Xavier Bru de Sala (1952) és escriptor, dramaturg i articulista. Al llarg de la seva carrera també ha ostentat càrrecs importants de política cultural, com ara secretari general de Cultura o president del CoNCA. Actualment, escriu al diari El Periódico, on també s’asseu al consell editorial. Fa poques setmanes ha sortit al carrer un dels seus darrers llibres, escrit a sis mans amb Julià de Jòdar i Miquel de Palol. És Fot-li al Procés (Viena Edicions), en el qual ell ha escrit una teatralització del procés, Jòdar una sàtira, i Miquel de Palol una diatriba. Bru de Sala, de 65 anys, arriba a la redacció de VilaWeb dalt d’una bicicleta Brompton plegada. I parlem del llibre, però també d’actualitat política i de les darreres eleccions a l’Ateneu Barcelonès. —M’agradaria que m’analitzéssiu Carles Puigdemont. —Puigdemont és una sort. És l’última cosa que va fer bé Artur Mas: triar successor. Imagina’t ara que la conversa entre Prenafeta i Artur Mas, que afortunadament ha passat desapercebuda, surt amb Artur Mas de president. S’acabava tot. Ni la CUP ni els independents de Junts pel Sí, que tant estaven per Artur Mas, no ho haurien pogut resistir. Molts dels qui criticaven la CUP per haver posat Mas en un lloc que està molt incòmode, començant pel PDECat, ara beneeixen la CUP per haver-los alliberat. La CUP està de moda per què tenen rigor, tenen exigència, no lluiten pel poder, i ningú no creu que canviïn el sistema —En un dels vostres darrers articles dieu que la CUP remunta. Que està de moda, ara. —Cada vegada ho estarà més. Per què tenen rigor, tenen exigència, no lluiten pel poder, i perquè ningú no creu que canviïn el sistema. —Ningú no creu que canviïn el sistema? —És impossible. El sistema és global i no depèn de nosaltres. Podem introduir economia col·laborativa i variants que aportin justícia social. Perquè el sistema no t’obliga a una distància cada vegada més gran entre classes, que és el que patim aquí i a Espanya. Al Canadà no passa. A Suècia no passa. I tenen el mateix sistema. Fins i tot hi ha liberals com Miquel Puig que estan a favor d’això. No cal ser d’esquerres per estar a favor d’una societat amb les mínimes diferències. No cal canviar de sistema. —Anticapitalista no seríeu, veig. —Ho seria si es pogués ser-ho. És a dir, si hi hagués receptes viables. Pensa que jo sóc dels qui advocava perquè el PSAN fos marxista-leninista. Però no era perquè hi cregués, en això. Ho era perquè si no ho deies, et titllaven de submarí de la burgesia. —I, en canvi, vau acabar treballant per CiU, venint del PSAN. Director general de Cultura (1988-1991). —Va ser perquè posés en pràctica tot el que havia escrit durant anys. I em van deixar fer-ho. No va arribar ni a tres anys. Per què m’hi posen? Perquè hi havia un malestar de la cultura tremend. El tancament del Lliure, l’ocupació dels cantants a la Conselleria de Cultura i tota una sèrie de fenòmens que afloraven un malestar de molts anys es van convertir en expectatives. I aleshores, ja és el moment de dir-ho, Pujol president va dir: a partir d’ara, només gestió. En contraposició a fer país. Ara que tenen expectatives, enganyem-los, i trigaran a descobrir-ho. I vaig dir: escolta, de cap manera. Vaig callar i me’n vaig anar. Després, sí que vaig explicar el fracàs cultural de Pujol. Tenia una animadversió molt gran a la cultura. I amb raó. Ell pensava que el món de la cultura era un rival. I que tot el poder havia d’estar en una mà. En el llibre poso la imatge de Pujol vestit de Moisès, que baixa, estavella les taules de la llei sobre el vedell d'or i després, d'amagat, adora el vedell d'or —La policia espanyola ha tornat a entrar a casa seva. Com ho veieu? —No és bona la línia la que diu que aquí hi ha hagut corrupció, però a Espanya més. Aquí hem tingut corrupció espanyola. Purament espanyola. Jo, en el llibre, hi poso aquesta imatge de Moisès: Pujol vestit de Moisès, que baixa, estavella les taules de la llei sobre el vedell d’or i després, d’amagat, adora el vedell d’or en lloc de fer cas de les taules de la llei que ha predicat. Ja ho saps, suposo, que el personatge favorit de Pujol és Moisès. —Al·lucina. —Ho ha dit moltes vegades. I és clar, que Moisès faci això i tingui una fundació sobre els valors i, mentrestant, vagi actuant d’aquesta manera… Vol dir que prediques una cosa per als catalans, però després ets de la colla dels amics de l’Esperanza Aguirre. Tu ets d’aquests, fas negocis amb aquests, i els fas de la manera d’aquests. —Ell no. El fill. —El fill, de part seva. Sens dubte. Encara no ha arribat el moment d’explicar de què sóc testimoni directe. Però el fill, i els fills, de part seva. Perquè volien respecte. Si no som una de les primeres famílies de Catalunya, no som res. Això pensaven. —Què hi dieu de Junqueras, al llibre? —El poso de Gargantúa. Gargantúa funda un monestir mixt. Un orde monàstic que al final té com a regla prohibit obeir. És la Catalunya ideal. Som en un nivell simbòlic. Ja està bé voler fer una Catalunya d’una altra manera. I no hi ha Junqueras possible, o factible, sense un PDECat que baixi un graó. Que em sembla que és el que volen tots, menys Artur Mas. —Baixi un graó? —Si el PDECat baixa un graó, admetrà que perquè Catalunya faci un pas endavant, Catalunya ha de fer gir a l’esquerra. Ha de passar un període que viri a l’esquerra. I si ho fan malament, la llei de l’alternança és sagrada. Junqueras ha estat una persona capaç d’entendre’s amb Puigdemont, de no fer-li competència i de tenir una relació més o menys plàcida amb els perdedors del procés, que són les persones dominants, els grups d’elits. Aquests, Junqueras els agrada més que el PDECat. —També curiós, això. —En el fons, les elits de Barcelona en els últims trenta anys són satèl·lits del Bernabéu. D’una manera o d’una altra. Potser aquests que porten el satèl·lit n’estant una mica farts, de ser satèl·lit. —PSC: acabaran essent C’s? —Històricament, el problema del PSC és quan a Montilla el fan president a contracorrent i en compte d’integrar el cinturó –Baix Llobregat, etcètera– posa al govern els més catalanistes de Sant Gervasi i de Girona que té a mà. Home, fes un fifty-fifty. És que no n’hi ha ni un, del Baix, a banda d’ell mateix, a govern. Cap. Ni un. Probablement, era un complex d’inferioritat innecessari. Fent el segon tripartit, ERC va fer-los entrar en contradicció, a aquesta gent, i els va partir pel mig. Si Montilla, en un moment determinat s’hagués plantat, ara no hi hauria procés. S’hauria hagut de plantar. Vostès s’ho pensin, però nosaltres unim Catalunya al voltant del que teníem: la primera redacció de l’estatut. No va fer-ho i, des d’aleshores, el PSC ja no ha tingut marge de maniobra. —Els comuns surten al llibre? —Sí! Fan moltes promeses, moltes, però totes són irrealitzables. Les perspectives de Colau s'han esfumat perquè Coscubiela, Rabell i Dante Fachin li han fet el llit espanyolista —Si hi ha eleccions a Barcelona, guanya Colau. Hi esteu d’acord? —Sí. Colau és deixeble, o s’inspira, en Maragall. Però les perspectives que tenia fa dos anys de treure trenta diputats, o quaranta, a Catalunya s’han esfumat perquè Coscubiela, Rabell i Dante Fachin li han fet el llit espanyolista. Si aquests l’haguessin acompanyat a la darrere manifestació de l’Onze de Setembre… Ara poden guanyar quatre o cinc diputats respecte de Catalunya Sí Que Es Pot. Per fer què? Ho tenen molt difícil perquè han ensenyat el llautó. La idea de gent nova, revolta social, que encarna Ada Colau es pot consolidar a Barcelona, però a Catalunya no. —Canviant radicalment de tema. Pensant com penseu, què hi feu, al consell editorial de El Periódico? —Perquè tinc un lema des de fa molts anys: espavila’t a menjar del que penses, per no acabar pensant del que menges. Sé que són uns moments molt difícils d’equilibri. Jo sóc partidari del diàleg i dels ponts, sabent a quin cantó estic. Sóc partidari d’això. Però no sóc partidari d’entregar totes les armes i, després, pretendre lluitar. Si algú digués ‘si vols tercera via, vota independència’, potser estaria fent un favor a Espanya i a Catalunya. Però ningú ho diu. —En un referèndum votaríeu que sí, interpreto. —Naturalment que sí. —Doncs El Periódico d’ara, no el d’abans, el tenim com un buc a la contra. —Perdoneu, el nostre director, en un dels darrers articles que va fer, va dir que no hi havia majoria independentista, i va afegir-hi ‘encara’. Sí que és cert que hi ha uns mitjans de comunicació a Catalunya que es deuen a una propietat d’un sistema mediaticopolític espanyol. Bé, doncs, està bé que, a dins, hi hagi gent com jo. O no? Aquí hi ha relacions de poder. Arriba un moment que la gent s’ha de posicionar. O es veu obligada a posicionar-se d’una manera clara. Arrenglerar-se. Posar-se una samarreta. I crec que això ha passat amb diversos mitjans de comunicació de Barcelona. —Trist, també. —Però també penso que no compleixen a satisfacció de l’entrenador, diguem-ne. Perquè penso que també han de vendre. I escolteu, la majoria dels lectors tant de La Vanguardia com de El Periódico són sobiranistes, com a mínim. —Vull criticar-vos un article. Em va arribar a l’ànima. Dèieu ‘neocons‘ a la candidatura de Bernat Dedéu a l’Ateneu Barcelonès, i que tot ho feien per arribar al poder. M’he llegit el vostre currículum i vós sí que heu arribat al poder. —I l’he deixat l’endemà. —Director general de CiU. Assessor de la Cambra de Comerç. President del CoNCA. Membre del consell assessor de CiU. —Assessor de CiU, no. De Duran. —De Duran i Lleida? —Sí, assessor personal. Quan he tingut una posició de poder ha estat per un objectiu concret, al marge del poder polític —I comissari de l’Any Espriu, el 2012. Trobo injust que els diguéssiu això, amb aquest currículum. —Jo, quan he tingut una posició de poder, ha estat per un objectiu concret, al marge del poder polític. Purament cultural. Per intentar resoldre una situació de la cultura que era insostenible. És el cas de director general de Pujol. Segona, quan vaig veure la llei del CoNCA, vaig veure que era un simulacre. Per això vaig estar-hi només uns mesos, i mira que cobrava el que no he cobrat mai. I al cap d’uns mesos dic que és un simulacre i marxo perquè es van carregar el projecte de Bricall. I això m’emprenya molt. Si som un país que ningú ens obliga a fotre simulacre, home! No gastis els diners en fer-ho veure. I vaig plegar. I recordo una cosa: vaig ser l’únic. I va tenir costos. La primera conseqüència d’això va ser haver de plegar de La Vanguardia. —No foteu. —Home. Qui era el cap dels que dins del CoNCA no em van acompanyar en plegar? El germà del director de La Vanguardia. —Pepe Antich a La Vanguardia, Xavier Antich al CoNCA. —Home. I van posar-hi Francesc Guardans, que era l’únic del CoNCA que no sabia res de cultura. Res. Ni l’importava. —I assessor de Duran. Què li dèieu? —No es cobrava. Un dinar cada tres mesos. Que si no els donaven res, estripessin la baralla. El mateix que ara he dit de Montilla. —A Dedéu i companyia els vau dir canilla. Buf. —Jo sóc molt amic dels gossos. Això és de caça. Són gossos que són amics per a anar de caça. En primer lloc: l’Ateneu amb Casasses està en bones mans. És un tipus magnífic. Un dels pocs historiadors de la cultura. Probablement, el millor. I en aquest cas, hi ha una altra cosa: si vols independència i ets de dretes, dissimula que ets de dretes. Això és el primer. No ho exhibeixis. El fenomen de protesta i de canvi, si no ho lligues amb justícia social, no portarà enlloc. I he vist bastants picades d’ullet a Donald Trump per part d’aquest grup. Començant per Graupera. —Insinuàveu que es volen presentar a la batllia de Barcelona. —Si tinguessin poder, s’hi presentarien. Per què? Per què hi ha tot un món que vol impulsar el PDECat cap a posicions socialment molt intransigents. Com a mínim merkelià, ha de ser el PDECat. Si ens surt berlusconià, ja l’hem cagada. —Ja veig que no us agraden, no. —Primer, vull una obra. Abans de deixatar el país, i que el primer que arriba i diu coses simpàtiques i detonants, ja està coronat. Doncs no. Per ser president de l’Ateneu, has de tenir una obra.

Summary: Xavier Bru de Sala: ‘Si vols independència i ets de dretes, dissimula que ets de dretes’


El paisatge és un dels àmbits més determinants de les societats contemporànies, perquè ens hi va el futur en gestionar-lo, avui més que mai. Són molts els desafiaments mundials i les incerteses socials, i bona part són relacionades la gestió del paisatge: el canvi climàtic o crisi climàtica, el bé comú enfront l’especulació urbanística, el desafiament del turisme sostenible, la preservació dels valors de la vida rural i l’agricultura de petita escala, la sobirania alimentària, o fins i tot el nou món dels paisatges virtuals. Parlem amb Pere Sala, director de l’Observatori del Paisatge de Catalunya, de la manera com aquest organisme afronta qüestions com ara la devastació i la despoblació de les zones agràries, el paper que hauria de tenir la futura llei dels espais agraris, el turisme o bé els sistemes de gestió del paisatge. Aquesta entrevista s’ha elaborat amb col·laboració amb LaConca5.1. —Quines són actualment les grans qüestions a debat en termes de paisatge? —N’hi ha uns quants… Per exemple, la contribució del paisatge al benestar, la igualtat, i la qualitat de vida; el seu creixent paper dual com a indicador i alhora com a resposta del canvi climàtic en una situació d’emergència; les dialèctiques local-global, rural-urbana, autenticitat versus artificialització, o transformació versus destrucció; la qüestió de les identitats en un context de globalització i d’hipermobilitat; la creació de nous paisatges referencials; la relació entre el paisatge i el nou turisme; el bé comú; els límits de la ciutat; la democràcia participativa; els paisatges virtuals, etc., etc. En un moment de desafiaments globals i incerteses socials, el paisatge ens ajuda cada vegada més a definir els principis de les societats contemporànies. —I quant a aquestes qüestions, quines prioritats us heu marcat en la nova etapa de l’Observatori, que encapçaleu? —Totes són implícites d’una manera o altra en la tasca del dia a dia que fem a l’Observatori, siguin estudis, publicacions, cursos o jornades. Per exemple, aquests debats són molt presents mentre elaborem el nou Catàleg de paisatge del Penedès. El novembre organitzarem a Girona la segona edició de la biennal sobre paisatge i imatge, i aquesta vegada la dedicarem als paisatges virtuals, que són ambients en què els nostres joves són cada vegada més presents. Hem de deixar de veure aquestes noves realitats com espais aïllats i explorar-ne l’enorme potencial com a eines de creació, mediació i acció territorial, o el seu paper en l’educació dels futurs professionals del paisatge. En alguns països, com Holanda, la virtualitat o la gamificació són utilitzats pels governants per a construir futurs possibles. També volem preguntar-nos què pot oferir-los el paisatge. En catorze anys hem fet molta feina i molt diversa, de bracet amb molts actors i moltes persones del territori, i amb la complicitat d’un munt d’administracions, i volem seguir fent-ho. Ara és el moment idoni per a proposar-se unes polítiques de paisatge més orientades a l’acció, més transversals i interdepartamentals, que reforcin la concertació i la cooperació público-privada, i que impulsin les mesures de sensibilització, educació i formació necessàries. —El moment no és fàcil: superada la crisi econòmica, ha tornat la fúria depredadora de les constructores. Sembla que no s’hagi après res, que la crisi només hagi estat un parèntesi, que només hagi alentit la indústria del totxo, però que no hagi assentat nous valors de paisatge. Noves promocions urbanístiques amenacen tot el territori, siguin de gran abast, com les accions a la Costa Brava, o d’abast més reduït, però també perjudicials per al territori i qui hi viu, com el nou abocador de Riba-Roja. De nord a sud. Quines polítiques caldria impulsar per a frenar aquests interessos econòmics tan poderosos? —L’administració hauria d’afinar els filtres i regulacions de què ja disposa a l’hora de fer compatibles els interessos legítims de tots els sectors, però prioritzant sempre el bé comú. Es reclama que principis com la qualitat, l’excel·lència, la negociació, la concertació, la cooperació, l’equitat, la cohesió i la solidaritat s’apliquin a tots els ordres de la vida social. En l’urbanisme, com em demaneu, afortunadament van guanyant més pes que mai les polítiques de rehabilitació, les de renovació, les de renaturalització de teixits urbans, o les de creació de nous paisatges de qualitat. Sense anar més lluny, el projecte de desurbanització de la Pletera, a l’Estartit, al municipi de Torroella de Montgrí, i la restauració posterior de la maresma, que han ajudat a regenerar, revitalitzar i ordenar aquest tram de la costa gironina, n’és un exemple excel·lent, i ja ve gent de mig Europa a conèixer-lo. Amb això no entengueu que desurbanitzar sigui l’únic camí, no tindria cap sentit en un país plenament immers en un món urbà, però sí que vull posar en relleu que una cosa que anys enrere hagués pogut semblar impensable o inviable, avui ens adonem de les seves oportunitats territorials, econòmiques i socials. —Parlem a diferents escales: polítiques del govern de la Generalitat, però també polítiques locals. —Sí, és així, i us en posaré un altre exemple: la crisi econòmica d’aquesta última dècada ens ha deixat paisatges de nous barris residencials o polígons industrials inacabats a molts municipis. Són llocs perfectament parcel·lats, amb carrers, clavegueram, enllumenat, i fins i tot bancs per a seure-hi, però en els quals no s’asseu ningú, perquè no hi viu ningú. Només al Penedès, el Catàleg de paisatge que fem n’ha identificat i cartografiat més de setanta. Quin futur tenen? No ho sabem, i necessitarem molta imaginació i una bona pila d’anys per a donar-los un nou significat. Sí que sabem que ja formen part del nostre paisatge urbà i rural quotidià i del nostre imaginari col·lectiu. Afortunadament, notem com el món local n’és cada vegada més conscient. Després de dècades en les quals l’ocupació del territori era sinònim de construcció i riquesa econòmica i es creixia sense criteri ni ordre, aquests darrers anys, i a poc a poc, es va donant un canvi cultural que s’estima més nous models de desenvolupament basats en la defensa i promoció del paisatge. Perquè el paisatge és vist cada vegada més com un motor de desenvolupament, un atractiu local, i una via per incrementar el nivell d’autoestima, la identitat i la qualitat de vida dels ciutadans. Acaba de signar-se la Carta del Paisatge del Garraf, per exemple, la setena de Catalunya, i va de camí la de la Conca de Barberà. Tot això fa créixer el nombre d’iniciatives locals que ja formen part de la nova Xarxa Territoris pel Paisatge. Per a aquest mes de juny, en paral·lel, hem preparat amb la Diputació de Tarragona, un curs de paisatge de cinc dies per l’administració local de tot Catalunya. Donar suport a aquests processos o impulsar la formació dels quadres locals és fonamental per a continuar canviant determinades mentalitats i maneres de fer. —Què ha de fer un organisme com l’Observatori del Paisatge, que és consultiu i no vinculant? —Quan es va crear l’Observatori, l’any 2005, la Llei del paisatge li va atorgar poca capacitat decisòria, però sí una important capacitat de generació de coneixement i de creació de sinergies, complicitats i interdependències, des de la proximitat i l’experiència quotidiana. I aquests actius són els que ens permeten de donar suport a l’administració (a totes les escales); generar coneixement i metodologies des de la interdisciplinarietat; ser un punt de trobada entre amplis sectors de la societat (acadèmic, polític, professional, social, cultural, econòmic); fomentar la creació d’espais de diàleg i cooperació entre el govern i la societat civil i entre l’esfera pública i la privada; actuar com un viver de projectes innovadors; detectar i promoure el debat sobre temes emergents (vet aquí, per tant, un centre que busca influir en la definició i el disseny de les tendències de futur); incloure prioritats paisatgístiques en l’agenda política; ser una antena catalana al món i una antena del món a Catalunya; i promoure la formació, educació i la sensibilització. No sempre una llei de paisatge impulsa un organisme específic que tingui la tasca de col·laborar amb l’administració en la implementació de les polítiques de paisatge, i aquesta és una singularitat que s’ha demostrat operativa i és alhora molt valorada en el context internacional. —En contrast amb la represa urbanística desfermada, de mica en mica, ja ho heu dit, la consciència ciutadana sobre la importància del paisatge per a la qualitat de vida de la gent creix i la idea de paisatge com a bé comú va calant. —Ho notem cada vegada més. El debat d’aquests darrers vint anys sobre el canvi climàtic, la problemàtica ambiental, la sostenibilitat, l’escassetat de recursos naturals, o l’empobriment dels nostres paisatges, lentament fan veure a la població que les coses s’han de fer d’una altra manera, promovent el reús (reciclatge, reutilització) també de territori (rehabilitació, renovació i renaturalització de teixits urbans). Ara, malgrat que aquest mes de juny compleixen catorze anys de l’aprovació de la Llei del paisatge per part del Parlament de Catalunya, el paisatge ‘tot just’ comença a penetrar al debat ciutadà i polític i, per tant, la tasca de sensibilització i conscienciació que ens manca és ingent. Cal recordar que, quan parlem de paisatge, no solament ens referim al paper capital en l’ordenació del territori, sinó que parlem també de patrimoni, cultura, identitat territorial, a totes les escales i, com dieu, de bé comú. Per això abans deia que una política de paisatge ha de ser transversal i interdepartamental, la qual cosa no és gens fàcil d’implementar. —Un terme important que els especialistes en paisatge treballeu actualment és la idea del ‘paisatge ordinari’. Dignificar aquells paisatges que no són excepcionals i que per això no són protegits, que són la majoria del territori. —L’any 2016 hi vam dedicar un seminari, que vam titular ‘Paisatges ordinaris, patrimoni i societat civil’. No fa falta tenir un pont del segle XV, ni que sigui catalogat com a BCIN o BCIL perquè un paisatge sigui interessant, o no hagi de formar part de la gestió quotidiana del territori, i també de la urbanística. Són paisatges amb pocs (o cap) valor patrimonial, però sí social, i per això tenen processos de patrimonialització accelerats, en què la societat adquireix un paper cada cop més rellevant a l’hora d’atorgar-los el valor de patrimoni. Al moment de donar valor, prevalen la memòria personal, les experiències viscudes, o la vinculació de les generacions passades. En aquests paisatges, el desafiament no és tant la protecció, sinó la gestió i ordenació, a partir del reconeixement, la posada en valor i l’activació dels valors. Aquests processos de patrimonialització sovint assagen noves formes de democràcia participativa, de pedagogia activa i, alhora, contribueixen a incrementar la consciència ciutadana, la qual cosa em sembla molt interessant. —En aquest moment difícil també hauríem de parlar de la devastació de les zones agràries. El camp és el primer espai que se sacrifica i sempre en favor del totxo. En canvi, els Catàlegs de Paisatge que l’Observatori ha definit no deixen d’advertir la necessitat de preservar i potenciar els espais agraris i els elements que els caracteritzen. I, tanmateix, encara avui són els més vulnerables. Més que els boscs. —Efectivament, els paisatges agrícoles catalans tenen un valor elevat, de l’òptica productiva, històrica, estètica i simbòlica. També tenen una gran importància ecològica per la funció de connectors que exerceixen entre els espais naturals. Hauríem d’optar per uns paisatges agrícoles que proveeixin de productes de qualitat, valor afegit, i amb rostre humà, i que promoguin la sobirania alimentària. També són estratègics els espais agrícoles del voltant de les ciutats, i ajuden a generar identitat. Sense perdre de vista que la seva finalitat principal és econòmica. És a dir, aconseguir rendibilitat de les produccions, aquests espais haurien d’esdevenir els principals conductors i reestructuradors de les perifèries del futur, i donar resposta a uns consumidors cada vegada més preocupats per la qualitat i la seguretat alimentàries, la qual cosa en pot incrementar la viabilitat. El Parc Agrari del Baix Llobregat, el Parc Rural de Gallecs al Vallès Oriental, el Parc Rural de la Torre Negra a Sant Cugat del Vallès o el Regadiu de Manresa, i tants d’altres, en són alguns referents. Com dieu, no es pot perdre de vista que avui a les perifèries hi ha en joc el sòl fèrtil de les planes, molt més que el forestal, que al conjunt de Catalunya guanya terreny anualment. —Tenim unes polítiques febles de protecció dels espais agraris. Com podrà ajudar la nova llei dels espais agraris que es tramita al parlament i que depèn del DARP? —El sòl agrari és un sòl de valor extraordinari, no solament perquè és un recurs escàs, sinó perquè aplega i en concentra molts més de caràcter estètic, històric, patrimonial –en definitiva, paisatgístic. A França, sense anar més lluny, és un sòl molt protegit, fins al punt que no és gens fàcil de canviar-ne la qualificació, per exemple per esdevenir urbanitzable. Vull pensar que la nova llei anirà per aquí. De fet, el sector, a casa nostra, és conscient d’aquest valor transversal i integral del sòl agrari, com ho demostren iniciatives com el Fòrum Verge Extra que es tira endavant al Segrià, les Garrigues i l’Urgell i que procura que el paisatge i el patrimoni contribueixin al posicionament de l’oli d’oliva verge extra al mercat i esdevinguin, per tant, factors clau en la cadena de valor. I, com aquesta, en podríem posar moltes més iniciatives com a bons exemples, bones pràctiques en aquesta línia. —La despoblació del camp no té aturador, tot i la nova onada de neoruralisme. S’han assajat i s’assagen accions com ara la creació de bancs de terra o l’obertura de nous mòduls de formació agrària, com ara el que s’obrirà el curs vinent a Malgrat de Mar, per donar formació a nous treballadors del camp de la Conca de la Tordera. Però què proposa l’Observatori del Paisatge? —Efectivament, el declivi de l’agricultura i la ramaderia i la despoblació del camp fa que alguns paisatges que fins fa poques dècades (fins i tot anys) eren vius i dinàmics, s’abandonin. M’hi he referit abans: a Catalunya i a més regions del sud d’Europa aquests territoris es van emboscant, amb el resultat que en trenta anys hem passat d’una superfície forestal que no arribava al 40% del territori català a una que ocupa més d’un 61%, més elevada que la de Suïssa o la del Canadà. Que el bosc avanci d’aquesta manera no solament té conseqüències en l’increment d’incendis forestals o en la disminució de la biodiversitat, sinó també en la desaparició d’un patrimoni cultural ben ric, com ara el de la pedra seca, o la pèrdua dels patrons visuals configurats pel mosaic agro-forestal. No hi veiem una solució única, cal combinar-ne moltes d’estructurals alhora. Algunes de concretes són les que heu mencionat, i aquí també hi podríem afegir experiències recents com el Fòrum Agrari del Priorat, o l’Escola de Pastors al Pallars, que enguany compleix deu anys. Però en general cal millorar les condicions de vida al camp, cuidar els assentaments i els pobladors de les àrees més marginals i amb més perill de despoblament, potenciar i afavorir els nouvinguts, sobretot si estan disposats a treballar la terra, valorar encara més aquests paisatges i no solament per a la promoció turística sinó pels serveis ecosistèmics que presten, o impulsar les activitats mantenidores del nostre típic mosaic agro-forestal. —Perquè, d’una altra banda, cada dia hi ha més persones que demanem una alimentació més saludable, basada en l’agricultura ecològica i de proximitat. De mercat n’hi ha. —És cert. I no solament n’ha pujat el consum, sinó també el nombre de pagesos, les hectàrees dedicades a l’agricultura ecològica, i la importància dels circuits curts de comercialització. Aquests últims vint-i-cinc anys, per exemple, la superfície dedicada a l’agricultura ecològica a casa nostra ha passat de 5.000 hectàrees a 210.000. I això té també una empremta molt positiva en el paisatge. Com més ens acostem a un paisatge agrícola de producció ecològica, més ens adonem que guarda més diversitat vegetal i animal i una manera d’entendre la pagesia més respectuosa amb la conservació dels recursos naturals i els valors del territori. —Fa pocs dies s’ha anunciat la tramitació al parlament de la llei per a la creació de l’Agència del Patrimoni Natural i la Biodiversitat. Què implicarà? L’Observatori en formarà part? —Era una reivindicació històrica d’entitats i organismes vinculats a la conservació de la natura a Catalunya que celebrem que finalment arribi a bon port. Feia temps que ho demanaven, perquè aquestes últimes dècades hi ha hagut una pèrdua contínua de biodiversitat al país que, entre més, és originada per la fragmentació de molts paisatges naturals. L’Observatori no en forma part perquè la nostra concepció del paisatge és més en el seu sentit ampli, resultat d’una construcció de la mateixa societat, amb una enorme càrrega cultural i simbòlica. Altrament, la nostra tasca va més enllà de les estratègies conservacionistes i promou sobretot la gestió, l’ordenació, i la intervenció i creació de nous paisatges, bo i assumint la inevitable transformació del paisatge, sempre que es faci amb un profit social i col·lectiu. Vist això, és obvi que amb la nova Agència perseguim objectius complementaris i per això ens haurem de coordinar. —L’Observatori del Paisatge com afronta el turisme? —Aquest és un dels grans temes de debat dels paisatges contemporanis, tal com deia al principi. Hem de tenir molt present que el paisatge és un recurs de primer ordre per al turisme, és un dels seus principals atractius, i això és molt important en un país turístic com el nostre, on el turisme tindrà una incidència cada vegada més gran. De la mateixa manera que el paisatge canvia, també canvien les maneres de fer turisme: cada vegada veurem turistes a més llocs, i d’orígens culturals més diversos. I per això ni hem de veure’l com l’enemic del paisatge ni tampoc hem de caure en el pessebrisme, pensant-nos que aquests són els paisatges desitjats pel turisme. Per mi, de l’òptica del paisatge, hem d’estar amatents a aquestes quatre qüestions: el turista busca paisatges originals i ben cuidats i evita els degradats o sense personalitat; la creació dels nous paisatges turístics requereix comprendre el lloc prèviament i molta sensibilitat; la relació que estableixen els turistes amb els valors del lloc, de conèixer-lo fins a promocionar-lo; i la qüestió del límit de visitants d’un territori concret, on la percepció dels residents serà cada vegada més cabdal, a més a més de les característiques del mateix paisatge. En aquest sentit, hem començat a col·laborar amb la Direcció General de Turisme per definir conjuntament productes turístics innovadors i d’excel·lència a partir dels valors dels paisatges de Catalunya, partint de models turístics menys invasius i més respectuosos amb el territori. El primer projecte que fem relaciona l’experiència del viatge i els paisatges per on travessen les carreteres amb alguns dels valors amb els quals les podem connectar (tranquil·litat, contemplació, descoberta, coneixement, sensibilitat, civisme, etc.). Dit d’una altra manera: de quina manera pot contribuir una carretera al coneixement i la promoció dels valors paisatgístics del país mentre generem experiències d’oci que repercuteixin positivament en el desenvolupament del territori per on passa? Espero que tinguem els primers resultats els mesos vinents. —Quins són els desafiaments que tenim com a societat amb relació a la gestió del paisatge? A la candidatura del paisatge del Priorat a la UNESCO sembla que li costa la creació d’un bon sistema de gestió, sòlid. —La societat prioratina va construint de fa una pila d’anys i amb molt d’esforç un model de gestió del seu territori que situa el paisatge de mosaic agrícola mediterrani i el seu patrimoni en el centre del seu desenvolupament i en el motor del seu futur. És un treball valuós de baix cap a dalt, primer de reconeixement i de redescoberta dels valors del paisatge, i després de pensar i projectar col·lectivament com gestionar-lo. El resultat n’és un sistema de gestió ambiciós, pioner, referent, ja que no hi ha molts territoris en el món que hagin seguit passos semblants (i que, a més, aspira a ser reconegut per la UNESCO). També és un magnífic exemple que allà on no arriben les institucions més tradicionals i consolidades hi arriben les entitats i les persones. Hem d’obrir els ulls a aquestes noves formes de governança del territori, perquè seran cada vegada més necessàries, i marquen un camí de futur.

Summary: Pere Sala: ‘Ara és el moment idoni per a fer unes polítiques de paisatge més orientades a l’acció, més transversals i interdepartamentals’


El president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart, ha enviat als socis de l’entitat una nova carta en què emmarca el moment polític i es prepara per a una sentència possiblement condemnatòria a la tardor. Cuixart demana unitat per a respondre a la decisió judicial i avisa que ‘qualsevol debat que no passi per avançar en la resolució del conflicte és del tot estèril i superficial’. ‘Tinguem present que la repressió busca dividir els qui lluiten i que tots hem de fer un esforç, tant individual com col·lectiu, per mantenir una actitud de respecte i empatia dels uns amb els altres.’ Per a Cuixart, ‘només s’avançarà si es fa junts i no es deixa ningú pel camí’. En aquesta línia, el president d’Òmnium demana de continuar ‘mostrant que som un país de grans consensos’. ‘L’estat pretén que ens desmobilitzem i caiguem en la frustració’, adverteix. A la carta, a més, obre la porta a la possibilitat que la sentència del Suprem els obligui a complir la condemna en alguna presó de Madrid o qualsevol altre punt de fora de Catalunya. ‘Diuen que potser haurem de tornar a Madrid després de l’estiu. Estic convençut que això no condicionaria en cap cas la reacció a la sentència, sinó que seria un altaveu més per a visualitzar el greu retrocés democràtic que vivim. Perquè continuarem defensant els postulats polítics que ens han portat fins aquí. Sense rancor ni renúncies de cap mena’, escriu Cuixart, convençut de les seves paraules. Però el president d’Òmnium també convida a gaudir de les petites victòries que assegura que hi va havent en el camí legal derivat de la tardor del 2017. ‘L’Audiència de Barcelona ha descartat d’imputar els votants de l’1-O, resolent que l’acció dels ciutadans està emmarcada “en un moviment de desobediència civil no violenta que busca impactar en l’opinió pública”. Aquesta resolució és una victòria gens menor del moviment, perquè les magistrades han dit ben clar allò que el Tribunal Suprem es nega a acceptar’, diu Cuixart, satisfet, que acaba la carta recomanant de ‘redescobrir Gandhi’ i el seu ‘vessant més activista’. ‘Amb tot el que vivim a casa nostra i al món sencer, el seu mestratge esdevé encara més referencial. Sobretot, no oblidem que la resistència social i la lluita no violenta demanen de tanta determinació com capacitat organitzativa’, conclou.

Summary: Carta de Jordi Cuixart: ‘Un debat que no passi per la resolució del conflicte és estèril’


Un elector independentista pot votar el PSC el 28-A? I si creu que és la manera més directa d’impedir que el PP i Cs governin amb el suport de Vox, com a Andalusia, i implantin un 155 més bel·ligerant que l’anterior? El PSC s’ha decidit a disputar la victòria electoral a Catalunya que les enquestes donen a ERC. Els socialistes catalans comparteixen bosses de vot fronterer amb Cs, els comuns i els independentistes i intentaran atraure’ls a tots alhora. A la seu nacional del carrer Pallars sostenen que una part de l’electorat sobiranista no ha entès la negativa d’ERC i el PDECat a facilitar la tramitació del pressupost del PSOE i que, en canvi, pot valorar positivament l’intent de Pedro Sánchez d’abordar políticament el conflicte, encara que fos el fracàs de la negociació amb el govern català la cosa va fer que es decidís a convocar eleccions en el moment que li semblava políticament més favorable. Les pròximes eleccions espanyoles condicionaran el futur del conflicte polític català després del 27-O i el final abrupte de la legislatura. Poden activar el votant independentista que considerava secundaris aquests comicis. Caldrà veure si l’activa fins al punt de fer que antics votants de CDC i ERC optin ara per la papereta socialista, que defensa la ministra Meritxell Batet com a cap de cartell catalana i número u per Barcelona. Batet apel·larà al vot útil a Sánchez, però l’amenaça d’un govern de dretes condicionat per la ultradreta no els farà recuperar un eslògan de l’estil del ‘si tu no hi vas, ells tornen’ del 2008, quan el PSC va aconseguir amb Carme Chacón els millors resultats de la seva història, amb 25 diputats. El secretari d’organització del PSC, Salvador Illa, explica a VilaWeb que preveuen de fer una campanya en positiu, abanderant un projecte d’Espanya inclusiva que vol reformar-se després dels fets recents a Catalunya. S’identifiquen molt amb el lema de la precampanya del PSOE, ‘L’Espanya que vols’, perquè ‘apel·la a una opció de futur’, propositiva i amb Catalunya integrada en ‘una Espanya diferent’. Illa defensa que la presidència de Sánchez ha portat la ‘distensió’ a Catalunya i ha obert vies de diàleg ‘sense por de res’ en el marc de la legalitat espanyola. La pregunta que es farà l’electorat, sosté, és qui ha de governar Espanya els pròxims anys. I d’aquí el possible èxit d’un vot útil a Sánchez atesa l’amenaça de la dreta en una campanya en què el conflicte català tornarà a ser protagonista. També insistiran en el projecte social de Sánchez, després del tast dels seus vuit mesos a la Moncloa, amb mesures com l’increment del salari mínim, la revalorització de les pensions o la recent ampliació del permís de paternitat. A més, la pesca de vell vot de Cs i els comuns pot ser ara més fàcil per a Batet que no pas en les darreres eleccions. Albert Rivera ja ha aclarit que no pensa pactar amb el PSOE, en un intent d’esdevenir la primera força del triumvirat de la plaça madrilenya de Colón. I això fa que Rivera i Arrimadas puguin perdre antics votants que poden haver descobert la vertadera cara de Cs, que no és cap altra, segons Illa, que ‘una versió suau de Vox’. És amb el vot de l’ultradreta que Cs ha aconseguit la presidència del parlament d’Andalusia. I això, els ho poden recordar durant la campanya, il·lustrant-ho amb la imatge de Colón. Si els desitjos del PSC es complissin hauria tornat el clàssic vot dual, el que durant dècades va optar sobretot per CiU a les eleccions catalanes i els socialistes a les espanyoles. Els comuns van reunir una part de vot útil independentista en les eleccions de juny del 2016 i desembre del 2015. Era el retorn a una lògica que s’havia trencat el 2011, amb la primera victòria de CiU a unes espanyoles, que va trencar l’hegemonia històrica dels socialistes catalans. Aquesta vegada el PSC aspira a recuperar la vella posició. La crisi de Podem, amb un Pablo Iglesias amb expectatives rebaixades, pot facilitar que els socialistes catalans siguin ara receptors del vot dual. Els indults, desats L’impacte que pugui tenir el judici contra els dirigents del procés no portarà el PSC a recuperar la proposta de l’indult que Miquel Iceta va deixar anar durant la campanya del 21-D i que va ser desautoritzada pel PSOE. El PP i Cs han convertit els suposats indults en un argument de càrrega contra Sánchez, a qui han acusat de negociar-los amb els independentistes a canvi del seu suport. ‘Continuarem dient que és el torn de la justícia’, argumenta Illa, apel·lant al respecte vers els poders de l’estat espanyol i de tots els actors que intervenen en la vista oral del Tribunal Suprem. ‘Veiem un judici garantista, amb cura i transparència’, al·lega. El darrer baròmetre del CIS indica que el PSC no seria tan lluny del propòsit de guanyar les eleccions a Catalunya. D’acord amb els resultats del febrer, podria aconseguir-ho amb el 25,6% dels vots, a força distància d’ERC (15,5%) i els comuns (11%). L’anterior baròmetre li pronosticava el segon lloc, amb el 18,3%, i preveia la victòria per a ERC, amb el 21,8%, sempre a una notable distància dels comuns (13,3%), que són els qui es van imposar en les eleccions del juny del 2016. Aleshores el PSC va ser quarta força en escons, per darrere també d’ERC i CDC. Les lògiques de vot són tan complexes com la conjuntura en què arriben les eleccions espanyoles. Sánchez va convocar-les amb el convenciment que el 28-A li seria favorable, menys d’un mes abans de les eleccions municipals, europees i autonòmiques del 26-M. El resultat del 28-A sacsejarà tot el panorama polític, a curt i a mitjà termini. Les eleccions del maig es contagiaran pels resultats de l’abril, que també afegiran més elements perquè JxCat i ERC determinin si avancen o no les catalanes, sempre pendents del tsunami que pot generar la sentència. En qualsevol cas, el PSC té una recepta pròpia per a les municipals i les europees. Als municipis, preveuen d’erigir-se com a garantia d’estabilitat als governs locals, de respecte a la diversitat ideològica i d’aposta per les polítiques socials, suplint el dèficit de la Generalitat amb les escoles bressol o les beques menjador, per exemple. Segons Illa, a les europees es lliurarà una batalla contra les ‘onades populistes de solucions màgiques per a problemes complexos’ i ho confrontaran amb un projecte de construcció europea basat en la defensa de la llibertat, els sistemes democràtics sòlids, l’economia de mercat i l’estat del benestar. Però abans el 28-A serà decisiu. Poden refer tot el tauler polític.

Summary: De com un independentista podria votar el PSC el 28-A


L’empresa electrònica Ericsson ha renunciat a ser present al Mobile World Congress d’enguany pel coronavirus. En un comunicat, la companyia sueca assegura que la prioritat és la salut i seguretat dels seus treballadors i clients, i que davant el risc de contagi vol preservar-les i seguir les recomanacions de l’OMS. Ericsson diu que aprecia la feina de l’organització del Mobile per a controlar els riscs: ‘Tot i això, com un dels majors expositors, Ericsson té milers de visitants al seu saló cada dia i, fins i tot si el risc és baix, l’empresa no pot garantir la salut i la seguretat dels seus empleats i visitants’. El president i conseller delegat de l’empresa, Börje Ekholm, ha declarat: ‘Aquesta no és una decisió que hem pres a la lleugera. Teníem ganes de mostrar les nostres últimes novetats a MWC a Barcelona. És molt lamentable, però creiem fermament que la decisió empresarial més responsable és retirar la nostra participació a l’esdeveniment d’enguany’. Ericsson és la tercera empresa que renuncia a ser present al Mobile, després que LG i Asus hagin anunciat que cancel·laven la seva participació al congrés. La direcció del Mobile sosté que l’impacte del coronavirus serà ‘mínim’ i confia que el certamen es farà amb normalitat.

Summary: Ericsson també renuncia al Mobile pel coronavirus


El PNB ha cedit un senador a Junts per Catalunya perquè mantingui grup parlamentari al senat espanyol. D’aquesta manera, el jelztale Luke Uribe-Etxebarria ha passat a formar part del grup del partit català. JxCat compta en l’actualitat amb només quatre representants al senat espanyol, quan el mínim exigit per tenir grup propi és de sis. Els catalans han reeditat el seu acord amb Coalició Canària, amb el qual suma un altre escó, però en necessitava un altre més. Per això, el PNB ha designat al guipuscoà Luke Uribe-Etxebarria perquè s’incorpori al grup de Junts per Catalunya-Coalició Canària. Els jeltzales han explicat que JxCat és ‘un partit que té, no només una gran implantació a Catalunya, sinó que defensa una ideologia representativa de la seva nació, per la qual cosa la seva veu ha de ser escoltada a les Corts Generals, i més encara a la cambra de representació territorial’. Aquesta decisió del PNB s’emmarca en la col·laboració que tots dos partits han mantingut històricament i que va ser ratificada el passat mes d’abril, amb la signatura d’un acord entre els seus dirigents, Andoni Ortuzar i David Bonvehí, quan la formació catalana va decidir presentar-se en les eleccions al Parlament Europeu en una candidatura exclusivament catalanista per donar visibilitat a la situació de Catalunya. L’acord, que va ser materialitzat a la seu de Sabin Etxea de Bilbao, inclou l’adopció d’estratègies compatibles que puguin resultar útils a totes dues formacions per a ‘la consecució dels objectius polítics nacionals i sectorials que comparteixen’. Realitat política de Catalunya El portaveu del PNB al senat espanyol, Jokin Bildarratz, ha afirmat que ‘el senat ha de fer oblidar la negra pàgina de la seva història en la qual va aplicar a Catalunya, sense justificació i de manera desproporcionada, les mesures recollides en l’article 155 de la constitució’. ‘Per fer-ho, és imprescindible dotar de les eines necessàries una de les sensibilitats més representatives de la realitat política catalana’, ha apuntat. El senador jeltzale ha reclamat, una vegada més, ‘la millora de la qualitat democràtica de les Institucions i la necessitat del diàleg democràtic com a única via de resolució dels problemes polítics’. Per la seva banda, Uribe-Etxebarria ha assegurat que, per a ell, ‘és un plaer i un honor ajudar un partit que té un gran pes polític’ i amb el qual comparteixen ‘històricament moltes coses’. ‘Demostra el compromís real del PNB amb ells’, ha conclòs.

Summary: El PNB cedeix un senador a JxCat perquè mantingui el grup parlamentari


Islàndia ha esdevingut aquests últims anys un país d’on salten notícies polítiques, econòmiques i socials podríem dir-ne sorprenents. L’última és que, des de l’1 de desembre, més de tres mil islandesos (un 1% de la població) s’han convertit al culte zuista… una religió basada en els texts de la civilització sumèria de fa més de quatre mil anys. La conversió en massa l’ha fet esdevenir la religió amb un creixement més ràpid a Islàndia, i ja ha superat el nombre de fidels musulmans al país. El fenomen zuista a Islàndia té ben poc a veure amb un interès sobtat per l’antiga religió sumèria. Més aviat forma part d’una campanya de protesta contra el finançament de les religions per part de l’estat. A Islàndia, tothom ha de pagar un impost religiós, que es distribueix després entre la quarantena de cultes reconeguts oficialment a raó de 73 euros per habitant. I els qui declaren que no tenen cap religió, també paguen la taxa: el govern, en aquest cas, la destina a l’Església d’Islàndia, la majoritària del país. En contra d’aquest sistema, un grup de militants del Partit Pirata islandès ha decidit d’afiliar-se al culte zuista, quasi sense seguidors a l’illa tot i que és inclòs en el registre de religions estatal. D’aquesta manera rebran els diners de l’impost corresponents als seus ‘fidels’, per redistribuir-se’ls de manera equitativa posteriorment.

Summary: Conversió en massa d’islandesos a una antiga religió sumèria


Els límits del territori de Catalunya Nord actual només tenen un sentit: són els límits de la República francesa. El territori que avui coneixem com a Catalunya Nord és un territori delimitat de manera artificial basant-se, només, en els límits dels estats i no pas d’acord amb els límits tradicionals de la regió ni cap altre criteri semblant. Sobre el mapa es pot veure, en color carabassa i delimitat per la línia blava de punts, el límit actual del departament dels Pirineus Orientals, és a dir, de Catalunya Nord. Però és ben senzill d’observar com aquests límits tenen poc a veure amb els límits tradicionals del nord. La línia vermella gruixuda pinta els límits tradicionals del Rosselló i de la Cerdanya, integrats en la Corona de Mallorca. Aquests límits van més enllà de la Catalunya Nord actual, ja que incorporaven també la Baixa Cerdanya, la Vall de Ribes i el Baridà occidental, avui part de l’Alt Urgell. I, en canvi, no incorporaven la Fenolleda, territori de parla occitana incorporat avui al departament dels Pirineus Occidentals. L’origen de tot plegat és el 7 de novembre de 1659, quan els reis d’Espanya i França van acordar que una part de Catalunya seria cedida a França, sense consultar les Corts catalanes, com era obligatori en l’època, i van amagar aquest pacte durant uns anys. Les comarques del Rosselló, el Vallespir, el Conflent, el Capcir i la Cerdanya van ser incorporades a l’estat francès, però amb matisos. Així, la Cerdanya va ser dividida en dues parts, una de les quals, inclosa l’enclavament de Llívia, va quedar sota jurisdicció espanyola. El debat per la delimitació de la Cerdanya va causar fortes discussions entre els comissionats espanyols i francesos. Els francesos arribaren a acceptar de deixar Bellver a la part sota jurisdicció espanyola i, fins i tot, Puigcerdà, mentre es garantiren l’annexió de trenta-tres pobles cerdans. Llívia se salvà de formar-ne part, al·legant Miquel de Salbà i de Vallgornera, comissionat del rei espanyol, que el tractat dels Pirineus parlava de l’annexió dels ‘pobles’ cerdans i que Llívia tenia la condició de ‘vila’, de manera que no podia formar part de la zona francesa. El posterior tractat de Llívia va ratificar aquest peculiar acord. De l’acord van quedar exclosos també la Vall de Ribes i el Baridà, que sempre havien format part de la Cerdanya històrica i que ara, només per aquesta raó, formen part del Principat i no de Catalunya Nord. Durant molt temps, quan es feia la delimitació tradicional dels Països Catalans, Catalunya Nord quedava inclosa directament al Principat. Tot i això, cal tenir en compte que el segle XIII les Illes Balears i les Pitiüses, els comtats del Rosselló i la Cerdanya, el vescomtat de Carladès i la Senyoria de Montpeller van formar un regne unit, conegut com el Regne de Mallorca o de Mallorques.

Summary: La ‘invenció’ de Catalunya Nord


Núria Pujol Moix i tot un grup de gent gran que havien anat a votar el Primer d’Octubre del 2017 al referèndum d’autodeterminació de Catalunya es van arraulir en un racó del col·legi Mas Casanovas del Guinardó quan van veure la irrupció de desenes i desenes d’agents de la policia espanyola uniformats per a requisar violentament les urnes. Allà hi va haver un ferit. Ella, i la gent que l’acompanyava, van passar molta por. I quan va arribar a casa i va veure les imatges de la violència policíaca contra els votants a molts altres col·legis, es va adonar que entre els qui rebien els cops de porra i les empentes hi havia molta gent gran. Va voler saber quants d’ells havien estat ferits, i els dies posteriors a l’1-O no va tenir manera d’obtenir-ne una dada acurada. El 19 d’octubre, es va publicar l’informe de la Generalitat, però hi havia dades que no hi apareixien. Això la va moure, com a metgessa jubilada, investigadora i professora emèrita de la Universitat Autònoma de Barcelona, a provar d’obtenir les dades detallades i rigoroses de tota la gent que va ser ferida pels agents, i quina mena de ferides van tenir. L’aplicació del 155 li va dificultar l’obtenció de dades del Departament de Salut, però finalment les ha pogudes recollir i contrastar, i les presenta en aquesta investigació científica inèdita sobre els ferits de l’1-O que ha publicat a VilaWeb. Un estudi inèdit analitza cas per cas la gravetat dels 1.066 ferits de l’1-O Aquesta recerca de Pujol Moix permet de comprovar, amb dades a la mà, el nivell d’acarnissament dels agents contra la ciutadania i la vulneració flagrant dels protocols d’actuació europeus dels cossos antiavalots. En parla en aquesta entrevista. —Us vau decidir a investigar les dades dels ferits de l’1-O arran de l’experiència que vau tenir aquell dia. —Sí, el Primer d’Octubre jo era en un col·legi en què van entrar un centenar de policies uniformats, amb casc i viseres tapant-los la cara, cosa que em va fer molta impressió. Allà van pegar una persona, i a la gent gran que hi érem ens van deixar tranquils. Però després vaig veure, en les imatges d’altres col·legis, que havien pegat molta gent gran. I potser perquè jo sóc una persona gran allò em va impactar molt. Cada dia seguia les notícies a veure si deien quanta gent gran havien agredit, però la notícia no apareixia. L’informe del Servei Català de la Salut deia, per exemple, que havien ferit tretze persones de més de 79 anys, però no deia quantes n’hi havia de més de 65 anys. I em vaig començar a moure per mirar d’aclarir més detalls sobre les edats i altres característiques dels ferits. A més, l’informe no feia una partició gaire detallada de les ferides físiques i d’altres agressions causades per l’impacte emocional de la situació. I vaig pensar com m’ho hauria de fer per aconseguir aquestes dades. El desembre del 2017, vaig aconseguir parlar amb el president del Col·legi de Metges, el doctor Jaume Padrós. Li vaig dir que volia fer aquest treball, i li va semblar molt interessant. —A més, hi va arribar a haver acusacions contra metges que van atendre ferits. —Sí, especialment posaven en dubte l’ètica dels metges. Em va dir que em contactaria el director del Servei Català de la Salut. I al cap d’uns dies, em van convocar a una reunió amb el subdirector, Josep Maria Argimon. Em va agrair que volgués fer aquest treball , em va donar una còpia de l’informe que ja havia sortit publicat i em va dir que demanés informació sobre els dubtes que tingués. Jo volia accedir a la base de dades, perquè amb criteri mèdic podria interpretar millor les diagnosis, però em van dir que allò no podia ser. Uns dies després, com que em faltaven concrecions sobre l’informe i moltes dades noves, em van posar en contacte amb una persona del departament, i ens vam anar reunint periòdicament fins al febrer del 2018. Aleshores vaig observar que allà on posava ‘policontusionats’, n’hi havia 413, i que la suma de diagnosis era igual a la suma de persones. Vaig veure que allò no podia ser, perquè hi havia persones que havien tingut més d’una ferida. Em van dir que els qui havien tingut més d’una diagnosi els havien posat en aquell apartat, i els vaig respondre que això ho havien d’aclarir, perquè si no sabíem què tenien gairebé la meitat de ferits, no era correcte publicar el treball. —Cercàveu el màxim rigor. —És clar. Si jo faig un treball científic sobre mil persones i dic que n’hi ha quatre-centes que no sé què tenen, doncs només puc parlar de sis-centes persones. Però això no ho podia fer, perquè n’hi va haver 1.066, de ferits, i era aquesta xifra que havíem de comprovar. —Però enmig de la vostra cerca va arribar el 155. —Sí, i quan vaig demanar que em donessin les dades que faltaven, vaig notar que la Generalitat m’anava donant excuses: és que tenim molta feina, això no sé si t’ho podrem donar… I va arribar l’estiu. I encara anava veient per televisió notícies que acusaven els metges d’haver inflat les diagnosis, que si les imatges dels ferits eren falses. I vaig pensar a tornar a parlar amb el meu contacte del Servei Català de la Salut, que era molt receptiu, tot i que l’havien canviat de departament. I ell, amb feina i paciència, va anar recollint del registre centralitzat totes les dades que faltaven. Fins que vam arribar al desembre del 2018. Encara tenia uns dubtes sobre alguns malalts que no sabíem si estaven repetits o no. I fins a aquest gener no m’ho van aclarir. —De tota aquesta informació recollida, què us ha impactat més? —Per exemple, la quantitat de traumatismes cranioencefàlics. Vol dir que van pegar amb molta força, o que la persona va rebre una sacseig violent. Una cosa és un cop al cap, una contusió, i una altra cosa és que el cervell hagi patit per culpa del cop. Això em va impactar molt, perquè no em pensava que n’hi hagués tants: em pensava que eren ferides al cap que sagnaven però no creia que el nombre de traumatismes afectant el cervell fos tan elevat, trenta-quatre. I una altra cosa són les ferides a la cara, que n’hi ha seixanta-cinc. Que es pegui a la cara d’una persona denota acarnissament. —I contravé els protocols d’actuació policíaca. —Sí. Vol dir que tens una persona de cara, i vas i li pegues a l’ull, al nas. Això em va impactar, i aquests detalls no sortien a l’informe inicial. També em va impactar que hi hagués molta gent amb lesions múltiples i en llocs diferents. —Hi va haver gent gran ferida, i també una menor d’edat. —Sí, una nena de 12 anys que va patir una contusió, un cop. I un altre nen va patir un desmai. I de gent gran, de persones de més de seixanta-cinc anys, n’hi ha setanta-vuit. —Hi va haver molts casos d’afectats per impacte psicològic. —Quan es parla de persones amb impacte emocional es tendeix a dir que es van posar nervioses, que van tenir ansietat… De les setanta-sis persones afectades per impacte emocional, amb afectacions psicològiques pures només n’hi ha nou. La resta tenien trastorns mixts, com l’ansietat i l’angoixa, que causen taquicàrdia, dispnea, símptomes físics. Però és que hi va haver trastorns orgànics per impacte emocional: gent amb hipertensió, arítmia, desmai… El darrer és un trastorn físic, perquè vol dir que la sang no arriba al cap, hi ha un col·lapse de la circulació, caus a terra. L’home que va patir l’infart és un exemple greu dins aquesta categoria de trastorns per impacte emocional. Per tant, no els hem de menystenir. —A part d’aquests més de mil ferits, la xifra d’afectats per les càrregues de l’1-O és molt més alta, pels símptomes d’estrès i d’angoixa que va tenir molta gent que no necessàriament era als col·legis. —Sí. I l’estrès posttraumàtic dels afectats també es pot haver presentat després. O tenir una durada llarga. I molta gent que va tenir angoixa no es va visitar, perquè va pensar que era normal. Per exemple, quan vaig veure la policia al meu col·legi, tota la gent gran que hi érem ens vam asseure en un racó. Però una dona que va veure com pegaven un noi que hi havia a la porta de la sala de votació, va venir desencaixada i plorosa, i segurament ella no es va anar a visitar, com tants altres amb trastorns psicològics que tampoc no ho van fer. Però també era una afectada. —Si fem cercles concèntrics des dels afectats directament als afectats més indirectament, hi ha milers de persones afectades aquell dia, per impacte emocional o per estrès psicològic. —Sí, familiars, coneguts i amics dels ferits, però també espectadors, gent que va veure les imatges des de casa. I una de les preguntes que em faig al final és: per què van fer tant de mal si l’objectiu era endur-se les urnes? —En què penseu que pot ajudar aquest estudi? —Considero que els reculls d’imatges, les descripcions individuals dels ferits, per exemple a les denúncies, i aquest estudi són complementaris. Aquí es dóna una visió de conjunt, amb dades quantitatives i qualitatives, de què va passar, quanta gent va ser ferida, quanta gent van atendre. I, d’aquesta manera, es pot tenir una idea global de l’abast dels efectes sobre les persones de les càrregues policials. Pot ser útil per a neutralitzar les informacions no solament esbiaixades sinó directament falses sobre els ferits de l’1-O; declaracions com les del ministre Borrell i d’Isabel Celaá. I també penso que serveix per a defensar la professionalitat i l’ètica dels metges. Com a metge, sé que quan visito un pacient i obro la seva fitxa i hi escric la informació de la visita, una vegada ‘deso’ l’escrit ja no el puc canviar. Imaginem que el malalt em diu que ha caigut i li fa mal la cama dreta, i després diu, ai no, que era l’esquerra, doncs he d’obrir una altra visita i dir que la informació d’abans era equivocada. Insinuar que els metges han falsejat les dades voldria dir que les informacions falses van ser generalitzades, perquè des del registre centralitzat les dades ja no es poden canviar. Per això hi ha informacions que no hi són, perquè la gent anava de pressa, n’hi havia que atenien allà mateix els ferits.

Summary: Núria Pujol Moix: ‘He volgut neutralitzar informacions falses de l’1-O com les de Borrell’


És ‘un punt d’encontre per a editorials que editen en català, llibreries, autors, il·lustradors i bibliotecaris.’ La més gran concentració de llibres en la llengua del país que viu la ciutat de València. És la Plaça del Llibre. Des de l’any passat, aquesta trobada cultural, que va néixer a l’empara de l’Octubre Centre de Cultura Contemporània, omple d’activitats i de novetats editorials i de clàssics tota la plaça de l’Ajuntament. Enguany, 10 llibreries, 39 editorials, més de 5.000 títols, entitats, escriptors, lectors i visitants són convocats a la cita lúdica amb la cultura des de Tots Sants fins al 5 de novembre, de dimecres a diumenge. Hi haurà, com ja és costum, presentacions de novetats (una quarantena, d’una vintena d’editorials diferents) i signatures (de Teresa Broseta a Salvador Vendrell, de Joan Canela a Pepa Guardiola, Francesc Mompó, Manel Joan i Arinyó, Anna Moner, Fani Grande i Tona Català), activitats per als estudiants (amb un miler d’escolars inscrits a les visites temàtiques i trobades amb autors). El ‘micro obert’ de l’Associació d’Escriptors en Llengua Catalana (AELC), amb la lectura pública dels texts dels autors que hi vulguin participar (el dia 4). I, és clar, el lliurament dels Premis de la Plaça, que reconeixen, amb un guardó creat expressament per l’artista Cristina Guzman Traver, ‘persones i entitats que han destacat per la seua trajectòria literària i la seua tasca de difusió del llibre i la lectura’: enguany el sopar de celebració serà el 3 de novembre, divendres, i els premis s’atorgaran al poeta Marc Granell (del qual, per cert, la Institució Alfons el Magnànim acaba d’editar la Poesia completa 1976-2016) i a la formació musical Capella de Ministrers, que celebra el trentè aniversari i que ‘s’ha dedicat a difondre mitjançant la música els gran autors i obres de la nostra literatura’: Ausiàs Marc, Ramon Llull i Joanot Martorell. Entre les novetats d’enguany, els organitzadors destaquen la participació de la Xarxa Vives d’Universitats, que hi tindrà un espai propi; de la xarxa per la inclusió social AEPN, que durà a terme accions per ‘acostar el llibre i la lectura a persones amb risc d’exclusió’; i de les Biblioteques Municipals de València, que organitzaran una biblioteca infantil que funcionarà a l’espai de la Plaça per als més menuts. Els lectors primerencs ocuparan també la festa de diumenge de matí, amb la primera ‘cavalcada per la lectura’, una cercavila al voltant de la plaça en què els participants aniran disfressats dels seus personatges literaris preferits. Abans, dijous, hi haurà hagut, coincidint amb el vint-i-cinquè aniversari de la mort de Joan Fuster, una vesprada dedicada a l’assagista, amb la presentació dels llibres col·lectius Nosaltres, els fusterians (Perifèric), Nosaltres, les fusterianes (3i4) i el recull de relats La improbable vida de Joan Fuster (3i4). Els llibres en català, que durant tants anys van romandre tan amagats, prendran, per tant, amb naturalitat i desimboltura, la plaça central de València, i tornaran a demostrar la potència, i la qualitat, i la diversitat, de la nostra producció literària. La Plaça del Llibre és organitzada per Acció Cultural del País Valencià (ACPV), l’Associació d’Editors del País Valencià (AEPV), l’Associació d’Escriptors en Llengua Catalana (AELC), el Gremi de Llibrers de València i la Fundació pel Llibre i la Lectura (FULL). I atenció, que la cosa no s’acaba aquí: a final de mes, entre el 24 i el 26 de novembre, la Plaça canvia de ciutat i s’instal·la, amb tota la força, al bell centre d’Alacant.

Summary: Durant cinc dies, la plaça de l’Ajuntament de València serà la Plaça del Llibre en Català


Una setantena de persones han dormit al gimnàs de l’escola Bisbat d’Egara de Terrassa. I moltes més hi dormiran aquesta nit. Unes quantes desenes més han passat la nit a les escoles La Roda i Lanaspa-Giralt, també a la ciutat vallesana. Tendes d’acampada al pati, racó d’intendència, arrossada per dinar, provisions per a sopar, activitats tot el dia, explicadors de contes, música, balls, bastoners, taller de castellers, pilota, taules per pintar, jocs de cucanya… Caldrà passar-hi una altra nit. Aquesta que precedirà el referèndum que obre la porta a la llibertat de Catalunya. La crida més contundent: a les cinc de la matinada tothom ha de ser al col·legi on ha de votar per impedir que sigui precintat. Bastoners que animen la vetlla dels col·legis (Autor: P.C.). Hi ha escoles amb comunitats molt organitzades i d’altres que no tant. També n’hi ha que han optat per estratègies diferents. I com que tenien les claus d’entrada assegurades, han concentrat la convocatòria aquest vespre i nit. És el cas de l’Escola Pia, a la mateixa ciutat que les anteriors, que ha estat oberta tot el dia, però sense necessitar una presència constant. Aquest vespre la cosa ja ha canviat i la convocatòria d’una missa, un sopar de germanor i un bivac per a passar-hi la nit haurà congregat desenes de persones al centre. Tot el dia ha estat una festa. I un exemple d’autoorganització. Pares, avis i veïns han fet torns, àpats, jocs, activitats i la resposta a qualsevol possible agressió en reunions improvisades. Les informacions confuses, els rumors i les falsedats també han fet acte de presència en aquestes converses. No és fàcil contenir les trampes que corren pel Whatsapp. Com tampoc tot un estat amb les seves armes no és capaç de dissoldre tot un poble en moviment. Menjar, beguda i clavells, a punt (Autor: P.C.). Les àvies del bloc de pisos del davant que ahir van baixar menjar, llet calenta i galetes per als nens que es quedaven a dormir. Aquell senyor que viu sol però que ha carregat el cotxe al supermercat perquè no faltés res als qui resistiran als col·legis. El grup de joves que s’ha dedicat a penjar cartells als carrers amb informació de l’adreça del col·legi on havien de votar els veïns. L’acordionista que ha passat el dia animant la mainada i ordenant balls divertits. La parella que s’ha ofert a desplaçar gent cap als col·legis on en faltava més. Els qui no hi podien ser però oferien sacs, coixins i tendes. L’amic que m’ha abraçat amb llàgrimes als ulls per tota la lluita que ens ha costat. Imparable. És la paraula que ara mateix ha d’adjectivar el poble català. Consignes a tota hora de resposta pacífica, però ferma. Aquell ‘vo-ta-rem’ de les manifestacions és ara una decisió i no una expressió ni una reivindicació. Les xarxes bullen. Els grups familiars, d’amics, de feina… són una eina més que treu fum. Protegir urnes, butlletes i col·legis. Any 2017. Cor de la Unió Europea. La lliçó és tremenda. Una nit al davant. Difícil. Incerta. Nerviosa. Curta. La conversa no era cap altra. Què passarà aquesta matinada. Sí, la matinada altra vegada. Quan la (in)justícia actua de matinada… Tendes al pati d’un col·legi electoral (Autor: P.C.). Arriben fotografies de l’activitat als col·legis de tot el Principat. L’emoció dels qui passen les hores tancats als col·legis explota quan n’arriba una de nova. ‘No sabem si es podrà votar a tot arreu. Esperem que sí. Però és evident que el resultat ha de ser el mateix. Perquè ara ja som independents. Ja hi som, després de tants anys.’ Als col·legis hi he vist molts desconeguts, molts joves, molts demòcrates que no volen deixar passar l’agressió, però també alguns veterans amb les seves cicatrius de tantes batalles mig perdudes, mig guanyades. I avui tornarem a dormir al ras, mirarem les estrelles, que també hi són encara.


Fonts de la fiscalia espanyola consideren segur que l’ex-conseller de Presidència Francesc Homs serà inhabilitat, però no preveuen pas que el condemnin a una pena de presó. Segons que han dit a l’ACN, previsiblement ni Homs ni la resta d’imputats pel 9-N, l’ex-president Artur Mas i les ex-conselleres Joana Ortega i Irene Rigau, no aniran a la presó, perquè la fiscalia del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ja va retirar l’acusació de malversació –l’única que pot implicar penes de presó– per a Mas, Ortega i Rigau, i aquestes fonts consideren que no hi ha arguments sòlids per a sostenir aquest càrrec de malversació per a Homs, investigat al Tribunal Suprem espanyol. En un altre àmbit, les mateixes fonts veuen dubtosa la possibilitat que la presidenta del Parlament, Carme Forcadell, sigui enjudiciada per la via penal per haver permès la votació de les conclusions de la Comissió d’Estudi del Procés Constituent. Els advertiments de la fiscalia La fiscal general de l’estat espanyol, Consuelo Madrigal, va fer un advertiment en el discurs d’obertura de l’any judicial: va prometre que empraria ‘tots els òrgans jurisdiccionals’, també els penals, per combatre el procés sobiranista de Catalunya. I ho compleix amb Mas, Ortega i Rigau, per a qui la fiscalia manté les peticions de desobediència i prevaricació al TSJC, malgrat que el juliol proppassat –en l’escrit d’acusacions– va retirar el de malversació de fons. Segons la fiscalia, el cas més clar de tots és el de Francesc Homs, investigat ara per desobediència, prevaricació i malversació. La raó és que, a diferència de Mas, Ortega i Rigau, el jutge del Tribunal Suprem disposa d’un document probatori: la carta que Homs va signar i va fer arribar a l’empresa informàtica T-Systems perquè continués la feina encomanada malgrat la prohibició del Tribunal Constitucional de fer efectiva la consulta del 9-N. Amb aquesta base, consideren segura una condemna d’inhabilitació per les acusacions de desobediència i prevaricació, i creuen que, després de la declaració d’Homs al Suprem el cas ja és gairebé enllestit. A aquesta condemna d’inhabilitació, diuen, s’hi podrien afegir posteriorment les de Mas, Ortega i Rigau. La fiscalia dubta de la via penal contra Forcadell La pretensió inicial del govern espanyol d’encausar Forcadell per la via penal suscita dubtes a la fiscalia. A l’escrit d’incident d’execució de sentència que l’advocat de l’estat espanyol va presentar davant el Constitucional, l’executiu de Rajoy va demanar als magistrats que ‘deduïssin testimoni’ a la fiscalia, és a dir, que instessin el Ministeri Fiscal espanyol a obrir la via penal contra Forcadell. Una petició que el TC podria atendre quan abordi el cas, després d’haver resolt els recursos dels governs basc i català contra la reforma de la llei orgànica del TC que li atorga la potestat d’inhabilitar, suspendre o multar els càrrecs que facin cas omís de les seves sentències i resolucions. Quan abordi el cas Forcadell, el TC tindrà l’opció d’aplicar les capacitats sancionadores que quedin vives i, complementàriament, donar satisfer la petició del govern espanyol de traspassar el cas a la fiscalia, de manera que la decisió sobre Forcadell hauria passat del govern espanyol al TC, i del TC a la fiscalia. Amb tot, fonts de la fiscalia apunten que no és pas un cas tan clar com els de Mas, Ortega, Rigau i Homs, i dubten que es pugui sostenir per la via penal. I això per dues raons: perquè la seva actuació s’inclou en el funcionament del parlament i perquè la presidenta es va curar en salut advertint als diputats de les possibles conseqüències de la votació de les conclusions de la comissió d’estudi del procés constituent.

Summary: La fiscalia considera segur que Homs serà inhabilitat, però no preveu que sigui condemnat a presó


El govern espanyol ha aprovat avui un decret llei perquè tant les persones amb la malaltia pel coronavirus 2019 com les que estiguin aïllades de forma preventiva siguin considerats incapacitats temporals per accident de treball. En aquests casos la prestació equival al 75% de la base reguladora d’ençà de l’endemà al de la baixa laboral, a càrrec de l’administració. Fins ara les persones afectades pel coronavirus estaven en un règim d’incapacitat temporal per contingències comunes. La mesura cerca de millorar la protecció dels treballadors afectats per la malaltia o per l’aïllament preventiu.

Summary: Aïllats i infectats pel coronavirus seran considerats incapacitats temporals per accident laboral per cobrar el 75%


Milers d’islandesos s’han manifestat avui davant el parlament per exigir la renúncia del primer ministre d’Islàndia, Sigmundur David Gunnlaugsson, que és un dels nombrosos implicats en el cas dels ‘papers de Panamà’. Segons aquests documents revelats ahir per mitjans de comunicació de tot el món, David Gunnlaugsson va invertir en bons de bancs en paradisos fiscals i va ocultar una societat panamenca. Després de la manifestació els partits polítics de l’oposició han anunciat un vot de confiança per a divendres, que podria significar un canvi de govern. A més una petició popular per tal que dimiteixi ha recollit ja 23.000 signatures, en un país de només 330.000 habitants. El primer ministre, malgrat les protestes, ha dit que ell no pensa dimitir i ha justificat l’operació desvetllada als ‘Papers de Panamà’ dient que és una afer de la seva dona del qual ell no en tenia coneixença. Massive gathering outside Iceland Parliament demanding resignation or Prime Minister. pic.twitter.com/zabn9O9GEC — Amir Hussain PTI (@AmirHussainPTI) 4 d’abril de 2016 Iceland parliament rn #iceland #panamagate pic.twitter.com/YOZtrq2drF — Steinn E. Sigurðar (@steinnes) April 4, 2016 BREAKING: Thousands of protesters gather outside Iceland parliament demand government resignation over PanamaPapers pic.twitter.com/PPWiJSmOtf — Raheem Rashid (@RaheemRashid) April 4, 2016

Summary: El primer ministre d’Islàndia, primera víctima dels ‘Papers de Panamà’


Ha arribat el dia clau i no hi ha hagut una resposta institucional contra la sentència per a acompanyar les mobilitzacions al carrer. Després de tres dies de protestes continuades amb dures càrregues policíaques i la vigília d’una vaga general que s’albira multitudinària, la majoria independentista ha estat incapaç de consensuar una resolució conjunta per a consagrar el dret d’autodeterminació sota l’amenaça del Tribunal Constitucional, i Quim Torra ha tirat pel dret. En una compareixença al parlament, el president de la Generalitat ha sorprès tothom defensant que s’havia de tornar a exercir l’autodeterminació al final de la legislatura. Ni els consellers ni els diputats de JxCat ni d’ERC no sabien que ho faria. I Esquerra no ha amagat el seu malestar. Després l’anunci, el president del grup parlamentari d’ERC, Sergi Sabrià, se n’ha desmarcat sense ambigüitats. ‘No és el moment de posar dates’, ha dit a Torra. Amb més discreció, el grup parlamentari de JxCat s’ha reunit després del ple i ha decidit que, si bé feia costat al president i el govern, volia saber els detalls de la proposta de Torra i demanaria una reunió amb el president i Carles Puigdemont a Brussel·les. La CUP també ha quedat petrificada a l’hemicicle. Carles Riera ha advertit Torra que JxCat, el PDECat i la CUP li farien pagar a ell les improvisacions de l’executiu. Per als anticapitalistes, si el govern no fa un viratge, haurà de plegar. La CUP s’ha afegit d’aquesta manera a la reclamació unànime de l’oposició perquè Torra dimiteixi. També ha avisat que les actuacions dels Mossos d’Esquadra marcaven ‘un punt de difícil retorn’. Feia mesos que el president de la Generalitat s’havia compromès a traslladar al parlament una proposta de reacció a la sentència i, davant la manca d’unitat estratègica, ha fet la seva, amb efectes col·laterals encara incerts sobre els intents discrets dels partits i les entitats per a recosir les divergències després de dos anys de repressió continuada. Els dos socis de govern han esventrat les contradiccions programàtiques enmig del ple, i s’ha tornat a evidenciar la distància a què es troba la CUP, abocada en les mobilitzacions al carrer. Torra ha fet pública la proposta que des de fa temps ha exposat a tots els sectors, segons fonts de la Presidència, i que no són una iniciativa tancada, sinó una votació per a exercir l’autodeterminació al final de la legislatura que podria concretar-se per tres vies: un referèndum pactat, un referèndum unilateral o unes eleccions plebiscitàries en què l’independentisme hauria de superar el 50% dels vots. La proposta consensuada s’hauria de tancar en el marc d’un gran acord nacional amb partits i entitats sobiranistes en què també es concretaria la reivindicació de l’amnistia per als represaliats. Però els ponts entre els partits i les entitats reben l’impacte social de la sentència des d’una fragilitat evident. L’arquitectura institucional s’esquerda, i davant això, i la proximitat de les eleccions del 10-N, els comuns han optat per furgar en la divisió del govern i han lamentat que Torra no hagi convocat els presidents dels grups parlamentaris per entomar la resposta plegats. Mentrestant, Ciutadans, el PSC i el PP han clamat contra la ‘violència’ als carrers i critiquen que l’independentisme perseveri en els ‘errors’ que l’han dut fins aquí. Pere Aragonès i Roger Torrent van a reunir-se després de la compareixença de Quim Torra. Fotografia: ACN. ‘Ho tornarem a fer’: quan? La retòrica del mandat va arribant al col·lapse. La distància entre les paraules de compromís republicà i la gestió d’una autonomia cada vegada més retallada despullen les institucions. Ha estat el cas, avui, del parlament, censurat pel TC en una maniobra molt calculada per Pedro Sánchez de presentar recursos d’execució reiterats perquè el perill de noves inhabilitacions freni la resposta a la sentència de la cambra. I des de dilluns ha estat el cas del govern, amb una complexa gestió dels Mossos d’Esquadra que, en coordinació amb la policia espanyola, ha carregat cada vespre contra manifestants independentistes a tot arreu. Torra ha tancat files amb el cos de policia, després d’haver-ne derivat la primera defensa al conseller Miquel Buch. Ha dit que havia demanat al conseller que investigués qualsevol actuació irregular que s’hagués comès aquests dies. També ha demanat autocrítica: ‘No ens podem permetre la vulneració de protocols’. ERC, després del blindatge que Pere Aragonès va fer del cos com a vice-president, ha marcat perfil propi desmarcant-se de les actuacions ‘inadmissibles’ dels Mossos i de la policia espanyola. També ha demanat que s’investiguin, i ha exigit ‘més transparència i més comunicació’. Amb contundència, hi ha afegit: ‘Una policia democràtica no atropella la gent’. Tant Torra com ERC han condemnat la violència i s’han desmarcat dels aldarulls nocturns. El referèndum pendent Segons Torra, ha arribat l’hora de dotar de contingut la proclama ‘Ho tornarem a fer’ que Jordi Cuixart ha popularitzat com un avís de reincidència de l’1-O. L’editor i ex-president d’Òmnium va acceptar d’esdevenir president amb el propòsit d’intentar culminar la independència i de restituir el govern legítim. El seu projecte era ‘de la restitució a la constitució’, però els dos objectius pels quals va fer el pas són lluny de la realitat d’un executiu que comparteix la conveniència de preservar la Generalitat davant l’amenaça d’un nou 155, i de governar amb un nou pressupost, però que divergeix en les vies i els calendaris per a continuar el procés. Tot això, al costat d’un parlament que ha emmudit davant l’amenaça del TC als membres de la mesa i del govern que poden incórrer en un delicte si tornen a votar el dret d’autodeterminació. Albert Batet i Elsa Artadi sortint d’una reunió de JxCat. Fotografia: ACN. El context actual és totalment diferent del que vivia Carles Puigdemont quan va anunciar el referèndum unilateral que va acabar en l’1-O. La virulència de la repressió fa preveure que, en l’hipotètic cas que el govern en volgués convocar un altre, hauria d’entomar dificultats afegides, que eleven encara més el preu ja conegut de la sentència contra l’1-O: penes de nou anys a tretze de presó. ERC no descarta la via de la desobediència institucional, però només vol exercir-la en el marc d’un full de ruta consensuat, i ha respost Torra amb el discurs conegut que ha anat construint després del 21-D: l’etapa actual és per ‘acumular forces’ i eixamplar la base amb l’objectiu final de tornar-ho a intentar amb la ‘certesa que guanyarem’. La principal aposta d’ERC és la d’un referèndum pactat, que s’hauria d’acordar forçant el govern a asseure’s a negociar. Defensen que s’avanci a partir de grans consensos que interpel·len el 80% de la població. Les divergències han aflorat amb cruesa en un moment especialment delicat. Torra es va reunir ahir a la tarda amb els consellers del govern per compartir una part del discurs que pronunciaria avui, però no els va comunicar el contingut de l’anunci: una votació per a exercir l’autodeterminació abans d’acabar la legislatura. Per expressar-li el seu malestar, Aragonès s’ha reunit amb Torra i la consellera de la Presidència, Meritxell Budó, després del ple. Hi ha hagut més moviments. La cúpula d’ERC, també amb Roger Torrent i Pere Aragonès, s’ha trobat igualment per compartir la sorpresa sobre la iniciativa de Torra. I encara n’hi ha hagut un altre, més desapercebut. Durant el matí, membres de la mesa i del govern, incloent-hi Torra i Torrent, han estat notificats formalment que el TC havia suspès la resolució sobre l’autodeterminació i l’amnistia aprovada en el debat de política general, i advertits de les conseqüències penals d’una desobediència. El TC i Sánchez no en deixen passar ni una.

Summary: Torra posa data a l’autodeterminació malgrat la divisió independentista


MADRID, 29 (EUROPA PRESS) El lloc web YouTube ha llançat aquest dijous la seva nova versió per al Pakistan, país en el qual va estar prohibit durant gairebé tres anys i mig, permetent a més la visualització de vídeos sense connexió. En un acte de presentació a la capital, la companyia ha detallat que els usuaris podran descarregar els vídeos i veure’ls sense connexió durant les següents 48 hores, segons ha informat el diari local ‘Dawn’. YouTube va estar prohibit al Pakistan fins que el Govern va decidir posar final a la seva decisió a començament d’aquest any després del començament d’activitats d’una versió local que permetia a les autoritats eliminar o demanar l’eliminació de material. El vicepresident de Google al Pakistan, Anuar Akram, ha sostingut que el 29% de la població té connexió a Internet, el que suposen 56 milions d’usuaris. “És una eina poderosa”, ha afirmat, agregant que el 55% de les dades utilitzades en els telèfons es destinen a veure vídeos, mentre que un 20% dels usuaris publica vídeos. Per la seva banda, el cap industrial de Google per a l’Àsia-Pacífic, Jurram Jalil Jamali, ha sostingut que, des de l’aixecament de la prohibició a YouTube, la pàgina ha crescut ràpidament al país.

Summary: Pakistan.- YouTube llança una nova versió per al Pakistan que permetrà veure vídeos sense connexió


No s’hi albiren fissures. La militància d’ERC ratificarà avui Oriol Junqueras com a president d’ERC i Marta Rovira com a secretaria general, acompanyats dels alter ego respectius al govern i a la seu nacional del carrer Calàbria: Pere Aragonès com a nou coordinador general i Marta Vilalta com a secretària general adjunta. La seva és l’única candidatura que es presenta per a renovar la direcció. Des de la presó i l’exili, Junqueras i Rovira continuen al capdavant del partit però alhora consoliden el relleu generacional gestat de ja fa temps per entomar els perjudicis organitzatius de la repressió i fer emergir lideratges de futur. Un total de 9.516 militants podran votar la candidatura electrònicament o amb urnes arreu del territori. Com que la seva llista és l’única, només hi ha dues opcions per als qui exerceixin el dret de vot: avalar l’executiva de Junqueras o votar en blanc. De la presó estant, Junqueras s’ha proposat de culminar el projecte que abandera d’ençà del 2011 per convertir ERC en la força hegemònica de l’independentisme. Amb ell al capdavant, ERC ha obtingut els millors resultats electorals després de la Segona República, a cavall d’un projecte polític fonamentat a eixamplar majories que s’ha concretat en una moderació en les formes i un republicanisme d’identitats compartides, amb l’objectiu d’acostar-se a l’electorat desencisat amb el PSC i els comuns. ERC ha entomat l’etapa posterior de l’1-O, marcada per la repressió i l’exili, aparcant la via de la unilateralitat i readaptant-se als límits de l’acció autonòmica amb l’objectiu d’engrossir els suports de l’independentisme a còpia de bastir ponts amb no independentistes contraris a la repressió i defensors de la democràcia. També optant pel diàleg amb Madrid. La nova estratègia política, al novembre Però no serà fins d’aquí a unes quantes setmanes, probablement al novembre, segons fonts del partit, que ERC haurà de redefinir la seva estratègia en la segona part del congrés nacional. El calendari pot condicionar decisivament el debat intern, atès que probablement el Tribunal Suprem ja haurà fet pública la sentència contra els presos polítics i la resta d’acusats i s’haurà concretat la resposta civil i dels partits independentistes. Després de la votació d’avui, l’executiva haurà de nomenar la comissió que elaborarà la ponència que es debatrà en la resta del progrés congressual. Fa més d’un any, en la darrera conferència nacional, les bases d’ERC van forçar a incloure-hi la no renúncia a la via unilateral mentre que la direcció posava èmfasi en la multilateralitat. Però la concreció d’accions polítiques rellevants, com ara l’abstenció en la investidura de Pedro Sánchez, ha tingut una oposició interna minoritària. El Col·lectiu Primer d’Octubre no va aconseguir forçar una consulta a la militància perquè les bases decidissin el sentit del vot. I això en un partit que tradicionalment havia estat convuls internament i que es va esventrar per última vegada fa més de deu anys, al congrés del 2008. Junqueras va obrir una nova era de pau interna el 2011, després de la dimissió en bloc de l’executiva anterior, encapçalada per Joan Puigcercós, que finalment no va resistir a la davallada electoral a les municipals d’aquell any. El Col·lectiu Primer d’Octubre ha demanat un vot crític (en blanc o l’abstenció) a l’executiva de Junqueras, tot i que pot ser difícil d’avaluar l’èxit de la crida tenint presents les altres possibles causes de l’abstenció en una votació amb una sola llista. On sí que es podrà veure quin suport tenen és en la votació dels vint consellers nacionals que també s’elegeixen avui. S’hi presenten els membres del col·lectiu Joan Puig i Amèlia Àgueda. L’executiva de Junqueras i Rovira combina l’ascens de nous dirigents amb alguns altres noms ja consolidats, com Sergi Sabrià, home fort al parlament, que ara assumirà la vice-secretaria general de Comunicació i Estratègia; Lluís Salvadó, que passaria de secretari general adjunt a la vice-secretaria general de Coordinació Interna; Isaac Peraire, candidat a la vice-secretaria general de Vertebració Territorial i Partit Obert; Marta Vilaret a la vice-secretaria general de Drets, Llibertats i Lluita Antirepressiva; Raquel Sans a la vice-secretaria general de les Dones; i Sara Bailac a la vice-secretaria general d’Acció Política, entre més. El cap de cartell, per a definir L’executiva es torna a configurar amb el debat pendent sobre qui encapçalarà la pròxima candidatura electoral en cas que Junqueras sigui inhabilitat per la sentència del Suprem i hi hagi anticipades a Catalunya. Per a prendre’n el relleu, el d’Aragonès no és l’únic nom que és a la primera línia. Com és sabut, també hi ha el president del parlament, Roger Torrent, amb una gran rellevància pública i un marcat perfil polític propi. El cap de files d’ERC al congrés espanyol, Gabriel Rufián, encara va posar damunt la taula un tercer nom: el de Joan Tardà. En tot cas, Aragonès es consolidarà avui com l’home fort del partit i completarà el seu paper d’alter ego de Junqueras que ja exercia en la vice-presidència del govern. L’elecció d’Aragonès per part de Junqueras ve de lluny. El març de l’any passat ja va ser nomenat president adjunt d’ERC en un primer pas d’urgència per a reforçar la direcció arran de la partida de Rovira a l’exili. Si, arribat el moment d’elegir el candidat, hi hagués més d’una candidatura, s’haurien de fer primàries, segons els estatuts del partit.

Summary: La militància d’ERC confia avui a Junqueras l’escenari post-sentència


El ple de les Corts Valencianes ha refusat una moció presentada per Podem que demanava que el País Valencià s’oposés a l’aplicació de l’Acord Transatlàntic sobre Comerç i Inversió (TTIP). Compromís ha donat suport a la moció, però el PSPV no. El vot contrari dels socialistes s’ha afegit al de Ciutadans i el Partit Popular i la moció no ha reeixit. És la primera votació que divideix el tripartit d’ençà que el mes de juny van signar l’Acord del Botànic. El diputat de Podem Daniel Geffner ha estat l’encarregat de defensar aquesta proposta i ha assenyalat que amb el TTIP es vol fer ‘un vestit a mida per a les multinacionals’. Ha dit que impedeix que els mecanismes democràtics, de protecció social, de medi i del consumidor puguin funcionar adequadament. ‘És un tractat vampir’, ha reblat. Els socialistes han argumentat que el TTIP s’havia tramitat d’una manera opaca, però han dit que era un bon pacte.

Summary: El TTIP divideix el tripartit valencià per primera volta


El periodista turc Can Dündar, exiliat a Alemanya per les seves crítiques al president Recep Tayyip Erdogan, considera que cal córrer el risc de venir a Barcelona per la Diada amb l’objectiu de ‘desafiar’ l’ordre de detenció internacional que pesa sobre ell. En declaracions a l’ACN, ha recordat que el 2017 les autoritats espanyoles van arrestar Dogan Akhani, un escriptor turc que el govern d’Erdogan també demanava d’extradir, i que cada vegada que ve a l’estat espanyol tem córrer la mateixa sort. Entrevista de Vicent Partal a Can Dündar: ‘Ma casa es crema i voleu que em limite a fer unes fotos i escriure una columna?’ Dündar forma part de la cinquantena de personalitats internacionals convidades per l’organització Foreign Friends of Catalonia durant la Diada. La delegació serà rebuda pel president Quim Torra al Palau de la Generalitat avui a migdia. Tota la informació de la Diada, minut a minut Dündar ha comparat la repressió al seu país amb la situació dels presos polítics. ‘És la mateixa cosa: empresonar persones per les seves idees. Nosaltres tenim presos polítics i Espanya també. No veig cap diferència entre empresonar algú a Espanya per haver defensat el seu dret de demanar un referèndum i fer igual amb un dirigent kurd’, assegura Dündar. ‘L’única diferència és que Espanya és un estat membre de la Unió Europea i que Turquia és només candidata a entrar-hi.’ També lamenta que l’estat espanyol doni ‘un molt mal exemple d’Europa’ que el govern turc fa servir per a defensar-se dels qui l’acusen de reprimir la dissidència: ‘Ahir mirava la televisió i un ministre turc va dir: “Ens critiquen, però mira Espanya;  és una actitud totalment europea.”‘ La vice-presidenta de Foreign Friends of Catalonia i professora de criminologia de la Universitat de Bolonya, Rosella Selmini, ha descrit la manifestació de la Diada com la ‘mobilització democràtica més gran d’Europa’ i ha fet una crida a participar-hi. ‘És important de continuar lluitant’, ha dit, i ha afegit que l’1-O va ser ‘el desafiament més gran a l’autoritarisme’ que ha vist mai a Europa. El grup també inclou Alessandro Gamberini, professor de dret penal a la mateixa universitat i advocat de Carola Rackete, la capitana del vaixell de salvament Sea Watch 3, reconeguda ahir amb la Medalla d’Honor del Parlament de Catalunya. Gamberini troba que el judici és una ‘persecució política’. L’organització va celebrar ahir un sopar amb més d’un centenar de persones al Palau de Pedralbes. Aquests darrers dies, alguns membres han assistit a reunions i tallers sobre la situació política a Catalunya i n’han pogut oferir la seva visió.

Summary: L’opositor turc a l’exili Can Dündar veu necessari de córrer el risc de participar en la Diada tot i l’ordre de detenció