasta amb la que tenien durant la campanya de les eleccions del 26-J, quan Rivera es va cansar de repetir que ‘els vots de Ciutadans no servirien per a fer president Mariano Rajoy’. Ara que, malgrat què va dir Ciutadans, és a punt de concretar-se aquest pacte, circulen a la xarxa vídeos d’aquestes últimes setmanes i mesos que deixen en evidència Albert Rivera, per allò que deia que no faria i això que farà ara. Per exemple, aquest elaborat per ElDiario.es: .@Albert_Rivera 😂😂😂😂😂😂😂😂😂 "Si me preguntan '¿Va a hacer pte a Rajoy con los millones de votantes de C's?' digo NO". pic.twitter.com/RYOxvderqZ — Juan Miguel Garrido (@Juanmi_News) August 10, 2016 En aquest altre hi ha un conjunt de declaracions del dirigent de Ciutadans que diuen que de cap manera Rajoy no pot encapçalar la regeneració política que el seu partit pregona: Hola @Albert_Rivera En junio Rajoy no tenía "autoridad moral" para ser presidente por corrupción. ¿Q ha cambiado? pic.twitter.com/8DsbH25hq6 — MALDITA HEMEROTECA (@Mhemeroteca) August 11, 2016 En aquesta entrevista a La Sexta, Rivera deixava clar que Ciutadans no donaria suport a Mariano Rajoy de president:

Summary: Els vídeos que deixen en evidència Albert Rivera: què va dir i què diu sobre el pacte amb el PP


El jutjat d’instrucció 2 investiga sis policies espanyols més per les càrregues del Primer d’Octubre a Girona. El mateix jutjat ja havia citat a declarar com a investigats vint-i-dos agents entre els mesos de juny i juliol però, finalment, es van suspendre a petició de la defensa dels policies. Els advocats voluntaris van recórrer la interlocutòria del jutjat perquè consideraven que hi havia sis policies que van participar a les càrregues de l’escola de Taialà que també havien de constar com a investigats. Ara, el jutjat els hi ha donat la raó i ha resolt imputar-los, tot i que encara no ha fixat data per a les seves declaracions. Instrucció 2 sí que ha assenyalat les declaracions de disset dels agents investigats per als dies 4, 7, 11 i 14 d’octubre.

Summary: El jutjat investiga sis policies espanyols més per les càrregues de l’1-O a Girona


Els ciutadans israelians votaran avui en unes eleccions legislatives molt disputades. El primer ministre, Benjamin Netanyahu, pugnarà amb la coalició centrista encapçalada per Benny Gantz i Yaïr Lapid. Segons les enquestes totes dues formacions obtindran si fa no fa els mateixos escons, però la disposició de l’espectre polític israelià beneficiarà Netanyahu, que obtindrà més suport de la resta de partits. Netanyahu, que ocupa el càrrec des del 2009 –més un mandat de tres anys en els noranta– aspira a superar David Ben-Gurion, pare fundador d’Israel, el primer ministre amb el mandat més llarg al capdavant del país, cosa que aconseguiria al juliol si pogués formar govern. Malgrat que els primers dies de campanya Netanyahu la seva candidatura rebé un sotrac per l’anunci del fiscal general, Avichaï Mandelblit, d’encausar-lo per corrupció, la seva popularitat ha tornat a enfilar-se. El seu partit, el Likud, torna a ser en les dues primeres posicions de les diverses enquestes. Netanyahu ha rebutjat les acusacions i ha denunciat una ‘cacera de bruixes’. A més, ha rebut un seguit d’impulsos de l’estranger estant, especialment després de l’anunci del president nord-americà, Donald Trump, de reconèixer la sobirania d’Israel sobre els alts del Golan, ocupats a Síria. Aquesta decisió es va afegir al reconeixement pels Estats Units de Jerusalem com a capital del país i el trasllat de l’ambaixada nord-americana a aquesta ciutat. La setmana abans de la votació, ha rebut a Israel el president del Brasil, l’ultradretà Jair Bolsonaro, i ha anat a Moscou per reunir-se amb Vladímir Putin. Netanyahu ha procurat mobilitzar la dreta nacionalista –inclosos sectors ultranacionalistes– enfront de l’esquerra, representada pel partit Blau i Blanc, que és en realitat una plataforma centrista. Ha posat també la seguretat al centre de la política, com ja va fer en campanyes anteriors, especialment arran dels últims incidents i intercanvi de trets a la franja de Gaza, l’enfrontament tradicional amb l’Iran i les ramificacions del conflicte a Síria. A més, s’ha acostat a diversos països àrabs, en una campanya diplomàtica a favor del reconeixement d’Israel. Així, ha aconseguit aparentment de mobilitzar un electorat que, si bé no li donarà la majoria absoluta, sí que sembla que li donarà el mandat d’intentar formar un nou executiu. El salt de Gantz a la política Gantz, antic cap de l’Estat Major de l’exèrcit d’Israel i una figura militar molt respectada al país, va decidir el 2015 de fer el salt a la política per mirar d’apartar Netanyahu del poder. I aquest esforç es reforçà més tard arran de la seva aliança amb l’ex-periodista Yaïr Lapid, que va impulsar el seu partit a les enquestes. Tots dos van arribar a un pacte segons el qual Gantz seria primer ministre durant dos anys i mig i després cediria el poder a Lapid per a l’any i mig restant del mandat. Amb això, Gantz vol seguir els passos de Yitshaq Rabbín i Ehud Barak, que van fer el salt de l’exèrcit a l’oficina del primer ministre. Gantz va dir en un dels seus mítings: ‘Ser comparat amb Rabbín seria el millor compliment que em pugui imaginar. Rabbín va ser centre, una mica esquerra, una mica dreta, com vulgueu definir-lo.’ D’aquesta manera palesava la intenció d’abastar un ampli espai polític. La formació s’ha presentat com una alternativa lliure de corrupció i amb un missatge centrat en la seguretat –especialment centrat en l’amenaça de l’Iran, també des del Líban i Síria– i la reforma social. Així mateix, ha mantingut un discurs difús sobre la qüestió palestina, en un intent d’atreure vots de l’esquerra sense allunyar el centre-dreta. Defensa un ‘procés de separació’ no detallat, sense arribar a donar suport a la creació d’un estat palestí. Tanmateix, el Partit Blau i Blanc té una complicada aritmètica parlamentària per aconseguir la majoria, atès que Gantz ja ha descartat als partits àrabs –d’esquerra–, que diu que ‘parlen contra l’estat d’Israel’. Això limita les possibles aliances al Partit Laborista i Mérets, que podria no ser suficient. La coalició de partits àrabs Ra’am – Balad concorrerà finalment a les eleccions després de rebre el vist-i-plau del Tribunal Suprem, que va revertir la decisió prèvia de la Comissió Electoral. El Suprem, per contra, va eliminar la candidatura del dirigent de l’ultranacionalista Otzma Yehudit, Michael Ben-Ari. La formació del govern En aquestes eleccions han estat autoritzats prop de quaranta partits, una xifra rècord, tot i que no es preveu que superin la barrera mínima del 3,25% ni la meitat. En total hi ha inscrits prop de 6,4 milions de votants, segons dades de l’organització no governamental The Israel Project. El partit que rebrà el mandat del president no serà el més votat, sinó el que compti amb més suport per formar una coalició. Això va passar el 2009, quan el mandatari Ximon Peres va passar el poder a Netanyahu, malgrat que el Likud va ser el segon partit més votat –un escó menys que Qadima de Tsippi Livni, retirada de la política fa poc. La situació es podria repetir si ara guanya el partit de Gantz. Els sondatges diuen que el Likud tindrà uns trenta escons, xifra semblant a la que atorguen al Partit Blau i Blanc, si bé els partits de dreta religiosa en sumen 67, cosa que els donaria la majoria absoluta a la Kenésset –que compta amb 120 escons. Els partits a l’esquerra de la coalició encapçalada per Gantz no sembla que tinguin prou pes per a desequilibrar aquesta opció. Gantz podria arribar a unir forces amb el partit de centre-dreta Kulanu i amb Zehut, un partit de nova creació que advoca per legalitzar la marihuana, per l’annexió de Cisjordània i la solució d’un únic estat. A més, qualsevol mena de govern d’unitat entre el Likud i el Partit Blau i Blanc ja ha estat descartat per tots dos. Les eleccions són per tant el primer pas en el procés de formació de govern, tot i que no és clar si el possible encausament de Netanyahu després de les vistes del seu cas –que es faran després de la votació– podria afectar aquest període i soscavar alguns dels seus suports o si el primer ministre sortiria indemne de la decisió de Mandelblit.

Summary: Israel va a les urnes amb Netanyahu i Gantz de preferits


El president de l’Associació Valenciana d’Empresaris, Vicente Boluda, ha anunciat avui un nou ‘gran acte empresarial’ per a reivindicar el Corredor Mediterrani que se celebrarà el 26 de novembre a Elx (Baix Vinalopó). Així ho ha avançat Boluda en una intervenció, al costat del president de la Generalitat Valenciana, Ximo Puig, després de l’Assemblea General d’AVE 2019 que s’ha celebrat a la Marina de València. Boluda ha assegurat que l’associació d’empresaris valencians ‘incrementarà el treball’ per a aconseguir que el Corredor Mediterrani sigui una realitat i ha assenyalat que aviat es presentaran els detalls de les accions previstes per a enguany. Entre ells, ja ha revelat que ‘el gran acte’ empresarial de 2019 serà el 26 de novembre a Elx. L’any passat, la cita va congregar a Barcelona més de 1.400 empresaris i representants de la societat civil. Amb aquest tipus d’actes, AVE persegueix escenificar la importància i necessitat d’aquesta infraestructura, conscienciar el conjunt del país perquè s’impliqui en la seva reivindicació i aconseguir que les administracions s’impliquen en la seva execució. Ximo Puig: ‘És prou absurd que estigui encara com està’ Precisament el cap del Consell, Ximo Puig, ha valorat ‘la projecció’ que li ha donat AVE al Corredor Mediterrani. Amb el seu impuls, ha dit, ha aconseguit situar en l’agenda la necessitat d’aquesta infraestructura. ‘Avui ningú és aliè a aquesta reivindicació’, ha agregat. Al seu judici, ‘és prou absurd’ que el Corredor Mediterrani ‘estigui encara com està’, donada la seva importància.

Summary: L’AVE convoca un gran acte empresarial per a reivindicar el Corredor Mediterrani el 26 de novembre a Elx


La socialista Ana Barceló ha promés al Palau de la Generalitat el càrrec de consellera de Sanitat Universal i Salut Pública i ha mostrat la seua alegria i il·lusió davant aquest nou repte: ‘No puc dir altra cosa que em deixaré la pell, que estic il·lusionada i que m’apassiona aquest repte tan important com és ocupar-se de la salut pública universal’. Barceló ha assumit el càrrec després del nomenament de Carmen Montón com a ministra al govern espanyol. ‘Els que em coneixen saben que sóc molt pragmàtica, el que farem és col·locar, com fins ara, a les persones en el centre de la política, sobretot de la política sanitària, per millorar la vida dels ciutadans’, ha dit després de la cerimònia. Barceló ha dit que confia a tenir la col·laboració de Montón, ara des del govern espanyol, perquè ‘coneix perfectament’ la situació de la sanitat al País Valencià. A la presa de possessió hi han sigut presents el president de la Generalitat, Ximo Puig, la vice-presidenta, Mónica Oltra, i tots els consellers excepte María José Salvador, que continua de baixa per maternitat. Oltra ha estat l’encarregada de llegir el decret de nomenament de Barceló, que es va publicar ahir en una edició extraordinària del DOGV. Barceló ha promés complir amb les obligacions del càrrec i ha rebut les felicitacions de tots els membres del Consell, que s’ha reunit després de l’acte.

Summary: Ana Barceló, nova consellera de Sanitat, assegura que es deixarà la pell per la salut pública universal


L’ex-president del govern espanyol Felipe González i el dirigent de Podem, Pablo Iglesias, s’han bescanviat retrets i han aixecat polseguera a la xarxa. Si dimecres, a la sessió d’investidura, Iglesias va dir que González tenia el passat tacat de calç viva, ahir González va dir no sentir-se ofès per aquelles paraules: ‘Allò que em va dir Iglesias és un meravellós autoretrat seu. És ple de ràbia i d’odi.’ González va fer aquestes declaracions a l’Institut Cervantes de Madrid, en un homenatge al novel·lista colombià Gabriel García Márquez. I afegí: ‘Sé que és bon deixeble d’Anguita, però el veig molt sobrecarregat; s’hauria d’asserenar una miqueta.’ La polèmica no es va pas acabar aquí. Iglesias va respondre a Twitter que se sentia honorat que el consideressin aprenent d’Anguita. ‘No tan sols per les seves idees, sinó pel seu exemple’, va dir. El piulet anava acompanyat d’una imatge amb les fotografies de José María Aznar, Felipe González i Julio Anguita, amb un missatge que indicava quant cobren com a membres de consells d’administració. En el cas d’Anguita, un text diu que va renunciar a la paga vitalícia d’ex-parlamentari. Heus ací el piulet de Pablo Iglesias: Hay pocos honores mayores a que a uno le llamen aprendiz de Anguita. No sólo por sus ideas sino por su ejemplo pic.twitter.com/OfCQYyMUxh — Pablo Iglesias (@Pablo_Iglesias_) March 3, 2016

Summary: Felipe González i Pablo Iglesias se les tenen públicament i bescanvien retrets


Els sindicats CCOO i UGT han exigit en un manifest conjunt ‘justícia imparcial’ al Tribunal Suprem davant l’inici el judici als presos polítics de demà i que es revisin les acusacions de la fiscalia sobre un ‘ús de la violència que no hem vist ni s’ha pogut acreditar’. Per això, demanen que les deliberacions de l’alt tribunal ‘s’acorin únicament sobre fets provats’, critiquen la presó preventiva en considerar que no està ‘justificada’ i assenyalen, per tant, que els presos haurien d’estar en llibertat durant el judici per ‘tenir la capacitat de defensar-se amb garanties’. D’altra banda, també reclamen que el conflicte entre Catalunya i Espanya es resolgui en el terreny de la política com a ‘solució d’un contenciós que mai no s’hauria d’haver judicialitzat’. Els dos sindicats han convocat una aturada de deu minuts per demà davant de les seves seus. En el manifest conjunt el dia abans de l’inici del judici a l’1-O a la seu del Suprem, a Madrid, els dos sindicats han publicat un manifest per demanar que l’alt tribunal imparteixi ‘justícia imparcial, amb totes les lletres i tots els requisits ètics’ i que els magistrats ‘actuïn com a tercers, aliens als interessos en joc’. ‘Reclamem integritat, que exigeix coherència i respecte a la dignitat humana. Reclamem diligència i transparència’, afegeix. Els sindicats també recorden que sobre el Tribunal Suprem ‘pesa la màxima responsabilitat de saber complir amb el seu deute’ en uns moments de ‘tensió i atenció pública’ sobre aquesta causa. Quant a la situació política, afirma que ‘cal donar una oportunitat al diàleg i la negociació’ i insta els governs català i espanyol a propiciar ‘un clima i escenaris que ho facilitin’. En aquest sentit, ofereixen la col·laboració dels dos sindicats i es mostren ‘contraris i bel·ligerants contra qualsevol actitud d’intolerància que posi en risc la convivència’.

Summary: CCOO i UGT exigeixen ‘justícia imparcial’ al Tribunal Suprem i que revisin les acusacions de l’ús de la violència


La inversió pública territorialitzada del govern balear per al 2020 cau en el conjunt de les Illes un 7%, fins als 952 milions d’euros, gairebé 75 menys que enguany. Mallorca és l’única illa que l’incrementa, fins a un 16%. Sigui mitjançant transferències corrents i de capital o actuacions de les conselleries i els ens públics, veurà com s’hi inverteixen 608 milions d’euros. Una cinquena part (104 milions) seran per a Palma. Per contra, la inversió del govern baixa a les altres illes. També a Eivissa, que destinarà 12 dels 125 milions d’inversió a Vila, en el primer any que es té en compte la seva capitalitat al pressupost balear. A Formentera s’invertiran 17 milions i mig, i poc més de 99 a Menorca, que en el pressupost d’enguany disposava de 16 milions més. Els comptes del govern inclouen també les aportacions que es fan als consells per a millorar el finançament de cada illa. Així, per exemple, Mallorca rebrà 293 milions, 58 el Consell d’Eivissa, 53 el de Menorca i prop de 9 el de Formentera. El finançament autonòmic dels consells ha crescut d’un 61% aquests darrers sis anys.

Summary: La inversió territorialitzada del govern balear premia Mallorca


Els perits de l’Agència Tributària calculen que Ferrovial va fer arribar a CDC a través del Palau de la Música 5,9 milions d’euros entre 2000 i 2008, els quals la fiscalia considera que corresponen a comissions il·legals que la constructora pagava a canvi d’adjudicacions públiques. En la seva compareixença avui en el judici del cas Palau, han confirmat tres mecanismes de desviament: entrega en efectiu als tresorers del partit, falsos convenis de col·laboració amb la Fundació Trias Fargas (vinculada a CDC) i pagament de factures falses d’empreses. La xifra que han ofert els perits és lleugerament inferior als 6,6 milions que el fiscal anticorrupció Emilio Sánchez Ulled creu que es van desviar a CDC, perquè en els seus càlculs quantifica uns pagaments a la Fundació Trias Fargas que no es detallen en els quadres analitzats per Hisenda. D’aquests 5,9 milions que suposadament va rebre el partit, una mica més de 3,7 es van fer arribar en efectiu als tresorers del partit i més de 2,1 milions a través de factures falses, i la fiscalia afegeix en les seves conclusions 630.000 euros lliurats a la Fundació Trias Fargas. Els perits han explicat que Ferrovial va lliurar al Palau de la Música una mica més d’onze milions entre 2001 i 2009, una xifra molt superior a les quantitats que a la constructora els corresponia pagar com a patrocinador principal de la institució que presidia Fèlix Millet. També han confirmat el repartiment de les suposades comissions il·legals: representaven el 4% de l’import de les adjudicacions, del que un 2,5% s’assignava a CDC i un 1,5% l’hi repartien Millet i el seu ‘número dos’, Jordi Montull, en un percentatge del 80% per al primer i el 20% per al segon. Presents en l’escorcoll Aquests perits van ser el 23 de juliol del 2009 a l’escorcoll del Palau per part dels Mossos d’Esquadra que va precipitar la investigació contra els ex-mandataris de la institució, la que era directora financera, Gemma Montull, l’ex-tresorer de CDC Daniel Osàcar i dos ex-responsables de Ferrovial, entre altres acusats. Millet i Montull, a més de confessar haver espoliat el Palau, van declarar en el judici judici que Ferrovial va utilitzar la institució per camuflar pagaments a CDC, mentre que els exresponsables de l’empresa i l’extresorer del partit ho van negar.

Summary: Els perits calculen que Ferrovial va pagar 5,9 milions a CDC a través del Palau


Avui, 26 d’abril, obre portes als Jardins de Vivers la 53a Fira del Llibre de València. Fins al 6 de maig, hi serà. Deu dies de primavera per a passejar entre les més diverses paradetes, per a participar en alguna activitat (presentació, espectacle, club de lectura, taula rodona, etc.), trobar autors que fan igual, fer cua per a les signatures o quedar-se simplement embadalit contemplant la gentada que convoca l’esdeveniment llibresc. ‘La Fira tornarà a ser un dels principals esdeveniments culturals de la ciutat de València.’ Així s’expressava Nacho Larraz, president del Gremi de Llibrers, durant la presentació de l’esdeveniment. I no li falta raó: en la seva 53a edició, la Fira del Llibre de València mostra múscul i consistència: setanta-tres expositors, entre llibreries, editorials, institucions i entitats, infinitat d’activitats i enguany, a més a més, una opció clara per l’expansió a la resta de la ciutat, amb la idea d’acostar més gent al ‘món del llibre, fomentar l’hàbit lector i promoure el consum cultural’, expliquen els organitzadors. ‘En l’espai i en el temps’, ens puntualitza Nacho Larraz en un impàs, a peu de caseta, envoltat de caixes encara per desembalar: parlar amb un llibreter el dia abans que s’obrin oficialment les portes de la Fira és assumir que l’estona serà limitada i que estarà marcada per la perspectiva de la feina que li queda encara per fer. Però somriu: tots els cansaments fossin com aquests, causats per les muntanyes de llibres que ben aviat seran en exposició, a l’abast dels futurs lectors. ‘S’havien fet activitats fora de la Fira, abans’, ens explica Larraz, ‘però per primera volta hem fet especial incidència en una aposta que volem que siga més expansiva els anys que vénen’. L’Oceanogràfic, la Filmoteca o el Mercat Central són alguns dels espais que han acollit o acolliran activitats llibresques: ‘La idea és traure la Fira del seu espai físic i temporal i fer que siga present en tota la ciutat de València. Això ja es fa en les fires més importants d’Europa’, raona Larraz. La Fira del Llibre de València és un esdeveniment cultural de primer ordre. ‘Penseu que la immensa majoria dels valencians ha visitat, en algun moment, la Fira del Llibre’, continua Larraz. De fet, és costum treure-hi el nas, com a mínim, una vegada cada any, si no més: arriba la primavera, hi ha festius que hi conviden, els Jardins de Vivers fan el marc encara més agradable i sempre hi ha alguna cosa que s’hi pugui firar. Els càlculs de nombre de visitants han de ser per força aproximatius, perquè no hi ha entrada tancada ni cap recompte exhaustiu, però en les darreres edicions les estimacions apunten al mig milió de visitants. Enguany, encara que hi hagi un dia menys de Fira, tenint en compte l’augment d’expositors, els organitzadors s’han marcat com a objectiu ‘consolidar les xifres del 2017’. No farem llista exhaustiva d’autors que participaran enguany a la Fira, perquè, entre les activitats promogudes des de l’organització i les que impulsen les mateixes llibreries o les editorials, no acabaríem, però podem citar, per exemple, David Fernàndez, Joanjo Garcia, Almudena Grandes, Lluïsa Julià, Víctor Labrado, Alejandro Palomas, Vicent Partal, Raquel Ricart, Marta Sanz, David Trueba, Vicent Usó, Bel Zaballa o l’inefable Blue Jeans. Cal apuntar també que, entre les signatures programades des de l’organització, els autors en català hi tenen una representació tan ínfima que crida l’atenció. Nacho Larraz reconeix que ‘és evident que entre tots ho hem d’anar augmentant’. També en el dibuix global: ‘De les set-centes quaranta signatures programades en conjunt, unes dues-centes trenta són de publicacions en valencià, un 30% llarg.’ Sí, perquè s’hi compten els autors que signen a les llibreries i, així, el percentatge no arriba a la normalitat però es dispara. És clar que el contrast amb el percentatge de les signatures organitzades directament per la Fira és encara més flagrant. I difícil d’entendre. ‘La idea és aquesta’, hi insisteix Larraz: ‘Fer que augmente.’

Summary: La Fira del Llibre de València s’obre a la ciutat


Els treballadors d’Eulen han fet marxa enrere i no han registrat la nova vaga prevista pel 6 d’octubre que ahir dilluns van acordar convocar en assemblea per l’empitjorament de les seves condicions de treball i per exigir el compliment del laude. Segons Juan Carlos Giménez, assessor del comitè de vaga, durant la reunió amb la direcció d’aquest migdia al Departament de Treball per desconvocar definitivament les aturades que havien de començar aquest divendres pels acomiadaments i expedients oberts, els representants dels treballadors han decidit postposar el registre de la nova vaga davant de la bona predisposició de l’empresa a negociar acords sobre tots els temes no inclosos al laude i garantir el compliment d’aquells que sí que es preveuen. Durant la reunió, el comitè d’empresa també ha demanat a la Generalitat que convoqui Aena a futures negociacions perquè es comprometi a millorar pròximes licitacions que és on rau ‘el problema de fons’.

Summary: Els treballadors d’Eulen no registren la vaga del 6 d’octubre davant la voluntat negociadora de l’empresa


‘Complim els compromisos internacionals en matèria de crisis humanitàries.’ Embravit pel triomf de la moció de censura, Pedro Sánchez va irrompre en l’escena internacional amb un gest inaudit: acollir els 630 migrants de l’Aquarius que eren a la deriva davant de Malta i Itàlia. Contra la xenofòbia i la insolidaritat, el president espanyol oferia una nova via. Una cara amable en un mapa europeu cada volta més fosc i tacat per l’extrema dreta. He dado instrucciones para que España acoja al barco #Aquarius en el Puerto de Valencia. Es nuestra obligación ofrecer a estas 600 personas un puerto seguro. Cumplimos con los compromisos internacionales en materia de crisis humanitarias. — Pedro Sánchez (@sanchezcastejon) June 11, 2018 No ha estat l’únic gest ‘humanitari’ del nou executiu. Sánchez ha ordenat de recuperar la sanitat universal per als migrants irregulars i la retirada de les concertines de les tanques de Ceuta i Melilla. El president espanyol ha rebut tota mena d’aplaudiments i lloances. Tanmateix, no s’ha pronunciat encara sobre els Centres d’Internaments d’Estrangers (CIE), considerats un forat negre de violacions de drets per la plataforma CIE No. Ara mateix, l’estat espanyol és el principal receptor de migrants de la Unió Europea. Enguany, 17.781 persones han entrat a territori espanyol. Cada cap de setmana, Salvament Marítim treu de les aigües de l’estret i el mar d’Alborán centenars de persones. I és aquí on Sánchez hauria de demostrar la cara amable. Però, tres setmanes després de l’Aquarius, la cara amable ha torçut l’expressió. En solen dir pragmatisme polític, però quan es parla d’éssers humans les contradiccions tenen un deix d’hipocresia. Sánchez s’ha negat a equiparar els drets dels migrants de l’Aquarius amb els rescatats al sud. Els primers han rebut un permís humanitari de quaranta-cinc dies, insuficient segons la Comissió Espanyola d’Ajuda al Refugiat (CEAR), però molt millor que conviure directament amb l’amenaça del CIE i l’expulsió. Sànchez s’ha defensat al congrés espanyol: ‘Em nego a creure que l’Aquarius sigui una operació de màrqueting. Fou una crida a la solidaritat de la Unió Europea i una reivindicació dels nostres principis.’ Una crida a sords, en tot cas. El president considera injustes les crítiques, però no és menys cert que mentre obria un port, donava suport a Brussel·les a una política migratòria de bunquerització. Sánchez considera injustes les crítiques, però no és menys cert que mentre obria un port, donava suport a Brussel·les a una política migratòria de bunquerització La seva retòrica també ha canviat de marxa. Al Consell Europeu de la setmana passada, parlava de la immigració com ‘un desafiament’ i, malgrat assegurar que l’acord no era ‘el millor’, reconeixia que era positiu per a Espanya. Matteo Salvini, ministre de l’Interior italià, va fer una valoració similar: ‘És un primer pas. Per fi, s’han debatut les propostes italianes.’ Què inclou el pacte migratori? La proposta estrella és la creació de centres tancats per a recloure els migrants mentre es resol la seva situació legal. Els centres, anomenats plataformes de desembarcament, han de ser en territori de la Unió Europea. El pacte també preveu la repartició voluntària dels demandants d’asil. I més control de les fronteres, incentivar els retorns voluntaris i aprofundir els pactes amb països com Líbia i Turquia perquè retinguin els migrants. En aquest sentit, es destaca el paper de la guàrdia costanera líbia. Tot plegat en un context general de disminució de la immigració cap a la Unió Europea. Enguany 45.314 persones han travessat la Mediterrània. És a dir, el 0,0086% de la població a la Unió. Una xifra molt menor que aquests últims tres anys: 172.301 (2017), 362.753 (2016) i 1.015.078 (2015). I tristament, sembla que fan més por les arribades que els morts. D’ençà del gener, han desaparegut 1.137 persones al nostre mar. Mentrestant, l’Open Arms viatja cap al port de Barcelona amb seixanta migrants a bord. Itàlia i Malta li havien negat atracar als seus ports. Arribarà demà. Presons per als refugiats i migrants Les anomenades plataformes de desembarcament seran centres tancats on les persones seran recloses. La intenció de la Unió Europea serà garantir un procediment ràpid per a destriar entre els migrants econòmics i aquells que tenen dret d’asil. Els primers seran expulsats als seus països d’origen. La voluntat del president del Consell Europeu, Donald Tusk, era construir els centres fora de la UE, però finalment es faran en territori europeu. La llei espanyola impedeix de privar de llibertat un demandant d'asil. L'internament en un CIE només es preveu com un pas previ a l'expulsió La llei espanyola impedeix de privar de llibertat un demandant d’asil. L’internament en un CIE només es preveu com un pas previ a l’expulsió. A més, el Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) només preveu la reclusió per a casos excepcional i per a protegir la seguretat pública. De moment, cap país no s’ha ofert a acollir els centres. Pedro Sánchez, tot i donar-hi suport, s’ha negat explícitament a construir-ne a l’estat espanyol. La proposta ha rebut tota mena de crítiques de les ONG. Amnistia Internacional ha estat una de les més contundents i ha acusat la UE de rendir-se a les polítiques de governs xenòfobs que només volen una Europa tancada en si mateixa. A més, titlla l’acord migratori de ‘perillós’ i ‘egoista’ perquè exposarà milers de persones a ‘abusos molt greus’. ‘Els plans de confinar les persones que arribin a les costes d’Europa en “centres controlats” són alarmants. Aquest eufemisme no amaga que els dirigents de la Unió Europea avancen cap a una política de detenció d’aquelles persones que cerquen seguretat en el seu viatge a Europa. Una política que, si s’aplica, estarà molt lluny dels principis fundadors de la Unió Europa’, afegeix l’ONG. No s’han perfilat els detalls sobre els centres, però s’espera que siguin similars als anomenats hotspots instal·lats a Itàlia i Grècia el 2015, quan més d’un milió de persones van arribar a les costes de la Unió Europea. La voluntat d’aquests centres era acompanyar el programa de reubicació que havia de recol·locar entre els estats membres a 160.000 demandants d’asils en dos anys. El programa, com és sabut, va ser un fracàs, només es va complir un 20% de la quota. En el cas grec, els hotspots, situats a les illes de l’Egeu, s’han transformat en presons on els migrants poden estar tancats durant mesos abans de saber si són expulsats o transferit a Atenes. Les condicions són tan indignes que Metges Sense Fronteres (MSF) i l’agència de l’ONU per als refugiats (Acnur) han deixat de col·laborar amb el govern grec. En un informe d’aquest hivern, Human Right Watch defineix el centre de Moria (Lesbos) com un infern. ‘Milers de dones, homes i nens atrapats en condicions devastadores. A molts els deneguen un accés adequat als procediments d’asil’, explica. Segons dades del govern grec, ara mateix hi ha més de 17.500 persones atrapades als hotspots de les illes. La improvisació amb l’Aquarius i l’Open Arms L’arribada de l’Aquarius i l’Open Arms ha estat marcada per la improvisació. La condició legal dels migrants ha anat variant fins a última hora. En el primer cas, el govern va vacil·lar diverses vegades. Primer va esmentar un permís humanitari de noranta dies, després el va escurçar a trenta i després el va deixar en quaranta-cinc. Tot plegat, mentre el ministre de Foment espanyol, José Luis Ábalos, declarava que la Moncloa no podia fer diferències entre les pasteres i l’Aquarius. D’altra banda, el ministre d’Afers Estrangers, Josep Borell, va fer una acrobàcia argumental per a justificar que l’estat espanyol acollís l’Aquarius i no el Lifeline, que amb 230 persones a bord, va estar set dies a la deriva davant de Malta. ‘L’Aquarius s’estava enfonsant i era un problema de vida o mort’, va dir en conferència de premsa. Acrobàcia argumental, altrament mentida. VIDEO | Borrell afirma que la situación del Lifeline, con 230 inmigrantes en un barco a la deriva, no es tan urgente como la del 'Aquarius' ► https://t.co/Nb2Cx2VvCq pic.twitter.com/AAeWPT3mo4 — Antena3Noticias (@A3Noticias) June 25, 2018 Pel que fa als rescatats de l’Open Arms s’esperava que rebessin també un permís de quaranta-cinc dies, però a última hora s’ha anunciat que serà de trenta dies. La decisió l’ha pres el govern espanyol i no l’ha argumentat. La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha considerat que és ‘un permís insuficient’. Tot i això, permetrà que els migrants evitin en primera instància el CIE. A la llarga, l’única manera d’esquivar-los és demanant asil. El procediment dura una mitjana d’un any i mig i la resposta sol ser ‘no’. L’any passat, 31.000 persones van sol·licitar protecció i la van denegar al 65%.

Summary: Pedro Sánchez, atrapat per les contradiccions de la seva política migratòria


La manifestació independentista de la Diada ha estat multitudinària. Segons la guàrdia urbana, hi havia 600.000 manifestants, que és la segona xifra més baixa a Barcelona d’ençà de la manifestació del 2012, després de la del 2016. Però la major part de les imatges panoràmiques que els mitjans de comunicació han difós pràcticament no han permès de veure amb perspectiva els més de dos quilòmetres de Gran Via de les Corts Catalanes que eren plens de gent, de la plaça d’Espanya al passeig de Gràcia. En canvi, s’ha vist de manera insistent la imatge, mig deserta, de la gran rotonda de la plaça d’Espanya. L’efecte que feia era d’una manifestació poc atapeïda i força buida. Això s’explica, d’una banda, perquè els mitjans gràfics s’havien situat tots en punts elevats a tocar de la plaça d’Espanya, tal com els havia disposat l’organització, o bé en edificis pròxims. I d’una altra banda perquè, efectivament, la plaça d’Espanya no era plena, i això es pot entendre perquè en la divisió per trams que va fer l’Assemblea Nacional Catalana del recorregut de la manifestació no es va tenir en compte el gran cercle de la rotonda de la plaça, no s’hi va incloure. Es pot veure al mapa de l’ocupació dels trams que difonia l’ANC: El focus de la manifestació era la plaça d’Espanya, paradoxalment el punt més buit. Era el punt central, a partir del qual es desplegava la manifestació sobre un eix principal, la Gran Via, que s’allargava més de dos quilòmetres, fins al passeig de Gràcia, i s’estenia també sobre una part del Paral·lel, de l’avinguda de Maria Cristina, el carrer de la Creu Coberta i el de Tarragona. I els trams amb inscripcions es desplegaven per aquests carrers i avingudes. Vegeu, per exemple, com es veia la plaça d’Espanya en el moment de més assistència de manifestants, poc després de les cinc de la tarda: Fotografia: Albert Salamé. En contraposició, el mateix fotògraf ha pogut captar com es veien els trams més a tocar de l’avinguda de Maria Cristina: Fotografia: Albert Salamé. Del Paral·lel: Fotografia: Albert Salamé. I del carrer de Tarragona. Fotografia: Albert Salamé. En aquesta altra fotografia es veu, una hora abans de la manifestació, la gent que hi havia aplegada a la Gran Via. Fotografia: ACN. I així es veia la Gran Via a l’hora de la manifestació, en aquest vídeo amb imatges aèries de TV3: La manifestació de la Diada des de l'helicòpter a les 17.00 https://t.co/1iqJYtxNI6 #11sTV3 #11sCatRàdio pic.twitter.com/tV0FofxeEe — 324.cat (@324cat) September 11, 2019 I els vídeos enregistrats per alguns periodistes i assistents: 🎥 Els manifestants omplen també els laterals de la Gran Via.#11sCatRàdio https://t.co/JfccbmrM24 pic.twitter.com/OopF2ziiTC — ᴊᴏʀᴅɪ ᴄᴏʀʙᴀʟᴀɴ (@jcorbalan) September 11, 2019 La manifestació #Diada2019 en principi havia de tenir la cua al passeig de Gràcia. Aquestes imatges són de Pau Claris i gentada no para d'arribar. La Gran Via és plena (en alguns punts desbordada) en tot el traçat de la mobilització. pic.twitter.com/9eRS1e5Qn5 — Jesús Rodríguez (@albertmartnez) September 11, 2019

Summary: Diada 2019: per què es veia mig buida la plaça d’Espanya?


Artur Mas ha estat el convidat del programa FAQS de TV3, hores després que la Crida votés Jordi Sànchez com a candidat de Junts per Catalunya al congrés espanyol i poc abans que avui es reuneixi d’urgència el Consell Nacional del PDeCAT per a valorar aquesta decisió. Davant la tensió que això ha despertat en un sector crític del partit demòcrata que tem perdre el control a la cambra espanyola, Mas ha volgut deixar clar que Sànchez és el seu candidat. "Jordi Sànchez és també el meu candidat" Artur Mas #FAQSjeroniTV3 ▶ https://t.co/98MHSZs9fB pic.twitter.com/bKduJFSCo1 — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) March 9, 2019 Quant a la tensió entre el PDeCAT i Junts per Catalunya en l’elaboració de les llistes, Mas destaca que el fet important és formar una candidatura que aplegui com més gent millor al voltant de la candidatura. "L'important és que tanta gent diferent puguem anar junts" Artur Mas #FAQSjeroniTV3 ▶ https://t.co/98MHSZs9fB pic.twitter.com/tOgm6EgfJg — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) March 9, 2019 L’ex-president creu que el PDeCAT no ha d’interpretar el paper de la Crida com a una amenaça i destaca la necessitat que els diferents corrents es posin d’acord i basteixin unes candidatures com més àmplies millor. "No hem d'entendre la Crida com una OPA al PDeCAT" Artur Mas #FAQSjeroniTV3 ▶ https://t.co/98MHSZs9fB pic.twitter.com/7iKmoHqhbY — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) March 9, 2019 Mas, que descarta tornar de moment a la política activa, aposta perquè la Crida sigui l’espai que aplegui tota aquella gent que quedi fora d’ERC i de la CUP. "La Crida ha d'aplegar el màxim de gent fora d'ERC i de la CUP" Artur Mas #FAQSjeroniTV3 ▶ https://t.co/98MHSZs9fB pic.twitter.com/5BfWqbcGzA — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) March 9, 2019

Summary: Artur Mas diu que Jordi Sànchez és el seu candidat


El president del Consell General del Poder Judicial (CGPJ) i del Tribunal Suprem espanyols, Carlos Lesmes, ha enviat una carta al president del senat francès, Gérard Larcher, en què diu que és ‘inadmissible’ la declaració signada per quaranta-un senadors francesos demanant ‘respecte dels drets i llibertats fonamentals a Catalunya’. Lesmes sosté que afirmar que els representants de la Generalitat són a la presó per la seva ideologia és ‘manifestament contrari a la veritat’. Troba ‘inadmissible’ que s’asseguri que a l’estat espanyol hi ha ‘una situació de repressió de representants polítics per raó de les seves opinions’, perquè això és una desqualificació de l’actuació dels membres de la judicatura i de la democràcia espanyola. Aquestes consideracions, afegeix, són ‘producte de la propaganda i de la desinformació interessada’. Segons Lesmes, el Tribunal Suprem únicament ha dut a judici ‘actuacions atribuïdes als acusats i realitzades en l’exercici de les seves responsabilitats públiques’, que són ‘actes que podrien ser constitutius de delicte’, però ‘en cap cas no es jutgen les seves idees o opinions’. I fins i tot diu que és ‘especialment dolorós’ haver de recordar que ‘a Espanya es respecten escrupolosament els postulats de l’estat de dret’. Segons Lesmes, la declaració dels quaranta-un senadors francesos, entre els quals hi ha membres del partit del president Emmanuel Macron, ha originat un malestar profund al Suprem espanyol. 41 senadors francesos de tots els grups donen suport a Catalunya en un manifest a favor dels drets civils

Summary: Lesmes es queixa al president del senat francès per la declaració de 41 senadors a favor dels drets fonamentals a Catalunya


Commoció a l’Argentina pel greus incidents que varen impedir ahir jugar la segona tanda de la final de la Copa Libertadores entre River i Boca, els dos grans equips de Buenos Aires, enfrontats per una rivalitat històrica. El partit va ser suspès, enmig d’un caos organitzatiu, hores després que l’autobús que transportava els jugadors de Boca Juniors a l’estadi del River Plate fos atacat per afeccionats d’aquest darrer equip. Els principals diaris del país publiquen avui articles molt crítics amb la situació creada tant pels fanàtics com per la policia, que en cap moment va semblar tenir el control d’una situació que tothom sabia que anava a ser molt delicada. És especialment interessant la visió que aporta el diari progressista Página 12. -Olé: ‘Querian visitantes?‘ per Diego Garcia -Olé: ‘Decadentes’. Per Mariano Dayan -Página 12: ‘Volvieron a ganar’ -Página 12: ‘Muchas preguntas y muy pocas respuestas’ -Clarín: ‘El enésimo fracaso del país barrabrava’. Per Fernando González -La Nación: ‘River-Boca: Todo lo que nos pasa, nos pasa por ser argentinos‘ Per Francisco Schiavo El partit es jugarà avui diumenge, sembla ser que en el mateix estadi del River. Aquí trobareu els vídeos dels incidents.

Summary: L’Argentina, commocionada, s’interroga sobre les raons de la violència en el River-Boca


L’ex-president balear Jaume Matas entra avui a la presó, a diferència de Diego Torres i Iñaki Urdangarin, els altres dos condemnats pel cas Nóos. Matas no ha comparegut davant el jutge perquè entra voluntàriament al centre penitenciari d’Aranjuez, a Madrid, i no s’espera a la notificació del magistrat. Els altres dos condemnats entraran a la presó, la que ells escullin, abans de cinc dies. El Tribunal Suprem espanyol va confirmar ahir la sentència contra Jaume Matas i va rebaixar la pena a Iñaki Urdangarin. El Suprem considera que Matas, també ex-ministre espanyol de Medi Ambient, va prevaricar i va cometre frau i malversació per haver contractat Nóos al marge de la legalitat. La Fiscalia i l’Advocacia de les Illes Balears demanaven penes de cinc anys de presó, mentre que Manos Limpias en reclamava onze. Jaume Matas ja té dues sentències fermes. La primera el va condemnar a nou mesos de presó per contractació il·legal d’un periodista perquè li escrivís els discursos, i la segona el va obligar a pagar una multa de 9.000 euros per la contractació fixa de la seva muller.

Summary: Jaume Matas entra directament a la presó


El parlament d’Escòcia ha demanat avui novament al govern britànic la transferència de la competència per fer enguany un referèndum d’independència. La moció, presentada per la ministra principal Nicola Sturgeon ha obtingut seixanta-quatre vots a favor i cinquanta-quatre en contra. El primer ministre del Regne Unit, Boris Johnson, a diferència de David Cameron, ha refusat de consultar la ciutadania escocesa, fet que xoca amb la intenció del govern escocès d’exercir el dret d’autodeterminació. Sturgeon ha anunciat que arran de la negativa, aquest mateix divendres, dia de la sortida del Regne Unit de la Unió Europea, establirà quins són els passos següents dins de ‘la campanya per garantir el futur d’Escòcia com una nació independent’.

Summary: El Parlament Escocès demana novament els poders per fer un segon referèndum d’independència


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, i el primer tinent batlle, Jaume Collboni, han escenificat amb Ernest Maragall i Elsa Artadi l’acord de pressupost per al 2020. En una compareixença conjunta a la Galeria Gòtica del consistori, tots quatre han destacat l’ampli consens i el treball per tancar els comptes municipals per aquest any. Colau ha agraït el ‘to i l’actitud’ tant d’ERC com de JxCat i ha remarcat que ‘cal una nova etapa de diàleg i acords’. L’ampli acord per als nou pressupost s’ha assolit al voltant de la lluita contra les desigualtats socials, l’habitatge, l’emergència climàtica i el desenvolupament sostenible de la ciutat. Els comptes passaran el primer tràmit aquest dimecres, a la comissió d’Economia, i es votaran al ple del 31 de gener.

Summary: Colau tanca amb el PSC, ERC i JxCat el suport al pressupost de Barcelona


El novembre passat el Tsunami Democràtic va sorprendre amb ‘l’acció més ambiciosa’ convocada d’ençà que es va formar: durant tres dies, volia blocar la AP-7 a la frontera administrativa entre el nord de Catalunya i el sud. El tall va començar a l’altura del Pertús, però va haver de desplaçar-se cap al sud per l’acció de la policia francesa i la segona nit es va transformar en un nou tall de la AP-7, però a l’atura de Salt. El tercer dia a les vuit del matí el Tsunami Democràtic va desconvocar la protesta i es va felicitar per l’impacte aconseguit. Tres mesos després, la repressió s’adreça ara contra els qui es van mobilitzar aquells dies. Així ha estat com una onada ha esmicolat la frontera | Crònica de Roger Graells Aquestes darreres setmanes desenes de persones d’arreu del país han estat citades a declarar a comandàncies de la Guàrdia Civil i comissaries dels Mossos, com a primer pas del procés judicial obert al jutjat de Figueres –pel tall a la Jonquera– i al de Girona –pel de Salt. A banda, el novembre mateix onze persones ja van haver de declarar al jutjat de Perpinyà després d’haver estat detingudes per la policia francesa al Pertús. Un d’aquests detinguts va ser Joan Mangues, militant de les joventuts d’ERC molt actiu a Twitter. Mangues ha explicat a VilaWeb que l’investiguen pel delicte d’obstrucció a la via pública i que el col·legi d’advocats de Perpinyà es va oferir a encarregar-se de franc de la defensa de tots els detinguts. ‘Ens van dir que com que era la primera vegada que ens investigaven per això no era greu, però que si tornessin a acusar-nos seria diferent’, explica. Elvi Vila, ex-regidora a l’Ajuntament de Cerdanyola del Vallès per la coalició Compromís-CUP, es va acollir al dret de no declarar quan va ser citada a la comissaria dels Mossos d’Esquadra. La van fer identificar a Salt en el moment que entrava en un supermercat, quan feia hores que el Tsunami havia desconvocat el tall. ‘De cop es va aturar davant nostre una furgoneta d’antiavalots i un munt de mossos se’ns van llançar a sobre. Ens van demanar els carnets de molt males maneres’, explica. És acusada del delicte de desordres públics i a l’abril haurà de comparèixer al jutjat de Girona. Com a ella, el jutge ha citat una trentena de persones que també van ser identificades a Salt aquell dia. VilaWeb ha parlat amb un tercer encausat, que demana de mantenir l’anonimat en canvi d’explicar la seva història. Va ser identificat al quilòmetre 0 de la Jonquera el primer dia del tall, quan la Guàrdia Civil va amenaçar els propietaris dels cotxes aparcats a l’autopista que si no els retiraven se’ls enduria la grua. Tot i fer cas de l’ordre, el van fer identificar i ara l’investiguen pels delictes de desordres públics, danys i contra la seguretat del trànsit. Fa poc que va haver de comparèixer davant la Guàrdia Civil, però es va negar a declarar perquè la causa és en secret de sumari i no sap per quins fets concrets l’investiguen. A banda, la Guàrdia Civil el va informar que havia obert un procediment administratiu per a sancionar-lo en aplicació de la llei mordassa. Mentre la investigació judicial continuï el seu curs, la multa resta en suspens, però si el jutge arxiva el cas es reactivarà. ‘L’advocat m’ha dit que em poden posar sis-cents euros de multa’, diu. Suport del Tsunami Democràtic A mitjan gener, quan van començar a citar els primers investigats, el Tsunami Democràtic va trencar el silenci que mantenia d’ençà de l’acció al Camp Nou i va oferir suport tècnic i econòmic als represaliats per haver participat en les seves accions. Qui ho necessiti pot demanar ajuda al correu suport@tsunamidemocratic.cat. Així ho va fer l’investigat a la Jonquera, que els va escriure explicant el seu cas. ‘M’han dit que ho tenen en compte i que en cobriran tant com puguin. No sé com ho faran, no me n’han donat detalls’, diu. De moment, qui l’assisteix són els advocats tarragonins de Juristes per la República, que es coordinen amb més organitzacions antirepressives com ara Alerta Solidària i Advocats 1 d’Octubre, encarregats dels casos de més investigats pel tall. Elvi Vila, en canvi, no ha volgut posar-se en contacte amb el Tsunami Democràtic, descontenta per la gestió que va fer de la mobilització, com a organització convocant. ‘Em vaig sentir més còmoda amb Alerta Solidària. Després d’haver passat la nit a la AP-7, desconvoca la protesta. Per fer això no ens facis dormir al ras’, lamenta. Vila creu que el procés judicial acabarà amb multes i demana que, arribat el moment, el Tsunami estigui a l’altura de les circumstàncies.

Summary: La repressió apunta ara als participants del tall del Tsunami Democràtic a la Jonquera


El Diari Oficial de la Generalitat Valenciana va fer pública ahir la signatura d’un conveni entre la Conselleria d’Educació i l’Institut Ramon Llull per a promocionar el català a les universitats de fora del territori catalanoparlant. Aquest conveni, que té una durada de quatre anys, permetrà d’establir programes de lectorats i càtedres en universitats. En els lectorats i càtedres que s’establisquen, s’impartiran estudis de llengua, literatura i cultura valenciana, que es complementaran amb activitats acadèmiques i de recerca. A més, l’Institut Ramon Llull establirà els contactes necessaris amb les universitats que la Conselleria d’Educació considere estratègiques i gestionarà el manteniment i funcionament dels programes de lectorats i càtedres. Aquest acord és un pas més en l’acostament entre la Generalitat i l’Institut Ramon Llull i se suma als moviments fets en el mateix sentit per la Xarxa de Municipis Llull. El president d’aquest col·lectiu, el batlle d’Alzira, Diego Gómez, demanava en aquesta entrevista més rapidesa i decisió al govern valencià. Per la seva banda, el Consell assumeix que la signatura de l’acord no compleix totes les expectatives d’aquells que voldrien una integració completa, però consideren que decisions com aquesta s’han de prendre a un ritme determinat.

Summary: La Generalitat Valenciana i l’Institut Ramon Llull acorden de col·laborar en la promoció de la llengua


Josep Borrell va deixar de ser ministre d’Afers Estrangers espanyol el 30 de novembre de 2019, però el seu pas com a cap de la diplomàcia espanyola va estar marcat per les polèmiques recurrents que, encara ara, persegueixen l’executiu de Pedro Sánchez, que opta per amagar-les. El diputat al congrés espanyol de Bildu Jon Iñarritu ha presentat dues tandes de preguntes parlamentàries al govern sobre la qüestionable actuació de Borrell a Escòcia, on va forçar l’antic cònsol a boicotar la relació entre autoritats escoceses i catalanes, i a Suïssa, on un diputat va denunciar l’espionatge espanyol a parlamentaris i funcionaris. L’ex-cònsol d’Espanya a Edimburg Miguel Ángel Vecino va acusar Borrell d’haver-li donat ‘ordres inconstitucionals’. D’una banda, Borrell va exigir-li que evités una visita d’un grup de parlamentaris catalans al parlament escocès per no perjudicar el govern de Sánchez abans de les eleccions del 28 d’abril. Vecino també va impedir per ordre de Borrell una visita de la Cambra de Comerç d’Edimburg a Barcelona i el viatge d’una delegació d’empresaris catalans a Escòcia. A més, va revelar que tenia indicacions de ‘vigilar el PNB’. Borrell té ‘sota vigilància’ cònsols de carrera a Barcelona perquè no simpatitzin amb l’independentisme Arran de les preguntes d’Iñarritu, el govern espanyol nega que ‘sota cap circumstància, s’hagin emès o s’emetin instruccions i molt menys “ordres” que siguin contràries a la constitució’, i les circumscriuen a la ‘promoció dels interessos econòmics espanyols’. Ara, no respon amb precisió quines ordres es van donar a Vecino, de manera que Iñarritu ho tornarà a demanar, segons que ha dit ell mateix a Twitter. ℹ El Gobierno niega que Borrell diera órdenes inconstitucionales al cónsul en Edimburgo. Dice que en todo caso, se le dieron instrucciones de tipo económico. Solicitaremos cuáles son ya que se les ha olvidado responder. #PreguntasParlamentarias pic.twitter.com/CKuEEPF6Jc — Jon Inarritu (@JonInarritu) February 14, 2020 A banda, el diputat de Bildu també ha preguntat sobre l’espionatge a polítics i funcionaris suïssos que va destapar el diputat Mathias Reynard. En un missatge a Twitter, va dir: ‘Espanya té elegits funcionaris suïssos. Mètodes inacceptables que mostren una vegada més la negativa de qualsevol debat democràtic sobre Catalunya (presos polítics, repressió durant la votació popular…).’ I va compartir l’article del periodista Fabian Eberhard en què explicava l’espionatge espanyol a Suïssa. Un dels informes diu que Espanya va pressionar Reynard perquè no rebés el vice-president primer del parlament, Josep Costa. Reynard co-presideix el grup d’amistat Catalunya-Suïssa, creat el 2016 per diputats de diversos partits polítics suïssos. Però el govern espanyol nega que es pugui considerar espionatge la redacció d’informes sobre representants públics suïssos perquè, segons que diu, tota la informació que hi apareix és pública: ‘S’elabora a partir de fonts públiques (declaracions, actes públics, xarxes socials, etc.) i contactes personals, essent un procediment normal i absolutament legal.’ El Gobierno niega el espionaje a representantes políticos de Suiza 🇨🇭 y señala que son informes con información pública…Tan pública q la embajadora pidió apoyo del CNI. #PreguntasParlamentarias pic.twitter.com/MvNoLpwQ7R — Jon Inarritu (@JonInarritu) February 14, 2020

Summary: El govern espanyol prova de tapar les polèmiques de Borrell a Europa com a ministre