Ara fa quatre anys, Ada Colau, acabada d’investir batllessa de Barcelona, va trigar a travessar la plaça de Sant Jaume, de l’ajuntament fins al Palau de la Generalitat, per a fer la tradicional recepció amb el president, aleshores Artur Mas. Una gentada la va aclamar, la va aplaudir i la va voler saludar, cosa que va alentir molt el recorregut. Avui també hi havia milers de persones a Sant Jaume, però aquesta vegada l’escridassaven per haver estat reelegida batllessa amb els vots del PSC i Manuel Valls i haver impedit la investidura d’un batlle independentista, Ernest Maragall, el guanyador el 26-M. Enmig de la cridòria, Colau i la resta de regidors han travessat de pressa la plaça de Sant Jaume per reunir-se amb Quim Torra. .@AdaColau, investida ya como alcaldesa, cruza la plaza Sant Jaume para ir del ayuntamiento al Palau de la Generalitat. Así ha sido el momento ⬇ @24h_tve pic.twitter.com/wDbCZohaJ1 — Núria Roca (@Nuriarocaf) June 15, 2019 Heus ací la diferència, quatre anys enrere:

Summary: Ada Colau, de l’ovació de fa quatre anys a l’escridassada d’avui a Sant Jaume


El president del Parlament de Catalunya, Roger Torrent, ha anunciat que no es planteja ser candidat a la presidència de la Generalitat. En aquest sentit, ha dit que el candidat d’ERC continua essent Oriol Junqueras. ‘Si és eurodiputat tindrà immunitat i podrà ser candidat. Jo sóc una baula més de la cadena’, ha declarat a ‘El món a RAC-1’. Torrent ha explicat que continua estant a disposició del partit i d’Oriol Junqueras, però ha reiterat que ara mateix no es veu encapçalant la llista d’ERC. Preguntat per una eventual candidatura del vice-president Pere Aragonès, ha respost que ‘seria un molt bon candidat i jo estaria al seu costat’. D’altra banda, Torrent ha explicat que no se sent responsable de la crisi de govern, després d’acatar la decisió de la JEC, que ha acabat desembocant amb un avançament electoral. ‘El responsable és un estat demofòbic‘, ha afegit. Sobre el discurs de Torra al parlament, ha dit que no en comparteix bona part del contingut. ‘Els meus companys tampoc i per això no el van aplaudir’, ha dit.

Summary: Torrent anuncia que no serà candidat a la presidència de la Generalitat


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha insistit en la seva aposta per ampliar el govern ‘de canvi’ amb els grups d’esquerra, per la qual cosa ha invitat ERC a sumar-se a un executiu en què també estigui el PSC, i també ha demanat a la CUP reconsiderar la seva negativa inicial a incorporar-s’hi. ‘Volem que el front ampli que s’ha vist al ple en els temes econòmics capitals es traslladi a un govern del canvi’, ha remarcat en conferència de premsa, l’endemà d’haver-se aprovat la modificació pressupostària de 275 milions d’euros amb el suport d’ERC i PSC i amb l’abstenció de la CUP. Colau ha dit que han avançat en les converses amb el PSC sobre la seva eventual entrada al govern municipal, en paral·lel a la negociació de la modificació pressupostària.

Summary: Ada Colau convida ERC i CUP a sumar-se a un govern municipal amb el PSC


El govern turc ha anunciat avui que ha suspès l’acord de readmissió de migrants tancat amb la Unió Europea en 2016, en resposta a les sancions dictades per Brussel·les contra Ankara per les seves exploracions de gas en aigües de Xipre. Així ho va anunciar el ministre d’Exteriors, Mevlüt Cavuşoglu, durant una entrevista amb l’emissora TGRT, en què va vincular aquesta mesura amb les recents sancions i amb què la UE no hagi aixecat encara l’exigència de visats per als ciutadans turcs que es va prometre a Turquia si complia una sèrie de criteris. Per l’acord, Turquia es comprometia a readmetre els refugiats sirians arribats a la UE des de les seves costes, a canvi també d’ajuts econòmics.

Summary: Turquia suspèn l’acord sobre l’expulsió de refugiats tancat amb la Unió Europea el 2016


La Via Lliure a la República Catalana, que pretén omplir l’avinguda de la Meridiana des del barri de Sant Andreu fins al parc de la Ciutadella, ja té trenta-dos trams plens dels cent trenta-cinc i el nombre d’inscrits ja supera els 130.000. En ple mes d’agost encara hi ha molts trams per ocupar, i aquests dos últims anys no va ser fins a començament de setembre quan es van accelerar les inscripcions. En aquest article us detallem quins són els trams que ja són plens, els que són gairebé plens i els que tenen menys ocupació. Set dels trams plens són del començament de la via, al carrer de Rosselló-Pòrcel, al barri de Sant Andreu, i disset més de l’altra punta de la via, a tocar del parc de la Ciutadella. A la plaça de les Glòries també s’han registrat moltes inscripcions i ja hi ha vuit trams completats. Però hi ha una majoria dels cent trenta-cinc trams que no són plens i que presenten una ocupació molt baixa. Per això, tant l’ANC com Òmnium fan una crida perquè la gent s’hi inscrigui com més aviat millor. Els trams més buits es concentren als següents llocs: – Des del tram 9 fins al 76. Part del barri de Sant Andreu, la Sagrera i bona part del Clot són força buits al marge d’alguna excepció, com són ara els trams que hi ha a les sortides del metro de Fabra i Puig i la Sagrera. – Del tram 79 al 92. Des de la parada de metro del Clot fins a la bifurcació entre l’avinguda de la Meridiana amb el carrer del Clot. – Del tram 107 al 118. A la sortida de la plaça de les Glòries el volum d’inscripcions torna a disminuir considerablement fins al Teatre Nacional de Catalunya. A continuació podeu veure el mapa i la disponibilitat de cada tram: Trams per a col·lectius i entitats La via d’enguany té el propòsit d’agrupar els deu eixos temàtics que han de guiar el debat sobre la construcció del nou país, els quals l’ANC i Òmnium han tractat a actes diferents. Tanmateix, Ara és l’hora vol concretar la participació d’unes quantes entitats i col·lectius en trams específics perquè tothom pugui aportar-hi la seva causa. Els trams que de moment s’han definit són els següents: joves (tram 12), pagesos (tram 19), bombers (tram 29), catalans al món (tram 53), immigrants (tram 54), LGBTI (tram 78), feministes (tram 82), sindicalistes (tram 93), persones sordes (tram 104) i ensenyament (tram 121). La Via lliure a l’estranger A escala internacional les assemblees organitzen les seves rèpliques en forma de punters humans. A Polònia ja se n’han representat a unes quantes poblacions i durant aquest mes se’n faran a una trentena de ciutats de tot el món, entre les quals es destaquen Nova York, San Francisco, Berna i París. Més informació: La Via Lliure a la República Catalana de la Diada: guia informativa

Summary: La Via Lliure de la Meridiana: quins són els trams més buits?


Només resten quatre setmanes perquè Catalunya voti sobre la independència en el referèndum de l’1 d’octubre. Es preveu que dimecres el parlament aprovi la llei del referèndum i, en les hores següents, el govern en bloc signi el decret de convocatòria. A més, abans de l’1-O també s’aprovarà la llei de transitorietat. A la porta de la gran mobilització de l’Onze de Setembre i de la campanya electoral pel referèndum, a l’estat espanyol se li esgota el temps per a provar d’impedir-lo. A Madrid hi ha nervis. L’últim a expressar-los ha estat el líder de Ciutadans, Albert Rivera, que ahir mostrava ‘certs dubtes’ de la capacitat del president espanyol, Mariano Rajoy, per a frenar el referèndum. Rivera ho justificava amb el precedent del 9-N, quan el govern espanyol no va impedir que es votés malgrat totes les amenaces, entrebancs i recursos al Tribunal Constitucional. Tant Ciutadans com el PSOE s’han mostrat sempre ferms al costat del PP enfront de l’independentisme i el full de ruta de la Generalitat. El triumvirat del no ha provat de boicotar la legislatura sorgida de les eleccions del 27-S, ha negat sempre el dret d’autodeterminació i ha utilitzat el Tribunal Constitucional per a vetar totes les iniciatives de l’independentisme. L’estratègia, però, ha resultat inútil. El govern s’ha mantingut fidel al compromís amb la ciutadania i ha continuat impulsant el referèndum. El 155, descartat pel PP mateix El temps corre contra els interessos del govern espanyol. Tothom es demana com s’aturarà l’1-O. El PP va descartar l’aplicació del famós article 155 de la constitució espanyola, que suspèn l’autogovern, per falta de temps en la seva aplicació i per raons jurídiques. La retirada de les urnes, l’última aposta del PSOE per a evitar que es voti, plana sobre l’ambient. Els dubtes de Rivera i la proposta desesperada dels socialistes mostren la incertesa que hi ha en tots dos partits respecte de l’estratègia del govern espanyol i del PP. El triumvirat del no tem una victòria independentista l’1-O, la qual cosa es traduiria en la independència de Catalunya, segons els plans que ha anunciat la Generalitat. Rajoy, de moment, manté el discurs de moderació i proporcionalitat, però sense renunciar a un to dur i amenaçador: ‘És a les seves mans què pugui passar els dies vinents’, va dir ahir. ‘Els qui il·legalment provin de trencar el nostre país i elevar fronteres pagaran els danys amb el seu patrimoni’, deia divendres la vice-presidenta espanyola, Soraya Sáenz de Santamaría. A cada pas de la Generalitat i del parlament, un recurs al Tribunal Constitucional. Tant és així que Sáenz de Santamaría va arribar a dir que el govern espanyol ja tenia els recursos redactats per al moment en què s’aprovin les lleis del referèndum i de transitorietat. Tot seguit, l’admissió a tràmit del Tribunal Constitucional comportarà la suspensió immediata de les normes. I aleshores arribarà l’anunciat xoc de trens. La majoria parlamentària i la Generalitat sostindran que la llei del referèndum preval sobre la legislació espanyola i continuaran endavant amb l’organització de l’1-O. Serà aleshores quan el govern espanyol haurà de fer alguna cosa diferent per a intentar impedir el referèndum. Divisió entre Rajoy i Sáenz de Santamaría La presència de l’exèrcit als carrers de Catalunya ha estat un argument esgrimit pels sectors més radicals del no i l’extrema dreta per a aturar el referèndum. Arran dels atemptats a Barcelona i Cambrils, Sáenz de Santamaría va defensar que s’elevés al nivell cinc l’estat d’alerta, cosa que implica la presència de l’exèrcit al carrer. Fins i tot va pressionar el PSOE perquè ho acceptés. No obstant això, els socialistes van negar-s’hi perquè no veien clar ni elevar el nivell d’alerta ni treure l’exèrcit espanyol al carrer, i tenien el dubte de si fer-ho a tot l’estat espanyol o només a Catalunya. En canvi, malgrat la vehemència de la vice-presidenta espanyola, Rajoy no va preveure aquesta mesura en cap moment.

Summary: El PSOE i Ciutadans dubten de la capacitat de Rajoy per a aturar l’1-O


La portaveu d’Esquerra Unida al Parlament Europeu, Marina Albiol, ha denunciat davant la Comissió Europea la detenció del regidor de la CUP de Vic, Joan Coma, a qui l’estat espanyol acusa ‘d’incitació a la sedició’. Concretament, Albiol ha preguntat si aquesta detenció, així com altres mesures judicials que s’estan aplicant a polítics independentistes catalans, compleixen amb la Carta dels Drets Fonamentals de la Unió Europea. En la pregunta adreçada a la Comissió, la portaveu fa referència als casos de la batllessa de Berga, Montse Venturós, a les cinc persones detingudes per cremar fotografies del rei espanyol o a la declaració de la presidenta del Parlament, Carme Forcadell. Finalment, es pregunta si s’està vulnerant l’article 11 de la Carta dels Drets Fonamentals de la UE, que fa referència a la llibertat d’expressió. Per saber-ne més: Joan Coma: ‘M’han retirat el passaport però en tindré un de nou d’aquí a un any’

Summary: La portaveu d’Esquerra Unida al Parlament Europeu denuncia a la Comissió Europea la detenció de Joan Coma


Jaume Alonso-Cuevillas, l’advocat de l’ex-secretari general d’Interior Cèsar Puig, ha demanat a l’Audiència espanyola que anul·li la causa per rebel·lió contra el seu client per falta de competència i la remeti als jutjats de Barcelona. La petició ja s’havia formulat abans i havia estat refusat, però ara la defensa la torna a fer perquè la fiscalia ha presentat l’escrit d’acusació, en què sol·licita onze anys de presó per a l’ex-dirigent d’Interior. Alonso-Cuevillas presenta la petició en forma d’article de previ pronunciament que s’haurà de resoldre abans del judici. L’escrit de quaranta-nou pàgines al qual ha tingut accés VilaWeb comença dient que ni el delicte de sedició ni el de rebel·lió no es poden considerar delictes contra la forma de govern, com pretén l’Audiència espanyola. Segons ell, ‘la voluntat de declarar la independència d’una part del territori de l’estat espanyol seria, en tot cas, una proposta de modificació radical de l’actual estructura de l’estat, però no un canvi en la forma de govern’, perquè no es pretén implantar cap república. A continuació, l’escrit fa un llarg repàs dels diversos codis penals espanyols des del segle XIX fins ara, explicant especialment com han tractat els delictes contra la forma de govern i la rebel·lió, que no s’incloïen mai en el mateix apartat. També repassa els diversos jutjats centrals espanyols d’ençà que els va crear el franquisme. El Tribunal d’Ordre Públic tenia competències en matèria de rebel·lió, però la separava explícitament dels delictes contra la forma de govern. Quan es va crear l’Audiència espanyola no tenia atribuïts els delictes de rebel·lió ni sedició, ni tampoc contra la forma de govern. Hi ha hagut nombrosos canvis legislatius, i l’advocat assegura que només entre el 1981 i el 1988 l’Audiència va tenir competències sobre la rebel·lió, però no pas sobre la sedició. La llei orgànica del poder judicial del 1985 atribuïa a l’Audiència els delictes contra la forma de govern, però no de rebel·lió específicament, i la llei d’enjudiciament criminal del 1988 va donar competències a l’Audiència espanyola contra bandes armades o rebels. No obstant això, aquest qualificatiu de ‘rebels’, segons Cuevillas, s’ha d’interpretar d’acord amb una sentència del Tribunal Constitucional del 1987, que establia que les ‘bandes rebels’ només es podien equiparar als grups terroristes si eren grups estables i permanents, armats, amb prou capacitat per a produir terror a la societat, amb gran incidència en la seguretat ciutadana i que signifiquessin un atac al conjunt de la societat democràtica. A més, el codi penal del 1995 va esborrar tot esment a ‘organitzacions rebels’ dins l’apartat de terrorisme i a delictes contra la forma de govern, que va substituir per delictes contra institucions de l’estat. Per reforçar els seus arguments, l’escrit repassa una interlocutòria del ple de la sala segona de l’Audiència del 2008, en què deia que la rebel·lió no era competència seva, perquè no era un atac a la forma de govern, no era terrorisme i no era explicitada en les competències que la llei del 1985 li donava. La fiscalia del Tribunal Suprem tenia el mateix criteri el 2009, quan recordava que s’havia de fer una interpretació restrictiva, i no pas extensiva, per llevar la investigació al jutjat territorial corresponent. A banda, l’escrit de defensa aporta tot de documents a favor seu. Per exemple, un treball del president de l’Audiència espanyola entre el 2009 i el 2014, Ángel Juanes, que va proposar d’incloure la rebel·lió entre les competències de l’Audiència, cosa que evidencia que aleshores no la tenia. El 2015 el Consell Fiscal va fer la mateixa proposta. Les memòries de la fiscalia de l’Audiència espanyola del 2008 al 2016 no van incloure mai cap esment a la rebel·lió o la sedició, tret del 2016, i en referència explícita al procés independentista català, cosa que l’advocat atribueix a ‘una estratègia minuciosa per a atraure a l’Audiència Nacional la competència de tot allò que tingués relació amb el procés’. Alonso-Cuevillas també hi adjunta dos manifests signats per professors i catedràtics de dret penal que neguen que la rebel·lió i la sedició siguin competència de l’Audiència espanyola, i un article d’un altre catedràtic en el mateix sentit. Finalment, hi inclou un vot particular del magistrat José Ricardo de Prada a una interlocutòria d’aquest procediment del 6 de novembre de 2017 de la sala penal resolent recursos de Jordi Cuixart i Jordi Sànchez, que també advocava per remetre la causa als jutjats de Barcelona. Així mateix, l’advocat recorda que la interlocutòria de processament no inclou cap fet comès a l’exterior de l’estat espanyol i, per tant, tampoc no és atribuïble a l’Audiència espanyola. A més, l’escrit recorda que tota la instrucció s’ha fet per sedició contra el seu client, juntament amb el major dels Mossos, Josep Lluís Trapero, i l’ex-director general de la Policia Pere Soler, però finalment l’escrit de la fiscalia els atribueix el delicte de rebel·lió. Per tot això, demana que s’anul·li tota la instrucció feta fins ara per falta de competència i es remeti la causa als jutjats d’instrucció de Barcelona. Subsidiàriament, si es considera que l’Audiència espanyola no és competent però no s’anul·la la causa, demana que es remeti a l’Audiència de Barcelona perquè sigui aquest tribunal que jutgi el cas. També demana que se suspengui el termini per a presentar l’escrit de defensa fins que no s’hagi resolt aquesta qüestió i al·lega diverses vulneracions de drets fonamentals per a poder presentar recurs, en cas necessari, davant el Tribunal Constitucional i instàncies internacionals.

Summary: Alonso-Cuevillas prova d’aturar el judici a l’Audiència espanyola contra la cúpula dels Mossos


L’Obra Cultural Balear (OCB) ha comunicat a la delegació del govern espanyol la possibilitat que els dies 6 i 7 d’abril es facin actes que incloguin consultes populars ‘simbòliques’ sobre monarquia o república en els municipis de les Illes. Segons fonts de l’OCB, aquestes consultes, que es farien sense cens, no són formalment convocades, sinó que amb aquest gest tenen el propòsit de facilitar que els grups que les vulguin fer les puguin fer. La junta electoral provincial ha autoritzat la consulta simbòlica sobre monarquia o república a Valldemossa, demanada per l’Agrupació d’Electors la Valldemossa que Volem. L’Obra assegura que com a reacció a la prohibició inicial de la junta electoral de Palma, agrupacions de diversos municipis han manifestat l’interès a fer les consultes i per això s’ha optat per registrar l’escrit a la delegació del govern espanyol. El president de l’OCB, Josep de Lluís, ha dit que la prohibició de la consulta al municipi d’Artà va causar alarma en l’Obra Cultural i es va interpretar com un atac ‘als estàndards democràtics’. De Lluís ha aclarit que no és l’OCB que convoca les consultes, sinó que ‘posa sobre la taula de l’opinió pública un determinat tema’.

Summary: L’Obra Cultural Balear empararà les consultes sobre la monarquia que es facin a les Illes


Carles Puigdemont comença avui una visita de tres dies a Finlàndia. És el quart estat europeu que Puigdemont trepitja des que és a l’exili, després de Bèlgica, Dinamarca i Suïssa. En aquests viatges, ha visitat el parlament danès a Copenhaguen, la seu de les Nacions Unides a Ginebra i ara la cambra nòrdica a Hèlsinki. Efectivament, avui la primera parada del president serà al Parlament de Finlàndia, que ha obert la porta al president català. Convidat pels diputats que formen el Grup d’Amics de Catalunya, és previst que Puigdemont arribi al parlament finlandès a un quart de tres del migdia, hora local. Acte seguit seguirà la sessió parlamentària des de la tribuna de convidats, en una de les imatges de la jornada. Puigdemont es reunirà després amb diputats finlandesos a porta tancada i, finalment, oferirà una conferència de premsa a les cinc de la tarda. A les set es trobarà amb empresaris emergents finlandesos. En un comunicat, el president del Grup d’Amics de Catalunya, Mikko Kärnä, diputat del partit que actualment governa –el Partit de Centre–, diu: ‘És molt bo que tinguem una visita tan important a Finlàndia per a informar-nos sobre els esdeveniments de Catalunya. Molts finlandesos i la comunitat catalana s’alegren de la visita del senyor Puigdemont, lluitador per la defensa de les llibertats, la democràcia i els drets humans a Europa. Puigdemont defensa l’Europa de les regions contra les accions repressives de l’estat espanyol.’ No és pas previst que l’actual primer ministre finlandès, Juha Petri Sipilä (Partit del Centre) i el president Puigdemont es reuneixin públicament. En canvi, l’anterior primer ministre, Matti Van Hannen (Partit del Centre), sí que va tenir ahir paraules de reconeixement per a Puigdemont: va dir que, si no fos fora de viatge a Estònia, li hauria agradat molt de reunir-s’hi. N’informa Janne Riitakorpi, un dels finlandesos que segueix més de prop el cas català, i que aquests dies observa amb interès el viatge de Puigdemont: ‘La premsa finlandesa ha informat a bastament de l’arribada del president català i s’espera una cobertura intensa quan comenci la visita’, diu Riitakorpi. La República Digital Demà divendres a les 10 del matí Puigdemont impartirà una conferència interessant a la Universitat de Hèlsinki. Es titula ‘Països petits i política a les xarxes socials: cap a una república digital a Catalunya’. Ja fa temps que Puigdemont té al cap d’explorar la vida d’una e-República, inspirant-se en el cas d’Estònia (ací en teniu més informació). A les 12.00 hi haurà conferència de premsa i, en acabat, un dinar al Finnish Club. Finalment s’espera que dissabte al matí el president es reuneixi amb membres de la societat civil finlandesa.

Summary: El Parlament de Finlàndia també obre la porta a Puigdemont


La justícia andorrana obrirà una investigació després de la declaració d’Higini Cierco (un dels màxims accionistes de l’extinta Banca Privada d’Andorra) sobre presumptes coaccions i amenaces de ‘comandaments policials espanyols’ per aconseguir dades per al cas Pujol. Segons ha informat aquest dilluns Grup Cierco en un comunicat, la jutge instructora del cas de la BPA, Canòlic Mingorance, ha notificat el ‘desglossament de dues noves causes’ arran de la declaració d’Higini Cierco als jutjats dijous passat. Així, envia al torn ordinari d’instrucció penal les presumptes coaccions i amenaces i, d’altra banda, la jutge que fins ara instruïa la presumpta revelació de secrets bancaris en relació amb el cas Pujol rebrà nova informació per part de la instructora del cas de la BPA a causa de les declaracions d’Higini Cierco. Segons va informar Higini Cierco dijous en un comunicat, va declarar davant de la jutge que dos comandaments policials espanyols li van advertir que, si no col·laborava amb ells aportant informació financera sobre l’expresident de la Generalitat Jordi Pujol, actuarien contra la BPA i desapareixeria. El cas de la BPA Grup Cierco també ha destacat que la jutge instructora del cas de la BPA ha finalitzat la seva investigació proposant arxivar a falta de proves nou inculpacions —entre elles les dels germans Ramon i Higini Cierco, màxims accionistes del banc—. En canvi, ha comunicat l’ordre de processament per a 24 dels encausats —directius i gestors—, fonamentalment per estar vinculats amb compensacions dineràries. Ara les defenses de tots els encausats tenen quinze dies de termini per decidir si sol·liciten noves diligències abans de tancar definitivament la instrucció i que l’assumpte passi al Tribunal de Corts perquè ordeni l’obertura del judici. Grup Cierco ha insistit en el seu convenciment de la innocència de tots els treballadors de l’entitat financera desmantellada per sospites de blanqueig de capitals, i ha assenyalat que la sentència comunicada aquest dilluns no dicta més empresonaments. Alhora, Grup Cierco ha recordat que continuarà ‘treballant per demostrar completament’ que BPA sempre va operar seguint la legalitat i la normativa vigent en cada moment a Andorra.

Summary: Andorra investigarà les amenaces de la policia espanyola a la BPA per obtenir informació de Pujol, Mas i Junqueras


La Universitat Autònoma de Barcelona (UAB), la Pompeu Fabra (UPF), la Rovira i Virgili (URV), la Politècnica de Catalunya (UPC) i la Universitat Politècnica de València (UPV) es troben entre les 150 universitats millors de tot el món fundades fa menys de cinquanta anys, segons Times Higher Education (THE). En aquesta classificació, la UAB ocupa la 12a posició, la UPF la 15a, la URV la 83a i la UPC i la UPV més enllà del 101, lloc a partir del qual no s’especifica la classificació concreta. La UAB i la UPF són les més ben situades de l’estat espanyol, per sobre de la Universitat Autònoma de Madrid, que és 71a. D’acord amb l’avaluació de THE, la millor universitat jove del món és l’École Polytechnique Fédérale de Lausana, a Suïssa, fundada el 1969. A continuació, hi ha la Nanyang Technological University de Singapur i la University of Science and Technology de Hong Kong. El país amb més universitats de la llista és el Regne Unit, amb 25. Austràlia i França n’hi tenen 19 i 15 respectivament. D’alemanyes, n’hi ha 10. Catalunya en té tantes com el Canadà i Corea del Sud, 4. Respecte de l’any passat, la UAB ha pujat del 29è lloc al 12è, que precisament ocupava la UPF, enguany tres posicions més avall. La URV també baixa tres esglaons, del 80è al 83è, i la UPC no va entrar a la selecció del 2015, que es limitava a 100 universitats en comptes de 150.

Summary: Cinc universitats dels Països Catalans entre les millors del món amb menys de cinquanta anys


La conseller de Presidència i portaveu del govern, Neus Munté, ha denunciat aquest matí en un piulet a Twitter que no hi ha ‘res més ofensiu que un govern entengui que impedir talls energètics a persones vulnerables és inconstitucional’, en referència a la polèmica generada per la intervenció de l’escriptora Empar Moliner al programa Els Matins dilluns quan van cremar un exemplar de la constitució espanyola per denunciar la decisió del Tribunal Constitucional que anul·la el decret català que impedia a les companyies elèctriques tallar el subministrament a les famílies més desafavorides. Munté ha finalitzat el piulet amb ‘Bon dia @emparmoliner’, en clar suport a l’escriptora.

Summary: Neus Munté expressa el seu suport a Empar Moliner


La policia espanyola ha atacat els manifestants a la Via Laietana fent ús de diversos mètodes abusius. Han disparat gasos lacrimògens, com es pot veure en aquest vídeo: La policia espanyola dispara gas lacrimogen contra els manifestantshttps://t.co/1hGTrE3hJz pic.twitter.com/YzAYGBfvEz — VilaWeb (@VilaWeb) October 18, 2019 A més, els antiavalots de la policia espanyola han utilitzat la tècnica del carrusel, fent circular furgons a gran velocitat i, a més, disparant indiscriminadament bales de goma (l’ús de les quals és prohibit pel Parlament de Catalunya) des de dins dels furgons. Segueixen els furgons de la PN perseguint als manifestants i disparant per la finestreta dels furgons a Via Laietana i Plaça Urquinaona pic.twitter.com/88vGwDbiMl — Xarnego indepe (@kikucule) October 18, 2019 La periodista de VilaWeb Clara Ardèvol ha parlat amb dos joves víctimes de la brutalitat dels antiavalots. Un noi ha rebut l’impacte d’un projectil a la boca, i una noia prop de l’ull. Tots dos han explicat que els policies disparaven a sis metres de la d’ells i han començat a carregar contra la gent apuntant-los a la cara, amb els fusells amunt. L’inici dels avalots a la Via Laietana l’ha provocat la policia espanyola mateix, que ha carregat contra els manifestants que eren asseguts a terra. Màxima tensió entre agents de la Policia Nacional i els manifestants a la Via Laietana. Hi ha diversos detinguts.#SentènciaProcés #VagaGeneral18Ohttps://t.co/WKgzhde6PZ pic.twitter.com/wRCcJK94xQ — 324.cat (@324cat) October 18, 2019

Summary: Gasos lacrimògens i altres abusos de la policia espanyola contra els manifestants


El conseller de Territori i Sostenibilitat, Josep Rull, i la consellera de Governació i Habitatge, Meritxell Borràs, reben avui el ministre de Foment espanyol, Íñigo de la Serna. D’aquestes dues reunions, hom n’espera aconseguir un gest de l’executiu espanyol que faci preveure millores d’infrastructures i habitatge. Rull i Borràs diuen que exposaran al ministre ‘els nombrosos i flagrants incompliments de l’executiu espanyol’ en aquests dos àmbits. Pel que fa a les infrastructures, el conseller de Territori ja va anunciar que s’oposaria al nou pla de Rodalia que li presentarà el ministre espanyol. ‘Diem no a l’enèsim pla de Rodalia i demanem que es compleixi allò que prèviament s’ha pactat i que ho gestionem nosaltres, assumint-ne el màxim nivell de responsabilitat.’ La consellera de Presidència, Neus Munté, s’hi va referir ahir. Va dir que, segons la resposta del ministre espanyol, es constataria si realment hi ha voluntat de dialogar o, per contra, és només un ‘oferiment de diàleg buit de concrecions i ple de contradiccions’.

Summary: Rull rebutjarà avui el nou pla de Rodalia en una reunió amb el ministre de Foment espanyol


El candidat del PP a les eleccions espanyoles, Pablo Casado, ha tornat a insistir avui després del debat televisat que el candidat del PSOE, Pedro Sánchez, vol pactar amb l’independentisme. ‘Pedro Sánchez davant de milions d’espectadors va deixar molt clar que vol tornar a pactar amb Torra i amb Junqueras. Li ho vaig preguntar cinc vegades. Hi ha silencis eixordadors i qui calla atorga’, ha dit Casado. ‘Com pot pretendre presidir Espanya algú que diu que no existeix i que és plurinacional?’, ha insistit, malgrat que la constitució espanyola reconeix la plurinacionalitat de l’estat espanyol. En un acte a Santander, Casado ha criticat les protestes contra Felipe VI a Barcelona. Ha afirmat que és ‘inacceptable’ i ha lamentat les ‘agressions’ a l’empresari Antonio Castañer i al regidor del PP Josep Bou. ‘Les llàgrimes de Bou representen l’esquinçament de tota la societat espanyola i el cansament per la incompetència i la indiferència del govern del PSOE’, ha afegit. Casado també ha tornat a demanar que el govern espanyol apliqui la llei de seguretat nacional. Per últim, el candidat del PP ha acusat Sánchez d’estar disposat a concórrer a una terceres eleccions espanyoles si persisteix el blocatge al congrés i no pot formar govern. Per això, ha fet una crida a aglutinar el vot de ‘centre-dreta’ en el PP per a expulsar Sánchez de la Moncloa.

Summary: Casado insisteix que Sánchez vol pactar amb l’independentisme


Els parlamentaris d’Israel han acordat de dissoldre el parlament i convoca eleccions per al 2 de març, les terceres en menys d’un any. Els partits han estat incapaços de formar un nou govern arran d’una situació gairebé d’empat entre el candidat centrista Benny Gantz i el primer ministre en funcions Benjamín Netanyahu. El termini per a convocar eleccions finalitzava a la mitjanit, però els diputats han acordat d’aprovar un projecte de llei que dissol de forma immediata el parlament i convocar unes noves eleccions. En cas d’haver-se esperat al fet que finalitzés el termini, les eleccions s’haurien convocat automàticament pel 10 de març, en plena festa del Purim. Els sondatges mostren que una nova votació mantindrà la situació de blocatge. Tanmateix, el partit Likud ha fixat primàries pel 26 de desembre, fet que posa en dubte la continuïtat de Netanyahu al capdavant de la formació, arran de la seva imputació per corrupció.

Summary: Israel dissol el parlament i convoca unes noves eleccions per al 3 de març


Estimadíssima Dolors: T’escric des de la mateixa taula on vas passar tantes hores lluitant per tantes causes justes. Anys de lluita sindical. De lluita, en definitiva, per un món millor. El que tu has fet tota la vida. No he fet canvis al despatx. M’hi sento bé. Ets present a l’aire, a cada objecte, contínuament en pensaments. Intento ser digne de tanta dignitat sindical que vas deixar dins i fora d’aquestes quatre parets. Imagino la duresa d’una presó per a una persona que estima tant la llibertat com tu. Imagino la decepció d’una persona justa com tu davant de tanta injustícia. I, malgrat tot això, sempre que penso en tu et continuo veient amb el teu somriure sincer i amable. Un somriure d’integritat i coherència, propi de les persones que creuen en allò que fan, que han trobat sentit a la vida i que saben que tot no està per fer, però que tot sí que és possible. Realista i somiadora. La teva força tranquil·la és la més forta de totes. Tothom mereix ser feliç, però les persones com tu ho mereixen encara més. I estic segur que finalment ho sereu, malgrat les adversitats que comporta una vida tan intensa dedicada a la lluita contínua. Som molts, cada vegada més, els qui ens sentim empresonats fora d’Alcalà Meco, Soto del Real i d’Estremera. Amb un estat desesperadament sinistre i que té tanta por que només sap atemorir i amenaçar les llibertats. Quanta feblesa davant la fortalesa del teu somriure! Et volem lliure. I seràs lliure. Més lliure que mai. I continuaràs lluitant per allò que creguis just. Com has fet sempre. El teu únic delicte és aquest: lluitar. Tossudament, democràticament, pacíficament, incansablement. No sé a quin article del codi penal està tipificat, però l’única condemna que se m’acut és la de la ‘dignitat permanent i no revisable’. Ha estat un hivern dur. Molt dur. Dies grisos i plujosos a Torroella, amb ‘boira al castell i pluja al clatell’, com dieu per aquí. Aquest any el fred es resisteix a marxar. Però acabarà marxant i si no ho fa, el farem fora amb el nostre caliu. Volem la millor de les primaveres amb tu. Aviat podràs olorar la farigola del Montgrí que tant t’agrada. Sentir aquell perfum de llibertat i de vida. Veure el groc de la ginesta i el verd dels camps d’arròs d’aquell camí que porta a la gola del Ter. T’esperen aquells capvespres infinits de llum màgica entre el Montgrí i les Medes. T’esperem tantes i tantes persones que t’estimem. I és que no es pot empresonar la tramuntana! Xavier Casas

Summary: ‘No es pot empresonar la tramuntana’, carta de Xavier Casas a Dolors Bassa


La mesa política d’EH-Bildu ha proposat per unanimitat l’actual portaveu parlamentària de la formació, Maddalen Iriarte, com a candidata a la presidència del govern basc a les pròximes eleccions, que se celebraran enguany. Fins avui s’havia especulat amb la possibilitat que la direcció d’EH-Bildu proposés el coordinador de la coalició, Arnaldo Otegi, com a aspirant a la presidència del govern basc tot i que està inhabilitat fins al 28 de febrer de 2021 per la condemna del ‘cas Bateragune’. Finalment, ha estat el mateix Otegi qui ha anunciat la designació de Maddalen Iriarte, que va encapçalar les llistes de la coalició sobiranista per Guipúscoa en els comicis de 2016. ‘És la millor candidata per a aquestes eleccions’, ha defensat. El reglament d’EH-Bildu estableix que fins al 2 de febrer es poden presentar candidatures i, si només hi hagués un candidat, seria ‘proclamada automàticament’ el 3 de febrer. En cas de ser dos o més els aspirants, s’obriria un procés en el qual aquestes persones podrien fer campanya, i l’última decisió la tindrien els inscrits mitjançant votació. Aquesta proclamació tindria lloc en aquest cas el 17 de febrer. La segona fase consistirà en la designació de les llistes d’Àlaba, Biscaia i Guipúscoa. Per tant, per al 9 de març estarien configurades totes les llistes d’EH-Bildu per a les eleccions basques.

Summary: La direcció d’EH-Bildu proposa Maddalen Iriarte com a candidata a lehendakari


La consellera d’Agricultura, Teresa Jordà, ha assegurat que ERC continua apel·lant a la necessitat de diàleg davant la investidura de Pedro Sánchez com a president del govern espanyol: ‘Continuarem fins a l’últim minut amb la mà estesa’. En una entrevista a Els Matins de TV3 ha dit que Sánchez no els ha trucat, i que encara que aposten per la mà estesa, no troben resposta: ‘La mà estesa no té sentit si no hi ha ningú a l’altra banda.’ D’altra banda, ha dit que Sánchez farà el que vulgui perquè és un ‘supervivent’: ‘Si vol fer eleccions, farà eleccions. Si vol formar govern, ha de dialogar. I no ho ha fet’.

Summary: Jordà, sobre la investidura de Sánchez: ‘Continuarem fins a l’últim minut amb la mà estesa’


La Plataforma per la Llengua, entitat dedicada a la promoció de la llengua dels valencians, considera que cal incloure la competència lingüística en valencià en la prevista llei de funció pública valenciana. Des de l’ONG del valencià creiem que ajornar la decisió per a un futur reglament és un clar incompliment del dret de la ciutadania de ser atesa en la llengua oficial en què decideix d’expressar-se. Manifestem que el dret de la ciutadania d’escollir la llengua oficial en què vol ser atesa ha de ser reconegut de manera clara com a legalment superior a les opcions de preferència lingüística d’un funcionari. Una cosa són les opcions personals que puga triar la persona que treballa de funcionària en la seua vida privada i personal, on ella, com qualsevol altra persona, pot escollir lliurament la llengua en què expressar-se, i una altra és el suposat dret d’escollir llengua en l’exercici de la seua professió. Per això entenem que és important de notar que en l’avantprojecte hi havia una garantia i ara, en canvi, passem a una incertesa, que no sols haurà de comptar amb un informe previ de Política Lingüística sinó que haurà de ser negociada pels polítics. La situació real per a la ciutadania del País Valencià és de desigualtat lingüística. Pel que fa a l’administració pròpia, el 93% del funcionariat de Generalitat Valenciana entén el valencià, però només un 57% el sap parlar i un 46% el sap escriure correctament. Són dades oficials de l’enquesta sobre ‘L’ús del valencià en l’Administració’. I la Plataforma per la Llengua al País Valencià en trau una clara conclusió: més de trenta-cinc anys després de l’aprovació de la llei d’ús i ensenyament del valencià, molts funcionaris parlen encara en castellà a una persona que s’expressa en valencià, i quasi ningú no se n’escandalitza. Ara imaginem que la situació fos la contrària: que un ciutadà es presentàs davant un funcionari parlant en castellà, el funcionari li respongués en valencià i, quan la persona que fa la gestió li demanàs que per favor l’atengués en castellà, s’hi negàs i continuàs parlant-li valencià. I ja no diguem si, damunt, li respongués que no l’entén. Tothom posaria el crit al cel i parlaria de supremacisme, de greu incompliment dels drets de la persona afectada… En canvi, la quasi totalitat de la població accepta amb aparent normalitat aquesta mateixa falta de respecte als drets de la ciutadania quan l’ús de les llengües és a la inversa, quan és el valencià la llengua amb què ens adrecem a un funcionari i el castellà la llengua amb què ens respon. La Plataforma per la Llengua vol denunciar públicament el comportament d’aquells funcionaris que actuen com si les seues opcions lingüístiques personals fossen legalment superiors als drets dels administrats, als quals ells tenen l’obligació legal d’atendre amb total correcció. Per això volem deixar clar a tots els ciutadans que, si consideren que el seu dret lingüístic d’expressar-se i ser atesos en valencià ha estat vulnerat, la nostra organització els pot donar tot el suport per a exigir aquest respecte, perquè eixa és una de les nostres principals raons de ser. Manuel Carceller, delegat de la Plataforma per la Llengua al País Valencià

Summary: Ser incompetent en valencià no és cap dret


Són les 7 del matí i la Marta s’acaba de llevar. No té gaire gana i es deixa la meitat d’una de les dues torrades que s’ha preparat per esmorzar i no es beu el cafè. A mig matí, es menja un entrepà d’embotit fresc per matar el cuc, però com que el crostó no li agrada, en llença la punta a la paperera. Per dinar, va a casa els seus pares, però cap d’ells s’acaba del tot el menjar que té al plat, el qual acaba anant a les escombraries. El cas de la Marta no és extraordinari, cada dia moltes famílies llencen grans quantitats de menjar que encara és apte per al consum. Però no només es malgasta menjar des de l’àmbit domèstic, sinó que durant totes les fases de producció, distribució i comercialització de productes d’alimentació es produeixen pèrdues. És el que coneixem com malbaratament alimentari. El malbaratament i les seves causes Actualment no hi ha un consens total sobre què és el malbaratament alimentari, però el projecte europeu FUSIONS (Ús d’Aliments per a la Innovació Social) el defineix com “aquells aliments, així com aquelles parts no menjables d’aliments, que descartem de la cadena alimentària i que es recuperen o llencen”. Aquesta definició inclou els processos de compostatge, collites no recollides i cogeneració. A la pràctica, el malbaratament no es limita només al menjar, i acaba suposant una pèrdua substancial d’altres recursos com la terra, l’aigua, l’energia i la mà d’obra. Es pot classificar el malbaratament alimentari en tres categories: Les pèrdues alimentàries durant la fase de producció. Els residus inevitables de productes durant la fase de consum, com per exemple les pells del plàtan. Els residus evitables que podrien haver-se consumit. Segons la directora de la Plataforma Aprofitem els Aliments (PAA), Gaby Susanna, el pa, les fruites i les hortalisses són els aliments que més s’acaben llençant, però en l’àmbit de sostenibilitat, la quantitat de recursos gastats en els productes carnis és molt més elevada. El menjar que es llença Infogram Pel que fa a les causes del malbaratament, són molt diverses i es troben en totes les etapes de la cadena alimentària. En el sector primari es produeixen per les restes de collites, una producció excessiva i les partides no venudes. Durant el transport i la distribució es llencen aliments degradats o mal conservats pel trencament de la cadena de fred. En els comerços, càtering o restauració es retiren aliments pel seu mal aspecte, per la seva data de caducitat o per una mala conservació. Les llars en llencen per culpa d’una mala planificació de les compres, les restes que sobren durant la preparació del menjar o els aliments que no acaben sent ingerits. La directora de la PAA afirma que cadascuna de les parts del cicle alimentari té associades unes repercussions ambientals, socials i econòmiques fortes que, tenint en compte la crisi econòmica que es viu en l’actualitat i els milions de persones que pateixen gana, fan del malbaratament alimentari un impacte social i ètic de primera magnitud. En conseqüència, diverses entitats i cooperatives creuen necessari que es dugui a terme una tasca de sensibilització de la societat que generi una consciència col·lectiva sobre el problema. Algunes d’aquestes accions es tradueixen en fer dinars comunitaris amb aliments recuperats, tallers sostenibles o exposicions del menjar recollit i la seva comptabilització. Solucions al problema El malbaratament zero resulta inabastable, però el marge de millora és amplíssim. Es tracta d’una problemàtica que es caracteritza per la seva transversalitat, és a dir, que s’origina en totes les baules de la cadena agroalimentària. És per això que les mesures de prevenció s’han d’aplicar al llarg de tot el cicle, des del camp fins a la taula. En aquest sentit, les solucions per reduir el malbaratament d’aliments són múltiples, algunes suposen un gran cost econòmic en infraestructures, però d’altres recauen únicament en la conscienciació dels consumidors. Aquests tenen a les seves mans un gran poder, ja que són els principals responsables del malbaratament alimentari. Amb l’adopció de mesures quotidianes en tots els nivells, poden reduir la quantitat total de residus alimentaris que es generen. Com assenyala Gaby Susanna, els consumidors han d’influir en els patrons de producció i comercialització a l’hora de prevenir el malbaratament alimentari, i pressionar als comercials perquè acabin amb els estàndards cosmètics dels aliments. La majoria de supermercats retiren tots els productes d’aspecte menys homogeni i que no compleixen amb aquests estàndards. Les patates boterudes o les pastanagues tortes són retirades de la venda, tot i ser perfectament aptes pel consum. És per això que en els últims anys algunes de les grans cadenes de supermercats, com ara Consum o Bonpreu, han llençat iniciatives per no malbaratar tants aliments. La Cooperativa Consum va engegar el 2015 el programa “Profit”. Es tracta d’una iniciativa que permet que tots aquests aliments que acabarien llençats a les escombraries, tinguin una utilitat a través d’entitats socials. “A Consum, sempre intentem que hi hagi el menor desgast i malbaratament d’aliments possible en tots els àmbits, processos i botigues per on passen els aliments”, indica Núria Riba, responsable del Departament de Relacions Externes de la Cooperativa Consum. D’altra banda, la cadena Bonpreu ha dissenyat una secció per vendre productes estèticament imperfectes a un preu inferior. La majoria de clients s’han mostrat disposats a adquirir aquests productes, cosa que demostra que si es fes pressió a productors i majoristes perquè no retirin les verdures i fruites amb imperfeccions, es podria reduir notablement el malbaratament d’aquests aliments. Per tal de garantir l’eficàcia d’aquestes mesures, cal una bona coordinació d’esforços entre tots els agents que articulen el sistema alimentari. Però també és necessària l’actuació del sector públic i especialment de les autoritats competents, que puguin adoptar mesures legislatives i reglamentàries que donin suport a les campanyes d’informació i divulgació que duen a terme les diferents entitats socials. Malgrat les petites accions que es duen a terme de manera local o comunitària, els problemes del malbaratament queden lluny de solucionar-se. La poca predisposició a canviar les polítiques de la majoria de supermercats, així com les actituds insostenibles i poc respectuoses dels consumidors resulten un handicap per posar remei a la situació. Des de les plataformes, cooperatives i entitats que es dediquen a tractar la qüestió s’afirma que és necessari aprendre a fer un consum responsable i sostenible, i unir forces per intentar reduir al màxim aquesta problemàtica.

Summary: De la necessitat al malbaratament: què fem amb el menjar?


El primer ministre d’Eslovènia, Marjan Sarec, ha presentat avui la seva renúncia i ha sol·licitat que es convoquin eleccions anticipades per superar la situació política actual, ha informat l’agència de notícies eslovena STA. El primer ministre ha justificat la seva decisió amb l’argument que no pot assolir els objectius fixats amb l’actual coalició governamental en minoria. Després de reconèixer que ara correspon al parlament de decidir quin serà el pas següent, Sarec ha deixat clar que ell opta per fer eleccions anticipades perquè el poble pugui pronunciar-se sobre l’executiu. ‘Seria just per als ciutadans i per a nosaltres mateixos anar a unes eleccions anticipades i que el poble digui si confia en mi’, ha declarat Sarec, segons informa el diari local Dnevnik.

Summary: El primer ministre d’Eslovènia presenta la seva dimissió i demana que es convoquin eleccions anticipades


El batlle de Maó, Héctor Pons, s’afegeix a la llista de càrrecs polítics que s’han ofert a rebre el vaixell Open Arms. Pons ha posat el port de la ciutat a disposició de l’estat espanyol per a rebre l’Open Arms i ha dit que, com a ciutat d’acolliment, farien tant com poguessin per ajudar. Així mateix, ha instat el govern espanyol a prendre una decisió sobre els migrants salvats a la Mediterrània que encara esperen un port segur. Pons diu que és conscient que ‘no és una qüestió fàcil’, perquè afecta polítiques internacionals, i ha demanat que es traci ‘una estratègia a escala europea’. En declaracions a Europa Press, Pons ha demanat a ‘tota la comunitat internacional i europea’ que ‘reflexioni’ per donar una resposta als més de 150 migrants que fa dotze dies que són a la deriva. A més, ha recordat que fa un any, el govern espanyol va obrir el port de València per al vaixell Aquàrius, que duia més de 600 persones, i ha dit ara havien de ser els països més pròxims a l’Open Arms els que obrissin els ports. Per Pons, es tracta d’una ‘situació complexa’ que ‘deixa els drets humans per terra’, i ha destacat que la gent té ‘voluntat i compromís d’acollir’. Avui a les 21.30 hi ha convocada una concentració al parc Rochina de Maó per a reclamar una resposta a la situació del vaixell. De moment, l’Open Arms ha dit que prefereix desembarcar a Itàlia o Malta, perquè anar a algun port de l’estat espanyol afegiria més dies de viatge.

Summary: El batlle de Maó ofereix el port per a rebre l’Open Arms


Oriol Codina és el coordinador de la comissió de Mobilització de l’ANC. Onze dies abans de la Diada, explica en aquesta entrevista els detalls de l’acte i en revela alguns aspectes poc coneguts: com es distribuirà el punt, com es farà el batec, quin horari se seguirà i com s’aconseguirà que les cinc ciutats representin un país que batega a l’uníson. També fa recomanacions bàsiques per al bon funcionament de la mobilització: arribar-hi almenys una hora abans, anar-hi preferentment amb transport públic i inscriure-s’hi perquè no hi hagi llocs buits i la gent quedi ben repartida. —Ens podeu actualitzar les dades de les inscripcions? —Doncs no, però aquests últims dies hem notat que havien anat pujant perquè la gent ja torna de vacances. El nombre d’inscrits va creixent i les territorials ens van trucant per dir que, de mica en mica, la gent s’hi va apuntant. Han pujat molt les inscripcions, si ho comparem amb les darreres setmanes. —Segons les últimes dades, de la setmana passada, només hi havia cent mil inscrits, que és la meitat dels de l’any passat per les mateixes dates. —Potser enguany no es veu tant la necessitat d’inscriure-s’hi. Però nosaltres intentarem fins al final és que s’hi apuntin i que es faci evident quina importància té això en l’àmbit organitzatiu. —Podeu explicar per què la gent s’hi ha d’inscriure? —La mobilització de l’Onze de Setembre és molt important i no ens podem permetre que en un punt no hi hagi gent. La millor manera de gestionar-ho és amb les inscripcions. Així com a la Via Catalana necessitàvem tothom, amb l’objectiu que la cadena no es trenqués i no hi hagués forats, enguany la gent s’ha de poder distribuir entre tots els punts amb una ocupació similar i que no hi hagi llocs buits. També cal mirar els voluntaris, el material, la mobilitat… Com que són cinc punts, volem que tot l’acte connectat llueixi i que es puguin veure tots els punts omplerts i amb la mateixa imatge. És important la part de performança, el batec, i continua essent decisiu de garantir que a tot arreu es faci visible el batec, que es connecti una ciutat amb una altra i es creï una imatge viva de tot el país. Encara que siguin cinc punts, volem que tot l'acte connectat llueixi i que es puguin veure tots els punts omplerts i amb la mateixa imatge. —I no us preocupa que molta gent que no s’hi ha inscrit es concentri a Barcelona, saturi aquest punt i en quedi de buits? —Volem que la gent vegi la necessitat d’inscriure-s’hi per distribuir-se bé. Territorialment, fem la crida i fem les gestions d’autocars i correus perquè la gent vagi als punts que els corresponen segons les comarques d’origen. I també ho fem a la web, amb el model d’inscripcions. Per tant, mirem d’ incentivar la inscripció per saber quanta gent hi hauria d’haver als punts i per distribuir-nos millor entre nosaltres. Volem crear cinc imatges del que passa en tots els punts: volem demostrar que el país és més activat i preparat que mai per a culminar aquests últims mesos. —Un dels objectius és aconseguir una imatge que expliqui al món la reivindicació de Catalunya. La de les últimes diades era molt clara: una cadena humana, la Meridiana amb una perspectiva enorme i absolutament plena, una V… Aquesta vegada, amb cinc punts allunyats, quina imatge es vol aconseguir? —Primer de tot, cada punt tindrà un batec propi, mentre els altres miren com ho fan, i cada punt tindrà una imatge pròpia. I després hi haurà un moment en què tots els punts bategaran alhora i, per tant, hi haurà un vídeo d’aquesta acció. En el primer moment serà com un relleu, i en sortirà un vídeo per a copsar com va passant d’un lloc a un altre. I després, hi haurà el general. Volem crear cinc imatges d’allò que passa en tots els punts: volem demostrar que el país és més activat i preparat que mai per a culminar aquests últims mesos. — El punt es repartirà in situ? Com es farà? —L’any passat la fletxa es repartia amb el lot, però enguany no. Demanem que la gent es personalitzi la samarreta amb aquest relat de ‘Som un equip, un onze guanyador’, i repartirem els punts amb moltíssims voluntaris a cada tram. N’hi haurà per a tots els participants i es repartirà als trams. Hi haurà controls als punts d’accés a les zones de la manifestació, amb uns voluntaris que aniran repartint els punts a la gent quan hi entri. —Podríeu fer un esquema per a entendre com anirà l’acte? A quina hora recomaneu que la gent vagi al tram? —Si l’acte comença a les 17.14, nosaltres recomanem que la gent comenci a situar-se al seu tram cap a les 16.00. Prèviament, recomanem que els autocars ja hagin aparcat cap a les 15.00 i hagin arribat a lloc. Com que enguany hi ha moltes activitats prèvies, esperem que molta gent ja hi sigui, però demanem que l’accés al tram sigui una hora abans, a les 16.00. Enguany s'aixecaran i s'abaixaran els punts al ritme de la música, simulant un batec. —A les 17.14 comença l’acte i tothom tindrà el punt. Com serà a partir de llavors? Quin serà el senyal? —A les 17.14, les campanes de la Seu Vella de Lleida marcaran l’inici i serà el moment en què Lleida tindrà el protagonisme. Es presentarà l’acte i s’hi donarà la benvinguda. Llavors, al ritme d’una melodia, serà el moment en què Lleida bategarà. Després es passarà a Berga, Salt, Tarragona i Barcelona. —I en què consisteix el batec? —Si l’any passat s’aixecava el punter, enguany s’aixecaran i s’abaixaran els punts al ritme de la música, simulant un batec. Quan s’acabin els batecs a tots els punts, serà el moment en què es farà el batec conjunt a tots cinc punts. —Hi haurà participació d’entitats culturals i colles castelleres? —Sí, i és molt important. En el moment en què tots els punts bateguin alhora, nosaltres convidem totes les colles que hi participin i els ho agraïm molt. En aquest moment, les colles castelleres aixecaran pilars simulant els pilars de la república. Volem que hi tinguin un protagonisme important. A més a més, a cada tram, i cadascú al punt de les comarques d’on vingui, hi haurà entitats diverses de cultura popular. Aporten un aspecte festiu i lúdic a cada tram. —Què són els pilars de la república? —Demanem als castellers que, en el moment del batec conjunt, aixequin pilars, tants com vulguin. Volem simbolitzar els pilars de la república, que s’aixecaran des de tots els punts. Les colles castelleres seran similars a les dels altres anys, però això encara s’ha d’acabar de tancar. L’any passat n’hi va haver més de seixanta i ara ja en tenim confirmades més de quaranta, però la participació serà quasi igual que la dels altres anys. I d’entrada totes les colles anirien als punts on els tocaria per les comarques d’on vénen. —I lectures de manifest, n’hi haurà a totes les ciutats? —Hi haurà un sol manifest, però cada punt en llegirà una part que tracti del tema del punt. Per exemple, la República de la Cultura a Berga. Però encara no sabem del cert qui llegirà els manifestos. —I en aquesta diada, per què cal comprar la samarreta? —Com els altres anys, per demostrar una implicació en l’organització i en l’acte. A més, enguany, la samarreta té un relat i ha d’evidenciar que som un equip i anem a l’una, des dels cinc punts. Som un 11 guanyador. És una manera de mostrar que anem tots alhora i que estem disposats a tirar endavant. A més, l’Assemblea és una entitat sense ànim de lucre i no rep subvencions, només les quotes dels socis. Per tant, les samarretes ajuden a fer totes les accions que fem. Dit això, que és fonamental, sempre mirem que les samarretes tinguin un valor afegit, que serveixin per a la manifestació però també de record. —La d’enguany és de color blanc, aquest color és el que hi ha de predominar? —Sí, si hi ha ningú que no compra la samarreta, val més que en porti una de color blanc perquè així l’acció sigui cromàticament igual a tot arreu. Però nosaltres animem la gent a comprar-la. Amb l’afegit que tothom se la pot personalitzar i ser d’aquest equip. Comprar-la és una manera de col·laborar. És un Onze de Setembre tan important com els anteriors, precisament pels mesos decisius que s'acosten. —El pressupost és inferior al dels altres anys? —No. Jo he elaborat el pressupost i no és pas cert que sigui menor. Parlem de quantitats similars i, com cada any, posem tota la carn a la graella per l’Onze de Setembre, que sempre ha servit per a marcar el futur polític d’aquest país. Enguany ho tornem a fer perquè creiem que ho hem de fer i perquè És un Onze igual d’important que els anteriors, precisament pels mesos decisius que s’acosten. —Havíeu dit que una dels punts més complexos organitzativament era Berga. Per què? —Bé, no és que sigui complex, perquè està molt ben preparat. Hi ha un gran nombre de gent treballant-hi moltes hores i des de fa molt de temps. Però, com és obvi, Berga no té, quant a mobilitat, els mateixos accessos que Tarragona o Lleida. Per tant, és cert que cal més esforç per garantir més fluïdesa a l’hora d’entrar i sortir de Berga. —Quant al nombre d’autocars, en teniu cap dada? —No en tinc dades, però, com les inscripcions, aquests últims dies es disparen i parlem de centenars. Passa que enguany molta gent farà servir el vehicle privat, perquè són llocs més propers. Però nosaltres continuem animant la gent que es mogui en transport públic per mirar de per gaudir de l’Onze de Setembre en companyia, amb els amics i família, per fer equip. I també per a facilitar la mobilitat a tots els punts. —Quants voluntaris teniu, de moment? —Falta concretar una mica, per la gestió dels cinc punts, però ja d’entrada parlem de més de 800. Encara falten les xifres definitives, i pujaran. Per a més informació consulteu la Guia informativa de la mobilització de l’Onze de Setembre 2016

Summary: Oriol Codina (ANC): ‘Han pujat molt les inscripcions de la Diada’


Dimarts el Congrés espanyol va prendre en consideració la reforma de l’Estatut valencià de 2006, que porta pendent d’aprovació des del 2011. En aquesta dècada que va des de l’aprovació, s’ha produït al País Valencià un canvi impressionant que s’ha reflectit en el comportament electoral i també en les institucions. En poc més de deu anys s’ha passat d’una hegemonia del Partit Popular en tot el país i a tots els nivells, a una substitució històrica en les institucions que ha portat el valencianisme a la Generalitat, així com a la capital del país i a les principals ciutats. Aquesta presa en consideració coincideix en el temps amb la renovació en marxa dins el Bloc Nacionalista Valencià, el principal grup dels que integren Compromís. Ahir divendres Agueda Micó va presentar la seva candidatura per a succeir Enric Morera en la direcció del partit. El Bloc farà un congrés el 21 i 22 de maig, que representarà un relleu històric després que les principals figures del partit han entrat a les institucions amb responsabilitats importants. Així Enric Morera és el president de les Corts Valencianes. Micó farà tàndem amb Morera que aspira a la presidència del partit. En el congrés la candidatura de Micó podria enfrontar-se a una altra candidatura, articulada al voltant de l’eurodiputat Jordi Sebastià i que encapçalaria Rafael Carbonell. En deu anys les esquerres s’han fet amb les institucions valencianes. En aquests deu anys de tramitació parlamentària del text estatutari el que crida més l’atenció és com s’ha transformat radicalment el mapa electoral valencià. En la legislatura que es va aprovar l’estatut a les Corts Valencianes, el PP havia obtingut el 48% dels vots i la majoria absoluta d’escons. En canvi en les últimes eleccions a les Corts el suport dels populars s’ha reduït fins el 27%. A més de la pèrdua de vots, el Partit Popular ha perdut la Generalitat, que governava des de 1995. A nivell municipal el canvi també ha estat molt significatiu, ja que el PP ha perdut el control de les principals ciutats, incloses les tres capitals de província. Si el 2011 el PP governava en 350 ajuntaments (300 amb majoria absoluta), en aquesta nova legislatura governa en menys de la meitat. Són els socialistes els que tenen el major nombre d’ajuntaments, a més de dues de les tres capitals de província (Alacant i Castelló). Especialment representatiu del canvi produït en el País Valencià ha estat el cas de la ciutat de València, on Rita Barberà era alcaldessa des de 1991. La batllia ara es troba en mans de Compromís, que ha obtingut el 23% dels vots. Aquest resultat contrasta amb els resultats del Bloc Nacionalista Valencià (BNV) el 2003, que va quedar fora el consistori amb un 2,59% dels vots. Compromís ha estat capaç d’anar més enllà del vot valencianista El creixement de Compromís, i per tant del nacionalisme valencià, a nivell electoral, ha estat el canvi més significatiu en aquests deu anys. La diferència en aquest sentit entre 2006 i 2016 és impressionant. Gran part del creixement de Compromís s’explica, però, per la capacitat d’atreure un vot no-valencianista, que posa l’accent en la lluita contra la corrupció i la política social. Això es reflecteix clarament en les dades que el CIS aporta sobre els seus votants. Mentre ara fa deu anys el 42% dels votants del BNV eren només valencians o més valencians que espanyols i se situaven per tant en la banda nacionalista de la societat valenciana a dia d’avui aquests representen només el 16% dels votants de Compromís. És altament significatiu, en aquest sentit, que la formació valencianista hagi assolit alts percentatges en comarques castellanoparlants com la Foia de Bunyol (17%) o l’Alt Vinalopó (14%). Resulta lògic comprovar així que tot i el creixement electoral del valencianisme, el sentiment de valencianitat no ha crescut en paral·lel en el conjunt de la població. Mentre que el 2006 el 13% dels ciutadans es sentien només valencians o més valencians, aquest percentatge actualment és del 9%. És obvi, doncs, que Compromís ha tingut la capacitat d’atreure un vot descontent sense que hagi estat necessari un creixement del sentiment nacional, fins i tot competint amb l’entrada d’un partit com Podem. Una altra clau del canvi ha estat el vot jove. Compromís és, de llarg, la força més votada entre el jovent (36%) i el bipartidisme de PP-PSPV ha desaparegut en aquesta franja d’edat, segons també les dades del CIS. En termes general el PP encara manté l’electorat d’edat més avançada. Entre els majors de 65 anys els populars encara mantenen el 44% del vot i si s’hi sumen els votants de Ciutadans el suport a la dreta supera el 50% entre la gent de més edat. A mesura que es redueix l’edat, però, el vot al PP es va reduint fins a situar-se com a quarta força entre els més joves. En canvi entre els votants de Compromís, Podem i Ciutadans es produeix l’efecte contrari: el suport és superior entre els més joves i a mesura que augmenta l’edat el suport es va reduint. Només un 7,6% dels majors de 65 anys voten a Compromís i un 6,8% a Podem. En l’eix esquerra-dreta també s’ha produït un lleu creixement de l’esquerra, però no és gaire significatiu. Els ciutadans que es situen a l’esquerra (0-4) han passat de representar un 38% l’any 2006 a un 43% el 2015. En canvi el centre i la dreta perd pes, però els canvis són mínims. Hom pot dir per això que el daltabaix que s’ha produït en la política valenciana és més un desengany amb el Partit Popular per la corrupció, la falta de transparència i la inversió en obres faraòniques i inútils que no pas un gran canvi ideològic en els valencians. Canvi important dins el bloc de les esquerres. Aquesta decepció amb el PP no ha comportat, però, un creixement de l’històric principal partit de l’oposició, el PSPV. El PP en les eleccions de 2015 va perdre més de mig milió de vot respecte quatre anys abans, però el PSPV en comptes de guanyar-ne, en va perdre també més de 100.000 vots. El bipartidisme es pot dir que s’ha enfonsat. En canvi, la resta de partits han augmentat significativament. La suma dels partits a l’esquerra del PSPV com Compromís, EUPV i Podem han passat de representar el 13% del vot el 2011 a representar el 35%. I és molt significatiu que en aquestes últimes eleccions Compromís s’ha quedat només a 50.000 vots del PSPV. També ha recollit una part dels vots que han perdut PP i PSPV el nou partit de la dreta, Ciutadans, que ha sumat el 12,66%. Encara que el PSPV continua sent la primera força de l’esquerra, tothom coincideix a considerar Compromís el gran vencedor moral de les eleccions, gràcies al seu creixement espectacular. Cal afegir a més, que en les eleccions al Congrés espanyol la coalició de Podem amb Compromís va situar-se per davant dels socialistes, per primer vegada en la història. I que la formació valencianista és la primera força a les comarques centrals i en la ciutat de València, en la zona més dinàmica del País Valencià. A més de governar la capital del país també governa a ciutats com Sagunt, Carcaixent, Alzira o Sueca. Amb l’arribada a les institucions després de dues dècades de governs plurals de l’esquerra amb un fort component valencianista les condicions per a créixer en aquest terreny apareixen com molt òbvies. Especialment si el nacionalisme valencià sap fer servir temes com la manca de finançament, les competències, el corredor mediterrani o el baix nivell democràtic per englobar amb ell una part de la societat que fins fa poc estava allunyada de qualsevol d’aquestes demandes.

Summary: El creixement de Compromís ha arribat més per l’esquerra que pel nacionalisme


En la seva intervenció, el líder de Ciutadans, Albert Rivera, s’ha reivindicat com el centre polític que ha permès sortir del bloqueig institucional en què es trobava Espanya. Ha posat en valor els acords assolits primer amb el PSOE i després amb el PP per donar respostes a la ciutadania espanyola i fugir de gesticulacions i crits. ‘La nova política és donar solucions, no cridar’, ha dit Rivera en referència a Podem. Durant el discurs, més propostes de futur que no pas crítiques al PP, tot i que ha recordat que aquest no és el govern que vol Ciutadans: ‘volíem un govern diferent, un president diferent i sense corrupció, i no s’ha produït’. Rivera ha volgut agraïr la paciència dels ciutadans i ha animat els dos grans partits a ‘treballar plegats’ i a no tenir por al diàleg i a l’acord: ‘no hem de tenir por al que han escollit els espanyols’. I s’ha conjurat a canviar ‘les canonades del congrés espanyol sense tallar l’esperança i la il·lusió de quaranta-set milions d’espanyols’. Una reforma, segons Rivera, que es podrà fer ‘si tots estem a l’altura’. En aquest sentit, ha recordat a Rajoy que si compleix el pacte que va firmar amb Ciutadans -‘que segueix vigent’- la legislatura anirà bé. Rivera ha anat més enllà: ‘Si compleix l’acord, ja tenim pressupostos’. Malgrat les nombroses crítiques que el líder de Ciutadans ha fet a Podem, Rivera ha demanat a la formació d’Iglesias que se sumin a le reformes però que ‘respectin les regles del joc’. I ha demanat respecte: respecte a la història d’Espanya i als fets que ha viscut el congrés espanyol, fent referència a l’intent de cop d’Estat de l’any 1981. Rivera ha parlat un moment en català per deixar clar que treballaran plegats per a tots els catalans, tant pels que volen la independència com pels que no, i ha demanat centrar-se en ‘allò que ens uneix i no en allò que ens separa’.

Summary: Albert Rivera: ‘Si compleix l’acord que vam pactar, la legislatura anirà bé’


Bojan Brezigar is a veteran journalist and the current editor-in-chief of Primorski, a newspaper aimed at the Slovenian minority in Italy. He has just written Six Days in Catalonia, an account of his visit to Catalonia during the October 1 independence referendum. The book has just come out in Slovenian and he expects that a Catalan translation will be published at some point. Brezigar has known Catalonia since 1971, the year when he first travelled to Barcelona. This has allowed him to add depth and context to his work. In this phone interview we discuss his book, Catalonia’s political process and the parallel that can be drawn between Catalonia and Slovenia, a country that achieved independence in the 1990s. —You came to Catalonia for the first time in 1971. How different is Catalonia today? —Like chalk and cheese. No offence, but in 1971 Barcelona as a city was ugly and dirty, without any visitors. Most large monuments were closed off: Parc Güell was derelict and Gaudí’s La Pedrera was not open to the public. Totally different. Barcelona was a Spanish city and you couldn’t see a word written in Catalan. I remember that I only saw a notice written in Catalan once in a shop. Someone had scribbled “tancat” (“closed”) on a scrap of paper. —After October 1 you claim that the journey to independence will not be a fast one. Why? —The notion that you could establish a new state within 48 hours was very optimistic. You cannot achieve that in two days. I said so at the time and I’d like to stress this point: more time is needed. I lived Slovenia’s experience and there they had a six-month plan. Six months between the referendum and the declaration of independence. Having said that, I believe that after the police violence, having half the government in jail, triggering Article 155, banning TV reporters from saying the words “President Puigdemont” and the attempts to change Catalonia’s school system, there is no turning back. There is no turning back for Catalonia. And there is no turning back for Spain. I think Rajoy might have stood a chance if he had handled matters differently at the start. If he had offered Catalonia greater powers, which is what the 2006 statute intended, we wouldn’t be where we are today. But the present situation is totally different. It’s all Rajoy’s fault. He campaigned against the new Catalan statute simply to woo voters . —In your book you mention a phrase that was making the rounds on October 1: Franco is back. —Yes, that’s what we, the international observers, kept saying to each other. It happened on September 30. Members of the delegation that had gone to see the unionist rally against the referendum in Plaça de Sant Jaume met at our hotel. They had witnessed Nazi salutes, people singing Cara al sol  and skinheads providing security. They came to the hotel and said “Franco is back”. I was appalled when I heard all that. Anyone familiar with francoism and fascism should be appalled at those scenes —Catalans should commission a monument to Rajoy, much like Slovenians with Milosevic. You’ve said that. —That was tongue-in-cheek. But, as you know, before independence the government of Slovenia certainly strove to keep Yugoslavia together. So has Catalonia . In Slovenia they proposed a federation and a confederation, but Milosevic rejected all that. He wanted a centralised government. So, in that sense, Rajoy is very like Milosevic. Everything that’s happened is down to Rajoy and he will be held accountable for anything that might happen in the future. Not just in Catalonia, but also in Spain. —The Slovenian way. Will you please compare the Catalan way to the Slovenian? —Every situation is different. No model can be transposed: neither Kosovo’s nor Scotland’s or Slovakia’s. We were part of Yugoslavia, a communist country with an undemocratic, totalitarian regime. Catalonia is part of the EU and Spain, a country that appears to be a democracy. Every case is different. There is no user manual. But Slovenia’s experience could be useful. —Could you give us an example of that? Something worth noting? —The people’s commitment. The commitment of the people was very important in Slovenia and in Catalonia, too. —As a journalist, what differences have you noticed between the press in Catalonia, Spain and Europe? —You crack me up! The Spanish press is a disaster. In my book you will find the front pages of Catalan, Spanish and international newspapers on October 2. Everyone can see for themselves that the Spanish papers were not reporting the story as it was unfolding. Not just that: watching TVE’s 24 Horas  provided an incredible experience. When a European TV station discusses a problem, they usually have guests in their studio who espouse different solutions. Not on TVE. They all opposed independence. All of them. I wouldn’t call journalism: it’s propaganda. —Having invoked Article 155  now they want to control TV3  —Look, Article 155 is a remnant of Francoism. Madrid’s Audiencia Nacional court is absolutely unbelievable. During the fascist regime, Italy set up a special court of law. It dealt with matters to do with national security. It was a fascist tribunal. Many people were sentenced to death. After 1945 nobody contemplated creating a court of law based on a fascist tribunal. Nobody. Well, that’s what Spain’s Audiencia Nacional is: a court of law built on what used to be a francoist tribunal. In a normal state, the Catalan leaders who are currently in custody would have never been sent to prison in the first place. In a normal state you can only be remanded in custody pending trial under three circumstances: risk of flight, reoffending or destroying evidence. None of those apply here. But, still, they have been sent to jail! It contradicts the principles of modern criminal law. —Will prison be a pivotal moment? —It’s been an eye-opener for the people, yes. And I know there are doubts as to whether going into exile was a good idea. In my opinion, it was. Look, I was very active during Slovenia’s independence process and I advised the government leaders to leave the country and move to Trieste. There was a great deal of danger for two or three days. I thought, and I still think, that you’re better off abroad than in jail. You can do more political work. —Some criticise the fact that a violent clash was deliberately shunned in Barcelona’s Plaça de Sant Jaume. —I sympathise with the Catalan government’s position. They wish to achieve independence without violence. I believe it was a great decision. What Catalans did on October 1 took a a lot of courage and you ought to be proud of it. The smallest mistake would be used against you. They were expecting that. To me the only mistake was to expect that independence would be established in forty-eight hours. In Slovenia it took six months. There’ll be time now to prepare the details and discuss them in Europe. —Precisely. What should the Catalan government do on December 22, the day after the elections? —You will need to decide that on the day, not now. I’ve discussed this with many people. The situation is quite fluid, really. We don’t know what the Spanish government will do during the campaign and I get the feeling that we’ll have a surprise coming from Madrid. Let’s see how events unfold and then decisions can be made. —Why do you claim that the Catalan case is not Spanish, but European? —Picture a Catalonia in upheaval. That would shake up Spain and Spain is one of the larger states in Europe. That would be very dangerous for all of Europe. I’m surprised that the European leaders do not understand that the danger is real. When Greece was struggling, they realised that it was a European issue. Can’t they see that so is this one? I find the EU’s stance shocking. Is the EU merely concerned about money? Not human rights? Catalans are European citizens and their GDP is part of Europe’s. This is an internal enlargement. And if the treaties do no mention it, it’s because nobody thought it could happen. I think Brussels is not being realistic. —In the Slovenian parliament, the Speaker of the House is very pro-Catalan. The president and the prime minister, not so much. —I should make it clear that practically the whole public opinion in Slovenia supports Catalonia’s independence. To put it another way: everyone supports Catalonia’s right to decide its own future. The Speaker, an academic who has researched human rights, always says this: let Catalans decide their future. Many political leaders support those words. Unfortunately, the government has many ties with European parties. The prime minister has links with ALDE and the head of the opposition, with the PP. Both staunchly oppose Catalonia’s independence process. —Why did you write your book? —I didn’t do it for the money. I did it because I felt a moral obligation. For seven years I was the chairman of the European Bureau for Endangered Languages. It was an EU body that no longer exists and it dealt with minorities. We had the support of many, many Catalans: Lluís Maria de Puig, Fèlix Martí at UNESCO. They all helped us. And they did it for our sake, not theirs, because we were demanding stuff that Catalans already had: schooling, bilingual street signs, using the language in public, on the radio and TV. For me, supporting Catalonia now is a moral obligation. I cannot forget the support I received from all of them. —You’re Italian, of the Slovenian ethnic minority. —In Italy there are fifty or sixty thousand of us. We’ve been lucky. We have been living in a democracy since 1945, while in Slovenia they endured a communist regime. My father was a refugee twice. After World War I, he fled to Yugoslavia to escape fascism. And they helped him, in Italy. Since 1945, the Slovenian minority in Trieste has been allowed to be schooled in Slovenian. Their entire education. I was always schooled in Slovenian. And when they go to college, they may choose to attend a university in Italy or Slovenia. Slovenia’s Italian minority can do the exact same thing. And qualifications are recognised by both countries. In our region there are no attempts to redraw any borders, not at all.

Summary: Bojan Brezigar: ‘Article 155 is a remnant of Francoism’


Més de trenta voluntàries sortiran als carrers de Vila-real aquest cap de setmana per a donar suport a les dones que pateixin agressions masclistes i intentar prevenir-les durant les festes de Sant Pasqual. És la primera vegada que la ciutat posa en marxa un Punt Violeta amb l’objectiu de fer xarxa entre dones per a intentar que se sentin segures i es pugui donar resposta a possibles agressions. Les rondes comencen a les 12 de la nit i duren fins a les 5 de la matinada i les voluntàries passegen per parelles al recinte de la marxa i a les discomòbils amb un braçalet morat. Durant els festejos, que van començar l’11 de maig, s’han atès una desena d’incidències. De moment, s’ha registrat una mitjana de dues situacions conflictives per nit, majoritàriament entre parelles d’uns vint anys i a altes hores de la matinada, quan augmenta el consum d’alcohol.

Summary: Més de trenta voluntàries sortiran als carrers de Vila-real per a evitar les agressions masclistes durant les festes de Sant Pasqual


Els Mossos d’Esquadra revisaran l’actuació d’un grup d’agents de paisà amb el rostre cobert que dimecres intentaven identificar un manifestant a Viladecans que va acabar a terra, segons que ha avançat Ser Catalunya i han confirmat fonts policíaques. A Twitter s’han penjat dos vídeos que van captar els fets. En el primer es veu el manifestant parlant amb Mossos d’Esquadra a la porta d’un míting de Pedro Sánchez, contra el qual s’havien concentrat centenars de persones. El segon vídeo, enregistrat uns minuts després, ensenya l’home a terra immobilitzat per agents de paisà i demanant ajuda perquè se’l volen endur. El manifestant els crida que el deixin en pau i que s’identifiquin. ‘És il·legal, això que feu’, els diu. Tot seguit, intenta descobrir el rostre d’un d’ells perquè la gent que hi ha enregistrant amb els telèfons mòbils capti la seva cara. Finalment, el deixen anar. L'intent de segrest per part de policies a Viladecans és una mostra del nivell d'impunitat al q hem arribat.->Persona parla amb Mossos a la porta d'un míting de Sánchez, marxa -> minuts més tard uns individus intenten endur-se'l.Un altra abús q quedarà a twitter?Responsables? pic.twitter.com/dT1zc3WcLu — Jordi Magrinyà (@MagrinyaJordi) October 30, 2019 Els Mossos d’Esquadra revisaran les imatges i els fets que van passar abans i després dels moments que apareixen als vídeos per resoldre si l’actuació s’ajusta als protocols o no. Aquest cas se suma als altres quinze que ja s’estudien des que van començar els aldarulls a Catalunya després de la sentència del Tribunal Suprem sobre l’1-O.

Summary: L’escàndol per l’actuació de mossos de paisà a Viladecans contra un manifestant força una investigació interna


La CUP ha aprovat en un consell polític extraordinari la proposta programàtica amb què es presentarà a les pròximes eleccions al parlament i ho farà amb l’objectiu ‘d’aglutinar el descontentament de totes aquelles persones que han vist com altres projectes polítics quedaven absorbits per dinàmiques institucionals i que no solucionaven les seves necessitats’. Ho ha anunciat en una conferència de premsa la portaveu del Secretariat Nacional del partit, Maria Rovira, al costat d’Edgar Fernández, membre també d’aquest òrgan. Fernández ha proposat ‘tornar a posar sobre la taula un nou moment de ruptura amb l’estat’. ‘Un nou embat de desobediència institucional i col·lectiva vinculant la conquesta de drets amb l’exercici efectiu del dret a l’autodeterminació’, ha afegit. Tal com va avançar VilaWeb, la CUP ha aprovat de fer ‘una candidatura àmplia que sorgeixi com una esmena a la restitució del règim del 78 i que es presenti com una opció que aspira que els seus posicionaments siguin majoritaris, que vulgui ser decisiva en la política catalana del futur i que inclogui un programa polític amb propostes clares que es visualitzin com la millor proposta per la majoria social d’aquest país’. Aquesta proposta política, afegeix, ha de ‘superar l’eina CUP com s’ha entès en els últims anys i anar més enllà per adaptar-nos a un nou cicle polític’. Preveuen de presentar la candidatura a l’abril o al maig. Segons que ha explicat Fernández, la CUP ha aprovat de ‘tornar a posar sobre la taula l’objectiu d’un nou moment de ruptura amb l’estat’. ‘Un nou embat de desobediència institucional i col·lectiva vinculant la conquesta de drets socials i democràtics amb l’exercici efectiu del dret a l’autodeterminació’, ha detallat. També ha advertit que l’autodeterminació ‘no és negociable’: ‘Es negocien les condicions amb què s’apliquen els drets, però en cap cas es negocien els drets’, ha reblat. ‘Tenim la responsabilitat d’evitar que els partits polítics i les elits econòmiques tanquin per dalt allò que el poble obrim constantment per baix’, ha assegurat Rovira, que ha destacat que ‘quan la CUP és forta’ és capaç de ‘fer avançar el país en la conquesta de drets polítics i socials’. ‘Ho hem vist quan generem unitat popular i posem un referèndum sobre la taula, fem que es dugui a terme, en som part activa o també quan tenim la capacitat d’aturar una llei que pretenia privatitzar els serveis públics del nostre país’, ha dit, en referència a la coneguda com a llei Aragonès. Així mateix, ha apel·lat a la desobediència ‘quan és necessari’. ‘Ho tornarem a fer i no tindrem por a tornar-hi a ser’, ha asseverat, però ha reclamat ‘ser moltíssims més perquè això no siguin fets puntuals sinó la pràctica quotidiana’. ‘Per guanyar cal que siguem moltes’, ha afegit, ja que ‘només l’exercici de l’autodeterminació i guanyar podrà aturar la deriva repressiva’, ha avisat Rovira.

Summary: La CUP aprova de fer una candidatura per a ‘aglutinar el descontentament’ amb JxCat i ERC


Fa uns quants dies, en una gran casa del Putxet de Barcelona, Lulú Martorell presentava el disc (vinil i CD) Amor etern alt grup de risc, amb material inèdit de Pepe Sales (vint-i-dues cançons) i quinze més d’interpretades per ella mateixa acompanyant-se al piano. Lulú Martorell, filla d’Oriol Martorell, es va formar a la coral Sant Jordi i no ho sabíem, però és una intèrpret personalíssima. Aquest treball és la culminació d’un projecte de recuperació de l’obra musical, pictòrica i literària de Pepe Sales (Barcelona, 1954 – Vallclara, 1994), que ha ocupat la periodista Lulú Martorell (amiga de Pepe Sales), l’escriptor Martí Sales (nebot) i Joan Sales (un dels seus deu germans) durant el 2019 i que els ha portat a mostrar la seva obra pictòrica al Konvent de Berga i a editar el llibre La passió segons Pepe Sales (Labreu edicions), que fa funcions de catàleg, perquè aplega una selecció àmplia de les seves obres: tres dietaris, algunes cartes i totes les cançons de Cançons d’amor i de droga que va compondre. El punt de partida d’aquest projecte es remunta al 2003, quan Albert Pla es va interessar per les cançons de Pepe Sales, en va fer un espectacle amb l’Àlex Rigola al Teatre Lliure, Cançons d’amor i droga (Pla es fa el Sales), i va enregistrar dos CD. Arran d’això, també va néixer el documentari dirigit per Lulú Martorell Pobres, pobres, que els donguin pel cul, que va guanyar el premi del Festival Inèdit. Fa temps vam parlar amb Martí Sales sobre el llibre i ens va explicar com es van cuinar els diferents projectes que han sorgit al llarg del 2019: ‘Des d’aquell 2003, la Lulú, el Joan Sales i jo pensàvem que hi havia una part important de l’obra d’en Pepe que no s’havia vist mai, que era l’obra pictòrica i que era repartida per cases de familiars i amics. Teníem moltes ganes d’ensenyar-la, perquè és molt potent, però no sabíem com, perquè no ens l’imaginàvem en un espai institucional, amb segurates, assegurances pel mig i tot això. El Pepe, en vida, ja no va participar de res de tot això (ni es va ficar en el mercat de l’art) i per això, quan pensàvem a ensenyar-la, topàvem amb aquest mur. Per això la idea va acabar en guaret, fins que l’any 2018, un dia dinant a Vallclara, que és el poble de la família Sales, al costat de Poblet, a casa del Joan, vaig veure la llum: vaig connectar el Konvent i Pepe.’ Una de les obres de Pepe Sales. L’exposició la conformaven un centenar de quadres de Pepe Sales, que es van repartir per tot el Konvent, l’espai d’art i residència d’artistes de Berga. Es va poder veure del 13 d’abril al 16 de juny de 2019. Portava per títol La passió segons Pepe Sales. I explica Martí Sales: ‘Vaig pensar que el Konvent és un lloc on el Pepe hauria estat feliç d’exposar, perquè no forma part del mercat de l’art, perquè és un projecte que forma part dels afectes, de la família, de l’embolica que va fort, d’allò que és bastard, que es troba al marge però que alhora és central per la seva potència, perquè toca tots els pals (música, pintura…), perquè és llibertari… Era perfecte.’ I en aquest procés de creació de l’exposició, els impulsors van valorar d’acompanyar-la d’un catàleg, però l’edició sortia cara. I aleshores va entrar en joc Labreu edicions. Feia deu anys que havia publicat el volum Sense re, sense remei, aplegant les Cançons d’amor i de droga, els dietaris i una petitíssima mostra de l’obra pictòrica de Sales. Comenta Martí Sales: ‘Aleshores vam pensar que per què no agafàvem el material publicat per Labreu, que ja no es trobava, el reeditàvem amb un text que expliqués l’exposició, hi afegíem més imatges d’obres, hi posàvem el nom de l’exposició –que és un títol molt bonic– i fèiem confluir llibre i exposició. I ho vam fer. La passió segons Pepe Sales és un títol que expressa molt bé el via crucis personal que va passar els últims anys, la importància de la religió en la seva imatgeria (és ple de crists i creus en la seva obra) i, d’una altra banda, la passió amb què va viure la seva vida.’ ‘Aquest llibre explica molt bé qui era Pepe Sales, s’explica ell solet amb les seves cançons i dietaris. Hi ha molta informació de la manera com vivia, què pensava, per quins camins circulava i per quins no circulava. Si algú es llegeix aquest llibre entendrà perfectament qui era. Conté tres dietaris, que són tres moments de la seva vida, alguna carta i totes les seves Cançons d’amor i droga.’ El primer dietari, Diari del 79, l’escriu quan té vint-i-cinc anys. És a Barcelona, ja ha passat per la presó (el van condemnar per tràfic de drogues) i aquells mesos a la Model coincideixen amb l’execució de Salvador Puig Antich. És un fet crucial de la seva vida. El dietari del 79 se situa després, durant el desgavell d’haver-se sortit d’aquesta situació. El segon dietari, Mútua de Terrassa 1981, explica com l’internen en un hospital per desintoxicar-lo i el fracàs del procés i el seu patiment. I el tercer dietari és Vallclara, 1988. ‘És la ciutat, l’hospital i el poble. Ell també necessitava el poble, perquè la ciutat l’havia viscut molt a fons’, diu Martí Sales. ‘Aquests tres moments dibuixen molt bé el pas d’un jove al qual li han passat moltes coses, que ha viscut molt i només té trenta-quatre anys, però li ha passat de tot. I això també es nota en l’escriptura: la veu va canviant, les experiències van sedimentant, això es veu en l’estil.’ ‘Ell escriu i dibuixa ja de petit. Però no pensava mai en una estructura artística de conservació de la seva obra, per això molt de material s’ha perdut. Piles de llibretes i més material. Però de què n’ha restat, la Lulú, en Joan i jo vam fer un buidatge i crec que la part més representativa és la que hem posat en el llibre. Encara hi podria haver alguna escorrialla més, però no es tracta de publicar-ho tot tampoc, perquè hi ha coses que no tenen tant d’interès. Aquests dietaris l’expliquen molt bé.’ La sensació és que és un home amb un món riquíssim, honest en el relat de què li passa, lúcid, que intenta reflotar. Però és un àcrata, homosexual, llibertari, que no encaixa. I en aquest desencaixament s’hi troben més de la seva generació. En un moment que se suposa que tot aflora perquè s’ha mort el dictador, ell és dels primers a adonar-se que tot és mentida, que no canvia res. Ell ja veu que la transició és un engany. I Martí Sales afina: ‘És la constatació d’un desencaixament. Ell veu que el món està molt estructurat en unes ortodòxies de què no forma part. I com et busques la vida en aquestes circumstàncies, de no voler passar per l’adreçador? És la constatació de totes aquestes dificultats i de totes les alegries que dóna, també.’ I alhora és la descoberta d’un home sensible, de la manera com s’estima la seva ciutat i com necessita la natura, també. En aquest sentit, explica Martí Sales: ‘”La meva estimada quadrícula de merda”, deia de Barcelona. I sempre mostrava aquesta dicotomia entre Barcelona i Vallclara. Perquè a Vallclara també hi passava temporades, com es veu en el dietari del 1988, que és el que més m’agrada, perquè està molt fi en l’escriptura i és ple d’introspecció. És molt bonic de veure també l’evolució personal que fa en els tres dietaris.’ ‘Ell va escriure cançons i va pintar tota la vida. Eren vasos comunicants. Jo crec que no tenia vocació d’escriptor de novel·les, sinó que la seva vinculació amb la literatura es trobava amb la seva creació com a lletrista. Els dietaris, diria que no tenen una voluntat literària, sinó que complien una altra funció. I no els vam voler polir, perquè la intenció era que fessin una funció testimonial. No ensenyem tant una escriptura (excepte en el tercer dietari), com el fet de deixar que s’expliqui una persona.’ És Pepe Sales.

Summary: Passió per ‘La passió segons Pepe Sales’


Al llarg de la història, en petits racons del país, han sorgit personatges que no han sortit pas del seu indret, que no s’han fet coneguts, però que han tingut un tremp artístic i una personalitat especials i que tot i ser autodidactes, han seduït altres artistes, aquests sí, reconeguts, que des de la seva sensibilitat s’han sentit atrets pel magnetisme d’aquests personatges únics. És el cas de l’Avi Vila, de Sant Pol de Mar, per exemple, del qual l’artista Perejaume estava embadalit i li va dedicar una part de l’exposició ‘Nocturn diürn. Sant Pol de Mar 1911-1980’. Explica Perejaume que l’Avi Vila, paleta, ja era gran quan es va posar a pintar. Però com que es va morir encara més gran, va deixar una producció copiosa de dibuixos i pintures molt diverses: ‘Dibuixos que desvetllen intuïcions sorprenents, inusuals, però sempre sembla que ho fan per compte propi, al marge de la voluntat del seu autor.’ Doncs a Cabrils, un altre poble del Maresme, a pocs quilòmetres de Sant Pol, per la mateixa època que l’Avi Vila, si fa no fa, va néixer, el 1880, va créixer, es va casar i va tenir tres fills (dos nois i una noia) una senyora que es deia Josefa Tolrà. Explica Pilar Bonet, historiadora de l’art i membre de l’Associació Josefa Tolrà, que arran de la mort de dos dels seus fills, de gana, en un camp de concentració de la Catalunya Nord, fugint de les tropes franquistes, la Josefa va caure en un estat depressiu. Va ser aleshores, ja en plena postguerra, que va començar a sentir veus. Un parent, que havia estat d’un grup espiritista (durant el primer quart de segle XX i, en especial, durant la República, van sovintejar els grups espiritistes), li va dir que estigués tranquil·la, que no era pas res dolent sentir veus, que segurament ella era una persona sensitiva, que podia fer de canalitzadora dels esperits que volien comunicar-se amb els vius. I la Josefa va començar a omplir quaderns d’escrits d’allò que els esperits li dictaven i també va començar a dibuixar allò que veia en els seus moments de trànsit. Es va convertir en una mèdium. Josefa Tolrà no va ser mai diagnosticada de cap malaltia mental. Josefa Tolrà, Las Hadas, sense data. Collecció particular -®Associació Josefa Tolrà. Josefa Tolrà va estar uns vint anys reproduint el que li deien les veus i dibuixant la percepció que tenia del que veia. I tot i ser autodidacta, perquè no tenia una formació artística ni literària, al llarg de tot aquest temps, fins que es va morir el 1959, va crear una obra, sobretot dibuixos que eren enigmàtics i fascinadors i va anar-los perfeccionant. Deia Tolrà: ‘Només quan dibuixo em sento en pau.’ Ella no es va considerar mai una artista, sinó una mediadora. Pensava que els dibuixos eren medis sanadors. I no els venia, els regalava. A Joan Brossa n’hi va regalar dos. Com a curiositat, al psiquiatre Joan Obiols no n’hi va voler donar mai cap. Dau al Set i Club 49 fascinats per la mèdium El poeta Joan Brossa va conèixer Josefa Tolrà als anys cinquanta, a través de l’artista Moïsès Villèlia, que vivia a Cabrils. I no només Brossa sinó tot el seu entorn, els artistes del grup Dau al Set i els del Club 49. Qui va quedar ben corprès, diuen, de les màgiques imatges que dibuixava Josefa Tolrà, fou el crític d’art Alexandre Cirici Pellicer. I amb aquest grup de la segona avantguarda, d’una manera clandestina i amb nocturnitat, van arribar a muntar, a la mèdium, una exposició a la Sala Gaspar de Barcelona. Només va durar unes hores aquesta mostra i no va ser pública. I va ser Cirici qui va prendre la paraula. En va fer de comissari Joan Obiols, el psiquiatre. Brosa versus Tolrà i viceversa Explica Pilar Bonet que aquesta exposició és inèdita i insòlita, perquè Joan Brossa és un autor molt estudiat i se l’ha posat en relació amb altres autors i artistes contemporanis, però mai se l’havia posat en relació amb una dona que no tenia cap vincle amb els cenacles artístics. I aquest és un fet diferencial. L’exposició La mèdium i el poeta es pot veure a la Fundació Joan Brossa de Barcelona totes les tardes i vespres de dimarts a diumenge fins al 31 de maig. I l’entrada és de franc. Diu Bonet: ‘De la relació de Brossa i Tolrà en fem una lectura molt literària, molt lliure i des d’una perspectiva de gènere i política. Perquè des que vam crear la Fundació Josefa Tolrà, ja fa quatre anys, hem après molt sobre ella i també sobre Joan Brossa. Ens consta que poeta i mèdium es van admirar mútuament. Tenim el testimoni de Brossa parlant amb molta admiració de la Josefa Tolrà. Ella captava l’aura de les persones i feina una lectura de l’esperit de la gent. I li havia dit una vegada a Brossa: “Tu, fillet, ets molt a prop de déu, però sempre t’hi poses d’esquena.” I d’ella mateixa deia: “Jo no sóc creient, però crec en l’inconegut.” S’assemblaven molt’, diu Pilar Bonet. Josefa Tolrà, Llibreta Primavera, 1946. Collecció particular. ®Associació Josefa Tolrà. Per això, en el primer apartat de l’exposició, ‘El més enllà. L’inici de la creació: la veu’, la comissària recorda que durant la guerra, enmig de la Batalla del Segre, Joan Brossa va sentir una veu. Això el va fer moure endavant. Tot just després, queia una bomba al seu costat, allà on uns segons abans es trobava. La veu li va salvar la vida. Brossa ho concebia com una segona naixença. (Precisament, i més enllà de l’exposició, recordem que Cabosanroque ho mostra a l’inici de la instal·lació No em va fer Joan Brossa, on es pot sentir l’àudio del poeta explicant-ho). Planetes i viatges astrals La Josefa va viure i va morir a Cabrils i d’allà només se’n va moure una vegada, quan va anar a Badalona a veure un altre mèdium. En vida la Josefa Tolrà va fer pocs quilòmetres, però en la imaginació, el viatge que va fer va ser galàctic, un llarg trajecte. La segona part de l’exposició pren per títol ‘L’univers. El viatge de la vida: el Relat’. Josefa Tolrà feia desplaçaments voluntaris cap a l’univers i Joan Brossa també va estar interessat pels planetes. Els espiritistes creien que els homes quan es morien passaven a ser energia. Que un cop mort fas un viatge de coneixement per tots els planetes (Júpiter i Mart són els més importants). I després del viatge ja pots reencarnar-te. Un dels espais més emocionants de l’exposició és el que es refereix a les seves comunicacions amb Jacint Verdaguer. Hi ha diverses signatures de Verdaguer entre els escrits de Josefa Tolrà. Va dir que ella va parlar diferents vegades amb el poeta de la Renaixença. I s’explica la curiositat que si bé la majoria d’escrits eren en espanyol, amb Verdaguer els textos eren en català. Imatge de l’exposició ‘La mèdium i el poeta’ a la Fundació Joan Brossa. Fotografia: Sílvia Poch. Utopia i posicionament social i polític En el compromís social i polític, la mèdium i el poeta també van coincidir. Eren àcrates i utòpics. Diu Pilar Bonet que la Josefa Tolrà es podia associar a paraules com fraternitat, justícia social, bé comú… I argumenta: ‘L’espiritisme va recuperar el cristianisme de base, el primitiu o primigeni, molt vinculat al socialisme utòpic i a l’anarquisme. I ella deia que el bé més preuat era la llibertat, llibertat lligada a la idea de cooperació, d’ajuda. I Brossa, en aquest sentit, també li havíem sentit a dir sentències com ara: “Tinc la riquesa de no voler ser ric.” Això també ho signaria Josefa Tolrà.’

Summary: La mèdium que fascinava Joan Brossa