Josep Manel Busqueta (1973), economista i diputat de la CUP. També treballa de forner. Autor dels llibres ‘L’hora dels voltors’, ‘Todo sobre la renda bàsica i ‘Converses amb Pau Llonch’, entre més. Membre del Seminari d’Economia Crítica Taifa, forma part del sector de la CUP més refractari a investir Artur Mas. En aquesta entrevista, feta ahir al local la Base del Poble-sec, a Barcelona, ho torna a demostrar. També parla del risc i el perill que la formació independentista s’acabi fracturant per aquesta qüestió. —S’han filtrat a la premsa les quatre opcions sobre la investidura que la CUP sotmetrà a votació a l’assemblea. Quina seria l’opció de Busqueta? —És insignificant. Al Cuní ja li vaig dir allò de Maragall al ‘Cant espiritual’: ‘Home sóc i humana és ma mesura.’ Vull dir que jo ara tinc la meva opinió, però la meva missió és ser un membre del grup de diputats de la CUP, que té un mandat: arribar a l’assemblea del 27 amb la proposta que hàgim pogut extreure de Junts pel Sí sobre el pla de xoc, el procés constituent i la ruptura. I intentar que la proposta inclogui una presidència alternativa al president Mas. Treballarem per això. La meva opció és irrellevant. De fet, jo compto que les diputades no podrem ni votar, a l’assemblea del dia 27. —Els diputats a l’assemblea no podran votar? —No, no poden. És un mecanisme que ja s’havia sostingut. I a Manresa ja no vam votar. La lògica és que som representants d’una organització que és plural i per tant nosaltres no podem mostrar l’opinió personal. —Si l’assemblea acaba decidint Mas sí, Busqueta accepta el resultat de l’assemblea? —Haurem d’avaluar què passa. És clar que la investidura de Mas és un topall per a un projecte de desplegament d’un projecte de transformació social. S’haurà de veure què passa, en aquest context. —No marxeu, eh? —S’haurà de veure. S’haurà de veure com es reestructura tot plegat, quin caire pren tot. Una cosa és clara: se sosté que la investidura de Mas reforça la dinàmica del procés, però també és cert que la no-investidura reforça espais de construcció social adequats als desafiaments que tenim. I la investidura trenca aquests ponts. —Veieu perill que la CUP es trenqui? —Jo penso que dir que no seria ingenu. És a la ment de tothom que les posicions són divergents i que pot tenir determinades conseqüències en el futur. Si això s’explicita en un trencament o no, ja ho veurem. Ja veurem com es llegeix, i com es paeix. —Vam entrevistar Jaume Soler. Un dels fundadors de la CUP. Convençut que s’ha d’anar de cara a barraca, menjar-se el gripau d’en Mas, galàpet en deia ell, i cap a la República. És forner, i marxista. Com vós. —El marxisme pot ser gaire ampli. Crec que una eina d’anàlisi, però no predetermina quina serà la conclusió. Em sembla legítima la posició de Jaume Soler. Com la de totes les persones que defensin la investidura, i com la de les persones que defensin la no-investidura. —Al poble us deuen dir: ‘No t’ho perdonaré mai.’ I aquí a ciutat: ‘No baixeu del burro.’ —I tant. Ho he notat. És molt evident. Al poble hi ha més la lectura que s’ha construït amb el ‘pressing CUP’: no podeu ofegar el procés. I a l’entorn metropolità, la lectura és la contrària: com se us acudeixi d’investir Mas, per nosaltres deixa de tenir sentit un projecte com la CUP. Amb la mateixa efervescència i ganes d’interpel·lar. I amb les excepcions que calgui, a banda i banda. Però, del gruix de les opinions, aquesta diferència és certa. —Mas sí, Mas no. Aquest és el marc de Catalunya Sí que es Pot. Així no parlem d’independència. —Sí. Hi estic d’acord. I no és només el marc de Catalunya Sí que es Pot, sinó que és el marc de Junts pel Sí. Des de la meva perspectiva, tal com ho veig, Junts pel Sí no ha sabut entendre la realitat i exigència del moment. Moment que exigiria un debat molt més ampli que no pas Mas sí, Mas no. Però aquest és l’escenari de la política institucional. La ‘realpolitik’, que ens deixa molt poc marge a aquells que entenem que el projecte independentista ha d’estar a l’altura de la realitat social i econòmica. —Mas, utilitzar-lo. Que lideri ara, per guanyar-lo després. Anant cap a la independència, utilitzar-lo. I allà, guanyar-lo. D’aquí a divuit mesos serà més fàcil aturar Barcelona World o l’ATLL. Hi esteu d’acord? —Des de la meva perspectiva es tracta de veure qui té l’hegemonia d’aquest procés. La lògica de les elits és dir: si ho fem massa popular, i des de baix, això no va. La meva lògica és al revés: hem de poder bastir un projecte audaç de construcció nacional liderat per les classes populars. I no en som lluny, d’això. Hem de ser conscients de la nostra capacitat i força antagonista davant l’oligarquia. —Formàveu part de l’equip negociador sobre el pla de xoc. Parleu-me de l’ATLL. —De moment ens hem trobat amb un blocatge. Hi ha la voluntat de parlar-ne. ATLL és des de la nostra perspectiva una clara estructura d’estat. Entenem que un país que vol construir un projecte de gestió democràtica de la seva societat ha de tenir un control democràtic sobre l’accés a l’aigua potable. L’ATLL proveeix aigua a 4 milions i mig de persones. Fins el 2010 funcionava correctíssimament, i havia rebut premis d’empresa pública més ben gestionada. A causa del nyap judicial on incorre la Generalitat en el procés de privatització, que és per als cinquanta anys vinents, és quan des del nostre punt de vista hi ha un atzaucac judicial que permetria que la infrestructura es recuperés. El juny el TSJC decideix d’anul·lar el concurs. Diu que s’ha de tornar a obrir el procés. Era el moment d’intentar recuperar-la. És cert que hi ha un cost. Tornar els 300 milions que va avançar Acciona, i segurament hi hauria un litigi al voltant del lucre cessant. Però entenc que, malgrat el cost, aquí parlem de la gestió de l’aigua per als cinquanta anys vinents. I de tenir la capacitat de control d’una infrastructura estratègica. Aquí és on demostra quina societat volem construir. Volem construir una societat on l’accés a l’aigua sigui en mans d’empreses privades? Aquí es defineix el caràcter que ha de tenir la república. Però aquest també és un cas de portes giratòries. El conseller Recoder, quan abandona el seu càrrec, va a KPGM, a treballar per a auditories ambientals. I el director de l’Agència Catalana de l’Aigua venia d’Aigües de Barcelona. —I Barcelona World? —Barcelona World no té sentit econòmic. Si en fem el seguiment, veurem que el projecte recorda allò de Marx: el que primer esdevé una tragèdia, després acaba en farsa. Parlem d’un projecte que inclou 450 hectàrees en un principi, i cinc grans projectes. Ja només en queda un, ‘Barcelona dreams’. Conglomerat d’hotels i casinos. Els únics interessats són els del Casino de Peralada, de Tarragona. Si aquesta és l’única demanda, doncs hem d’adequar el pla territorial parcial, i fer les modificacions pertinents. Però la resta? La resta s’hauria de poder retirar. Perquè el pla urbanístic té contestació, i no té sentit. Quin és el sentit de no retirar aquest projecte? És un altre exemple molt interessant de seguir, si es vol dibuixar quina mena de república volem. Que es retirés. Però hi tornem a trobar els interessos de La Caixa. —S’ha fet una DUI encoberta. —No. Volem desobeir el Tribunal Constitucional en aquells aspectes en què mostra signes de caràcter antisocial (pobresa energètica, avortament). Evidenciem-ho. Això, i el senyal de canvi en la presidència, avalada per un conjunt de mesures, ho proposàvem de mínims. Ens trobem que no hi ha voluntat i, pel que fa al pla de xoc, va essent difícil. —Alguns opten per Mas en canvi de pla de xoc. Potser els vostres mateixos us diuen: mira, em menjo Mas, però no em venguis ara tu la moto del pla de xoc. Pot ser paper mullat. —Pot ser. Pot ser. La meva opinió, personal, és que la implementació d’un pla de xoc real és difícil si no es vol entrar en un conflicte amb allò que representa la gestió dura de la ‘deutocràcia’ en les nostres societats. Per què? Perquè és difícil aconseguir els recursos. Si no hi ha voluntat conflictiva amb aquesta realitat que ens escanya, digues-li estat espanyol, digues-li mesures d’austeritat, doncs… El problema del pla de xoc és comptar amb els recursos necessaris per a poder fer front a l’emergència social. A banda d’acceptar el pla de xoc, i aconseguir que fos prou vàlid, caldria també disposar dels mecanismes de control dels recursos, i dels indicadors que l’avaluen. Una formació com la CUP, amb només deu diputats, tindrà dificultats serioses de fiscalitzar. Es fa difícil, es fa difícil. —Canviem de tema. L’anticapitalisme és un imant per a molta gent que, a la vegada, es veu allunyada del marxisme. Pot ser? —En el cas català, els marxistes sempre hem estat molt heterodoxos. El nostre marxisme és molt llibertari. El marxisme català és el POUM. La nostra essència és llibertària. I també en el meu cas. La nostra forma d’articular beu en l’anàlisi marxista, però el nostre ADN és llibertari. Jo crec que el moviment antiglobalització, el 15-M, o la CUP mateix… Per molt que es defineixi amb la voluntat d’anàlisi marxista i cap al socialisme, la mateixa dinàmica interna, i la manera com es prenen les decisions són netament llibertàries. Amb un alt component assembleari, horitzontal, de no lideratges, un punt espontània. Això és així. I la realitat actual ens demostra que aquesta línia té molta capacitat de fructificar. A les eleccions municipals, per exemple, s’ha vist que les plaques tectòniques s’han bellugat. Hi ha una possibilitat de construir en aquesta direcció. —Votareu aquest diumenge a les eleccions espanyoles? —No. No votaré. No votaré perquè sóc congruent amb l’estratègia de la CUP. Ara, sí que em sembla que es belluguen coses. No sé si per tàctica, per exemple, però penso en el que planteja En Comú Podem sobre el referèndum. I l’assumpció valenta, no sé si tàctica, de Podem. Però el fet és que no els penalitza. En el cas català és evident, però tampoc a Espanya. Ara, jo diria que no he votat mai, a les espanyoles. I també em costava de votar a les catalanes, si ho puc dir tot. Fins que no em vaig fer de la CUP, diguem-ne, a mi em costava molt. Sóc bastant abstencionista, per naturalesa. —A l’independentisme, quan us hi uniu? És de sempre? —Per mi l’independentisme és un planejament congruent amb una anàlisi de la construcció alternativa de la societat. Jo entenc que qualsevol projecte de transformació de la nostra realitat, els Països Catalans, ha de comptar amb l’espai de l’independentisme. La visió independentista és un bon pal de paller per a aquest projecte de transformació. I això ho he anat madurant al llarg del temps. Jo venia d’una lògica on creia que els estats havien quedat superats. No veia clar ni l’estat espanyol ni cap altre. I aterro en un moviment que considera la construcció de l’estat com una eina de transformació social. —Us feia molt més partidari de l’estat. —Es construeixen imaginaris al voltant de la gent. El que a mi m’atreu del projecte de la CUP és aquesta voluntat de construir societat al marge de les institucions. A través del municipalisme, no tan sols entès com l’alcalde, sinó com un procés, i a la vegada d’implicar-se en lluites al carrer. Per mi el problema és quan la lògica institucional acaba contaminant tota la resta. —Justament ara els independentistes volen institucions més fortes que mai: les pròpies d’un estat independent. —Hem de vigilar amb la lògica institucional, però sense una població convençuda del que es vol fer, que assimili allò que volem fer… I que vegi que l’estat espanyol al llarg de la seva història, no s’ha demostrat com un estat democràtic, ni ha respectat les sensibilitats nacionals, ni la justícia social. Per tant, quan ens enfrontem a això, veiem que això no consisteix en una votació, o unes eleccions, o un procés de manifestacions. És un procés de conflicte obert. Amb moments durs. Hem d’estar preparats. Per exemple, la lògica de la gestió del deute ens porta a un desafiament del deute. I sinó, com a mostra, Grècia. Ha d’existir un procés de construcció col·lectiva amb els desafiaments que tenim davant. —Com a economista, vau ser assessor del govern de Chávez, a Veneçuela. Ara per què ha perdut, Maduro? Ho heu anat seguint? —La veritat és que no tant. La realitat de Veneçuela la vaig seguir de prop quan era allà. Aquí, però, amb més distància. Crec que els processos, tant a Veneçuela, com el cas català, han de ser relatats des d’una perspectiva indígena. Ser-hi. Amb certa distància totes les interpretacions són esbiaixades. Ara, jo estic molt orgullós, i em sento molt proper a la revolució bolivariana. Amb els seus defectes, i sobretot amb els seus encerts. La meva anàlisi, des de la distància, però des de la proximitat sentimental, és que té molta importància el que passa amb el preu del petroli. En un país que té dificultats per a independitzar-se del petroli, això ha costat molt. L’economia continua massa recolzada en els ingressos del petroli. Això determina molt, quan el preu del petroli és baixíssim. Entenc que és un procés que no havia sofert derrotes importants des del 1998, amb la reforma constitucional que va intentar el chavisme però va perdre. La qual cosa demostra, malgrat que el presentin com un ‘règim’, que és un procés que accepta els resultats de les eleccions. I això, que és claríssim, doncs la gent no ho té tant clar. I el procés bolivarià, al final, ha volgut redistribuir. Redistribuir la riquesa del país. El problema és que era a les mans d’una elit hiperconcentrada i poderosa. Amb molta capacitat i poder. Aquest ha estat el desafiament gran: que els recursos no fossin a les mans de l’elit. —Per què ha perdut la batalla mediàtica, la CUP? Es veu que sou la FAI, tu. —Doncs perquè aquí no s’hi han construït estructures d’estat, però sí a escala mediàtica. La capacitat de determinar l’opinió de la població per part dels mitjans vinculats al poder és evident. Això ho han fet. Han construït el relat que volem la lluna i que érem intransigents amb els resultats de les eleccions. Amb independència d’això, però, la CUP aquesta batalla no l’ha perduda. S’ha vist que hi ha vida al marge de Junts pel Sí. El president Mas és el millor president per a la gent de Junts pel Sí, però per a molta altra gent, no. Hi ha gent que valora el que fa la CUP. No penso que la CUP vagi perdent. Perd en el ‘mainstream’, però guanya capacitat i interlocució en molts altres espais. —I d’autocrítica, en feu? No sou prou àgils, potser, per inexperiència? —No hem estat prou àgils i no estem preparats per a tot això. No som persones que tinguem, ni hàgim tingut, el projecte d’esdevenir part de l’aparell institucional. La nostra passió és política. La practiquem des de la voluntat de participar en un procés de transformació que nosaltres entenem independentista. No som gestors, ni tecnòcrates, ni ens hi belluguem bé. Al contrari: ens hi belluguem amb poca perícia. A la vegada, ens costa d’assumir l’equilibri dels temps i els espais, amb un projecte que té una lògica molt allunyada de la institució. Ens causa moltes tensions a molts nivells.

Summary: Josep Manel Busqueta: ‘Dir que a la CUP no hi ha perill de trencament seria ingenu’


Ha originat una tempesta política dins i fora dels passadissos del Parlament de Catalunya i els detractors l’han batejada com a llei Aragonès. Per les organitzacions més critiques, la llei de contractes de serveis a les persones és una de les més importants dels últims quinze anys perquè obrirà la porta a l’externalització de més serveis que hauria de prestar l’administració de manera directa. Un argument que també defensen la CUP i els comuns. Pel govern, ha de ser la llei que limiti el negoci de les grans empreses mercantils (com ara Clece, del grup de Florentino Pérez) perquè desterra la preeminència del criteri del preu en les licitacions i prioritza variables de qualitat. Aquesta és una demanda que fa anys que reclamen entitats del tercer sector i, segons el govern, no externalitzarà més serveis. La polèmica és servida. La norma encara és en tràmit al parlament i probablement no se sotmetrà a votació definitiva fins a la tardor. Però la CUP i CatECP ja han demanat a JxCat i ERC que la retirin, mentre organitzacions i sindicats com ara la FaPaC (la federació d’Ampa més gran de Catalunya), Marea Blanca, USTEC, COS, CGT o la Intersindical-CSC han abanderat una campanya en contra que ha forçat els partits a prendre posició en el debat públic. Fins ara, la llei s’havia discutit sense atenció mediàtica; va passar el primer tràmit parlamentari sense que cap partit presentés cap esmena de retorn i els grups ja havien començat a negociar la incorporació de les parcials. Però toca un àmbit extremadament sensible que desborda els matisos tècnics i que de sobte l’ha situada en la primera línia política: ha fet ressorgir el debat de la privatització de serveis quan encara no s’han revertit les retallades pressupostàries dels anys més durs de la crisi. Empreses que es lucren amb serveis públics La proposta de llei del govern regula el règim de contractació dels anomenats serveis a les persones. Es tracta de serveis de la Generalitat o dels ens locals externalitzats en empreses que n’obtenen un benefici directe o indirecte i que són vinculats a l’educació, els serveis socials i de salut: les escoles bressol, els casals infantils i juvenils, les ludoteques, els menjadors escolars, les colònies, l’atenció domiciliària a la gent gran, casals de gent gran, hospitals de dia per a persones amb discapacitat, el suport domèstic i els assistents personals, els recursos a residències, els centres de dia, programes de mediació en l’àmbit penal i serveis comunitaris o de cohesió social, entre més. A l’hora de licitar aquests serveis, s’havia imposat el criteri objectiu del preu o la subhasta perquè es regia pel règim de contractació general. És a dir, es concedien a les empreses que els prestaven per menys diners. Això ha portat grans mercantils, com ara Clece (del grup ACS de Florentino Pérez, nascuda com una empresa de neteja) o Valoriza (del grup de la constructora Sacyr) a guanyar terreny en allò que van albirar com una nova àrea de negoci mentre baixava el mercat del totxo. Una nova especialització que ha desplaçat entitats, fundacions i cooperatives mentre s’incrementaven les crítiques per la pèrdua de qualitat dels serveis i de l’empitjorament de les condicions laborals dels treballadors contractats. Usuaris del centre de dia Santa Clara de Lleida durant una visita del 2018 de l’aleshores alcaldessa en funcions, Montse Mínguez, i el tinent d’alcalde Fèlix Larrosa, després d’haver estat adjudicada a l’empresa Accent Social. Fotografia: ACN Per què ara? En diuen llei Aragonès però la va impulsar en l’anterior legislatura l’aleshores conseller Raül Romeva. La intervenció de l’autonomia la va aparcar i el vice-president del govern la va tornar a defensar al ple del parlament el 7 de novembre de l’any passat. Era l’últim punt de l’ordre del dia d’un dimecres i l’hemicicle era mig buit. Cap grup no es va oposar que es tramités, si bé la CUP ja va verbalitzar que hi estava en contra. La batalla política ha arribat després d’haver comparegut, tots els sectors afectats, en comissió al parlament i quan ja han començat a redactar el text de la ponència, debatent la incorporació de les esmenes parcials presentades. Què diu la proposta del govern? Prohibeix la subhasta i elimina les contractacions basades en el preu. Estableix que, a tot estirar, el criteri del preu ha de pesar un 40% i n’hi afegeix més de basats en una directiva europea del 2014 que, segons l’executiu, han de permetre que els serveis es prestin amb criteris de qualitat, continuïtat, accessibilitat, exhaustivitat, disponibilitat, que siguin assequibles per a tothom, que els usuaris hi participin i que els operadors econòmics siguin subjectes als principis de transparència i d’igualtat de tracte. La llei complementa una altra d’espanyola, la de contractes del sector públic, considerada normativa bàsica per a tot l’estat. El criteri del preu i la llista de serveis La CUP rebat l’argument del preu apuntant que la llei general ja permet que es rebaixi fins al 20% si hi intervé una comissió d’experts independents, i per això denuncia que la nova llei és més mercantilista. El govern al·lega que és molt complicat per a les administracions d’arribar a recórrer als experts perquè el preu pesi menys del 50%, i la nova llei ofereix més garanties, tenint present que les adjudicacions sempre poden ser subjectes a recursos als tribunals. La CUP i els comuns han denunciat que amb la llei es podien externalitzar encara més serveis. I és que la llei recull un llarg llistat de codis de serveis, adaptats a la denominació europea, en àmbits que els anticapitalistes i entitats com la FaPaC o el sindicat de mestres USTEC alerten que fins ara no eren externalitzats. Un d’aquests nous àmbits, avisen, és el servei d’ocupació. Segons ERC, això no vol dir que la Generalitat o els ajuntaments deixin de prestar de manera directa més serveis. ‘Aquesta llei permet que serveis que ja són externalitzats i que es gestionen de manera indirecta es gestionin a partir d’uns estàndards de compliment de qualitat i de control i execució d’aquesta qualitat. Busca que aquests serveis que l’administració ja ha externalitzat siguin de la màxima qualitat i al servei dels ciutadans’, argumenta Jordi Albert, diputat d’ERC i relator de la llei. La FaPaC admet que no obliga a externalitzar els nous àmbits inclosos a la llista, però ho fa possible en la mesura que els inclou, deixant al criteri polític de cada govern fer-ho o no. ‘Si la voluntat d’un govern no és externalitzar serveis que encara no ho són, no té cap mena de necessitat d’incloure’ls en un llistat’, afirma Lidón Gasull, directora de la FaPaC. 🚨ALARMA El @govern prepara, d’amagat, una de les majors externalitzacions de serveis bàsics com #educació, #sanitat i serveis #socials ⚠ Si defenses l’estat del benestar, mobilitza’t en contra de la #LleiAragonès‼@MareaBlancaCAT @cupnacional @Marta_Sibina @Lafede_cat pic.twitter.com/9WiFa3e9QD — FaPaC (@FaPaCcat) 17 de juny de 2019 Gasull precisa que Catalunya podia triar quina tipificació de serveis (tècnicament anomenats CPV per la directiva europea) incloïa a la norma, però que no ho ha fet així. ‘El govern ha decidit incloure’ls absolutament tots per a poder-los externalitzar ara més endavant. Potser no ho farà mai, però ara fa que jurídicament sigui possible i no hi posa cap límit.’ A la FaPaC li preocupa especialment l’externalització del servei preescolar, el codi que parla genèricament de serveis escolars diversos o el servei de tutoria. ‘Anem cap a un model que fins ara era bastant desconegut pel sistema educatiu públic de Catalunya i això implica un abans i un després en la manera d’entendre el servei públic d’educació’, alerta. Per la FaPaC caldria una llei integral dels serveis a les persones que posi límits a l’externalització, que blindi que no puguin arribar al 100% dels serveis i que reguli figures no contractuals com el conveni o el concert perquè no hi pugui haver un lucre econòmic quan els gestionen entitats externes. Sosté que la contractació pública, amb un benefici directe o indirecte per a les empreses, hauria de ser una fórmula residual, l’última de les opcions possibles. La diputada de la CUP Maria Sirvent coincideix que la millor manera de garantir la qualitat dels serveis és ‘la gestió, la titularitat i la provisió 100% públiques’, tal com va acreditar fa anys la sindicatura de comptes, corroborant que la gestió directa dels serveis és més eficaç. El tercer sector: i la concertació? El govern té al costat entitats del tercer sector, que negocien en paral·lel la redacció d’una altra llei que encara els afectarà més: la que regularà el règim de concerts. Joan Segarra, president de la Confederació Empresarial del Tercer Sector Social de Catalunya, argumenta que la nova llei de contractes és molt positiva perquè implica un ‘avenç interessant’, encara que no evitarà que hi hagi mercantils que aconsegueixin les licitacions. Ara, defensa que aquesta llei s’ha de complementar amb una altra norma que reguli el règim de concerts. Creu que s’ha d’establir que aquests serveis siguin gestionats prioritàriament per la iniciativa social sense afany de lucre. Per tant, a parer seu només els àmbits en què el tercer sector no pugui actuar s’haurien de sotmetre al règim de contractació. La Confederació negocia amb el govern aquesta segona llei d’acció concertada amb l’objectiu que l’avantprojecte s’enllesteixi a final d’any. Sonia Fuertes, presidenta de la federació d’Entitats Catalanes d’Acció Social (ECAS), comparteix que la llei pot tenir aspectes positius. Però assegura que la prioritat del tercer sector no és aquesta norma sinó la que regirà la concertació de serveis. Coincideix amb Segarra que la prioritat a l’hora d’externalitzar els serveis ha de ser la concertació. A més, s’explica el rebombori polític que ha originat l’anomenada llei Aragonès perquè arriba en un context de precarització laboral i de ‘pèrdua de confiança de la ciutadania a l’hora de vetllar pels serveis públics.’ Recorda que les desigualtats creixen i que fins i tot es pot endevinar l’extracció social d’un infant per la capacitat dels pares de pagar-li l’ortodòncia o no. És un àmbit, per tant, molt sensible. Menjador de l’escola Maria Mercè Marçal de Tàrrega el 2017, gestionat pel servei de Quàlia projectes educatius de l’Associació Alba. Fotografia: ACN Les grans empreses, en el punt de mira Però la llei evitarà que empreses com Clece o Valoriza guanyin licitacions? El govern al·lega que ho tindran més difícil. Fonts de l’executiu remarquen que s’imposaran criteris de qualitat objectius per damunt del preu. Per exemple, es valorarà la responsabilitat social dels licitadors: si les condicions laborals dels treballadors milloren el conveni col·lectiu, si adopten mesures de responsabilitat ambiental o són signatàries del Pacte Mundial de les Nacions Unides, especialment quant a la implantació de mesures de lluita contra la corrupció. També s’introdueixen paràmetres de qualitat, accessibilitat i exhaustivitat en el servei. El govern subratlla igualment que hi ha més control en l’execució dels contractes i que es tindran en consideració criteris de valoració dels usuaris, enquestes, auditories i inspeccions periòdiques. A més, la llei rebaixa els requisits de solvència perquè als concursos hi puguin optar empreses més petites i preveu que alguns serveis es puguin reservar a cooperatives o a empreses que reinverteixin els beneficis en la seva finalitat social. No obstant això, la CUP avisa que les grans mercantils tenen una gran capacitat de metamorfosi per a continuar guanyant les licitacions. Xavier Diez, portaveu adjunt d’USTEC-STES, afegeix que ‘la normativa per a optar a concursos públics és tan summament complicada’ que les empreses petites sense advocats en nòmina no hi podran accedir. ‘Una empresa de quatre persones que vulgui optar a la gestió del menjador de l’escola del poble a la pràctica no s’ho pot permetre, és bastant inviable’, avisa. Diez es fixa en el cas britànic per a afirmar que les bones intencions no evitaran que ‘grans grups acabin gestionant menjadors escolars, residències de nens amb discapacitat o tutelats per la Generalitat, o proves sanitàries’. Per això alerta que seran molt bel·ligerants amb la llei. Tenen enllestides una vuitantena d’esmenes que presentaran als grups parlamentaris perquè es modifiqui. Un debat polític enverinat La CUP va ser el primer partit que es va revoltar contra la norma. Com que considera que tots aquests serveis els han de gestionar les administracions, assegura que per això no ha participat en els treballs en comissió ni ha presentat esmenes a la llei: no vol millorar un text que creu que no hauria d’existir mentre no s’aprovi una altra llei que blindi la prestació dels serveis públics. Després del soroll que va fer la CUP i del ressò que han tingut les crítiques de les entitats que més s’hi oposen, els comuns també van demanar al govern que paralitzés la llei atès el risc de mercantilització dels serveis públics. Però CatECP havia arribat a presentar trenta-quatre esmenes per a millorar-la, destinades a prioritzar les prestacions per via directa de l’administració i a incrementar els controls de qualitat. També reclamava que el preu no fos superior al 30% de la puntuació, en compte del 40%. Ara creu que és prioritari que la llei s’aturi i impulsar-ne una altra per blindar el caràcter públic dels serveis. Ara, una de les esmenes presentades pels comuns ampliava l’abast dels serveis subjectes a contractació amb ànim de lucre a vint-i-tres àmbits no inclosos en la llista inicial dels afectats. I ERC ho recorda ara per criticar el canvi de posició dels comuns. També critica durament la bel·ligerància de la CUP quan no ha participat en el debat parlamentari. Fonts del govern denuncien que tot és una campanya ‘d’intoxicació informativa’. Creuen que s’ha produït perquè els ha incomodat l’ascens electoral d’ERC aquestes últimes eleccions. Votació d’una llei al Parlament de Catalunya. Fotografia: ACN I ara què? La llei continua tramitant-se al parlament, però JxCat i ERC poden tenir dificultats per a tirar-la endavant si no arriben a un acord amb alguna de les forces de l’oposició. El PSC insisteix que no li agrada com és dissenyada i que s’ha de millorar. Al·lega que no garanteix realment la qualitat per sobre del preu, ni la igualtat de tracte i la transparència. Una de les esmenes que hi han presentat, per exemple, vol assegurar que tots els operadors econòmics hi puguin concórrer amb criteris d’igualtat. Una altra obliga el govern a aprovar un projecte de llei en dotze mesos per a regular l’acció concertada amb entitats d’iniciativa social sense afany de lucre per als serveis de caràcter social i per a la prestació dels serveis sanitaris. El PSC també pretén que les concertacions socials vigents es mantinguin fins que no entri en vigor la llei de contractació. En les seves esmenes, Cs elimina l’obligatorietat que el preu no pugui ser superior a un 40% de la puntuació. Tampoc no li agrada que les empreses licitadores no puguin rebaixar la quantitat fixa que estableixi l’òrgan de contractació. A més, defensa que desaparegui la reserva opcional a les cooperatives i els nous requisits de solvència empresarial. Cs aprofita l’avinentesa per denunciar que a Catalunya s’han utilitzat les entitats sense ànim de lucre com a instruments per a amagar la voluntat d’enriquir-se de les persones que les controlen, i sentencia que s’han fet servir com una eina més per a la corrupció. Cita específicament el Cas Palau i hi afegeix que ‘cal tenir present el recent cas de l’ex-alt càrrec del govern de la Generalitat responsable de la DGAIA que hauria adjudicat contractes públics milionaris per a la gestió de centre de menors tutelats a entitats sense ànim de lucre afins’. El PP limita la reserva a les empreses socials només per a casos en què s’acrediti ‘de manera excepcional i justificada’. El debat públic continua obert. El treball parlamentari, també.

Summary: La ‘llei Aragonès’: una millora o un perill per les externalitzacions de serveis?


L’anunci d’inversions per part del govern espanyol, tant si era dirgit pel PP com pel PSOE, ha estat utilitzat sistemàticament per a acontentar la població, encara que finalment no es materialitzen i, fins i tot, aquelles que són pressupostades, en moltes ocasions no s’arriben a executar. Una inversió crònica per sota del PIB La Cambra de Comerç de Barcelona va denunciar que el 2015 l’estat havia pressupostat una inversió a Catalunya de 1.040,5 milions d’euros però que només se n’havia executat un 71%. El fet de no executar una obra pressupostada no és pas excepcional, ans al contrari, ha estat una constant en els pressupostos d’aquests últims vint anys. Cal assenyalar que el percentatge és inferior al del conjunt de l’estat, on es va executar el 89%. Fins i tot, en algunes comunitats es van gastar més diners que els pressupostats en un començament, com ara Madrid, on es va executar el 115%. El 2015 la inversió a Catalunya representava només el 8,2% de la inversió estatal regionalitzada, molt inferior en comparació al PIB (19,03%) o la població (16,07%). En infrastructures, la situació encara és més greu, ja que només es va executar el 59% de la inversió que s’havia promès. La inversió en infrastructures no ha arribat mai a nivell del PIB català, ni tan sols quan hi ha hagut grans inversions com la del TGV (2003-2013). El percentatge d’execució a les Illes Balears i el País Valencià també se situa per sota del que representen en PIB. En els darrers anys, però, s’ha arribat a nivells injustificables. La Cambra de Comerç de Barcelona considera que la inversió pública ha de créixer en línia amb el PIB, si no es vol obstaculitzar l’economia. Aquesta premissa no únicament no s’ha complert sinó que és especialment greu en el cas català, que és líder a l’estat en exportacions (25,8%) i que canalitza gran part de les mercaderies i passatgers. Les promeses falses en infrastructures Un dels incompliments més sistemàtics en la infrastructura catalana ha estat el del servei de tren de rodalia i regionals. De les inversions pressupostades per al 2015 per Renfe (que gestiona els trens), només s’ha executat el 5%, és a dir, 5,9 milions d’euros de 115. I Adif (que gestiona les vies) només n’ha executat el 27% previst. Els percentatges contrasten amb els d’altres comunitats, com Galícia (153%), Castella la Manxa (257%) o La Rioja (1.433%), on el pressupost s’ha executat per sobre del previst. El pla de Rodalies de Catalunya (2008-2015), que havia de comportar una inversió de 4.000 milions d’euros, només s’ha executat en un 10%. Tampoc no s’ha complert l’acord d’urgència del 2013 entre el conseller Santi Vila i la ministra Ana Pastor, que preveia un pla d’inversió de 306 milions abans de final del juliol del 2016 i del qual només s’ha executat el 4,2%. Per la seva banda, Adif assegura que, jurídicament, no ha de complir els acords. En aquestes condicions, no és d’estranyar que entre el 2012 i el 2016 s’hagin registrat 1.597 incidències pel mal estat de les infrastructures a la xarxa ferroviària catalana, unes incidències que han afectat 5,6 milions de passatgers. Cal esmentar, també, que ja puntualitat dels trens regionals és del 51,8% quan, per contracte, hauria de ser del 90%,i que l’última gran obra a la rodalia de Barcelona va ser el 1975, quan es va enllaçar el tren amb la T-2 de l’aeroport del Prat. També ha disminuït el nombre d’usuaris de la rodalia de València, que ha passat de 23,9 milions el 2008 a 17,1 el 2014. A més, l’encariment del preu no s’ha vist compensat amb cap millora del servei, que continua acumulant incidències. El corredor mediterrani, un incompliment d’estat El 2011, la Comissió Europea va incloure el corredor mediterrani en la xarxa bàsica transeuropea de transports, de manera que la considerava una obra prioritària, la qual havia de connectar la costa mediterrània de la península amb el centre i el nord d’Europa i tindria de finançament europeu. La reclamació de les institucions del país, però, provenia de molt abans, i ja el 2004 s’havia creat Ferrmed, associació europea per a potenciar el gran eix ferroviari. El corredor mediterrani és un infrastructura altament rendible, però posposada sistemàticament. Els territoris del corredor representen la meitat del PIB de l’estat espanyol i més de la meitat del trànsit marítim i de les mercaderies transportades. Però, malgrat aquests factors i la implicació de la Unió Europea, l’obra no ha estat pas prioritària. En el període 2009-2016 només el 22,1% de la inversió pressupostada en alta velocitat s’ha destinat al corredor mediterrani; en canvi, el nord de l’estat espanyol ha rebut el 44,6% de les inversions. Els incompliments són reiterats. Encara no hi ha cap línia ferroviària entre Múrcia i Almeria; el 2013 es va prometre per al 2015 l’estret internacional a València i encara no s’ha fet res; i entre Tarragona i Castelló, després de tres anys, les obres encara no han començat. Entre Vandellòs i Tarragona, el doble de via que fa dècades que es demana va amb un any de retard i entrarà en servei sense ample internacional, és a dir, que no permet la connexió directa amb Europa. I en el tram que uneix Tarragona i Castellbisbal, fa anys que està licitat i adjudicat però d’un any per l’altre va sortir del pressupost general sense haver-se executat. L’escàndol va saltar quan el govern valencià va denunciar que prop de 1.000 milions d’euros del fons reservat del corredor mediterrani havien servit per a pagar obres del corredor central, com ara el túnel d’Atocha-Chamartín o la connexió de l’aeroport de Barajas amb el TGV. A més, els presidents d’Aragó i Andalusia van signar un protocol exigint de posar en marxa el corredor central. Els impediments semblen tenir un clar biaix polític, per a evitar que Catalunya es converteixi en la porta ferroviària de la península amb Europa. Arran dels constants incompliments, l’empresariat dels Països Catalans s’ha coordinat com feia molt de temps que no succeïa. Les grans obres aturades: els accessos al port de Barcelona i l’estació de la Sagrera Actualment, hi ha grans obres per a l’economia catalana aturades, encara que haurien d’haver finalitzat ja fa anys. Un d’aquests casos són els accessos viaris i ferroviaris al port de Barcelona. El creixement de mercaderies i passatgers va portar la Generalitat i l’Autoritat Portuària de Barcelona a presentar el 2004 un projecte d’accessos viaris i ferroviaris al port. El 2006, el govern espanyol va aprovar un pla que havia d’acabar al cap de tres anys. Paral·lelament, es va adjudicar la gestió d’una nova terminal al grup xinès Hutchison Port Holdins, que tenia com a exigència que la connexió ferroviària s’hagués enllestit el 2012, moment en què la terminal entraria en funcionament. El 2011, les obres no s’havien licitat, paralitzades per la crisi. La situació va ser criticada per l’empresariat català i la Generalitat, que retreien que no fos una prioritat de l’estat. Després de diversos acords incomplerts, el 2016 es va arribar a un nou compromís per a tenir accessos ferroviaris el 2018, però tot i que havia de començar immediatament, les obres encara no han estat licitades. Actualment, hi ha uns accessos provisionals, que permeten la circulació, però són insuficients i al caire del col·lapse. Mentre el govern espanyol assegura que el procés començarà a la primavera, el govern català no es refia del calendari i considera que es tornarà a incomplir. Un altre projecte que va amb anys de retard és el de l’estació de la Sagrera, que havia de ser l’edifici més gran de la ciutat i per on havien de circular trens de gran velocitat, de llarga i mitjana distància, de rodalia, metro i autobusos. El 2010 es va col·locar la primera pedra d’unes obres que, segons el ministre, acabarien dos anys més tard. Amb la crisi, les obres es van endarrerir fins al 2016 i el projecte es va reduir per abaratir costos. A més, han sorgit diversos imprevistos que han deixat les obres a mig fer: s’hi van trobar restes arqueològiques i, a més, es van detectar irregularitats, que van acabar amb la detenció de tretze responsables d’Adif i de l’empresa adjudicatària. El 2015, els degans dels col·legis d’arquitectes, economistes i enginyers van criticar el Ministeri espanyol per prendre decisions i aprovar partides pressupostàries sense tenir en compte la Generalitat i l’ajuntament, que també es van mostrar crítics per la manca d’informació i perquè l’estat actuava ‘de manera unilateral’. El setembre del 2015, la ministra de Foment es va comprometre a reactivar les obres, però aquestes estan aturades des del 2014 i sembla poc probable que s’hagin enllestit el 2020. Les carreteres, un greuge històric Els incompliments també els trobem en les carreteres. El 2006, la ministra de Foment i el conseller de Política Territorial i Obres Públiques van signar un protocol fins al 2016 en què el govern espanyol es comprometia a invertir 2.500 milions d’euros en carreteres. A final del 2012, només s’hi havia invertit un 9,7% dels diners promesos. Algunes obres són projectes dels anys vuitanta, com el desdoblament de la N-II a les comarques gironines, que ha tingut un trànsit de vehicles molt superior al justificat, molt sovint d’alt tonatge, i que ha comportat desenes de morts en les darreres dècades. Les obres entre Sils i Maçanet (14,7 quilòmetres), per exemple, van començar el 2007 i, després de molts anys paralitzades, avui encara s’estan executant. Un altre cas flagrant és la N-340 a les Terres de l’Ebre, on el desdoblament que ha de portar a la creació de l’autovia A-7 va amb quinze anys de retard. Tot i el front comú de societat i polítics i les importants mobilitzacions, els incompliments són constants, en una carretera que té una alta sinistralitat. Aquests no són casos excepcionals. Les obres de l’autovia A-27 entre Tarragona i Lleida es van licitar i adjudicar entre el 2006 i el 2008, i haurien d’haver acabat el 2012, però encara n’hi ha moltes d’aturades. La A-14, un projecte de prop de 100 km que ha de connectar per autovia Lleida, el Pirineu, Catalunya Nord i l’estat francès, només té una desena de quilòmetres en funcionament. Sembla que aquests mesos vinents s’inaugurarà el tram Lleida-Rosselló, adjudicat el 2009 i aturat durant molts anys. Tampoc no es pot oblidar un greuge històric com són les autopistes. Catalunya i el País Valencià tenen una proporció d’autopistes de peatge molt superior respecte de l’estat espanyol. Acumulen el 33% del total de les autopistes estatals de peatge, mentre que hi trobem poc més de l’11% de les autovies i autopistes lliures. Concretament, a Catalunya, el cas més extrem, hi ha menys del 5% del total d’autovies de franc de l’estat, malgrat el seu pes econòmic i de població. Per tant, sembla clar que, davant un incompliment sistemàtic de la inversió pressupostada, qualsevol promesa o inversió no és garantia de res i dependrà de la voluntat del govern espanyol. De moment, l’experiència diu que la inversió estatal a Catalunya s’incompleix sistemàticament.

Summary: L’estat fa anys que promet inversions que no arriben


‘Pensem en una presidència del govern més coral. Pensem en tres o quatre noms. Abandonem un model presidencialista. No ens interessen les cadires. No demanarem res per a nosaltres. No venim a donar suport a un govern autonomista. El debat reduït a una sola persona ens remet als pitjors moments del “processisme”. Aquest debat resta.’ Així s’ha explicat Anna Gabriel, diputada electa de la CUP, aquest matí en una entrevista a Catalunya Ràdio. No ha volgut parlar de noms, però ha reivindicat un paper determinant de les dones. Podeu escoltar l’entrevista sencera aquí: ‘Ens neguem a reduir el sentit del vot a l’elecció d’un president. La gent ha votat per tenir un país nou. No fem reduccionismes. No es pot dir que el procés perilli per una sola persona. Nosaltres no pensem enterrar ningú. No demanem la mort política d’Artur Mas. Estem disposats a parlar-ne. Rebem una pressió assetjadora.’ I ha afegit: ‘Ens sentim poc escoltats, poc respectats. No parlem només de la figura del president Mas.’ ‘Algú ha pensat per què Ciutadans té vint-i-cinc escons? Molta gent identifica corrupció i retallades amb Mas, que fa política des de l’any 1987. És identificat amb les retallades, l’austeritat i la corrupció.’ Gabriel ha dit que Mas podia entendre que ara era el moment de fer un pas al costat. Per ella, Junts pel Sí va ser una fórmula innovadora, però també responia a la voluntat d’evitar que Mas rebés les conseqüències de la seva política d’austeritat pressupostària. Voluntat d’entesa ‘No hi ha res tancat, les converses continuen i creiem que hi haurà acord, no entendríem que se sacrifiqués la voluntat de la gent. Tenim experiència en la negociació política en moltes situacions quotidianes. Tenim tota la voluntat d’entesa’, ha dit. I ha afegit que la CUP no volia pas posar condicions inacceptables per a les altres parts de la negociació per a fer una majoria parlamentària. ‘La negociació serà molt sensata. No hi posarem condicions insensates. No posarem condicions impossibles per a la investidura. Som conscients que tenim 10 diputats de 135.’ Ha dit que l’atenció als més necessitats i el procés constituent de base eren les condicions més importants per a acordar l’estabilitat parlamentària amb l’objectiu de culminar el procés d’independència. ‘Ni sortida de l’euro, ni sortida de la UE, ni impagament del deute –ha dit–. Això ho deixem per a la fase del procés constituent.’ I ha parlat de la necessitat que abans de les eleccions espanyoles el parlament aprovi ‘senyals’ de desconnexió de l’estat i ‘es blindi el punt de no-retorn’ cap a la independència.

Summary: Anna Gabriel: ‘Pensem en una presidència coral, amb tres o quatre noms’


Centenars de persones s’han manifestat a París en el marc de la campanya ‘Perquè visquin les nostres llengües’, que agrupa les principals associacions de defensa i promoció de les llengües minoritzades de l’estat francès. Exigeixen un canvi en la política lingüística de l’estat francès. També a Perpinyà s’ha fet una concentració. Els organitzadors han fet una crida a la mobilització general contra l’actual ministre d’educació francès, Jean-Michel Blanquer, per la reforma de secundària i el batxillerat, la qual ha arraconat les llengües minoritzades i ha fet minvar de manera significativa els matriculats. Però la crítica va més enllà, i assenyalen que malgrat la retòrica favorable, és un problema de l’estat, que independentment de qui hi hagi al capdavant, no té cap voluntat real d’establir polítiques lingüístiques efectives reals. La manifestació ha estat impulsada per dos càrrecs electes sobiranistes, el diputat bretó Paul Molac i l’eurodiputat cors François Alfonsi, els quals han tingut un paper important de denúncia de la situació lingüística en l’àmbit institucional. « Pour que vivent nos langues » à Paris actuellement @Paul_Molac @F_Alfonsi pic.twitter.com/DdFblEc9Ru — PourLaBretagne (@PourLaBretagne) November 30, 2019 Sem a Paris reivindicant la llengua.#quevisquinlesllengües pic.twitter.com/S6SHMTAhdZ — La Bressola (@LaBressola) November 30, 2019 @RetPS a répondu présent à l'appel du collectif #pourqueviventnoslangues. Merci à tous les militants d'avoir fait le déplacement. Nous étions un millier à manifester aux portes du ministère de l'éducation nationale pour dire stop à la politique linguicide de l'Etat français. pic.twitter.com/LOTwpGGoY2 — R&PS🎗 (@RetPS) November 30, 2019 Niverus a-walc'h e oamp e Pariz hiziv evit difenn hor yezhoù, gourc'hemennoù d'hor c'hamaladed aet betek kêr-benn Frañs ! #bzhgNombreux étaient nos militants aujourd'hui à Paris pour défendre nos langues, bravo à nos camarades qui se sont rendus dans la capitale française ! pic.twitter.com/k2eQZwxDcF — Union Dém. Bretonne (@UDB__) November 30, 2019

Summary: Manifestació a París per a reclamar un canvi en les polítiques lingüístiques


El Brexit és cada vegada més a prop. Aquest matí la presidenta de la Comissió Europea, Ursula von der Leyen, i el president del Consell Europeu, Charles Michel, han signat l’acord de retirada del Regne Unit de la Unió Europea, que ha d’entrar en vigor el pròxim 31 de gener. Ara al Brexit només li queda una última etapa dins de les institucions europees: la ratificació per part del Parlament Europeu, on hi ha les majories necessàries per fer-ho possible. .@eucopresident Charles Michel and I have just signed the Agreement on the Withdrawal of the UK from the EU, opening the way for its ratification by the European Parliament. pic.twitter.com/rEqnUnJA2E — Ursula von der Leyen (@vonderleyen) January 24, 2020

Summary: La Comissió i el Consell Europeu deixen en mans del parlament la ratificació final del Brexit


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha anul·lat els decrets de 2018 de la Generalitat per a restablir les delegacions del govern a l’exterior al Regne Unit i Irlanda, Alemanya, Estats Units, Itàlia, Suïssa i França, tancades per l’ex-president del govern espanyol Mariano Rajoy en aplicació de l’article 155. El tribunal ha pres la decisió pel recurs que el govern espanyol va presentar el setembre de 2018 amb l’argument que la Generalitat havia incomplert la Llei de l’Acció i del Servei Exterior de l’estat, que estableix que les comunitats autònomes han de comunicar la intenció d’obrir delegacions a l’exterior a l’executiu estatal abans d’obrir-les. Tanmateix, el setembre del 2019 la Generalitat va aprovar sis nous decrets per a regular les delegacions que esmenaven els motius pels quals van ser impugnats. Els decrets suspesos pel TSJC van ser substituïts per aquests nous decrets, de manera que la resolució judicial no aturarà la feina de les delegacions. A banda, avui mateix s’ha sabut que el govern espanyol ha acceptat finalment l’obertura de les delegacions de la Generalitat a l’Argentina, Mèxic i Tunísia. El conseller Alfred Bosch va anunciar dimarts que el consell executiu n’havia aprovat la reobertura després que el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, a petició de l’ex-ministre Josep Borrell, també n’hagués suspès de manera cautelar l’entrada en funcionament. Borrell va portar les delegacions als tribunals perquè considerava que feien propaganda independentista i danyaven la imatge exterior de l’estat espanyol.

Summary: Una resolució del TSJC contra sis delegacions del govern a l’estranger no impedirà que continuin obertes


La formació política Podem Catalunya ha fet una crida a la ciutadania perquè participi en la manifestació de dissabte de repulsa dels atemptats de dijous de la setmana passada a la Rambla de Barcelona i al Club Nàutic de Cambrils. En un comunicat que ha fet públic, el partit també indica que comparteix les crítiques de formacions com la CUP ‘per la presència del cap de l’Estat Felipe de Borbón’ i membres del govern en aquesta manifestació. A parer de Podem Catalunya, l’acte de dissabte serveix per posar ‘en el centre del debat polític’ la relació ‘directa’ del règim de l’Aràbia Saudí i Qatar amb el gihadisme internacional. Però alhora l’entitat considera que també ‘cal revisar’ la relació ‘històrica i opaca’ de la monarquia espanyola amb el règim saudita ‘i els contractes del govern en la venda d’armes’. ‘És el nostre deure democràtic construir una societat lliure, sense por, i això passa per reflexionar sobre les arrels d’aquest terrorisme’, indica Podem Catalunya. Pel que fa a la manifestació de dissabte, el partit considera imprescindible que els cossos d’emergències, el veïnat de les Rambles i el personal d’urgències mèdiques de Barcelona i Cambrils ‘encapçalin la manifestació junt amb la ciutadania’. Podem Catalunya també ha fet èmfasi en exemples que al seu parer identifiquen com la ciutadania mostra ‘els millors valors’ de la societat ‘en moments complicats i difícils’, com ara la desconvocatòria de vaga de la plantilla d’Eulen, les cues als bancs de sang o la ‘generositat’ del sector del taxi. De la mateixa manera el partit destaca la ‘infinitat’ de col·lectius musulmans que s’han organitzat per ‘mostrar el seu rebuig als atacs’.

Summary: Podem Catalunya crida a la manifestació de dissabte i comparteix les crítiques per la possible presència de Felipe VI


El govern ha anunciat un consell executiu extraordinari a les vuit del vespre arran de la decisió de la Junta Electoral espanyola d’inhabilitar el president Quim Torra. Després el president farà una declaració institucional. La JEC afirma que Torra està inhabilitat per a ser diputat al parlament A la mateixa hora l’ANC i Òmnium han convocat una concentració de suport a Torra a la plaça de Sant Jaume, sota el lema ‘Només el Parlament de Catalunya escull el nostre president!’. ⬛⬜ La JEC no té cap legitimitat per inhabilitar el president @QuimTorraiPla. Responguem! ❌ Ni jutges imparcials ni tribunals polititzats: només la ciutadania escull els seus representants. 📢 Avui, sortim al carrer!🕗 20 h📍 Plaça Sant Jaume, BCN#StandUpForCatalonia pic.twitter.com/q83UYymQch — Assemblea Nacional 🧭 (@assemblea) January 3, 2020 La inhabilitació del president @QuimTorraiPla és nova acció de repressió, inèdita en qualsevol democràcia, per part d’uns poders de l’Estat que tornen a manipular la llei com a arma política per reprimir la dissidència. — Òmnium Cultural (@omnium) January 3, 2020 @jcuixart demana coratge a la ciutadania per seguir defensant les institucions d’autogovern i seguir lluitant pel dret dels catalans i catalanes ha decidir el seu futur en llibertat — Òmnium Cultural (@omnium) January 3, 2020 També hi ha convocades concentracions en d’altres punts del país, com ara a Girona, Valls i Lleida. UNA VERGONYA IMMENSA. VINE A LES 8 A LA Pl. DEL VI DE GIRONA.@GironaVota @omniumgirones @LesVoltes @assemblea pic.twitter.com/kIKcKacq6v — ANC Girona 🎗 (@ancgirona) January 3, 2020 📢Avui sortim al carrer a Valls. Només el Parlament de Catalunya escull el nostre president!🕥 20 h📍 Plaça del Blat de Valls pic.twitter.com/0IxLZSUfWK — AssembleaValls (@AssembleaValls) January 3, 2020 La repressió de l'estat espanyol torna a actuar, destituint a @QuimTorraiPla i atacant directament la sobirania de Catalunya. 👉🏽Rebutgem la decisió de la JEC i ens sumem a la concentració d'avui: 📅 03/01📌 Plaça Paeria de #Lleida 🕗 20 h#FuckJEC — CDRs de Lleida (@CDRsLleida) January 3, 2020

Summary: Torra convoca el govern i l’ANC anuncia una manifestació a les 20.00 a la plaça de Sant Jaume


El Parlament Europeu ha aprovat un nou reglament sobre ports que és favorable a donar-los més autonomia. ‘L’estructura i el nivell de les tarifes portuàries, les haurà de definir de manera autònoma l’organisme gestor del port, d’acord amb el seu pla d’estratègia comercial i inversió’, diu el text, que ha estat aprovat per 451 vots a favor, 243 en contra i 18 abstencions. L’eurodiputat de CDC Ramon Tremosa ho ha celebrat: ‘El reglament aprovat obliga cada port a tenir autonomia per fixar les seves tarifes i vol reduir els subsidis entre ports d’un mateix país, cosa que posarà fi a l’hipercentralisme secular de Puertos del Estado.’ El PP, el PSOE i Ciutadans hi ha votat en contra. L’eurodiputat de Compromís, Jordi Sebastià, també està satisfet per l’aprovació de l’informe: ‘Entre més coses, prohibeix una gestió centralitzada com la que tenen Espanya i Itàlia’, ha dit. I ha fet aquest piulet: Votant al Parlament Europeu per l'autonomia real del port de València. pic.twitter.com/WKbAY5EHOL — Jordi Sebastià *! (@Sebastia_Jordi) March 8, 2016 L’eurodiputat del PP Luis de Grandes ha lamentat: ‘A Espanya la reforma seria perjudicial, perquè els ports són de domini públic i les taxes pel seu ús no poden ser fixades mitjançant una negociació entre operadors privats.’ I ha afegit: ‘Espanya es veuria obligada a canviar la seva constitució o la forma com és organitzat el sistema portuari, és a dir, privatitzant els ports.’. De Grandes ha criticat l’eurocambra: ‘Es vol posar en competències dels estats membres que formen part essencial de la seva organització i del seu sistema econòmic.’ Remon Tremosa, en canvi. ha recordat que era una reclamació històrica del Port de Barcelona i del Parlament de Catalunya. ‘És una condició bàsica –ha afegit– perquè el corredor mediterrani pugui desplegar tot el seu potencial de creixement.’ Si els eurodiputats de CDC, ERC, Compromís, Unió, Podem i el PNB han votat a favor de l’informe, ICV s’ha abstingut. Tremosa ha advertit que ara el govern espanyol podria intentar rebaixar la normativa, en la negociació final entre la Comissió Europea, el parlament i els estats membres.

Summary: Cop de l’eurocambra contra el centralisme espanyol sobre els ports


La xarxa social Twitter té un problema amb el model de negoci. D’ençà de la seva entrada a borsa el 2013, l’empresa no ha tingut beneficis en cap trimestre. La setmana passada, va publicar els resultats del darrer trimestre i havia perdut 116 milions d’euros. Uns resultats que no van agradar gens Wall Street. Per arreglar això, el conseller delegat, Jack Dorsery, s’ha proposat de trobar noves vies de finançament. Així és com ha sorgit el nou Twitter de pagament, un model publicitari que consisteix a pagar mensualment una quota mensual d’uns 100 dòlars perquè la xarxa social promocioni tots els piulets d’un compte en concret. Twitter ha informat d’aquest nou model a usuaris i empreses que, amb anterioritat, han contractat serveis publicitaris a la xarxa social. Fins ara, la publicitat a Twitter consistia a promocionar un piulet en particular i no pas totes les publicacions d’un compte. El director de xarxes del mitjà especialitza en tecnologia The Next Web, Matt Navarra, va fer públic fa uns dies la nota que li havia enviat Twitter sobre el nou model publicitari. ‘El programa amplifica automàticament els teus piulets i perfil per 99 dòlars al mes. Tanmateix, els primers trenta dies de promoció són gratuïts’, informa l’empresa. Twitter is testing a $99 per mth ad subscription that auto-amplifies all your tweets and your profile pic.twitter.com/rIgJ3vW1hF — Matt Navarra ⭐ (@MattNavarra) July 28, 2017 Si l’usuari decideix subscriure’s al servei, rep tota la informació sobre la promoció dels seus piulets. És a dir, a quanta gent ha arribat la publicació i els usuaris nous que hi han interactuat. Aquesta nova eina publicitària encara és en fase de proves, però Twitter assegura que va destinada a empreses petites i mitjanes, perquè millorin la seva visibilitat. De totes maneres, no se sap quin efecte tindrà sobre la resta d’usuaris, ara que hi ha més publicitat que mai a Twitter.

Summary: Twitter pot ser de pagament?


Aquest deu ser un dels mapes més coneguts del Regne d’Espanya. N’és autor Francisco Jorge Torres Villegas i duu la llegenda ‘Mapa político de España en que se presenta la división con la clasificación política de todas las provincias de la Monarquía según el régimen especial dominante en ellas’. Va ser imprès el 1852 a Madrid, a la impremta de D. José María Alonso i es conserva a la Biblioteca Nacional d’aquella ciutat. El mapa s’ha fet molt famós per la distinció que fa entre diverses ‘Espanyes’. En concret, quatre. Primer el que anomena ‘Espanya uniforme o constitucional’, que són 34 províncies de la corona de Castella i Lleó definides ‘iguals en totes les branques, econòmiques, judicials, militars i civils’. Després hi ha l’anomenada ‘Espanya assimilada’, que comprèn les onze províncies de l’antiga corona catalano-aragonesa, que l’autor diu que són ‘encara diferents en la manera de contribuir i amb alguns punts de dret privat’. Aquest ‘encara’ és ben significatiu… En tercer lloc, ‘l’Espanya foral’, que, sense cap més argument, fa referència a les quatre províncies basques. I en quart lloc, ‘l’Espanya colonial’, dins la qual hi ha les illes de les Antilles, les Filipines i els territoris espanyols del nord d’Àfrica, incloent-hi les illes Canàries. El mapa de Francisco Jorge Torres Villegas és una rara interpretació d’una realitat política i social, que s’avança de segles a la cartografia moderna, aquella que supera el dibuix dels límits físics i polítics per donar claus de comprensió de la realitat. Avui estem acostumats a aquesta mena de mapes, que aleshores eren una clara excepció. Les quatre Espanyes del 2017 Els resultats de l’elecció a la secretaria general del PSOE reforcen una imatge, un mapa de l’actual estat espanyol, que també es pot interpretar en la clau de quatre projectes diferents. Ens ajuda, així, a definir una altre mapa de ‘les quatre Espanyes’. El PSOE és el partit que ha construït l’estat espanyol modern. Molt més plural i representatiu que no el PP. Malgrat l’evident feblesa organitzativa, els resultats són interessants perquè casen amb les dades econòmiques i socials que ja fa temps que van dibuixant ‘les quatre Espanyes’ del 2017. En referència al mapa del 1852, aquella ‘Espanya uniforme’ s’ha tornat molt més complexa. Per una banda, ha absorbit l’Aragó (és ben significatiu que a la província d’Osca haja guanyat Susana Díaz), però per una altra es va esquerdant pel nord. A Galícia, per raons bàsicament polítiques i d’abandó, i en els territoris de contacte amb el País Basc, on és molt visible la dinàmica d’allunyament de ‘l’Espanya uniforme’ per part de la Rioja i Cantàbria. Allò que Torres Villegas anomenava ‘l’Espanya assimilada’, també es ressent de sacsejades importants. D’una banda, el Principat n’és pràcticament fora. Políticament i mental. Això que passa i es viu al Principat ja no es pot assimilar al que passa i es viu a la resta de l’estat espanyol. L’Aragó s’ha perdut, però hi ha en joc el País Valencià i les Illes. Fa dos anys, dir que hi hauria en joc el País Valencià hauria semblat un risc, perquè la dominació de l’Espanya unitària semblava impossible de canviar. Era l’època de l’anomenat eix Madrid-València-Palma, l’eix, en definitiva, de la corrupció. Tanmateix, avui les coses ja no són tan clares. Perquè l’Espanya unitària no té mai aturador a l’hora d’extraure recursos de les altres ‘Espanyes’ i això acaba fent-li mal. Quan els empresaris valencians resten perplexos per l’evidència que no es vol fer el corredor mediterrani, l’única explicació possible és que es pretén reforçar l’Espanya unitària contra el model que representen ells. Quan el govern valencià o el balear s’indignen amb el pressupost de l’estat o amb la distribució de les inversions, la causa és el reforçament dels territoris que componen l’Espanya unitària. Quan de manera sistemàtica els mapes de les balances fiscals dibuixen separades i antagonistes allò que en podem dir ‘l’Espanya irritada’ i l’Espanya unitària, ací hi ha les bases d’una batalla que renaix i que torna a posar el País Valencià i les Illes en la balança. Detalls interns interessants: la demarcació de València estira molt fort la resta. Així com en les eleccions a la circumscripció de València és on Compromís obté els resultats més bons, també ací és on Pedro Sánchez ha obtingut uns resultats molt bons, que es poden comparar amb els de les Illes i que s’acosten als del Principat. I això malgrat que Ximo Puig anava a favor de Susana Díaz. Pel que fa al tercer element dibuixat en el mapa del 1852, ‘l’Espanya foral’, avui té uns límits que ultrapassen les dues autonomies basques. Amb una constatació interna, que és que Biscaia i Guipúscoa, com Catalunya, ja són territoris on les coses que passen no es poden assimilar a les que passen i es viuen a la resta de l’estat (en aquestes eleccions, per exemple, més que la victòria de Patxi López hi ha el fet que Susana Díaz haja acabat tercera i amb un nombre molt baix de vots). Al voltant de Biscaia i Guipúscoa s’expandeix un hinterland que supera, segons molts indicadors sobretot econòmics, el territori tradicionalment basc. Si bé s’hi incorporen les altres dues províncies basques, Navarra i Àlaba, també s’hi pot comptar avui amb la incorporació de la Rioja i Cantàbria. El fet que el president de la gestora del PSOE controle Astúries no ens permet de saber, en aquest cas, si en realitat –com assenyalen alguns indicadors econòmics– aquesta ‘Espanya irritada’ del nord podria estendre’s per tota la franja cantàbrica fins a arribar a Galícia. La sorpresa final és l’emergència de Madrid com una illa, com la quarta Espanya. És evident que la situació de Madrid no es pot comparar amb la de ‘l’Espanya irritada’ per moltes raons, sobretot pels beneficis econòmics de la capitalitat que compensen de sobres el dèficit fiscal. Però també és cert que emergeix un Madrid socialment i cultural més obert que no pas la realitat que l’envolta. D’alguna manera, en aquestes eleccions internes del PSOE es pot dir que s’han enfrontat Pedro Sánchez, representant de l’illa de Madrid però amb el clar suport de ‘l’Espanya desconnectada’ i de ‘l’Espanya irritada’, a Susana Díaz, representant gairebé de caricatura de l’Espanya unitària.

Summary: Mapes: la teoria de les quatre ‘Espanyes’ que confirma de nou el resultat del PSOE


El resultat de les eleccions espanyoles ha estat una victòria clara de les esquerres espanyoles per sobre de les dretes. El PSOE i Unides Podem (amb En Comú Podem) aconsegueixen 165 escons, mentre PP, Cs, Vox i Navarra Suma (coalició de PP, Cs i UPN), només obtenen 149. En nombre de vots, però, el resultat no està tant clar. Les esquerres espanyoles sumen 1.1213.684 vots, mentre la dreta en total en suma 1.1276.920, això fa que cada escó li hagin costat molt més a les dretes. Un dels casos més destacats és Vox, que ha obtingut 690.000 vots en les demarcacions on no ha entrat, principalment en les demarcacions on es reparteixen menys escons. En les 28 demarcacions de cinc escons en joc o menys, el partit d’extrema dreta només ha entrat a Ciudad Real i Valladolid, per tant, la resta de vots s’han perdut. Com ja es remarcava en les anàlisis, aquest ha estat un factor clau. Si la dreta s’hagués presentat unida com habitualment, encara que fos PP amb Vox, hauria guanyat setze diputats, mentre el PSOE i Unides Podem n’haurien perdut deu. Per tant, simplement amb unes altres candidatures, la situació s’hagués capgirat. Catalunya i el País Basc, baluard contra la dreta espanyolista El resultat, encara s’amplia més a favor de la dreta si no tenim en compte el comportament inusual dels dos territoris amb un suport sobiranista més elevat. La suma de les tres dretes no arriba en total al milió de vots (988.329), mentre PSOE-PSC i Unides Podem-En Comú Podem sumen 2.049.086 de vots. Una diferència molt important. Però, la diferència va més enllà, amb la victòria d’ERC amb més d’un milió de vots (1.015.355) i JxCat (497.648) que també s’ha oposat frontalment a les tres dretes espanyolistes. Per la seva part, al País Basc, gairebé la meitat dels vots han anat a EH Bildu (212.200) i PNB (294.627). Per tant, en total la dreta no arriba al milió de vots, mentre la resta de formacions arriba a 4.068.916, fet que significa la totalitat dels 18 vots de Bascònia i que a Catalunya, la dreta espanyolista aconsegueixi set escons i la resta de forces quaranta-un. 59 a 7. Un punt que explica també la derrota de PP, Cs i Vox al congrés espanyol. Els resultats de les eleccions espanyoles del 28-A: vots, escons i municipi

Summary: Les circumscripcions petites, Catalunya i el País Basc, claus de la derrota de la dreta espanyolista


La diputada de la CUP Maria Sirvent, ferida en una mà per una pilota d’escuma disparada pels Mossos d’Esquadra dijous a Terrassa, ha assegurat que no es va tractar d’un accident, sinó que l’agent va ‘apuntar’. En una entrevista a ‘El Suplement’ de Catalunya Ràdio, la diputada ha explicat que dijous ella estava en un carrer ‘on no hi havia massa més gent’ atenent dues persones, ‘una amb una crisi d’ansietat i l’altra amb el cap sagnant’, i ha subratllat que aquestes ‘pistoles són de molta precisió i fins i tot tenen un visor’. Sirvent ha demanat la dimissió del conseller de l’Interior, Miquel Buch, per la ‘desproporció policial’ d’aquest dijous. Sirvent ha explicat que ja té ‘bé’ la mà, que ja li han donat l’informe mèdic de les ferides que va patir i que està ‘preparant la corresponent denuncia’. Per tot plegat, ha denunciat la gestió política del departament d’Interior que, segons ella, ‘defensa les elits financeres’. ‘Tenim un model de seguretat que no dista en res del de fa 40 anys, que defensa les elits financeres’, ha criticat. La cupaire ha explicat que dimecres va trucar a Miquel Buch ‘per dir-li que les manifestacions feixistes eren un perill per a les persones’ i demanar-li que no els donés el permís per manifestar-se.

Summary: Sirvent denuncia que els Mossos van llençar-li la pilota d’escuma amb intencionalitat


L’ex-batlle de Barcelona Xavier Trias té el coronavirus 2019. Segons que ha avançat Betevé, es troba ingressat a l’Hospital Clínic de Barcelona des d’ahir a la tarda. La setmana passada va donar positiu i l’evolució dels símptomes, febre i tos persistent, han prescrit el seu ingrés a l’hospital, segons que informen fonts properes al polític. Trias, de 73 anys, assegura que està ‘en les millors mans’, i ‘agraeix les mostres de suport que ell i la seva família estan rebent’. Trias és una de les moltes cares conegudes de la política que han donat positiu. El president i vice-president de la Generalitat, Quim Torra i Pere Aragonès, van contraure la malaltia fa dues setmanes. Més tard també va ser infectat el conseller Chakir el Homrani i ahir també va anunciar el seu positiu la diputada al congrés espanyol, Montse Bassa.

Summary: L’ex-batlle de Barcelona Xavier Trias ingressat pel coronavirus


El Sindicat d’Habitatge del Raval de Barcelona ha unit els grups parlamentaris de JxCat, ERC, els comuns i la CUP per reclamar a Blackstone que aturi el desnonament obert de deu famílies en estat vulnerable de l’edifici del número 99 del carrer Hospital del Raval de Barcelona i doni ‘temps’ per negociar. Una roda de premsa conjunta al Parlament de Catalunya ha servit per ‘escenificar’ el posicionament ‘a favor de les veïnes, contra el desnonament i contra les pràctiques del fons voltor Blackstone’, ha explicat Joana Sales, portaveu del sindicat. Susanna Segovia dels comuns ha demanat ajudar unes famílies que ‘es mereixen un lloguer social en aquest edifici’, Eva Baró d’ERC ha emplaçat les administracions a ‘assumir responsabilitats’, Toni Morral de JxCat ha reclamat arribar a una solució negociada abans del ‘moment traumàtic’ i Maria Sirvent de la CUP ha criticat que ‘els fons voltor estan actuant de forma absolutament impune’. Sales, la portaveu del sindicat, ha dit que les deu famílies en situació de vulnerabilitat que estan vivint aquest desallotjament obert pateixen ‘tortura psicològica’ perquè ‘cada dia es poden despertar a casa seva amb els antiavalots’. Ha exposat que juntament amb els veïns del Raval i els altres sindicats d’habitatge defensaran el bloc afectat ‘com el primer d’octubre vam defensar les escoles’. Tots els grups que han intervingut ha demanat el temps necessari a Blackston perquè es pugui negociar una solució que no sigui el desallotjament. El representant de JxCat ha dit que el seu partit està ‘al costat dels veïns’ i per això ha reclamat a l’ajuntament que acceleri les converses amb Blackstone com ha dit que ja s’estava fent per arribar a ‘un acord a través del tempteig i retracte’ i a la mesa d’emergència que resolgui la situació de les famílies. Toni Morral també ha dit que en les negociacions també hi participava el Departament d’Habitatge de la Generalitat. Eva Baró d’ERC també ha dit que comparteix la preocupació i la inquietud de les famílies i ha emplaçat l’administració a ‘assumir les responsabilitats que li pertoquen’ i a Blackstone a donar temps a la negociació perquè el seu partit lluita ‘per una Barcelona dels ciutadans i no dels fons voltor’. En el mateix sentit s’ha expressat Susanna Segovia de Cat-ECP, que ha recordat que Ciutat Vella és un dels barris que més pateix ‘la gentrificació i la bombolla del lloguer’ i ha dit que els responsables són ‘els grans tenidors i els fons voltor, i Blackston és un dels que més responsabilitats tenen’. ‘Aquestes famílies es volen quedar al seu habitatge, porten anys fent vida al Raval, essent part de la societat civil que fa fora narcopisos, narcotraficants, que lluita per un barri més digne’, ha destacat. Per part de la CUP, Maria Sirvent ha felicitat la feina del sindicat i ha criticat que els fons voltor estiguin actuant ‘de forma absolutament impune’ i ‘vulnerant els drets humans de la ciutadania de forma sistemàtica’. ‘Són els moviment socials, les persones organitzades, qui garanteixen els drets que haurien de garantir les administracions públiques’, ha reblat.

Summary: JxCat, ERC, els comuns i la CUP s’uneixen per reclamar a Blackstone que aturi el desallotjament del carrer Hospital de Barcelona


Som Alternativa ha decidit d’entrar com a membre al Consell per la República perquè consideren ‘imprescindible’ que tots els catalans no independentistes però compromesos amb l’autodeterminació hi siguin representants. En un comunicat, la formació liderada per Albano Dante Fachín s’ha conjurat per ‘construir espais d’unitat a tots els nivells’ i han assegurat que és ‘imprescindible’ la unitat d’acció. D’altra banda, el partit que va formar part de la coalició Front Republicà el 28-A també ha demanat tornar a donar el protagonisme a la societat civil autoorganitzada ‘en detriment del protagonisme exclusiu dels partits a govern’. Aquestes decisions arriben després d’una reunió plenària a Mataró per fixar el seu full de ruta. Som Alternativa ha apostat així per la unitat, que veu representada en el Consell per la República, entre més espais. ‘Creiem que la unitat és més forta quan és capaç d’incloure la màxima pluralitat possible i la quantitat més gran de mirades’, consideren. En aquest sentit, també han alertat del relat de l’estat espanyol de divisió entre independentistes i no independentistes i han avisat que així ‘només es beneficia un estat que basa la seva imposició en què no hi ha una majoria capaç de fer-li front coordinadament’. De fet, també han criticat que ERC insisteixi que ‘no són el 50%’ i que ‘no són prou’ perquè contribueix a aquesta visió. D’altra banda, la formació liderada per Dante Fachín també insisteix que cal generar ‘escenaris de ruptura democràtica i desobediència’ i asseguren que la desobediència civil és un ‘instrument legítim per exigir i forçar l’acceptació del dret d’autodeterminació’. ‘Ens sembla una contribució a la llibertat i la democràcia’, conclouen. En relació a l’acció de govern, Som Alternativa critica que se centrin en ‘gestionar engrunes’ de l’autonomisme i retreuen que l’acció de govern dels últims vint mesos no hagi servit per ‘aprofundir en la consciència sobre els límits autonòmics’. De fet, asseguren que en haver-ho fet ‘sí que s’hauria eixamplat la base’. En aquest sentit, l’organització ha planificat un congrés nacional per principis d’octubre per debatre-hi tant l’estratègia a seguir els següents mesos davant la resposta a les sentències, unes possibles eleccions i la política d’aliances a seguir, així com la conformació dels seus òrgans interns i l’organització territorials. Hi participaran tots els seus afiliats.

Summary: Som Alternativa demana d’entrar al Consell per la República


Agents dels Mossos d’Esquadra han identificat sis manifestants durant la marxa feminista que ha recorregut el centre de Barcelona aquest migdia. Segons els Mossos, dos homes i quatre dones han fet pintades al carrer de Fontanella i, una volta han arribat a la plaça d’Urquinaona amb la resta de la manifestació, han estat retinguts per identificar-los. Carregues i identificacions a pa. Urquinaona #Barcelona, a les 13.40pm, després d’un piquet al Consorci d’Educació #VagaFeminista8M pic.twitter.com/KKhAi1Mfll — Agència 8M (@Agencia8M) 8 de març de 2018 En aquell moment hi ha hagut moments de tensió entre els manifestants i els agents. Els identificats, segons els Mossos, han provat d’escapar-se i les policies han fet ús de la força per retenir-los. Per la xarxa corren imatges on es poden veure alguns manifestants de bocaterrosa retinguts per agents antiavalots. Els Mossos asseguren que no hi ha hagut més incidents i que no hi ha detinguts. Segons col·lectius com Arran i el sindicat CNT, els agents han actuat amb molta agressivitat i han carregat contra els manifestants. Atentes !!! segons la CGT els mossos estan detenint dones a la Plaça Urquinaona pic.twitter.com/PD76DFifjj — CUP Sant Andreu (@CUPstap) March 8, 2018

Summary: Tensió a la plaça d’Urquinaona de Barcelona, amb sis manifestants identificats pels Mossos


La imatge dels menors no acompanyats dormint en comissaries va ser una imatge recorrent l’estiu passat. Van ser els mesos en què van arribar més joves emigrants no acompanyats, cosa que va fer col·lapsar el sistema de protecció de Catalunya. Es calcula que en tot el 2018 en van arribar 3.659, el doble que el 2017, i van crear una situació d’emergència important. Aquestes xifres són molt superiors a les del País Valencià i les Illes. Després d’uns quants mesos molt durs i complicats per a fer-hi front, ahir el Departament de Treball, Afers Socials i Famílies va presentar un pla concret per a aquests joves, la Primera Estratègia Catalana per a l’Acollida i la Inclusió dels infants i joves emigrants sols. ‘Tocava parar i reflexionar per tal de poder pensar un full de ruta per a millorar aquesta arribada i acolliment’ ha assegurat Georgina Oliva, secretària d’Infància, Adolescència i Joves. Calia repensar el sistema. De fet, tot sembla indicar que les xifres no disminuiran pas i que enguany es tornaran a duplicar. La previsió és que els mesos vinents arribaran a Catalunya 5.526 menors no acompanyats. Precisament acollir aquests joves serà un dels desafiaments més importants per a Catalunya els anys vinents. Però la Generalitat té clar que no és pas primordial d’acollir-los, sinó de donar-los les eines necessàries per a convertir-los en ciutadans de ple dret. L’emancipació dels joves Precisament, el conseller de Treball, Afers Socials i Famílies, Chakir el Homrani, ha explicat que l’estratègia, presentada ahir, vol crear les eines i les condicions per a apoderar els infants i joves emigrats sols perquè puguin decidir en llibertat el seu projecte vital. Per això aquest pla no tracta només l’acollida, sinó que posa molt èmfasi en l’emancipació. ‘Ara que hem atès la urgència, hem d’enfocar el 2019 per centrar-nos en l’emancipació dels joves que emigren sols’, ha sentenciat el conseller. La gran majoria de joves que arriben a Catalunya vénen per quedar-se (92%). Per tant, no es tracta només d’acollir-los quan són menors, sinó de donar-los opcions amb vista al seu futur. El Departament assegura que cal treballar perquè, quan compleixin 18 anys i surtin del circuit de tutela, tinguin els recursos necessaris i no estiguin desemparats. Per això, més enllà de les places i els centres que caldrà obrir, dels quals no s’han concretat xifres, l’estratègia demana de pisos tutelats. Un pas moltes vegades necessari per a construir una emancipació progressiva per a aquests joves. Poden accedir-hi els nois entre 16 i 21 anys. Això sí, sempre que compleixin els requisits que els marca l’administració. Un perfil clar Amb data del primer de gener de 2019, la Direcció General d’Atenció a la Infància i a l’Adolescència (DGAIA) tenia 9.736 infants i adolescents tutelats. Un 35,1% són migrants que han arribat sols al país. La gran majoria dels quals, nois entre 15 i 17 anys procedents del Marroc (80%). Tot i això, la DGAIA destaca un augment significatiu els últims anys de menors provinents de l’Àfrica subsahariana. Ahir la DGAIA també va presentar un informe que demostra que la gran majoria se n’han anat de casa seva per una falta d’expectatives de futur, perquè viuen en la pobresa o perquè no veuen possible de trobar feina. Solen anar-se’n amb l’expectativa de trobar un lloc de treball al nou país, formar-se, obtenir papers i regularitzar la seva situació. Entra en joc la perspectiva de gènere Però entre els joves que arriben també hi ha noies. Són una gran minoria, només el 2% dels migrats acollits per la DGAIA. Actualment n’hi ha vuitanta-una. Però les condicions per a arribar fins aquí solen ser molt més dures: ‘Es troben amb violència sexual, prostitució forçada o maltractament que no són les mateixes dels nois’, ha dit Georgina Oliva, secretària d’Infància, Adolescència i Joves. És per això que, dins el pla, el Departament ha anunciat que el 15 de febrer obrirà un centre d’acollida només per a aquestes noies. Es focalitzarà a detectar problemes de prostitució i tràfic d’éssers humans, dues realitats molt presents en aquestes noies. En un primer moment n’acollirà vint. Un centre d’atenció immeditada per a evitar menors a les comissaries Però aquest no és l’únic centre que obriran els mesos vinents. També han anunciat un nou espai per a fer la primera acollida fora de les comissaries. ‘Amb aquest centre no s’haurien de repetir les imatges de les comissaries d’aquest estiu’ ha sentenciat la secretària d’Infància, Adolescència i Joves. Gestionat amb la col·laboració del Departament d’Interior, no serà residencial: els nois només hi hauran d’estar unes quantes hores durant els processos d’identificació. Es vol agilitzar i ordenar els circuits de rebuda i atenció. A més, amb la creació d’aquest servei es garanteix que el primer contacte sigui amb educadors socials i no pas amb policies. És previst que s’obrirà a Barcelona o bé a l’Àrea Metropolitana. Chakir el Homrani troba vergonyós com se n’ha desentès l’estat espanyol El conseller Chakir ha aprofitat l’avinentesa per a reclamar que els processos administratius de regularització siguin més àgils i que l’estat espanyol s’hi impliqui més. Precisament ha trobat vergonyós que se n’hagi desentès i ha criticat que la delegació del govern espanyol a Catalunya hagi declinat de participar en les taules de treball organitzades pel Departament per a crear el pla estratègic. Primer pla del conseller Chakir El Hormani a la presentació de la nova estratègia d’acollida de MENA el 25 de gener de 2019. De fet, els processos administratius de regularització són una de les qüestions pendents d’afrontar. ‘Acollir, tutelar i no deixar treballar és un error.’ Les entitats del tercer sector afirmen que aquests menors han de poder treballar per aconseguir l’autonomia total. El problema és que ara mateix surten només amb el permís de residència. Dins aquest pla, la DGAIA ha anunciat que d’ara endavant els menors que arribin a Catalunya rebran un document que els explicarà quins drets i deures tenen. Tot en el seu idioma, perquè ho puguin entendre bé. A més, els informaran que tenen el dret de demanar un acompanyament jurídic per part del seu advocat d’ofici. Pendents de la partida pressupostària Durant la presentació no s’ha concretat la partida pressupostària de què disposaran per a tirar endavant els projectes. El conseller d’Afers Socials ha explicat que, malgrat que el pressupost es negociï encara, el Departament que dirigeix serà la segona conselleria amb un augment més gran, al voltant del 9% respecte dels darrers comptes públics. El portaveu del tercer sector, Ferran Rodríguez, s’ha mostrat satisfet amb les propostes i accions que recull la nova estratègia, però ha lamentat de no tenir concrecions pressupostàries per a tirar-les endavant. Rodríguez ha assegurat que les entitats continuaran vigilant per intentar aconseguir aquestes concrecions.

Summary: Els menors estrangers no acompanyats (MENA), el gran desafiament de futur


La coportaveu de Compromís, Mónica Oltra, ha negat presumptes irregularitats en el finançament de la coalició en una compareixença al Senat espanyol. També ha acusat la cambra de ‘manca de sensibilitat amb la diversitat cultural’ per haver-la citat a comparèixer a la comissió d’investigació sobre el finançament dels partits, coincidint amb els dies d’inici de les Falles de València i recordant que ella enguany és fallera major de la seva comissió. Oltra ha fet aquests retrets al començament de la seva compareixença, en la qual s’investiga si la coalició va deixar de justificar davant el Tribunal de Comptes 3 milions d’euros en subvencions públiques, remarcant que el Senat no hagués citat ningú ‘un 2 de maig o el dia de Sant Isidre’. Sobre les presumptes irregularitats en el finançament de Compromís, Oltra ha assenyalat que el PP mai tindrà advertències del Tribunal de Comptes perquè ‘posen sota la catifa la comptabilitat en B’. Oltra també ha lamentat que el Senat hagi enviat la citació de compareixença a la vice-presidència de la Generalitat, quan ella compareix en qualitat de coportaveu de Compromís. En aquest sentit, ha acusat el PP de no saber separar la institució del partit i ha afegit que ‘es comença així i s’acaba ficant la mà a la caixa’. Al llarg de la seva intervenció, Oltra s’ha centrat a desmuntar les acusacions del PP i ha assegurat que algunes corresponen al 2007, a l’època en què la coalició Compromís encara no estava constituïda formalment (ho va fer el 2015). Al respecte, que ha dit que aquestes ‘advertències’ refereixen a l’administració de l’anterior grup parlamentari i que, en dividir-se, la gestió econòmica va passar al grup de diputats del que ella ja en formava part. En l’inici de la compareixença, el senador de Compromís, Carles Mulet (portaveu del grup mixt en aquesta comissió), ha criticat que la comissió sigui ‘una revenja’ per part del PP i ha dit que no té ‘cap tipus d’utilitat’ en estar impulsada ‘pel partit més corrupte d’Occident’.

Summary: Oltra nega que Compromís s’hagi finançat il·legalment davant les acusacions del PP


Andreu Martínez, director general dels Mossos d’Esquadra, ha dimitit avui, un dia abans de l’aniversari del Primer d’Octubre i després d’un any i tres mesos al càrrec. Segons fonts dels Mossos, ha al·legat ‘motius personals’. El substituirà Pere Ferrer, cap del gabinet del conseller d’Interior, Miquel Buch, i dels tres últims consellers d’Interior. Serà nomenat demà. Martínez era al càrrec des de feia quinze mesos. Va prendre’n possessió substituint Pere Soler, investigat per presumpta sedició en la causa relacionada amb el procés sobiranista a l’Audiència espanyola. Agraït per la bona tasca que ha fet @AndreuJoanM al capdavant dels @mossos amb una balanç important, des de les noves places, fins a l'entrada del CITCO. Molta sort al Pere Ferrer, que és de l'equip i té l'experiència, el criteri i les ganes per liderar aquesta nova etapa. pic.twitter.com/FIYGQaZU1P — Miquel Buch (@MiquelBuch) September 30, 2019 Fa una setmana, el conseller Buch va acomiadar la cap de comunicació, Joana Vallés. Buch va rebre moltes crítiques quan els Mossos van exhibir gas pebre com un dels nous instruments, just quan falten pocs dies perquè es conegui la sentència del judici i pugui haver-hi mobilitzacions. Buch va reconèixer que hi havia hagut un ‘error comunicatiu’ perquè l’objectiu era explicar les ‘eines’ del cos dels Mossos d’Esquadra per a poder ‘separar manifestants de signe contrari’ i, sobretot, per a ‘aïllar’ grups violents.

Summary: Dimiteix el director general dels Mossos, Andreu Martínez


El conseller d’Afers estrangers i president de la comissió Bilateral Estat-Generalitat, Ernest Maragall, ha comparegut al parlament per explicar com va ser la reunió que entre els governs català i espanyol l’1 d’agost. En el balanç de la trobada, el conseller ha reconegut que el govern no va poder assolir els ‘avenços i resultat’ que buscava. ‘Ens vam quedar curts respecte del nostre objectiu’, ha admès davant els diputats de la Comissió d’Afers Institucionals (CAI). I és que, per a Maragall, la Generalitat ‘no va poder avançar, ni de bon tros, en el que volia’. ‘Va arribar amb molta documentació i molta matèria per contrastar, fruit de l’acumulació lògica de tot el temps sense comissió i de totes les qüestions pendents. Però la lectura és que no vam poder avançar amb el grau i intensitat amb què arribàvem a la reunió’, ha sentenciat. Maragall ha dedicat la major part de la seva exposició a comentar què esperaven i què van aconseguir de la reunió de la Bilateral, però no s’ha estalviat la crítica perquè aquest organisme no s’hagi reunit en set anys. ‘El que intentem és passar del maltractament al respecte’, ha dit. I és que pel conseller, ‘el respecte no és un concepte retòric, buit o d’oportunitat’, i per això ha manifestat la intenció del govern de ‘poder mantenir aquesta relació bilateral, d’igual a igual on està reconegut, i que sigui escenari habitual de negociació política’. Una situació que ha trobat a faltar amb el PP i el ‘septenni negre’ sense reunió de la Bilateral. En aquest sentit, Maragall ha explicat que volien recuperar ‘la normalitat’ en tres àmbits on el govern considera que s’ha perdut. ‘Partim de les tres anormalitats en drets i llibertats, en vies de participació democràtica sobre la decisió del futur polític dels catalans, i en la gestió i exercici del govern de les seves funcions i competències’, ha detallat. ‘De les tres normalitats que voldríem haver resolt o avançat, podríem dir que de moment la resposta és no, aquell dia i els següents, en matèria de drets i llibertats; que també és no en drets polítics; i que és un sí però ja veurem en la recuperació del respecte institucional mínim en l’autogovern de Catalunya’. Malgrat això, però, Maragall és optimista: ‘Estem disposats a continuar. Trobo legítim el dubte de si val la pena mantenir això. És la nostra obligació. Hi ha afectats drets, interessos i situacions, i no entrar-hi seria tant com renunciar a la seva defensa. Ho hem de fer sense que això impliqui cap acceptació de normalitat on no existeix ni renúncia a la conquesta de les normalitats’. En aquest sentit, ha dit que ‘sense resoldre la situació dels presos i exiliats no podria haver normalitat en drets i llibertats ni en cap de les altres situacions’, i ha explicat que aquest mateix concepte el va expressar a la Bilateral amb el govern espanyol. El conseller també ha volgut aprofitar per denunciar el tracte del govern espanyol en aquestes matèries, que considera que és especialment greu en el cas dels drets i llibertats i en la ‘manca de respecte institucional’ cap a la Generalitat. Així, ha comentat que a la reunió va posar sobre la taula ‘l’abús de la via penal que s’ha fet per afrontar el conflicte polític, la situació de repressió, i el condicionament que això ha representat el 155 i amb decisions judicials que han afectat govern i parlament’. ‘La més potent relació bilateral en tots aquests anys ha estat el 155. Expressa, potentíssima i completa’, ha arribat a dir. D’altra banda, ha reconegut que la qüestió dels contenciosos d’inconstitucionalitat oberts al TC és ‘un dels camps on, com és conegut, al que li dóna més urgència i exigència de resposta immediata’. ‘L’actitud de l’estat és que no pot dir res encara i que ja hi aniran entrant’, ha comentat també. Per últim, Maragall ha confirmat que una de les reunions de comissió mixta, la d’Afers Econòmics, ja està encarrilada i se celebrarà ‘abans de finals d’octubre’. ‘Aquí hi ha un interès, sembla que coincident, entre el departament d’Economia i el ministeri d’Hisenda per tractar qüestions pendents com el finançament dels Mossos, d’organismes judicials, i de temes de finançament des del punt de vista del FLA’, ha afegit.

Summary: El govern aposta per continuar les reunions bilaterals amb l’executiu espanyol tot i ‘quedar-se curt’ en els resultats


Un noi jove s’està palplantat al mig de les Rambles de Barcelona. Amb les mans a les butxaques va repetint, fluixet i com si ho digués a l’aire: ‘Coffeshop? Marihuana? Heroïna?’ És vora mitjanit d’un dimarts d’estiu i les Rambles són plenes de gent, molts turistes que encara no saben què faran aquesta nit. Alguns d’ells faran cas al noi que els ofereix drogues i aniran a parar als coffeshops, com s’anomenen en l’argot de carrer. Són locals que simulen els clubs cannàbics però que en comptes de ser una associació de fumadors amb les llicències necessàries s’hi ven i s’hi consumeix tota mena de drogues sense cap control. Per guanyar la clientela, fan servir captadors, que es col·loquen als carrers més turístics de Ciutat Vella i repeteixen el nom de les drogues que els clients hi poden trobar per un preu ben accessible: una dosi d’heroïna costa entre cinc i deu euros. D’ençà del començament del mandat, el govern de l’Ajuntament de Barcelona ha localitzat seixanta-una associacions cannàbiques il·legals, de les quals ha tancat quaranta-vuit. Quant a les que encara resten obertes, el consistori espera que arribi l’ordre judicial per a clausurar-les o per a accedir-hi a fer-hi la inspecció corresponent. Els veïns denuncien que la presència d’aquests locals, situats principalment a Ciutat Vella, degraden la qualitat de vida al barri. ‘Barcelona s’ha venut com un destí turístic barat, lligat a la precarietat laboral del sector i on tot és possible: anar despullat per carrer, beure a tot arreu i, fins i tot, prendre drogues dures. És un turisme molt poc respectuós amb l’entorn, i els veïns n’estem farts’, denuncia una de les veïnes del Gòtic, vinculada a les entitats del barri. ‘Jo estic molt preocupada, perquè fins i tot a la meva filla, que només té dotze anys, li ofereixen drogues pel carrer’, continua. No és l’única que es queixa. Entitats i col·lectius veïnals del Gòtic i del Raval denuncien constantment la presència de coffeshops i drogues als barris. A més, la policia demana als veïns que els passin tota la informació actualitzada dels punts que tenen localitzats per a detectar els nous locals il·legals que apareixen nous. 👇🏽👇🏽👇🏽👇🏽alerta❗ Ara están entrant+d10 turistes amb 2 captadors al #cofesshop C/d’en Bot. Aquesta noia rosa es l’ultima del grup. Punt calent 😡🤢 cal tancarlo❗#narcoturisme #BCN #veinatempipat #droga #Gòtic #fastic @galapita @AdaColau @barcelona_GUB #NoEnsFaranFora pic.twitter.com/ugBk1tWCQ2 — @femGòtic (@femgotic) 3 d’agost de 2018 👇🏽👇🏽👇🏽perillos❗ #cofesshop C/d’en Bot.😡🤢 😡te molts punts de #captadors de turistes:al C/ Portaferrissa/Rbla,aquesta tarda tot el C/Portaferissa i fins i tot els portaven de la Plaça Reial #narcoturisme #veinatempipat #droga #Gòtic @galapita @AdaColau @barcelona_GUB pic.twitter.com/uvdKmR0i4z — @femGòtic (@femgotic) 3 d’agost de 2018 Al seu torn, la regidora del districte de Ciutat Vella, Gala Pin, argumenta que en aquesta legislatura, ‘el pressupost municipal es destina, únicament, a promoure un turisme sostenible’. Malgrat això i independentment de què faci el consistori, avisa Pin, els promotors turístics privats són lliures de vendre pacs exclusivament d’oci per a visitar Barcelona. Viernes noche debajo del balcón. Algunas trabajamos los sábados, necesitamos descansar. En la foto no se aprecia el altavoz con la música ni el griterío #volemdormir #VeranoRaval2018 @PlacaVeins @barcelona_GUB @raval_net @LaVanguardia pic.twitter.com/0rnVOzmAtK — ¡Resiste Plaça! (@CastellaTallers) 3 d’agost de 2018 La problemàtica amb els clubs cannàbics il·legals, se suma, per als veïns de Ciutat Vella, al fenomen dels narcopisos –pisos ocupats on es venen i consumeixen drogues, propiciat a causa de gran nombre d’immobles buits al districte. Entre una cosa i l’altra, els veïns han de conviure amb crits i baralles constants, captadors de clientela que ofereixen drogues a tothom i a tothora, i individus que en consumeixen a l’espai públic. ‘Jo no em mouré del Raval, no penso anar-me’n, m’encanta el barri i té coses fantàstiques, però si tingués fills, probablement ja no hi seria’, reflexiona Eulàlia Salvador, veïna del Raval. Este parece es el negocio de los fondos de inversión, dejar degradar sus propiedades para que l@s vecin@s se marchen y vender a precio de oro, #NoEnsFaranForahttps://t.co/UpHpMddE1y — Acció Raval (@AccioRaval) 2 d’agost de 2018 Segons l’ajuntament, el consum d’heroïna a la ciutat no ha augmentat en els últims anys, sinó que es manté estable. Per quantificar-ho, es basen amb les dades del departament de salut pública, que fa servir com a mesura el nombre de xeringues que es troben a l’espai públic i amb el nombre d’usuraris que freqüenten les sales de dispensació d’heroïna que té el consistori. Pin sí que reconeix que, encara que en el conjunt de la ciutat el consum es manté estable, ‘al Raval hi ha hagut un repunt, que es va notar especialment l’estiu passat’. Per a Pin, un dels problemes dels últims anys, és que la droga és més present al carrer. ‘De droga, n’hi ha hagut sempre. Però només la presència de punters fa que la percepció sobre la quantitat de drogues interpel·li molt més directament els veïns’, comenta. Els veïns del centre no comparteixen la tesi municipal, perquè argumenten que no es pot quantificar el consum de drogues basant-se, tan sols, en aquests dos indicadors. ‘Jo fa divuit anys que visc al Gòtic i no havia vist mai el barri amb aquest nivell de degradació. Trobo xeringues pels carrers; persones drogades dormint en matalassos, que són gent malalta que no estan ben atesos, i cada dos per tres individus que m’ofereixen drogues. Cada setmana sento d’uns veïns que se’n van, perquè aquí ja no s’hi pot viure’, diu resignada la veïna del Gòtic, de qui prefereixo no donar el nom. COMUNIDAD TUITERA DE BARCELONA, demos RT para exigirle a @TripAdvisorES que ELIMINE todos aquellos comentarios que promueven el consumo de drogas en el #Raval, #Gótico y BCN en general. ¡No somos ni queremos ser “la nueva Ámsterdam”! ¡NO al #Narcoturismo! #Wedontwantdrugs pic.twitter.com/JD2kC0tVKE — Proyecto Otro gato del Raval (@OtroRaval) 20 de juliol de 2018 Els turistes, públic potencial Els turistes que visiten la ciutat són els grans clients potencials per als clubs cannàbics il·legals. Molts arriben a la capital catalana disposats a passar-ho bé, a donar-ho tot en una nit de marxa, atrets per la idea de Barcelona com a ciutat lliure, que mai no descansa i on la festa mai no s’acaba. De dia, la imatge d’individus col·locats que dormen per les cantonades corre entre les associacions i col·lectius veïnals. A això, s’hi sumen els preus tan assequibles de la droga, un parc d’habitatges amb molts locals i pisos desocupats, i que a l’estat espanyol, a diferència dels altres països europeus, només és delicte vendre o comprar heroïna, però no consumir-ne. Segons els cossos policials, a més, xarxes internacionals de tràfic de drogues han començat a actuar darrerament a Barcelona. De fet, les batudes antidrogues a l’Àrea Metropolitana de Barcelona dels darreres anys només ha fet desplaçar els principals punts de venda de drogues. ‘Els traficants i consumidors no desapareixen, sinó que es mouen en l’espai’, apunta la regidora. Difícil de perseguir ‘La sensació dels veïns és d’impotència davant de la impunitat amb què actuen els traficants pel barri’, lamenta la veïna del Gòtic. En el cas dels clubs cannàbics il·legals, l’ajuntament assegura que ja hi actua. Encara que, per exemple, detenir els captadors de clients és molt difícil, perquè no porten drogues ni propaganda a sobre i, per tant, és molt complicat acusar-los de res. ‘Fer de punter és il·legal, però de què el puc acusar, d’estar al mig del carrer dient “marihuana, haixix?”‘, diu Pin. I afegeix que la policia ja actua per recollir proves que els inculpin i permeti aturar aquesta pràctica que molesta directament els veïns. Malgrat tot, gràcies a l’organització veïnal, que col·labora conjuntament amb el consistori i amb els cossos policíacs, Mossos d’Esquadra i guàrdia urbana, les actuacions contra les drogues als barris del centre és més eficaç, ràpida i efectiva que l’estiu passat. A més, diuen els veïns, d’alguna manera ha servit per a enfortir la xarxa veïnal que demana viure en un espai digne al centre de la ciutat. ‘Si alguna cosa hem après de tot plegat, és que si ens quedem sols, només passem por. Si ens ajuntem, ens sentim més forts per a fer-hi front’, opina Salvador. Tot sovint, els veïns es manifesten en contra de la presència de traficants, especialment al Raval i al Gòtic, per fer-los evident que no els volen als barris. Una tarde más l@s vecin@s unid@s💪🏼traficants fora del barri🤬🤬#narcopisos#luchavecinal pic.twitter.com/pySPspn4Os — RavalNoResignat (@RavalNoResignat) 25 de juliol de 2018

Summary: Barcelona, destí per al turisme de les drogues