Finalment el govern espanyol ha reconegut que María Begoña Urroz, la nena morta en un atemptat el 1960, no va ser pas víctima d’ETA, sinó del Directori Revolucionari Ibèric d’Alliberament (DRIL). Ja ho havia demostrat un reportatge de Xavier Montanyà i Ainhoa Oiartzabal publicat a VilaWeb i Berria el 2013, i que incloïa documents desclassificats de la Brigada Político-Social (BPS) que atribuïen al DRIL l’autoria de l’atemptat. Ara s’acaba de publicar l’informe ‘Mort a Amara, la violència del DRIL a la llum de Begoña Urroz‘, elaborat per l’historiador Gaizka Fernández Soldevilla i el documentalista Manuel Aguilar, que sosté aquesta mateixa tesi. L’ha impulsat el Centre Memorial de les Víctimes del Terrorisme, adscrit al Ministeri de l’Interior espanyol. La principal conclusió de la investigació, segons Fernández Soldevilla, és que la bomba del 27 de juny a l’estació d’Amara va ser obra del Directori Revolucionari Ibèric d’Alliberament (DRIL), fruit de la fusió, a començament del 1960, de la Unió de Combatents Espanyols i el grup portuguès Moviment Nacional Independent, que pretenia l’enderrocament de les dues dictadures ibèriques, la de Franco a Espanya i la de Salazar a Portugal, i la instauració de sengles repúbliques, que podrien federar-se entre si. Afegeix que el DRIL va ser una organització ‘efímera’ i ‘molt petita’, que va desaparèixer quatre anys després. Documents oficials proven la manipulació de la primera víctima d’ETA Desmuntant la tesi El 2013, Montanyà i Oiartzabal van publicar per primera vegada un document de la Brigada Político-Social espanyola, la que més informació tenia, que atribuïa clarament al DRIL l’autoria de les sis bombes incendiàries que van esclatar en cadena, a trens i estacions de Barcelona, Madrid, Sant Sebastià i Bilbao, el 26, 27 i 29 de juny de 1960. La que va esclatar el dia 27, a l’estació d’Amara de Sant Sebastià, va causar ferits i la mort de la nena de vint-i-dos mesos Begoña Urroz, considerada d’aleshores ençà per alguns polítics, mitjans de comunicació i institucions la primera víctima d’ETA. Però ja anteriorment Xavier Montanyà en un article publicat a VilaWeb el 2011, ja va explicar aquest falsejament i denunciava que l’objectiu que va ser la tergiversació històrica per a embrutar l’origen antifranquista d’ETA i deixar un relat històric alterat. Malgrat la investigació periodística de Montanyà van ser molts els mitjans que van continuar impulsant la versió falsa dels fets. El País, La Vanguardia i Televisió Espanyola són alguns dels que en moments diversos van fer d’altaveus mediàtics d’aquesta informació tergiversada. La Vanguardia, fins i tot, va guardonar pòstumament Ernest Lluch amb el premi Godó de periodisme per l’article ‘El pecado original‘, que també sostenia que Begoña Urroz havia estat víctima d’ETA. Fa tres anys, l’Audiència espanyola ja va publicar el primer registre oficial de víctimes d’ETA i establia el 1968 com el començament de l’activitat armada d’ETA, fet que representava el reconeixent tàcit que Urroz no havia estat la primera víctima d’ETA.

Summary: El govern espanyol admet seixanta anys després que Begoña Urroz no va ser víctima d’ETA


Cinc diputats dels onze que té Catalunya Sí que es Pot van votar ahir a favor de Carme Forcadell com a presidenta del parlament. Fou una decisió acordada dins el grup parlamentari, amb la voluntat de fer visible el trencament d’una divisió neta entre independentistes i unionistes. ‘Aquests vots d’avui no tenen cap translació a cap altra votació o debat, particularment el d’investidura’, va avisar Lluís Rabell. Però el gest té un component destacat, perquè trenca el front unionista i fa encara més gran, indiscutible, la determinació a favor d’un camí de ruptura. Un camí de ruptura respecte de la Catalunya autonòmica, tal com Forcadell va expressar en el seu discurs de proclamació i que ningú de Catalunya Sí que es Pot no va criticar ni desautoritzar, a diferència dels representants de Ciutadans i del PP. El gest de Catalunya Sí que es Pot, a més, arriba en el moment que comença la cursa a les eleccions espanyoles, convocades ahir per Mariano Rajoy. I també l’endemà d’un discurs potent d’Ada Colau presentant la proposta de Barcelona en Comú per a bastir una candidatura d’esquerres a les eleccions del 20 de desembre. Que inclogui Podem, però no a qualsevol preu: Colau es va declarar partidària d’una proposta catalana amb grup propi al congrés espanyol, i que pugui articular amb Podem els punts en comú. ‘Tenim diferències, d’estil per començar’, va dir de la formació de Pablo Iglesias, a qui va demanar valentia. ‘Us demano que continueu essent valents. Fem allò que sempre hem dit: més enllà de les sigles, importen els processos de canvi i el protagonisme de la gent. Siguem valents i coherents amb allò que sempre hem dit; és l’hora d’empènyer junts per posar fi al règim de la tristesa.’ Això va dir Colau a Iglesias, en espanyol, perquè quedés clar a qui s’adreçava. En resum, Colau demana a Podem una cosa semblant a allò que demana Compromís: que faci un pas al costat, que accepti que l’espai preeminent l’han de tenir les formacions pròpies del país que ja fa temps que hi treballen i que han demostrat en conteses anteriors que tenen capacitat de connexió amb l’electorat. I Colau fixava l’objectiu que s’hauria de proposar la coalició: ‘Defensar Barcelona, el municipalisme de Catalunya i l’estat, la sobirania de Catalunya i avançar cap una república catalana fraterna, solidària i sense fronteres.’ Ací podeu veure el vídeo de l’acte íntegre en què Colau va fer aquestes declaracions: La resposta d’Iglesias Pablo Iglesias va haver de sortir a justificar el vot favorable de cinc diputats de Catalunya Sí que es Pot a la proclamació d’una presidenta del parlament independentista i amb un discurs que va acabar amb ‘visca la república catalana’. Va haver de justificar-ho a Madrid, on els diaris espanyols van carregar les tintes contra Podem per aquest fet. ‘Nosaltres estem disposats a escoltar. En aquesta votació es podia votar només sí o en blanc, i, enfront d’aquells que diuen que hi ha una Catalunya sorda en contraposició a l’altra meitat de Catalunya, nosaltres diem: “cap problema que les institucions funcionin, cap problema a ser els únics que a Catalunya podrem parlar amb tothom”.’ També va respondre a la petició de Colau perquè Podem fos valent: ‘Nosaltres vam estar a l’altura a les eleccions municipals, quan vam ajudar que tant a Barcelona com a Madrid, Saragossa, Cadis i la Corunya hi pogués haver ajuntaments del canvi, i crec que en aquestes eleccions tothom estarà a l’altura.’

Summary: Colau i els cinc vots de Catalunya Sí que es Pot collen Iglesias per al 20-D


Montserrat Comas (Barcelona, 1953) és la portaveu a Catalunya de l’associació de magistrats Jutgesses i Jutges per la Democràcia, considerada del sector progressista. El seu nom té prestigi en el món judicial. De fet, va sonar amb força com a ministra de Justícia en època de Zapatero per a substituir Juan Fernando López Aguilar. En una actualitat marcada per sentències, fiances, immunitats i resolucions, volem saber la seva opinió i que ens aclareixi el panorama actual. Ho fa amb la rigorositat clàssica dels jutges, poc avesada a valoracions i a no apartar-se de les definicions legals, però no es guarda crítiques a companys de carrera. —La JEC és competent per a inhabilitar Torra? —Veurem com se soluciona aquest conflicte institucional que s’ha creat entre la mesa del parlament, que diu que no ha de complir l’ordre de la Junta Electoral Central (JEC), i aquesta mateixa junta. No podem passar per alt que l’article 6.2 de la LOREG que inhabilitat el president Torra existeix i és vigent, però també podrien instar a derogar-lo. Hi ha unes altres majories polítiques. També cal recordar que el Tribunal Suprem no s’ha pronunciat encara sobre les mesures cautelars presentades per la defensa de Gonzalo Boye. És l’únic tribunal que té competència per a suspendre l’ordre de la JEC. Ara, si les mesures cautelars no arriben, els acords de la JEC són executius i s’han de complir. Ho diu la llei de procediment administratiu. —Derogar l’article 6. Interessant. —A parer meu, aquest precepte que han aplicat al president Torra podria ser inconstitucional perquè s’anticipa a una pena d’inhabilitació que no és ferma, quan encara la persona gaudeix de la presumpció d’innocència. A part, només parla dels condemnats per tres delictes: rebel·lió, terrorisme i administració pública. I per què no parla d’altres delictes? Posem per cas que un diputat és condemnat per haver matat la seva dona. Fins que no hi hagi una sentència ferma, no pot ser destituït de cap parlament? Però mentre no s’aclareixi el Tribunal Constitucional, l’article és aplicable. —Torra diu que només el pot inhabilitar el parlament. Encara que sigui ratificat en una votació del parlament, podria ser detingut si no acatés la sentència? —No, perquè no hi ha cap pena de presó. Quan es tracta de multes o penes d’inhabilitació, no s’exerceix la detenció en cap cas. A més, aquest supòsit no passarà, perquè ell ha dit –i també ho ha dit la portaveu del govern– que si hi ha pena d’inhabilitació, acceptarà la decisió de la mesa del parlament. En l’informe dels lletrats, ningú no qüestiona que per a complir la pena d’inhabilitació hauria de dimitir com a diputat. —Passem a Oriol Junqueras. Després de la sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea, creieu que el Suprem hauria d’haver reconegut la seva immunitat? —El que fa és interpretar-la de manera que accepta la immunitat per a la fase de presó provisional, però no la pot aplicar perquè Junqueras és en una situació processal diferent i és condemnat per sentència ferma pels delictes de malversació i sedició. En opinió meva, el Suprem es va equivocar al juny no autoritzant-li la sortida perquè adquirís la condició d’eurodiputat. Però aquesta peça sorgeix de la petició de la defensa de formular tres qüestions prejudicials. La causa principal continua endavant perquè ningú no va demanar que s’aturés el procediment principal; ni l’objecte de la pregunta es referia a l’impediment de dictar sentència; i perquè és veritat que el nostre dret nacional i constitucional, quan has acabat un judici, exigeix –i més si hi ha presons provisionals que afecten diverses persones– el dictat d’una sentència. Per tant, el judici no és nul, però s’hauria d’haver atès la decisió del TJUE d’una altra manera. —Quina? —Acceptant que tenia la immunitat si es va fer malament en el moment que ell era en presó provisional. Una possible solució hauria estat suspendre la pena de presó, deixar-lo en llibertat perquè exercís d’eurodiputat i, mentrestant, demanar el suplicatori per a procedir al compliment de la pena. —L’hauria d’haver deixat en llibertat, a parer vostre, doncs? —Sí, crec que l’hauria d’haver deixat en llibertat, en aquest context que dic: sense anul·lar la sentència i amb la fórmula jurídica de suspendre l’executivitat del compliment de la pena de presó encara que ja fos iniciada. —Que no el deixés sortir de la presó en un primer moment, fet que vicia tot el que ve després, com pot afectar de cara a un recurs a Estrasburg? —Fins ara, el Tribunal de Justícia de la Unió Europea deia que els drets nacionals s’havien de respectar a l’hora de proclamar els candidats, però per primera vegada diu que la condició d’eurodiputat s’obté en el mateix moment que és proclamat. Obre un nou món. També és cert que el Suprem justifica que podia seguir amb la sentència perquè tant la constitució com la llei d’enjudiciament criminal diuen que s’ha de demanar el suplicatori per a procedir contra una persona. I poso l’accent en ‘procedir’. Si un diputat no ha estat imputat de res i demà les autoritats judicials creuen que hi ha indicis d’haver comès un delicte, com que encara no s’ha procedit contra ell, no el poden detenir ni imputar, perquè abans s’ha de demanar un suplicatori. Però el cas de Junqueras, i també Puigdemont i Comín, ja estava iniciat. El procediment contra ells va començar el 2017. Com que ja s’ha fet el judici, la constitució d’alguna manera contradiu la idea que la immunitat implica demanar el suplicatori. —Jo creia que prevalia el que digués la legalitat europea, i no pas l’espanyola. —El TJUE no diu en cap moment què ha de fer el Suprem, i aquest és el marge que dóna al Suprem per a actuar. Fa una interpretació sobre qui està en situació de presó provisional, Junqueras; diu que pren nota de cara al futur; i que ja no és aplicable perquè Junqueras ja no és un pres provisional. Però com deia, és una decisió que té arestes i forats, té recorregut perquè les defenses puguin fer prevaldre davant del TC i el tribunal europeu. —Els jutges tenen agenda política? —No. No podem formar part de partits polítics, prohibit sàviament per la constitució, perquè, a diferència dels fiscals, cada jutge ha de ser independent. —Ho dic perquè en el llarg procediment ha donat la sensació que els tribunals feien públiques resolucions i sentències en funció del moment polític. L’última, el dia de la publicació de la sentència del TJUE. Al cap de dues hores el TSJC feia pública la sentència del president Torra. —No, no hi ha agenda política. Una qüestió diferent és que en casos concrets hi hagi un debat si hi ha aquesta sospita que un tribunal en concret ha escollit una data determinada de notificació d’una sentència. La nostra vinculació a la llei, perquè no funcionem per protocols ni oportunitat política, ha de ser al marge del principi d’oportunitat i dels esdeveniments polítics. —És que va ser sorprenent. —Pel meu coneixement dins la judicatura durant trenta anys, en principi les nostres agendes d’assenyalament de judicis, de sentències i decisions de tota mena no van marcades pels temps polítics. —Sembla que hagi passat molt temps, però vull demanar-vos per la sentència del judici contra el procés, que tot just han passat tres mesos. Considereu que és justa la condemna per sedició? —Jo em vaig alegrar molt que no es condemnés per rebel·lió. Ara ens n’oblidem, però era l’única aposta de la fiscalia general de l’estat, que mai no va donar alternativa. I Vox també els acusava de rebel·lió. Tota la fase d’instrucció d’enjudiciament pivotava sobre la rebel·lió. Jo sempre he defensat que en cap cas era aplicable el delicte de rebel·lió. Però tenint en compte el que va passar el 20-S i l’1-O, era possible la condemna per sedició. —Per què? —Crec que se simplifica molt quan es diu que el 20-S només va ser una manifestació crítica amb l’actuació del jutjat 13 i de l’actuació de la policia. Però els fets de l’acusació, i tal com ha quedat redactada la sentència, és que aquella concentració de més de 40.000 persones es va fer amb la finalitat d’impedir un escorcoll que finalment es va poder fer, però després de moltes hores. També hi ha el relat de la secretària judicial i de les dificultats que va tenir per protegir allò que havia confiscat i sortir per la porta amb condicions. Hi ha un precepte al codi penal, que potser es podria revisar en un futur, que castiga les conductes que volen impedir el compliment de les resolucions. I en l’1-O la sentència s’enfoca igual. Hi havia una resolució judicial del TSJC en què ordenaven a les forces policíaques que es complís la decisió del TC d’anul·lar el referèndum. Així doncs, les condemnes per sedició es basen en el fet que tant el 20-S com l’1-O es va voler impedir el compliment d’unes decisions judicials. —Però en la sentència hi tenen un pes nul les crides a la calma i a la no-violència que els Jordis van fer la nit del 20-S. —És cert que això va passar quan ja feia molta estona que es feia l’escorcoll, crec que eren pràcticament les onze de la nit. Segurament ha pesat en els magistrats que la manifestació s’hauria pogut dissoldre al cap de dues o tres hores d’haver començat, com la majoria de protestes, i que les crides a la calma es van fer tard, quan l’escorcoll es donava per finalitzat i no podien sortir. També crec que amb més coordinació dels cossos policíacs i un millor cordó, s’haguessin pogut evitar aquestes conseqüències jurídiques tan irreversibles per als acusats. —I amb les penes hi esteu d’acord? —Són desproporcionades. El Suprem ni tan sols recull les penes que demanava l’advocacia de l’estat. S’acull al fet que Vox també formulava l’acusació i demanava més pena. Si Vox no hagués acusat per rebel·lió, la sentència hauria estat la que demanava l’advocacia. És a dir, que sense Vox al judici, les penes haurien estat inferiors. I crec que el Suprem tenia una opció. Declara provat que la declaració d’independència era més un element de pressió que no pas un mecanisme per a separar-se d’Espanya. Fent aquest reconeixement, m’atreveixo a opinar que això donava peu a aplicar un precepte que diu que quan no s’assoleix l’objectiu d’impedir una resolució, es poden baixar un grau les penes. El Suprem ho hauria pogut tenir en compte per deixar les penes a la meitat. —Alguns juristes de prestigi i Amnistia Internacional alerten que la interpretació que es va fer del delicte de sedició va ser ‘excessivament àmplia i es va traduir en la criminalització d’uns actes de protesta legítims’. —Jo crec que no. Aquesta condemna està molt contextualitzada amb els fets que han passat a Catalunya arran de la via unilateral cap a la independència, que comença el 6 i 7 d’octubre, i es prolonga fins el 27 d’octubre. I aquest debat es va tenir l’endemà de la sentència, quan es feia la manifestació a l’aeroport i se’n va impedir el funcionament normal. I no s’ha aixecat mai cap atestat per sedició. Per què? Doncs perquè no es desobeïa ni s’impedia cap decisió jurisdiccional. En resum, la sedició no descansa sobre la manifestació, sinó sobre l’impediment de complir una resolució judicial. I ja dic que hi ha altres manifestacions que no estan en qüestió. Cap dels incidents de la postsentència no han originat cap denúncia ni atestat per sedició. —Us va semblar un judici just? —El judici es va desenvolupar formalment amb garanties processals. És discutible el tema de la part documental i que no es deixessin exhibir els vídeos al mateix moment que declaraven els testimonis. El Suprem dóna una argumentació discutible. La documentació d’un procediment la deixem exhibir, lògicament, durant les declaracions. Però pel que vaig veure, les defenses i les acusacions van tenir igualtat d’armes per a presentar les qüestions prèvies, la petició dels testimonis, la petició de les pericials… —I el dret al jutge natural? —El Suprem crec que ho fonamenta bé. En aquells moments, l’objecte de l’acusació era per rebel·lió. Un dels objectius d’aquest delicte en el codi penal és subvertir l’ordre constitucional i separar-se d’Espanya, amb un procediment no previst a la llei perquè la llei de referèndum es va declarar inconstitucional pel TC. —Teniu experiència al Consell General del Poder Judicial, vau ser-ne vocal. Com llegiu els dos comunicats del CGPJ, en què entra al debat polític i vol censurar unes declaracions de Pablo Iglesias? —Em sembla insòlit que actuï d’aquesta manera. Quan era al CGPJ i teníem el cas d’algun polític que crèiem que, en les seves crítiques cap a un jutge o una sentència, sobrepassava allò que s’ha d’exigir a un membre d’un govern, sí que fèiem una declaració, però sense referir-nos a la persona ni al fet. L’endemà publicàvem una declaració genèrica, sempre es feia servir la mateixa, en què dèiem una cosa així com: ‘Sol·licitem prudència i mesura als membres del govern, per la lleialtat institucional que ha de prevaldre entre institucions i poder de l’estat’. No conec cap precedent del cas Iglesias, a qui s’ha censurat amb noms i cognoms. A banda, allò que va dir no és un atac a la independència judicial, que és l’única cosa per la qual s’ha de preocupar el CGPJ. —I després evita d’afirmar la idoneïtat de Delgado com a fiscal general, cosa que sempre s’ha fet amb tots els seus predecessors. Aquest Consell General juga a fer política? —Aquest Consell, sí. I tres dies després d’haver-se constituït un govern d’esquerres. Que en una setmana hi hagi hagut dues declaracions pensades a criticar el govern no té precedents. A més, l’informe del CGPJ sobre el nomenament de la fiscal general no és vinculant i només hauria de constatar si té els requisits, res més, perquè és una competència del govern. Si ara es pretén defensar que la fiscal general ha de ser independent, s’hauria de canviar la constitució. Però ho hauran d’examinar els partits polítics. I això ho fan en un moment en què se sap que el PP bloca la renovació del CGPJ des de fa un any, i hem d’escoltar públicament representants del PP dient que continuaran fent-ho. On és el CGPJ criticant el PP per haver-ne blocat la renovació? Això sí que és un impediment constitucional. Aquesta manera de fer política en fase de pròrroga a un govern que s’acaba de constituir és una politització del Consell molt negativa pel país.

Summary: Montserrat Comas: ‘Sense Vox les penes haurien estat inferiors’


Ara que finalment arriba el fred que l’estació requeria, la temperatura política augmenta al País Valencià: el 18 de novembre hi ha convocada a València una manifestació per posar sobre la taula la qüestió del finançament. En parlem amb Àgueda Micó (l’Olleria, Vall d’Albaida, 1978), coportaveu de Compromís i coordinadora general del Bloc. De la manifestació, del Govern del Botànic, dels moviments recentralitzadors de l’estat espanyol i, amb les precaucions que facin falta, del 2019. —Per què aquesta manifestació i per què ara? —El valencianisme polític ho ha tingut clar des del primer dia. Arrosseguem el problema del finançament des del començament de l’estat de les autonomies. Ara que tenim rellevància pública i que formem part de totes les institucions, tenim més possibilitat d’explicar-ho, perquè tothom al País Valencià siga conscient del problema d’infrafinançament que tenim. Pot fer la sensació que és una cosa molt abstracta, però si entres en detall, la gent veu que no tenir un finançament o unes inversions justes vol dir no tenir els hospitals que ens pertoquen, no poder construir les escoles que ens pertoquen, etc. Afecta la qualitat de vida de la gent. Tenim una acumulació de deute històric de més de vint mil milions d’euros. Som l’11% de la població de l’estat espanyol, el 10% del PIB, i rebem un 3,5% d’inversió real. El corredor mediterrani, que és una infrastructura clau, continua aturat… Al País Valencià tothom ha de ser conscient del problema d'infrafinançament que tenim —I s’arrossega des de temps immemorials. —Sí. Però des que el valencianisme polític té un altaveu fort i la capacitat d’influir en l’opinió pública és més fàcil que ens escolten. I crec que, en part, el fet que els problemes valencians afloren també és perquè hem tingut la capacitat de liderar aquesta qüestió. Quan hi ha un partit nacionalista fort afloren els problemes reals i ens convertim en un problema per a Madrid. I és això, que pretenem: ser un problema per a Madrid. Si no ets un problema, no hi ha solucions per a tu. I crec que ho estem aconseguint: estem obligant tots els partits polítics a posicionar-se en el marc de la defensa dels interessos valencians. Fins al punt que Ciutadans ja ha dit que s’incorporava a la manifestació unitària. —Com ho valoreu? —És una gran notícia. Aïllem el PP, que diu que no veu bé que es faça una manifestació perquè ‘les coses s’han de negociar en els despatxos’ i que eixir al carrer no és la solució. Però, després, veus com Bonig va a Catalunya a participar en manifestacions espanyolistes i, en canvi, no és capaç d’eixir al carrer ací a defensar els interessos valencians. Volem denunciar eixa actitud hipòcrita del PP i al mateix temps, el fet que, arran de la crisi territorial de l’estat espanyol, intente portar eixe conflicte al País Valencià: vol ubicar Compromís en un posicionament de radicalitat política i és el PP, en realitat, qui té una postura molt radical en el nostre territori. Que és l’única cosa que tenen, perquè no presenten cap projecte polític per al País Valencià, no tenen objectius de futur. S’emboliquen amb la bandera per tapar els casos de corrupció i atacar el govern del Botànic, que ara mateix és un govern amb molta estabilitat: les enquestes d’opinió pública mostren que la gent valora positivament l’acció de govern, i, per primera vegada al País Valencià, tots els consellers i les conselleres l’aproven. Bonig va a Catalunya a manifestacions espanyolistes i, en canvi, no és capaç d'eixir al carrer ací per defensar els interessos valencians —Com veieu la situació a Catalunya? —Hi ha hagut una clara falta d’altura de mires de determinats partits polítics, que sols s’han preocupat d’utilitzar electoralment la qüestió catalana per guanyar eleccions a la resta de l’estat espanyol. I no ho han volgut veure com una oportunitat per anar avançant cap a un estat més federal, descentralitzat, plural. No sé si el PP pensava que no s’arribaria tan lluny, ni fins a quin punt han estat conscients de la seua falta de diàleg o no. El trencament es va produir quan van portar l’estatut al Constitucional (i no ho van fer amb l’andalús, encara que tenia molts articles similars). Ara bé, les reivindicacions nacionals de Catalunya no són una qüestió nova. I l’estat espanyol no hi ha sabut donar resposta mai. De fet, l’independentisme ha anat creixent a Catalunya gràcies, també, a eixa falta de visió del PP i el PSOE. Sincerament, estic molt preocupada. Primer, pels empresonaments, per com s’utilitza la justícia per exemplificar, per espantar. Volen frenar l’independentisme a Catalunya perquè a ningú se li acudesca de tenir una visió més plural de l’estat espanyol. Ara pense en Lijphart, per exemple, quan explica que en societats on hi ha llengües i cultures diferents, hi ha d’haver sistemes polítics que permeten que s’expresse eixa diversitat, perquè, si no, es genera una fractura social i política. Solució? —Ah. —Jo no la tinc. Però nosaltres pensem que l’exemple del Regne Unit i Escòcia és de sentit comú: un referèndum legal pactat. A més, en Catalunya un 80% de la gent està d’acord amb eixe dret de decidir. I em va sorprendre una enquesta recent que mostrava que, a l’estat espanyol, també hi havia una majoria que estava a favor d’un referèndum legal pactat. Vull dir que és complicat i no ho és tant, en realitat, si hi ha voluntat política. I és això, que ha mancat. Hi ha massa interès electoralista. Ho han utilitzat per tapar els seus problemes i també per intentar tornar al sistema d’abans del 15-M, quan no havia aflorat eixe pluralisme polític i social que va trencar les majories absolutes. És clar que això fa que el sistema polític siga més inestable, però és bo, perquè si l’estabilitat implica uniformitat en societats plurals, a la llarga comporta encara més conflicte. —Els moviments recentralitzadors de l’estat espanyol també afecten el País Valencià… —Afecten tothom. Ara, per exemple, tenim molts problemes per a desenvolupar les nostres competències perquè el PP recorre contra totes les lleis que aprovem ací. I fixa’t que parlem de competències constitucionals i no d’anar més enllà i fer canvis a la constitució, encara que serien necessaris, i optar per un sistema més federal, no: és que ja ni tan sols deixen que funcione el sistema actual! I aturen el dret civil valencià i les lleis contra els desnonaments o la pobresa energètica. No ens deixen governar. I, en l’àmbit financer, ens tenen intervinguts: Montoro ens diu quants diners del FLA podem gastar i quants no. I això que les competències són nostres. L’estat espanyol, al final, en què en té? Defensa? Política exterior? Les qüestions clau, com ara la salut o l’educació, les gestionen les comunitats autònomes. I l’estat espanyol juga amb els diners que nosaltres hem d’aplicar. Hi juga. Al servei del seu afany recentralitzador. Estic molt preocupada pels empresonaments, i per com s'utilitza la justícia per espantar —’Els polítics valencians només saben plorar’, va dir el ministre espanyol Montoro. —Sí. En fi. Doncs hi ha un refrany valencià que diu que qui no plora no mama. I sembla que aquest traure a la palestra els problemes valencians funciona. Perquè ara tots els partits polítics (menys el PP), els sindicats, la patronal, les associacions cíviques i socials, tot el món, es manifestarà el 18 de novembre. Volem tenir prou poder quan anem a Madrid a negociar el nou model de finançament, la quitança del deute històric i les noves inversions en els pressupostos. I si hi anem empesos pels cinc milions de valencians i valencianes, serà molt difícil que puguen no fer-nos cas. És que no és una qüestió partidista, aquesta, sinó ideològicament transversal, i afecta tota la ciutadania. Si sumem un finançament just amb una bona gestió pública (i sense robar, és clar), de seguida tindrà repercussió en la vida real de la gent. —Més enllà dels temes que el PP presenta com a conflictius, no penseu que arriba poca informació de les coses que fa el Botànic? —En som conscients. I intentem revertir aquesta situació. A Compromís sempre hem utilitzat les xarxes socials, però no n’hi ha prou. Quan governava el PP, a base de pandereta, feien moltes promeses que no complien, però com que les venien quedava com una cosa que havia passat. Ara ens passa el contrari: desenvolupem moltes polítiques públiques centrades en les persones (de fet, aquests últims pressuposts són els més socials que ha tingut mai el País Valencià), però, en canvi, no arriba a la gent. —I quan us diuen que els canvis van a poc a poc? —Sí. És que el PP ho va deixar atado y bien atado perquè fóra gairebé impossible, per exemple, posar en marxa el procés de retornar la ràdio i televisió públiques. I costa. Ara tot indica que abans de Nadal començarà a emetre la ràdio, i la plataforma digital amb dibuixos animats en valencià. I a partir del març de l’any que ve, la televisió. Crec que arriba tard. Però també sóc conscient que arribar fins ací ha costat moltíssim. Aquests vint anys de majoria absoluta del PP han arrasat. Literalment. La vida pública del País Valencià està devastada. Per molt de pressa que vulgues anar, per molt que faces, de vegades tens la sensació que no és suficient. I és que no és suficient. —’Vida pública devastada’: és dur, això. —Sí. Tenim una cultura política de molt baixa participació. I fins i tot de baixa qualitat. Per això és complicat un canvi de paradigma. Així i tot, el fet que tingam un govern de coalició, de negociació constant, on mai ningú pot fer allò que vol completament, funciona molt millor que no em pensava. Ben mirat, a Compromís, la nostra manera de funcionar ja és això, també. El fet d’haver de trobar solucions de consens fa que les decisions que prenem acaben essent assumides d’una manera més àmplia. N’hem anat aprenent i hem anat assumint que, o prenem les decisions per consens i tothom queda una mica decebut pel que fa al resultat, o no funciona. Hem canviat la nostra cultura política. I això fa que ara, que encarem situacions complicades en institucions, no ens vinga de nou. Potser tenim més instruments per a poder gestionar la pluralitat política que uns altres partits. Aquesta és la part positiva. Tenim molts problemes per a desenvolupar les nostres competències perquè el PP recorre contra totes les lleis que aprovem: ja siguen les lleis contra els desnonaments o la pobresa energètica. No ens deixen governar —I la negativa? —Que de vegades ens costa més prendre decisions. Per exemple, a la gent del Bloc ens agradaria que el funcionament de Compromís fóra com el nostre, que és molt assembleari i obert, però Compromís no funciona per votacions i majoria, sinó per consens. I crec que és positiu. En societats plurals, el consens funciona molt bé. En partits o projectes plurals, també. —Compromís és una coalició de partits, però no és permanent. O sí? —Nosaltres diem que som una coalició permanent i estable, però cada volta que ve una contesa electoral hem de signar la coalició. Per tant, som permanents i estables en la mesura que fa deu anys que treballem i ens hem dotat d’unes normes bàsiques i un cert funcionament orgànic. Som tres partits: el Bloc, Iniciativa i els Verds. El Bloc és bastant més gran que Iniciativa que, alhora, és bastant més gran que Els Verds. I, a més, compartim la vida política amb Gent de Compromís. —Que ara són una mica als llimbs… —Quan es va crear Compromís i s’hi van apuntar, se suposava que seria una situació temporal, fins que es convertiren en algun a cosa més, no sé si un partit però sí una estructura més unificada. Però no ha passat. I això causa que aquesta gent que no és d’un partit, sinó directament de la coalició, no es veja representada en algunes decisions que es prenen des de la direcció nacional. Hi havia un Consell General amb representants del Bloc, Iniciativa, Verds i Gent de Compromís, però no funciona. Al final, la solució és que tots vulgam que torne a eixir. Però en això no tenim consens. Al Bloc sí que ho volem, però les altres dues potes no ho veuen igual. Haurem de veure quins instruments utilitzem perquè els qui no són de partits es troben més còmodes en l’estructura nacional de Compromís. —Acabeu d’anunciar que eixiu del govern municipal d’Alacant. Alguna solució a la vista? —L’actitud de Compromís a Alacant sempre ha estat constructiva. Hem cosit el pacte de govern, sempre complicat, des del primer dia. Quan les investigacions del batle ixen a la palestra, pensem que cal una actitud coherent per a allò que sempre hem defensat, l’ètica en la política. Els donem una oportunitat perquè la governabilitat de la segona ciutat del país és fonamental, i també perquè la investigació estava en fase fiscal i no judicial. En l’acord per a refer el pacte, demanem que si s’agreuja la situació s’haja de triar un nou batle del PSOE. Doncs la situació s’ha agreujat, la investigació ja és judicial i el PSOE d’Alacant no té intenció que el batle dimitesca. Per tant, han incomplert el pacte i no podem continuar governant amb ells. Si en algun moment tornen a l’acord i el batle dimiteix, estarem en disposició de refer un acord de govern de progrés en Alacant. —La constitució del Govern del Botànic va marcar un canvi de cicle polític. Fins a quin punt penseu que en veurem la consolidació, d’aquí a dos anys? —Estic convençuda que, en el 2019, el Botànic continuarà. És veritat que el PP prova d’utilitzar els instruments que té al seu abast, i la crisi territorial catalana, per revertir els canvis socials que hi va haver en el 2011, i que van acabar produint el canvi en 2015. Però, sincerament, més enllà d’allò que puguen dir el PP i Ciutadans, mentre el Botànic siga útil a la societat valenciana (i mentre es consoliden projectes com ara la renda d’inclusió, el copagament farmacèutic, la construcció d’escoles, l’increment de les beques de menjador…), no perillarà. En tot cas, les dificultats vindran més de part de la gent que ens diga que en vol més, que no hem avançat prou. I haurem d’explicar que en quatre anys no es pot revertir el mal de vint, i molt menys amb els greus problemes de finançament que tenim. Consolidar el Botànic també dependrà de la nostra capacitat d’explicar a la gent què fem i en quines circumstàncies. I de continuar fent bé la nostra feina. Per a la majoria. —Acabem: quin és el darrer llibre que heu llegit? —País Valencià, avui i demà. És un assaig coral coordinat per Jordi Muñoz. En vaig fer la presentació fa poc a Albaida.

Summary: Àgueda Micó: ‘Els valencians hem de ser un problema per a Madrid’


El president basc, Iñigo Urkullu, ha anunciat l’avançament de les eleccions basques per al 5 d’abril. El decret de dissolució de la cambra basca i la convocatòria dels comicis es publicarà demà, com estableix la llei perquè transcorrin un termini de cinquanta-quatre dies. Els partits podran presentar les candidatures fins al 2 de març. L’avançament s’havia produït per diversos factors interns i externs. Un primer és el clima pre-electoral que s’havia creat, que feia difícil la continuïtat de la legislatura amb normalitat i que es poguessin aprovar noves lleis. Podem, si bé havia donat suport al govern del PNB-PSE, no es preveia que donés suport a iniciatives prioritàries per a l’executiu basc. L’altre factor és el fet de no coincidir amb les eleccions catalanes, que es convocaran després de l’aprovació del pressupost i que podria condicionar les eleccions al País Basc. Ara mateix, hi ha confirmats Iñigo Urkullu com a candidat del PNB, Idoia Mendia pel PSE, Maddalen Iriarte per EH Bildu, mentre Elkarrekin Podemos, es disputaran el primer lloc de la candidatura Rosa Martínez i Miren Gorrotxategi. Dels que tenen representació, només faltaria el PP, que ha estat endarrerint la decisió.

Summary: El president Urkullu avança les eleccions basques al 5 d’abril


La dirigent de Ciutadans Inés Arrimadas ha amenaçat el president de la Generalitat, Quim Torra, en la intervenció que ha fet avui al parlament en la segona jornada del debat de política general: ‘Què anima a fer als comandos separatistes? Si no surt aquí a descartar aquestes accions, quan el capitost d’un escamot separatista diu que no acceptarà les sentències, si no ho fa, si arriba una sentència judicial i “es munta un sidral” a Catalunya, vostè serà el responsable del que passi als carrers.’ Arrimadas fins i tot ha dit que hi ha ciutadans que es plantegen de marxar de Catalunya perquè ‘ja no poden més’, perquè diu que els polítics independentistes ‘els amarguin la vida amb la seva obsessió’. La dirigent de Ciutadans ha mirat de calcar novament el discurs que els polítics i mitjans espanyols utilitzaven al País Basc durant els anys de violència, per exemple referint-se a Torra com a ‘capitost’ dels ‘escamots separatistes’.

Summary: Arrimadas amenaça Torra dient que serà responsable ‘del que passi als carrers’


El president d’ERC, Oriol Junqueras, ha aparegut en holograma per fer la conferència política que ha preparat aquestes últimes setmanes als Lledoners, pocs dies abans que comenci el judici contra l’1-O al Tribunal Suprem espanyol. El seu germà, Roger Junqueras, ha començat a pronunciar la conferència mentre l’acompanyava la imatge del vice-president. Junqueras: ‘Ni plors ni laments, no vull veure mai més la derrota als vostres ulls’ Vegeu el moment de l’aparició de l’holograma. L’acte es pot veure íntegre en aquest vídeo.

Summary: Junqueras apareix en un holograma per fer la conferència


Agustí Pons (Barcelona, 1947), periodista i escriptor, autor de les biografies d’escriptors com ara Salvador Espriu, Maria Aurèlia Capmany, i Néstor Luján, i també de llibres d’assaig com 1914-2014. Per entendre l’Europa del segle XX, acaba de publicar un assaig divulgatiu atractiu i singular. El llibre se centra en tres personatges excepcionals que van suscitar tres revolucions al segle XX: Lenin –la revolució política–, Joyce –la revolució literària– i Tristan Tzara –la revolució poètica. S’escau que tots tres van coincidir a la ciutat de Zuric l’any 1917, enmig de la guerra, a l’exili suís. No se sap que es trobessin, però Pons ens fa entrar en les seves històries personals i les trena, en un relat atractiu i amè, alhora que rigorós. En l’entrevista, el periodista també es mira el moment excepcional que vivim a Catalunya, també de revolta, des de la distància, pel fet de no estar al peu del canó periodístic. Ell, partidari de la tercera via, explica que va passar el Rubicó, tot i que creu que el moment actual es fa difícil d’interpretar, que ningú no sap encara com evolucionarà. —Zuric, 1917. Lenin, Joyce, Tzara és una mena d’assaig inhabitual aquí. —Sí, no hi abunda. Potser perquè és difícil, de publicar assaig. També perquè aquí l’assaig va molt vinculat a la recerca universitària, que està molt bé i em mereix tots els respectes i admiració moltes vegades, però no sé si l’assaig d’òrbita universitària té el mateix objectiu que el que pugui tenir jo. Jo vull ser llegit, perquè vinc del món del periodisme. I estic acostumat a ser llegit molt. Perquè, tot i treballar en un diari modest com era l’Avui, el dia que anava pitjor, passaven unes 20.000 persones per sobre la columna que jo escrivia. L’obsessió d’un periodista és tenir públic, perquè si no en tens no serveixes per a res. I potser el que no abunda tant és l’assaig rigorós que a la vegada tingui amenitat. —És un llibre amè però amb voluntat d’estil, també. —És clar, perquè jo bàsicament sóc un escriptor o un periodista que escriu. No sóc un biògraf. Un periodista que escriu, en la línia de la tradició que tenim: Pla, Xammar… No m’hi vull comparar, parlo dels models de la meva generació. Ara la gent fa una altra cosa. Fa tweets. Això que jo faig és molt tradicional, en aquest sentit. Intento que hi hagi una tesi, alhora que sigui amè i implicar-m’hi, també. Ara, jo dic que això més que un assaig és una crònica amb tesi. I la meva tesi és recurrent i ja l’he explicada en uns altres llibres i és que tot comença el 1914. —Hi ha un abans i un després de la Primera Guerra Mundial. —Ara que es parla tant de l’espai Schengen, doncs és tornar al 1914. Gaziel, a les seves memòries, explica que un dia a la universitat hi havia quatre nois de casa bona avorrits, al matí, i van decidir d’anar-se’n a París. Ni passaport ni res. Aquella Europa on anaves a Praga, a Berlín, a París… és l’Europa a la qual ara hem retornat. Al llibre hi ha aquesta tesi, que també explica, com dic al pròleg, per què als Estats Units, quan Obama va arribar a president, la gent es va entusiasmar, i aquí no s’entusiasma ni Déu per res. Hem d’anar al 1914 per entendre-ho i llegir Stefan Zweig. —Que també surt al llibre. Però Stefan Zweig és el final d’una època, i el vostre llibre dóna protagonisme a aquells que revolucionen aquell moment i que marquen el després del 1914. —Els tres que ho foten tot enlaire. De fet, Joyce agafa Ulisses, un dels grans mites fundacionals de la literatura occidental, i el col·loca al segle XX. Això, després, ho faran tots. Ho fa Espriu quan agafa figures de la Bíblia i de la mitologia i els barreja amb els personatges de Sinera. Amb això dóna continuïtat als clàssics, perquè després del 1914 ja no poden estar dalt del pedestal. I al cap i a la fi, Tzara no deixa de fer poesia, però Lenin, Joyce i Tzara ho trenquen tot. —Això que mostreu és com la guerra precipita la modernitat. —Sense la Primera Guerra Mundial no hi hauria hagut la revolució russa. I això cada vegada és més acceptat, sobretot quan se sap que Alemanya va pagar tot l’aparell de propaganda a Lenin. I sense la revolució russa, segurament el feixisme no ho hauria tingut tan fàcil. Això primer només ho deia Churchill, després ja ho va dir Tony Judt… Bé, i sense el feixisme no hi hauria hagut la Segona Guerra Mundial, això és ben clar. El segle XX és molt tràgic a Europa i és una cadena de fets que comencen amb una atzagaiada, que és la Primera Guerra Mundial, que no volia ningú. I la idea de Lenin, que aquesta guerra beneficiava els capitalistes, que és una idea que va arrelar, cada vegada es posa més en qüestió. —Situar en una mateixa ciutat els tres personatges que marquen la revolta política, la revolta literària i la revolta poètica del segle XX, no sou el primer de fer-ho. Ja expliqueu que hi ha una obra de teatre de Tom Stoppard del 1974, Travesties, que fa coincidir tots tres personatges. Tanmateix, continua essent una troballa fantàstica. Com va néixer el vostre llibre? —A Cartes a Clara ja deia que si jo fos novel·lista escriuria una novel·la sobre aquests tres personatges. Jo estic fascinat per Lenin en el terreny intel·lectual. La idea més bonica del món, que tots som iguals, i la idea de l’optimisme històric, que acabi amb un desastre tan imponent, que ens ha esclatat a la cara… és una desgràcia i una sort que ens hagi tocat viure-ho. És apassionant veure com les millors idees, que neixen de la Il·lustració del segle XVIII, que creuen que a través de la ciència aconseguirem el progrés, se’n van a fer punyetes. Com diu Vasili Grossman, ‘en nom del bé no s’havia fet mai tant de mal’, això defineix el segle XX. Aleshores, em fascinava Lenin, em fascinava Tzara (quan era jove i vaig començar a fer poesia, Tzara ja m’agradava molt), i amb qui mantenia més distància i respecte era amb Joyce. Amb tot, situar-los a Zuric el 1917 em permetia de fer un treball de recerca i acostar-me més encara a tots tres. —I aquesta crònica amb tesi, que dieu que heu fet, és molt agraïda per al lector, perquè li permet d’entrar d’una manera molt minuciosa en aspectes que corresponen a la vida privada d’aquests personatges, que ajuden a definir-los molt. —És que és molt important la psicologia i la vida familiar. L’anècdota eròtica que explico de Joyce, quan coneix Nora, la seva dona, penso que el retrata molt. O quan Lenin queda fascinat pel sabater que li lloga l’habitació, que no és res més que un explotador. O quan parlo d’Hugo Ball, un personatge secundari del llibre, creador del Cabaret Voltaire, que anava amb la pistola a la mà perseguint els amants de la seva dona. —Aquestes són les coses que heu après amb aquest llibre? —A mi m’apassiona molt la cosa humana. Joyce i Lenin comparteixen el menyspreu pels diners, per exemple. Perquè ells estaven convençuts que allò que feien era tan important, que la cosa dels diners algú els l’havia de solucionar, no pas ells. —Al pròleg expliqueu que, tot i voler dedicar el mateix espai a tots tres, Lenin ocupa la centralitat de l’assaig. Tanmateix, el retrat de Lenin és connotat pel vostre anticomunisme i aquest amor-odi que li teniu. En canvi, el retrat de Joyce és net d’aquest prejudici i això el fa més reeixit. Pel què fa a Tzara, hi trobem a faltar la part humana i la vida privada del personatge (que els altres dos personatges sí que tenen) i queda més desdibuixat. —Hi ha dues coses. Jo no sóc un joycià, però crec que la imatge de Joyce està molt dibuixada i que no hi puc aportar res. Però, en canvi, amb Lenin, sí. Perquè la visió que es té de Lenin, encara avui, aquí, és molt equivocada. En un dels últims números de Serra d’Or hi ha un article de Jordi Coca en què parla de Meyerhold. I allí Coca diu que la revolució russa era la gran revolució de Lenin fins que Stalin la va fer malbé. Això aquí encara és vigent i això no és veritat. Reconèixer que el projecte comunista és ontològicament criminal des del primer moment, això costa molt. Però això ho he de dir. I cada nova biografia de Lenin és pitjor, per a ell. I jo aquí estic a la defensiva, sí. I en el cas de Tzara, vaig buscar molt però no vaig trobat res, cap llibre, que m’acostés a la part més humana del personatge. Vaig trobar el diari d’Hugo Ball i també un llibre que es va publicar quan jo escrivia el llibre, però hi ha molt poca cosa. —El retrat de Tzara cau en la part més acadèmica i l’home no hi és. —Sí, cert, en sóc conscient. Si hagués escrit una novel·la m’hauria pogut inventar alguna cosa, però jo no en sé, de fer novel·les. —Però en el llibre no hi ha res inventat, oi? —Res inventat. —En el llibre hi ha aquesta idea d’una Europa que ja no hi és. Però hi trobem una civilització. —Praga i Berlín eren el centre d’Europa. Després, la gent parlava de l’Europa de l’Est. Quina bestiesa! El centre d’Europa era París, Berlín, Praga, Viena. Tot és Europa. —Hi ha un altre tema interessant que es mou per sota del relat: les llengües. Tzara és hongarès, però adopta el francès com a llengua de cultura; Joyce té el conflicte amb l’anglès; els personatges es troben a Zuric, una ciutat de parla alemanya, però que conviu en un país mig francòfon; els fills de Joyce malparlen en italià, però l’italià no hi té presència… —El francès és la llengua de cultura dominant. És la llengua que parla el tsar i la reina d’Anglaterra encara signa ‘”Moi”, la reina’. I Joyce té aquest conflicte, molt interessant: vas contra uns arquetips però els rebentes des de la llengua anglesa. Joyce va pronunciar aquella frase tan terrible: ‘Si les dues generacions anteriors s’han venut la llengua, per què n’he de pagar les conseqüències jo?’ —Com l’enteneu, aquesta frase? —Portada a casa nostra, hi ha una cosa que no es pot passar per alt. Quan Espriu deia que ell portava un ciri i que quan ell no hi fos la processó continuaria, he de dir que la processó continua perquè hi ha escriptors, no pas per la televisió. Aquí hi ha escriptors, eh! Als escriptors no se’ls reconeix prou que són els qui aguanten el ciri. Vull dir que no és tant inactual com sembla la reflexió de Joyce. Crec que els polítics, les conselleries, els programadors…, l’haurien de tenir penjada i ben visible aquesta frase. A Catalunya qui aguanta el pes de la cultura o el que ens diferencia són els escriptors catalans. I nosaltres som el que som, perquè tenim uns escriptors de primera. Ja vam començar amb Ramon Llull, que és començar a la Champions, i ara tenim un ex-ministre d’Afers Estrangers alemany, com és en Joschka Fischer, que cada vegada que ve aquí va a veure Jaume Cabré perquè li signi un exemplar. És això que ens fa forts, no pas TV3. És això que ens fa diferents. I avui ni els pintors ni els músics no s’hi juguen res. Avui els que ens hi juguem coses som els escriptors. —En un moment com l’actual, aprofundir tres personatges que han fet les revoltes del segle XX, com us fa mirar la revolta en què ens trobem? —Ells, tots tres, estaven molt convençuts del que feien. Hi ha unes circumstàncies històriques que van ajudar. No hi ha res predeterminat. Tampoc la força de voluntat et garanteix la victòria. Ara, és clar que sense força de voluntat segur que no guanyes. També per convenciment i astúcia. Jo crec molt en les individualitats i avui aquí tenim uns bons lideratges: Mas, Puigdemont, Forcadell, Junqueras… Quina és la força de Catalunya? Els líders d’opinió de la vida col·lectiva fan costat al procés: Sala Martín, en l’economia, Lluís Llach, en el camp de la cançó, Guardiola, en el futbol… Aquesta és una de les fortaleses que tenim ara. —Dimecres 20 de setembre, quan es va desfermar tot, quan la Guàrdia Civil va entrar en conselleries i va fer les primeres detencions, Junqueras va dir una frase molt significativa: «Només el poble salva el poble.» Pels carrers, els manifestants cridaven i criden cada vegada més: «Els carrers seran sempre nostres.» Com les interpreteu aquestes crides? —Tot plegat tot just comença. Jo m’ho miro des de lluny, perquè ja no estic al peu del canó del periodisme. Des de fora veig que tot just comença i que no hi ha res escrit. No sabem com acabarà tot plegat. En la primera transició, no vam ser herois, però els franquistes no estaven disposats a donar res. Ningú no ho veia clar, que el president Tarradellas tornaria com a president de la Generalitat. Que el partit comunista fos legalitzat o que tindríem els traspassos d’ensenyament semblava impossible. Que tinguéssim un mal finançament fou en part perquè no teníem memòria històrica, no recordàvem què havia passat durant la República. Les coses no eren totes escrites. Ara estem igual. No tot és escrit. Jo veig que l’esquema que jo tenia quan era el subdirector d’opinió de l’Avui ha canviat, en part, perquè el món empresarial ha canviat, encara que no ens ho sembli. —La banca no ha fet cap gest ni s’ha mogut ni un centímetre, mentre que les pime ja fa temps que van prendre posició. —Però Rajoy està molt enfadat amb els empresaris catalans perquè diu que mantenen l’equidistància. Ell no s’ho esperava, perquè el manual d’història diu que no va així. Per tant, això ha canviat una mica. I també ha canviat la immigració dels anys seixanta. Hi ha una base més àmplia. D’una altra banda, encara s’ha de veure si el debat és dependència-independència o dependència – trencament de l’status quo. No sabem què passaria si hi hagués una tercera via. Tot i que la veig molt difícil. —En aquests moments, sembla que només hi ha un camí i és cap endavant. —Jo que havia defensat sempre la tercera via, he passat el Rubicó i he dit que la tercera via no funciona. Aquest és el meu compromís. Ara, com a analista, estic a l’expectativa. No sé què passarà. L’error de Rajoy va ser menystenir els intel·lectuals catalans d’esquerra, en el moment que liquiden el projecte de Pasqual Maragall. Els ex-alumnes de Virtèlia, per dir-ho així, no estan acostumats a ser humiliats, no estan acostumats a perdre. I això fa decantar molt la balança. I d’alguna manera, en el procés, ara hi trobem junts els dos grans corrents, convergents i maragallistes. Carlins i federals, diríem, van units ara. De manera que hi ha un seguit de coses noves que no sé interpretar. —En aquesta anàlisi passeu per alt que el PP, en aquest moment, és d’extrema dreta. —Mireu, fem l’entrevista el dia que al parlament d’Alemanya hi ha entrat novament l’extrema dreta. Espanya és l’únic país que no té extrema dreta, perquè la té a dins. No tot el món del PP és d’extrema dreta, però, des d’Aznar, l’extrema dreta ha ocupat els càrrecs. I quan penses en la gent de dretes del PP amb qui es podria pactar, no hi són. I encara es fa més difícil per a coses intangibles que no tenim mai en compte: a Espanya hi ha una mentalitat visigòtica que és molt difícil d’aturar. Uns són visigòtics i els altres són afrancesats. —Considereu que aquest moment que viu Catalunya és el final del règim instaurat al 1978? Parlem d’una segona transició? —Tan de bo, això sí. —Havent viscut la primera transició al peu del canó des de la premsa escrita, com viviu ara la utilització de la premsa per crear una realitat paral·lela, per omplir de rumors i de contrainformació les xarxes socials i confondre la gent? —Aquest moment serà per a estudiar a les facultats de periodisme: com el conflicte entre Espanya i Catalunya s’ha canalitzat no pas a través de l’exèrcit sinó dels mitjans de comunicació i les xarxes socials. A mi hi ha una cosa que em fascina i em deprimeix, i és que al costat de les pitjors maldats sempre hi ha un periodista.

Summary: Agustí Pons: ‘Ara, a Catalunya, carlins i federals van units’


La resolució del Grup de Treball contra les Detencions Arbitràries ha preocupat a La Moncloa. Així es desprèn de la decisió del govern espanyol de protestar formalment contra la decisió d’aquest òrgan dependent del Comitè de Drets Humans de l’ONU, i que dimecres va demanar l’alliberament immediat d’Oriol Junqueras, Jordi Sànchez i Jordi Cuixart. Per mitjà del seu ambaixador davant l’ONU a Ginebra, Cristóbal González-Aller, l’executiu de Pedro Sánchez ha presentat avui unes notes verbals davant l’ONU perquè es revisi l’opinió d’aquest grup treball al·legant que inclou diversos ‘errors i distorsions’ i que hi ha hagut un conflicte d’interessos per la composició del grup. Tanmateix, Espanya ja no pot modificar la resolució, perquè ja va fer les protestes pertinents en les al·legacions presentades el passat 8 de novembre. Ara el govern espanyol té sis mesos per a respondre la decisió, però no sobre el contingut, sinó per explicar si obre una investigació arran de les vulneracions de drets dels presos i si modifica lleis ‘per harmonitzar-les’ amb les seves obligacions internacionals. ‘Van deixar escapar el moment processal per fer les protestes pertinents, i ara ja no les poden fer. Això és una rebequeria’, diu Iñaki Rivera, director de l’Observatori del Sistema Penal i Drets Humans. Després d’haver presentat Ben Emmerson la denúncia al Grup de Treball contra les Detencions Arbitràries perquè confirmés si la situació de presó preventiva de Cuixart, Sànchez i Junqueras vulnerava drets fonamentals recollits a la Declaració Universal dels Drets Humans, l’estat espanyol va demanar una pròrroga del termini de contestació. Havia de contestar el 8 d’octubre i el grup de treball li va donar temps fins al 8 de novembre. En aquesta resposta, el govern de Sánchez es defensava esgrimint els articles de la constitució que preveuen la presó preventiva, dient que Espanya era un país en què regia l’estat de dret i que les actuacions judicials no podien entendre’s com ‘una reacció a l’aspiració política legítima de separar-se de Catalunya, sinó exclusivament amb una mesura judicial contra uns fets al marge de l’estat de dret’. Però com diu Rivera, en cap dels més de trenta punts de resposta, l’estat espanyol no protestava contra la composició del grup de treball, com fa ara per demanar que es revisi la resolució. Espanya protesta perquè dos dels cinc membres del grup d’experts han tingut ‘estretes relacions’ amb un dels lletrats dels polítics independentistes, Ben Emmerson, advocat de Carles Puigdemont i els presos davant l’ONU. Es refereix, diu, a José Antonio Guevara Bermúdez (Mèxic) i Seong-Phil Hong (Corea del Sud), el contacte del qual amb Emmerson ‘hauria exigit la seva abstenció’. Rivera recorda que Espanya hauria pogut demanar-ne la recusació en la resposta del 8 de novembre, atès que el grup està format des del 2015. Com que no va fer-ho, s’entén que n’acceptava la competència. A banda de la qüestió tècnica, Espanya considera que el document és una ‘interferència clara’ en la feina judicial, perquè arriba ‘just abans’ que el Tribunal Suprem tanqui el judici oral i deixi la qüestió pendent de sentència. També protesta perquè no es va respectar l’embargament de 48 hores que s’imposa a aquests treballs perquè els coneguin els governs receptors. L’executiu espanyol hauria d’haver rebut dimecres passat a les 17.30 la documentació, que seria pública 24 hores després, però es va filtrar abans. Pendents de la resposta Els mitjans espanyols han menystingut la notícia dient que els dictàmens no són vinculants. Tanmateix, Irene Lozano, la mà dreta de Josep Borrell al Ministeri d’Afers Estrangers espanyol, no pensava igual el 2015, quan era diputada d’UPyD i va exigir, des del faristol del congrés, que es complissin els dictàmens de l’ONU. En aquell cas, és clar, Lozano no parlava dels presos polítics catalans, sinó de l’opositor veneçolà Leopoldo López. ‘Hi ha algunes línies vermelles que quan són traspassades per qualsevol règim haurien de fer saltar les alarmes de tots els demòcrates. I creiem, senyories, que empresonar els dissidents és una línia vermella que cap demòcrata a Europa hauria de deixar passar’, va declarar. Com dèiem, ara Espanya té sis mesos per a respondre. Plenamente de acuerdo con @lozanoirene sobre efecto vinculante de las resoluciones ONU… confío en el principio de coherencia pic.twitter.com/8BHdHhyjdd — Gonzalo Boye (@boye_g) May 29, 2019

Summary: L’error d’Espanya provant d’inhabilitar els experts de l’ONU que van exigir la llibertat dels presos


En l’acte ‘Fem-ne via!’, organitzat per l’ANC, una cadena humana ha unit Sant Julià de Ramis i Aiguaviva, municipis que van rebre greument la violència policíaca del primer d’octubre del 2017, passant per Sarrià de Ter, Girona i Vilablareix, per a demanar que es fes efectiva la República Catalana. L’organització havia calculat que calien unes 16.000 persones per a omplir més 13 quilòmetres repartits en 27 trams. Finalment s’ha eliminat el tram 6 perquè no es podia omplir. L’acte, que ha començat a les 17.14, s’ha clos amb el cant de ‘Els segadors’ i ha estat festiu i reivindicatiu en tot moment. La cadena ha sortit del pavelló de Sant Julià, on havia de votar el president Carles Puigdemont i que va ser atacat per la policia espanyola, i ha arribat a la plaça d’Aiguaviva, on les forces policíaques espanyoles van arribar a disparar gasos lacrimògens. Durant la concentració, s’han sentit crits de ‘independència’ i ‘llibertat presos polítics’. L’urna de l’1-O també hi ha tingut un paper destacat: se n’ha fet passar una a cada tram perquè tothom pogués tenir un record del dia. Entre els participants hi havia en Josep, veí de Girona, que feia una crida a la mobilització ciutadana fins que s’aconsegueixi la independència. Molt a prop hi havia la Mai, també de Girona, que ha subratllat que ara és moment de fer costat als polítics que hi ha a la presó, als exiliats i també als qui han de treballar per assolir la independència, ‘perquè tinguin les idees molt clares’, ha dit. ‘Ens hem de mobilitzar tantes vegades com calgui; hem de tenir paciència perquè el camí serà llarg’, ha afegit. Els batlles no obliden la repressió de la policia i reclamen la independència La batllessa de Girona, Marta Madrenas, ha recordat la repressió intensa que van viure els cinc pobles que avui s’han unit amb la cadena humana. També ha elogiat la iniciativa, tot dient: ‘Tots formem part d’una mateixa cadena, tots som una baula d’una comunitat que exigeix el dret d’autodeterminació i que s’acabi la repressió de l’estat.’ El batlle d’Aiguaviva, Joaquim Mateu, ha destacat l’èxit de la cadena, que ha permès d’omplir aquest poble de poc més de set-cents habitants. Mateu també ha dit que, després d’un any de l’1-O, cal recordar que es va votar a favor de la independència i que aquest mandat no es pot oblidar. Els veïns del poble –ha dit– no oblidaran pas mai la violència policíaca d’aquell dia. Paluzie defensa la via unilateral La presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie, ha dit que estava molt satisfeta de la participació. Segons ella, el mandat de l’1-O va ser claríssim i per això cal respectar-lo i treballar per la República. Ha recordat que l’Assemblea defensa la via unilateral, perquè ‘és la més realista’. Amb tot, ha afegit que un referèndum acordat per totes les parts i amb suport internacional també el veurien bé, tot i que ara la prioritat és continuar per la via unilateral. Durant el discurs que ha fet a Aiguaviva, Paluzie ha denunciat la violència policíaca i judicial i ha avisat que aquesta repressió no afecta solament la classe política, amb càrrecs electes a la presó i exiliats, sinó també ciutadans, mestres i artistes. ‘Tots hem d’assumir les conseqüències penals’, ha acabat dient. L’acte central de la cadena s’ha fet a Aiguaviva, amb concerts i una botifarrada. També s’hi han projectat els missatges enregistrats del president Carles Puigdemont, el conseller de Cultura, Lluís Puig, i el raper Valtònyc. Així mateix, s’hi han vist imatges dels atacs policíacs del dia del referèndum. Heus ací unes imatges de la cadena humana: Més vídeos de la cadena humana pel seu pas al municipi de @Vilablareix_cat amb crits de llibertat presos polítics i també d'independència. 107.5 FM pic.twitter.com/sODyhK0evI — Ràdio Vilablareix (@rvilablareix) October 7, 2018 Comença la diversió #Aiguaviva #Femnevia #RepúblicaCatalana #LlibertatPresosPoliticsiexiliats pic.twitter.com/vN09LbCZiN — ANCGirones (@ANCGirones) October 7, 2018 En l'homenatge als bombers i amb la comunitat sikh, a Mas Xirgu, en els moments previs a la cadena humana #femnevia que avui creuarà d'Aiguaviva a Sant Julià de Ramis per reclamar la República Catalana pic.twitter.com/gH1nCGgYMc — Alcaldessa de Girona (@alcaldessa_gi) October 7, 2018 #femnevia al tram19. Units de Sant Julià a Aiguaviva#FemLaRepúblicaCatalana 🚩 pic.twitter.com/a1jzqKY2ak — Anc Pla de l'Estany🎗 (@ANCPlaEstany) October 7, 2018 Cadena humana de Sant Julià a Aiguaviva. Hi som. De la mà i sense preguntar-nos què vota el del costat. @govern comenceu a donar-vos la mà i a treballar seriosament? #femnevia #Girona #LlibertatPresosPoliticsiexiliats #Llibertatpresospolítics #marxem pic.twitter.com/s8t6TanK0c — Towers 🎗 (@immatowers) October 7, 2018 A Girona en volem fer via. Per això hi som #FemneVia pic.twitter.com/Q9ue9OBb4v — M. Deulofeu (@MontseDeulofeu) October 7, 2018 Al tram 11 de #Femnevia a la vora del col.legi verd, el penúltim acte simbòlic en el que participo. Després dels #CIMSXLALLIBERTAT només accions contundents i efectives pic.twitter.com/FqO1sVApbs — Laura Bartrons 🎗 (@lbartron) October 7, 2018 #Tram18 #femnevia #RepúblicaCatalana FALTA 1MN!!!! tothom a lloc!!! pic.twitter.com/KAFCROHkNF — ANCGirones (@ANCGirones) October 7, 2018

Summary: Una gran cadena humana per la independència uneix Sant Julià de Ramis i Aiguaviva


Són gairebé les vuit del vespre. Al carrer de Goya de Madrid, davant l’Audiència espanyola, el fred és rigorós. De la comitiva independentista ja no hi queda gaire gent. Durant el dia molts diputats, senadors i simpatitzants s’han acostat a fer pinya. Jordi Sànchez i Jordi Cuixart encara són dins el tribunal esperant la decisió de la jutgessa Lamela. El major Trapero, que hi ha entrat amb ells a les deu del matí, ja se n’ha anat fa dues hores, quan li han comunicat que li donen la llibertat amb mesures cautelars. La dilació és un mal senyal i els càmeres de televisió comencen a engegar els focus perquè es fa fosc. Tot d’una sonen alguns mòbils. Són notificacions del diari El Mundo i El Periódico: ‘La jutgessa envia a la presó sense fiança els dirigents de l’ANC i Òmnium.’ #ÚltimaHora 🔴 La juez envía a prisión sin fianza a los líderes de ANC y Òmnium. https://t.co/Tv7vgJy8DK — EL MUNDO (@elmundoes) October 16, 2017 ‘Aquests mitjans ho van saber abans, fins i tot, que els detinguts. Després els advocats van parlar amb nosaltres i ens van confirmar que se’ls enduien’, explica a VilaWeb Agustí Alcoberro, llavors vice-president de l’ANC, que feia guàrdia a fora l’Audiència. No va tenir ni temps d’entomar la notícia. El càrrec pel qual l’havien nomenat només dos dies abans, l’obligava a prendre el relleu de Sànchez. A sis-cents quilòmetres, Marcel Mauri estava enganxat al mòbil. El dia abans Jordi Cuixart li havia demanat –com ja havia fet repetides vegades en un to més informal–, que si se’l quedaven fos la cara visible de l’entitat. A tots dos els va canviar la vida aquell 16 d’octubre, avui fa un any. ‘En Jordi anava cap a Madrid i jo l’hi havia d’acompanyar, però per problemes personals vaig haver de quedar-me a Barcelona. Vàrem parlar per telèfon i li vaig dir que quan tornés ens faríem una bona abraçada. “Seràs a casa, oi?”, li vaig dir. Però ell estava convençut que no tornaria’, explica per telèfon Mauri, just quan fa un any que tenien aquesta conversa. Segurament per això, Cuixart ja havia deixat enregistrat un vídeo per si finalment l’empresonaven. Sànchez també en va enregistrar un, el matí abans d’anar a l’Audiència. Marcel Mauri confessa que ell creia que sí que tornaria, una ‘innocència’ en què es refugiaven molts catalans, però que aquell dia es va ensorrar de cop. Hi havia hagut un 20-S amb detencions i un 1-O amb brutalitat policíaca, però l’empresonament era una possibilitat que molts creien que no arribaria. ‘Presos polítics a l’Europa del segle XXI? Impossible’, deien molts. ‘Anàvem amb la idea que tot era possible. Però si haguéssim hagut de dir què passaria, crec que tots hauríem dit que seria una llibertat condicional amb fiança’, rememora Alcoberro. El dia abans havia acompanyat Jordi Sànchez amb TGV fins a Madrid i després havien sopat en un hotel de Madrid, juntament amb el seu advocat, Jordi Pina, i l’advocada de Jordi Cuixart, Marina Roig. Alcoberro recorda Sànchez serè, tranquil. Van comentar els motius per a ser optimistes, com el fet que fins aquell moment no hi havia hagut cap empresonat i els detinguts del 20-S havien sortit en llibertat. A migdia, Jordi Sànchez i Jordi Cuixart van poder sortir a dinar –fet que ja no es repetiria amb els consellers dues setmanes més tard. Un motiu més per a l’optimisme. En recepción Fiesta Nacional escucho en distintos corros q las 2 primeras órdenes d prisión serán el lunes Audiencia Nnal. La 3a, más dudosa — Arsenio Escolar (@arsenioescolar) October 12, 2017 ‘Anava rebent indicis de tota mena. Els advocats, sobretot per bona voluntat, ens deien que no podia ser que se’ls quedessin. Però aquella tarda mateix vàrem rebre trucades de companys periodistes de Madrid que ens deien que sí, que se’ls quedarien. Que anaven de debò i que se’ls quedarien’, recorda Mauri. De fet, d’ençà del dia 12 a Òmnium ja havien rebut alguna filtració procedent de Madrid que apuntava en la mateixa direcció. Com la que va publicar el periodista Arsenio Escolar a Twitter, en què explicava que alguns polítics ja consideraven segur l’empresonament de Sànchez i Cuixart. A les 18.00 es va anunciar que el major Trapero, que també havia entrat al matí a l’Audiència , no seria empresonat. La jutgessa el deixava anar amb mesures cautelars, en contra del criteri de la fiscalia. La decisió sobre Sánchez i Cuixart no podia tardar a arribar. El pas de temps es va alentir fins a esdevenir una agonia. Va caure el sol a Madrid i la temperatura va baixar. ‘Vàrem veure que la dilació tenia una raó de ser i gairebé teníem clar que se’ls quedarien’, diu Alcoberro. Amb la confirmació van arribar immediatament les mostres de rebuig: ‘indignació’, ‘ignomínia’, ‘ràbia’, ‘injustícia’ i ‘bogeria’ són algunes de les paraules que van descriure les reaccions d’aquell vespre. Tant Alcoberro com Mauri recorden amb tristesa aquell moment, però coincideixen a dir que no van tenir gaire temps de rumiar-hi, s’havien d’activar immediatament. A fora l’Audiència, just després de les primeres declaracions dels advocats, Alcoberro va haver d’assumir immediatament la tasca com a nova cara visible de l’ANC. ‘Teníem clar que la imatge que calia donar davant la gent era de continuïtat. Que encara que escapcessin els nostres dirigents, l’organització estava disposada a continuar. I que teníem relleus. Era un moment en què encara tot s’havia de decidir. No s’havia proclamat la República, però l’ANC i Òmnium volíem deixar clar que posàvem tota la carn a la graella.’ Alcoberro i Mauri no es coneixien personalment. Per això el dia 17 al matí van dinar plegats a la casa d’Agustí Alcoberro. Venien temps complicats i serien companys de viatge, igual com ho havien estat els seus predecessors. ‘Ell havia estat a la presó i em va donar molta tranquil·litat’, diu Mauri. ANC i Òmnium ja coordinaven la manifestació que es faria a la tarda per a demanar l’alliberament dels dos dirigents. Pensant en els discursos i en el temps que venia, va ser en aquest moment quan Alcoberro va explicar a Mauri una proposta de l’equip de comunicació de l’ANC. Havien pensat de lluir a partir d’aquella tarda un llaç groc a la solapa com a símbol per a reclamar la llibertat de Sànchez i Cuixart. Mauri ho va veure amb bons ulls, i és així com va néixer aquest símbol de llibertat. Aquella nit tots dos van viure el seu primer gran acte com a noves cares visibles de l’ANC i Òmnium. Dues-centes mil de persones van sortir als carrers de Barcelona a reclamar la llibertat dels dos dirigents, i ho van fer amb espelmes, una imatge que quedarà gravada en la retina de molta gent. ‘Només ens serveix l’absolució’ Els primers dies encara hi havia un optimisme generalitzat que ens feia pensar que l’empresonament seria qüestió de poc temps. Però a mesura que avançaven els dies i sobretot quan els membres del govern van ser empresonats, es confirmava que l’estat espanyol havia optat per la versió més repressiva. ‘Recordo especialment el traspàs del cas de l’Audiència al Suprem, que les famílies va interpretar com una possibilitat per a ser alliberats provisionalment. I potser va acabar essent més dolorós, perquè en van sortir una part, però ells, Junqueras i Forn, no’, diu Alcoberro. Creu que, essent com és un judici polític, només es pot resoldre políticament: ‘En cap cas no podem entrar en la via d’acceptar cap negociació. L’única cosa que es pot acceptar és la innocència, perquè és el que correspon d’una manera evident a aquest cas. Com a poble no podem acceptar cap més solució.’ Sobre la informació de la Cadena SER que la fiscalia podria fer la petició més baixa pel delicte de rebel·lió, Mauri és clar: ‘És com el relat dels acostaments. Semblava que l’acostament havia de ser la panacea i a partir d’aquí ja estaríem tranquils. Suposem que és la construcció d’un relat que fan per mirar de controlar els seus hooligans, però a nosaltres ens és igual, només ens serveix l’absolució.’

Summary: Un any d’injustícia: De la incredulitat al naixement del llaç groc


El director de la revista l’Avenç, Josep Maria Muñoz, i la coordinadora i responsable dels Llibres de L’Avenç, Núria Iceta, han presentat el número extraordinari d’aquesta publicació mensual, que enguany arriba als quaranta anys i 441 números. Amb el lema ‘Història, cultura i memòria’, els impulsors de l’Avenç defensen el paper que ha tingut i que volen que continuï tenint en aquest moment que viu el país i en el futur. Josep M. Muñoz reivindica la continuïtat de la revista en tot aquest període, des d’una posició independent i sense cap grup al darrere (excepte entre el 2006-2012, que es va aixoplugar sota el paraigua del grup RBA). També destaca la capacitat d’adaptació que ha tingut la revista i la capacitat de canvi, quan s’ha fet necessari: ‘L’Avenç va néixer l’any 1977, en plena transició democràtica, impulsada per un grup de joves historiadors acabats de llicenciar-se de la UB, el més conegut dels quals és Ferran Mascarell. Va començar essent un plec de papers ciclostilats, dedicat a temes d’història i societat. Quan la revista tenia vint anys, l’any 1997-1998, va arribar una segona etapa, on entrem en joc primer la Núria Iceta i després jo mateix. En aquell moment, la universitat havia canviat, el món editorial també, així mateix els mitjans de comunicació públics. Calia un replantejament. I progressivament vam anar definint una revista més de cultura, sense deixar de banda la història. A l’Avenç els temes sempre els fem des d’una mirada històrica.’ I continua Muñoz: ‘No és una revista periodística, és feta per historiadors i escriptors principalment. Ara, hi hem incorporat gèneres clàssics del periodisme, com ara les entrevistes en profunditat, els reportatges, les cròniques culturals… I també models de fora, per mostrar el periodisme que ens agrada. Per exemple, vam ser els primers a publicar a Catalunya els articles de Coetzee, abans que li arribés el Nobel de literatura. La nostra identitat és basada en els principis de rigor, la no-immediatesa (tenim una periodicitat mensual i reivindiquen un periodisme més lent i amb més perspectiva), perquè venim de la reflexió històrica.’ El número extraordinari s’ha confegit amb una selecció d’articles i peces que ja s’han publicat a la revista i que ressegueixen la història de la publicació, que és també la història del país. En la tria també s’hi reconeixen els mestres i altres persones que han marcat la publicació. Hi trobem noms com ara Pierre Vilar, Eva Serra, Miquel Barceló, Ferran Mascarell, Núria Sales, Susanna Portell, Borja de Riquer i Joan B. Culla. Tanca el número un article de Jordi Puntí. La portada és una imatge impactant de l’Espanya del ‘cafè per a tothom’, feta miques a Catalunya. La imatge prové del diari Berria. Sobre quin paper ha de tenir l’Avenç en la situació política que viu i pateix Catalunya en aquests moments, Muñoz respon: ‘La temptació és accentuar el perfil més polític, que és una demanda que notem en el públic, però no ens volem allunyar de la reflexió més lenta, distanciada i de fons, que ens permeti d’entendre què passa aquí i al món. Mantindrem l’esperit que ens singularitza des del principi: el primer número de l’Avenç explicava què era la Generalitat de Catalunya, incloïa una entrevista a Josep Tarradellas des de Saint-Martin-le-Beau i també s’hi podia llegir la proclamació de la República per part de Francesc Macià.’ ‘Si no entenem com va anar la transició, difícilment entendrem la situació actual. Perquè el que vivim avui no ve de l’última legislatura sinó que fa un segle que s’arrossega. I en tenim un testimoni en aquest número extraordinari dels quaranta anys, que és l’article escrit per Miquel Barceló, una proclama contra el nacionalisme espanyol, escrit el 1981, dies després del 23-F.’ El número extraordinari inclou un article de Pierre Vilar titulat ‘Podem fer la història d’un país sense simpatia?’, escrit l’any 1987; una entrevista del 2001 a Josep Fontana; i també un estudi rigorós i renovador d’Eva Serra, ‘La potencialitat democràtica de la Catalunya històrica’, del 2015, que trenca els tòpics en clau espanyola sobre el 1714 i parla de la construcció de la identitat catalana a partir del reclam d’autogovern. Als quaranta anys de la revista, s’hi afegeixen els primers deu anys de l’editorial, que de llavors ençà ha construït un catàleg que ja suma vuitanta títols, i que se centra sobretot en temes d’assaig i literatura, com també de memòria. A més, es recuperen alguns noms de la literatura catalana, com ara Santiago Rusiñol i Maria Àngels Anglada. Els títols següents de l’editorial a partir del gener seran Els barcelonins, d’Adrià Pujol-Cruells; El barri de la plata, de Julià Guillamon; i la recuperació de Les Closes, de Maria Àngels Anglada. Els llibres de Pujol-Cruells i Guillamon neixen de les col·laboracions d’aquests escriptors amb la revista. En aquesta línia, han publicat més volums, com ara Pinyols d’aubercoc, d’Emili Manzano; Els castellans, de Jordi Puntí; i L’horitzó primer, de Joan Todó. En aquest àmbit, l’Avenç ha fet una aportació singular i significativa, de construcció literària i de construcció d’un pensament. Perquè, com diuen Iceta i Muñoz, la voluntat del projecte de l’Avenç és explicar-se a un mateix i de contribuir a la construcció cultural del país. Aquesta efemèride de l’Avenç 40 + 10 es farà visible avui, amb la celebració d’una festa i l’exposició que s’hi dedica a la Biblioteca Jaume Fuster de Barcelona, comissariada per Joaquim Noguero. Entre les fites que es proposen Iceta i Muñoz, es destaca la renovació de la pàgina web, per a poder oferir continguts amb més facilitat. Diu Núria Iceta: ‘Avui tenim una web limitada que ens impedeix de reaccionar amb immediatesa. És clar, tenim un fons riquíssim que hem de tenir la capacitat de difondre.’

Summary: Quaranta anys de l’Avenç, d’història, cultura i memòria


Disset diputats del parlament danès de diferents grups polítics han escrit una carta demolidora contra la repressió del govern espanyol. Reclamen al president espanyol, Mariano Rajoy, que faci un ‘paper constructiu’ i que dialogui de manera immediata amb les autoritats catalanes. La missiva ha estat enviada al congrés espanyol, al govern espanyol, al Parlament de Catalunya, a la Generalitat i al parlament i el govern de Dinamarca. Els parlamentaris expressen la seva ‘profunda preocupació’ per la situació de Catalunya i afirmen que s’ha arribat a un moment crític. Adverteixen l’estat espanyol que les ‘accions repressives’ dels últims dies i les ‘creixents amenaces’ als funcionaris, els diputats, els batlles, els mitjans de comunicació, les empreses i els ciutadans no seran la solució al problema polític. ‘Les amenaces i i les accions judicials no són la solució’, diuen. Que han de ser els polítics, i no els jutges ni les forces policíaques, en qualsevol país democràtic d’Europa. A més, expliquen que se senten desconcertats i preocupats per l”aparent falta d’habilitats polítiques’ per a abordar la qüestió catalana. ‘L’acord i la bona col·laboració seran l’única solució possible’, sentencien.

Summary: Demolidora carta de diputats de set partits danesos contra la repressió del govern espanyol


La Marató de TV3, enguany dedicada a l’ictus i a les lesions medul·lars i cerebrals traumàtiques, ha recaptat 8.490.607 euros segons l’última actualització del marcador. Tanmateix, no serà pas la xifra definitiva, perquè es poden fer donacions fins el 31 de març.

Summary: La Marató recapta vuit milions i mig


És l’últim. Abans han baixat els altres. S’agafa d’una corda i encara l’escaleta. Disset passes el separen del moll. Disset passes per a tornar a terra ferma. Va vestit de gris, com tota la tripulació de l’Open Arms. La seva pell bruna es menja la llum d’un sol roent. Mentre baixa, la popa del vaixell esclata en crits i aplaudiments. Al moll l’espera un voluntari de la Creu Roja i una catifa vermella. La catifa, però, no fa pas més d’un metre de llargada. Esperem que no sigui un auguri de la seva estada. #EstaPasando la última persona rescatada a bordo #OpenArms pisa ya Barcelona. Emocionante decir adiós después de tantos días juntos en este mar de la infamia.#BackOpenArms pic.twitter.com/dwwG5R0tSI — Proactiva Open Arms (@openarms_fund) July 4, 2018 Els seixanta de l’Open Arms no són diferents dels sis-cents trenta de l’Aquarius. Itàlia i Malta els han negat els ports. Han estat a la deriva i han hagut de travessar la Mediterrània occidental per trobar un norai on poder amarrar. No, no són diferents, però el govern espanyol ha decidit que mereixen un permís d’estada quinze dies més curt. Per què? Silenci. Rebuts entre turistes L’Open Arms ha entrat al port de Barcelona poc abans de les onze del matí. Han passat cinc dies d’ençà que va assistir al naufragi d’una barca davant Líbia. Una costa que ha estat desprotegida després d’anar-se’n. A la zona SAR (Search and Rescue) del país nord-africà només hi patrulla la mal reputada guàrdia costanera líbia. La pressió política n’ha expulsat de mica en mica les ONG i els seus vaixells humanitaris. I, tanmateix, els emigrants es continuen llançant al mar. Ara només hi ha dues opcions: topar amb la violència de les patrulleres líbies o desaparèixer. Europa ja no existeix, però mentre hi ha vida hi ha esperança. Aquests darrers dies hi han mort més de dues-centes persones. 1.067, en tot l’any. L’Open Arms ha resseguit l’escullera del moll de ponent. Els migrants han ballat d’alegria i han cridat ‘bouza, bouza!’. A l’aigua es reflectien el perfil d’un vaixell de càrrega de Libèria, les piles de contenidors, uns dipòsits grisos de gra i el castell de Montjuïc. Barcelona també és lletja. Al final del moll un creuer monstruós anomenat MSC Fantasia. Sí, Fantasia… 333 metres d’eslora, una altura superior a la tribuna del Camp Nou, i capacitat per a més de 3.200 persones. A la popa, arran d’aigua, com qui amaga un tatuatge de joventut, un logo d’Unicef. Suena el “Bella Ciao” en el Open Arms. pic.twitter.com/9NoJpmnPHZ — Gabriela Sánchez (@Gabriela_Schz) July 3, 2018 Al seu costat, l’Open Arms és una taqueta blanca. Bromera d’una onada perduda. L’eslora és gairebé deu vegades inferior. I, així i tot, sembla un vaixell perillós. Mentre atraca, l’Open Arms va flanquejat per dues embarcacions de Salvament Marítim i una llanxa de la Guàrdia Civil. El creuer i el remolcador de l’ONG han fet un trajecte similar, però en condicions molt diferents. El Fantasia té tots els ports d’Itàlia oberts. L’Open Arms era fora del país d’ençà de l’abril. La fiscalia de Catània va confiscar el vaixell i va acusar l’ONG de traficar amb persones. A la part interior del moll els taxis carreguen i descarreguen turistes. Un cartell de kiss and ride recorda als estrangers que no és lloc per a grans comiats. S’ha de venir plorat de casa. Pells cremades, maletes amb rodes i olor de crema solar. El Fantasia no tardarà a anar-se’n. Els periodistes, molts més que immigrants, també desmunten la paradeta. I ara què? Els rescatats són cinquanta homes, cinc dones (dues d’embarassades) i cinc menors (tres viatgen sols). Són de catorze nacionalitats diferents: Palestina, el Sudan del Sud, Egipte, Bangladeix, Líbia, Síria, Eritrea, Mali, la República Centreafricana, el Camerun, Guinea, Burkina Faso i Costa d’Ivori. Tots estan bé de salut i només un ha hagut de ser ingressat per rebre assistència psicosocial. Tanmateix, molts carreguen històries traumàtiques sobre vexacions i tortures durant el periple migratori. Després d’una primera assistència mèdica a la terminal C de creuers (fora de l’abast de càmeres i periodistes), els immigrants han rebut un permís de trenta dies, un paquet amb roba, informació sobre com sol·licitar asil i una targeta sanitària. Ara seran derivats als centres d’acolliment. La majoria aniran a la residència Blume d’Esplugues, que la Generalitat ja ha anunciat que està preparada per a rebre més immigrants. Dues famílies aniran a Manresa, i a Barcelona s’hi quedaran les dones que viatgen soles i els menors no acompanyats, que seran tutelats per la DGAIA. Aquests allotjaments són provisionals –sis mesos, prorrogables a dos més– mentre els rescatats demanen protecció internacional, tot i que alguns poden cercar un destí fora de l’estat espanyol. Aquells que demanin asil rebran un permís temporal de feina mig any després de començar el procediment. L’expedient pot tardar més d’un any i mig a resoldre’s. L’any passat, el govern espanyol va rebutjar el 65% de les sol·licituds. ‘A la mar només hi ha navegants o nàufrags’ Hores després del desembarcament, Òscar Camps, fundador de Proactiva Open Arms, ha assegurat que arribar finalment a port és una bona notícia, però ha lamentat que la UE toleri que centenars de persones morin a la Mediterrània. En aquest sentit, ha criticat el nou acord migratori pactat al Consell d’Europa i ha dit: ‘Nosaltres no rescatem migrants. No. Nosaltres rescatem persones. Vides que es troben en perill. A la mar només hi ha navegants o nàufrags.’

Summary: Disset passes per a trepitjar el port de Barcelona


El pas al costat del cap de Podem, Pablo Iglesias, que ha renunciat a ser present al consell de ministres espanyol per fer possible l’acord per a un govern de coalició, ha obtingut resposta del PSOE, que creu ara que és possible de ‘arribar a un acord’ sempre que no hi hagi vets ni tampoc ‘imposicions’ per part de Podem. Fonts socialistes han apuntat que el president del govern espanyol en funcions ‘escoltarà les propostes’ de Podem i ‘decidirà l’equip’. ‘Comencem pels continguts, primer programa i després govern’, han apuntat aquestes fonts. Tot plegat arriba després d’haver traslladat avui, el cap de Podem, al secretari general del PSOE, Pedro Sánchez, que renuncia a formar part de l’executiu de coalició entre el PSOE i Podem –tal com reclamava Sánchez– per fer possible un executiu amb una representació proporcional de la seva formació on el PSOE no exerceixi més ‘vets’. Iglesias ho ha fet públic en un piulet i un vídeo que ha penjat a la xarxa on apunta que, després d’haver-hi reflexionat, entén que ell no ha de ser ‘l’excusa’ perquè no hi hagi un govern de coalició d’esquerres. ‘Estar al consell de ministres o no no serà un problema sempre que no hi hagi més vetos i la presència d’Unides Podem al govern sigui proporcional als vots’, apunta. Iglesias renuncia a estar al govern espanyol per facilitar la coalició amb el PSOE

Summary: El PSOE insta Podem a negociar primer el programa i després els noms


VilaWeb us presenta el mapa de les eleccions per blocs. El bloc independentista i el bloc unionista. El mapa mostra on el bloc independentista (ERC, Junts per Catalunya i CUP) té més del 50% del vot. Dels 774 municipis del país on supera més de la meitat dels vots, Cava (Alt Urgell) és el poble amb més vot independentista: el 97%; i el mínim suport és a Badia del Vallès (Vallès Occidental), amb el 12,4%. Els resultats del bloc independentista a les capitals de les set vegueries són aquests: Barcelona, 40,32%; Girona, 58%; Lleida, 46%; Manresa, 57%; Tarragona, 33%; Tortosa, 53%; i Tremp, 60% Les eleccions del 10-N han permès al bloc independentista d’arribar al 42% dels vots; fa sis mesos n’havia aconseguit el 39%. És un xifra rècord. No havia superat mai el 40% en unes eleccions espanyoles. Diumenge 1.642.063 electors van votar partits independentistes, repartits així: ERC, 869.934; Junts per Catalunya, 527.375; i CUP, 244.754. Són 7.077 vots més que no en les eleccions anteriors, quan es va arribar a 1.634.986. Els unionistes han passat del 60% dels vots al 54%; han perdut 323.965 vots en sis mesos. Ara el bloc unionista té 2.083.016 votants i fa sis mesos en tenia 2.406.981. Els resultats d’aquest bloc són els següents: PSOE, 790.582; En Comú Podem, 546.733; PP, 286.302; Vox, 243.026; i Cs, 216.373. Ací teniu el mapa. En vermell, municipis on l’independentisme té més del 50% del vot. En groc, on es troba per sota. Podeu ampliar el mapa. I si passeu el cursor, o el dit, podreu veure la xifra exacta de vots a cada municipi.

Summary: Independentisme o espanyolisme: els territoris on se supera el 50%


La magistrada del jutjat d’Instrucció 2 de Manresa ha decidit arxivar la causa de l’1-O a Castellgalí. En la resolució, la jutgessa apel·la al fet que no hi va haver ‘excés policíac’ durant l’actuació dels agents de la Guàrdia Civil a l’escola del municipi, on van resultar setze persones ferides. La magistrada ja va declinar realitzar noves diligències en aquesta causa, sol·licitades per la defensa dels ferits, i allargar la fase d’instrucció, tal com va demanar la fiscalia. Tant la defensa com la fiscalia poden apel·lar a la decisió. This is Spanish democracy #Castellgali #catalanReferendum #saveDemocracy pic.twitter.com/M8oqd6PGPa — Joan #EnvantSesAtxes (@joanmroig) October 1, 2017 Segons recull la interlocutòria de la magistrada, a l’escola Sant Miquel de Castellgalí s’estava realitzant una votació ‘contrària a l’Ordenament jurídic’ i a la resolució del TSJC que impedia el referèndum. Considera que l’actuació dels agents de la Guàrdia Civil en cap cas ‘pot qualificar-se d’excés policíac’ davant un posicionament ‘activament obstructiu per part de més de 200 persones’ La jutgessa apel·la al fet que per llei l’autoritat està autoritzada a fer ús de la força per complir amb les seves funcions sempre que sigui necessari i sigui ‘proporcional’ a la situació a la qual s’enfronta. Diu en la interlocutòria que els manifestants volien impedir l’accés dels agents a l’escola amb una actitud ‘passiva intencional de caràcter obstructiu’, el que va determinar que els agents ‘es veiessin obligats a actuar’. Per aquesta raó, afegeix, l’actuació dels policies va ser ‘compatible amb l’ús de la força mínima imprescindible de qui s’enfronta a les forces de l’ordre públic en un moment de tensió’. Durant els incidents a Castellgalí, un total de 16 persones van resultar ferides. Negativa a identificar els agents En aquesta mateixa causa, la magistrada ja va rebutjar la petició de la defensa d’identificar els agents de la Guàrdia Civil que van actuar i la del ministeri fiscal de qualificar el procés de ‘complex’ i, per tant, prorrogar la fase d’instrucció més enllà dels sis mesos que pot durar per llei. Totes dues negatives es van recórrer a l’Audiència de Barcelona, que va desestimar els recursos, com també va descartar que es produís un ‘ús abusiu de la força’ de la Guàrdia Civil. L’Audiència, en canvi, sí que ha obligat a fer marxa enrere a la magistrada de Manresa en la investigació per les càrregues policials a Sant Joan de Vilatorrada i Fonollosa. Ha obligat a citar com a investigats tres guàrdies civils que van actuar l’1-O a Fonollosa, per haver emmanillat sense motiu un veí de Fonollosa; i al cap de l’operatiu policial a l’IES Quercus de Sant Joan de Vilatorrada, en considerar que sí es va produir un ‘excés de l’actuació policial’.

Summary: Arxivada la causa per la brutalitat de la Guàrdia Civil a Castellgalí l’1-O


Les forces de seguretat iraquianes han matat dos manifestants i n’han ferit trenta-cinc més en les càrregues contra les protestes antigovernamentals a Bagdad d’avui, segons han informat responsables mèdics i policíacs. Un manifestant ha mort a l’acte després que un pot de gas lacrimògens l’hagi colpejat al cap i un altre ha perdut la vida en un hospital per les ferides causades per una bomba aturdidora que van llançar les forces de seguretat. Més de tres-centes persones s’han mort d’ençà del primer d’octubre en les protestes contra el govern per les accions de les forces de seguretat, que han carregat amb bales de goma i pots de gasos lacrimògens contra les mobilitzacions massives.

Summary: Les forces de seguretat iraquianes maten dos manifestants en les protestes contra el govern a Bagdad


ICV i Podem han tancat un acord per a presentar-se en coalició a les eleccions espanyoles, que encara no han estat convocades però que es preveu que es facin a final d’any, segons que ha avançat El Periódico i han confirmat a l’ACN fonts dels dos partits. Els dirigents d’ICV, Joan Herrera, i de Podem, Pablo Iglesias, ja van anunciar fa unes setmanes que les dues formacions tenien la intenció de presentar-se juntes tant a les eleccions al Parlament de Catalunya com a les corts espanyoles. Es treballa amb la possibilitat que la marca electoral de les generals mantingui la fórmula ‘Catalunya Sí que es pot’ del 27-S afegint Podem al principi. El programa electoral de la coalició per a les eleccions a les Corts inclourà el dret a decidir. Pablo Iglesias i la líder de Podem a Catalunya, Gemma Ubasart, es van reunir a Barcelona amb els coordinadors d’ICV, Joan Herrera i Dolors Camats. Llavors ja van explicar que l’objectiu era presentar-se junts i ‘donar el tomb’ a Catalunya i a l’estat espanyol. Fa uns dies es va tancar l’acord de coalició per a les eleccions del 27-S sota la marca ‘Catalunya Sí que es Pot’, que és pendent només de ratificació per part de Procés Constituent, i aquest divendres s’ha tancat l’acord per concórrer junts a les generals. Fonts de Podem parlen de ‘pre-acord’ per a les eleccions espanyoles i asseguren que també inclou Procés Constituent, Barcelona en Comú i representants de la societat civil. També especifiquen que el nom electoral ‘Podem-Catalunya Sí que es Pot’ es perfila com a marca a Catalunya. El pacte contempla també que el programa electoral reculli el dret de decidir i reconegui Catalunya com un subjecte polític sobirà. El full de ruta pactat que es presentarà el 27-S es basa en un procés constituent que permeti decidir tant l’encaix de Catalunya amb Espanya com el model econòmic i social. Tot plegat culminaria amb una constitució pròpia per a Catalunya i una república catalana, compatible amb la independència, amb la via federal o amb la confederal.

Summary: ICV i Podem també es presentaran junts a les eleccions espanyoles


Després de mesos de discussió, la llei del ‘estat-nació’, defensada pel govern israelià, ha estat aprovada per seixanta-dos vots a favor, cinquanta-cinc en contra i dues abstencions. ‘Aquest és un moment decisiu en els annals del sionisme i de la història de l’estat d’Israel. Amb aquesta llei hem determinat el principi fundador de la nostra existència. Israel és l’estat-nació del poble jueu i respecta els drets de tots els ciutadans’, ha assenyalat el primer ministre israelià, Benjamin Netanyahu, després de la votació. La llei, que és sobretot simbòlica, va ser promulgada poc després del setantè aniversari del naixement de l’estat d’Israel i estipula que ‘és la pàtria històrica del poble jueu, que té el dret exclusiu d’autodeterminació nacional’. El projecte de llei també elimina la cooficialitat de l’àrab i el rebaixa a un ‘estatus especial’ que en permet l’ús a les institucions israelianes. ‘Anuncio amb commoció i pena la mort de la democràcia’, ha afirmat Ahmed Tibi, un legislador àrab. Els àrabs sumen 1,8 milions de la població d’Israel (quasi un 20%) i són compostos principalment per descendents dels palestins que no van haver de fugir després de la guerra del 1948. Els qui hi van romandre tenen plens drets davant la llei, però diuen que s’enfronten a una discriminació constant i citen serveis inferiors i assignacions injustes en l’educació, la salut i l’habitatge. La coalició governant s’ha avingut a reformar la clàusula número set, la més polèmica de la llei. El text original deia: ‘L’estat pot permetre a una comunitat, d’una mateixa religió o identitat nacional, de tenir un caràcter d’assentament separat.’ D’aquesta manera es permet la creació de localitats completament segregades, però la clàusula continua encoratjant a formar comunitats jueves perquè són un ‘valor nacional’.

Summary: Israel aprova la polèmica llei de l’estat-nació jueu


Les tasques de recerca dels desapareguts a Mallorca i a Eivissa per la tempesta Glòria continuen avui, segons ha informat la Guàrdia Civil. L’operatiu que es duu a terme per localitzar l’home desaparegut en el torrent de Na Mora a Fornalutx (Mallorca) es centrarà aquesta jornada en el mar, com dies enrere. En l’operatiu de recerca hi participa també Salvament Marítim i Protecció Civil. A Eivissa també continuen les tasques de recerca, que continuen centrades en el mar. Cal recordar que a Eivissa van desaparèixer dues persones durant els efectes de la tempesta Glòria. No obstant això, ahir es va trobar un cos a la cala Sant Vicent i, segons Salvament Marítim, podria ser l’home de 41 anys que va desaparèixer dimarts passat. Demà se li practicarà l’autopsia. Arriba a Eivissa l'helicòpter de la @guardiacivil específic per a rastrejos en superfície mitjançant equips d'imatge en alta definició i càmeres tèrmiques. pic.twitter.com/3W3pP4vEbB — Emergències 112 Illes Balears (@112IllesBalears) January 26, 2020

Summary: Es reactiva la recerca dels desapareguts a les Illes per la tempesta Glòria