Les projeccions que fa Joe Brew de l’evolució de l’epidèmia de la Covid-19 ens posen en alerta. Permeten d’entendre més bé el potencial infecciós del coronavirus i la capacitat d’incidència en la nostra societat. La veu d’aquest científic expert en l’anàlisi de dades, col·laborador de VilaWeb de fa més d’un any, és crítica i discrepa del discurs més complaent dels responsables actuals de contenir aquesta epidèmia. Brew té experiència com a epidemiòleg en el control de brots infecciosos quan treballava al Departament de Salut de Florida, als EUA, i és un bon coneixedor dels projectes d’eliminació de la malària. Defuig l’etiqueta d’expert en virus, no és pas viròleg, però la seva expertesa en l’anàlisi ràpida i combinada de dades l’ha dut, enmig d’aquesta crisi sanitària, a assessorar alguns investigadors del nostre país, de l’estat espanyol i de més indrets del món. El confinament es pot allargar fins al juny, segons un informe del Departament de Salut Com que els seus pronòstics són més negatius que no els que es fan en les conferències de premsa de governs, el seu punt de vista és més incòmode. Però en aquesta entrevista Brew reclama que hi hagi transparència envers el ciutadà i que s’expliqui què diuen els models amb què treballa el govern espanyol pel que fa a la previsió de contagiats i de morts. Deplora que encara avui el govern de Sánchez no hagi pres unes mesures més dràstiques de confinament i que, per raons polítiques, refusi de confinar territoris com ara Madrid o Catalunya. —Les mesures de confinament parcial ja tenen algun efecte? —Segur que sí que tenen efecte, o que en tindran. El contagi és un comportament previsible, en el sentit que si la gent no interactua i es veu menys vol dir que hi ha menys oportunitats perquè el virus vagi d’una persona a una altra. Però s’ha de tenir en compte sempre el temps que transcorre entre l’esdeveniment i el resultat. Hom pot estar exposat avui al virus, i trigarà entre set i deu dies a tenir símptomes, però cinc dies més a ser un pacient crític a l’UCI i cinc dies més a estar en estat crític i després morir-se. Per tant, quan parlem dels morts d’ahir no parlem pas d’infeccions d’aquesta setmana, sinó de les que hi va haver abans de l’estat d’alarma. Sobre el nombre de casos, sí que pot tenir un efecte ara, més ràpidament, però s’ha de recordar també que ara mateix no es compten gaire bé els casos, perquè hi ha molta gent que no es diagnostica. Ara, que ha tingut efectes, això segur. El fet de tancar Igualada, que ho trobo una decisió molt encertada, seguríssim que ha salvat gent i ha previngut casos. No sabem exactament quants, perquè no sabem ben bé quants n’hi ha. —Oriol Mitjà ens mostrava que la taxa de reproducció del virus ja ha baixat. Què vol dir això? —La taxa de reproducció vol dir quanta altra gent pot contagiar una persona infectada de mitjana. Per les dades que tenim, sí que baixa una mica, però s’ha de recordar que aquestes dades es basen en el nombre de casos. Calcules la taxa de contagi d’acord amb les dades que tenim, i ni les dades d’ara ni les d’abans no reflecteixen perfectament la realitat epidemiològica. És la metàfora de l’iceberg; hi ha els casos clínics, i ho calculem tot a partir d’aquests casos, però després, per sota, hi ha la realitat. A més, aquestes mesures fan que la gent vagi més al metge, que hi hagi més o menys probabilitats que sigui diagnosticada? No ho sé pas… Si ara tens tos, aniràs als serveis sanitaris col·lapsats? Potser diràs que val més quedar-se a casa. I encara més: des de fa uns quants dies no es fa el test del coronavirus ni tan sols a tots els que són simptomàtics. Si és així, és clar que el nombre de casos sembla que ni pugi tant. I no dic que sigui cap manipulació, ja sé que és una manca de capacitat sanitària. Però quan comparem la taxa de contagis d’aquí amb la dels països on fan el test fins i tot als asimptomàtics que han estat en contacte amb un infectat, aquestes dues taxes no són comparables, perquè el denominador és radicalment diferent. —El nombre de casos de l’UCI o de morts sí que és més comparable. —El nombre de morts és el que presenta menys biaix, però el problema que tenim és el temps que transcorre entre el moment de la infecció i la mort, que és més llarg. Els casos tenen l’avantatge que van més de pressa, que podem detectar-los més ràpidament. Si tanques Igualada, set dies després ja pots començar a mesurar l’efecte a Santa Coloma de Queralt, on visc jo, que és al costat. Però el nombre de morts reflecteix l’estat del brot fa unes quantes setmanes, potser tres setmanes. I el fet que ara hi hagi tants morts, per exemple a Madrid, vol dir que allà hi havia moltíssima infectivitat fa dues o tres setmanes, que hi havia molt contagi. No sabem fins a quin punt és útil aquesta dada ara, perquè no sabem si ara hi ha gaire contagi. —Fa tres setmanes, quan hi havia aquesta alta infectivitat, el missatge de les autoritats no ho feia pensar. Podem parlar d’una negligència? —Després d’això crec que s’haurà de fer una gran feina retrospectiva per dir exactament què sabíem, quan ho sabíem, què es va fer i què es va fer malament. Perquè ara mateix ningú no pot dir que ho hagi fet bé. Ara, si parlem de fa tres setmanes, de final de febrer i començament de març, ja hi havia veus que deien que això era molt seriós i que s’havia d’actuar immediatament. Com deia per exemple Oriol Mitjà. N’hi havia que deien que semblava que no calia. En vista d’aquesta ambigüitat seria interessant de fer una anàlisi profunda que jo ara no sabria fer. —Ens deien que la quantitat de casos detectats era controlada, però veient les dades d’ara sembla que el virus ja s’havia estès entre nosaltres abans i tot. —Probablement sí que era així. I a Washington han fet uns estudis genètics en què han comprovat que al desembre ja hi tenien casos. —I s’identificaven com a pneumònies o refredats o grips… —Sí. Seguríssim que va arribar abans, sí. És la dificultat de la Covid-19, que molta gent és asimptomàtica o té símptomes molt lleus, que d’una banda és bo, perquè vol dir que sobreviuen sense problemes, però d’una altra banda és molt dolent, perquè vol dir que és molt difícil de controlar, i més en una malaltia amb una taxa d’infectivitat tan alta. Per a detectar-ho voldria dir que caldria fer un règim de proves proactives, en compte de reactives. Fins ara tots els països del món han reaccionat de manera reactiva, i l’única manera de frenar això, partint de la base que hi ha molta gent asimptomàtica, és ser molt proactiu: és a dir, has d’anar a buscar casos on sembla que no n’hi ha. —Insisteixo en la possible negligència dels responsables dels governs. Què hi dieu? —Per a mi és difícil de parlar del final del febrer, perquè jo també seria negligent, tampoc no feia un crit d’alerta. Però una cosa és parlar del 28 de febrer i una altra cosa del 15 de març. Per a mi és bastant clar que hi ha una actitud força negligent a partir d’aleshores, quan ja s’havia detectat el brot d’Igualada i quan ja hi havia centenars de morts a Madrid. Trobo que les reaccions, molt reactives, del govern espanyol han estat massa lentes. I és una obvietat. Han negat l’existència territorial d’un brot, i això és un insult a la ciència. No voler incloure el concepte de focus, de brot, no admetre l’existència d’aquest concepte és absurd. I no han de ser unes línies geopolítiques, no és que hagis de traçar la línia entre Catalunya i l’Aragó, però sí que has de dibuixar una línia! Penso que dibuixar la línia a la conca d’Òdena va ser una decisió encertada, i hauria estat bé dibuixar més línies. Són mesures de control que funcionen: separes els infectats dels infectables. Reconèixer aquesta obvietat científica no hauria de dependre de la teva visió geopolítica. —Que el govern espanyol no hagi fet això ens condemna a tots que l’epidèmia sigui molt més llarga de passar? —Sí. Jo ho diria d’una manera una mica diferent: el confinament territorial és una eina de lluita, una arma, i no fer servir totes les armes –i em sembla que el govern espanyol no vol aplicar mesures diferents en una determinada zona per raons ideològiques– em sembla un error estratègic. Perquè no fas servir tot l’arsenal que tens. Tenim més eines per a lluitar i no les fem servir. Una arma és la quarantena per als infectats, una altra és la cerca activa de casos, una altra el confinament dels focus del brot… Les epidèmies tenen característiques temporals i geogràfiques, tenen aquests dos factors, i els pots fer servir a favor teu o pots fer com si no existissin. —I no haver-ho fet allarga la lluita contra l’epidèmia i la fa més feixuga. —És clar! Perquè cada nou contagi avui vol dir que hi haurà més contagis demà. Fins que aquesta R0, aquesta taxa d’infectivitat, no baixi d’1, cada nou infectat ara produeix més d’un nou infectat. Tancar Igualada va prevenir infeccions l’endemà, i l’endemà passat més, etcètera. Això no es pot comptar. Mireu si no és el reconeixement implícit d’aquesta obvietat el tancament de totes les fronteres dels estats del món. Tot el món fa servir totes les eines per a lluitar contra això, amb bona fe, amb bona voluntat. I tancar focus d’infectats és una manera de protegir els infectables. —A part el tancament, hi ha la reducció de l’activitat productiva al mínim. El govern espanyol també s’hi resisteix. —El fet de permetre els desplaçaments laborals que no siguin essencials és un intent naïf de protegir l’economia. Però en realitat això allarga la crisi, perquè hi haurà més infectats i, per tant, també perjudicaràs més l’economia. No només costarà més vides, sinó que perjudicarà més que la gent no pensa l’economia. Ara, potser la raó de permetre que la gent vagi a treballar és que han fet un model dels costs econòmics i han vist que baixarà el PIB… Si fos el cas, que ho expliquin, que no tractin la població com a criatures. I això mateix passa amb el confinament. Si han decidit, amb bona fe, que no es pot tancar Madrid perquè la resta de l’estat dependrà de Madrid per a sobreviure, i pensen que caldrà moure els polítics o l’exèrcit o el que sigui, que ho expliquin així, però que no facin més el número de dir que ja estem confinats i que què més volen. És una manca de respecte a la gent dir-los que ja estem confinats quan és evident que no. Si hi ha cap justificació per a no fer més, que l’expliquin, però que no surtin a dir que ja ho fan tot. —Quina previsió d’evolució de l’epidèmia hi pot haver si el govern espanyol es manté igual? —És molt difícil de dir. Hi ha uns quants models que intenten de projectar-ho, i hi ha moltes variables. Però si l’estat o la Generalitat o qualsevol altra autoritat pren les mesures d’acord amb aquests models estaria molt bé que expliquessin amb quins models treballen, quines són les previsions d’aquests models i quins resultats n’esperen obtenir. Què et diuen els models? Et diuen que hi haurà deu mil morts, vint mil o cinquanta mil? Et diuen que la taxa d’infectivitat arribarà a un 50% o un 60% els mesos vinents? El govern britànic ha publicat a internet tota la feina científica que van fent. No dic que ho facin bé tot, o res, però almenys hi ha una transparència. A les conferències de premsa de Madrid parlen de models, però no se sap ben bé quins són. —Hi ha models difosos per epidemiòlegs que arriben a predir 300.000 morts a l’estat espanyol. És convenient de difondre projeccions d’aquests tan catastrofistes? —Sí. El cost d’amagar aquesta mena d’informació a la població és mil vegades més gran que el suposat avantatge de protegir la societat de la veritat. És paternalista i autoritari amagar a la societat les veritats que són dures. I té l’efecte secundari que la gent no s’ho pren seriosament. I la gent es pregunta: puc anar a treballar o no? És tan important? Has de dir la veritat, i si el missatge del govern és que això ho superarem i units, d’acord, però al darrere has de reconèixer que hi haurà centenars de milers de morts. I tots els models que he vist són catastròfics per a tot el món, i hi haurà moltíssims morts perquè ho fan molt malament. I la gent ho ha de saber. No em convencen aquestes idees paternalistes que si diem la veritat potser la gent tindrà pànic. És que la veritat acabarà sortint, i encara serà pitjor i hi haurà més pànic quan vegin que el govern ho sabia de feia un mes i no els n’havia dit res. Els governs perden tota la credibilitat quan amaguen les veritats. —Això ha passat a Europa? Que ha esclatat de cop perquè els governs no han gosat dir què venia? —No solament a Europa, ja és a tot el món. No crec que hi hagi excepcions. N’hi ha que ho fan millor que no uns altres, això de donar tota la informació a la població. Crec sincerament en la bona voluntat de tothom, he de pensar que tant Pedro Sánchez com Quim Torra i la gran majoria de dirigents polítics fan allò que creuen que és millor en el moment que tenen la informació. Però aquesta bona voluntat no excusa la manca de transparència. Sobretot quan es tracta de coses relacionades amb la vida i la mort, la gent ha de saber els criteris amb què prenen les seves decisions. Per això estaria bé de saber qui va fer els models amb què treballen, i què s’espera d’aquí a uns dies. —I quants contagis hi pot haver actualment. Hi ha un estudi que calcula que el nombre total de casos ara mateix a l’estat espanyol és de més de mig milió. Ho veieu possible? —Sí, és molt possible. La taxa de reproductivitat de la malaltia és altíssima. I la taxa de mortalitat sembla molt alta, i perquè comencin a arribar els efectes de la immunitat col·lectiva a la malaltia has d’arribar a un 60% d’infectats. No hi haurà un efecte protector envers la resta de la població fins que no s’arribi a aquesta xifra. Suposem que un 60% dels 47 milions d’habitants de l’estat espanyol són uns trenta milions de persones, i la taxa de mortalitat serà més baixa que la que hi ha ara, però un 1% d’aquest volum seria gairebé un milió, i un 0,5%, mig milió… Encara que la taxa de mortalitat baixés per sota de l’1%, parlem de moltes persones. —Una hipòtesi de contagi tan estès de la població s’hauria de situar a molts mesos vista, no? A un procés més progressiu. —Sí, però no tenim gaires bones dades sobre el percentatge d’infectats asimptomàtics. I potser només hi ha els 20.000 casos que diuen a les notícies, però potser ja hem arribat als 200.000 contagiats… Si fos així, seria una bona notícia veure que hi ha molta gent a qui no li passa res, però també que ja és impossible de contenir això. Hi comença a haver un consens entre la comunitat científica que la batalla de la contenció i evitar que la població s’infecti bàsicament s’ha perdut. I que ara és una altra batalla, una batalla d’ajornament dels casos en el temps, de protegir els més vulnerables de la infectivitat i arribar a la immunitat col·lectiva d’una manera gestionable. I aquest és un missatge molt difícil de tractar del punt de vista comunicatiu. —Hi ha un altre factor a tenir en compte, que és el farmacològic. Els tractaments en estudi i en prova poden incidir també en l’evolució de l’epidèmia? —Sí, això és importantíssim. Si això ajorna els casos, ens serveix no solament per reduir la pressió en el sistema sanitari, que és importantíssim, sinó també per a guanyar més temps per a les solucions farmacèutiques. Com que l’epidèmia és global, tenim tots els científics del món treballant alhora en això, i potser hi haurà un còctel de fàrmacs que podrà augmentar la taxa de supervivència, o reduir la taxa d’infectivitat. Ja parlen de la possibilitat de fer profilaxi de pre-exposició, és a dir, de fer un tractament abans de tenir símptomes o de tenir un positiu, com es fa amb la malària. S’han de cercar solucions d’aquesta mena, i s’hi han de posar tots els recursos. Però igualment s’ha d’actuar suposant que aquestes solucions no arribaran. Seria un error pensar que no passa res, no ens preocupem, perquè hi haurà un tractament o un vaccí. Els vaccins triguen mesos o anys. Per tant, cal fer servir totes les armes de contenció i de control que tenim, que són quarantenes, distanciament social i confinament territorial. Són les úniques que tenim ara. —Ja que coneixeu de prop les investigacions que es fan, hi ha assaigs de tractaments que comencen a donar resultat, com el que combina la hidroxicloroquina amb un antibiòtic. Ja es comencen a aplicar o es poden aplicar relativament aviat amb èxit? —Que jo sàpiga no hi ha res que s’apliqui a escala. No hem generat evidència de res prou forta per a justificar la implementació a una gran escala. Hi ha moltes coses optimistes, com la que heu esmentat, però fins i tot els estudis i assaigs clínics més ràpids no donaran resultat fins d’ací a un mes. I serà un mes amb el creixement de les infeccions que pot ser tan gran que ja parlarem de milions de casos i milers i milers de morts. No sóc pas pessimista amb la via farmacèutica, però què podem fer avui? Us juro que els que es dediquen a l’àmbit farmacèutic hi treballen nit i dia, en això. L’única cosa que podem fer per ajudar-los és donar-los més diners. Però nosaltres, els polítics i la societat, només tenim les eines socials per a lluitar, i seran les úniques que tindrem durant setmanes i, potser, mesos. Tot i ser optimista, els assaigs clínics no donaran resultat per a saber si es poden aplicar a escala fins d’ací a setmanes. I ja pots tenir tractaments molt efectius, però sortim d’Europa i mirem per exemple què passa amb la malària. Es moren centenars de milers de persones cada any, perquè no hi ha capacitat de detectar casos ni tractar-los amb el temps. Això és una emergència mundial, i encara que tinguem un tractament que a l’Hospital Clínic de Barcelona pot anar bé, serà molt difícil de fer-lo arribar al Congo. Per això cal utilitzar les armes que tenim ara, perquè un cas que has previngut avui són cent casos en el futur. —Si ens trobem en un aplanament de la corba epidemiològica, després caldrà tenir cura que no torni a pujar. Parlem de mesures de confinament que hauran de durar mesos? —Jo crec que sí. Això és una qüestió d’estratègia, i per això és important que els governs expliquin quina fan servir. Si l’estratègia és de contenció és una cosa, si és de control i de gestió n’és una altra. Estaria bé que tinguessin el coratge polític de dir a la població quina estratègia tenen. Sé que ara mateix volen aplanar una mica la corba, però d’aquí a unes quantes setmanes què volen fer? La idea és reduir a zero la taxa de casos? O bé tenir un riu constant i gestionable de casos de gent jove que pot sobreviure? Perquè les dues estratègies tenen implicacions molt diferents en relació amb les mesures a prendre. Cal que es puguin fer preguntes, que es puguin fer crítiques.

Summary: Joe Brew: ‘Tenim més eines per a lluitar i no les fem servir’


El president de la Cambra de Comerç de Barcelona, Joan Canadell, ha afirmat que Carles Tusquets, ex-candidat a la presidència, està ‘fregant el ridícul’ amb la impugnació del ple constitutiu de l’ens cameral. En declaracions a Catalunya Ràdio, Canadell ha valorat que per molt que Tusquets tingués les vocalies que reclama, Eines de País ‘encara tindria la majoria’, per la qual cosa ha dit que ells continuaran treballant. D’altra banda, ha assegurat que no dirà al govern què ha de fer, però sí que el que facin ho facin ‘amb unitat’. ‘El full de ruta l’han de decidir ells’, ha declarat. Tot i això, ha reclamat que s’esclareixi aquest full de ruta perquè això permetria que l’economia catalana creixi més. Canadell ha insistit que el seu principal objectiu al capdavant de la Cambra és ‘fer créixer al màxim l’economia i desenvolupar al màxim el potencial de l’empresa’. Ha afegit que ell considera que per aconseguir-ho ‘cal un estat’ però ha assegurat que mentre aquest no s’assoleixi ‘es pot seguir treballant molt’. Canadell ha fet una crida a ‘generar estabilitat’ i ha demanat als polítics que ‘s’aclareixin’ per tal de ‘difuminar interrogants que generen inestabilitat’, tot reconeixent que hi ha ‘inversions pendents’ de la resolució del conflicte. Segons ell, ‘qui genera inestabilitat política és l’estat’ en ‘no voler dialogar amb Catalunya’ i ha explicat que ha demanat a aquestes grans empreses que transmetin al govern espanyol que la solució passa pel diàleg. ‘Feu entendre que o dialoguen o això no es resoldrà’, ha dit. En tot cas, la Cambra sí que farà consultes internes per saber ‘si ha de col·laborar o no’ en l’escenari que s’acordi. Entre aquestes consultes, Eines de País ja va anunciar que faria una sobre la sobirania fiscal i una altra sobre si l’ens cameral s’ha d’involucrar o no en la defensa i consecució d’una república independent, així com una tercera per declarar el rei Felipe VI persona ‘non grata’. D’altra banda, ha detallat que es reforçarà l’àrea d’estudis per impulsar-ne de nous per exemple sobre temes com les inversions que s’han deixat de fer per l’incompliment per part de l’estat per exemple en el servei de Rodalia o per conèixer quants morts es podrien haver evitat si s’haguessin arranjat les carreteres. ‘Qui més té a guanyar amb la independència és el Baix Llobregat, Nou Barris… barris amb salaris més baixos. Ho hem de poder demostrar amb arguments i estudis’, ha apuntat. Ha explicat també que en els darrers dies ha parlat amb els representants de les catorze grans empreses que més aporten a la Cambra, d’entre les que creu que com a mínim dues han votat a favor de la seva presidència. Sobre elles, ha assegurat que comparteixen l’objectiu de treballar per l’economia i l’empresa catalana, més enllà de les diferències polítiques.

Summary: Canadell, sobre la impugnació del ple: ‘Tusquets està fregant el ridícul’


El referèndum d’Hongria sobre l’acollida de refugiats no és vàlid perquè no ha arribat al mínim legal d’un 50% de participació. La pregunta sotmesa a referèndum era: ‘Voleu que la Unió Europa pugui demanar l’acollida obligatòria de ciutadans no hongaresos a Hongria sense el permís del parlament?’. Segons l’enquesta a peu d’urna de la televisió pública hongaresa, només hi han anat a votar un 42% dels ciutadans censats. L’abstenció i els vots nuls promoguts per l’oposició han fet fracassar el primer ministre Viktor Orbán, que s’enduu una derrota moral, segons l’expert de Policy Solutions Tamás Boros. El sondatge indica que un 95% dels votants han refusat les quotes de la Unió Europea per als refugiats. Tot i l’abstenció, el partit d’Orbán considera que el resultat és un aval per a continuar oposant-se a les quotes. Orbán mateix, a l’hora d’anar a votar, ha dit que no importava tant la participació com que hi hagués més vots pel no que no pas pel sí. El partit ultradretà Jobbik ja n’ha demanat la dimissió per l’abstenció i l’oposició considera que el boicot ha estat un èxit que deslegitima la campanya contra els refugiats del govern hongarès.

Summary: La baixa participació invalida el referèndum sobre els refugiats a Hongria


Des que es va originar a Wuhan, a la Xina, les autoritats sanitàries de tot el món ja han detectat més de 500.000 casos del coronavirus 2019. Una de les característiques d’aquest virus que primer s’ha percebut és que la malaltia que causa, la Covid-19, és molt més mortal en les persones grans que no pas en les joves. Hom podria pensar que el motiu és que les persones grans tenen un organisme més feble i més dificultats per a defensar-se de les malalties, però no sempre és així. Ens podem fixar en el precedent de la grip espanyola de 1918, una altra pandèmia que, com el coronavirus 2019, va matar milers de persones arreu del món. La diferència és que llavors els pacients que morien no eren els més envellits, sinó els de mitjana edat. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut El doctor Andreas Meyerhans, investigador principal del laboratori de biologia infecciosa de la Universitat Pompeu Fabra, explica que es considera que la Covid-19 és especialment letal en persones grans per una reacció massa intensa del sistema immunitari quan el coronavirus 2019 entra en l’organisme. Explica: ‘A diferència del VIH, per exemple, aquest virus és citopàtic  i el sistema immunitari l’ha de controlar molt ràpidament. La resposta dels anticossos és molt important per a controlar el virus.’ Hi ha diverses explicacions de la raó per la qual aquesta reacció immunitària és tan potent, i no són excloents entre si. Una fa referència a les dues respostes que el sistema immunitari té davant un virus o un altre patogen. La primera que apareix és la resposta immunitària innata, que és l’encarregada de reconèixer ràpidament elements estranys que entren a l’organisme i posar el cos en alerta per a defensar-se. Posteriorment, hi ha la resposta immunitària adaptativa. És una resposta molt més específica segons el patogen i es genera gràcies a una memòria que permetrà una defensa més contundent en cas de tornar a exposar-s’hi. ‘Quan t’infectes, el sistema immunitari respon inicialment amb la resposta innata per evitar tant com pugui que el virus s’estengui pel cos. Tenir una resposta innata més ràpida fa contenir millor la primera part de la infecció, i després, amb la resposta adaptativa, els anticossos produïts ajudaran a controlar millor el virus’, diu. Ho podem observar en el següent gràfic, relatiu a una investigació amb ratolins infectats pel SARS-CoV-1 que va afectar l’Àsia el 2003: Imatge editada a partir de ‘Dysregulated Type I Interferon and InflammatoryMonocyte-Macrophage Responses Cause LethalPneumonia in SARS-CoV-Infected Mice’, per Channappanavar R, Fehr A, Vijay R Mack M, Zhao J, Meyerholz D, Perlman S. Al gràfic s’observa que quan hi ha una resposta innata ràpida, la càrrega viral es redueix i els efectes de la malaltia són lleus. En canvi, quan la resposta innata tarda més a aparèixer, la càrrega viral al cos es manté alta durant més temps i la malaltia és més intensa, cosa que fa que s’hi desenvolupi una pneumònia que pot acabar essent letal. ‘Una idea podria ser que les persones més envellides no responen prou de pressa al començament, de manera que el virus continua multiplicant-se’, diu Meyerhans. Després, quan es desenvolupa la malaltia, la resposta inflamatòria és més intensa i pot tenir conseqüències molt greus. El sistema immunitari de la gent gran, diu Meyerhans, acostuma a estar més deteriorat i la resposta immunitària innata és més lenta. Una altra explicació de la letalitat és la dificultat de la gent gran per a contenir la inflamació perquè els mecanismes per a fer-la baixar no funcionen de manera eficient. El coronavirus 2019 s’aprofita d’un receptor present en algunes cèl·lules per infectar-les i replicar-se. És el receptor ACE2, present sobretot en cèl·lules del sistema respiratori. Curiosament, aquest receptor també és important per a contenir la reacció del sistema immunitari i evitar un final fatal. ‘En experiments amb ratolins s’ha vist que quan envellim perdem aquests receptors. La gent gran, tot i tenir menys quantitat d’aquests receptors, encara es pot infectar, però podria ser que no en tingués prou per a contenir una sobrereacció del sistema immunitari’, diu Meyerhans. En resum: o bé la manera que el sistema immunitari de la gent gran respon a la infecció no és prou bona per a controlar-la al començament o bé, després, no és capaç d’aguantar la inflamació. Tenint en compte que s’observa que els malalts de la Covid-19 moren per una inflamació descontrolada per la reacció immunitària a la infecció, el doctor Meyerhans explica que s’investiguen diferents tractaments possibles.

Summary: La lentitud de la resposta del sistema immunitari: una causa que la letalitat del coronavirus sigui més alta en la gent gran


L’activitat a la botiga de Productes de la Terra i VilaWeb és cada dia més intensa, com més s’acosten les festes més assenyalades d’aquests dies. Hi podeu trobar tota mena de productes del país: samarretes, dessuadores, jocs de taula en català, jocs tradicionals, roba infantil, roba interior, tasses, productes de menjar i beure, lots de Nadal, una selecció de llibres i de discs de cantants i grups del país, etc. Vegeu-ho tot en aquest vídeo. .

Summary: La botiga de Productes de la Terra i VilaWeb


La Societat de Gestió d’Actius Procedents de la Reestructuració Bancària (Sareb) ha venut a Banc Sabadell un paquet de crèdits amb un valor nominal de 131 milions d’euros. L’operació l’ha dut a terme l’entitat financera a través de la unitat especialitzada de Real Estate Finance. Els actius financers adquirits són 13 crèdits i préstecs amb 185 col·laterals immobiliaris, principalment locals comercials, oficines i també actius residencials i terrenys, ubicats principalment a les demarcacions de Barcelona i del Camp de Tarragona. L’operació s’ha dut a terme atenent la regulació interna en matèria de conflicte d’interessos i a través d’un procés competitiu, que ha comptat amb la participació d’un grup ampli d’inversors, entre ells fons d’inversió especialitzats en l’adquisició de deute.Banc Sabadell ha comptat amb el suport del despatx d’advocats Ashurst, mentre que la Sareb ha tingut la col·laboració de la firma d’assessoria Irea i del despatx d’advocats Baker & McKenzie.

Summary: La Sareb ven a Banc Sabadell un paquet de crèdits amb valor nominal de 131 milions d’euros


Les paraules del ministre d’Educació francès, Jean-Michel Blanquer, contra l’educació amb immersió en llengües no franceses han despertat indignació a la xarxa d’escoles la Bressola. Blanquer va presentar dimarts al senat francès la nova llei d’educació, coneguda com a llei Blanquer, un text contra el qual la comunitat educativa ja s’havia queixat amb vagues i manifestacions abans de l’aprovació a l’assemblea francesa, al febrer. Professors, pares i alumnes protesten perquè entenen que la llei és un primer pas per a desballestar l’educació pública francesa amb mesures com la unificació de l’escola primària i la secundària i el finançament de l’educació infantil privada per part de les administracions locals. La llei també inclou punts polèmics com ara la suspensió de l’atur dels pares dels alumnes que s’absentin de classe. Durant el discurs al senat francès, Blanquer també va posar sota la diana el model d’immersió lingüística de xarxes d’escoles com la Bressola i Diwan, que ensenya en bretó. ‘Defensant el bilingüisme arribem a la immersió, i no és el mateix. Per definició, la immersió és unilingüisme. La noció d’educació infantil immersiva implica que els infants tan sols parlen la llengua regional’, va dir. I va afegir: ‘Des d’un punt de vista pedagògic, hi ha molta discussió sobre aquesta qüestió. Podríem dir que cognitivament no és pas bo, sobretot si un infant és en un context on no sap francès.’ Blanquer va reconèixer que hi havia jurisprudència que obligava l’estat francès a ‘afavorir les llengües regionals’, però: ‘No les hem d’afavorir fins al punt que ja no es parli francès a l’escola’. Escolteu les paraules de Blanquer en aquest vídeo de Le Télégramme: En un comunicat, la Bressola diu que ‘el senyor ministre sembla ignorar els resultats de les avaluacions a la primària i els de l’examen estatal de final de col·legi’ que, segons diu, són superiors a la mitjana de l’estat francès i ‘mostren clarament que l’ensenyament immersiu en català no solament no desfavoreix l’aprenentatge del francès sinó que, al contrari, el beneficia’. A més, afegeixen, el francès és ensenyat amb el nombre d’hores necessàries per al ple domini oral i escrit de la llengua. El text recorda a Blanquer que els centres de la Bressola van obtenir el concert amb l’estat l’any 1995, i de llavors ençà, són reconeguts competents per a complir les funcions educatives de qualsevol infant de l’estat francès. ‘La Bressola no pot acceptar que el senyor ministre denigri en dues frases la feina de recerca pedagògica de més de quaranta anys i el convida a visitar les nostres escoles per adonar-se de l’absurditat de les seues declaracions’, acaba el text. Podeu llegir el comunicat sencer:

Summary: La Bressola contesta als atacs a l’escola en català del ministre d’Educació francès


Les primeres imatges del Telescopi Solar Daniel K. Inouye revelen detalls sense precedents de la superfície del Sol, fet que permetrà d’obrir una nova era dins de la ciència solar i fa un salt endavant molt important en la comprensió del sol i els seus impactes en el nostre planeta. L’activitat del Sol, amb successos com les erupcions magnètiques, pot afectar el transport aeri, interrompre les comunicacions per satèl·lit i tombar les xarxes elèctriques. Les imatges que aporta el nou telescopi, permetrà comprendre-ho millor i avançar-se amb més facilitat als diferents reptes que puguin succeir. Entre les noves imatges hi ha un primer mapa de la superfície, la qual mostra un patró de plasma turbulent ‘bullint’ que cobreix tot l’astre. Les estructures en forma de cèl·lules – de la grandària d’Alemanya i Itàlia juntes -, és produeixen a causa dels moviments violents que porten la calor des de l’interior del Sol fins a la superfície. El plasma solar s’escalfa fins als centres brillants de les ‘cèl·lules’, es refreda i torna a enfonsar-se en un procés conegut com a convecció. Vegeu a continuació l’observació de màxima resolució de la superfície del Sol:

Summary: Un nou telescopi mostra les imatges més detallades mai fetes del Sol


Aquesta entrevista és experimental, podríem dir. El centre d’interès és l’escriptor Jaume Subirana i la seva darrera obra, el dietari (ell en diu llibre de notes) que acaba de publicar a Bromera, Cafarnaüm. Ara Subirana fa una estada a la Universitat de Chicago, de manera que l’entrevista es fa a distància. Posats a donar-hi sentit, bandegem un possible qüestionari i li proposem un parell de preguntes per, una vegada respostes, repreguntar. I, més encara: vincular l’entrevista amb el dia a dia que ens anem trobant, a Catalunya i als Estats Units. És per això que, culer com és en Jaume Subirana, vam començar l’entrevista el dia de la remuntada del Barça. És una entrevista per etapes, mantenint el present constant. De manera que, per no crear confusió, hem marcat les dates dels fets reals sobre els quals l’interpel·lem. Cafarnaüm és compost de notes dilatades en el temps també, que Subirana ha anat aplegant des del 2004 al 2010. Sis anys que han fet molt de profit: al començament d’aquest periple, Subirana era al capdavant de la Institució de les Lletres Catalanes (la institució que representa els escriptors) i després van aparèixer dues estades importants, que va fer a Israel i al Canadà. Per tant, és un llibre de notes variades, però, és clar, amb la mateixa mirada i un baix continu de preocupacions. Per exemple, la llengua, la manera d’escriure. El resultat de tot plegat és el que segueix. —Nit blau-grana històrica, la del 6-1 . Què us sembla si comencem aquí l’entrevista sobre Cafarnaüm? Com l’heu viscut, el partit? —En la distància, però en directe. Com ho fèiem anys enrere: escoltant a la ràdio en Puyal. Ara mateix sóc a Chicago, per tant quan recordi el partit (que el recordarem durant anys) veuré una tarda d’un dia fred i assolellat en un apartament mig buit. —Què hi féu a Chicago? —He vingut uns mesos a la Universitat de Chicago com a investigador Fulbright, amb una beca del Ministerio. Una beca per a escriure una monografia sobre el paper simbòlic dels escriptors i la literatura en la ‘construcció’ de la cultura catalana contemporània. Hi he vingut doncs a treballar (la biblioteca de la universitat és excel·lent, i a més aquí hi ha la Càtedra Joan Coromines), però també a viure lluny un temps, que és una experiència que m’agrada de fer quan puc. Ah, i també hi he vingut per poder tenir l’excusa per a escapar-me amb Miquel Àngel Llauger a conèixer el poeta Ted Kooser, que viu retirat a Nebraska i que hem traduït junts (El Gall Editor en publicarà a l’abril una tria per primer cop en català). —Què heu escrit a la llibreta, que sempre porteu, després d’aquest partit? Parleu del Barça a Cafarnaüm? —A Cafarnaüm, hi parlo del Barça i de futbol (i de força coses més, d’aquí ve el títol del llibre). Ahir, però, no vaig escriure res a la llibreta: l’arribada i la instal·lació en un país nou ja em tenen prou entretingut. Dit això, trobo que tots plegats vam fer un curset intensiu de creure i perseverar contra la lògica i les previsions. I un bany d’alegria irracional. Que no és pas poc. —Aquest dietari no té dates. Ens n’expliqueu el període i el context? —No duu dates perquè a mi més que pròpiament dietari (tot i que amb aquesta paraula ja ens entenem) m’agrada dir-ne ‘llibre de notes’, del que faig. Ja ho eren Suomenlinna (que va sortir l’any 2000) i Adrada (del 2004): deixo passar un cert temps, recupero les llibretes antigues que sempre duc al damunt, les entrades al bloc (Flux, posat en marxa el 2003) i alguns altres papers, ho destrio, retallo, organitzo i reescric. Aquest seria el procés. L’interès final, si hi és, hauria de ser literari, no biogràfic. A Cafarnaüm hi ha material diguem-ne previ que va del 2004 al 2010, aproximadament. Durant aquest temps vaig fer dues estades llargues al Canadà i a Israel, a més d’algun altre viatge (a la fira de Frankfurt, per exemple). —Així doncs, el dietari també ocupa el temps que vau estar al capdavant de la Institució de les Lletres Catalanes. Quin record us en queda avui? Quin llegat creieu que hi vau deixar? —Dirigir la Institució, per a algú que es dedica a la literatura catalana i l’estudia, va ser un privilegi. A més vaig tenir la sort de poder fer-ho en un bon moment, el de l’Any del Llibre i la Lectura (que vam dur a Catalunya des de la Generalitat) i la preparació del que va ser Frankfurt, en excel·lent sintonia amb l’Institut Ramon Llull que dirigien primer Xavier Folch i després Emili Manzano. Vam doblar el pressupost de la institució, vam arreglar-ne la seu, la ILC es va incorporar al consell de direcció del departament… I amb l’impuls de l’Any del Llibre vam posar en marxa moltes coses que fa il·lusió veure que es mantenen: el Què llegeixes?, Lletres al Camp, l’acte institucional al parlament… També vaig poder culminar la feina iniciada pel director anterior, Francesc Parcerisas, promovent la constitució d’Espais Escrits, i vam deixar preparats els canvis legislatius que després va dur a terme l’Oriol Izquierdo. Aquest aspecte institucional en el sentit d’encaix, de continuïtat (i de respecte i col·laboració) em sembla fonamental. En relativament poc temps vam fer una feinada, i ho recordo amb entusiasme, però dels balanços i els llegats se n’han d’ocupar els usuaris, i els historiadors de la cultura. —Tornem al llibre. El dietari sense dates és un element formal que marca el conjunt, i també n’hi ha un altre: cada nota literària va encapçalada d’un titolet. És un recurs que dóna força a cada nota i que té una funció: a voltes marca una informació de context o una segona informació, algunes altres vegades és un contrapunt o una manera de posar l’accent en allò que dóna sentit a la nota. Sempre ho feu així en els vostres llibres de notes? —Sí. M’agrada el joc amb el títol (com passa en els poemes). És un element més del text, que permet afegir-hi detall, ironia, doble sentit… segons el cas. —Alguns exemples de titolets amb funcions diferents: «A QUÈ – David Mamet, a The Wicked Son: ‘Per a mi la vida real consisteix a pertànyer’.» Un altre: «EL SENYOR DE CADA DIA – ‘Carner és un pòsit, un dipòsit’ Fonalleras dixit.» I encara un altre: «METROPOLITAN (1) – Quadres i quadres i quadres i quadres i llavors Cézanne.» —Al de Mamet, el titolet em permet respondre o replicar a l’autor que llegeixo. Al de Carner picar l’ullet als lectors que coneixen Bèlgica. Al de Cézanne, simplement ubicar l’acotació. —En el dietari hi ha un nombre important d’entrades dedicades a la llengua. Hi ha preocupació. —També de dedicades a la traducció, a la pesca o al jazz cantat… Bromes a part, va bé que m’ho preguntis a la terra de Coromines. El català és un tresor, i a hores d’ara una mena de miracle històric: jo visc com un privilegi el fet que sigui la meva llengua, i no puc no sentir curiositat i interès per parlar-ne, per saber-ne més coses, per defensar-lo si cal. Com pot no preocupar la llengua a un escriptor? A més, en aquests moments parlar del català és sovint (de vegades malauradament) parlar de política i poder, que són dos temes que m’interessen. I és parlar de literatura, de la matèria primera de la literatura. —Aquest llibre és temps suspès i és diàleg, és un diàleg amb els altres. —És diàleg, o això espero. Amb els altres i amb mi mateix: amb els jos que vas deixant enrere suspesos, aquests sí. Recuperar notes personals d’anys enrere i mirar d’agrupar-les perquè diguin alguna cosa a algú altre temps després és un bon exercici, en aquest sentit. —Ja que aquesta entrevista la fem des de la distància i dilatada en el temps, voldria combinar les notes de dietari viscudes de passat, amb algunes vivències del present (a Chicago i a Barcelona), potser en el futur seran notes d’un nou dietari. En aquest sentit, aquest cap de setmana  s’estrena la versió cinematogràfica d’Incerta glòria, d’Agustí Villaronga. M’agradaria saber què en penseu, d’Incerta glòria, i si us ha influït. Raül Garrigasait diu que hi ha tres autors que han marcat la novel·la catalana del segle XX i influït les generacions actuals: Mercè Rodoreda, Joan Sales i Josep Pla. Ell ho diu així: ‘Pla, Rodoreda i Sales són la base de la nostra prosa d’avui. Tots venim d’aquí, formem part d’aquest llegat.’ —Està bé que parli de prosa, no de novel·la. Jo crec que el nostre sistema literari té una clara hipertròfia de novel·les. Fixa’t en el cas d’en Garrigasait: és un molt bon assagista, manté de fa anys un bloc excel·lent i ha de publicar ‘per fi’ una novel·la perquè molta gent s’hi fixi. Els assagistes, els dietaristes, hi som, però som com els (o les) ceramistes, pianistes, massatgistes, demògrafs i bibliotecaris: fem que el sistema rutlli fi i sortim molt poc a la foto. A mi no em ve de gust afegir arguments al món: n’hi trobo un munt, quan me’l miro amb calma. A trossos i escampats, però un munt. I trobo curiós que tantes vegades ens dediquem a fer llistes de novel·les i novel·listes quan de fet en català, pel que fa a la prosa, la tradició que fa més patxoca, abans i ara, és la dels prosistes que no fan ficció, diguem-ne com en diguem: venint si vols de Pla i Gaziel (i abans de Llull i de les Cròniques), passant inevitablement per Joan Fuster, per dos dietaristes de primera com són Manent i Garcés, per memorialistes com Sagarra o Soldevila, i amb una nòmina més contemporània que hauria d’incloure, a més dels evidents Josep M. Espinàs, Pere Gimferrer, Valentí Puig, Montserrat Roig o Enric Sòria, noms potser menys coneguts i reconeguts pel públic en aquest sentit com ara Vicent Alonso, Enric Bou, Miquel Desclot, Josep Igual, Biel Mesquida, Francesc Parcerisas, Ponç Pons, Antoni Puigverd, Marta Rojals, Pere Rovira o Tina Vallès, i me’n deixo un grapat per no avorrir el lector. —Veig que doneu molta importància a ser continuador d’un gènere literari de primer ordre a Catalunya, que com bé acabeu de mostrar, ha tingut i té avui encara alguns noms del bo i millor de la literatura catalana. —Què som, els escriptors, sinó continuadors? —Per cert, no m’heu dit res sobre el vostre interès o no per Incerta glòria. —És una gran novel·la, certament, i té una interessant història de recepció. Però em fa gràcia: quan és la darrera vegada que has vist que en entrevistar un novel·lista que ha guanyat un premi li preguntin per un llibre de versos o un dietari? —Sentir-ho com un greuge no és un pèl exagerat? —Potser sí. Però si sono agreujat és que no m’he sabut expressar bé. En una literatura menuda com la nostra, tan retoritzada però amb tan poc suport real, sentir-se agreujat fa riure: els novel·listes podrien fer la seva llista de problemes i tindrien també tota la raó. Vull dir només que la literatura, la bona literatura, és molt més que les llistes convencionals, i que els noms o els títols més publicitats o repetits. I que en bona part és als marges de la prosa (als aforismes, l’articulisme, els blocs, els diaris i dietaris, als llibres de viatges, al memorialisme) on jo trobo les coses que m’agraden més. Potser tot plegat és una qüestió de gust meu. O no només meu: sap què va deixar escrit Nietzsche? ‘A part dels escrits de Goethe, què queda de la prosa alemanya que calgui llegir una vegada i una altra? Els Aforismes de Lichtenberg.’ —Parlant d’aforismes, sovintegen a Cafarnaüm. Quin valor hi doneu, als aforismes? —És un gènere (o un subgènere) que m’agrada. M’agrada llegir-ne i escriure’n. En un llibre com aquest miro que aportin lleugeresa, un punt d’evanescència, de tant en tant. —Avui  Màrius Serra ha presentat el seu nou llibre D’on trec el temps (Empúries). Ho ha fet dins un aparador d’una ferreteria de la rambla de Catalunya que coneixeu bé. És molt interessant el llibre, perquè fa una reflexió sobre el temps en el si de la revolució digital que vivim. La vida és temps, diu Màrius Serra. Què en dieu? —Com ens sol passar amb el Màrius (potser per això som bons amics), ho veig diferent. Jo crec que el temps no passa, que passem nosaltres: el temps se sosté en un gran, en un immens continu, sempre en present, i nosaltres el que fem és recórrer amb les nostres vides un petit fragment d’aquest continu. —No m’agradaria acabar aquesta entrevista de format experimental sense preguntar-vos com trobeu la societat nord-americana amb l’arribada de Donald Trump. Entenc que és massa aviat per a anar a fons, però segurament ens en podreu explicar alguna anècdota o impressió epidèrmica. —Jo crec que el país (diguem que la meitat del país) encara està en estat de xoc, i a l’expectativa (del pitjor encara per venir). La gent parla dels errors dels demòcrates i la seva desconnexió del país real (presentant Hillary Clinton, per exemple). I els costa d’entendre –com ens costa a nosaltres– com bona part dels principals perjudicats pel que seran les polítiques de Trump (es veu ja amb l’alternativa a l’Obamacare) són precisament els que l’han votat i defensat. Diria que hi ha moltes lliçons a aprendre, en tot plegat. Però la gràcia de ser sobre el terreny és també que et passen molts prejudicis i fas col·lecció de matisos. Algun dia potser els sabré incloure en un llibre futur.

Summary: Jaume Subirana: ‘Què som, els escriptors, sinó continuadors?’


MADRID, 9 (EUROPA PRESS) El Govern de Cuba ha anunciat una sèrie de maniobres militars que es prolongaran durant cinc dies i que tenen entre els seus objectius “enfrontar les diferents accions de l’enemic”, si bé la nota oficial no inclou al·lusions a cap país en concret. El Ministeri de les Forces Armades ha confirmat que entre els dies 16 i 18 de novembre tindrà lloc l’Exercici Estratègic Bastió 2016 per “elevar la disposició del país per a la defensa i la preparació de les tropes i la població per enfrontar les diferents accions de l’enemic”. Els dies 19 i 20 de novembre, amb motiu dels Dies Nacionals de la Defensa, es realitzaran noves maniobres amb moviment de tropes i material de guerra. El Govern no descarta explosions “en els casos que es requereixi”, segons el comunicat recollit pel diari oficial ‘Granma’. L’anunci ha arribat unes hores després de conèixer-se el triomf de Donald Trump a les eleccions presidencials dels Estats Units, tot i que les autoritats cubanes no han al·ludit en cap moment a aquest context. El magnat ha advocat per revisar un altre cop les relacions amb Cuba després de l’històric acostament promogut per l’Administració de Barack Obama.

Summary: Cuba.- El Govern cubà anuncia maniobres militars per preparar-se davant d'”accions de l’enemic”


L’ex-president brasiler Michel Temer ha estat detingut per la policia federal, en el marc del cas ‘Renta Jato‘, en el qual s’investiga una xarxa de cobrament de suborns a canvi de contractes públics, segons ha informat la premsa local. Pel que sembla, l’ordre de detenció, dictada pel jutge Marcelo Bretas de Rio de Janeiro es basa en una sèrie de delacions entre les quals destaca la de l’ex-operador del Partit del Moviment Democràtic del Brasil (PMDB), Lucio Funaro. El cas ‘Lava Jato‘ és el mateix pel qual ha estat condemnat el també ex-president Luiz Inácio Lula da Silva, del qual Temer es va convertir en enemic polític després de donar suport al ‘impeachment‘ contra la seva successora, Dilma Rousseff.

Summary: Detingut per suborns l’ex-president del Brasil, Michel Temer


El líder del PP, Pablo Casado, ha agraït al president d’Hongria, Viktor Orbán, el seu suport a Espanya a l’hora d’encarar el procés independentista. Ho ha dit avui a Salzburg abans de començar una cimera de líders europeus. Ha destacat que Espanya ha trobat el suport de l’Hongria d’Orbán, sempre que ho ha sol·licitat. Casado ha afirmat: ‘El grup parlamentari popular europeu té molt present que Hongria, quan Espanya ha sol·licitat el seu suport a l’hora d’encarar el procés independentista, sempre ha estat amb Espanya.’ Després de la petició del Parlament Europeu de sancionar a Hongria mitjançant l’article 7 del Tractat de la Unió Europea (TUE) per posar en perill la Democràcia i l’Estat de Dret -és a dir, els principis fundacionals de la UE-, Casado s’ha mostrat en contra d’expulsar el partit d’Orbán del Partit Popular Europeu. El líder del PP també ha explicat que no va donar instruccions als eurodiputats del PP per encarar la votació que va decidir sancionar Hongria. Com a conseqüència, tres eurodiputats del PP van votar-hi en contra i la resta es va abstenir.

Summary: Casado agraeix a Orbán el seu suport a Espanya davant el procés independentista


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha retirat el llaç groc de la façana de la casa de la ciutat. Aquesta tarda li ho ha ordenat la Junta Electoral, a petició del grup municipal del PP. Fonts del govern municipal asseguren que la decisió ‘contribueix a generar un clima de debat electoral serè i constructiu en el terreny de la política i no en l’ordre judicial’. La Junta Electoral de la zona de Barcelona considera que el llaç groc és un símbol que compromet ‘flagrantment la neutralitat de l’ajuntament’ perquè ‘exterioritza la ideologia de determinats partits i persones que concorren a les eleccions ’. La decisió del govern de Colau contrasta amb la del govern de Torra, que ahir va decidir de mantenir el llaç a la façana del Palau de la Generalitat i que va denunciar que era una vulneració de la llibertat d’expressió perquè el llaç groc no és cap símbol partidista. Aquesta matinada cinc encaputxats ja havien aconseguit despenjar el llaç de la casa de la ciutat, tot i que després s’ha restablert. El govern municipal, abans de retirar-lo definitivament, ha sol·licitat un informe al secretari general de l’ajuntament, que ha dit que era obligatori de retirar la simbologia immediatament, com ja va fer a les eleccions del 21 de desembre

Summary: Colau retira el llaç groc de la façana de la casa de la ciutat


‘Aquests xinesos d’aquí a un parell d’anys faran castells de deu!’. Aquest comentari, o de semblants, el va repetir molta gent quan el cap de setmana passat una colla castellera xinesa, els Xiquets de Hangzhou, va descarregar un tres de nou amb folre impecable en el Concurs de Castells de Tarragona. Això és bo pel fet casteller? O pot ser un problema? El periodista i expert en el fenomen casteller Xavier Capdevila va veure de ben a prop aquell castell, com a comentarista del Concurs en la retransmissió que en van fer la Xarxa i TV3. I el va impactar. En aquesta entrevista, alerta del fet de no entomar el debat profund que implica la irrupció d’aquesta colla per al futur del món casteller. I parla del potencial de les principals colles, un cop passat el Concurs, que ha estat el de més impacte internacional de tots els temps. —Per què aquest Concurs de Castells ha tingut tanta repercussió internacional? —Aquest any s’ha disparat més que mai perquè el món casteller i l’activitat castellera estan més fortes que mai. És una progressió que no s’atura. I els mitjans d’aquí han començat a creure’s això, i a veure l’element d’espectacle visual que tenen. Això és el que més atrau a les televisions estrangeres. Els importa poc qui ha guanyat; els interessa l’espectacularitat de la imatge i alguns d’aquests valors molt plàstics que sense gaire discursos els castells ensenyen amb imatges: la barreja d’edats, que una cosa mastodòntica depengui de la valentia d’un nen, l’intercanvi generacional… tot això porta un discurs festiu, cultural, i és atractiu. —I la difusió de la xarxa hi ha fet. —En els últims vint anys els castells han passat de ser un element tradicional de les comarques del sud del Principat i del Penedès a esdevenir una icona nacional. Fins i tot gent de comarques on no hi ha cap colla castellera entén els castells com una icona del seu país. Amb el procés sobiranista, els castells trenquen un vell costum d’apolitització, perquè amb una revindicació massiva, majoritària, la icona principal hi ha de ser. —El procés sobiranista ha alimentat en part l’eclosió castellera? —Una mica sí. I hi ha una certa polèmica sobre si s’hi ha de ser o no. És un procés polític, i una de les virtuts del procés és que integren tothom sense distinció de sexe, de raça, de religió i d’ideologia i creença. Algú que estigui contra el procés pot ser membre d’una colla castellera, només faltaria. Ara, a les manifestacions de l’Onze de Setembre no es ballen sardanes, no hi va una cobla…. En canvi, hi van gairebé totes les colles castelleres. I la gent que tenim a l’estranger agafa els castells com una icona del seu país. I a tot això hi ajuden les xarxes, i la globalització de la informació. Que Red Bull s’hagi interessat pel Concurs de Tarragona és brutal; una cadena amb presència en plataformes televisives a mig món, i per fer programes d’espectacle visual. —Han causat sensació els Xiquets de Hangzhou, apadrinats per la Vella de Valls. Se’ls ha escapat de les mans el fenomen? —No fa massa anys per Santa Úrsula, en un simposi a Valls es parlava de la internacionalització dels castells. Hi va haver intervencions de gent que aleshores eren dirigents de la Vella de Valls, negant la bondat de l’exportació castellera, dient que els castells s’havien de fer a Catalunya, amb l’argument que fer-los a fora podria malbaratar les essències, el costum, etc. Quan els Castellers de Vilafranca apadrinaven l’experiència a Xile, a Valls hi havia males cares. Però bé, rectificar és de savis i els dirigents d’ara no són els d’aleshores. Que s’han passat de frenada? Potser se n’adonen ara. Perquè la colla de la Xina és molt interessant però molt singular. I els hem posat en un concurs de castells abans de conèixer-los i abans de debatre en el conjunt del món casteller com ens relacionem, ens coordinem i participem d’aquestes colles estrangeres en general i d’aquesta colla xinesa en particular. —Han competit al concurs en condicions de desigualtat? —El concurs és l’únic dia de la temporada en què hi ha unes regles que es fonamenten en la igualtat de condicions de totes les colles. Aquestes regles agafen una addenda, que servia per a una altra cosa, per convidar els xinesos i per convidar-los a competir, en una situació de desigualtat de condicions amb les altres colles que competien amb ells dissabte. No s’hauria aixecat aquesta polseguera si els Xiquets de Hangzhou haguessin vingut a fer un tres de set i el tres de vuit, que és el castell més gros que ens constava que havien fet. Tres de nou amb folre dels Xiquets de Hangzhou al Concurs de Castells. —I fan un tres de nou de postal. —Sí, un tres de no que no es belluga. I després expliquen que ja l’havien fet moltes vegades a la Xina. Què és això? Ara em dius que ja ho havies fet, si em deies que havies fet un tres de vuit? O ens entenem com hem d’anar o podem prendre mal. Han après a fer castells amb tot el rigor amb què els fa qualsevol colla de Catalunya. I resulta que el model de colla és diferent. —En quin sentit? —Quan comparem el funcionament i tarannà de les colles d’abans dels anys setanta amb el model del segle XXI veiem que hem avançat molt. Les colles són organitzacions democràtiques, sense ànim de lucre, integrades per voluntaris que no tenen cap compensació econòmica per la seva activitat i carregades de valors que els fan patrimoni de la humanitat. Entre aquests valors hi ha l’amateurisme, el sentit de país, etc. La colla de Hangzhou és una altra cosa. Ni millor ni pitjor. A mi m’agradaria que s’obrís el debat i en parléssim. Perquè hi ha aquest punt d’hipocresia de gent a qui ja li va bé la colla de Hangzhou, pel que sigui, perquè fa espectacle, perquè és exòtica, o perquè són molt amics meus, em subvecionen i em porten a la Xina de tant en tant, o em patrocinen activitats que jo tinc aquí. El model és diferent, i hauríem de veure si l’integrem o si aquest model seu també es pot copiar aquí. I llavors sí que tindrem un problema. —Un problema? —És que el model és el d’una colla amb un amo, com una societat anònima, amb un màxim accionista, que paga als membres de la colla, no exactament per fer castells: els paga el sou com a treballadors de la seva empresa durant els dies o les activitats que fan com a colla castellera. I hi ha elements que aquí afortunadament ja s’han superat i desterrat, com les amenaces a la canalla, allò de ‘si no pujes, ja veuràs què passarà’. O que en funció de l’eficàcia en les actuacions pots tenir compensacions. —I realment veieu possible que les colles d’aquí assumeixin un model com el de la colla xinesa? —Per què no? Red Bull s’ha interessat pel concurs de castells. Imagina que patrocina una colla o crea una colla que paga als castellers per anar a cada assaig. —Imaginem que vingués Red Bull i digués als Castellers de Vilafranca que els paga diners per dur la publicitat a la camisa i professionalitzar la colla i fer gires per tot el món. Una cosa així seria possible? —Tot és possible. Si això va a més, per què no? És complicat, però el futur no el sap ningú. Hi ha gent de colles mitjanes i petites que voldria la Coordinadora de Colles Castelleres fos una federació reguladora de l’activitat castellera. I hi ha gent, sobretot de les colles grans, que vol que intervingui menys. Amb la globalització del fenomen sorgeixen problemes nous. Si la coordinadora ha d’intentar fer un equilibri perquè totes les colles tinguin igualtat de condicions, les més potents, amb màquines administratives, de màrqueting, de relacions públiques i influència com la Vella o els Castellers de Vilafranca, poden més. Per què els brots de polèmica amb els Xiquets de Hangzhou no han anat a més? Per què van rebre un aplaudiment brutal quan van entrar a la plaça a Tarragona? Perquè resulta que els apadrina la Vella. Si els apadrinessin els Sagals d’Osona ja els haurien dit de tot. —Els veieu capaços d’arribar a fer castells de deu i de trencar el sostre casteller? —Sí, jo crec que sí. Hi ha cent cinquanta o cent setanta castellers d’una fàbrica de dos mil treballadors. Si s’hi posen, per què no? Tenen una gran capacitat de copiar, i tenen uns altres elements importants que no tenen la majoria de colles castelleres com el concepte de la disciplina. Si a sobre això té alicients a la fàbrica, imagina’t. És un món d’una endogamia brutal. La majoria dels castellers viuen a la colònia tèxtil, amb les cases al costat de la fàbrica. Poden arribar molt amunt? El novembre de l’any passat els havíem d’ensenyar com fer la pinya del tres de vuit, i ara ja fan un tres de nou i una torre de vuit i proven un quatre de nou. —Ara per ara, l’hegemonia dels Castellers de Vilafranca és clara. —Els Castellers de Vilafranca són la millor colla del món casteller, d’ara, de fa molts anys i diria que en números absoluts la millor colla de la història. Ningú no els ha superat. Ni els Minyons de Terrassa, que en determinats moments han pres la iniciativa trencant barreres que els de Vilafranca no havien trencat. Però el còmput global dels Verds no l’ha superat ningú. —Què ho fa? —Els Castellers de Vilafranca tenen un origen diferent de les colles de Valls i del Camp de Tarragona. Els potencia gent de la petita burgesia local vilafranquina, a qui agradava l’activitat i van iniciar-ho. A Valls i a Tarragona, després de la guerra del 1936-39, majoritàriament a les colles hi havia gent humil i d’extractes socials baixos. La justificació que els castellers cobraven era perquè participar en una activitat de la festa major era un alicient. A Vilafranca l’origen és diferent. El senyor Oriol Rosell, que se’l considera el pare dels Castellers de Vilafranca, és un senyor de la petita burgesia local. La seva família encara té unes caves de molt prestigi i terres. Vilafranca és una ciutat rica que fins no fa gaire tenia una de les caixes punteres del país, la Caixa Penedès… Tot això va fer que el tarannà de la colla de Vilafranca, des de finals dels vuitanta, quan comencen a arribar al nivell de les colles de Valls, sigui diferent; amb una molt bona organització, amb gent de nivell social, intel·lectual i cultural elevat. Ara n’hi ha a totes les colles, però fa uns quants anys no. Era una colla molt especial, organitzativament molt preparada i amb una facilitat per influència i diners per a l’activitat. —I amb molta capacitat per a mobilitzar la gent. —A Vilafranca, que és una ciutat amb una vida associativa normal, els grans elements aglutinadors de la ciutadania són la festa major i els castells. A mi un batlle de Vilafranca, que no és l’actual, em va dir: ‘Traient la Caixa Penedès, Torrasi algú més, de la petita indústria local, l’empresa que gestiona més diners es diu Castellers de Vilafranca. Això sense estadístiques a la mà; però en tot cas és una entitat potent, l’entitat de Vilafranca. —La força actual de la colla s’explica per aquest origen? —No, això és un origen que ajuda a explicar-ho. Però ve de més factors. Per exemple, d’una actitud molt esportiva i competitiva dels seus dirigents. El primer gran dirigent que trenca una mica amb el sistema tradicional és en Melilla. És el primer que diu que si anem a un concurs l’hem de guanyar. Vilafranca irromp amb aquest esperit molt competitiu. La pugna d’ara de la Vella amb Vilafranca és molt noble, molt de vells amics. Amb esportivitat. Res a veure amb les relacions, com a colla, no pas en relacions personals, entre els Castellers de Vilafranca i els Minyons de Terrassa. Els Minyons de Terrassa són els ‘forasters’ que han vingut de fora a copiar, els ‘xinesos dels anys vuitanta’. No trenquem pas tants esquemes, però. En tot cas trenquen l’esquema territorial: fan castells fora del lloc on sempre s’havien fet. —Parlàveu d’en Melilla. Recordo quan el 1998, fent de comentarista per a TV3 de la diada dze Santa Úrsula a Valls, es va indignar quan va córrer la brama que en aquell moment, a Girona, per Sant Narcís, els Minyons havien descarregat el quatre de nou net. —Sí, i és il·lustratiu del tarannà més tradicional que hi havia, del qual la Vella era l’abanderada, i Vilafranca també. I des del punt de vista de l’origen de la colla, més menestral, però també conservador, hi havia la visió de dir ‘ep, què fan aquests de Terrassa?’ Això ho deia més la Vella que no Vilafranca. Potser a Vilafranca no ho deien tant, però ho pensaven. Amb tot això Vilafranca és la colla que més modernitat aporta al món casteller, més que no els Minyons de Terrassa. —Més que els Minyons? —Els Minyons revolucionen en un moment en què introdueixen les dones als castells, i certa tecnologia també. —I pel que fa a prevenció de lesions…. En Jaume Rosset ha estat una figura molt important en aquest sentit. —Sí, i tant. Ningú no pot discutir-ho. Però els de Vilafranca introdueixen molta modernitat en l’organització, i no només en les tècniques castelleres sinó en la disciplina, el rigor, en augment d’assaigs i en gestió tant econòmica com social. Són els primers que comencen a trobar patrocinadors. Eren una colla de gent amb capacitat de trobar suports econòmics, i ho van treballar molt. Aquest punt de modernitat, al qual també van contribuir els Minyons i en menor mesura la Vella, ha ajudat a que hi hagi una progressió, de més d’una colla. Els de Vilafranca han estat els més modernitzadors de l’estructura social, econòmica i organitzativa del món casteller. —Ara l’estat de forma de la Vella de Valls és magnífic. —La Vella ara té uns dirigents molt capaços, intel·lectualment i personalment, amb una gran capacitat de lideratge, que han trencat algun motlle respecte de lideratges més tradicionals a la colla. La direcció encapçalada pel Manuel Urbano és molt jove i molt renovadora. Crec que més enllà de la qüestió de l’ADN, d’allò de ‘la Vella és la Vella’, ells mateixos s’han dit que si volen competir han de fer més assaigs i disciplinar més la gent. Ara, la sociologia de Valls i la de Vilafranca són molt diferents. Valls no és una capital de comarca rica com pugui ser Vilafranca, és una ciutat molt industrial, bastant suburbialitzada, en aquest moment amb pocs habitants i amb dues colles. —I totes dues punteres. —Però val a dir que la ciutat de Valls majoritàriament va amb una colla, com passa a Vilafranca. —No és certa la visió que Valls està dividida en dues colles? —Vés el dia de Santa Úrsula a la plaça i escolta els decibels dels aplaudiments amb el mateix castell si el fa la Joves o el fa la Vella. Una prova d’això, que Valls és molt de la Vella i que la colla Joves són els contestataris, és el que vam veure a la plaça de bous de Tarragona pel concurs. L’afecció tarragonina és més de la Vella que no de Vilafranca, i més de la Vella que no de la Joves. El públic de Tarragona també cantava ‘i Vella, i Vella, i Vella…’. —El públic de Tarragona ho feia per simpatia amb la Vella o per antipatia amb Vilafranca? —L’antipatia de Vilafranca ve donada per dues coses. Una és que Vilafranca fa massa anys que és la millor colla, i hi ha ganes de canvi. I també hi ha una certa antipatia per algunes actituds prepotents que en determinats moments han tingut els Castellers de Vilafranca. Crec que se n’han anat adonant; en el concurs, per exemple, hi ha hagut una actitud més discreta de la claca de la colla. —Però les actituds de prepotència de Vilafranca no només les hem vist en els concursos de castells, que són un dia cada dos anys… —No, les hem vist tots aquests anys que ha durat la seva hegemonia. A veure, el vídeo per animar la gent a anar al concurs que van fer, Déu n’hi do. Es pot dir que ets competitiu sense aquella cançó, que és molt surrealista i en què parles de destruir l’enemic… —Enguany han insistit molt en el missatge ‘jo competeixo’, que han convertit en lema. A qui anava adreçat? —Els Castellers de Vilafranca són la primera colla que obertament accepta els rànquings, que accepta que tothom compta a les places. En això hi ha un punt d’hipocresia. O dos punts. Perquè la gent compta; jo sé si la meva colla, suposadament de Vilanova, acaba la temporada més bé o no que els Castellers de Sitges. I no només perquè al concurs vam quedar més endavant, sinó perquè jo sé que els Bordegassos han fet dos quatre de vuit i Sitges només un. Jo competeixo amb els de Sitges. I m’és igual si un any guanyen els de Sitges, no em faig l’harakiri, però la competència hi és. Per què no es pot competir, si és una activitat que s’ha engrandit amb la competició? —Potser perquè si l’element competitiu el portes a l’extrem pots arribar a portar a plaça castells que no has assajat prou, i assumir massa risc. —Sí, però s’ha avançat molt en els últims anys. L’única cosa que podia passar d’agosarada que es va fer al concurs va ser l’intent de tres de nou de la Vella de Valls. I potser també el tres de deu de la Jove de Tarragona. La resta, no. Els Castellers de Vilafranca havien descarregat el dos de vuit net en assaigs amb canalla i tot. I la van provar dues vegades perquè estaven segurs que els podria sortir. —Encara que el segon dos de vuit net el provessin després de moltes hores de concurs, amb el que implica de fatiga i desgast? —Sí, també és un punt a tenir en compte. Si el tres de nou de la Vella, en comptes de fer-se a les quatre de la tarda hagués estat a les onze del matí potser els hagués sortit. Però jo crec que el concurs, o la competitivitat, no fa fer bestieses en aquest moment. Perquè totes les colles castelleres estan molt ben dirigides. —Dèieu que hi havia hipocresia amb el tema de la competitivitat. Ho dèieu pels Minyons? —Els Minyons de Terrasssa no són hipòcrites. Crec que amb la seva opinió sobre el concurs i sobre la competitivitat estan ancorats en un passat que no és real. La majoria de castellers del món casteller no pensen el que pensen els Minyons. Per això crec que haurien d’obrir una mica les finestres per veure si les opinions més generalitzades els airegen un mica. Que ells ja estan bé amb les seves idees envellides? Jo els respecto, i el món casteller els respecta molt. Perquè de tant en tants ens donen unes grans alegries. —Què es perden els Minyons no anant al concurs? —Participar de l’alegria, l’emoció i la festa de què van participar la gent de Valls i de Vilafranca. I crec que participar d’un sentiment de fraternitat, que allò és de tots. Allà, dissabte, diumenge i el diumenge anterior a Torredembarra, hi havia gairebé tot el món casteller. Per què ells no hi són? Perquè van per lliure? Doncs això és una mica antipàtic. Passa que com que els Minyons tenen una tradició de simpatia i d’innovadors cauen bé a tothom. Però això del concurs crec que ja ningú no ho entén. Hi ha una cosa curiosa sobre això: Vilafranca desperta una certa antipatia, per aquesta hegemonia de tants anys, i això els esperona perquè és un element d’identitat xulesca. Ens odien, perquè ens envejen. I amb els Minyons passa una mica això: ningú no ens segueix? Perquè som únics. —Per què la relació entre els Castellers de Vilafranca i els Minyons de Terrassa és de les més enverinades en el món casteller? —Per èxits sorprenents dels Minyons de Terrassa. Els Castellers de Vilafranca són una colla que ha creat castells nous, com el pilar de vuit, la torre de nou amb folre i manilles, els primers intents de quatre de deu, el tres de deu… Se’ls inventen, i no els surten. I els Minyons els copien, canvien quatre coses i els surten bé. Torre de nou amb folre i manilles: la primera carregada, dels Minyons. Ells no són pas hipòcrites. Però això no és pas competició? En el seu historial, els Minyons no presumeixen d’haver estat els primers a carregar-la? O d’haver estat els primers amb el tres de deu, o amb el quatre de deu? Els primers en relació amb qui? Amb la resta de colles. Competeixes o no? —En la relació entre Minyons i Castellers de Vilafranca també hi ha admiració mútua? —Sí. N’estic convençut. I conec persones de banda i banda que l’han expressat en privat i en públic. Hi pot haver enveja, però hi ha admiració. Els dirigents en determinades èpoques han tingut una relacions personals excel·lents. I ara crec que les relacions també són bones. —Ja no xiulen a Sant Fèlix quan entren a plaça? —No. —Això havia passat. —Sí, i també havia vist botifarres dels Minyons baixant d’un castell. Qui ha pegat primer? Qui llença la primera pedra? —Abans em parlàveu de Valls. La Joves és la colla contestatària? —Sí. Sempre els donen per morts, ara el concurs no els ha sortit bé, i la Mercè tampoc els va anar bé. A Valls hi ha una mica aquesta cosa irracional, en el bon sentit, que això nosaltres ho portem a la sang i per pebrots ho fem. I això hi és tant en la Vella com en la Joves. I no per oposició a la Vella. Això fa que s’assemblin molt totes dues colles —Que s’assemblin en el component testosterònic, no? —Sí, exacte. Però tradicionalment la Vella era una colla conservadora, i la Joves més progressista; durant la transició la Vella feia pilars de cara a l’ajuntament no democràtic i la Joves s’hi posava d’esquena. La Vella era més del poder i la Joves més dels que es rebotaven amb el poder. —Ara no és tant així. —No, no tant. Però ara, de la mateixa manera com a Vilafranca els Xicots són la colla que no vol ser oficial, la Joves a Valls és la que no és oficial, i sap que no ho pot ser mai.

Summary: Xavier Capdevila: ‘Potser ara veuen que han passat de la ratlla amb els Xiquets de Hangzhou’


Aura Roig és antropòloga, però sobretot és una dona inquieta i amb ganes de passar a l’acció. Ha fet recerca i la considera necessària, però alhora lenta i insuficient si l’objectiu és canviar realment les coses. Quan tenia tan sols divuit anys va perdre un amic per sobredosi, a Mallorca, ‘on per cert encara hi ha un problema important de drogues injectables’. Ara dirigeix Metzineres, una petita entitat del Raval dedicada a donar aixopluc a les dones amb problemes derivats de les drogues. La idea (i pronòstic) era acollir una quarantena de dones. Sense adonar-se’n, en menys de dos anys, ja són més de dues-centes. ‘Ara ningú ja no discuteix que omplim un buit en aquesta ciutat, perquè ningú no havia posat mai el focus en aquestes dones.’ Ens trobem a Casa Almirall, també al Raval, i m’explica que, sense haver-ho previst, Metzineres ha esdevingut un projecte pioner que ha despertat interès i admiració no tan sols aquí –administracions incloses–, sinó a tot el món. En què es diferencia de projectes semblants? ‘No fem assistencialisme, fem activisme.’ I encara més: ‘Veiem clar que el problema no és la droga –ni la consumidora– sinó tot allò que l’envolta.’ —Per a qui no us conegui, què és Metzineres? —Metzineres és un entorn d’aixopluc per a dones en múltiples situacions de vulnerabilitat. Vam néixer, sobretot, per a donar acolliment a dones que usaven drogues, perquè són les que resten fora de totes les xarxes d’acompanyament. —En resten fora? —Les xarxes d’atenció a les drogodependències són serveis molt masculinitzats i no acaben de ser espais ni acollidors ni segurs per a elles. I les cases d’acolliment, sovint, exclouen les persones que usen drogues, especialment les dones. A Metzineres enfoquem l’acció cap a aquestes dones perquè són les que tenen més dificultats i que menys encaixen en les estructures i normatives existents. Són les més invisibilitzades. —Són dones oblidades? —Han estat sempre oblidades i han estat sempre molt invisibles. Les dades mateix ho demostren. Fa molt poc que les dades sobre drogodependències apareixen segregades per gènere i en general la major part d’indicadors són pensats per a un subjecte masculí. No passa només amb les dones, que són excloses, també passa amb la gent gran. La persona consumidora de drogues, en l’imaginari col·lectiu, és un home de vint a quaranta anys. I el sistema, d’entrada, preveu aquest perfil i prou. —Per tant, fa uns tres anys que vau decidir de fer alguna cosa per aquestes dones que han estat excloses del sistema… —Sí, exacte, però penseu que Catalunya va molt avançada respecte la resta del món en polítiques de drogues, tant si mirem l’estat espanyol com els països del voltant. A Catalunya s’ha fet molt bona feina: té sales de consum, programes d’intercanvi de xeringues molt ben desenvolupats, bons programes de manteniment amb metadona, etc. I, malgrat aquesta bona feina, veiem que les dones, moltes vegades, o no hi arriben o no s’hi adhereixen. I cal dir que tant l’ajuntament com la Generalitat han expressat preocupació sovint precisament sobre aquest fet. —No hi arriben només perquè són programes pensats per a homes, com dèieu? —En síntesi, el problema és que elles no han estat mai al centre del debat. I sí, els programes són dissenyats a partir d’uns indicadors definits pels homes i per als homes. A un home drogodependent ningú no li demana si és pare, per exemple, o en tot cas no es posa en qüestió la seva capacitat d’exercir la paternitat. Si parlem de treball sexual, ni les dades ni els serveis no tenen polítiques segregades per gènere. I és evident que les dones l’exerceixen molt més i que és una variable. —Quantes dones acolliu? —Vam començar pensant que acolliríem unes quaranta o cinquanta dones al cap de l’any. Fa dos anys i mig que hem començat i en tenim dues-centes quaranta. I no deixen d’arribar-ne de noves. —Parlem de dones que viuen a Barcelona? —Sí, bàsicament del Raval. Metzineres. Fotografia: Lorena Ros. —Qui són aquestes dones? Quin perfil tenen? —El perfil és molt divers: la més jove té divuit anys i la més gran setanta llargs. Són de més de vint-cinc nacionalitats, més d’un 40% tenen experiència migratòria, més d’un 60% no tenen casa, la majoria han tingut experiències penitenciàries, algunes amb pèrdua de custòdia de criatures… Això sí, totes viuen o han viscut situacions problemàtiques derivades del consum de drogues i, per tant, moltes han viscut múltiples situacions de violència. Penseu que si una dona dorm al carrer no és tan estrany que consumeixi alguna droga, sobretot per mantenir-se desperta i alerta a la nit, per resistir el fred i tot allò que pugui passar. Per això nosaltres no ens fixem només en què consumeixen sinó en tota la problemàtica que hi ha entorn del consum. Metzineres. Fotografia: Lorena Ros. —Què feu o els oferiu a Metzineres? —Ui, de tot! D’entrada, els garantim un aixopluc on es puguin mirar els ulls i sentir-se segures i acompanyades. Ens vam adonar, per exemple, que necessitaven descansar durant el dia i per això vam posar-hi lliteres, a Metzineres, que només és obert de dia. També vam veure que necessitaven un espai on guardar les coses i anar-les a buscar cada vegada que les necessitaven. I vam instal·lar primer caixes i ara armariets. A partir d’aquí: dutxes, rentadores, roba, un espai per a cuidar-se, etc. Aquestes són les necessitats bàsiques. I una vegada ateses, podem fer més coses. Però és que sense cobrir això no podem fer res. Per tant, nosaltres el que fem és atendre aquestes necessitats per començar a fer altres coses. Aura Roig. Fotografia: Adiva Koenigsberg. —Per exemple? —Tenim de tot: taller de dansa, taller de fotografia, d’autodefensa… Cada divendres paella amb els veïns, etc. Volem desfer l’estigma i potenciar el sentiment de pertinença a la comunitat. Per primera vegada, són dones acceptades al barri i que hi tenen un lloc. Són veïnes del barri, perquè hi viuen, hi treballen, hi dormen –encara que sigui en un caixer–, etc. —Com ho saben, que existeix Metzineres? —Bé, al principi jo en coneixia algunes, perquè havia treballat en una de les sales de consum de Barcelona. Més endavant s’ho van anar dient les unes a les altres i ara ja moltes vegades el mateix sistema ens les deriva, perquè tothom s’ha adonat que omplim un buit en aquesta ciutat. De fet, és un punt irònic, perquè nosaltres pensàvem ajudar-les a navegar dins del sistema i ara resulta que el sistema ens les deriva. —Quines substàncies consumeixen? —Heroïna, cocaïna, metamfetamina, alcohol i, sobretot, una combinació de tot, el policonsum. En la major part de casos consumeixen per contrarestar el malestar emocional, psicològic o físic. I aquest malestar és el que hem de combatre. Una de les frases que més he sentit a Metzineres és: ‘Des que vinc, no consumeixo tant.’ Per què? Perquè es troben més bé, perquè reduïm els malestars i és més fàcil de derivar-les amb més motivació a tractaments i serveis. Trencar l’aïllament que han viscut durant anys és fonamental. —Heu dit que el divendres feu una paella pels veïns… —Sí, bàsicament les entitats del barri volien celebrar l’aniversari de l’Àgora Juan Andrés Benítez i feia falta algú que cuinés. Nosaltres vam dir que ho podíem fer. Alguns ens van mirar amb cara de ‘segur que menjarem paella?’… Ens va sortir boníssima. Paella per a cent persones! D’aleshores ençà, cada divendres en fem i hi poden venir tots els veïns del barri. És la primera vegada que són elles que conviden la gent i no al revés. Això és important. Ens apuntem a totes les festes del barri. Vam participar en la lluita pel CAP de la Misericòrdia, cosa que va ser molt bonica perquè vam connectar els serveis sòcio-sanitaris amb aquest col·lectiu de dones que no han estat mai protagonistes de res. També hem participat en activitats i lluites contra la gentrificació, perquè també ens afecta tots, a elles també, i les aboca a anar a unes perifèries que no estan preparades i que no tenen serveis, cosa que agreuja la seva situació d’aïllament, etc. Fem activisme, i això és important, perquè no som un centre d’acolliment. Som un col·lectiu. No fem tan sols assistencialisme, fem activisme. Paella de Metzineres a l’Àgora Juan Andrés Benítez. Foto: Lorena Ros. —Quina relació hi teniu, amb les administracions? Com us financeu? —La relació ha estat ambivalent. Nosaltres no vam demanar permís per a començar a fer Metzineres i això va ser una mica polèmic. Es van espantar. Penseu que ens trobàvem en plena lluita del Raval contra el tràfic de drogues i els veïns mobilitzats. Però de seguida, al cap d’un any, quan van adonar-se de la quantitat de dones que ateníem i vam aportar dades molt valuoses, es van adonar de la nostra funció i de la dimensió que prenia, i de llavors ençà ens han anat acompanyant. —Amb finançament? —Subvencions, sí, però no n’hi ha prou per a donar-nos seguretat i saber si podrem continuar d’aquí a tres mesos. A Metzineres hi ha molt voluntariat i sí que és cert que les administracions ens ajuden, especialment la Generalitat, però no prou per a assegurar-ne la continuïtat a mitjà termini. Parlant clar, el nostre servei costa uns 325.000 euros l’any. I això encara no hi ha cap administració que ens ho pugui garantir. En realitat són molt pocs diners si ho compares amb comunitats terapèutiques o amb serveis equivalents, perquè atenem molta més població cada dia i rebem molts menys diners. A banda, ara hem rebut una ajuda molt important de la Generalitat, que era per al 2019, però que ens ha arribat ara. Això vol dir que algú ha d’haver avançat els diners i en un entitat tan petita com la nostra això és molt complicat. Metzineres. Fotografia: Lorena Ros. —Sigui com sigui, sembla que les administracions s’han cregut el vostre projecte… —Sí, i tant, han passat de la sorpresa i la desconfiança a creure-se’l del tot. Entre més raons, hem aconseguit fer veure a les administracions que calia acolliment durant el dia, perquè tots els esforços anaven destinats a la nit. En fi, a veure si ara que hi haurà nou pressupost canvia la cosa, perquè sí que podem estar un o dos mesos sense cobrar, perquè nosaltres ens ho creiem del tot, però necessitem una mínima seguretat. Altrament no és sostenible. —Sou un equip gran? —Ara mateix som deu persones, tres de les quals a jornada completa. Som jo mateixa, que sóc la directora, una coordinadora, una metgessa, una infermera, dues educadores socials, una integradora social, que a més és grafitera del col·lectiu Hate Lovers i ens fa el disseny de Metzineres, una coordinadora que és impulsora de reducció de danys i una treballadora social. Algunes tenen experiència viscuda, és a dir, han tingut problemes importants amb drogues. I, això a banda, per sort, tenim moltes complicitats amb veïns i veïnes que ens ajuden de mil maneres cada dia. Som part de la Xarxa Veïnal del Raval i tenim molta relació amb totes les entitats del barri. Això és molt important, perquè aquest barri té una història de lluita molt llarga i una xarxa d’entitats molt viva. I nosaltres volem ser transparents i formar-ne part. Intercanviem solidaritat entre entitats. —Sou antropòloga. En quin moment decidiu que us voleu dedicar això? —D’entrada, sóc mallorquina. I a Mallorca tenim un problema molt seriós amb el consum de drogues injectables, especialment amb l’heroïna. Ho vaig viure molt de prop. A divuit anys vaig perdre un amic per sobredosi i el nombre d’amics perduts per aquest motiu no ha parat d’augmentar. El darrer amic directe que vaig perdre per aquest motiu va morir-se no fa gaire temps, quatre o cinc anys. Aquesta part personal pesa molt. Més d’una vegada he pensat que si jo hagués hagut de menester ajuda per problemes relacionats amb drogues, si l’hagués necessitada, no l’hauria trobada. —Vau estudiar a Barcelona? —Sí, vaig estudiar antropologia a l’Autònoma, vaig fer un màster de criminologia i sociologia jurídico-penal i investigació a l’Observatori del Sistema Penal i Drets Humans, a l’àrea d’anàlisi feminista. Recordo una classe amb Oriol Romaní en què va dir que el 80% de les persones que són a la presó hi són per delictes relacionats amb drogues. I, per tant, vaig entendre que si volem canviar la presó, si volem tancar presons, cal canviar les polítiques de drogues. En una altra assignatura vam visitar una sala de consum, hi vaig presentar el meu currículum i hi vaig començar a treballar. Aleshores una gent de Vancouver va picar a la porta i em van proposar d’anar-hi a treballar en un projecte sobre reducció de danys i drogoaddicció. Quan diem reducció de danys ens referim a les polítiques i pràctiques adreçades a reduir els danys derivats del consum de substàncies. M’agrada dir que ja no parlem de lluita contra la droga sinó de reducció de danys, perquè potser els danys més greus que rep aquella persona no vénen directament de la substància, sinó, per exemple, derivats de la falta de feina, o d’habitatge, de l’estigma, de la criminalització, la discriminació, etc. Aura Roig. Fotografia: Adiva Koenigsberg. —De Vancouver a Colòmbia… —A Vancouver m’hi vaig passar tres anys i tot seguit l’Open Society Foundation em va contractar per fer d’assessora a l’Amèrica Llatina en temes de consum de substàncies injectables. I vaig instal·lar-me a Colòmbia, on vaig engegar els primers programes adreçats a persones que s’injectaven drogues. I després d’aplicar aquests programes a diverses ciutats colombianes, tres anys de feina, vaig anar a Costa Rica, col·laborant en la creació de la política pública de reducció de danys. I en acabat vaig tornar a Barcelona, d’això fa tres anys, i de seguida vaig començar a pensar que calia fer Metzineres. —És un projecte que ha despertat l’interès de ciutats i entitats estrangeres… —Metzineres és vist a fora com un model. Hem estat presents, explicant el projecte, a la comissió de narcòtics de les Nacions Unides, als Estats Units, a tot de ciutats que ens han convidat, a la Drug Policy Conference de Saint Louis, a la Conferència Europea de Reducció de Danys… El món ens mira, i ens mira molt, perquè n’hi ha molt poques, d’experiències semblants a la nostra, amb una perspectiva tan holística. Als Estats Units ara van impulsant això que anomenen centres de prevenció de sobredosis i ens han demanat que els expliquem la nostra experiència. Veuen que som un projecte comunitari i que, amb molt pocs diners, salvem vides. —Salvar vides és l’objectiu, però ara treballeu cada dia amb dones drogodependents. Quina creieu que és la recepta per a lluitar contra les drogues? —En primer lloc, incorporar els usuaris en el disseny, l’aplicació, el monitoratge i l’avaluació dels serveis. Fa molts anys que parlem de què han de fer i de deixar els usuaris de drogues sense posar-los al centre del debat. En segon lloc, desproblematitzar les substàncies en si i fixar-se en tot l’entorn que generen les substàncies. En tercer lloc, fer més bona investigació, perquè si volem que sigui més objectiva i útil, cal fer-la sense que estigui impregnada d’estigmes i moralismes. Davant d’una persona amb problemes de drogues hem de saber què consumeix, com ho consumeix i per què ho consumeix. A Catalunya tenim la gent d’Energy Control, que és una experiència exemplar i pionera arreu del món pel que fa a la informació sobre drogues. És un bon exemple de desestigmatització. I, finalment, cal una lluita més eficaç contra el tràfic de drogues i les màfies. Quan tens una cosa perillosa, com aquestes substàncies, deixar-les en mans d’un mercat negre il·legal fora de control és la cosa més irresponsable que pots fer. —Voleu dir que s’han de legalitzar? —Bé, és un possibilitat. L’alcohol sabem que és molt perillós i pot matar molta gent. Doncs és sensat de regularitzar-lo: exercir un control sobre la qualitat, el consum i el comerç d’aquest alcohol. Si el deixem en mans de la il·legalitat, el fem invisible, opac i molt més perillós. Això que passa ara als Estats Units: milers de morts perquè la droga es ven tallada amb Fentanil. Sigui com sigui, evitar el mercat paral·lel i descontrolat és una bona idea. I tot seguit analitzar les causes estructurals que fan que avui tinguem aquesta problemtàtica, és a dir, l’exclusió social, la desestructuració de certes comunitats, la pobresa, etc. Aura Roig. Fotografia: Adiva Koenigsberg En aquest moment de la conversa, ja a les acaballes, Pere Pina, gerent del bar Casa Almirall, s’asseu a la taula. Ell també forma part d’aquest teixit humà que lluita contra tot perquè el Raval no sigui arrasat. Amb l’Aura es coneixen. Se saluden, parlen de Metzineres i es posen al dia del barri. Al final, abans de tornar-se a aixecar, ens mira i diu: —En aquesta ciutat passa que invertim molts diners públics a fer recerca, que a vegades s’acaba traduint en mers estudis per telèfon. I fet això, tot seguit, teoritzem, fem teoria a partir de l’estatística. Dediquem molts diners a fer teoria i prou! Doncs una part d’aquests diners hauria d’anar directament a projectes com Metzineres, que amb una sabata i una espardenya són els que realment fan coses i salven vides. Sabeu per què no hi posen més diners? A vegades penso que és com allò de la mili, que si deixen que el soldat treballi gaire, tindran problemes, perquè llavors haurà de començar a treballar el sergent. I el general encara més…

Summary: Metzineres, un exemple de com salvar vides de dones al Raval, reconegut al món


Una parella de nois que portaven llaços grocs va ser agredida anit al barri de Fort Pienc de Barcelona. A un, els cops li van causar una luxació a l’húmer i un hematoma a la galta esquerra. A més, li van trencar una dent. A l’altre, li van prendre la motxilla, però el personal de seguretat de l’Auditori de Catalunya la va trobar i l’ha poguda recuperar, sense alguns dels objectes personals. En declaracions a VilaWeb, un dels agredits ha explicat que tornaven d’una calçotada agafats de la mà i amb llaços grocs i una xapa de ‘Llibertat presos polítics’ quan un grup d’una desena de persones els va començar a insultar amb frases com ‘Puigdemont a presó’ i ‘marietes de merda’. ‘Nosaltres els ignoràvem, però un del grup em va fer un cop a l’esquena i un altre a la cara’, diu. Mentre mirava de defensar-se va veure com un altre va picar amb una ampolla de vidre a la cara del seu xicot, que va caure a terra. Després d’això, segons que explica, el grup que els havia atacat va fugir i ell va trucar a emergències. A l’hospital Dos de Maig van diagnosticar-li una luxació de l’espatlla i el trencament de la dent. Segons que ha dit a VilaWeb, denunciaran els fets. ‘Ens han agredit verbalment i físicament per la ideologia política i la nostra orientació. En ple segle XXI ho veiem intolerable’, expressa.

Summary: Agredeixen una parella de nois perquè portaven llaços grocs


Les enquestes que han publicat diversos mitjans de comunicació aquest cap de setmana confirmen la possibilitat d’una repetició del govern del Botànic, tot i que amb una victòria de les esquerres molt ajustada, el 28 d’abril. El PSPV és el partit que més creix, perquè es beneficia del vot útil, però justament augmenta perquè esgarrapa vots de Compromís i de Podem. En canvi, en l’altre terreny la irrupció de Vox divideix el vot de dreta, que no aconseguiria la majoria absoluta, principalment pel descens del PP. En l’enquesta que ha publicat eldiario.es, el 33,1% dels votants de Podem del 2015 optaria ara per la candidatura que encapçala Ximo Puig. En el cas de Compromís, un 11,7% de l’electorat declara la intenció de canviar el vot a favor del PSOE. Aquesta transferència soluciona la guerra soterrada entre les formacions que van participar en el Pacte del Botànic a favor de qui va arribar a la presidència després d’aquest suport i aclareix una qüestió dubtosa fins ara i apuntada en la primera part d’aquest sondatge: la suma de Compromís i Podem no supera el suport que el PSOE obté pel seu compte. Pel que fa a la dreta, Vox es beneficia de la fuita de votants que rep de PP i Ciutadans. Un 9,2% dels votants del PP el 2015 opten ara per la formació d’extrema dreta. A Ciutadans, la fugida cap a Vox és d’un 15,3% de l’electorat. L’enquesta de Valencia Plaza preveu un empat tècnic entre tots dos blocs. La força més votada seria el PSOE, que pot obtenir 10 escons i un 27,7% dels vots; seguit del PP, que aconseguiria un 21,8% de suport i 8 diputats. En tercer lloc hi hauria Vox, que hi irrompria amb un 14,8% i 4 o 5 escons, i superaria de sobres Ciutadans, que es quedaria en un 10,5% i 2 o 3 parlamentaris. Compromís seria l’últim partit amb representació assegurada, també amb 2-3 escons, però amb un suport inferior del 8,2%. Amb aquests resultats, sumant els blocs d’esquerra i dreta, s’hi veu pràcticament un empat tècnic: 48,3% de suport per a PSOE, Compromís i Units-Podem i un 47,1% per a la suma de PP, Vox i Ciutadans. Un lleuger avantatge dels primers que es tradueix en l’interval d’escons: 15-17 per al bloc d’esquerres i 14-16 per al de dretes. Sobre les eleccions espanyoles, l’enquesta publicada per Levante també preveu una victòria del PSOE i un desinflament del bloc de dretes, tot i que les xifres són molt ajustades.

Summary: Les enquestes fan preveure una victòria ajustada del Botànic


El veí de Palafrugell investigat per participar en una protesta al magistrat del tribunal Suprem espanyol, Pablo Llarena, a les portes del restaurant de Mont-ras (Baix Empordà) on sopava el juliol del 2018 ha defensat avui al jutjat que estava exercint el seu dret a la llibertat d’expressió i de protesta. El jutjat d’instrucció 4 de la Bisbal d’Empordà investiga l’activista per incitació a l’odi i atemptat a l’autoritat. Uns delictes que el seu advocat considera desproporcionats. ‘Ningú va agredir ningú i no pot ser un delicte d’odi perquè és per protegir minories’, ha apuntat la defensa que creu que la investigació és absurda. Per això, anuncia que demanarà l’arxiu del cas. Una cinquantena de persones s’han concentrat a les portes dels jutjats per donar suport a l’activista.

Summary: L’investigat per protestar contra Llarena a Mont-ras defensa la llibertat d’expressió davant el jutge


Mitja hora abans de començar la conferència del president de la Generalitat, Carles Puigdemont, el vice-president, Oriol Junqueras, i el conseller d’Afers Estrangers, Raül Romeva, s’han viscut escenes de tensió a la plaça Cibeles de Madrid, al voltant de l’auditori on es farà l’acte. Una seixantena de feixistes i falangistes concentrats als accessos de l’Auditori Caja de Música de Madrid han increpat el diputat Joan Tardà i la policia espanyola hi ha hagut d’intervenir. Seguidament, han arribat els diputats Lluís Llach, Jordi Turull i Lluís Maria Corominas, però el cordó policíac, aquesta vegada més ampli, ha evitat les escenes de tensió que s’havien viscut moments abans. Vegeu algunes fotografies dels assistents a la concentració convocada per la Falange i Alianza Nacional:

Summary: Primers incidents abans de la conferència de Puigdemont a Madrid


Revés europeu històric a la justícia espanyola. El Tribunal de Luxemburg (TJUE) ha sentenciat que Oriol Junqueras tenia immunitat com a eurodiputat quan el Tribunal Suprem espanyol el va condemnar a tretze anys de presó per sedició. El TJUE afirma que el dirigent d’ERC havia d’haver estat alliberat de la presó preventiva després de ser elegit a les eleccions europees del 26 de maig. #TJUE : una persona elegida al Parlamento Europeo adquiere la condición de miembro de dicha institución desde la proclamación oficial de los resultados y goza desde ese momento de las inmunidades derivadas de tal condición + PRESS RELEASE #Junqueras https://t.co/0b08fa4nB4 pic.twitter.com/9si9E3WdYO — EU Court of Justice (@EUCourtPress) December 19, 2019 Segons el president del tribunal, Koen Lenarts, Junqueras tenia el dret d’assistir a la sessió constitutiva del Parlament Europeu a Estrasburg i gaudia de la immunitat des de la proclamació oficial dels resultats, és a dir, el 14 de juny. Per això considera que si el Suprem el volia mantenir en presó preventiva, Manuel Marchena havia d’haver demanat un suplicatori al parlament. Convé recordar que el Tribunal de Justícia de la Unió Europea no és pas executiu, sinó que emet opinions i interpretacions del dret europeu que són vinculants. Ara correspon al Tribunal Suprem espanyol de prendre les decisions oportunes per a ajustar la situació de Junqueras com a eurodiputat amb el criteri que ha expressat avui el TJUE. El Tribuna Suprem ha anunciat que estudiarà el contingut íntegre de la sentència del TJUE i ha demanat a les parts del judici contra el procés que expressin facin al·legacions al respecte abans de cinc dies. Aquest moviment també l’ha fet el jutge Pablo Llarena, instructor de la causa dels exiliats, que demana a les parts el seu posicionament sobre com la sentència afecta Carles Puigdemont i Antoni Comin. El Suprem va condemnar Junqueras a tretze anys de presó i d’inhabilitació el proppassat 14 d’octubre, quan encara eren pendents de resolució les qüestions pre-judicials que Marchena va formular al TJUE. Però en la mateixa sentència, el Suprem deia que deixava en suspens la condemna per inhabilitació de Junqueras (no pas la de presó), tot esperant la decisió del Tribunal de Luxemburg. Com que aquest tribunal no especifica si el Suprem hauria d’alliberar Junqueras, haurà de ser el tribunal presidit per Marchena que haurà de prendre una decisió que s’ajusti al criteri que avui ha fixat el TJUE. Junqueras hi ha respost amb un piulet en què demana la nul·litat de la sentència i ‘llibertat per a tothom’. La justícia ha arribat des d'Europa. S’han vulnerat els nostres drets i els de 2.000.000 de ciutadans que ens van votar. Nul·litat de la sentència i llibertat per tothom! Persistiu com ho hem fet nosaltres! #JunquerasImmunity — Oriol Junqueras 🎗 (@junqueras) December 19, 2019 També ho ha fet el diputat d’ERC Ruben Wagensberg, de la tribuna del parlament estant, on ha fet saber la notícia. El parlament ha esclatat amb crits de ‘Llibertat!’: 🎥 @wagensberg: "Acaba de ser confirmada pel TJUE la immunitat✅ d’Oriol @junqueras, a qui fa 2 anys que dieu colpista. La justícia arriba. Junqueras ha de ser lliure✊ i demanem la nul·litat de la sentència del judici" pic.twitter.com/7bZ2XSYKbi — Esquerra Republicana (@Esquerra_ERC) December 19, 2019 L’advocat de Junqueras, Andreu Van den Eynde, ha celebrat la decisió, tot esperant que signifiqui l’alliberament del president d’ERC. Estic content i orgullós de que haguem constituït ja la doctrina #Junqueras q serà un referent de protecció dels drets de tots els votants a la UE. Alhora estic esperançat q la Sentència TJUE tingui els efectes que hauria de tenir: veure @junqueras amb la seva família altre cop. — Andreu Van den Eynde (@eyndePenal) December 19, 2019 La decisió del Tribunal de Luxemburg afecta directament també Carles Puigdemont i Toni Comín, que tenen demandes presentades en aquest mateix tribunal perquè fins ara els ha estat impedit d’exercir el càrrec d’eurodiputats. El tribunal diu a la sentència d’avui: ‘El Tribunal de Justícia ha declarat en primer lloc que una persona que resulta elegida al Parlament Europeu adquireix la condició de membre d’aquesta institució pel fet i des del moment de la proclamació dels resultats electorals, de manera que gaudeix de les immunitats reconegudes per l’article 9 del Protocol.’

Summary: El Tribunal de Luxemburg reconeix la immunitat de Junqueras com a eurodiputat