L’escriptor francès Laurent Binet és capaç de fer que una novel·la que parla de Roland Barthes tregui el nas a les llistes dels llibres més venuts del nostre país. Irreverent i sarcàstic, lliga Sherlock Holmes amb la semiologia i fa que la seva novel·la La setena funció del llenguatge (Edicions 1984), amb una trama detectivesca, et faci somriure i alhora et torni més savi. Tot un mèrit. N’hi ha que han dit que Binet és pretensiós. Segurament s’ho pot permetre, perquè no té gens de pudor a dessacralitzar la intel·lectualitat dels anys setanta, com tampoc no es mossega la llengua quan li preguntem per Hollande. El coneix bé perquè entre l’anterior novel·la, HHhH –un gran èxit de vendes–, i l’actual va fer el llibre Rien ne se passe comme prévu sobre el president de França. —Enmig de la trama, expliqueu com el pensador Althusser va matar la seva dona. Va ser un fet traumàtic per a la societat. —Crec que és un fet oblidat. Va ser un trauma per als comunistes. Als diaris comunistes no els ha agradat el meu llibre per culpa d’aquest capítol… —Amb aquest llibre heu originat un bon rebombori a França. —No he perseguit l’escàndol ni la polèmica, però estic content perquè el llibre ha agradat a la gent que jo respecto. Als qui no respecto no els ha agradat, però això no és greu. —El qui s’ho ha agafat malament ha estat l’escriptor Philippe Sollers. —Sé que Sollers s’ha enfadat molt i ha fet dir per París, a través dels seus amics, que el meu llibre és homòfob i misogin, cosa que té una certa gràcia venint d’ell. M’ha amenaçat de portar-me a judici però no ho ha fet. Em fereix aquesta crítica injusta i falsa però al mateix temps sé que és un món que perdona poc la burla. A Sollers li agrada molt riure’s dels altres però no li agrada que es riguin d’ell. —I Julia Kristeva no ha dit res? —No ha dit res i no sé què pensa del llibre, però vull creure que el que he escrit de Sollers l’ha fet somriure. —Per què vàreu triar aquesta època i aquests personatges? —Jo sentia molta admiració per Roland Barthes, la seva obra va influir la meva formació intel·lectual i la coneixia molt bé. Per atzar em vaig adonar que les circumstàncies de la seva mort, l’any 1980, tenien alguna cosa de novel·lesc. El van atropellar quan sortia de dinar amb Mitterrand. Vaig imaginar que en comptes de morir d’accident moria assassinat. Un crim envoltat de tots els intel·lectuals de l’època: Foucault, Derrida, Sollers, Kristeva, Althusser… —Però teniu voluntat de dessacralitzar? —Sí, és veritat, una de les vocacions de la novel·la és dessacralitzar. Detesto la sacralització perquè és responsable de moltes de les coses dolentes que ens passen avui, fins i tot del terrorisme. Sacralitzar és la mort. Una manera de conservar el pensament és discutir. Jo tinc molta admiració per Barthes, però hi ha moltes coses en les quals no hi estic d’acord i n’hi ha que em fan venir ganes de riure. No és incompatible l’admiració amb la dessacralització. —Per què admireu Roland Barthes? —Barthes és un gran crític literari i també un gran semiòleg. Ell és qui ens diu que el món és ple de signes i que hem de desencriptar-los, no tan sols en el text sinó a tot arreu: als cotxes, als vestits, a la publicitat. Això ens serveix extraordinàriament per a comprendre el món contemporani. Sobretot hi ha un substrat ideològic darrere la nostra societat de consum. Barthes m’ha ajudat a comprendre el món i a esdevenir més intel·ligent. La seva manera de pensar és primer de tot un mètode. Ell té la capacitat de barrejar el rigor intel·lectual, la imaginació i la sensibilitat. És aquesta aliança que fa que sigui un personatge formidable i un gran estímul intel·lectual. —La publicació de la novel·la ha coincidit amb el centenari del seu naixement… —Quan vaig començar a escriure no hi vaig pensar gens, en el centenari del seu naixement, però quan l’acabava vaig adonar-me’n i llavors vaig accelerar per a poder tenir-la enllestida. Va ser l’atzar, però si hi voleu veure alguna cosa de simbòlic podeu fer-ho. —No sé si simbòlic, però sí que sembla que teniu ganes de reivindicar-lo. —A França hi ha alguna cosa de cruel perquè no vol recordar l’època de Foucault. De Barthes, de Lacan… Crec que he escrit des de la nostàlgia d’aquesta època on hi havia una discussió intel·lectual interessant ben diferent de la que hi ha ara, on la majoria de discussions són entorn de qüestions molt reaccionàries i gens interessants. Fa deu anys que només parlem de llenguatge i d’identitat nacional. —El llenguatge és l’autèntic poder? —Això és incontestable: qui té el poder té el llenguatge. El poder no és de qui posseeix l’armament, sinó de qui dóna les ordres. Si vols prendre el poder has d’agafar el parlament i la televisió. Els dos llocs del discurs, de la paraula. L’arma per a conquerir el món és el llenguatge. —Sense descobrir la trama, podem dir que la setena funció del llenguatge és l’autèntic tresor que tots volen, sobretot els polítics. —Els primers interessats són els polítics, però no són els únics. —Abans d’aquesta novel·la havíeu fet un llibre sobre Hollande. Ell perverteix el llenguatge d’esquerres amb actuacions de la dreta. —Per analitzar Hollande no cal cap teoria lingüística. No és una qüestió de retòrica. És molt més senzill que tot allò que explico a la novel·la. Hollande és un mentider, un traïdor i un submarí de la dreta. Fa una política de dretes dient que és d’esquerres. Això té a veure més amb la traïció que no amb el llenguatge. És una forma de corrupció, de complicitats de classe. La traïció és violenta amb ella mateixa, però és molt clàssica. No cal ser cap expert per a analitzar-la. —A la novel·la sou crític amb Mitterrand. —El 1980 és un moment de canvi, és la fi d’una època, però és un canvi polític per la forma. Quan arriba Mitterrand tenim la impressió que serà el gran moment socialista i no es comprèn que és el moment de Reagan i Thatcher. A França semblava que hi hauria un canvi cap a l’esquerra i va acabar essent un canvi cap a la dreta. Parlo d’això i és cert que m’he divertit una mica amb els personatges de Mitterrand i de Giscard, però no és el motiu principal del llibre. —També descobrim un Barthes no tan conegut, per exemple, el que coneix a fons el Japó. —Barthes ha escrit un llibre magnífic sobre el Japó que es diu L’empire des signes, on analitza els trets culturals japonesos. Ell estava enamorat del Japó i jo aprofito l’escena del dinar amb Mitterrand per exposar les seves teories sobre aquest país. Ho faig a partir de les diferències amb el menjar. M’agrada fer lliscar les idees de Barthes d’acord amb la trama. Els japonesos són més delicats i nosaltres som brutals. Són coses evidents, però que no les veus fins que ell no les pensa. Aquest és l’esperit de la semiologia. —El personatge de Simon ho vol comprendre tot. Ho interpreta tot. Es podria dir que ara vivim una mica així? —Gràcies a gent com Barthes hem agafat l’hàbit de saber que hi ha coses que s’han de descodificar i desencriptar. Ho fem tots. La meva idea és que la semiologia és la ciència de Sherlock Holmes. Tots fem una mica això, tots podem ser semiòlegs. Jo he imaginat Simon Herzog com un doctorand en semiologia per mostrar que aquesta ciència té el poder de desencriptar allò que passa al món i no és només una ciència universitària. Simon és un Sherlock Homes. Si t’hi fixes, les seves inicials són les del famós detectiu. —Us agrada molt barrejar ficció i realitat? — Això és realment el que m’interessa de la novel·la: com poder fer coexistir realitat i ficció, és una qüestió tractada per Umberto Eco i Derrida. Jo ho he fet de maneres diferents. —Us he de confessar que mentre llegia el llibre anava sovint a la Viquipèdia, per veure si m’ensarronàveu o no. —Això està bé, s’ha de fer així, jo també ho faig quan miro sèries de televisió. —Dieu que la novel·la és un espai d’ambigüitat com Kundera? —És una característica del gènere. Si vols fer una afirmació escrius un article. Si les coses no són clares fas una novel·la. Les novel·les són el lloc de l’ambigüitat, de l’equivoc, l’espai antidogmàtic per definició i per això jo estic sorprès d’algunes interpretacions. M’han dit per exemple que sóc dur amb Foucault, però això no és veritat. La literatura no és un lloc per a l’evidència sinó per a la complexitat. Si les interpretacions divergeixen és bona cosa. Les novel·les són el lloc de l’equívoc. Si les coses no són evidents molt millor. —Per què diuen que sou dur amb Foucault? —És curiós, tinc la sensació que són opinions originades per les escenes de sexe. Trobo sorprenent que el 2016 les escenes de sexe escandalitzin els francesos , tan alliberats. Però bé, com sabeu, la teoria d’Umberto Eco diu que les novel·les pertanyen més als lectors que no a l’autor. —Eco també l’homenatgeu? —Segur, Barthes, Eco i molta altra gent. —El món que descriviu amb sarcasme és ple d’odi i enveja. —És un món molt ferotge, ple de gelosia, com passa en el món literari. Això no canvia pas.

Summary: Laurent Binet: ‘Per a analitzar Hollande no cal cap teoria lingüística: és un mentider i un traïdor’


Uns sis cents subscriptors de VilaWeb participaran aquest dimecres en un col·loqui obert amb el president de la Generalitat, Quim Torra. L’acte es farà a les set del vespre al Hall del Centre de Cultura Contemporània de Barcelona i serà conduït pel director de VilaWeb Vicent Partal. Tots els altres subscriptors podran seguir l’acte en directe per vídeo. Els subscriptors de VilaWeb, que cada nit reben un correu amb el qual poden llegir les notícies de l’endemà i descarregar-se el VilaWeb Paper, varen rebre aquestes festes la convocatòria i els primers en apuntar-se, per ordre de recepció dels correus, han omplert l’aforament previst per a l’acte. Al llarg de l’any VilaWeb organitza diversos actes per als seus subscriptors. En les pròximes setmanes s’anunciaran també els actes organitzats al voltant de l’Assemblea de Lectors que es faran en localitats de tots els Països Catalans. Fes-te subscriptor de VilaWeb

Summary: Els subscriptors de VilaWeb debatran aquest dimecres amb el president Torra


Els arqueòlegs han tancat aquest dijous la fossa 92 del cementiri de Paterna amb nou cossos exhumats i el compromís per ‘recuperar la dignitat de les víctimes del franquisme’. Els treballs d’excavació han acabat amb la troballa de dos cossos ‘in situ’ i quatre caixes amb fragments ossis repartits a les fosses 91 i 91 B. L’equip d’experts d’ArqueoAntro buscava a les 18 víctimes de l’anomenada causa Benifaió, afusellats el 31 d’octubre del 1939, que podrien trobar-se a escassos metres de la fossa exhumada, detalla la corporació provincial en un comunicat. Un dels arqueòlegs, Álex Calpe, ha assenyalat que ‘el problema que tenim a Paterna és, a més de la falta de documentació, que hem de basar-nos en els memorials dels represaliats i en els testimoniatges de familiars’. ‘Fins que no fem les proves de genètica, no podem descartar res’, ha afegit. L’impulsor dels treballs i president de l’Associació de Familiars de Víctimes de la Fossa 92, Eduardo Ortuño, ha agraït el ‘suport econòmic i moral’ de la Diputació de València i ha afirmat que ‘estem fent història’. ‘Esgotar fins a l’últim cartutx’ ‘Fa 12 anys, quan vaig començar a cercar el meu avi, no hi havia cap tipus de suport institucional’, ha lamentat Ortuño, que està ‘decidit a esgotar fins a l’últim cartutx’, sol·licitant l’obertura de la fossa 74 en cas que no es trobi entre els cossos exhumats, treballs que començarien el 2018. El titular de l’Associació de Familiars de Víctimes ha afirmat que ho fa per la seva mare i Dolores Albuixec, filles directes dels afusellats. ‘Cada dia que passa és molt important, per fer justícia i perquè no se’n vagin sense trobar els seus pares’, ha manifestat.

Summary: Tanquen la fossa 92 del cementiri de Paterna amb nou cossos exhumats de víctimes del franquisme


Unió de Pagesos ha demanat a les administracions mesures de suport per a reparar les infrastructures agràries malmeses pel temporal Gloria. En concret, el sindicat s’ha referit a les comarques gironines, on el pas de la borrasca ha provocat el desbordament dels cabals dels rius Fluvià, Ter i alguns dels seus afluents. Un dels cursos més castigats ha estat el riu Orlina al seu pas pel terme de Perelada. Per això, el sindicat ha demanat a l’Agència Catalana de l’Aigua que sigui sensible a les millores que reclama el territori per donar resposta a una situació ‘que no és conjuntural, sinó estructural’. A l’espera de tenir les dades definitives dels danys, el sindicat també ha alertat de les greus conseqüències en zones fruiteres de l’Alt i Baix Empordà, la Garrotxa i el Pla de l’Estany.  Les imatges que retraten una nova jornada de temporal Tot i els efectes evidents del temporal, la dimensió real de les pèrdues i les destrosses se sabrà dins d’uns dies, després de realitzar els peritatges corresponents. En aquest sentit, el sindicat ha reclamat celeritat a les administracions a l’hora de dur a terme les gestions per poder prendre mesures de manera ràpida i efectiva.

Summary: Unió de Pagesos reclama mesures per a reparar les infrastructures malmeses pel temporal


Cayetana Álvarez de Toledo i Peralta-Ramos, i tretzena marquesa de Casa Fuerte. A partir del nom ja es dedueix que la candidata del PP per Barcelona a les eleccions espanyoles no ha tingut una vida gaire difícil. És la seva segona etapa al partit. Ja n’havia format part abans, però Rajoy li semblava massa tou i se’n va anar. Ara, amb Pablo Casado i la seva política de la confrontació amb l’independentisme, Álvarez de Toledo ha trobat el moment de tornar a la política. L’objectiu, ‘defensar l’Espanya constitucional des de Catalunya’ i fer que s’acabi ‘la xenofòbia i la intolerància’ que diu que practica l’independentisme. Els orígens ajuden a entendre la seva bel·ligerància envers l’independentisme. Aquests cognoms composts, com és habitual, van acompanyats d’un títol nobiliari. Com a Álvarez de Toledo, li ha pertocat ser la tretzena marquesa de Casa Fuerte, atorgat per Felip V al virrei de l’imperi espanyol a l’Amèrica del Sud. Per part de mare, descendeix d’un colonitzador sud-americà. Per tant, ve d’una nissaga que va tenir un paper destacat en l’auge de l’imperi castellà. La candidata del PP per Barcelona va néixer a Madrid, però els primers anys el passà a Londres i després a Buenos Aires. Es formà en escoles exclusives. Més tard ingressà en la prestigiosa Universitat d’Oxford, on es llicencià en història moderna i es doctorà amb una tesi dirigida per l’hispanista John H. Elliott. D’ençà que va acabar el doctorat, Álvarez de Toledo ha volgut ser present als mitjans per a difondre el seu pensament ultraliberal. Això la va conduir a entrar al PP, on va ser diputada al congrés però sense obtenir cap mena de notorietat. Va abandonar el partit el 2014, molesta amb Mariano Rajoy perquè considerava que havia estat massa tou amb el govern de Mas durant el 9-N. ‘El govern de la nació no va fer, a parer meu, tot allò que havia d’haver fet per impedir-ho’, va argumentar. Tres anys més tard, durant el judici als dirigents polítics del 9-N, va presenciar-ne algunes sessions en directe, en uns seients reservats darrere els acusats. Hom la podia veure rient mentre Mas declarava, feliç, com si guanyés. Del PP a la FAES i ‘Libres e iguales’ Quan abandonà el PP, Álvarez de Toledo va començar una campanya personal contra l’independentisme, un propòsit que de llavors ençà ha marcat notablement la seva vida. Va entrar de vocal a la FAES, des d’on ha demanat que PP i Ciutadans es fusionin, i va crear la plataforma Libres e Iguales, una mena de Societat Civil Catalana a l’espanyola que volia evitar ‘la ruptura de la sobirania nacional’. El seu llegat és escàs, tret d’aplegar el suport a la seva causa de personatges famosos, com ara Félix de Azúa, Mario Vargas Llosa i Fernando Sánchez Dragó. Durant el referèndum de l’1-O es va mostrar molt satisfeta per la violència policíaca contra la població catalana. Quan els primers guàrdies civils van començar a carregar va escriure a Twitter: ‘Finalment arriba la Guàrdia Civil.’ Eren les 9.12 del matí i hi adjuntava un vídeo que mostrava un comandament en acció. De l’1-O en diu que és el fet més greu que ha passat d’ençà del cop d’estat del 1978. ‘És més greu que Tejero i Milans amb els tancs. Molt perillós, perquè podria ser un cop postmodern: mobilitzar la societat sota una suposada capa de pacifisme’, ha dit no fa gaire. Por fin llegó la Guardia Civil. pic.twitter.com/RVB64gkPtu — Cayetana Alvarez de Toledo (@cayetanaAT) October 1, 2017 Amb afany de marcar perfil per a diferenciar-se d’Inés Arrimadas, candidata per Ciutadans a qui no pot guanyar en popularitat a Catalunya, la marquesa de Casa Fuerte opta per les declaracions més provocatives. Diumenge va arribar a afirmar que el procés era un projecte d’estrangeria i va confirmar el seu menyspreu per la llengua dient que el fet de no parlar català donava ‘més sentit’ a la seva candidatura. Ahir, en la presentació com a candidata, va qualificar el moviment independentista de ‘xenòfob’. Falten molts dies per a les eleccions i, com a bona admiradora de Josep Pla que és, de segur que exhibirà un repertori d’adjectius ben variat. La vie est ondoyante. pic.twitter.com/Qp9txzm2EK — Cayetana Alvarez de Toledo (@cayetanaAT) November 18, 2017

Summary: Cayetana Álvarez de Toledo i una croada particular contra el procés


El galès Hywel Williams (1953) és diputat al parlament de Westminster, al Regne Unit. Forma part del partit Plaid Cymru. Wilkiams també és president de l’All Party Parlamentary Group on Catalonia (APPG), l’actiu grup de diputats britànics que segueixen el cas català. Ahir mateix van organitzar un debat amb Eulàlia Reguant (CUP), Joan Giner (Podem), i Elisenda Alamany. Han fet preguntes interessants a Alan Duncan, secretari d’Afers Exterirors britànics. El debat es pot llegir ací, en anglès. El mateix Williams va ser un dels observadors internacionals que van venir a Catalunya durant el referèndum. En aquesta entrevista telefònica ens explica la seva visió del moment actual. —Com veieu la situació actual a Catalunya, des del Regne Unit? —Per a la Unió Europea, en general, és un repte enorme. També ho és per a la gent que dóna suport obertament a les democràcies i que respecta les opinions, també sobre la independència de Catalunya. Crec que hi ha accions del govern espanyol que són clarament antidemocràtiques: els fets del dia del referèndum i dels dies següents, així com l’empresonament de polítics catalans i líders de la societat civil. És vergonyós el silenci de la majoria dels líders de la UE i, en general, dels països europeus. És un silenci que dóna esperança a la gent que té una mirada opressora. I només s’ha de mirar l’abast del nacionalisme autoritari que travessa l’est d’Europa en aquests darrers anys per començar-se a preocupar seriosament. En aquest sentit, crec que Rajoy té una posició molt parcial i partidista, i no prioritza l’interès dels ciutadans d’Espanya i d’Europa en general, i dels catalans en concret. —Rajoy diu que no és que la seva actitud sigui democràtica, sinó que el govern català ha trencat la llei. —El govern català va ser escollit en unes eleccions amb una participació molt alta i va aconseguir la majoria al parlament català. El govern català té tota la legitimitat democràtica. El dia del referèndum d’independència, el 43% del cens va anar a votar. I això que va haver-hi mil avisos per part del govern espanyol sobre la il·legalitat del referèndum. Tots vam veure les accions policíaques d’aquell dia. Per això, la participació d’un 43% és increïble. I pràcticament la majoria dels votants van decantar-se per la independència. Si hagués estat un referèndum democràtic just i lliure, sense accions policíaques opressores, qui sap quin hauria estat, el resultat. Ara sabem que els contraris a la independència, per tenir opcions de guanyar, haurien d’emportar-se la majoria dels qui no es van presentar. I que la participació fos multitudinària. En aquest sentit, el referèndum del primer d’octubre va ser una victòria concloent per als independentistes. Una victòria que només ha tingut una resposta de Madrid: l’empresonament de mig govern, de la gent que va organitzar el referèndum. Atacar el missatger mai no és una bona idea. I el govern d’Espanya ho ha fet, en aquest cas. Clarament. La majoria ha estat engolida per les accions del govern de Madrid. Això és clarament un problema polític i no s’ha de resoldre als tribunals. —Què opineu de les eleccions que s’han convocat? —Dono la benvinguda a les eleccions del 21-D. Tanmateix, les eleccions s’han de fer amb llibertat total. També per a la gent que vol participar en la campanya. I això no es pot aconseguir si hi ha gent a l’exili o a la presó. Les accions del govern espanyol poden augmentar la sospita dels catalans que les eleccions no siguin lliures i justes, com tothom vol o no. La UE se n’hauria d’assegurar. Hi ha polítics d’arreu d’Europa que ho intenten. Ho dic per algunes xerrades que he tingut amb polítics de Brussel·les. La meva impressió, però, és que, de moment, no s’ha pres cap mesura. —No confieu prou en el govern espanyol. És això? —Jo dic que els governs d’arreu d’Europa han de posicionar-se clarament i, de moment, no ho han fet. Repeteixen la mateixa línia: és un afer intern espanyol, és una qüestió de legalitat. Però, clarament, és una prova de les credencials democràtiques d’Espanya i, per extensió, de la democràcia d’arreu de la UE. D’això se’n diu test Litmus, si no m’erro. —Vau venir aquí a Catalunya l’1 d’octubre. Hi vau fer d’observador internacional. Què en recordeu? —Em va sorprendre la determinació pacífica i no violenta de gent normal i corrent. Volien que la seva veu fos escoltada. I recordo les accions policíaques, que vaig presenciar en una escola, per a emportar-se les urnes, les butlletes, tot. Vaig veure que era clarament un moviment popular. No cal que t’ho expliqui, fa anys que hi ha milions de persones que surten al carrer de manera regular en manifestacions pro-democràcia i pro-independència. És un moviment popular. —Quina ha estat la reacció a Westminster després de l’empresonament de la meitat del govern? —Els partits de govern, a Westminster, no estana favor de la independència catalana. Clarament. Dit això, la gent està preocupada per la manca de democràcia en un país europeu. És molt alarmant. Hi ha preocupació. N’hi ha. —Veieu el Regne Unit reconeixent un dia una Catalunya lliure? —No crec que el Regne Unit trenqui amb Espanya, de moment. Hi ha poc dubte, ara per ara. Però quan hem tingut debats sobre la situació catalana, tots els qui han parlat, com a mínim, han mostrat preocupació sobre la situació a Catalunya. Tots tret del ministre del govern, que va deixar anar la frase habitual: per al govern espanyol és una qüestió legal. Hem reunit suports de tots els partits, tots, tret dels unionistes d’Irlanda del Nord. —Hi haurà iniciatives al Regne Unit sobre Catalunya, al llarg dels dies vinents? —Ja hem fet preguntes, en el passat, i en farem. Hem tingut debats i tenim reunions del grup. Aquesta setmana hem tingut polítics catalans. Uns a favor i uns altres en contra. Joan Giner, Pablo Iglesias, Eulàlia Reguant.

Summary: Hywel Williams: ‘Hi ha accions del govern espanyol que són clarament antidemocràtiques’


El Departament d’Interior de la Generalitat de Catalunya havia programat per demà una conferència a càrrec de Vicent Partal. Avui s’ha sabut que aquest acte ha estat prohibit. Tanmateix, els organitzadors, entre els quals hi ha treballadors de la conselleria, han decidit de mantenir l’acte i el faran al carrer, a la cantonada del passeig de Sant Joan amb el carrer de la Diputació. Es titularà ‘Els efectes del 155 en els servidors públics i en les institucions catalanes’. Vicent Partal, recentment, ha fet conferències en més departaments de la Generalitat, com el de Salut i Treball, sense que això hagi implicat cap problema. L’acte és organitzat pels sindicats Intersindical-CSC i IAC-CATAC, conjuntament amb l’Assemblea de Treballadors per a la Defensa de les Institucions Catalanes (ADIC) del Departament d’Interior. ⚠⚠⚠ ATENCIÓ: ENS HAN DENEGAT UNA ASSEMBLEA AMB XERRADA AL DEPARTAMENT D'INTERIOR amb la participació de @vpartal, director de @VilaWeb ⚡ La farem igualment AL CARRER! 📆 Dimarts 08.05.2018🕐 14.00 h.📌 Pg. de Sant Joan – Diputació TOTHOM HI SERÀ BENVINGUT! pic.twitter.com/DF9zS1BVWS — ADIC INTERIOR (@adic_int) May 7, 2018

Summary: Interior prohibeix una conferència del director de VilaWeb que s’havia de fer dins de la conselleria


El president de la Generalitat, Ximo Puig, ha viatjat avui a Brussel·les per participar al ple del Comitè de les Regions (CdR) i defensar ‘els interessos valencians’ a les institucions europees. Ho ha explicat el delegat del Consell per a la Unió Europea i Relacions Externes, Joan Calabuig, que també forma part d’aquesta delegació valenciana que serà a la capital belga fins dijous. Durant aquests tres dies, Puig presidirà demà la reunió de l’Intergrup de l’Automòbil del CdR, un sector clau per a l’economia del País Valencià, segons Calabuig. En aquest sentit, ha volgut remarcar que el debat abordarà ‘qüestions estratègiques’ per al territori valencià relacionades amb el turisme i les inversions provinents del Pla Juncker. La visita del president de la Generalitat està marcada per tres punts: en primer lloc, ha destacat ‘la voluntat d’influir en la presa de decisions que afecten el País Valencià i participar, així, en la ‘construcció i solidesa del futur de la Unió Europea’. En segon lloc, Puig vol recuperar la reputació del País Valencià a Europa: ‘volem que quedi clar que aquest territori, en aquesta nova etapa, té un govern honrat amb ciutadans que compleixen la normativa comunitària’, ha explicat Calabuig. En aquest sentit, el delegat del Consell també ha explicat que el govern valencià pretén reivindicar que les polítiques comunitàries dels últims anys han perjudicat la situació del País Valencià, especialment pel que fa als fons europeus. ‘Les perspectives financeres de futur hauran de tenir-nos en compte en el marc de les nacions del sud d’Europa per a fomentar el desenvolupament i la cohesió del continent’. Més reunions Ximo Puig també es reunirà amb la comissària europea de Comerç, Cecilia Malström, i amb el comissari d’Assumptes Econòmics i Monetaris, Pierre Moscovici. Durant el dia d’avui també es trobarà amb els diputats valencians al Parlament Europeu i amb una delegació d’alcaldes del País Valencià. Demà, Puig es reunirà amb Clara Martínez, la cap de gabinet adjunta del president de la Comissió Europea, Jean-Claude Juncker, i assistirà a una recepció de valencians que resideixen i treballen a Brussel·les.

Summary: Ximo Puig arriba a Brussel·les per ‘defensar els interessos valencians’


‘Com que hi ha tanta grip, han hagut de clausurar la universitat.’ Així comença El quadern gris, el cèlebre dietari de Josep Pla. La data és justament un 8 de març: abans-d’ahir va fer-ne cent dos anys. Es referia a la ‘grip espanyola‘, un virus que va escampar-se arreu del món enmig de la Primera Guerra Mundial i va causar de cinquanta a cent milions de morts, segons les estimacions. Més del doble que el conflicte armat, que en va causar vint-i-cinc. Si se’n diu grip espanyola és perquè la major part de països amb afectats tenien guerra i l’estat espanyol –que no hi havia entrat– va ser el primer on van rebre atenció mediàtica. Segons diverses hipòtesis, la gran concurrència de soldats al front occidental, les condicions sanitàries precàries als camps de batalla, sobretot a la frontera francesa, i els viatges de retorn a casa dels exèrcits són els factors que van contribuir a escampar tan ràpidament la malaltia, sobretot als Estats Units. Però el cas és que amb aquest nom es recorda una de les pandèmies que més han delmat la població d’ençà de la pesta bubònica. Els metges l’han definit així: ‘L’Holocaust mèdic més gran de la història.’ Hi havia tant de personal sanitari a les trinxeres i als campaments de guerra a Europa, que els hospitals anaven desbordats. La medicina encara no havia avançat prou per a fer un control efectiu i immediat de la propagació, però les mesures governamentals si fa no fa com les que ara s’han emprès per combatre la propagació del Covid-19; per això molts comencen a comparar totes dues epidèmies: quarantenes, tancaments de locals, cinemes i teatres, peticions d’evitar els esdeveniments multitudinaris… I, sobretot, molt de pànic social. Les diferències entre totes dues malalties Sembla que la grip espanyola i la malaltia pel coronavirus 2019 tinguin força en comú: totes dues fan venir febre, tos i dolors musculars. La pneumònia també hi sovinteja: la malaltia causada per tots dos virus pot derivar en problemes respiratoris que, si es compliquen, poden esdevenir mortals. Però, biològicament, la grip espanyola i el Covid-19 són ben diferents. Els experts assenyalen que, si tenen res en comú, és que apareixen com a virus nous, i per tant la societat no hi és immunitzada. Res més. Afecta perfils de pacient diferents i s’encomana de manera diferent. Vegem-ho. D’entrada, els grups d’edat en què la malaltia és més virulenta són diferents. Ara la malaltia és especialment dura i mortal en gent gran i pacients amb patologies prèvies. Aleshores va ser a l’inrevés: els més afectats tenien de trenta a quaranta anys, i els nens eren, a diferència d’ara, molt infecciosos, de manera que els pares joves corrien un risc particularment elevat. Els experts creuen que aquesta fixació de la grip espanyola amb la gent jove és deguda al fet que els més grans ja havien passat una epidèmia de grip prèvia, a mitjan segle XIX, i hi eren immunitzats. D’una altra banda, els afectats de grip espanyola l’encomanaven abans de mostrar símptomes amb molta més freqüència que no pas els qui ara han agafat Covid-19, i això és un punt positiu. Taxa de mortalitat per edat del coronavirus 2019 comparat amb la de la ‘grip espanyola’ i la grip estacional entre el 1997 i el 2007. I encara més: molts dels morts atribuïts a la grip del 1918 es deuen a infeccions bacterianes derivades de la malaltia. Els antibiòtics encara eren en una fase molt rudimentària, aleshores, i això va catalitzar el creixement exponencial dels contagiats i de les víctimes mortals. La mortaldat del 1918, diuen els metges, s’explica més pel poc progrés sanitari i pel context logístic i social de l’època que no pas per l’agressivitat de la malaltia. Ara, amb més recursos i més avenços mèdics, sembla que tot anirà molt diferent, per més complicat que sigui de fer pronòstics. Morts per la ‘grip espanyola’ durant els anys 1918 i 1919. Què en podem aprendre? Una bona gestió logística, les mesures de control adequades i els recursos públics necessaris són peces clau per a evitar que el coronavirus del 2019 s’escampi més. La grip espanyola feia morts sobretot als suburbis i a les àrees urbanes més pobres, on a la gent li era més complicat l’accés a la sanitat universal. De fet, la grip espanyola va estimular el desenvolupament dels sistemes de salut públics. Els governs es van adonar que els fluxos de persones creixien exponencialment i que això accelerava moltíssim el contagi respecte de les epidèmies que s’havien conegut fins aleshores. Amb la pandèmia del 1918, un dels principals errors va ser no controlar els moviments humans. La major part de soldats contagiats, en lloc de ser confinats i tractats tan bon punt presentaven símptomes, van ser enviats a casa o a hospitals llunyans, i hom creu que això en va multiplicar la propagació. Les xifres indiquen, a més, que els països que van trigar més a ordenar quarantenes i a suspendre esdeveniments públics, com ara Nova Zelanda, són els que van tenir més víctimes mortals. També hi ha un fet que potser l’hem de dir en condicional i que n’hauríem d’haver après. Molts països on hi havia la censura pròpia de temps de guerra, com ara Alemanya, el Regne Unit i França, van decidir d’amagar d’entrada una epidèmia que semblava greu, i van errar el tret, perquè el resultat va ser molt pitjor. Avui també hi ha països que semblen amagar informació. Mentrestant, l’Organització Mundial de la Salut insisteix a demanar prudència i calma, i a donar entenent que tan sols seguint-ne les recomanacions el risc de contagi es redueix molt significativament.

Summary: Les lliçons de la pandèmia ‘grip espanyola’ del 1918


El primer ministre grec, Kyriakos Mitsotakis, ha instat les autoritats d’Alemanya a acceptar més refugiats directament de l’illa de Lesbos durant una entrevista concedida al diari alemany Bild am Sonntag. Quan li han demanat si Alemanya havia d’acollir més refugiats, ha respost: ‘Sí. La idea és que una part dels procediments de sol·licitud d’asil es duguin a terme en tercers països (…). Hem de desenvolupar un pacte europeu d’asil i migració, tal com va prometre la Comissió Europea, i per fer-hi front necessitem un repartiment més equitatiu.’ Als camps de les illes gregues de la mar Egea els refugiats estan amuntegats. Segons el Ministeri grec de Protecció Civil, al voltant de 39.000 viuen en els camps de Lesbos, Quios, Samos, Leros i Cos, si bé els campaments només tenen capacitat per 7.500. De fet, l’Alt Comissari de les Nacions Unides per als Refugiats, Filippo Grandi, arran d’una visita a Lesbos, va descriure recentment la situació de catastròfica, mentre que la nova comissària europea d’Interior, Ylva Johansson, considera ‘urgent’ una reforma de la política d’asil de la UE. Segons el diari Welt am Sonntag, quaranta diputats de diversos països han demanat per carta a la nova presidenta de la Comissió Europea, Ursula von der Leyen, que doni suport a la creació de centres d’asil a les fronteres exteriors d’Europa. Al text, facilitat al rotatiu alemany, demanen que els sol·licitants d’asil ‘entrin directament en un procediment d’asil i, en cas de no ser acceptats, que siguin retornats (als seus països) directament des d’allà’. Hi afegeixen que, en cas que els refugiats hagin estat reconeguts com a tal, hauran de ser distribuïts dels centres als estats de la UE. Segons Welt am Sonntag, la carta és signada per diputats d’Alemanya, Itàlia, Grècia i Xipre i del Parlament Europeu.

Summary: Grècia demana a Alemanya que aculli directament els refugiats de Lesbos


Més de 106.000 persones s’han mobilitzat arreu de l’estat francès en una nova jornada de protesta dels armilles grogues, que protesten contra la pujada de preu dels carburants. Segons el ministre d’Interior Christophe Castaner, 8.000 d’aquests manifestants han estat a París, on la policia francesa ha utilitzat gasos lacrimògens i canons d’aigua per dispersar els manifestants. Els armilles grogues no han anat al Champ-de-Mars, el lloc autoritzat per la prefectura, on haguessin estat encerclats, sinó que s’han concentrat als Champs Elysées com el 17 de novembre. La policia ha detingut 42 manifestants, la majoria dels quals acusats d’haver llançat projectils. També hi ha hagut 25 persones ferides, de les quals 5 són policies. No us tapeu la cara!! És el que volen!! #GiletsJaunes pic.twitter.com/JDSiWt8s9X — Bernat Castro 🦊 (@Bernat_Castro) 24 de novembre de 2018 Hablan de 23.000 manifestantes #GiletsJaune a nivel nacional, 8000 en París y de esos, 5000 en las barricadas de los Campos Elíseos. Con estas cifras salen en todos los medios internacionales, nosotros cantamos Txarango con 500.000 personas en la Diagonal. pic.twitter.com/wsPy9AygsI — Bernat Castro 🦊 (@Bernat_Castro) 24 de novembre de 2018 El enfrentamiento directo en París es tal: pic.twitter.com/aCoxE7XcZT — Bernat Castro 🦊 (@Bernat_Castro) 24 de novembre de 2018

Summary: La policia francesa utilitza gasos lacrimògens i canons d’aigua a París per dispersar els ‘armilles grogues’


El govern de la Generalitat de Catalunya ha anunciat que portaria l’estat espanyol als tribunals per l’impagament de 1.300 milions d’euros. Corresponen a la liquidació de l’IVA del 2017 i la bestreta del finançament, que no s’ha actualitzat i continua essent calculada segons les previsions de recaptació del 2018. El vice-president Pere Aragonès denuncia que Madrid té retinguts aquests diners ‘de manera irregular’. El govern portarà l’estat espanyol als tribunals pels impagaments Tanmateix, l’estat espanyol deu molts més diners, no sols a Catalunya, sinó també al País Valencià i a les Illes. En conjunt, els deutes pugen a més de tretze mil milions d’euros. La major part del deute, més de 10.000 milions, correspon al Principat; el País Valencià en reclama més de 1.500 milions i les Illes, prop de 1.000. El Principat retreu greuges específics A Catalunya el deute històric de l’estat espanyol arriba a 10.645 milions d’euros, segons els càlculs més recents de la Generalitat. D’una banda, s’hi inclouen 5.458 milions d’euros en concepte d’incompliments específics amb Catalunya. Gairebé 3.710 milions corresponen a les inversions previstes a la disposició addicional tercera de l’estatut i que no s’han executat. També s’hi compten 900 milions que s’havien de destinar al finançament dels Mossos. Hi ha, encara, un apartat d’insuficiències que inclou els diners que la Generalitat ha deixat de percebre per impostos que ha suspès el Tribunal Constitucional espanyol; són 845 milions d’euros més. Però el govern català també assenyala que l’estat espanyol li deu 5.186 milions d’euros per conceptes compartits amb les comunitats autònomes. El cas més destacat, els 3.605 milions que no s’han pagat per la llei de dependència i que ha hagut d’assumir el govern català. Els 10.645 milions que calcula la Generalitat inclouen els 443 en concepte de liquidació d’IVA que dimecres esmentava el conseller Aragonès. En canvi, no s’hi compten els 874 milions de la bestreta del finançament del 2019, ni les inversions pressupostades pel govern espanyol i que no han estat executades. El País València demana que l’estat espanyol condoni més de la meitat del deute Per la dependència, el País Valencià reclama al govern espanyol 935 milions d’euros. Del 2015 ençà, la Generalitat Valenciana ha aportat 2.170 milions a aquest àmbit. Malgrat que Madrid hauria de finançar-ho al 50%, sols n’ha pagat l’11,2%. El govern valencià també retreu a l’espanyol que li degui 300 milions en concepte d’atenció sanitària a ciutadans d’unes altres comunitats autònomes. I, com passa a Catalunya, falta pagar la liquidació pendent de l’IVA del 2017: 281 milions d’euros en el cas valencià. Tot plegat, fa un deute de 1.516 milions d’euros. Però sobretot la Generalitat espera del govern espanyol la condonació d’una part del deute. Al febrer, el president Ximo Puig va demanar-li que assumís 20.693 milions d’euros del deute públic valencià. Això voldria dir una quitança del 53% dels diners que València deu a l’estat espanyol, que és el principal creditor. El govern valencià considera que l’espanyol se n’ha de fer càrrec perquè és un deute que s’ha originat per l’infrafinançament històric. Segons la comissió d’experts de les Corts Valencianes, que va fer propostes per a un nou sistema de finançament, aquesta xifra encara és més alta. Segons el seu informe, l’infrafinançament acumulat del 2002 fins ara és de 15.150 milions d’euros. I encara s’hi han d’afegir 4.589 milions pels interessos que va produir el creixement de l’endeutament. Finalment, hi compten 5.454 milions per insuficiències de finançament entre el 1990 i el 1997. En total, diuen els experts, al País Valencià li haurien de ser perdonats 25.193 milions d’euros de deute. L’estat espanyol deu a les Illes gairebé una cinquena part del pressupost El deute de l’estat espanyol amb les Illes és d’origen divers. Hi ha els 78 milions d’euros pendents de transferir de l’IVA del 2017. Però els deutes vénen sobretot d’anys enrere. És el cas d’uns 180 milions en concepte de carreteres, deute que l’ex-ministre d’Hisenda espanyol Cristóbal Montoro (PP) havia promès i del qual el govern del PSOE n’havia emparaulat el pagament. O els 120 milions que s’havia acordat que es pagarien el 2009 per a dues depuradores a Mallorca, i de les quals el ministeri espanyol de Transició Ecològica ara s’ha desentès. Encara fa més temps, deu anys, que s’havien d’haver executat 343 milions d’euros previstos al conveni ferroviari. 300 ja es devien del període 2007-2011. Falta afegir-hi els 270 milions anuals que el president espanyol Pedro Sánchez va prometre amb el desenvolupament de la part fiscal del règim especial de les Illes. En total, 991 milions d’euros de deute, que representen el 18% del pressupost balear del 2019. En conclusió, doncs, l’estat espanyol té un deute històric de 13.053 milions d’euros als governs dels Països Catalans. Que encara foren més si s’hi comptabilitzessin les bestretes del finançament del 2019 que resten per pagar a tots tres governs: 874 milions a Catalunya, 450 al País Valencià i 99 a les Illes. La xifra s’enfila, doncs, a 14.476 milions d’euros.

Summary: L’executiu espanyol deu més de tretze mil milions d’euros als governs dels Països Catalans


La Lliga espanyola de futbol ha demanat al comitè de competició de la federació que el Barça-Madrid que s’ha de jugar el 26 d’octubre a les 13.00 al Camp Nou es jugui finalment al Santiago Bernabéu, l’estadi del Reial Madrid. Segons que argumenta l’organisme, ho demanen per ‘causes de força major’. El 26 d’octubre hi ha convocada a Barcelona una manifestació unitària de rebuig a la sentència, però encara no se n’ha publicat ni l’hora ni el recorregut. La resposta a la sentència del judici del procés: totes les mobilitzacions

Summary: La Lliga espanyola de futbol es vol endur al Santiago Benabéu el Barça-Madrid del 26-O


La fiscalia del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya ha presentat una querella contra el president de la Generalitat, Quim Torra, acusant-lo d’un delicte de desobediència. La fiscalia ha presentat avui el seu escrit, actuant a instàncies de la Junta Electoral espanyola i de la fiscalia general de l’estat. La fiscalia fa seu l’argument de la junta en què diu que Torra volia ‘eludir o burlar els requeriments’ i que ‘hi havia una voluntat desobeir, duent a terme una aparença de compliment.’ El mateix dia que la junta electoral demanava a la fiscalia que actués contra Torra, el president de la Generalitat va anunciar que es querellaria contra la junta per prevaricació, considerant que les seves resolucions sobre els llaços eren ‘manifestament injustes perquè són arbitràries’, i afirmava que no s’aturaria pas en la defensa fe la llibertat d’expressió, ‘amb totes les conseqüències que s’hagin d’assumir’. Després d’haver substituït la pancarta del llaç groc per una altra amb un llaç blanc en què mantenia la crida a l’alliberament dels presos polítics, i després de l’últimàtum de la junta electoral, el president va fer posar una pancarta que feia referència als drets fonamentals d’opinió i expressió, recollits a la Declaració Universal dels Drets Humans.

Summary: La fiscalia presenta una querella contra Torra per desobediència pels llaços grocs


Representants de totes les universitats públiques catalanes i l’associació LAUDE d’exrectors han refermat el compromís de la comunitat universitària en la ‘defensa de la democràcia i els drets civils’. En un acte a la UPF, s’ha recordat la lluita per les llibertats que van fer les universitats durant el franquisme i s’ha denunciat ‘el retrocés’ que s’ha viscut, segons el seu punt de vista, els darrers anys. En declaracions a l’ACN, el president de LAUDE, Josep Ferrer, ha explicat que a més de fer arribar a l’opinió pública que les universitats no estan al marge de la situació actual, l’acte d’aquest dilluns, coincidint amb el 53è aniversari de la Caputxinada, vol ‘convèncer’ als rectors actuals que la situació té ‘prou transcendència perquè no hi falti ningú’. Ferrer ha recalcat que ‘lamentablement’ les universitats han de tornar a defensar les llibertats i ha lamentat que els equips rectorals no ho considerin prioritari, ja que s’estan donant, segons Ferrer, situacions ‘massa semblants’. Ha posat d’exemple que, per primera vegada des de l’època franquista, s’ha demanat una expulsió del cos de funcionaris, en el cas dels encausats per formar part de la sindicatura electoral de l’1-O. El moviment, que sorgeix després que els diferents claustres aprovessin una moció en defensa dels drets civils i la democràcia, vol doncs, convèncer els rectors actuals que cal la mobilització de tota la comunitat universitària, és a dir, ex-rectors, rectors, institucions i comunitat acadèmica, per impulsar aquesta lluita. Ferrer creu que les institucions han adoptat una actitud ‘estrictament acadèmica’ i han donat prioritat a la docència i a la recerca els darrers anys, i que no veuen necessari ‘el protagonisme’ de les institucions universitàries perquè ja hi ha altres canals d’expressió i reclamació de la democràcia. Per Ferrer però, no és suficient. En aquest sentit, l’ex-rector de la UPC assegura que ‘molts ens temem que no podrem parar aquí’, ja que creu que amb la celebració dels judicis i les sentències futures ‘ens sentirem interpel·lats’ s’hauran de tornar a organitzar protestes i mobilitzacions. Gairebé 800 persones ja han signat el manifest que denuncia la ‘vulneració reiterada’ dels drets civils a Catalunya com una ‘amenaça’ a la democràcia del país’. L’acte ha comptat amb la participació d’Agustí Colomines, Gabriel Ferraté, Carles Castellanos, Blanca Serra, Jordi Palou-Loverdos, Mireia Boya, Imma Tubella, Tània Verge, i ha acabat amb la intervenció del Secretari d’Universitats i Recerca, Francesc Xavier Grau.

Summary: La comunitat universitària referma el compromís en la ‘defensa de la democràcia i els drets civils’


‘Desobediència, fa temps també que en reclamem. Nosaltres sempre hem dit que per fer la truita caldrà trencar els ous, i aquesta declaració significa un clar pas endavant cap a la construcció de la república catalana’, va dir el regidor de la CUP de Vic Joan Coma en un discurs el 9 de desembre de l’any passat en el ple municipal. Per aquelles paraules, el jutge de l’Audiència espanyola Ismael Moreno l’acusa d’incitar a la sedició. De fet, avui mateix en la declaració a Coma, el jutge li ha preguntat per aquella expressió. ‘Li han preguntat què significava truita, què significava ous i què significava trencar’, ha explicat el seu advocat i diputat de la CUP, Benet Salellas. Per això, per a donar resposta al jutge, hem recollit un parell de receptes sobre com fer una truita. Per exemple, la de Marc Ribas, del programa ‘Cuines’ de TV3: Ací podeu veure una recepta més clàssica: I ací una versió més senzila, de truita a la francesa:

Summary: Tutorial per al jutge Ismael Moreno: Com es fa una truita, trencant els ous?


L’ex-ministre d’Interior espanyol Jorge Fernández Díaz i l’ex-cap de l’Oficina Antifrau de Catalunya Daniel de Alfonso compareixen avui a la comissió que investiga l’operació Catalunya. Ambdós són interpel·lats pels enregistraments en què admetien haver destruït el sistema sanitari català i haver falsificat proves per perseguir polítics independentistes.

Summary: Fernández Díaz i De Alfonso compareixen al congrés espanyol per l’operació Catalunya


El batlle de Reus, Carles Pellicer, ha presentat avui un recurs contra el requeriment de la Junta Electoral de Zona (JEZ) de retirar en menys de vint-i-quatre hores la pancarta amb el lema Llibertat presos polítics i el llaç groc que hi ha penjats de la façana del consistori. Segons informa l’ajuntament, el recurs argumenta que la pancarta no identifica cap formació política en concret, sinó que ‘és una mostra de protesta pel fet que hi hagi polítics que es troben empresonats de forma preventiva des de fa quasi dos anys’ i que aquesta protesta és compartida per un ampli sector de la població i d’ideologia diversa. La JEZ ha donat la raó a Cs, que havia presentat un recurs en relació als símbols que s’exhibeixen a Reus i en set municipis més de la demarcació de Tarragona. La resolució de la JEZ, dictada ahir, considera que la pancarta ‘vulnera el principi de neutralitat que han de respectar els poders públics en període electoral, ja que constitueix una exteriorització de la ideologia d’una part dels partits polítics que concorren a les eleccions però no del conjunt de la ciutadania’.

Summary: L’Ajuntament de Reus recorre contra l’ordre de retirar la pancarta i el llaç groc de la façana


Milers de ‘sardines’ de tota Itàlia s’han manifestat aquesta tarda a la plaça de San Giovanni de Roma en la convocatòria més gran fins ara d’aquest nou moviment cívic i apartidista que pretén plantar cara a la ultradreta i reivindicar-se com els ‘partisans del segle XXI’. L’objectiu declarat dels ‘sardines’ són els partits d’ultradreta, ara en auge. #RomaNonAbbocca #Sardine Piazza San Giovanni, Roma, 14/12/2019 pic.twitter.com/TGpOWFKQ9t — Alessia Dini 🤦♀ (@DiniAlessia) December 14, 2019 ‘A Salvini i a Meloni no els agradarà la meva presència perquè sóc dona, sóc musulmana i sóc filla de palestins. No permetrem que obrin les pàgines negres del passat. Això és un estat de dret’, ha proclamat des de l’escenari una de les oradores, una nena musulmana que portava posat l’hijab. Salvini és el líder de la Lliga i Meloni dirigeix Germans d’Itàlia, una altra formació de l’espectre de l’extrema dreta. A la concentració de Roma hi havia més de quaranta mil persones: joves, però també veterans de moviments d’esquerra, units pel ja himne de ‘Bella ciao’, la cançó popularitzada pels partisans antifeixistes que van combatre a la Segona Guerra Mundial; i inspirats pel moviment iniciat el 14 de novembre a Bolonya, quan milers de persones van abarrotar ‘com a sardines enllaunades’ una plaça de la ciutat per denunciar el partit de Salvini i la seva retòrica antiimmigració. D’ençà s’han produït desenes de protestes més en altres ciutats italianes que han culminat avui amb un acte nacional a la capital italiana. ‘Recuperarem la plaça de San Giovanni’, ha assegurat per la seva banda Carla Nespolo, presidenta de l’Associació Nacional de Partisans d’Itàlia (ANPI), en referència a les freqüents convocatòries de la ultradreta a la plaça romana. ‘Ha vingut una gran onada d’esperança i compromís democràtic per la vostra banda. Vull dir-ho ben alt: l’ANPI està amb vosaltres. Els partisans i les partisanes estan amb vosaltres. La constitució és el nostre far i la nostra guia i és antifeixista’, ha afegit. A la manifestació hi ha hagut simpatitzants del moviment de Roma, però també procedents d’altres ciutats com ara Bolonya, Trento i altres ciutats del sud, però també del nord, com l’emblemàtica Reggio de l’Emília, on a Bolonya, la seva capital, va sorgir espontàniament el moviment de les ‘sardines’. També han estat presents les ‘sardines negres’, avantguarda de la reivindicació antiracista del moviment. Entre les personalitats presents a Roma, el filòsof i periodista Paolo Flores d’Arcais, el polític Nichi Vendola o el metge de Lampedusa i eurodiputat Pietro Bartolo. ‘El mar és cruel, però el mar de la indiferència és més cruel i per això la política ha de donar respostes’, ha apuntat Bartolo, qui ha recordat que ‘la sardina és un peix senzill, però bo’. ‘Avui em sento com una sardina, contra aquells que volen sembrar l’odi i la por. Som sardines i hem de resistir’, ha reblat. El principal cap visible del moviment, el jove Mattia Santori, ha bromejat en la seva intervenció amb les acusacions que tenen el suport del principal partit del centre-esquerra italià, el Partit Democràtic, que busca mobilitzar noves bases. ‘Som molt forts. No hi ha una organització, tot i els diners que ens va donar (l’ex-primer ministre) Prodi. La gent ha vingut pagant de la seva pròpia butxaca’, ha afirmat. Santori ha recordat que fa exactament un mes la plaça de Bolonya enviava un missatge molt clar: ‘No passaran’. Malgrat la popularitat de les ‘sardines’, la Lliga encapçala les enquestes d’opinió nacional i podria obtenir una victòria històrica en les eleccions regionals del mes vinent a l’Emília-Romanya, un bastió tradicional de l’esquerra.

Summary: ‘Sardines’ de tota Itàlia es manifesten a Roma en una gran mobilització contra el neofeixisme


La Consulta Cívica per les Polítiques Lingüístiques dal Català de l’Alguer, integrada per onze associacions, es va inaugurar ahir amb l’objectiu de protegir, promoure i augmentar l’ús de la llengua pròpia de la ciutat. Entre les associacions que l’integren hi ha Òmnium Cultural, Ateneu Cabirol, Terra Mia, Obra Cultural, Edicions de l’Alguer, el Centre Excursionista i la Plataforma per la Llengua. El Síndic, Mario Bruno, va inaugurar la seu del nou consell, situat al Palau Serra, compartint espai amb el servei municipal d’idiomes. El Consell podrà proposar iniciatives en el terreny lingüístic que després seran avaluades i portades a la pràctica per les institucions municipals.

Summary: L’Alguer estrena la Consulta Cívica per les Polítiques Lingüístiques dal Català


L’espectacle Ovidi3 arriba avui al Teatre Principal d’Alcoi, ciutat d’on era fill Ovidi Montllor. Un 4 de febrer, com avui, és el dia que va néixer, de manera que l’actuació servirà per a celebrar el seu aniversari. David Caños, Borja Penalba i David Fernández, integrants d’Ovidi3, s’envolten d’artistes valencians per commemorar aquesta data. Comptaran amb la participació de Feliu Ventura, Miquel Gil, Andreu Valor, María José Bixquert, Mireia Vives i Xavi Sarrià. Vegeu l’espectacle que ofereix Ovidi3 en homenatge a Ovidi Montllor:

Summary: El Teatre Principal d’Alcoi celebra l’aniversari d’Ovidi


L’actor de cinema i televisió, Carles Velat, s’ha mort a Barcelona a 69 anys. La capella ardent obrirà les portes 12.30 hores d’avui al tanatori de les Corts. Velat va començar la seva carrera a la televisió a principis dels anys 70 i va participar en produccions com ‘Estació d’enllaç’, ‘Les guillermines del rei Salomó’, ‘Digui, ’ i ‘Crònica negra’, i en cinema va actuar entre d’altres en els films ‘El Gran Vázquez’, ‘El baile del pato’ i ‘La vaquilla’. La cerimònia de comiat es farà demà a les 10.30 hores en el mateix lloc, segons han informat fonts pròximes.

Summary: Es mor a 69 anys l’actor Carles Velat


LONDRES, 1 (EUROPA PRESS) Tres joves han estat detingudes aquest dilluns pel Comandament Antiterrorista de Scotland Yard en els registres duts a terme en tres domicilis de l’est de Londres, segons ha informat la Policia Metropolitana en un comunicat. Agents de la unitat antiterrorista han arrestat a les tres sospitoses, dues de 18 anys i una de 19, “sota la sospita de comissió, preparació i instigació d’actes terroristes” en virtut de la llei antiterrorista del país. Les tres sospitoses han estat posades sota custòdia policial en una comissaria fora de Londres, ha afegit Scotland Yard, precisant que els arrests estan relacionats amb els successos del divendres en els quals va morir una dona durant una batuda amb la qual la Policia va dir haver evitat un complot terrorista.

Summary: R.Unit.- Detingudes per terrorisme tres joves a Londres


Irlanda del Nord tindrà per primera vegada més diputats republicans que unionistes després de les eleccions britàniques, amb una majoria de membres contraris al Brexit. El partit unionista conservador del DUP ha perdut dos escons, i s’ha quedat amb vuit. El DUP havia donat suport parlamentari al govern conservador de Theresa May i a Boris Johnson durant l’anterior legislatura amb els seus diputats i s’oposa a qualsevol estatus especial per al territori nord-irlandès. Ara, el seu cap a Westminster, Nigel Dodds, ferm defensor del Brexit, ha perdut l’escó de North Belfast a mans del Sinn Féin. D’aquesta manera, els republicans han aconseguit tres dels quatre escons en joc a Belfast. La formació republicana, partidària de la reunificació de l’illa i que porta a terme una política abstencionista a Westminster, s’ha mantingut amb set escons. L’augment republicà ha vingut per la mà de l’SDLP, que ha aconseguit dos escons. La formació, d’ideologia socialdemòcrata i contrària al Brexit, és partidària també de la unió amb la resta d’Irlanda. Entre el Sinn Féin i l’SDLP, els republicans i partidaris de la unificació d’Irlanda sumen nou escons, respecte als vuit del DUP. També ha obtingut un escó el partit de l’Aliança, que no s’alia amb un bloc o l’altre.

Summary: Els republicans obtenen per primera vegada més diputats que els unionistes a Irlanda del Nord


El candidat de Més Esquerra al congrés espanyol, Guillem Balboa, ha advertit avui, en l’acte de final de campanya de la coalició a Son Sardina, que ‘sense llibertats ni autogovern no hi haurà pensions ni drets laborals’. En aquest sentit, ha demanat un últim esforç a la militància en el ‘boca a boca’ i ha assegurat que és necessari que hi hagi ‘una veu sobiranista, progressista, ecologista i feminista que no es degui a ningú més que a la ciutadania de les Balears a Madrid’. A l’acte hi han assistit els principals dirigents de Més per Mallorca i han intervingut, a més de Balboa, la candidata al senat espanyol, Lila Thomàs; el número 3 al congrés, Mateu Matas ‘Xurí’, i la senadora d’Esquerra Republicana de Catalunya, Mirella Cortés. Mateu ‘Xurí’ ha criticat l’actitud repressora de l’estat espanyol i la ‘insistència’ de Vox en ‘il·legalitzar Més Esquerra i altres forces democràtiques’. ‘A més, el problema és que partits com el PP li fan el joc i volen que sortim de la Generalitat’, ha afegit. Thomàs ha demanat la confiança per a la coalició perquè és ‘la garantia’ perquè ‘l’esquerra espanyola faci polítiques a favor dels treballadors, les dones, les minories i el medi ambient’ i també ‘l’única manera de pressionar el dret a decidir i l’amnistia als polítics presos’. Els resultats de les eleccions espanyoles del 10-N: vots, escons i municipi

Summary: Balboa, en l’acte de final de campanya: ‘Sense llibertats i autogovern no hi haurà pensions ni drets laborals’


De llibres de divulgació hi ha molts tipus, tot depenent d’una multitud de criteris: la seua temàtica, el punt de vista emprat per a analitzar-la, l’expertesa de qui l’escriu, l’expertesa del lector al qual s’adreça… Sembla doncs del tot improbable que una persona disposada a ocupar el seu temps amb un bon llibre no trobe en la literatura científica una opció tant atractiva com enriquidora. En Mètode, el gènere científic n’és protagonista en cadascuna de les nostres pàgines. A més, a banda dels articles publicats sota el nostre segell, els llibres de divulgació científica hi tenen sempre un lloc reservat en forma de recomanació literària de la mà dels nostres redactors i col·laboradors habituals. L’últim número publicat de la revista, #Biotec, presenta set novetats editorials ben variades, cadascuna amb la seua corresponen ressenya disponible també al nostre web. La lectura essencial del número 97 de la revista la protagonitza Agustín Fuentes amb La chispa creativa, ressenyat per Susanna Ligero. El llibre empra les dades obteses mitjançant l’observació del comportament de primats i el registre fòssil d’ossos i utensilis humans per a defensar l’imaginació com a peça fonamental en la història de la nostra evolució. Una capacitat que, diu, no ha rebut l’atenció que es mereix i que ell explica fent un repàs dels reptes que els nostres avantpassats foren capaços de superar, i els que ens queden. Manel Porcar proposa Planet of microbes, un llibre sobre la història i biologia dels bacteris escrit per Ted Anton, professor de llengua anglesa en la Universitat de Chicago. Una especialització que pot semblar poc idònia per a afrontar aquest tipus de temàtica però en la qual Porcar troba un dels aspectes més atractius del volum. El contrari ocorre amb la recomanació de Javier Alabau, Astrophysics for people in a hurry, llibre en el qual el reputat divulgador Neil deGrasse Tyson, relleu de Carl Sagan en Cosmos, aporta dotze píndoles d’astrofísica difícilment accessibles per al públic general però apassionants per als qui estan familiaritzats amb aquesta branca científica. La proposta més propera l’aporta Carles Miret Estruch amb Herbari bell del País Valencià, un homenatge d’Antoni Orgengo a l’Herbari breu de la Safor de Joan Pellicer que com emprar i autoproduir plantes autòctones valencianes. Homenatge és també l’elecció de Jesús Purroy, en aquest cas al naturalista que posa nom a la teoria de l’evolució. The Quotable Darwin és un recull de fragments d’escrits privats i publicats del científic, seleccionats i editats per la historiadora de Princeton Janet Browne. Àngela Vidal posa damunt la taula La solució telòmer, d’Elizabeth Blackburn (Premi Nobel de Medicina l’any 2009) la psicòloga Elissa Epel, de la Universitat de California. Ambdues conjuguen les seues disciplines per a explicar, en definitiva, per què hi ha qui envelleix més ràpidament que altres. Esther Molina ofereix l’última de les propostes, Contra la simpleza, de Daniel Roberto Altschuler. Una obra que aposta per promoure el pensament crític per sobre de les pseudociències i allò sobrenatural, sense que això signifique renunciar a les nostres emocions. Podeu trobar més recomanacions en la web de Mètode Què és Mètode?

Summary: Divulgació científica per a les vacances


L’escriptor emblema de les lletres asturianes d’avui, Xuan Bello, ha passat per Barcelona per presentar el seu nou llibre, Incerta història de la veritat (Rata), traduït per Jordi Llavina. L’hem entrevistat, però abans no aparegui l’entrevista, ens plau d’atrapar la seva literatura reflexiva i el seu dir reproduint alguns fragments d’aquestes proses que tenen per sobre de tot la natura com a marc de referència. En el món literari de Xuan Bello, la natura exuberant, verdíssima i també delicada, és un tot essencial per on recolza i transiten els seus pensaments, els seus diàlegs amb altres autors de la literatura universal de tots els temps, el seu joc de contraris poètic, el paisatge humà de Paniceiros (lloc que conté la seva memòria familiar i del lloc), amb l’ànima col·lectiva o íntima que sempre hi és, i el seu cant al present. Ja en la prosa que obre Incerta història de la veritat ens diu: «Les paraules són arbres carregats de temps on fa niu l’ocellada de l’ésser. Canvien d’estació a estació, discorren eternes en la fugacitat de l’instant.  Ocells, ànimes, arbres: «En aquella part del llibre de la meva memòria, abans de la qual no es podia llegir gaire cosa, hi ha un epígraf que diu Incipit vita nuova.» He obert un llibre molt estimat, a veure si té idea. Espero el llampec, el fulgor.» I tot seguit el llibre avança amb idees com aquestes: «En la terra humida, l’arrel secreta somia dia rere dia, any rere any, resurrecció rere resurrecció.» «El silenci: el meu cor era un palet de riu que, sense saber per què, feia un rabeig.» «Tenir memòria vol dir dialogar amb qui vam ser.» «…jo visc amarrat als records del XIX, el temps dels meus avantpassats, una època que no he viscut i que, tot i això, acomboia el ritme dels meus dies. La nova estètica! Sí, jo també vaig conrear les roses moridores de la modernitat…» «Tinc quatre figueres, un hort petit, amics amb qui puc conversar i una infinitat de llibres per llegir. A més, m’acompanya l’amor i una filla que em fa veure cada dia el món amb una mirada nova. ¿Com puc malgastar tanta riquesa?» «La pluja s’ha entranyat en la nostra ànima atlàntica, de manera que no és estrany que la diguem dins.  La pluja, sí, és dins i fora, en el més íntim i en el que és públic, es confon amb la matèria de la nostra memòria.» «…quan l’atzar ens posa davant les ruïnes d’alguna cosa nostra, un estremiment ens recorre l’ànima com un avís de futur  Penso en totes les persones que esperen a les fronteres del sud una vida millor. Penso en la tenaç vocació de qui fuig de la desgràcia i espera darrere un filat sense témer les desgràcies. Sense papers: així es construeix el món i la història.  On es coneix millor la importància de l’escalf és a la intempèrie.»

Summary: L’arrel secreta que somnia… de Xuan Bello


La plataforma Tanquem els CIE i el centre de defensa dels drets humans Irídia han presentat una denúncia contra un dels comandaments de la policia espanyola del Centre d’Internament d’Estrangers de la Zona Franca de Barcelona per una presumpta agressió racista a un intern algerià de dinou anys. En la denúncia, recollida per Europa Press i presentada aquest diumenge davant el jutjat de guàrdia, els advocats Andrés García i Marta Bolinches acusen el cap de policia d’un delicte de lesions i un altre contra la integritat moral, amb els agreujants d’actuar per motius racistes i abús de superioritat. La nit del dimecres 26 de juliol, aquest comandament va agredir, presumptament, el jove. Quan ho van saber l’endemà, uns cinquanta interns van començar una vaga de fam per a exigir respecte i un tracte digne, segons Tanquem els CIE i Irídia. Després, el policia va conduir aquest intern a un espai del centre en el qual no hi ha càmeres de videovigilància i, acompanyat de quatre agents més que suposadament ho van veure tot, va començar a cridar-li molt fort en castellà. Quan el jove va dir-li que no l’entenia, l’agent va clavar-li ‘una bufetada molt forta amb la mà oberta’, segons la denúncia. Tanquem els CIE i Irídia recullen, en la seva denúncia, que l’intern va presentar una queixa per aquests fets al director del centre i asseguren que li ha respost que el policia li demanarà perdó, però encara no ho ha fet. Les dues entitats denuncien que, pel fet de ser algerians i no parlar ni entendre el castellà, els interns reben moltes vegades un tracte injust, discriminatori i fins i tot humiliant. Càmeres de videovigilància En la denúncia, demanen al jutjat que citi a declarar com a investigat aquest comandament policíac i que, com a mesura cautelar molt urgent, suspengui l’expulsió del jove suposadament agredit i dels testimonis dels fets perquè se li pugui prendre declaració. També demanen al jutjat que requereixi a l’àrea d’assumptes interns de la policia espanyola les imatges registrades per les càmeres de videovigilància del CIE i que s’aporti també la documentació de l’atenció mèdica que el jove va rebre al centre.

Summary: Denuncien un comandament policíac per una suposada agressió racista al CIE de Barcelona


Aquest dissabte les tapes literàries marquen el dinar dels escriptors i lectors participants al FLIB (Festival de Literatura Internacional Breu) que se celebra aquest cap de setmana a València. L’escriptora i llibretera Núria Cadenes ha fet una recerca exhaustiva de moments culinaris d’autors de la literatura universal: de Rodoreda a Alice Munro, d’Andrea Camilleri i Petros Màrkaris a Andreu Martín, d’Italo Calvino a Claudio Magris, de George Saunders a Pere Calders. I els cuiners de la cafeteria de l’Octubre Centre Cultural hi han posat l’enginy per a reproduir-les totes. Tastets culinaris breus, com el FLIB fomenta. Aquí us en deixem el menú: Ou farcit de ceba caramel·litzada i ketchup «Ella va treure un altre plat i el va deixar sobre el taulell fins que hi va poder posar les dues meitats del panet. I després els ous regats amb ketchup al damunt.» Alice Munro, Massa felicitat Mini hamburguesa de pollastre i ceba / Croqueta de xai i albergínia amb cuscús «Disfrutarán de un almuerzo mediterráneo, a base de buñuelos de flor de calabacín, hamburguesa de pollo y cebolla, codero con berenjenas, delicias de salmón con miel, en fin, y tonterías por el estilo.» Andreu Martin, Les escopinades dels escarabats Tomàquet farcit amb col llombarda i pebrots «La meva mare fa tomàquets i pebrots farcits, la teva farcellets de col.» Petros Màrkaris, Pa, educació i llibertat Colpet de brou de putxero i la seua pilota «La Nina es va passar tot aquell temps cuidant-la, portant-li sucs i caldos i tota mena de mandonguilletes ben picades.» Liudmila Petruixévskaia: Hi havia una vegada una noia que va seduir el marit de la seva germana, i ell es va penjar d’un arbre Canapè de salmó i amanida d’ou «Comprovava cada dia què oferien a la cafeteria per poder-li explicar que havia pres salsitxes o bistec de Salisbury, i el salmó o el sandvitx d’amanida d’ou.» Alice Munro, Massa felicitat Truita d’espàrrecs amb maionesa de llima «El Fischerviertel, el barri dels pescadors d’Ulm, és encantador amb els seus carrerons íntims i acollidors, les fondes generoses de truites i d’espàrrecs…» Claudio Magris, El Danubi Broqueta de llagostí cuit «Adelina li havia preparat un generós plat de gambes bullides, suficient per a quatre persones.» Andrea Camilleri, La forma de l’aigua Tastet de salsitxa cruixent —Ei, tu, home! Què menges? —Salsitxa i raves! —Quina sort que tens! – va dir el nen. Italo Calvino, Marcovaldo Daus de creïlles al pebre roig «Em tocava treballar molt. No donava l’abast: arrencar patates, cavar la terra de l’hort i regar-lo… Ho fas molt bé. I vaig explicar la història del camp de clavells.» Mercè Rodoreda, Quanta, quanta guerra… Cullereta de fesols negres amb xoriço «Els fesols negres són un aliment bàsic de qualsevol Treballador. Els altaveus interns del recinte n’elogien el gust meridional de pacanes tot el sant dia. No cal que ens en cantin les lloances, que tampoc no tenim alternativa.» George Saunders, Secessiolàndia pel pedregar Mini brownie de xocolata amb llesca de pa amb ou i caramel de cafè «La calima d’un foc encès trencava el perfil d’una finestra, de la qual procedia una olor matinal de cafè i de xocolata, de pa calent que obria una gana plena de records.» Pere Calders, Demà, a les tres de la matinada

Summary: Tapes Literàries al FLIB


La consellera de presidència, Neus Munté, ha assegurat que la qüestió de confiança a què se sotmetria el 28 de setembre el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, ‘seria el moment’ per a anunciar possibles canvis al full de ruta independentista. En una entrevista d’Europa Press, la que és també vice-presidenta del PDC ha destacat que encara era d’hora per a parlar del contingut exacte de la compareixença de Puigdemont. Però considera que serà una bona ocasió per a ‘examinar si es poden introduir elements de millora’ del pla sobiranista. El nou secretariat de la CUP exigeix que es modifiqui el full de ruta per incloure, entre més mesures, un referèndum unilateral d’independència (RUI), un pas que per a ells és imprescindible abans de començar a negociar el pressupost del 2017. En canvi, el govern vincula les dues negociacions perquè, segons Munté, Puigdemont necessita uns nous pressupostos per a desplegar els seus compromisos sobiranistes i socials: ‘No és igual disposar de recursos per a avançar en les estructures d’estat que no tenir-los.’ Després del no de la CUP als comptes del 2016, els ciutadans, les empreses i les entitats socials han pogut comprovar que no era igual tenir o no tenir pressupost i que era molt important aprovar-ne un de nou. Munté espera que la CUP s’adoni d’això i ‘reflexioni per entendre la vinculació necessària entre la qüestió de confiança i el pressupost’, tot i que recorda que seran dues tramitacions diferenciades al parlament. A més, detalla que es van comprometre a facilitar la tasca del govern i a afavorir el desplegament de la ruta independentista: ‘No són els dubtes del full de ruta els que ens han portat fins aquí, sinó els dubtes si la CUP respecta els acords signats.’ Munté confia que Puigdemont superarà la qüestió de confiança i la veu com una oportunitat per a ‘agafar empenta’ i culminar el desplegament del full de ruta independentista. Per a això, els comptes són indispensables: ‘No imagino un 2017 amb la contenció que aguantem aquest any’. I la CUP hauria de reflexionar i adonar-se que el blocatge als comptes ha tingut perjudicis ben greus. La portaveu del govern destaca que Catalunya suporta ofec financer de l’estat espanyol i que un partit independentista no hauria de posar ‘més pals a les rodes’. Pactes amb els altres partits En el cas que no hi hagi un acord, Munté no creu que s’hagin de convocar eleccions, sinó que caldrà cercar el suport d’uns altres partits de l’arc parlamentari: ‘Hi ha uns altres que, sense compartir l’objectiu de l’estat propi, poden tenir un interès en l’aprovació d’uns comptes que donin resposta a necessitats socials de la ciutadania.’ Ha assegurat que l’executiu català ja treballava en els nous comptes per a portar-los al parlament a l’octubre i que tornarien a ser ‘els més socials de la història’, cosa que podia seduir la CUP. Ha defensat que el projecte de comptes del 2016 ja incorporava les partides socials més elevades de la història, i, quan li han preguntat per què creia que la CUP les acceptaria ara si llavors les havia rebutjades, ha respost que ningú no volia una situació de blocatge com la de l’estat espanyol. ‘Tots hem tret conclusions i reflexions d’allò i em consta que també la CUP, on hi ha hagut canvis en la direcció que potser tenen incidència a l’hora de negociar’, tot i que l’assumpte no s’abordarà fins l’última setmana d’agost. Noves eleccions? El pressupost no s’abordarà si finalment Puigdemont no supera la qüestió de confiança, una situació que Munté ni tan sols preveu perquè significaria unes noves eleccions: ‘Em penso que se superarà i, per tant, el procés en cap cas quedarà ni frenat ni perjudicat, sinó que agafarà més empenta.’ Quan li han preguntat si Puigdemont hauria de tornar a ser candidat a la presidència en cas que acabés fracassant la qüestió de confiança, Munté s’ha limitat a assenyalar la voluntat de ‘culminar el procés independentista i el compromís immens amb la ciutadania per deixar el país a les portes de la independència’.

Summary: Munté considera que la qüestió de confiança ‘seria el moment’ per a anunciar canvis al full de ruta


Rita Barberá guanyarà 2.300 euros més cada mes quan passi a formar part del grup mixt del senat espanyol. Aquest augment serà conseqüència del repartiment proporcional de l’assignació per al funcionament del grup. Tots els grups del senat reben una subvenció mensual per a despeses de funcionament, segons el nombre de parlamentaris del grup. Sumant aquesta quantitat al sou que ja tenia, cobrarà gairebé 7.000 euros mensuals. Aquest nou ingrés s’afegirà als 4.635 euros que ja cobra: 2.813,91 de sou base i 1.822 d’indemnització pel fet de ser senadora de fora de Madrid, una indemnització que per als madrilenys és de 869 euros. El grup mixt és format per setze senadors i rep una subvenció de 39.400 euros mensuals. Els diners es reparteixen entre tots proporcionalment i s’ingressen al compte bancari de cadascun. La xifra definitiva se sabrà quan el grup, del en formen part deu partits, es reorganitzi i passi comptes. El repartiment de feines a les comissions El deu partits que formen part del grup mixt al senat (PDC, Ciutadans, Compromís, UPN, Coalición Canaria, Nueva Canarias, Agrupación Socialista Gomera i Agrupación Herreña Independiente, Foro i Bildu), comparteixen una zona de despatxos a l’edifici de grups del senat, s’asseuen a les últimes files de l’hemicicle i es reparteixen la representació a les comissions, la presentació de les iniciatives parlamentàries i els torns de paraula als plens. També es relleven el càrrec de portaveu, que ara és de Ciutadans, d’aquí a quinze dies passarà a Compromís i així successivament. No és pas la primera volta que el grup mixt es troba amb un cas com el de Barberá. Juan Morano, un històric del PP, se’n va donar de baixa el 2012 perquè no estava d’acord com el partit tractava la indústria minera del carbó. Es va mantenir a l’escó i es va instal·lar al grup mixt sense demanar cap protagonisme. Pel que fa a les comissions parlamentàries, el grup mixt no té l’obligació de nomenar-la portaveu de cap, però sí que ha de ser vocal d’alguna.

Summary: Rita Barberá cobrarà 2.300 euros més cada mes al grup mixt


Montse Bassa, germana de la consellera de Treball Dolors Bassa, tancada a la presó de Puig de les Basses, s’ha estrenat com a diputada d’ERC al congrés espanyol criticant els ‘xous mediàtics’ d’Inés Arrimadas, que era davant seu. En una intervenció a la diputació permanent de la cambra, que ha reduït les seves activitats per l’estiu, la diputada Melisa Rodríguez de Ciutadans havia demanat la compareixença urgent del president espanyol en funcions, Pedro Sánchez, perquè expliqui perquè no ha destituït el ministre d’Interior, Fernando Grande-Marlaska, com demanen ells. Grande-Marlaska va criticar els pactes de Ciutadans amb ‘qui limita drets LGTBI’ i va dir que això ‘ha de tenir conseqüències’. En la seva intervenció, Bassa ha denunciat que Arrimadas i altres membres de Ciutadans ‘no van anar a la manifestació de l’Orgull a defensar els drets de les persones LGTBI, sinó que van anar-hi a muntar el seu xou mediàtic’. Tot seguit, ha afegit que n’estan tan orgullosos que han intentat que la cambra continuï donant-hi cobertura. Vegeu-la ací: M’estreno avui, en la meva primera intervenció al Congreso de los Diputados, i tot i que no era el tema que em tocava fer referència, aprofito per recordar a les preses i presos polítics i denunciar els shows mediàtics continuats de C’S!#LlibertatPresesipresospoliticsiexiliats pic.twitter.com/yp9H3N3sUD — Montse Bassa i Coll (@BassaMontse) July 30, 2019 ‘La senyora Arrimadas va aconseguir que el dia de l’Orgull es parlés d’ella, i no de les persones trans, i va aconseguir legitimar el discurs homòfob dels seus socis de Vox en titllar d’intolerants les persones LGBTI que reclamaven els seus drets’, ha dit davant de la mirada atenta d’Arrimadas. El gràfic que demostra com Arrimadas viu de la provocació per tenir rellevància Bassa també ha dit que haurien de fer-los vergonya altres ‘xous mediàtics’, com el d’Altsasu o els de diferents viles de Catalunya, que estan basats a ‘generar enfrontaments i odi’ i s’ha dirigit directament a Arrimadas: ‘Vostè fa anys que viu de l’enfrontament i l’odi.’ Finalment, ha contraposat la seva actitud amb la dels presos polítics, que ha dit que són a presó per haver defensat ‘drets democràtics’.

Summary: Montse Bassa s’estrena com a diputada al congrés espanyol denunciant els ‘xous’ d’Arrimadas


Gorakhpur m’ha vençut. Ja n’havia tingut prou de la incessant batalla acústica de clàxons i timbres al carrer, de l’aire literalment comestible per la pols i la contaminació, i dels cossos sense vida de gossos als marges. L’Índia més intensa em saludava per primera vegada. Amb alleujament, vaig arribar a l’estació de trens. Una pantalla mostrava l’estat dels combois que havien de fer-hi parada. Ni rastre del 12595, el número d’identificació del tren que m’havia de portar a Nova Delhi. De fet, els lets només assenyalaven les previsions de feia tres o quatre hores. Tots anaven amb retard, o bé s’havien cancel·lat. Un neguit incontrolable es va escampar pel cos. M’havia equivocat d’hora? O potser era en una altra estació? Una pantalla poc informativa a l’estació de Gorakhpur.Per sort, el 12595 esperava pacientment a l’andana 8. Curiosament, l’estació de Gorakhpur és la que té la plataforma més llarga del món, amb 1.355 metres. Finalment, i després d’equivocar-me momentàniament de vagó, vaig arribar al meu seient, i a la meva llitera. Per fer aquest trajecte nocturn de tretze hores havia optat per l’opció d’un compartiment amb lliteres i aire condicionat, l’anomenada classe 3A. Per estar més còmode, però sobretot perquè era l’única classe amb bitllets disponibles. La classe 3A agrupa tres lliteres en vertical. Els trens més barats del món Sens dubte, el punt més fort dels trens indis és el preu. Per exemple, per fer aquest trajecte de gairebé 800 quilòmetres i 13 hores havia hagut de pagar uns 16 euros. I això tenint en compte que tenia espai propi, llitera per a mi sol, aire condicionat, aigua mineral, llençols nets, una tovallola i un endoll. Però és que aquest mateix trajecte pot ser encara molt més barat. La classe més baixa dels trens de llarga distància, anomenada sleeper, costava uns cinc euros. En aquest cas, també hi ha una llitera assignada amb la reserva, però pot ser que alguna vegada, sobretot quan passa per les zones més poblades del país, al comboi hi hagi més gent que la que teòricament té plaça reservada. Els qui vulguin viatjar com reis, és clar, també trobaran classes més luxoses, amb més intimitat i privilegis. Un home recull la seva filla quan el tren comença a avançar. El tren va arribar puntual, quan faltaven deu minuts per a les nou del matí. El temps havia passat de pressa. Havia dormit sense entrebancs la major part del viatge. Nova Delhi em rebia amb banderes de l’Índia als cotxes, enganxades al pit de les camises o pintades a les cares. L’endemà era el 72è aniversari de la independència del país i la capital ja s’anava preparant per a una celebració de les grosses. Tot això en un moment en què la democràcia més gran del món passa una greu crisi política, agreujada pel conflicte en auge del Caixmir. A Delhi es respirava un aire diferent (deixant de banda l’alt nivell de contaminació). El caos indi s’organitzava en uns carrers i en uns edificis colossals, a l’altura del que es pot esperar de la capital d’un país amb més de 1.300 milions d’habitants. La barreja de gratacels luxosos, grans superfícies, famílies senceres sense sostre i el campi qui pugui dels autos i els tricicles motoritzats de les carreteres creaven un combinat únic. Milers de persones esperen a les andanes de l’estació de trens de Nova Delhi. La societat a petita escala de les estacions Aquella nit mateix agafava el tren següent, en aquest cas cap a Bengaluru (Bangalore), al sud del país. Aquesta vegada vaig arribar-hi molt abans. Em feia por de trobar-me els trens saturats per les migracions que es produeixen amb motiu de les celebracions nacionals. Aquest marge de temps em va permetre d’observar amb més detall la vida a l’estació. Centenars de persones esperen els trens ajagudes a terra. N’hi ha que hi són de fa dies, n’hi ha que fins i tot se’n serveixen com a allotjament, ben bé talment un temple on es pot dormir gratuïtament com fan tantíssims veïns i turistes a l’Índia. De fet, no és gens estrany de pernoctar a l’estació i no sembla una activitat perillosa. Pot ser una bona alternativa per a algun viatger de baix pressupost que no hagi trobat lloc per a dormir sense haver de pagar mitjançant Couchsurfing, ni cap espai on poder practicar l’acampada lliure. Hi ha passatgers que ho aprofiten per dormir a terra abans no els arribi el tren. Una petita comunitat que es pot identificar fàcilment caminant o descansant a les andanes són els sadhus, homes que, seguint la doctrina hindú, han renunciat a totes les possessions materials. La religió els considera sants. El color carabassa de les túniques els delata sense gaire esforç. Viatgen pel subcontinent pregonant les seves veritats. Hi ha sadhus amb milions de seguidors i un gran poder polític. N’és un exemple Baba Ramdev, que a les eleccions passades va demanar als seus adeptes que votessin l’actual primer ministre del país, Narendra Modi. Però l’activitat no és pas a les andanes i prou. Hi ha molts passatgers que, o bé per mandra, o bé per pressa, no fan servir el pas elevat per anar fins a una altra plataforma, sinó que directament travessen les vies a peu. Alguns fins i tot hi reposen, entre les rates que fan vida a l’estació, abans el tren no emprengui el recorregut. A l’Índia és habitual de veure gent travessant les vies a peu. Sorpreses de luxe Aquesta vegada m’esperaven 33 hores de viatge per a recórrer 2.300 quilòmetres de distància. La gran sorpresa va ser una safata plena de menjar. Arròs, xapati (una mena de pa indi), curri, sopa, un platet amb verdura i un iogurt. Després ens van dur un gelat i tot. I no, no era cap regal de benvinguda. Les safates amb menjar i els gelats van continuar apareixent periòdicament. Era impossible de passar gana. En total, els passatgers vam endrapar dos sopars, un esmorzar, un dinar i un berenar. Tot inclòs en els 36 euros del viatge. El primer sopar al tren i la primera gran sorpresa. Entre llibres, films, converses amb els companys de vagó i estones de contemplació del paisatge, el trajecte no es va fer feixuc. Si no hi ha pressa, viatjar té tot un altre significat. S’aprèn a apreciar tant el recorregut com la destinació. Els trens de l’Índia havien estat una grata sorpresa. No m’esperaven ni tantes comoditats, ni tanta facilitat per a reservar ni tantes connexions. De fet, la xarxa ferroviària d’aquest país és la quarta més llarga del món, amb un total de 67.368 quilòmetres de vies. A les andanes de les estacions de tren índies hi ha molta vida. Ja resten oblidades aquelles imatges de trens plens de gom a gom, fins i tot amb gent enfilada al damunt dels combois. D’ençà del 1947, quan l’Índia britànica es va dividir entre el Domini del Pakistan i el Domini de l’Índia, els dos estats independents precursors del Pakistan, el Bangladeix i l’Índia que coneixem avui, que no s’han repetit situacions com aquelles. Allò no era estrany, perquè les noves fronteres i divisions per motius ètnics i religiosos van desplaçar entre deu milions i dotze milions de persones en poques setmanes. De totes maneres, sí que és veritat que viatjar en la classe general dels trens de distància curta i mitja es pot convertir en una autèntica batalla campal per aconseguir lloc on seure. Els bitllets, ridículament barats, es compren directament a l’estació. Però això no garanteix que es pugui entrar al vagó, perquè probablement hi haurà centenars de persones amb aquesta mateixa intenció. Ací hi impera l’anarquia total. La classe general és capaç d’acollir molta gent. Abans d’emprendre aquesta travessia de més de tres mil quilòmetres i tres nits seguides dormint en trens, temia que allò que intentava fos massa dur per als meus hàbits de comoditat occidentals. Els prejudicis que tenia sobre les expedicions ferroviàries a l’Índia m’asseguraven que viuria un malson feixuc. Però una altra vegada ha calgut experimentar-ho directament per comprovar que, en realitat, viatjar amb trens per l’Índia és un autèntic somni per a tot viatger, sobretot per als qui no fem servir avions. Per la comoditat, pel preu i pel romanticisme. Llarga vida als trens.

Summary: Els trens de l’Índia: somni o malson?


Carme Forcadell sortirà avui dues hores de la presó del Mas d’Enric (Tarragonés) per anar a conèixer el seu nét acabat de néixer. El Tribunal Suprem ha concedit un permís a la presidenta del parlament i ex-presidenta de l’ANC en presó preventiva perquè pugui visitar el nadó, segons han confirmat fonts jurídiques. Aquest mes de setembre l’alt tribunal també va concedir una autorització al president d’Òmnium Cultural Jordi Cuixart perquè sortís de la presó per assistir al naixement del seu fill. En el seu cas el permís va ser de sis hores després del part.

Summary: Carme Forcadell sortirà avui dues hores de la presó per anar a conèixer el seu nét