Amb motiu de la campanya electoral, VilaWeb ha entrevistat els candidats de les forces republicanes, Carles Puigdemont, Marta Rovira i Carles Riera, entre més. Als tres principals candidats, els hem demanat, al final de les entrevistes, que ens responguessin algunes preguntes breus que poguessin ajudar a conèixer una mica més la seva personalitat, els seus gustos i els missatges o lemes principals. Us oferim, conjuntament, les respostes dels tres candidats del bloc republicà. —Quin és l’últim llibre que heu llegit? —Puigdemont: El sentido del rumor, de Marc Argemí. —Rovira: El d’en Carles Capdevila, La vida que aprenc, que és el recull dels seus articles. —Riera: El rey Cophetua, de Julien Gracq, traduït per Julià de Jòdar. És una obra breu. L’he acabat de llegir fa dos dies. —Quin llibre us ha marcat més? —Puigdemont: Depèn molt del moment, a la meva vida hi ha molts llibres importants que m’han marcat. —Rovira: Qualsevol llibre d’en Zygmunt Bauman. Per mi, qualsevol dels seus llibres és un enriquiment personal. El prisma amb què exposa i analitza la realitat marca moltíssim. —Riera: Semblarà que faci proselitisme, però darrerament, per no remuntar-me a l’adolescència o la joventut, El metall impur, de Julià de Jòdar. Per mi, és un llibre de referència. Utopia, de Thomas More, Em va marcar molt els anys de joventut. I ara me’n van sortint més. El Ser i tenir, de l’Erich Fromm. —Quin és el vostre personatge o heroi de ficció preferit? —Puigdemont: No en tinc. En tot cas, són gent anònima que em causa un gran respecte per les coses que fa. —Rovira: No sóc gens mitòmana. —Riera: En Sherlock Holmes. El primer que m’ha vingut no era aquest. És més recent. Era en Tommy Shelby de la sèrie Peaky Blinders, que m’agrada molt. Però si miro en perspectiva la meva vida, en Holmes ha estat més important. —Quin personatge històric valoreu més? —Puigdemont: Sóc poc mitòman. M’interessa molt en Churchill, amb les seves llums i les seves ombres. —Rovira: Per la seva fortalesa, per haver trencat molts sostres de vidre en el seu moment, una dona que fins fa poc era molt desconeguda i que des d’Esquerra Republicana mirem de donar a conèixer, que és la Natividad Yarza. Va ser la primera batllessa de l’estat espanyol del temps de la república. Era una persona nascuda a l’Aragó, estudiant de magisteri. Va poder exercir fins que li van permetre. I els ciutadans de Bellprat la van escollir alcaldessa. Té una trajectòria vital que explica moltes coses del nostre país. —Riera: Gandhi. —Què detesteu per sobre de tot? —Puigdemont: El cinisme i tot allò que s’hi relaciona. Em molesta el cinisme. —Rovira: Em posa molt nerviosa i m’indigna profundament allò que em sembla que són coses injustes. Sé que la injustícia té una part de subjectivitat, però em treu de mare. —Riera: Diria un parell de coses. Detesto molt la injustícia. Allò que percebo que és injust em genera molt malestar. I l’arrogància o la supèrbia. —Com us agradaria morir? —Puigdemont: M’agradaria morir molt vell. —Rovira: Tranquil·lament. En pau. I sobretot, amb una tranquil·litat de consciència i d’esperit molt gran. —Riera: A casa meva. En un entorn natural, amb proximitat a la terra. I tranquil·lament, envoltat de la gent estimada. Amb la sensació de la feina feta. —Quin és el vostre lema? —Puigdemont: Un lema cristià, ‘estima els altres com a tu mateix’. —Rovira: ‘Sigues tu mateix’. —Riera: Són dos. El ‘coneix-te a tu mateix’. I la frase d’en Xirinacs ‘lluitarem contra el fort mentre siguem febles i contra nosaltres mateixos quan siguem forts’. —Com celebrareu el Nadal? —Puigdemont: Lluny de casa. —Rovira: Depèn de moltes coses. Perquè aquests dies m’entristeix que s’obrin les llums de Nadal, aquesta inèrcia que significa recollir-te amb la teva família… És evident que, si l’Oriol Junqueras continua a la presó, i el Quim Forn també, i els Jordis també, aquest Nadal no serà igual ni de bon tros. Mirarem d’acompanyar les seves famílies. —Riera: Amb la família. Sóc força clàssic en això. —Quin episodi de la vostra vida us ha marcat més? —Puigdemont: L’accident de cotxe que gairebé em mata un mes després d’haver fet vint anys. —Rovira: Hi ha un moment de la vida que fas un canvi molt fort. És quan passes d’estudiar a treballar a temps complet. Jo sempre havia treballat mentre estudiava. Recordaré sempre aquell moment que l’advocat per qui treballava em va dir que mirés un expedient perquè havíem d’anar al jutjat a fer un judici, i quan vam ser allà, em va dir que em posés la toga que m’estrenava. Aquell moment em va marcar molt. —Riera: N’hi ha dos. El naixement dels meus fills. I la mort de la meva primera dona, la seva mare. —Quin missatge voleu enviar als presos polítics? —Puigdemont: Els envio un missatge de coratge, fermesa, solidaritat i afecte. —Rovira: Que ho donarem tot perquè s’acabi aquesta injustícia i puguin tornar amb les seves famílies i puguin tornar a defensar les seves idees polítiques pel futur d’aquest país. —Riera: Una forta abraçada. Que no estan sols. I que no pararem fins que els tinguem a casa. —I quin missatge envieu a Rajoy? —Puigdemont: Cap. —Rovira: Que no ens enganyin més. Que sabem que del monotema en fan un tema per a tapar les seves vergonyes. I encara s’hauran d’avergonyir més del que fan. Volen tapar la corrupció, haver buidat el fons de reserva de les pensions, la crisi del deute enorme que tenen, i encara han decidit atacar més l’estat democràtic i de dret. —Riera: Que vagi fent les maletes perquè el farem fora del nostre país. Ell i el seu estat.

Summary: Preguntes inusuals a Carles Puigdemont, Marta Rovira i Carles Riera


En el tram final del tercer dia de judici contra el 9-N, Joan Rigol, ex-president del parlament i del Pacte Nacional pel Dret de Decidir, Xavier Trias, ex-batlle de Barcelona, i Miquel Buch, president de l’Associació Catalana de Municipis, han comparegut en qualitat de testimonis cridats per la defensa. El primer a declarar ha estat Rigol, que ha explicat què era el Pacte Nacional i com va assabentar-se de la tasca dels voluntaris del procés participatiu sobre el futur polític de Catalunya. Un cop aclarit que la consulta va quedar en mans dels voluntaris, ja no li han fet més preguntes. A continuació, Miquel Buch, que és també batlle de Premià de Mar, ha explicat que va oferir locals per a fer la consulta, però que n’hi havia prou amb l’institut del municipi. Ha explicat que l’associació municipalista que presideix té actualment 924 municipis, tots els consells comarcals i les quatre diputacions. Ha recordat que s’havien coordinat perquè als municipis on no hi havia instituts es posessin locals municipals a disposició per a poder votar. Ha explicat que no va rebre mai cap notificació dels tribunals que els indiqués que havien de deixar de preparar el 9-N. Els advocats de la defensa han demanat a Buch si els municipis que van cedir espais havien signat cap conveni amb la Generalitat. El cas és que la fiscalia té en el punt de mira el fet que no se signessin convenis pels espais de participació del 9-N. I la defensa ha volgut demostrar que no és habitual que se’n signin per a la cessió d’espais per a un sol dia, com ha ratificat Buch com a testimoni. Buch també ha deixat clar que no es van posar denúncies contra els batlles que havien cedit espais després de la suspensió del TC. El fiscal ha volgut aclarir amb Miquel Buch amb quina mecànica es va decidir quins locals es farien servir als municipis que no tenien institut de secundària. Emilio Sánchez Ulled s’ha referit a un document de les delegacions territorials del govern de la Generalitat que els municipis podien omplir per identificar els espais que cedien per a la consulta. Buch no recordava els detalls d’aquest correu que es va enviar als municipis. Xavier Trias ha estat l’últim de declarar avui com a testimoni. Ha explicat que moltes escoles de la ciutat –públiques i privades– van servir de punts de votació pel 9-N. En resposta a l’advocat de Mas, Xavier Melero, Trias ha deixat clar que no es va fer cap conveni ni cap protocol per a la cessió dels espais municipals. L’ex-batlle de Barcelona ha explicat que es va transmetre a les escoles municipals que era important la seva participació, però que van ser els centres que van oferir voluntàriament els espais. El testimoni de Trias ha estat breu i clar. El fiscal li ha fet dues preguntes sense rebre la resposta que perseguia i l’acusació popular no n’ha volgut fer. La sessió d’avui s’ha acabat i es reprendrà demà amb més testimonis. No serà fins divendres que el cas quedarà vist per a sentència, quan les parts hagin presentat les conclusions. Heus ací les cròniques del dia d’avui: Primera: El testimoni fallit proposat per Manos Limpias i el transport de les urnes, al judici al 9-N Segona: Homs no s’amaga al judici del 9-N i exclama ‘quina llàstima!’ quan el fiscal no li fa preguntes Tercera: El CATN passa pel judici: ‘Calia forçar molt la legalitat per portar el 9-N als tribunals’ Quarta: Xavier Trias, Joan Rigol i Miquel Buch reforcen els arguments de la defensa de Mas, Ortega i Rigau I ací les dels dies anteriors: Dilluns: Amb la vènia o sense… Artur Mas planta cara al tribunal pel 9-N Primera de dimarts: Dos inspectors amb excés de zel i el fantasma de Caridad Ramos animen el judici Segona de dimarts: Agenjo dibuixa un escenari de pressions (amb un cop de mà del jutge del 9-N) Tercera de dimarts: El ‘hand-off’ del 9-N centra els durs interrogatoris del fiscal a Cañada i Escalé Quarta de dimarts: Un testimoni del judici del 9-N acusat de fer xantatge sorprèn exigint de no sortir a la televisió


La Junta Electoral de Barcelona ha prohibit d’il·luminar de color groc fonts i façanes de la ciutat, és a dir, la il·luminació que es pot veure des de final de la setmana passada gràcies a un acord dels grups municipals de BComú, PDECat i ERC. La junta ha donat la raó al PP i Ciutadans, que va presentar un recurs que argumentava que aquesta actuació era favorable a algunes candidatures per a les eleccions del 21-D. La junta al·ludeix a l’article 50.2 de la LOREG i remarca que els poders públics no poden utilitzar imatges o expressions ‘coincidents o similars a les utilitzades en les seves campanyes per alguna entitat concurrent a les eleccions’. El consistori va adduir que no tenia cap interès partidista, sinó que pretenia mostrar la solidaritat amb les famílies dels membres del govern i de les entitats que hi ha empresonats. L’ajuntament acatarà la resolució El govern municipal acatarà la resolució de la junta electoral, però diu que considera ‘bastant ridícul’ que hi hagi forces polítiques com Cs, PP o PSC que es dediquin a ‘perseguir’ aquestes actuacions. ‘Es pensen que canviant el color d’una font restituiran la normalitat democràtica del país i de la ciutat.’ Laia Ortiz, segona tinenta batlle, ha dir que era ‘inèdit’ això que passa, i ha instat aquests tres partits a restaurar la normalitat política en lloc d’anar presentant recursos. ‘No sé si el problema avui està en les fonts o en el fet que hi hagi persones a la presó per motius polítics’, ha dit. A parer seu, el motiu de preocupació dels partits hauria de ser que tothom pogués fer campanya amb normalitat, inclosos els qui ara són a la presó. En tot cas, creu que per molt que s’apagui la il·luminació groga, ‘hi ha coses que no es podran apagar’. Prohibicions anteriors La Junta Electoral de Barcelona fa tres dies ja va obligar l’Ajuntament de Barcelona a retirar la pancarta que demanava la llibertat dels presos polítics que hi havia penjada al balcó i tots els eslògans i cartells d’aquesta mena que hi havia penjats als edificis institucionals. El mateix dia, la Junta Electoral espanyola va prohibir que els membres de les meses, els interventors i apoderats dels partits de les eleccions del 21 de desembre portessin el llaç groc de suport als presos. Més informació: La rebel·lió del color groc contra el PP, Ciutadans, el PSC i la Junta Electoral s’estén a la xarxa

Summary: La Junta Electoral de Barcelona prohibeix d’il·luminar de color groc fonts i façanes


L’esquerra madrilenya s’ha quedat sense la batllia de Madrid i la presidència de la comunitat, tot i que Más Madrid ha guanyat a la capital espanyola i el PSOE al parlament. La fragmentació del vot, però, permet al PP, Ciutadans i Vox vertebrar una majoria alternativa a Manuela Carmena i Ángel Gabilondo. En aquest sentit, des de Podem, han identificat de seguida un culpable de la derrota: Íñigo Errejón, ex-número dos de Pablo Iglesias, que ha fundat el moviment Más Madrid amb Manuela Carmena. Juan Carlos Monedero, en un missatge a Twitter, ha assegurat que ‘les clavaguers van convèncer Errejón perquè trenqués Podem’. Y las cloacas convencieron a @ierrejon para que rompiera Podemos. La ambición ciega. Y metió en esa aventura a @ManuelaCarmena, con la que habíamos unido a toda la izquierda en Madrid. Conclusión: sube el @psoe y la derecha recupera Madrid. ¿Te ha merecido la pena Íñigo? — Juan Carlos Monedero (@MonederoJC) May 26, 2019 El fundador de Podem qualifica el moviment d’Errejón d”ambició cega’ i li retreu que convencés a Manuela Carmena —’amb qui havíem unit a tota l’esquerra a Madrid’— perquè s’afegís a la ‘seva aventura’. Finalment, Monedero li retreu: ‘Ha valgut la pena Íñigo?’

Summary: Podem culpa Errejón de la derrota de l’esquerra a Madrid: ‘Ha valgut la pena, Íñigo?’


La província austríaca del Tirol, amb 750.000 habitants, ha imposat un tancament des d’avui fins al 5 d’abril per tal de frenar la propagació del coronavirus en una zona o en els contagis estan especialment concentrats, segons que ha informat l’agència de notícies Reuters. La província occidental ha registrat 474 dels 1646 casos del país. Només és permès d’abandonar el municipi en què es viu per a cobrir necessitats bàsiques o treballar, segons que ha dit el governador del Tirol, Guenther Platter. També ha dit que només les persones que viuen al Tirol, treballen a la infraestructura crítica o subministren béns poden ingressar a la província. El moviment de mercaderies és permès sota certs condicionants.

Summary: Àustria tanca el Tirol argumentant que és el principal focus de contagi


Amb les formes suaus i el fons contundent, Joan Llinares (Alzira, 1953) estripa, sobre la base de les dades, del treball i del coneixement, els budells de la corrupció, es fa preguntes i, si no hi troba resposta, les continua fent. És el primer director de l’Agència Antifrau valenciana. Ve de Barcelona, d’activar-hi l’Oficina de Transparència i Bones Pràctiques. Va ser l’encarregat de refer el Palau de la Música després d’haver esclatat el cas Millet. I de refer l’IVAM, després del pas de Consuelo Ciscar. Ell és gestor cultural, és el que li agradaria fer i ho reivindica. Les circumstàncies l’han convertit en el nostre expert anticorrupció. És el que toca fer i hi posa tots cinc sentits. I més que n’hi hagués. Insisteix en la prevenció, en el control i en l’avís: ‘Si ha passat, pot tornar a passar.’ —L’IVAM, a efectes de malversació, és com el Palau de la Música Catalana? —Darrere hi ha conductes semblants: aprofitar recursos públics per a enriquiment privat i particular. També hi havia grans viatges pagats amb diners de la institució: Millet se n’anava a la Polinèsia, a Kènia, al mar Egeu; a l’IVAM també hi havia saraus: Cuba, Argentina, el Brasil… —La Xina… —Sempre amb l’argument, darrere, de la promoció de l’art. Amb una metodologia absolutament fora dels costums museístics. Portar escultures de Juli Gonzàlez a la Xina sense que hi haja cap museu que se’n faça càrrec, per exemple; ells ho pagaven tot: els transports, les assegurances, els viatges del personal tècnic… I això correspon pagar-ho a l’entitat que se’n beneficiarà. Però en aquesta època de l’IVAM, es van alterar els principis de funcionament bàsic de qualsevol institució museística. Què ha aparegut darrere? Que hi havia la promoció de la carrera artística del fill. —Rablaci, Ra-fael Bla-sco Ci-scar. —Hi havia exposicions d’aquest jove, que no sé si havia acabat Belles Arts, arreu del món. Ara el jutjat demana que justifique qui va pagar el transport de les obres, les estades… perquè, segons els indicis, anava barrejat amb despeses carregades a l’IVAM, és a dir, amb diners de tots els valencians. —Hi heu trobat també una mica de tot, a l’IVAM que va gestionar Consuelo Ciscar… —Entre més coses, obres d’art pagades a uns costos que no corresponien gens amb el que indicaven els informes que es van demanar o els preus que mostra, per exemple, Art Price, un portal prestigiós al qual tots els museus recorren a l’hora de sospesar els preus de mercat de les obres d’art en venda. En l’IVAM pagaven allò que els donava la gana. O, cosa que és molt greu, es donaven per obres d’autor meres còpies o reproduccions fetes després de la mort de l’artista! Dos milions i mig d’euros per obres de Gerardo Rueda fetes molt de temps després que hagués mort i sense antecedents que donaren cap idea que Rueda les volguera fer. Dissenys, dibuixos, res. El frau era molt descarat. —Però, en el cas de l’IVAM, qui pot dir que ha estat enganyat? Tothom ho sabia, que hi passaven coses grosses, oi? —Tothom, sí. I alguns, fins i tot, ens vam atrevir a escriure-ho. Aquell article meu, ‘Quo vadis, IVAM’, del 2012, va generar prou de renou. Però no va passar res. A Consuelo Ciscar la destitueixen negociant amb ella que marxe, el 2014. I encara després va eixir un manifest d’un centenar d’artistes donant-li suport com a gran gestora. I tots sabien que això era mentida. Tots. Com pot ser que la societat valenciana, i el món de la cultura, acceptaren la degradació de l’IVAM, que en els seus primers anys de vida es va col·locar al nivell de museu europeu que parlava de tu a tu amb el Moma, amb el Guggenheim de Nova York o amb els grans centres d’art d’Europa, sense que hi haguera resistència, una resposta? —Aquesta pregunta fa especial angúnia. Perquè parlem del món de la cultura. —Sí. I la pregunta és com pot ser que aplaudissen aquella senyora. Durant deu anys, eh? Deu anys! Sense que hi hagués una rebel·lió del món de la cultura. Sí que hi va haver una minoria que va formar allò dels Ex-amics de l’IVAM. Varen quedar encapsulats i pràcticament marginats. —Sense el pràcticament. —Sense: els va marginar tot el món. I com va ser que les universitats estigueren callades. Aquesta senyora formava part de l’ambient. Amb gran alegria o amb absoluta conformitat dels estaments que haurien d’haver dit que allò no podia ser. I, mentrestant, l’IVAM va quedar absolutament aïllat. I hi va haver una claríssima intencionalitat de desmuntar el projecte originari. D’aquí, la mutilació del Centre del Carme, per exemple. —Es pot arreglar? —Jo pensava que es podria haver reconstruït el projecte original, el paper que tenia, però s’ha preferit mantenir aquelles estructures, el bunyol de CulturArts… És que no s’entén què fa un institut de restauració amb un institut de la música amb un de dansa o del teatre, tot barrejat, per molt bona intenció que tinguen els directors, als quals aprecie molt. Però les estructures organitzatives estan molt relacionades amb els objectius de les institucions. —Quan us apassioneu, deixeu la corrupció i torneu a la cultura. —És que jo no deixaré de ser un gestor cultural embarcat en aquest projecte, per al qual estic donant tot el que puc i més del que puc. Però la meua connexió amb la cultura és impossible de tallar. —Ara sou director de l’Agència Anticorrupció. A proposta de les entitats, a més a més. —Quan els legisladors introdueixen que tant els grups parlamentaris com les entitats cíviques puguen fer propostes, enriqueixen la participació ciutadana. I se’ls ha de reconèixer. Ara, per exemple, des de l’impuls del nou director de l’Agència Antifrau catalana, es volen revisar algunes coses, allà, mirant què hi ha passat darrerament i també mirant lleis més modernes, com ara la valenciana. —El cas Daniel de Alfonso ha estat gros. —Trenca radicalment amb l’impuls que havia introduït David Martínez Madero, el primer director de l’oficina i qui la va posar en marxa. De Alfonso es carrega la professionalitat, la independència de l’oficina, i durant sis anys la sumeix en la inacció. I la utilitza per a coses que després vàrem veure. És per a pensar-hi. Per això, els òrgans davant els quals es rendix comptes han de ser molt exigents. Durant anys, aquest rendiment de comptes davant els parlaments han estat pràcticament un tràmit. Ara, escarmentats per una realitat que ha aparegut amb tota la cruesa, les coses canvien. La societat en aquests moments és molt més exigent, la sensació que ens han furtat la cartera està molt arrelada. Si tot això que ja ha estat provat, no se n’haguera anat pels claveguerams, la crisi hauria estat més atenuada. La mateixa corrupció urbanística va impulsar la bombolla immobiliària. No s’ha de perdre de vista que les pràctiques corruptes en l’àmbit de l’urbanisme eren en l’origen que les caixes valencianes acabessen promovent PAI i desenvolupaments urbanístics que no tenien absolutament cap perspectiva de futur i que només es feien per les comissions de les compravendes dels terrenys i del negoci immobiliari. —La creació del vostre càrrec és una declaració de principis i d’intencions amb la idea d’alçar catifes. Per on començareu? —La llei propicia la possibilitat d’arribar a tot i, a més, ho fa amb unes prescripcions legals que són l’enveja d’altres organismes d’auditoria o de supervisió. Com ara, el règim sancionador que té l’agència. Si es dificulta o se n’impedeix el treball, per exemple. Pot arribar a sancions de 400.000 euros. Per una altra part, la llei ha creat l’estatut de l’informador, del denunciant, i li n’encarrega la gestió a l’agència. D’aquesta manera, una persona que aporta informació sobre gestió fraudulenta o corrupta, a més de facilitar-li la confidencialitat, no se la podrà tocar. És clar que sols s’actuarà en el cas que l’agència acredite, sense avançar res, que la informació és fiable i que els indicis són reals. Això ja ho hem viscut en l’arrencada de l’Oficina de Transparència i Bones Pràctiques de l’Ajuntament de Barcelona. A més, si es detectara una denúncia falsa feta a consciència, també s’hi aplicaria el règim sancionador. Som la primera llei en l’estat espanyol que ho tracta d’aquesta manera. —Quins calaixos obrireu primer? —Tinc un pla d’actuació, però preferesc no comentar-lo. —D’acord. Es pot prevenir la corrupció? —És fonamental. Quan salta la corrupció, tendim a pensar que és un fet passat, que una vegada s’ha descobert, ja està. No pensem en els mecanismes que la causen, que la propicien, que continuen vius dintre de les estructures. Hi ha la persona que contamina, la cèl·lula que es desboca com un ens nociu i fins i tot maligne… —I l’ecosistema que l’acull. —Per les anàlisis que hem fet, hi ha quatre grans branques on es concentren les conductes que coneixem com a corruptes i on ha d’actuar la prevenció perquè no es done. Una és la contractació pública. El món dels concursos d’obres, de serveis, acaba derivant cap a unes fórmules complexíssimes d’adjudicació que porten, al final, al punt que la decisió de l’adjudicació pràcticament depèn d’una persona, un tècnic, que fa un informe. Per fugir de l’antiga subhasta, la concessió automàtica al més barat. Però ara, en la forma del concurs, on s’han de sospesar molts elements, aquestes decisions finals resulta que sovint han estat preses abans que es reunira la mesa de contractació. Per interessos corruptes. Ara, i ja em sembla bé, a la Generalitat Valenciana has de començar a demanar pressupostos no per a una despesa de 18.000 euros, sinó de 3.000. Però no hem d’oblidar que la gran corrupció rau en la gran contractació pública. El cas Castor, per exemple. I hi ha un aspecte en què l’administració pública ha fracassat completament. —Quin? —El seguiment de les obres i dels serveis una vegada han estat adjudicats. Les empreses n’han acabat controlant la dinàmica. Amb les reduccions de plantilles de funcionaris, hi ha tasques que s’han externalitzat. I, sovint, qui ha de fer els controls té relacions amb qui ha d’estar controlat. A Barcelona, per exemple, descobrim que, en la concessió de la recollida d’escombraries, Fomento facturava serveis que no havia fet. I el control que hi havia no ho podia detectar perquè l’administració no tenia els sistemes de control adequats. Jo no diria que aquestes empreses treballen amb una situació d’impunitat, però sí amb una manca de controls que pot generar situacions molt paregudes a la que he descrit de Barcelona. —La segona branca? —Les concessions: quan es concedeixen a empreses privades la gestió de serveis públics. No negue que la gestió privada puga ser bona, però no pot estar al marge dels controls. Sobretot eixes concessions que contínuament revisen els preus sobre la base dels seus comptes de resultats: sempre presenten a l’administració comptes de resultats negatius, i, per tant, han d’apujar les tarifes, de manera que l’administració ha de pagar més, o bé ho han de fer els ciutadans. Quan dic que no hi ha control, ho dic perquè en el món de les concessions no s’apliquen criteris de bona administració. Com és que la contractació de serveis que facen aquestes empreses no apliquen els mateixos criteris d’objectivitat, de concurrència i de publicitat, de manera que adjudiquen els seus contractes a empreses participades, controlades o concertades per ells, les quals apliquen uns preus molt per damunt dels del mercat? Sabent, per tant, que el repartiment de beneficis els vindrà per la via del cobrament d’aquestes empreses. —La tercera? —El món de l’urbanisme. Comença a donar senyals una altra vegada. Es podria tornar a les animalades anteriors, quan molts ajuntaments, sobretot els petits, quedaren en mans dels especuladors. Ha passat i, per tant, pot tornar a passar. Que espavilats sense escrúpols utilitzen el poder públic, la capacitat expropiadora, per a amargar la vida a la gent, als propietaris de les terres. —És important que ho assenyaleu, que darrere de la corrupció, a més de xifres, hi ha també persones i patiment. —Sí, ningú no ha volgut comptabilitzar el sofriment que ha causat la corrupció. Quanta gent s’ha suïcidat perquè la desnonaven. O què passava quan deien ‘a vostè, senyor Pepe, per aquest trosset de terra, li donarem tants milions’, i l’home ‘que no vull diners, perquè això és la meua vida’. O que sí, que se’ls quedava, i es comprava un cotxe i després no tenia res, ni terra ni res. És un dels temes que vull que l’agència treballe, i si trobe col·laboradors en la universitat serà magnífic: un centre d’estudi i documentació sobre la corrupció. Com una de les potes de l’agència en el seu vessant de prevenció: saber què ha passat per a prevenir. Saber com ha funcionat, com s’ha generat, com s’han activat les cèl·lules malignes a dintre, de vegades, de gent normal. En alguns casos, jo els he conegut: com a funcionaris tenien un reconeixement, un alt nivell, un prestigi, i han acabat convertint-se en comissionistes o en encobridors. Vull dir, quins són aquests mecanismes? S’ha parlat de la corrupció política, perquè evidentment ha estat molt escandalosa, i del finançament dels partits, que d’alguna manera és la que n’ha propiciat també d’altres, però tenim corrupció de molts nivells. —Hi ha el corrupte i el corruptor. I aquest… —Els corruptors, per regla general, se n’han lliurat. Tots. Ara veiem judicis a les cúpules de les caixes però no als constructors que es varen emportar milions i milions per aquella manera d’actuar de les caixes. Els qui han pagat les comissions perquè se’ls adjudicaren obres o concessions de serveis, no els veiem circular pels jutjats. —Forma part de la nostra manera de ser, socialment, la corrupció? És una característica territorial? —A països del nord d’Europa, on la corrupció és pràcticament simbòlica i, a més, se la detecta i troba, hi ha hagut gent que m’ha dit que, si allà hi hagués hagut uns controls tan dolents, tan febles i tan deficients com els d’ací, tindrien els nostres nivells de corrupció. —Rafael Blasco, que a la seva xarxa era conegut com a Roger Rabbit, ha pogut actuar durant dècades amb impunitat. —El Conill ja va tenir, l’any 89-90, el cas Calp, un cas claríssim de corrupció urbanística. Va tenir la sort de coincidir amb el cas Naseiro, on ja apareixia el finançament il·legal de partits mitjançant comissions de la contractació que feia l’Ajuntament de València, en aquella època, del 5%. Aquells dos casos eren la síntesi de què s’anava coent. Per una estratègia de la defensa, es va atacar el sistema de prova, els àudios enregistrats, el Suprem va acceptar canviar el seu criteri jurisprudencial, va invalidar les proves, i així se’ls va transmetre aquesta sensació d’impunitat. —El cas Blasco actual és del 2010. La instrucció no s’ha acabat… —No. Hi haurà judici, però qui sap si d’ací a un any o dos. I queden dues peces, fins i tot més importants que la primera, que és per la qual és a presó. Perquè hi ha el cas de l’hospital d’Haití: van anar a robar al país més pobre del planeta! Es van quedar amb la recaptació d’ajuda a les víctimes del terratrèmol! I tot això, gent que vivien molt i molt bé. Amb sous, treball, condició social. I després es van veient més ramificacions: l’hospital general també el tenia controlat la mateixa família. —Sou d’Alzira. —Sí. —Els coneixeu de temps. —Els conec de temps i ho he denunciat des de fa molt de temps. Molt. I em generava un greu estat d’ànim quan anava a la gent del seu partit, en aquella època militaven al PSOE, i no tenia cap conseqüència. Cap. Treien majories absolutes. Han estat uns grans dissenyadors d’estratègies per a captivar vots. Captivaven poder, sabien com gestionar-lo i el seu poder estava molt vinculat als resultats electorals. Era una obsessió. Per això Rabbit ha estat sempre vinculat al disseny de programes electorals, tant en el seu primer partit com en el darrer. —Hi havia aquell mite: no el toquen perquè sap moltes coses de tothom. —Sempre s’ha dit. Però en realitat hi havia més coses d’ell que no coses que ell podia treure dels altres. També és cert que hi ha hagut fets que no han tingut transcendència i que ells els saben. Estic convençut que nosaltres hem arribat a conèixer la punta de l’iceberg. Del món de les reclassificacions urbanístiques, per exemple. Saben qui ha pessigat de cada lloc, què s’ha emportat cada un. Això els va blindar durant un període i els va generar aquesta sensació d’impunitat: de si jo caic tu també cauràs, i si tu parles, amb les coses que jo sé de tu, m’hi acompanyaràs. I aquesta relació mafiosa ha actuat durant tots aquests anys, fins que ha generat conductes que es podien considerar ‘normals’, allò que els vestits te’ls pagara una empresa a la qual adjudicares campanyes. O que les campanyes electorals d’un partit es pagassen com a campanyes de comunicació institucionals. —O que fessis un míting a la Fira de València i no pagares fins… —Deu any després i perquè una sentència t’ha condemnat. Però, i la Fira, que va estar deu anys sense fer res per a cobrar eixe deute? Que hi ha d’haver una entrada pràcticament de fallida i d’auditors que destapa el desgavell que hi havia allà? —Quan us diuen ‘fira’, no penseu pas en atraccions i llumenetes… —No, no… Pense en més de mil milions en obres que hem pagat tots els valencians. —Heu dit mil. —Mil. Mil milions en obres. Que no van tenir, de cap manera, els controls que haurien d’haver tingut. Al final ha quedat en no res. —‘El balafiament no és delicte’, tanque cometes. —Han tingut la gosadia de dir això. És un insult a la intel·ligència dir que si jo gaste més del que hauria d’haver gastat no és una malversació de fons. Però han jugat amb les formes jurídiques, que si la Fira era entitat mercantil i no administració pública i per això la paraula malversació no la pots aplicar… —La citació era del fiscal anticorrupció. —sí. —Em deixa de pasta de moniato. —Sí. I a mi també. Sobretot, quan vaig llegir què deia l’auditoria. Hi ha molt de camp obert. —Faltava una pota. —La de les subvencions. Empreses que han rebut subvencions amb uns criteris que dius… quins criteris! Un altre dels mons on hi ha molt de camp per a córrer. Molt. —’Senyor Llinares, a la quarta planta les màquines de triturar paper van a tot gas.‘ Quina és la reacció, davant d’un avís com aquest? —Primer, la sorpresa de pensar que, sis dies abans, allà, al Palau de la Música, hi havien entrat els mossos i la fiscalia. Com podia ser? Després, vaig pensar que quina gosadia. I automàticament, vaig demanar que una persona de seguretat m’acompanyés per a desconnectar les trituradores. I vàrem guardar en bosses tot el que s’havia triturat. I ho vàrem tancar en un quarto amb clau. —Es podia recompondre? —M’hi va ajudar una persona experta en temes d’investigació. Va reconstruir algunes de les coses triturades i hi vam trobar el croquis de funcionament de les tres entitats que es barrejaven en el funcionament del Palau: la fundació, el consorci públic i la mateixa associació. I com estaven entrecreuats tots els comptes corrents. Una centena de comptes corrents. —Una centena! —Sí. Que ja em va sorprendre, perquè jo venia d’una institució com el MNAC, amb el doble de pressupost que teòricament tenia el Palau, i allà funcionàvem amb quatre comptes corrents. Determinats. I em trobe amb allò. —I, naturalment, us va cridar l’atenció. —Dies després, quan vaig demanar a quin compte de resultats estava adscrit cada compte corrent, vaig veure que n’hi havia que no estaven dins de la comptabilitat. Aquests servien per a moure els diners que després se n’anaven al patrimoni de Montull, de Millet o de tot el que es va veure després. La primera pregunta va ser: per què ho he vist jo, en una primera gestió per a conèixer la situació patrimonial, i no ho han vist els auditors professionals? —Hi vau trobar resposta? —La resposta vingué mesos després, quan es va veure la implicació política en què es trobava Millet. Era un personatge que havia fet amistat molt forta amb José María Aznar. Hi va haver una època en què Aznar estiuejava a Menorca. I Millet era qui li ho organitzava. A partir d’aquella relació, va començar a rebre subvencions potentíssimes del Ministeri de Cultura. I es va fer la rehabilitació de les façanes, per exemple. Però de seguida ja vam descobrir que havien arribat molts més diners dels que es necessitaven. I que s’havia fet amb una trampa molt tosca. —Quina? —Enviar al ministeri certificacions d’obra que duplicaven altres certificacions ja enviades. I el ministeri mai no hi va anar a comprovar-les. Mai. Jo venia del MNAC, on costava tant traure-li cada euro al ministeri. Quan hi vam fer obres, ells hi tenien una participació d’una tercera part, i en acabar es van estar una setmana supervisant fins a l’últim endoll, per si estava justificat en la certificació. Al Palau s’inventaven certificacions d’obra i mai no van anar a comprovar res. —…! —Per part del ministeri, no hi va haver cap acció de supervisió. I s’haguera pogut detectar. També hi havia la intervenció general de la Generalitat, que tenia la responsabilitat del control del consorci públic. I que encarregava les auditories a una empresa. Qui ho encarregava era Millet mateix. I la intervenció donava per bones aquestes auditories. Les altres institucions, el Liceu, el MNAC, l’Auditori, el Lliure… estaven sotmeses a un control, segons toca. Però el Palau vivia en aquesta espècie de ranxo particular. —Per què? —Després van anar apareixent raons: el finançament de Convergència, tractes de persones que havien tingut deutes derivats d’activitats dels seus partits, com ara Àngel Colom amb el PI, etc. I després hi ha un element que ha quedat en un estat de nebulosa propiciat per molts àmbits: dels trenta-cinc milions d’euros que vàrem quantificar de frau, en vam anar determinant la distribució; excepte de nou milions. És a dir, hi haurà sentència en setembre, tindrem cas jutjat i Millet no haurà dit on van anar a parar nou milions d’euros. Molts d’aquests diners van eixir amb xecs de quantitats que arribaven fins i tot als 300.000 euros, però els bancs no van voler dir mai qui els havia cobrats. —I no hi ha forma humana d’obligar-los? —Sí. La llei, els jutges els hagueren pogut obligar. Està perfectament tipificat que, si un particular o un càrrec públic o d’una empresa no col·labora amb la justícia, se li poden aplicar dos tipus de delicte: negativa a col·laborar amb la justícia i ocultació de documents. Però no s’ha fet. —Per què? —Ah. L’acusació popular, que era la Federació d’Associacions de Veïns de Barcelona, va exigir que s’arribés al final, que es clarifiqués qui havia cobrat aquells xecs. Sovint se l’ha culpada dels endarreriments, però és que es tancà diverses vegades la instrucció sense clarificar això. Per mi, aquests nou milions continuen essent l’assignatura pendent del Palau de la Música. —Hi ha cap hipòtesi? —Que hi poguera haver més repartiment de tipus polític. O siga, un dubte que sempre hem tingut és que Millet financés només Convergència. Perquè la protecció que tenia era de tots. És que el dia abans d’entrar els mossos d’esquadra al Palau, l’Ajuntament de Barcelona havia aprovat per unanimitat concedir-li la medalla d’or de la ciutat. Per unanimitat. El dia abans. Llegir l’acta de la comissió que li l’atorgava fa una mica de vergonya aliena. —En aquella època era un prohom de la ciutat. —I era el qui, als gestors culturals de la ciutat, se’ns posava sempre com l’exemple que havíem de seguir. Quan jo contava les dificultats que tenia al MNAC per poder quadrar els comptes i per tirar endavant les obres i equilibrar el pressupost, em deien: heu d’aprendre de com gestiona Millet el Palau de la Música. En fi. Ara recorde una anècdota posterior, amb un problema i difícil solució: què fer amb els Mercedes, un de 300.000 euros que tenia allà aparcat en la cotxera, i un de 150.000 que feia servir Montull. —Per què no cridava l’atenció? —M’ho van dir després: ‘Millet ve d’una família rica i tots donàvem per fet que el Mercedes era seu.’ Vaig conviure amb els patrons més importants del Palau, i la veritat és que el dolor i l’enfadament em portaren al convenciment que, veritablement, se sentien persones enganyades. Va ser un multiengany a la societat catalana. De fet, va ser gràcies a la col·laboració de la gent de dins el Palau que no vam perdre oportunitats quant a la recuperació de recursos. Vam recuperar més de sis milions d’euros. Allò va anar ajudant a reorganitzar el Palau. —Recuperar, reorganitzar. —Un dels meus compromisos, i una de les coses que em van demanar les administracions i els patrons de la fundació, era que no s’aturara l’activitat, i ho vam aconseguir. I vam millorar la programació en molts aspectes, gràcies, per exemple, a persones que ja hi havia i que estaven marginades, pràcticament castigades. Lluís Millet, per exemple, el veritable descendent del fundador del Palau de la Música, un veritable savi. Jo estava més centrat a reorganitzar la gestió i acabar les auditories, però també calia pensar en l’endemà. —De fet, sou un gestor cultural. —Sí: és el que m’ha apassionat. —I com acabeu convertit en el nostre Eliot Ness anticorrupció? — Vaig deixar l’administració nua i crua del meu cos, de secretaris i interventors d’administració local, per anar a la gestió cultural, començant per l’IVAM. No m’he buscat trobar-me allò del Palau. Quan em van proposar de fer-me’n càrrec, pensava que hi anava a reorganitzar la institució després del handicap de l’entrada dels mossos, i em vaig trobar que, durant un any, vam haver de continuar clarificant per què els mossos no havien agafat tot el que havien d’haver agafat. —Però per què? —Doncs és una pregunta que no s’ha respost. Perquè jo em trobe amb documentació que era a la vista, i més encara per a qui entra a fer registre. Vaig preguntar si allò no hi era quan hi havien anat els mossos. És clar, en aquesta prestatgeria, em responia la mateixa gent del Palau. I això altre? En aquesta altra. I aquestes carpetes? Tot això ho van veure, em deien. Hi ha qüestions que jo encara no m’he explicat.

Summary: Joan Llinares: ‘A la Fira de València hi va haver mil milions en obres sense control’


El president de la Diputació de València, Jorge Rodríguez, ha anunciat avui al migdia que abandona el càrrec i l’acta de diputat, després de ser investigat en l’operació Alquería. Segons ha assenyalat en conferència de premsa: ‘Presente la dimissió com a president de la Diputació de València’ i ho faig segur de la meua innocència. Per això crec que és millor fer-ho des de fora. Me’n vaig amb la consciència tranquil·la’, ha afirmat. En la causa, s’investiga Rodríguez per presumptes delictes de prevaricació administrativa i malversació de fons públics, arran d’una denúncia de la fiscalia anticorrupció de València. Les diligències són secretes, però se cerquen irregularitats de contractació de personal d’alta direcció a l’empresa Divalterra, que fa feines en l’àmbit del medi i del turisme. Els fets investigats són del 2015, quan Rodríguez va accedir a la presidència de la diputació. Rodríguez ha comparegut davant dels mitjans de comunicació avui a les 12 per explicar el seu futur polític. La cadena SER ha publicat el document de la denúncia dels treballadors de Divalterra que va provocar la detenció de Rodríguez i col·laboradors. En el text, els empleats asseguren que han hagut de suportar pugnes, extorsions, insults i amenaces d’acomiadament per part del president provincial, de l’assessor judicial i del seu cap de gabinet. Segons el document, aquest últim va demanar el cap del ‘pallasso i fill de puta’ de l’auditor i de la resta de treballadors que havien denunciat irregularitats en l’ús de fons públics. En contra, ahir les executives de la Vall d’Albaida, Costera-Canal, Ribera Baixa i Ribera Alta i Vall d’Aiora-Cofrents i l’agrupació local d’Ontinyent van sortir en defensa de Rodríguez a través d’un comunicat a la xarxa. Es posicionaven, així, en contra del criteri de la direcció de suspendre’l dels càrrecs orgànics i com a militant del partit socialista. ‘S’ha de mantindre a Jorge Rodríguez de president de la Diputació, fins que no s’alci el secret de sumari’, demana específicament l’organisme comarcal del partit. A més, també reclamaven prudència, en favor de la presumpció d’innocència, i determinar el concepte de corrupció de forma explícita: ‘Tot indica que no estem davant un cas de corrupció com estem acostumats al País Valencià’. Deixa la batllia d’Ontinyent Rodríguez també ha renunciat a la batllia d’Ontinyent (la Vall d’Albaida). La seva substituta serà Rebeca Torró, fins ara tinenta de batlle. Segons fonts del consistori citades per Europa Press, ‘delega’ la batllia durant el temps necessari per a preparar la seva defensa. Torró també ocuparà el lloc de Rodríguez com a membre a la Diputació i deixarà el càrrec de directora general de la Conselleria d’Habitatge, Obres Públiques i Vertebració del Territori de la Generalitat.

Summary: Jorge Rodríguez dimiteix de president de la Diputació de València


Sectors crítics del PDECat proposen que Carles Puigdemont dirigeixi el procés de confluència amb JxCat. En una trobada ahir al vespre a Ullastrell (Vallès Occidental) per a preparar l’assemblea del partit, avançada per VilaWeb, van acordar de plantejar la constitució d’un òrgan de coordinació presidit per Puigdemont i on siguin representats el govern de Quim Torra, el grup parlamentari i la direcció del PDECat, segons diverses fonts presents a la trobada. Ho faran durant el procés de debat i presentació d’esmenes a les ponències redactades per la cúpula, que ja ha començat internament. A la reunió, hi van assistir membres de tots els sectors del formació, com ara Moment Zero, Generació Llibertat i Llibergència. També hi va ser el batlle de Molins de Rei (Baix Llobregat), Joan Ramon Casals, que no descarta de presentar una candidatura alternativa a la de la direcció si no hi ha cap acord abans de l’assemblea de final de mes. Un pla per a fer efectiva la República La vertebració de la relació entre el PDECat i JxCat és un dels temes clau del congrés. La ponència política no concreta com s’ha d’articular ni com haurien de convergir. Ara serà objecte de les esmenes promogudes pels sectors renovadors després de la negativa de Puigdemont a presidir el partit. A més, en la reunió d’Ullastrell també es va defensar el disseny d’un pla per fer efectiva la república. Consideren que la independència ja es va proclamar i després suspendre, de manera que creuen ‘superada’ l’opció de la direcció de defensar ara ‘un procés d’autodeterminació que faci realitat un estat català en forma de república en el marc de la Unió Europea’. Insisteixen, a més, que el PDECat no ha de renunciar a la unilateralitat, un cop la direcció ha retirat l’esment que en feia el preàmbul dels estatuts. Coincideixen amb el propòsit del govern d’aprofitar les oportunitats que sorgeixin per materialitzar la república al costat de la mobilització ciutadana. Quant a la ponència organitzativa, denuncien que la proposta de la cúpula faci tornar el partit al funcionament clàssic de l’antiga CDC, amb una estructura ‘vertical’ i un secretari general amb poders reforçats. Per això propugnen que es recuperi la coordinació general, se suprimeixi el comitè nacional i es garanteixi la independència dels òrgans de control del PDECat. Són esmenes que, segons que apunten, pretenen de consolidar l’esperit de partit ‘àgil i modern’ aprovat en el congrés fundacional de fa dos anys.

Summary: Els crítics del PDECat volen que Puigdemont dirigeixi la confluència amb JxCat


La sessió plenària del Parlament Europa d’avui serà la primera que gaudirà de la presència de Carles Puigdemont i Toni Comín en qualitat d’eurodiputats a conseqüència de la sentència del TJUE sobre la immunitat de Junqueras. Malgrat això, encara han de detallar en quin grup parlamentari s’adheriran, mentre que Oriol Junqueras, que també havia estat reconegut com a membre de l’eurocambra, va ser elegit vice-president primer del grup dels Verds/Aliança Lliure Europea i president del subgrup de l’Aliança Lliure Europea (ALE). L’ALE és un partit europeu de què formen part la majoria de les formacions sobiranistes i de minories nacionals. Conforma una coalició parlamentària amb els Verds i és la quarta força política de la cambra. Puigdemont i Comín hi van fer una petició formal per a adherir-s’hi i, com explica l’eurodiputada d’ERC Diana Riba en una entrevista a VilaWeb, va ser aprovada. Tanmateix, hi ha un procés de discussió amb els Verds, que no hi acaben d’estar del tot en favor. Qui forma part de l’ALE? Dins el Parlament Europeu, la gran majoria dels parlamentaris dels principals partits independentistes formen part de l’ALE. N’hi ha tres de l’SNP (Alyn Smith, Christian Allard, Aileen McLeod); una del Plaid Cymru gal·lès (Jill Evans); dos d’ERC (Oriol Junqueras –que podria ser substituït per Jordi Solé– i Diana Riba) i l’eurodiputat cors François Alfonsi, del Partit de la Nació Corsa i que encapçala la representació del sobiranisme a l’estat francès. A més, també hi formen part Tatjana Ždanoka, de la Unió Russa de Letònia; i l’ecologista alemany Klaus Buchner, del Partit Democràtic Ecològic. Representants de l’ALE arran de la tria de Junqueras com a president del subgrup. També hi ha tres eurodiputats flamencs de la Nova Aliança Flamenca (Geert Bourgeois, Johan Van Overtveldt i Assita Kanko), un partit afiliat a l’ALE, però que a la cambra és integrant dels Conservadors i Reformistes Europeus. De la mateixa manera, l’eurodiputat Pernando Barrena (EH Bildu) forma part de l’Esquerra Unitària Europea (GUE/NGL), però de l’ALE a títol individual. De fet, cal esmentar que realment no tots els partits independentistes hi són adscrits, perquè tant EH Bildu com també el partit irlandès Sinn Féin són dins l’Esquerra Unitària Europea. Mapa dels territoris on hi ha algun partit adscrit a l’ALE. Més enllà dels eurodiputats, trobem diferents formacions que no han obtingut representació a Estrasburg i de fora de la Unió però que en formen part. En un començament, el 1981, es va constituir com una associació de partits polítics, el 1994 va evolucionar fins a formar una federació de partits i finalment, deu anys més tard, es va convertir en un partit polític europeu. En total hi ha quaranta-sis formacions adherides. Als Països Catalans en són membres el Bloc Nacionalista Valencià, ERC, PSM-Entesa i Unitat Catalana. També hi ha el BNG gallec i Eusko Alkartasuna al País Basc, representants de minories nacionals com ara el Partit Popular Hongarès de Transsilvània, la Unió Russa de Letònia, Partit Slesvigès (minoria alemanya a Dinamarca), l’Associació de Votants d’Slesvig Meridional (minoria danesa a Alemanya), i partits de fora de la Unió Europea com ara el Partit Demòcrata d’Artsakh (Alt Karabakh) i la Lliga dels socialdemòcrates de Voivodina (Sèrbia). Valentina Servera: ‘L’SNP no descarta la via catalana’ | Entrevista a la presidenta de les joventuts de l’ALE

Summary: L’Aliança Lliure Europea, l’espai que pot unir l’independentisme català al Parlament Europeu


El vice-president del govern i conseller d’Economia, Pere Aragonès, i el conseller d’Acció Exterior, Ernest Maragall, -acompanyats per la consellera de Justícia, Ester Capella- han arribat a la presó d’Estremera on visiten Oriol Junqueras i Raül Romeva per a fer el traspàs de carteres. Són els primers consellers que, després de prendre possessió del càrrec, es reuneixen amb els seus antecessors a la presó. També tenen la voluntat de fer-ho la resta de consellers que han de fer traspàs de poders amb consellers empresonats a Estremera i Alaclá Meco. Fins ara, però, no han obtingut els permisos penitenciaris que concedeix el Ministeri de l’Interior espanyol per a poder entrar als centres. El vicepresident Pere Aragonès, el conseller Ernest Maragall i la consellera Esther Capella arriben a Estremera. Faran traspàs de carteres amb Oriol Junqueras i Raül Romeva. #infoRAC1 pic.twitter.com/PLxlkFK479 — Mar Poyato (@MarPoyato) June 5, 2018 Estan pendents de fer el traspàs Miquel Buch (amb Quim Forn), Elsa Artadi (amb Jordi Turull), Damià Calvet (amb Josep Rull) i Chakir El Homnari (amb Dolors Bassa). A la sortida, està previst que el vicepresident, Pere Aragonès, faci declaracions. La visita es produeix l’endemà que el president, Quim Torra, també visiti Estremera per comunicar el nou govern i agrair la renúncia a Rull i Turull.

Summary: Aragonès, Capella i Maragall arriben a Estremera per fer el traspàs de carteres amb Romeva i Junqueras


L’accident d’un tren de rodalia ahir a Vacarisses, que causà la mort d’una persona i ferides a una quarantena, ha posat sobre la taula un debat gairebé etern: la manca d’inversions a la xarxa ferroviària. Per a entendre aquest problema amb més detall, parlem amb el president de la plataforma Promoció del Transport Públic, Ricard Riol. Apunta que la principal mancança de la xarxa de Rodalia és que no s’hi inverteix prou en manteniment. Això, sovint, es tradueix en retards, però aquesta vegada l’efecte ha estat molt més dramàtic. Tanmateix, creu que cal analitzar l’incident correctament, perquè aquests últims anys, precisament en aquest punt, s’hi havien fet inversions. —Quin és el principal problema de la xarxa de Rodalia del Principat? —Falta un pla d’inversions per a modernitzar, millorar i ampliar la xarxa. Però un pla que sigui estable. No de milers de milions, sinó de centenars de milions, però cada any. És a dir, un sistema constant d’inversions i de manteniment, no un període de vaques grasses seguit d’un de vaques magres. Una constància que vetlli pel manteniment, és a dir, per allò que es té, i per l’ampliació del futur. —Podem dir que la xarxa és infrafinançada? —Sí. En general té un problema de recursos i es pot veure perquè de vegades falta personal. Hi tenim inversions esporàdiques, és cert, perquè no tot és com al segle XIX, però no hi ha un programa de manteniment prou potent, un programa que sigui de despesa corrent, no pas d’inversions. Bé, també tenim problemes d’inversions perquè la xarxa no creix, però això que ha passat avui i el que passa moltes vegades és un problema relacionat amb la despesa corrent, que és molt baixa. 🔴 EXCLUSIVA @Tv3cat ha tingut accés a unes imatges recents del lloc on avui ha descarrilat el tren a Vacarisses. Les imatges, gravades per un maquinista, són de diumenge. El tren que circulava per aquest tram de la R4 va haver de reduir la marxa #ElsMatinsTV3 👇 pic.twitter.com/UasJTbYD6O — Els matins TV3 (@elsmatins) November 20, 2018 —Observant les imatges de diumenge, on es veu com els talussos es converteixen en saltants per culpa de la pluja, creieu que s’hi podia circular? —Bé, no puc jutjar-ho per unes imatges on cau aigua. Això s’ha d’analitzar amb uns altres paràmetres. En aquesta línia ja hi va haver dos incidents el 2009 i el 2011. I després va haver-hi una campanya d’estabilització de trinxeres, a càrrec d’Adif, amb una inversió de 400.000 euros, només en aquesta línia. L’any passat s’hi van fer més revisions, s’hi va posar una malla metàl·lica… Ara mateix no podem valorar si la línia s’havia abandonat, que no ho sembla, perquè s’hi han fet campanyes en la matèria que ha fallat avui. Però, deixant de banda això que ha passat, sí que hi ha una manca de manteniment general a la xarxa d’Adif. —Adif diu que l’accident no es pot pas atribuir a la falta de manteniment, sinó a la meteorologia. Però això no és cap excusa, perquè has de tenir la xarxa preparada per a qualsevol incidència atmosfèrica. —Això encara s’ha de determinar, perquè el fet és que ha fallat. Sí que és cert que no hi ha res infal·lible en aquesta vida. Ara recordo que el 2016 una noia va morir perquè li va caure una pedra al cotxe a la C-17. Tothom es va llançar sobre la Generalitat: que com era possible que caiguessin pedres en una carretera. Bé, doncs, passa. Ara hem de determinar fins a quin punt es poden evitar, perquè no hi havia cap malla metàl·lica. Aleshores, amb l’ajuda dels geòlegs i experts en manteniment potser sí que s’han de revisar els protocols de manteniment preventiu. —Per què creieu que els polítics sempre parlen d’inversions i no de manteniment? —Els sindicats i experts en matèria ferroviària fa molts anys que denuncien que el capítol de despesa corrent en matèria de manteniment és molt fluix, en comparació amb les inversions. Perquè el manteniment no talla cintes inaugurals. Inaugurar un tram nou d’infrastructura sí que és més llaminer. I això és un problema que tenim com a país. Què s’estimaria més un polític: fer arribar una línia de metro on no n’hi ha o invertir en el manteniment d’una línia? Això també passa amb trens i autopistes. En fi, aquest accident posa de manifest que el capítol de manteniment és l’assignatura pendent en aquest país. I que en el capítol de pressupost del Ministeri de Foment és una qüestió que ha d’agafar molta més importància, perquè quan fas un bon manteniment evites ensurts com els d’avui, però, a més, obtens fiabilitat. Avui hem lamentat una desgràcia humana, però molts dies hem de lamentar retards per avaries o per manca de disponibilitat del servei. —El 2016 el Departament de Territori va publicar un informe amb els 126 punts negres de la xarxa ferroviària de Catalunya. Aquest era un punt negre? —Eren punts de limitació de velocitat, que trobem quan alguns elements de la infrastructura no està a punt. ‘Punt negre’ és una expressió que ens fa pensar que hi ha morts. I no és el cas. Tenim una mortalitat baixíssima en el sistema ferroviari, tot i les mancances de manteniment de la xarxa convencional. —Però si hi ha cap limitació de velocitat és que la xarxa no és en condicions al cent per cent. —Sí, és evident que la inversió que s’ha fet no és adequada. Però a vegades són problemes menors que no requereixen de tallar la línia i deixar la gent sense transport, sinó que es pot mantenir el transport amb una limitació de la velocitat. El problema és quan se n’abusa. Quan no arriben els diners per al manteniment i les situacions de provisionalitat esdevenen definitives. Però en aquest cas es va suprimir com a punt de limitació de velocitat. Tornava a tenir la velocitat de la via. —Sí? —Sí. És que en aquest tram hi ha hagut inversions, és la paradoxa d’això que ha passat. En aquest àmbit de la via s’hi havia actuat. Hem de veure si amb això que es va fer n’hi ha prou o no, si se n’ha de fer cap anàlisi més exhaustiva… Al marge que les condicions meteorològiques no són habituals. Així i tot, sí que és bo de revisar els protocols, sobretot sempre que hi ha accidents, perquè són excepcionals i no s’han de repetir. —Què heu pensat quan heu sabut la notícia? —M’han despertat violentament amb la notícia. M’han dit que havien bolcat dos cotxes de Rodalia per un talús. Jo m’esperava vint morts. La primera cosa que he demanat és on anava al tren, si anava a Manresa o anava a Barcelona. Llavors he dit ‘merda’. Prò per sort havia estat un error del locutor del 3/24, i no havia bolcat cap cotxe de Rodalia terraplè avall. És a dir, no ha donat voltes de campana, no s’ha xafat la carrosseria. Realment la persona que ha mort, ha mort en unes circumstàncies dramàtiques, perquè, segons que he sabut, ha sortit disparat del tren i després li ha caigut un munt de pedres a sobre. Realment és tot brutal. Per avaluar aquesta situació encara es necessita més informació.

Summary: Ricard Riol: ‘Aquest accident posa de manifest que el manteniment és l’assignatura pendent’


Amb el retrocés del nivell del mar, un mes del temporal Glòria, a la primera línia del delta de l’Ebre els seus efectes s’han evidenciat en arrossars encara plens de sorra, cultius amarats de sal i platges desaparegudes. El govern espanyol ha anunciat la construcció d’un cordó de sorra a l’hemidelta esquerre per protegir els camps si arriben llevantades a la primavera però els agricultors adverteixen que no suportaria un altre Glòria. ‘Hem d’esperar però, de moment, la terra està salada’, lamentava l’arrossaire Jordi Margalef. El sector turístic també intenta contrarestar la caiguda de la demanda i remarquen que han sabut sobreposar-se amb alternatives a les propostes que ha calgut anul·lar. Manolo Tomás: ‘La mort del delta de l’Ebre la tenen programada de fa anys’ Fa un mes, encara en ple temporal, l’arrossaire Jordi Margalef mostrava a l’ACN els seus camps d’arròs inundats amb aigua del mar a Deltebre (Baix Ebre). Ho feia a més de tres quilòmetres de distància de la platja de la Bassa de l’Arena. No s’hi podia accedir per l’avenç del mar i els cultius acumulaven làmines d’aigua salada de més d’un metre i mig. Un mes després, el mar ha retrocedit però la sorra i l’aigua salada ho han abastit tot. ‘Ha desaparegut un camp d’arròs i la meitat de l’altre’, ha assenyalat Margalef. Són tres hectàrees de cultiu que ara s’han convertit en una nova platja però l’aigua salada va anar més endins i preveuen que les pèrdues superin el 40% o 50% de la collita. També el temporal ha deixat al descobert els fonaments d’una casa que Margalef té a la finca. ‘Ara ha quedat a primera línia de mar i aquesta és la segona que hi construïm’. Un gran temporal, el 2001, els va destruir la que tenien uns metres més endavant. Llavors el mar es va menjar 100 metres de platja. Amb el Glòria, 40 metres més. Reparades les bombes, fa dues setmanes es van inundar els arrossars afectats, més de 2.000 hectàrees, amb aigua dolça. Intenten netejar les capes superficials dels conreus. ‘El problema és la filtració, fins que no passi molt de temps no podem saber on està la capa freàtica. De moment, la terra està salada’, ha lamentat l’arrossaire. Ara han tancat l’entrada d’aigua dolça perquè els terrenys s’han d’assecar per preparar-los per a la sembra. A principis d’abril es tornaran a inundar i arrencarà la campanya. Allí on hi ha sorra, hi hauran d’enviar les màquines i, molt probablement, assumir-ne el cost. El govern espanyol ha anunciat la construcció d’un cordó de sorra al litoral, que es farà a finals de març, i protegeixi els arrossars més propers al mar de les llevantades habituals de la primavera o l’estiu, quan l’arròs està creixent. ‘Si ve un temporal com el que va vindre, això no ho aguanta ningú’, ha advertit Margalef. Crit agònic del Delta a les administracions per evitar ‘ser els primers refugiats climàtics d’Europa’ Davant les veus que defensen deixar retrocedir el Delta i perdre algunes hectàrees d’arrossars, el pagès és contundent. ‘Si ho deixem estar, el Delta desapareix. No el marge esquerre, el dret també. Darrere d’aquesta finca en ve una altra, i una altra, i al final arribarà a Deltebre i si rebenta el riu, després ja vindrà Amposta o Sant Jaume. No és que perdem les finques, és que desapareixerem en dos-cents anys’, ha alertat. ‘Si aquest temporal arriba a venir al desembre, no sé què pot arribar a fer… igual sí que s’inunda tot el Delta i les fotografies haurien estat aquelles que van sortir. El 2001 va ser més greu però teníem més platja, més defensa’, ha remarcat. La reacció de les administracions? ‘Lenta’. ‘Encara no sabem ni què ni quan ni com ho faran. No podem estar contents quan no se’ns informa realment del que volen fer, portem tres reunions i no se’ns ha dit realment el pla que arribaran a portar… falta concreció i dates’, ha denunciat Margalef. Mans i mànigues per protegir el turisme Margalef ha assenyalat que els arrossaires han estat els més afectats pel temporal però també ha recordat els efectes del Glòria a l’aqüicultura o el turisme. D’entrada, les reserves han caigut però el sector ha fet mans i mànigues per sobreposar-se el més ràpid possible. De fet, segons ha explicat la vicepresidenta de l’Associació d’Empreses i d’Activitats Turístiques del Delta de l’Ebre (AEATDE), Montse Callau, els establiments afectats es van refer immediatament. ‘Funciona tot amb normalitat i crec que a vegades hi ha hagut incidències meteorològiques que han tingut moltes més afectacions que aquesta. Òbviament, això no vol dir que hi hagi hagut establiments i certes activitats que han adaptat el seu producte’, ha afirmat. A tall d’exemple, ha indicat que s’han redirigit rutes en caiac que passaven per determinades muscleres i que la borrasca va impossibilitar-ne el pas. ‘El Glòria ens ha permès descobrir nous indrets que fins ara no teníem’, ha sostingut. Amb tot, Callau ha insistit que el temporal ha evidenciat la ‘resiliència’ dels deltaics i la seva capacitat per ‘adaptar i reconstruir de nou cadascuna de les activitats’. Imatges de satèl·lit demostren els danys al delta de l’Ebre La vice-presidenta de l’AEATDE ha fet una crida a visitar el delta de l’Ebre -tant a aquelles persones que ja el coneguin com a aquelles que tinguin curiositat per comprovar els estralls del Glòria-. L’entorn conserva ‘l’essència de sempre’ i segueix oferint un espai amb activitats ‘emocionants, tranquil·les i saludables’. I en aquest sentit, ha emplaçat els visitants a participar en la II Festa de l’Ecoturisme del Delta de l’Ebre, que se celebrarà entre el 6 i el 8 de març a diversos municipis deltaics. L’esdeveniment, que té com a objectiu prendre consciència del potencial ecològic i turístic del delta, organitzarà un programa farcit d’activitats. Entre els actes més rellevants destaquen la xerrada de ‘De l’Everest al Delta’, a càrrec d’Albert Bosch, que inaugura el certamen el divendres 6 de març o bé la bicicletada popular prevista per al diumenge 8. Els costos La reparació urgent dels estralls del temporal a la costa del delta de l’Ebre s’emportarà 2 dels 3,5 milions que el govern espanyol preveu destinar a la demarcació de Tarragona. Ampliar l’istme del Trabucador, reforçar la barra de l’illa de Buda o restaurar els espais costaners dels termes de Deltebre i l’Ampolla són les principals actuacions previstes. El govern espanyol descarta destinar recursos a reposar elements de passejos marítims vulnerables a noves llevantades i aquestes actuacions les hauran d’assumir els municipis. Els desperfectes als municipis deltaics superaven els 10 milions d’euros, les pèrdues als arrossars l’1,7 milions d’euros, i per recuperar les muscleres en caldran 1,5 milions d’euros – i la producció caurà enguany almenys un 20%-. D’altra banda, Territori va quantificar que només la defensa del canal perimetral requerirà entre 5 i 6 milions d’euros així com 2 milions d’euros més per crear un sistema de bombes en algunes zones. També la reparació de les estacions de bombament de les comunitats de regants costarà 1 milió d’euros. Amb les xifres i les mesures de resiliència que necessita el Delta detallades, la Taula de Consens pel delta de l’Ebre ha proposat crear una comissió mixta amb els governs espanyol i de la Generalitat per executar de forma urgent les mesures necessàries que ajudin a preservar l’espai davant l’amenaça de nous temporals. Batlles i comunitats de regants han reclamat a les administracions superiors que compleixin la paraula i tradueixin en fets les promeses fetes fa un mes sobre el terreny. També demanen als partits polítics que s’esforcin per introduir partides econòmiques per materialitzar aquestes mesures als pressupostos que encara s’estan tancant.

Summary: Sorra i sal als arrossars del delta de l’Ebre, un mes després del Glòria


Núria Marín (1963) és batllessa de l’Hospitalet de Llobregat des de l’any 2008 pel PSC-PSOE i ja ha decidit que vol tornar a presentar-se. Si el maig vinent guanya, seran catorze anys governant la segona ciutat de Catalunya en nombre d’habitants. En aquesta entrevista, Marín parla de les eleccions municipals, del pas de Celestino Corbacho, ex-batlle socialista de l’Hospitalet, a la plataforma de Ciutadans. Però Marín també és membre de l’executiva federal del PSOE. I, per tant, també parla de política espanyola i catalana. Del 155 als presoners polítics, passant per la seva relació amb el president Carles Puigdemont. —L’anterior batlle del PSC de l’Hospitalet, Celestino Corbacho, ha anunciat que s’adheria a la plataforma de Ciutadans. —Cadascú és molt lliure de fer allò que li sembli que ha de fer. No hi tinc res a dir. —No deu haver estat cap sorpresa. Ja teniu votants que han fet com ell. —Passar d’un partit d’esquerres a un de dretes és una mica sorprenent. El votant és una persona que pot canviar d’opinió. Però crec que sempre hi ha una base. Uns valors. Uns ideals. La gent se sent d’esquerres. I, com a mínim fins ara, que una persona d’esquerres passi a votar, o militar, a un partit de dretes no és gaire habitual. —Per què creieu que el PSC fa frontera amb Ciutadans? Per què hi ha gent que dubta entre PSC i Cs? —No ho sé, fill. No he fet cap estudi sobre el tema. Jo crec que en aquesta fugida hi ha molta gent d’anada i tornada, també ho dic. Molta gent es va deixar seduir per una idea que com més temps passa més es veu que era un frau. I molta gent va tornant al projecte socialista. Pedro Sánchez ha il·lusionat molta gent i ha fet tornar molt vot que se n’havia anat, no sé si a Ciutadans, o s’havia quedat a casa, però que ara torna. —Una pregunta que no us deu haver fet ningú: són presoners polítics? —Són persones que són a la presó. —El qualificatiu de ‘presoner polític’, el faríeu servir? —No. —N’heu visitat cap? —No. Possiblement, si hi hagués alguna persona amb qui hagués mantingut una relació més enllà de la política, hi aniria. A títol personal. Sense cap problema. No és el cas. —Pedro Sánchez venia a proposar un referèndum sobre un nou estatut. Torrent (ERC) va respondre que endavant amb un referèndum que permetés votar nou estatut o independència. Núria Marín s’hi sentiria còmoda? —Jo em sentiria còmoda amb allò que políticament s’acordi. Crec que hem de mirar de superar una situació que no beneficia ningú. Que ha generat molts problemes. Personals, econòmics, social. No hi veig cap aspecte positiu. Hem d’alçar una mica la mirada. I hem de pensar en el present, en el futur, reconèixer els errors. Aquí segurament tothom ha comès més d’un error, i de dos. —Per exemple, el PSOE, quins errors ha comès? —El PSOE s’ha equivocat poc, en tot aquest procés. Ha mantingut una actitud d’intentar que no es trenqués la corda. Quan hi ha un conflicte, sempre hi ha els hooligans als extrems. I la posició més ponderada, d’acord i de diàleg, és la que pitjor s’entén de totes. Aquest ha estat el nostre posicionament. El del PSOE i el del PSC. I ens hem trobat molt sols. —El PSOE sí que és en un extrem. Va votar el 155. —No us equivoqueu. El 155… —…també el fa el PSOE. —El 155, qui el posa en marxa… —…és el senat. Amb els vots del PP i els vots del PSOE. —S’activa per una declaració d’independència. Si no hi hagués hagut una declaració unilateral d’independència, el 155 no s’hauria activat. —Però això no és tenir el PSOE al mig. És tenir el PSOE votant el 155. —El PSOE va estar fins al darrer segon provant d’impedir la declaració d’independència. Això era automàticament activar el 155. Us hi podeu posar com vulgueu. —Un ocellet em va dir que teníeu bona relació amb Puigdemont. —No cal cap ocellet. Ja us ho dic jo. —L’heu anat a veure? Trucades? Cartes? ‘Whatsapps’? —No. L’última vegada que ens vam veure ser el 25 o el 26 d’octubre, quan vaig ser amb ell. I el 27 ens vam intercanviar algun whatsapp. A mi m’agradaria que tot estigués normalitzat. I que ell no es trobés fora de Catalunya. Però aquí hi ha una qüestió que ja l he dita, perquè ho penso així. Vam arribar on vam arribar per la manca de nivell polític dels protagonistes. Rajoy i Puigdemont. Els interlocutors han de canviar. Rajoy ja no hi és i Puigdemont se n ha anat i tampoc no hi és. S’obre una nova etapa amb altres interlocutors, que hauran de demostrar si estan a l’altura. —I amb Puigdemont, per què hi teníeu bona relació? —Li vaig escriure una carta intensa quan va ser president. I em va dir que li havia agradat molt. Vindré a veure’t. Va venir de seguida. Li vaig explicar les qüestions en què la Generalitat no complia amb la ciutat. Em va dir que constava que tenia raó. Infrastructures, salut, afers socials. Vam crear una comissió mixta. I aquí va donar instruccions perquè comencéssim a treballar. Tot això ha estat positiu. Li he reconegut des del primer moment. I vaig ser molt franca: no sóc independentista, tu sí que ho ets. Aquí no ens entendrem. Però podem treballar plegats en benefici dels ciutadans de l’Hospitalet. I quan arribi el moment, si ens hem de barallar, ja ens barallarem. I això ho vam fer fins al darrer moment. Jo anava a veure’l per dir-li què pensava. Com vaig fer amb Junqueras. Per traslladar-los una realitat diferent de la que ells traslladaven. Perquè ells estaven envoltats de gent de la mateixa corda. Junqueras encara més. Segur que els teus amics són independentistes, sempre li deia. —I a Núria Marín no li passa? —No. Jo tinc família independentista. Amics independentistes. Veïns independentistes. I jo sóc la seva alcaldessa. Jo explicava a Junqueras que sortia al carrer i la gent se’m posava a plorar. Espantada. I recordem que els caixers automàtics es buidaven. I que hi havia comptes mirall. Això passava, i passava aquí a la meva ciutat. I jo li havia de traslladar al responsable econòmic d’aquest país. —Vaig entrevistar una socialista. Portuguesa. Ana Gomes. Eurodiputada. I em deia: des de la independència i l’autonomia, la nova fiscal anomenada pel PSOE hauria de fer caure les peticions de pena que demanava la fiscalia nomenada pel PP. I que no es fes ni el judici. —Sobre la qüestió de la presó, he mantingut el meu posicionament des del primer moment. Crec que aquesta mesura és desproporcionada. Però una cosa és que la situació no m’agradi, i una altra és qui l’ha provocada. I això ha estat una decisió judicial. I quan entrem en aquestes dinàmiques, després és molt complicat sortir-ne. Si demà la fiscal diu que deixa de demanar presó, no seré jo qui després… Si algú pensa que algú gaudeix del fet que siguin a la presó… —El govern del PSOE pot fer coses. Hi ha precedents. En el canvi de govern d’Aznar (PP) a Zapatero (PSOE), la fiscalia va passar de voler querellar-se amb Atutxa (PNB) a deixar de fer-ho. Un canvi de govern va implicar, lògicament, un canvi en fiscalia. —Evidentment. Ara un canvi de govern ha fet que la sanitat torni a ser universal per a tothom. I el recurs d’anticonstitucionalitat contra la llei catalana va caure. Evidentment que un canvi de govern significa una altra sensibilitat. —De moment no apareix. La nova fiscal del PSOE demana anys de presó. Com la del PP. —Parlem d’un govern que és un govern. La fiscal és la fiscal. Si algú pensa que tot està teledirigit… —Una de les imatges de l’1-O va ser Núria Marín frenant policies espanyols a l’Hospitalet. Ara hi ha jutges que comencen a citar a declarar policies per la seva actuació. Com ho valoreu? —Sincerament, crec que judicialitzar més el conflicte no condueix a la solució. Provoques més espectacle mediàtic, principalment. Jo, l’1-O vaig intentar que aturessin l acció, i crec que ho vaig aconseguir. Ho torno a dir: tinc la consciència molt tranquil·la perquè vaig fer allò que considerava que era la meva obligació com a alcaldessa: defensar els meus ciutadans. Ara, els policies són funcionaris, i els funcionaris van rebre ordres. —El PSC hauria de negociar els pressupostos amb el president Torra? —El president Torra ha de decidir què vol fer. Si vol governar, dedicar-se a la salut, l educació, preocupar-se per les infrastructures, per les persones amb vulnerabilitat o si està per una altra història. No sé què pensa el president Torra. Sí que he tingut la possibilitat de rebre quatre consellers aquestes últimes dues setmanes. I també la delegada del govern i el ministre de Foment. Benvingut sigui qualsevol càrrec institucional que aporti coses positives per la ciutat. Si aquesta és la prioritat, i amb una visió social, tot està obert. No farem un govern que vol l’enfrontament. Ni la divisió. —Optimista de cara al futur? —Ho sóc. Parteixo que hi ha una intel·ligència col·lectiva. Crec en la gent. I en la política. I que serem capaços d’arreglar-ho. Fa un any va ser horrorós. Però ara hi confio. I més, amb Pedro Sánchez i un govern socialista que no pas amb un del PP. Jo sé que Pedro Sánchez coneix el problema a Catalunya i que té voluntat de parlar. Ell i el govern. De fet, hi ha hagut més de vint trobades entre els governs, aquestes setmanes. S’ha parlat. Hi ha un canvi. Una altra cosa és que sigui visible o discret. Parlar de diàleg està molt bé, però s’ha de fer. S’ha de construir. Jo parlo amb tothom, siguin d’un partit o d’un altre. I sóc optimista. Hem signat un conveni amb Salut, Damià Calvet s’ha compromès a continuar la construcció de les estacions a la ciutat, les vies del tren se soterraran. Tota la vida que ho volíem. Són molt bones notícies. Espero que comencin les obres el 2020.

Summary: Núria Marín: ‘El PSOE s’ha equivocat poc’


El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, ha aprofitat la seva reunió amb el secretari general de Podem, Pablo Iglesias, per regalar-li una biografia d’Andreu Nin en forma de còmic. Iglesias ha reconegut que li feia molta il·lusió rebre aquest obsequi i ha bromejat dient que normalment és ell qui fa regals. Concretamente li ha regalat el còmic ‘Andreu Nin. Seguint les teves Passes’ i hi ha inclòs una dedicatòria: ‘Per al Pablo, com a agraïment. Perquè conegui millor la biografia d’algú que va expressar molt bé el compromís de l’obrerisme català en la lluita pels drets nacionals com a indissociables del projecte social’. En declaracions tot just mentre entrava al Palau de la Generalitat amb un quart d’hora de retard, el líder de Podem s’ha mostrat disposat a parlar de tot amb Puigdemont. ‘Cap tema està exclòs’, ha respost en preguntar-li sobre el referèndum. També ha indicat que aquesta trobada és bona perquè ‘normalitza la relació entre polítics d’opcions diferents’, perquè poden conversar. ‘Amb el president de la Generalitat és un honor’, ha afegit.

Summary: Puigdemont regala a Iglesias una biografia d’Andreu Nin en forma de còmic


La vice-presidenta i portaveu de la Generalitat, Mónica Oltra, ha insistit que el Consell exigirà al president espanyol, Pedro Sánchez, que pagui el deute del govern de l’estat de 281 milions de l’IVA pendents. Oltra ha afirmat que el ‘culpable’ d’aquesta ‘malifeta’ és l’ex-ministre d’Hisenda espanyol Cristóbal Montoro, però ha afegit que esperen que el govern espanyol ho solucioni. A la conferència de premsa posterior al ple del Consell, Oltra ha remarcat que la Generalitat reclamarà i reivindicarà el pagament pendent. Tanmateix, no ha concretat si es farà servir la via judicial. El deute pendent és la liquidació de l’IVA del tercer trimestre del 2017, un pagament paralitzat per decisió de Montoro. ‘Ens correspon a i tenim tota la legitimitat per a reclamar-lo’, ha conclòs Oltra.

Summary: El Consell reclama al govern espanyol el deute de 281 milions de l’IVA


Les primàries de Compromís per a les eleccions europees es preveuen disputades. D’entrada, hi ha tres noms que es disputen el primer lloc de la llista: l’eurodiputat Jordi Sebastià, la diputada Isaura Navarro i l’ex-directora general de Finançament i Fons Europeus Myriam Fernández. Sebastià, del Bloc, aspira a encapçalar la llista de la candidatura que conformaran, com a mínim, Compromís, Més per Mallorca i la Chunta Aragonesista. Des de la candidatura de Sebastià defensen que el polític de Burjassot ha estat l’encarregat d’elevar la veu valenciana al centre del govern europeu aquests darrers cinc anys, temps en què ha viscut de primera mà ‘una de les etapes més complexes des del naixement de la Unió Europea amb el Brexit, l’euroescepticisme creixent pel ressorgiment de l’extrema dreta i les crisis agràries’. Sebastià ha explicat que vol aprofitar l’experiència adquirida durant els cinc anys que ha estat a Brussel·les per continuar defensant els valors de Compromís al Parlament Europeu. També ha presentat candidatura Isaura Navarro, actual diputada a les Corts i ex-diputada al congrés espanyol, d’Iniciativa pel Poble Valencià, i Myriam Fernández, que ha justificat la seva decisió per la llarga experiència en afers europeus. Fernández diu que anirà a Brussel·les a defensar una Europa social que integri, cohesioni i doni ‘un tracte just i igual a totes les persones’.

Summary: Tres candidats concorreran a les primàries de Compromís per a les eleccions europees


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha estat proclamada avui presidenta de l’Àrea Metropolitana de Barcelona (AMB) de nou. Amb setanta vots a favor i vuit en contra, Colau ha estat reelegida i encapçalarà un govern a quatre amb el PSC, comuns, ERC i JxCat, després que les quatre formacions tanquessin un acord un dia abans de la celebració del plenari de constitució del Consell Metropolità corresponent al mandat 2019-2023. JxCat se suma així al govern metropolità, després que en el passat mandat l’AMB estigués governada per les altres tres formacions. El Consell el formen noranta consellers, dels quals quaranta-tres són del PSC, setze d’En Comú Guanyem, quinze d’ERC, vuit de JxCat, dos de Ciutadans i de Barcelona pel Canvi i un del PP, Guanyem Badalona en Comú, Ara Decidim Ripollet i CAT Torrelles. L’Àrea Metropolitana de Barcelona: l’oasi dels partits dins la política catalana

Summary: Colau és proclamada de nou presidenta de l’Àrea Metropolitana de Barcelona


VilaWeb proposa als subscriptors del servei +VilaWeb dues ofertes exclusives. D’una banda, participar en el sorteig de tres entrades dobles per a l’espectacle d’Inspira Teatre a la Mostra d’Igualada, aquest dissabte 9 d’abril a les 19.30. Els subscriptors de VilaWeb interessats han d’enviar un missatge amb les seves dades i indicant que volen participar en el sorteig a publicitat@vilaweb.cat. El termini per a apuntar-s’hi s’acaba avui, 6 d’abril, a les dotze de la nit. Els guanyadors rebran un missatge de VilaWeb el dijous 7 d’abril. Entrades a preu reduït per a la festa del 23 d’abril de València D’una altra banda, VilaWeb també ofereix als seus subscriptors una promoció especial per a comprar entrades de la festa del 23 d’abril vinent a la Plaça de Bous de València a preu reduït. Les entrades sense promoció tenen un preu de 10 euros i els subscriptors les poden adquirir per 8 euros, a través dels enllaços exclusius publicats al butlletí diari que VilaWeb envia cada vespre per correu electrònic. Les localitats, que corresponen a la zona de graderia (accés per la porta B) i no són numerades, només es poden comprar per tant a través del butlletí. Si algun subscriptor té problemes per a rebre’l i té interès a adquirir les entrades, es pot posar en contacte amb la redacció de VilaWeb a l’adreça publicitat@vilaweb.cat.

Summary: Ofertes exclusives per als subscriptors de VilaWeb a la Mostra d’Igualada i la festa del 23 d’abril a València


El president de la Generalitat Valenciana i secretari general del PSPV, Ximo Puig, ha dit que tocava fer una avaluació del primer any de l’Acord del Botànic i ha incidit que aquesta revisió havia de ser convocada per Podem. De fet, la formació violeta ja va enviar un primer document al PSPV i a Compromís però, segons Puig, sembla que aquest document ‘creixerà o millorarà’. ‘Parlarem amb tota la tranquil·litat, ja parlem del pressupost’ amb Podem, ha dit després de la visita que ha fet a les instal·lacions de Radiotelevisió Valenciana (RTVV) a Burjassot. Puig ho ha dit quan li han preguntat sobre les declaracions del secretari general de Podem al País Valencià i portaveu parlamentari, Antonio Montiel, que havia dit que la seva entrada al govern no era prioritària però sí que ho era la revisió del pacte. Amb referència a les declaracions de Montiel, ha reiterat que si Podem es pensava d’entrar al govern ‘evidentment s’acolliria la petició amb tota la voluntat’. Puig ha explicat que les conselleries havien començat a parlar abans de l’estiu amb els diputats de Podem per tal de garantir el seu suport al pressupost. Puig també ha subratllat que el problema en el pressupost era ‘la regla de despesa i el govern d’Espanya en funcions’.

Summary: Puig diu que toca valorar l’Acord del Botànic i que parlaran amb Podem


Si hi havia ningú del govern espanyol o del PP aquest vespre a la sala gran de conferències del Parlament Europeu deu haver quedat bocabadat. Perquè no n’hi ha hagut prou amb les tres-centes cinquanta cadires de la sala: els passadissos, a banda i banda i al fons, eren ben plens de gent que escoltava, bo i dreta, com Carles Puigdemont, Oriol Junqueras i Raül Romeva exposaven les raons del referèndum sobre la independència, deixaven clar l’enrocament del govern espanyol i feien una crida a les institucions europees a implicar-s’hi. I, entre tanta gent, a més d’una representació significativa de catalans de partits i entitats, hi havia una quarantena d’eurodiputats i assistents d’eurodiputats de tots els colors polítics; mig centenar de membres de personal d’ambaixades de diversos estats i una vintena de periodistes internacionals, segons que han confirmat fonts de l’organització. Ha estat significativa per exemple l’assistència de l’eurodiputada socialista portuguesa Ana Gomes que va fer piulades i declaracions reclamant diàleg a Madrid. També de l’eurodiputada flamenca del Grup dels Conservadors i Reformistes Helga Stevens, una de les recents candidates a la presidència del parlament i de l’eurodiputat hongarès del grup del Partit Popular Europeu Laszlo Tokes, ex-vice-president de la cambra europea; en aquest últim cas, malgrat la pressió i la crida al boicot del portaveu del PP espanyol al Parlament Europeu, Esteban González Pons. Del grup popular l’acompanyava l’eurodiputat català Francesc Gambús. També era significativa la presència d’Helga Stevens, candidata a la presidència del parlament pel grup Conservador i Reformista. També hi havia eurodiputats del grup de l’ALE-Verds, com la letona Tatjana Zdanoka, representant de la minora russòfona, el català Ernest Urtasun, d’ICV, l’escocès Alyn Smith, el també escocès Ian Hudghton, la sueca Bodile Valero, el flamenc Mark Demesmaeker, l’irlandès Matt Carthy, la gal·lesa Jill Evans o la danesa Margaret Auken, així com Jordi Sebastià, de Compromís. Del grup de l’Esquerra Unitària Europea hi havia entre altres l’eurodiputada de Syriza Sofia Sakorafa, el basc Xabier Benito, de Podem, la gallega Lídia Senra i l’irlandesa Liadh Ní Riada. I dels liberals de l’ALDE l’eurodiputat portuguès Antonio Marinho Pinto la romanesa Renata Wever (exjutgessa del Tribunal dels Drets Humans i que va conversar en romanès amb el president de la Generalitat), l’eslovè Ivo Vagjl (ex-ministre d’exteriors del seu país), el lituà Petras Austrevicius (antic ministre d’exteriors del seu país), els croats Ivan Jakovcic i Jozo Rados o la basca Izaskun Bilbao, acompanyada també per l’eurodiputat de Bildu Josu Juaristi. A banda hi eren presents molts assessors de diputats, el president del Parlament de Flandes, Jan Peumans, un ministre del govern de les Illes Faroé i membres del comitè de regions i representants de think tanks. L’entrada dels conferenciants ha estat rebuda amb una ovació forta, sobretot dels catalans assistents a l’acte. Els catalans assistents a la conferència n’eren molts. Però la representació d’altres països era molt important, com es podia veure clarament: quan Puigdemont ha començat el discurs, en català, una bona part dels assistents que havien pogut trobar un seient a la sala l’escoltaven amb els auriculars la traducció simultània, que s’oferia en anglès o en francès. La majoria eren a les primeres files, reservades als membres de la cambra. Tant Puigdemont, com Junqueras com Romeva han pronunciat la conferència amb un to volgudament solemne. Si la sala hagués estat mig buida, hauria estat ridícul. Però no era mig buida. De fet, s’haurien pogut omplir dues sales com aquesta. Ha estat molt lluny d’un acte de cafeteria, com deia González Pons. Hi havia dues vegades l’aforament de la sala més gran del Parlament Europeu. De manera que el to dels conferenciants ha rubricat una jornada que ha acabat prenent una dimensió gens desitjada pel PP. I l’ha acabada tenint en bona part gràcies al ressò que ells mateixos, i el govern espanyol, hi han donat durant tota la setmana. Ha estat segurament el principal acte públic d’internacionalització de l’independentisme que s’ha fet fins ara. Més informació: +Discursos complets de Raül Romeva, Oriol Junqueras i Carles Puigdemont. +Vídeo del discurs de Carles Puigdemont. +Vídeo de l’aplaudiment de la sala en el moment de l’entrada de Puigdemont, Junqueras i Romeva. +Editorial de Vicent Partal: L’Europa de László Tőkés acull Catalunya

Summary: Els qui no han fet cas del PP: centenars d’assistents al Parlament Europeu escolten Puigdemont


‘Avui hem sortit definitivament de dubtes i han caigut totes les caretes’. Ernest Maragall ha assumit que és pràcticament impossible que sigui batlle de Barcelona per la intenció d’Ada Colau de governar amb el PSC i el suport de Manuel Valls. En una dura conferència de premsa, Maragall ha dit que aquest matí Colau ‘ha deixat d’enganyar-nos’ i ha reconegut que la idea d’un tripartit era un instrument tàctic ‘per a guanyar temps i espai per a anunciar el que ha anunciat’. ‘Ha fet evident descaradament que l’únic important és el tron’, ha dit. Tanmateix, Maragall ha deixat oberta la possibilitat de ser batlle perquè les bases de Barcelona en Comú encara han de decidir què farà el partit. Per a Maragall, és una llàstima haver trigat tant abans que Colau no hagi explicat els seus plans. A més, ha dit que ‘el que s’ha dit avui respecte de les negociacions no té res a veure amb la realitat de com han anat les coses’. Tot seguit, ha atacat la direcció de Barcelona en Comú i Colau, que ha diferenciat de la seva base social i votants. ‘Els hem proposat un projecte nítid de ciutat, i no han donat cap resposta. Els hem proposat un govern 50-50, i no han donat cap resposta. Els hem proposat un lideratge compartit, i no han donat cap resposta. L’única paraula sobre la taula és “alcaldia”‘, ha carregat. El candidat d’ERC ha criticat el redactat de la pregunta a les bases, que ha dit que és lluny d’un ‘plantejament honest’. Les dues opcions que els militants poden votar són o un acord de govern amb PSC, investint l’Ada Colau com batllessa; o un acord de govern a parts iguals amb ERC, investint l’Ernest Maragall com batlle. A més, Colau ha demanat públicament el bot per a la primera opció. Ha recordat que cap plantejament d’aliança amb el PSC no tindria sentit sense ‘la temptació del senyor Valls’ i ha avançat que el suport no serà només a la investidura, sinó que comportarà una aliança a llarg termini. ‘És evident i notori, ho comprovarem amb tota nitidesa. És un pacte polític d’una àmplia magnitud’, ha dit. Vegeu la seva intervenció ací:

Summary: Maragall denuncia que Colau no ha estat honesta: ‘Avui han caigut les caretes’


MADRID, 27 (EUROPA PRESS) Airbus va registrar un benefici net de 1.761 milions d’euros durant el primer semestre de l’any, fet que suposa un increment del 16% respecte al mateix període de l’exercici anterior, segons ha informat aquest dimecres el grup aeronàutic. Els ingressos del grup es van mantenir estables entre gener i juny, fins als 28.755 milions d’euros, malgrat la disminució d’entregues — 298 davant de 304 — i a l’enfortiment del dòlar estatunidenc en les cobertures. El resultat brut d’explotació (Ebitda) va ser de 2.924 milions, un 11% menys, mentre que el resultat net d’explotació (Ebit) es va situar en 1.856 milions, un 17% menys que el que s’havia aconseguit un any abans. ‘El comportament financer subjacent del primer semestre reflecteix el nostre calendari ja aunciat d’entregues d’avions ajornat aquest any’, ha subratllat el conseller delegat d’Airbus Group, Tom Enders. Alhora, Enders ha ressaltat que continuen beneficiant-se d’una ‘bona demanda’ de productes, com les comandes rebudes al saló Aeronàutic de Farnborough (Londres), amb l’augment de la cadena de producció amb més suport per la seva cartera comercial, que ha qualificat de ‘forta i diversificada’. La companyia ha registrat sis comandes menys en el primer semestre, fet que s’ha vist reflectit en una disminució del 27%, fins als 39.135 milions d’euros d’un any abans. Airbus va rebre comandes netes per 183 avions comercials (348 comandes netes en el primer semestre del 2015), incloent 27 avions de la família A350 XWB.

Summary: Airbus guanya un 16% més en el primer semestre


La coalició que formaven Convergència Democràtica i Unió Democràtica és, sens dubte, el cadàver polític de més gruix que ha deixat el procés d’ençà que el 2012 el president de la Generalitat, Artur Mas, dirigent màxim del partit, va decidir de fer-lo virar cap a l’independentisme. Durant tres anys de titubeigs, ell i Duran i Lleida van mantenir els equilibris: Unió, que sempre havia defensat una mena d’autonomisme molt distant amb la independència, va donar suport a l’organització de la consulta del 9 de novembre, però la ineficàcia d’aquella votació com a resposta a les pressions del carrer va forçar Mas a convocar unes eleccions ‘plebiscitàries’. I aquí van venir els maldecaps. A mesura que es va esmolar i aclarir la nova cara independentista en els postulats de Convergència, es va anar fent visible l’acostament a Esquerra com a soci. I, amb l’horitzó d’una llista unitària, Unió es va migpartir. La crisi interna es va dirimir amb un referèndum entre els qui volien continuar subscrits al full de ruta oficial, en sintonia amb Convergència, i els qui volien reconvertir el procés en unes negociacions, tot onejant conceptes com ara la reforma constitucional i el confederalisme. El sector més independentista era capitanejat per Toni Castellà i els ex-presidents del parlament Joan Rigol i Núria de Gispert, que van perdre la votació per un 1%, van abandonar el partit i van fundar Demòcrates, la petita formació que el 2017 va anar a les llistes republicanes, va aconseguir dos diputats i ara festeja Primàries i Puigdemont alhora, tot provant de fer-se un nom amb l’estendard de la unilateralitat i la confrontació. La cara visible del sector reformista, Ramon Espadaler, va provar de reactivar Unió tota sola a les eleccions del 2015, però no va entrar al parlament i el partit es va dissoldre per fallida econòmica. L’ex-conseller d’Interior va fundar aleshores Units per Avançar, que es defineix com un partit ‘de centre catalanista’, i que Miquel Iceta va pescar per a les llistes del PSC a les últimes eleccions. La jugada no li va sortir del tot malament, a Espadaler. Ell ha acabat de diputat i el seu número dos, Albert Batlle, té un paper extraordinàriament influent a l’Ajuntament de Barcelona, on els socialistes han pactat amb Colau, perquè hi gestiona l’àrea de seguretat. Però ells no són pas els únics que enyoren el paper que feia Unió, com de brúixola de la moderació. Ni tan sols els únics que mitifiquen els temps en què Jordi Pujol era ‘l’espanyol de l’any’ pel seu catalanisme contingut, pragmàtic i pactista. Mentre Unió trontollava, hi havia veus a Convergència que no tan sols creien que el partit perdia, a poc a poc, la seva essència en l’eix nacional, sinó que havia aigualit les posicions més dretanes. Per a omplir un espai que Convergència, per culpa del procés, va deixar suposadament orfe, un grup d’ex-convergents, encapçalats per l’històric ex-diputat i ex-conseller Antoni Fernández Teixidó, va fundar Lliures. Teixidó pertanyia a Llibergència, una família minoritària dins de CiU, la dels liberals, que provava de ser el contrapès dels socialdemòcrates del partit i de les tesis més conservadores lligades a Unió. Lliures va néixer a mitjan juny del 2017 amb la voluntat de contribuir a ‘configurar una alternativa catalanista a la independència’, i amb Teixidó i l’ex-diputat d’Unió Roger Montañola com a noms més coneguts. Alguns altres, com l’ex-membre del PP Montserrat Nebrera i el notari Juan José López Burniol, també hi van arribar a treure el nas, fent discursos en alguns actes. Però la formació no se’n va sortir gaire. Van descartar de presentar-se a les eleccions posteriors al 155, i el 2018 van proposar a PSC i Units per Avançar de formar un ‘front catalanista’. Però els van donar carabassa. Finalment, van ajuntar-se amb Manuel Valls en el seu intent frustratde conquerir la batllia de Barcelona, però la quota que hi van obtenir va ser tan insignificant que Teixidó va haver de dimitir de la direcció. Muntañola ja no en formava part, i Lliures sembla, ara, una criatura oblidada. L’ex-conseller de Justícia Germà Gordó, que va abandonar Junts pel Sí després de la seva imputació pel cas 3%, és l’altre ex-convergent que ho ha intentat amb un partit nou, aquest amb una voluntat encara més clara d’emular l’antic. Es diu Convergents. També hi ha Teresa Pitarch, ex-presidenta de l’Institut Català de les Dones, i l’advocada Sílvia Requena, que va perdre unes primàries contra Francesc Homs quan encara era a Convergència. El cas sembla força diferent: el partit es reconeix com a ‘sobiranista’ i partidari del dret d’autodeterminació de Catalunya. Però a les últimes eleccions espanyoles es van presentar tot proposant un concert econòmic i una nova reforma de l’estatut d’autonomia. Convergents no ha aconseguit de fer-se una marca ni de canalitzar cap influència a escala nacional, però té una vintena de regidors en diversos ajuntaments del Principat. El tercer grup d’antics dirigents de Convergència és el dels qui van aguantar més dins el partit, fins i tot amb càrrecs a la directiva del PDECat, com ara Marta Pascal i Carles Campuzano, que s’han sentit apartats de l’espai pel pes que hi ha anat prenent Puigdemont. ‘A dins del partit hi ha molta gent que té por de discrepar ’, va dir l’ex-senadora. El seu grup es van presentar amb unes jornades anomenades ‘El país de demà’, fetes al monestir de Poblet, on reflexionaven sobre la manera de reorganitzar el ‘catalanisme moderat’ amb alguns altres polítics que han desaparegut de la primera fila, com l’ex-conseller Lluís Recoder, qui un dia havia sonat com a possible substitut de Mas al capdavant de la federació CiU. Espadaler va explicar que hi havia ‘proximitat’ amb l’entorn de Poblet i que hi parlarien per a explorar opcions electorals. Aquest dissabte, els participants de Poblet es reuniran per rumiar si es constitueixen en un partit polític o en una llista electoral, amb l’ombra d’Artur Mas, que ja no està inhabilitat. Els qui han vingut de l’unionisme N’hi ha que han fet el viatge contrari. L’ex-primer-ministre francès, Manuel Valls, va venir de França per presentar una alternativa unionista a Ada Colau i Ernest Maragall. Ho va fer amb la fórmula Barcelona pel Canvi i amb els drets electorals de Ciutadans, que després de les eleccions va trencar la coalició perquè Valls va fer batllessa Colau. Valls ha insinuat aquests últims dies que pensa a tornar a la política francesa després del fracàs a la catalana. La seva número dos, la regidora Eva Parera, que havia estat també senadora per CiU, va impulsar la creació d’un nou partit, la Lliga Democràtica, ara encapçalada per la politòloga Àstrid Barrio i l’ex-president de Societat Civil Catalana, Josep Ramon Bosch. La Lliga va ensumar la desfeta de Ciutadans i prova d’erigir-se en un espai centrista, ‘de senyors i senyores de Barcelona’, diu Barrio, en contraposició a les formacions ‘de comarques’ que segons ella han tingut pes fins ara a la política catalana. S’havia especulat molt que Valls i Parera desembarcarien a l’espai després de la ruptura amb Inés Arrimadas, però a final de l’any passat hi van renunciar. Consideren que la Lliga és una ‘mera refundació de Convergència’, lluny de l’espai nítidament unionista que volien propulsar d’entrada; que s’havia acostat massa a tesis independentistes, per les converses que havia tingut amb Gordó i Convergents; i que l’aspiració de Bosch i Barrio havia passat a ser tan sols de facilitar un govern entre Esquerra Republicana i el PSC. Evidentment, trobar una arquitectura conjunta per a tots aquests espais és tasca complicadíssima. És ben clar què troben a faltar, però hi ha nombroses discrepàncies, i profundes, a l’hora de construir ponts. Units per Avançar hi pot tenir més a perdre que no pas a guanyar si abandona la coalició amb el PSC. Tampoc no sembla que Poblet ni la Lliga tinguin prou força per a continuar bo i sols, ni es veuen prou sòlids els punts en comú per a presentar-se conjuntament a unes eleccions. Una de les possibilitats és que Miquel Iceta ampliï la incorporació del catalanisme moderat a les llistes socialistes, però no és gaire probable que els sectors catalanistes més acostats a l’independentisme s’hi avinguin. De moment, l’espai és com més va més esbocinat.

Summary: Com intenten d’organitzar-se els nostàlgics de CiU?


La selecció femenina de futbol d’Islàndia protagonitza un vídeo emotiu de l’aerolínia Icelandair amb què denuncien el masclisme en aquest esport. Amb els missatges ‘No deixis prevaldre mai l’adversitat’ i ‘Imparables per Islàndia’, s’hi mostren situacions masclistes quotidianes en el món del futbol. Boníssim el vídeo de la selecció femenina de futbol d’Islàndia contra el masclisme.  pic.twitter.com/w5mSCdceOb — Oriol Caño ウリ (@uricano) 16 de juliol de 2017

Summary: L’emocionant campanya de la selecció femenina de futbol d’Islàndia contra el masclisme