Ermengol Gassiot (1972) és el secretari general del sindicat anarcosindicalista CGT a Catalunya. Un dels sindicats que ha capitanejat les vagues a Transports Municipals de Barcelona aquesta darrera setmana. D’una quarantena d’anys, té una relació fluida amb els moviments socials, i a Terrassa va formar part de l’Assemblea d’Okupes. En aquesta entrevista, valora la vaga de TMB, es mostra crític amb l’equip d’Ada Colau i acaba reflexionant sobre el món sindical. Un món on els grans sindicats, CCOO i UGT, continuen pesant molt, però que alguns altres de més combatius, com el seu, cada vegada s’obren més pas. Gassiot visita la redacció de VilaWeb. Hi arriba a peu. —Quina valoració feu de la vaga d’autobús i metro? —La valoració és d’una certa sorpresa. No tant per la vaga en si, sinó per la manera com ha evolucionat el conflicte. Les vagues han estat la part final. Entenc que les diverses forces sindicals de metro i autobús feien una proposta de negociació, però l’empresa ha anat responent amb els mateixos mecanismes dels anys del tripartit i Convergència. Malgrat que a l’Ajuntament de Barcelona ha arribat una alcaldessa d’un perfil diferent, el dia a dia dels afers municipals ha canviat ben poc. Ho veiem tant a TMB com en més esferes de l’ajuntament. —A metro ha estat curiós de veure CCOO i UGT al costat de CGT. —A metro ha anat convocant les vagues un comitè d’empresa on la CGT té la representació més gran, però ni de lluny la majoria absoluta. I el comitè té la capacitat de treballar col·lectivament, de fer propostes conjuntes. I això té translació en assemblees multitudinàries i amb decisions unànimes. Inclòs CCOO i UGT. Probablement l’empresa volia introduir dins de metro dinàmiques similars a autobús. —Quines? —A autobús hi ha el sindicat SiT, que representa la part més elevada quant a sous i responsabilitats, de la plantilla. I, per una altra banda, tant CCOO com sobretot UGT han tingut tradicionalment moltes persones alliberades, més enllà del que diu l’estatut dels treballadors. D’alguna manera subvencionades per l’ajuntament. Això porta a una dinàmica de més seguidisme, de menys conflictivitat d’aquests dos grans sindicats cap a l’empresa. I tenen la majoria al comitè d’empresa. —Però CCOO, UGT i SiT han perdut el referèndum a autobús. Volien un conveni i els treballadors han dit que no. —Hem de treure’n unes quantes lliçons. Primer, al novembre ja havia passat. Segon, nosaltres som un sindicat que creu que el comitè d’empresa és una pota més. Però no l’única. I aquest n’és un exemple: el comitè d’empresa no reflecteix la plantilla. El comitè vol un conveni X, i la plantilla no. I no per un marge estret. Uns 400 vots de diferència. Això és molt. Ens il·lustra una mica els límits d’aquesta democràcia formal de votar cada quatre anys. Hauríem d'aprofitar salaris més o menys dignes del sector públic per a fer pujar sous del sector privat. —A autobús de TMB, CCOO i UGT perden força enfront d’alguns altres sindicats. Passa a tot Catalunya? —Als sindicats som en una època que el vell món es va enfonsant, i al nou li costa d’arribar. Dit això, guanyem pes. I això es veu en el resultat de les eleccions sindicals. I això que la llei només permet a CCOO i UGT de convocar eleccions sindicals a les empreses on no hi ha delegats. Per això la UGT a Catalunya té el 38% de delegats en empreses com aquestes. La seva estructura, subvencionada per l’estat, Generalitat i ajuntament, permet d’alliberar gent que visita empreses. I per això les últimes eleccions sindicals continuen certificant un bipartidisme sindical. Això és un fet. Però també ho és que tant a Catalunya com al conjunt de l’estat, CCOO i UGT perden entre el 17% i el 19% dels delegats. La CGT pugem, amb un 3,5%. La USOC puja d’un 1%. La distància es redueix. —La gent ha entès la queixa sobre els directius, però, vistos els sous dels treballadors, no hi ha hagut empatia. —Aquí s’ha forjat la imatge que tot treballador públic és funcionari. Fals. La immensa majoria no ho som. Per exemple, conductors d’autobús, de metro, professorat universitari, treballadors ajuntaments. Els poden fer fora. Per una altra banda, els sous que s’han filtrat són els dels treballadors indefinits, però en canvi en el cas del metro hi ha precarietat laboral. En general hi ha hagut una estigmatització del treballador públic, com algú que és sobrepagat. I potser hauríem de pensar que ja està bé que ho siguin, perquè generalment són els seus sous els que s’agafen de referent a molts convenis del sector privat. És a dir, hauríem d’aprofitar salaris més o menys dignes del sector públic per a fer pujar sous del sector privat. —CGT ha demanat la dimissió Mercedes Vidal, presidenta de TMB i regidora de BComú. Per què? —Entenc que els companys la demanen perquè no hi ha hagut interlocució real en els conflictes. El cas d’autobús és molt clar. La vaga la convoquen uns sindicats i amb quin negocia ella? Amb els altres! És obvi que s’ha de negociar amb els que plantegen el conflicte, no els altres. Va haver-hi una part important dels treballadors d'autobusos i del metro que la van votar, Ada Colau. Gent que ara, sens dubte, s'ha frustrat —Mercedes Vidal potser ha estat superada per tot plegat. —És molt possible que si tu o jo fóssim els responsables polítics de TMB, amb tants directius amb contractes blindats, i amb clàusules de confidencialitat, i amb interessos creats de fa anys, també ens superaria. En aquest cas. tens dues opcions: o t’enfrontes al poder dels directius o ens enfrontem amb la plantilla. Malauradament, fins ara han preferit aliar-se amb les estructures de poder i no buscar complicitats amb els treballadors. Això és especialment greu quan qui governa entra amb un discurs diferent i generant expectatives. Va haver-hi una part important dels treballadors d’autobusos i el metro que van votar Ada Colau. Gent que ara, sens dubte, s’ha frustrat. I es veu amb els resultats de l’assemblea de metro: votants seus van decidir d’anar a la vaga. —Darrerament s’han qüestionat l’Església, els banquers, els polítics. I els sindicats grans, qui els qüestiona? —Una cosa és el qüestionament, i una altra renovació. La renovació teòrica prové de gent que no és a les fàbriques ni al Zara. Gent amb poc contacte amb el món del treball. No tinc clar que aquests teòrics sàpiguen que és el dia a dia en un comitè d’empresa. O què diu la llei de llibertat sindical. Segona, crec que hi ha una certa visió negativa dels sindicats, com també hi és sobre la patronal. Però després ni els sindicats majoritaris ni la patronal no es renoven. Els polítics de tota la vida els podem apartar, i que n’apareguin de nous, però la majoria de banquers i empresaris ni sabem quina cara fan. Ni tampoc sabem quina cara fan els responsables de les grans federacions dels sindicats, últims responsables de gestionar la pau social. I, finalment: en un context de facilitar els acomiadaments, gosar alçar la veu per proposar alternatives és perillós. Ens hem trobat amb expedients de regulació pactats entre CCOO i UGT i la direcció en què la llista dels acomiadats, curiosament, és la del sindicat que s’hi oposa. L’exemple clàssic és la SEAT. Principi de l’any 2000. Sis-cents i escaig acomiadats. Bàsicament gent de la CGT i alguns altres crítics. De CCOO i UGT, poquets. En aquest context és difícil de renovar els sindicats. Dit això, apareixen flocs. Hi ha indicis d’allò que viurem. I no tardarem gaire a veure-ho. Segurament té relació amb l’entrada d’una nova generació. A metro, el portaveu de metro, ja era d’una generació de trenta-pocs anys. —Us acusen que és la CUP qui és dins la CGT. —És fàcil, i no només a la CUP, que algú en un moment donat vulgui tenir influència. De fet, hi ha afiliats de la CUP que són de la CGT, i al revés. No són xifres anecdòtiques. Tenim diputats i més polítics del món CUP però també dels comuns, que són afiliats nostres. Com algú d’ERC, també. Això és una cosa. Però jo et puc dir que no he vist cap força política que intentés manipular-nos. —Us va tocar de ser president de mesa a les eleccions espanyoles. Us hi vau negar. I ara us portaran a judici. —Jo no he estat un talibà a favor o en contra de la lluita institucional. Jo crec que depèn del cas. Passa que personalment m’amoïna que gent de la meva generació, que hem construït molts espais fora de les institucions, ara em diguin que la política institucional és l’única vàlida. Sempre hem defensat el contrari: que la política es fa al carrer, en una AMPA de l’escola, on sigui. I a les eleccions estatals l’esquerra transformadora explicava que s’ho jugava tot a la carta institucional. Doncs vaig fer això com a forma de protesta. Estic pendent de la resolució de la junta electoral. —També teniu un conflicte amb la UAB, on sou professor. —El rectorat construeix l’argument. Diu que hi ha un entramat entre el sindicat d’estudiants dels Països Catalans, la CGT, la CUP i la coordinadora d’assemblees de la facultat. Es veu que conspirem per fer caure la institució. És una percepció a la basca. L’entorn. També estic pendent de judici, sí. —Us vaig llegir l’article ‘La nostra feina no és escollir president’, just quan la CUP i Junts per Sí negociaven. Vaig pensar en Garcia Oliver, el ministre anarquista durant la guerra de 1936. Ell sí que va entrar al govern. Per què ara els sindicats no poden implicar-se com ell? —Garcia Oliver va entrar al govern amb la metralladora. Què vull dir? Hi ha el cop d’estat franquista, les fàbriques de Barcelona, i més. Fan sonar la sirena i els treballadors opten, organitzats sobretot al voltant de la CNT, per fer la revolució. Probablement Garcia Oliver entra al govern perquè la CNT no s’acaba d’atrevir a acabar de prendre el poder del tot. La nostra situació era diferent. La CUP no hi entrava en una posició de marcar el ritme. Ni ens impliquem en el dia a dia. Sí que era cert que, en certs espais com els nostres, a la CUP, a la CGT, o als moviments socials, van dedicar molta atenció al debat. Però els temps del debat no els havíem definit nosaltres. El debat el marcava el parlament. I, vist el que ha passat, m’atreveixo a dir que directament Junts pel Sí. I en aquest context ens tocava definir els termes d’una negociació futura. I això no es feia. Per tant, agafant-me a les paraules de Joan Fuster, no era la nostra política la que fèiem. Per això vaig escriure-ho. Aquí no és tracta de dir 'aprofitem la independència per si pesquem alguna cosa'. Es tracta de construir una societat lliure, i en aquest procés evidentment s'ha d'eliminar l'explotació capitalista, però també l'estatal. —Seria útil que el món sindical aprofités la independència perquè és una escletxa que, potser, qui sap, serveix per a canviar les coses? —El meu escepticisme en aquell article ve del fet que una part de l’esquerra rupturista posa un peu a la institució, i quan la institució tira milles hi acaba posant els dos peus. Aquest era el meu temor. El temps dirà si era fundat o no. I també perquè sóc molt escèptic de la voluntat independentista de CDC. I ho continuo essent. I en tercer lloc: tampoc no crec que el sindicalisme hagi de dir ‘aprofitem la independència per’. D’entrada, la CGT, aleshores encara CNT el 1985, vam aprovar una resolució de congrés, que és vigent que diu: ‘L’anarcosindicalisme, tradicionalment, ha fallat a l’hora de resoldre les aspiracions dels pobles legítimes. I és indubtable que hi ha un poble, el català, que es reconeix com a tal, que té aspiracions de llibertat. I la CNT ha de reconèixer de manera activa el dret a l’autodeterminació. I que aquest dret s’exerceixi com més aviat millor.’ I també dèiem que el poble català el defineix una llengua i una cultura. I aquesta llengua i cultura no són circumscrits als límits autonòmics actuals. I encara més: acabem dient que la llibertat no passarà per una nova estructura estatal. Proposaríem una forma d’organitzar la societat radicalment diferent. Compromís amb la llibertat i dels processos d’autodeterminació? Sempre. Aquí no és tracta de dir ‘aprofitem la independència per si pesquem alguna cosa’. Es tracta de construir una societat lliure, i en aquest procés evidentment s’ha d’eliminar l’explotació capitalista, però també l’estatal.

Summary: Ermengol Gassiot: ‘Als sindicats el vell món s’enfonsa, i al nou li costa d’arribar-hi’


L’alliberament de Mossul sembla que ha començat. La major part de les forces contràries a l’anomenat Estat Islàmic hi participen, convençudes que la destrucció de la seva base territorial els deixaria com un moviment pràcticament inert. Aniquilats a l’Irac, tot resultaria molt més fàcil a Síria. El problema, però, és que ningú no sap què passaria a Síria i a l’Irac quan hagués desaparegut Estat Islàmic. Els experts, de fet, pronostiquen que esclatarien unes quants conflictes entre els qui avui hi són aliats. La llista podria arribar fins a deu: 1. Kurds contra àrabs (i turcs) Els soldats kurds, tant de la regió autònoma de l’Irac com del Rojava sirià, han estat en primera línia del combat contra Estat Islàmic i dels més eficaços de tots. Això els ha fet merèixer el suport, especialment, dels Estats Units, que no veu amb mals ulls la idea d’un estat independent kurd, si més no a la zona iraquiana. Israel també hi dóna suport. La regió kurda autònoma de l’Irac ja és, de fet, un estat independent, amb exèrcit propi i tot, que participa d’una manera destacada en l’alliberament de Mossul. Alguns líders polítics kurds consideren que, una vegada derrotat Estat Islàmic, cal posar la independència del Kurdistan sobre la taula. Però això podria portar a una nova guerra, entre els kurds i els àrabs, amb l’ajut de Turquia. 2.Turquia contra els kurds de Síria Així que les tropes turques van entrar a Síria, va quedar clar que no lluitaven solament contra Estat Islàmic, sinó també contra els kurds. Per a Turquia és una qüestió de gran importància impedir la consolidació de zones independents kurdes a l’Irac o a Síria, pel contagi sobre el territori kurd que ocupa. 3. Els kurds de Síria contra el govern de Síria Aquesta guerra ja fa temps que dura, però l’ofensiva contra Estat Islàmic l’ha relegada a un segon pla i fins i tot hi ha hagut episodis molt concrets de col·laboració. Desfet Estat Islàmic, el govern de Síria provarà de recuperar el control de tot el territori i això durà a la guerra amb les regions autònomes kurdes de Rojava. Sobre aquest possible conflicte, cal tenir en compte que a la zona hi ha petites unitats de l’exèrcit nord-americà que donen suport i entrenament a la guerrilla kurda de l’YPJ. Amb l’augment de la retòrica antiamericana a Turquia i l’acostament de Turquia a Rússia, qualsevol incident en aquesta zona podria escalar ràpidament cap a un conflicte major. 4. Els Estats Units contra el govern de Síria (i Rússia) Potencialment, és la guerra més perillosa. Als Estats Units creix la voluntat de crear una zona lliure de vols a Síria per aturar els bombardaments sobre Alep. Hillary Clinton ha deixat clar que està disposada a prendre aquesta mesura. Però això significaria l’enfrontament directe entre els Estats Units i Rússia, l’aviació de la qual ajuda el govern sirià. Alguns creuen que això duria a l’inici de la Tercera Guerra Mundial. Segurament no n’hi ha per a tant, però s’hi acostaria molt. 5. Turquia contra Síria Turquia ha entrat a Síria per combatre Estat Islàmic i també els kurds. Però se n’anirà? Històricament, ha mantingut diferències territorials importants amb Síria i és fàcil de pensar que vulgui empènyer la frontera actual cap al sud, aprofitant la feblesa del govern sirià. Oficialment, de fet, Síria no reconeix l’annexió del sandjak d’Alexandreta, l’actual província turca d’Hatay. Els mapes sirians continuen mostrant aquest territori com una part de Síria mentre que a Turquia hi ha grups que reivindiquen una part de l’actual nord del país. 6. Els kurds de l’Irac contra el govern de l’Irac Una versió de l’enfrontament entre kurds i àrabs però circumscrita només a l’Irac. Sembla molt difícil, però, que pugui passar sense contagiar Rojava i Síria. La base de l’enfrontament seria el repartiment del territori conquerit a l’anomenat Estat Islàmic. Les forces kurdes controlen avui àmplies zones de terreny que no pertanyen a la regió autònoma kurda però que, en molts casos, són poblades per kurds. El govern iraquià reclama que siguin tornades al control de Bagdad, però mentre dura la guerra no en fa una causa de confrontació. Ara, acabada la guerra la situació serà ben diferent. 7. Els kurds de l’Irac contra les milícies xiïtes (i l’Iran) Els kurds podrien enfrontar-se al govern iraquià, però també podrien enfrontar-se a un enemic no tan institucional, les milícies xiïtes. Aquestes milícies, amb el suport de l’Iran, han participat molt activament en la lluita d’aquestes darreres setmanes contra Estat Islàmic, atacant des del sud mentre els kurds atacaven des del nord. I ja se sap almenys d’una batalla, la de Tuz Khurmatu, en què s’han enfrontat directament. A més, els kurds de l’Iran han tornat a la lluita armada, cosa que lògicament inquieta Teheran. 8. Kurds contra kurds La divisió interna dels kurds és important i ja va portar a una guerra civil als anys noranta. De les dues faccions principals dels kurds de l’Irac avui l’una propugna d’establir un país unificat amb el Rojava kurd de Síria i l’altra no. Les diferències podrien acabar malament. 9. Sunnites contra xiïtes La lluita contra Estat Islàmic ha unit sunnites, kurds i xiïtes, que han anat alliberant poblacions, sense tenir en compte de quin grup eren. Tot i amb això, hi ha hagut denúncies d’abusos en molts casos i és evident que les relacions entre tots tres, especialment entre els dos grans blocs àrabs, són molt tenses. La guerra civil ja va devastar l’Irac i, com que no ha estat tancada del tot, es podria revifar i tornar a desequilibrar el país. 10. Les restes de l’anomenat Estat Islàmic contra tothom La batalla per Mossul significa gairebé la destrucció d’Estat Islàmic, perquè és la principal ciutat que encara reté. Però a Síria les restes del grup es refugiaran i segurament defensaran a mort Raqqa, la capital del seu autoproclamat califat. Entrar-hi serà molt difícil i fins i tot fóra possible que si una de les altres nou guerres esclatés això permetés a Estat Islàmic de refugiar-s’hi i aguantar mentre els contrincants es destrueixen entre ells.

Summary: Les deu guerres que podrien esclatar una vegada alliberada Mossul


Compleixes 18 anys i la teva vida es basa en anar a classe, sortir de festa amb els amics i passar l’estona sense preocupar-te per demà. Però què passaria si com a regal d’aniversari t’obliguessin a marxar de casa i espavilar-te sol? Sabries administrar els diners, trobar feina o pagar-te els estudis? Estaries preparat? Aquesta és la realitat dels joves tutelats de la Direcció General d’Atenció a la Infància i a l’Adolescència (DGAIA). La majoria d’edat els obliga a abandonar el centre on viuen i buscar-se la vida, amb la dificultat afegida d’haver tingut una vida molt complicada. Se’ls separa de l’entorn familiar perquè els seus pares no poden fer-se càrrec d’ells. Molts d’ells acaben sentint-se culpables del trencament familiar. Això és el que li va passar a la Brenda, que va estar dels 14 als 18 anys vivint en un centre residencial, i a l’Anna (no és el seu nom real ja que ha volgut mantenir l’anonimat), que s’hi va estar menys de tres anys. Els 18 anys són una edat prematura, per això la Generalitat de Catalunya va crear l’any 2005 l’Àrea de Suport als Joves Tutelats i Extutelats (ASJTET), que reforça el Pla de Coordinació de mesures adreçades als joves tutelats de l’any 1994. No va ser fins el 2010 quan el Parlament de Catalunya va aprovar una llei, pionera a l’estat, que obliga l’administració pública a oferir una cobertura addicional fins als 21 anys. Àmbits d’actuació de l’ASJTET L’àrea té quatre programes de suport: habitatge, prestació econòmica, acompanyament jurídic i inserció laboral, per ajudar-los a assolir l’emancipació total. Aquells que s’hi volen acollir han de complir però, alguns requisits, entre els quals es troben residir a Catalunya, haver estat tutelat com a mínim tres anys i comprometre’s a desenvolupar un projecte de futur personal. L’ajuda econòmica que presta la Generalitat per a aquests joves és d’aproximadament 650 euros mensuals, una xifra destinada a cobrir els costos del dia a dia, així com finançar els seus estudis. Segons un estudi de la Universitat Pompeu Fabra, el cost mitjà de vida d’un jove universitari és de 1000 euros mensuals. Per això, l’obra social ‘la Caixa’, a banda, ofereix una sèrie de beques fins als 24 anys per a aquells que tinguin opcions reals d’accedir a estudis postobligatoris. I és que només un 2% d’aquests acaba optant a la beca. Per a Francesc Xavier Balagué, responsable de l’ASJTET, la principal fortalesa i debilitat de l’àrea col·lideixen en un mateix punt: la capacitat de focalitzar els esforços. Els joves són conscients que algú es preocupa per ells, però tanmateix no tenen a l’abast tots els mecanismes per una completa atenció de proximitat. Balagué es pregunta ‘quant rics som per fer les coses, i tenir un educador vint-i-quatre hores els tres-cents seixanta-cinc dies de l’any’. L’acompanyament és un dels pilars per ajudar els joves a independitzar-se ja que sovint s’enfronten a la soledat, la por i l’angoixa d’haver de marxar del centre residencial sense un paracaigudes familiar. Les seves circumstàncies personals, a més, els porten a tenir una baixa autoestima i els perjudiquen acadèmicament. Pocs acaben amb el graduat escolar. Afrontar la fi de la tutela: perfils d’extutelats Els professionals de Sant Pere Claver-Fundació Serveis Socials, una de les principals associacions que gestiona les ajudes econòmiques de l’ASJTET, identifiquen quatre perfils d’extutelats. Una categorització en base a les diferents formes d’afrontar la sortida del centre. Aquells que surten del centre amb les coses molt clares i acudeixen ràpidament a l’àrea per tal que els faciliti els recursos per complir els seus projectes personals. La coordinadora del Servei de Seguiment, Acompanyament i Suport a Joves Extutelats de la Fundació Sant Pere Claver, Marisa Garcia-Duran, i una de les educadores, Gemma Garriga, asseguren que començar a treballar des del principi amb el jove permet aprofitar el màxim els tres anys de prestació i assolir les metes proposades. Aquest és el cas de l’Anna, de l’associació In via. Amb 18 anys ja treballa en un centre de dia per a gent gran i està fent les proves d’accés pel grau superior d’Integració Social. D’altra banda, no tots els joves són partidaris d’adherir-se als programes de protecció per a extutelats. Molts acaben farts de centres, educadors i psicòlegs. En una etapa difícil com és l’adolescència, creuen que poden sortir-se’n per si mateixos i, per això, quan tenen l’oportunitat decideixen allunyar-se de la seva realitat. Aquest és el cas de la Brenda que, en sortir del centre, va tornar a casa de la seva mare. Un any més tard però, després d’haver marxat de casa i de malviure, va tornar a sol·licitar l’assistència econòmica a Sant Pere Claver. Aquesta situació no és excepcional. Molts joves perden entre un i dos anys de prestació per defugir el programa abans d’adonar-se que necessiten ajuda. A vegades, tornen amb la seva família, tot i que no sempre és la millor opció. La Brenda va passar del carrer a pagar-se un lloguer, es va treure el títol d’Atenció Sociosanitària i està a punt de titular-se en Auxiliar d’Infermeria. Actualment treballa a temps parcial en una residència. També trobem aquells que tenen tants problemes que prioritzen cobrir les necessitats bàsiques abans d’encarar un pla de creixement personal. En el moment en què es podria començar a treballar amb ells, comenta Garriga, és quan se’ls acaba la prestació, però ja han fet molt per encarrilar la seva vida. Finalment, hi ha joves que decideixen no acollir-se a cap programa i són els que tenen les possibilitats més altes de fracassar i entrar en la dinàmica del carrer i de dependència dels serveis socials. El paper de les associacions A banda de la força de voluntat, el vincle emocional que s’estableix amb el seu tutor és determinant. Carme Montserrat, Doctora en Psicologia de la Universitat de Girona i experta en protecció i atenció a la infància i adolescència, remarca: ‘Tothom necessita sentir-se important per algú’. Segons la Brenda, sabia que podia confiar-li tot a la professional que li portava la seva prestació i no sentir-se jutjada. No només importa el suport assistencial, sinó donar-los les eines per afrontar la vida laboral. Des dels centres residencials es posa el focus en els estudis més elementals, com un grau mitjà, com a solució a curt termini. En canvi, l’ASJTET intenta anar més enllà i prioritza que els joves extutelats tinguin el màxim de formació acadèmica. És la tasca més complicada, però també la que els donarà més oportunitats en el món laboral, en un entorn de crisi com l’actual. La Fundació Sant Pere Claver, encara la prestació econòmica a quatre àmbits: habitatge i necessitats bàsiques, formació, preparació laboral (que sempre que es pot es recondueix cap a estudis) i suport socioeducatiu. Desestigmatització per la igualtat d’oportunitats Un dels principals problemes al que s’enfronten els tutelats i extutelats és el desconeixement i els prejudicis de la societat. Sovint es vincula ser tutelat amb ser problemàtic, quan habitualment no és així. Alguns prefereixen ocultar que han passat pel programa per tal de trobar feina o tenir una vida normal. Casualitat o no, tant la Brenda com la l’Anna han acabat treballant en l’àmbit del suport i assistència social. Perquè el que anhelen aquests joves és la normalitat, fer el que faria qualsevol persona a la seva edat. Són joves que tenen més riscos, però això no és sinònim que hagin de fracassar ni quedar exclosos. L’edat d’emancipació a l’estat, segons l’Eurostat, és de 29 anys. Ells amb 18 s’han independitzat. Malgrat el que pensen, amb el seu bagatge i experiència estan, probablement, molt més preparats per encarar la realitat.

Summary: Enfrontats al precipici, la situació dels joves extutelats catalans


La plataforma International Trial Watch (ITW), que vetllarà perquè els encausats per l’1-O tinguin un judici just, ha presentant els acadèmics, advocats i experts en drets humans que conformaran l’equip d’observadors durant el judici al Tribunal Suprem espanyol. Entre les personalitats internacionals que hi participaran, hi ha l’advocat John Philpot; Luisa Morgantini, ex-vice-presidenta del Parlament Europeu; i Erri de Luca, escriptor i activista pels drets humans. La ITW ha volgut deixar clar que la seva tasca serà de suport i en cap cas no condicionarà els pronunciaments dels observadors, que actuaran amb total independència. La plataforma ha demanat al Suprem cinc places dins la sala del judici per a fer l’observació diària del procés. La plataforma ha dit que ‘seria difícilment comprensible’ que es denegués l’accés dels observadors a la sala. Entre les organitzacions que donen suport a la ITW hi ha la Federació Internacional pels Drets Humans, que aplega 184 organitzacions estatals; EuroMed Rights, amb més de vuitanta organitzacions; Front Line Defenders, premi de drets humans de l’ONU el 2018; l’American Bar Association, amb més de 400.000 membres als EUA; i també Fair Trials, l’associació Antigone, l’Associació d’Advocats Europeus Demòcrates, l’Associació Europea d’Advocats per la Democràcia i els Drets Humans, el Comitè de Juristes pels Drets Humans, el Centre d’Estudis Legals i Socials, i la Confederació Magrebina d’Organitzacions pels Drets Humans. Les organitzacions elaboraran els seus informes setmanals i quinzenals i, després, consensuaran un altre document conjunt. Els impulsors de la plataforma han dit que durant la instrucció ja s’havien detectat elements que podien posar en dubte la netedat del judici, com ara les filtracions contínues a la premsa d’informació abans no la tinguessin les defenses. En l’observació, també hi participaran acadèmics catalans i valencians, bascs i de l’estat espanyol. Aquest equip, integrat per quinze persones, estarà coordinat per Iñaki Rivera Beiras, titular de dret penal a la UB, i Mercè Barceló, catedràtica de dret constitucional a la UAB. Els membres són: Guillermo Portilla, catedràtic de dret penal a la Universitat de Jaén; Ignacio Benítez, catedràtic de dret penal a la Universitat de Jaén; Javier Mira Benavent, professor titular de dret penal a la Universitat de València; Ricardo Juan Sánchez, professor titular de dret processal a la Universitat de València; Iñaki Lasagabaster, catedràtic de dret administratiu per la Universitat del País Basc; Iñaki Esparza, catedràtic de dret processal a la Universitat del País Basc; José Manuel Castells, catedràtic de dret administratiu a la Universitat del País Basc; Ana Pérez Cepeda, catedràtica de dret penal a la Universitat de Salamanca; Javier Pérez Royo, catedràtic de dret constitucional a la Universitat de Sevilla; Joaquín Urías, professor titular de dret constitucional a la Universitat de Sevilla; Alejandro Forero, professor de dret penal a la Universitat de Barcelona; i Mónica Aranda, professora de dret penal a la Universitat de Barcelona. La plataforma es finança únicament amb donacions via web i cap observador no cobrarà cap honorari. Però International Trial Watch no engloba pas tots els observadors que participaran en el judici contra l’1-O. Organitzacions internacional com Amnistia i Human Rights Watch també hi seran presents, però amb un equip a banda.

Summary: Erri de Luca, Pérez Royo, Urías i una vintena d’observadors internacionals seguiran el judici de l’1-O


Estimat Joaquim: Sembla impossible, però d’aquí a molt pocs dies ja farà un any que ets tancat a la presó, sense haver estat jutjat, i això és una grandíssima injustícia. Es fa molt difícil d’entendre. És incomprensible. I no puc evitar tenir un sentiment de gran indignació. Joaquim, hem treballat braç a braç durant molts anys. El 2002 vam començar junts l’aventura, el repte de guanyar Barcelona. Ja ha fet més de 16 anys… I ho vam fer! Gràcies a tu, he estat alcalde de Barcelona. I durant quatre anys, tu, com a primer tinent d’alcalde i la meva mà dreta, sempre al servei de la ciutat i la seva gent, vas ser responsable directe d’alguns dels principals èxits del mandat, sobretot en l’àmbit de la seguretat i la prevenció i al capdavant de la Guàrdia Urbana, aconseguint de mantenir l’ordre als carrers de la ciutat; un ordre que ara, malauradament, s’ha perdut. Quan, el juliol de l’any passat, el president Puigdemont et va oferir de ser conseller d’Interior del govern de la Generalitat, vas acceptar el càrrec i la responsabilitat de seguida, des de l’actitud que sempre t’ha caracteritzat: la voluntat de servei al país. Durant els escassos mesos que vas ser conseller, vas ser un exemple formidable, tant per l’actuació i lideratge arran dels atemptats a Barcelona i Cambrils del’agost de l’any passat com després, evitant que s’agreugés encara més la catàstrofe de la jornada del primer d’octubre. Cada vegada que et vinc a veure, primer a la presó madrilenya d’Estremera i ara als Lledoners, sento encara més afecte, respecte i admiració envers la teva persona. I des d’aquest respecte i aquest afecte, avui et vull dir que t’enyorem més que mai. Persones com tu són necessàries i enalteixen la política. Persones com tu ens deixen clar que lliurar-se als altres exigeix sacrifici, sí, però al mateix temps, generen al voltant complicitats i il·lusions. Complicitats i il·lusions que avui necessitem més que mai. Per això, abusant una vegada més de la nostra confiança, et dic que et necessitem. Necessitem referents com tu a la política. I per això em permeto de demanar-te que ens ajudis. Que ajudis la Neus Munté i la proposta que va bastint per la ciutat de Barcelona. Novament, Barcelona, Quim; et necessitem amb nosaltres. Et necessitem per a tornar a rellançar el nostre projecte per a governar la capital del país i que, malauradament, no vam poder dur a terme plenament després de quatre anys. Et vindré a veure aviat per explicar-te com veig les coses, i com seria d’important que poguessis col·laborar amb la Neus Munté. Aquest cap de setmana de tres dies, vaig a Gènova a visitar l’esposa del professor amb qui vaig treballar fa un munt d’anys a l’hospital infantil Giannina Gaslini d’aquesta ciutat italiana. Em sabria greu, tenint en compte que ja té una edat força avançada, no poder expressar-li el meu afecte per totes les coses que van fer per mi i que tantes vegades t’he explicat. Però a partir d’aquest mateix dimarts, et vindré a veure per continuar treballant pel bé de la nostra ciutat, i del futur de barcelonins i barcelonines. Xavier Trias, ex-batlle de Barcelona

Summary: ‘Et necessitem per a governar la capital del país’, carta de Xavier Trias a Joaquim Forn


El centenar de membres dels CDR que han tallat la AP-7 a l’altura de l’Ampolla durant més de 15 hores han acordat amb el servei d’interlocució dels Mossos d’Esquadra aixecar el bloqueig. L’autopista ha estat tallada durant. quinze hores. Al voltant de les set del matí, un grup de persones han tallat aquesta via per reclamar l’alliberament dels polítics processats per l’1-O i presos de forma preventiva i per la implementació de la república. La circulació ha estat interrompuda en els dos sentits de la marxa des de llavors i els vehicles s’han desviat per l’N-340. Tot i haver decidit en assemblea que farien nit a l’autopista, els manifestats han acordat al final amb negociadors de la policia catalana que marxarien abans de les dotze. Segons ha pogut saber l’ACN, els manifestants s’estan retirant. Des del @CDRCampTGN volem agraïr a els veïns i veïnes de l'Ampolla per cuidar-nos durant les 15 hores que ha durat el tall de l'AP7#CDRenXarxa #AP7 #AmpollaAP7 #Ampolla pic.twitter.com/UJH5TuFHw3 — CDR Camp de Tarragona (@CDRCampTGN) December 8, 2018 Fotografia de Pep TrujilloFotografia de Pep TrujilloFotografia de Pep TrujilloFotografia de Pep TrujilloFotografia de Pep TrujilloFotografia de Pep TrujilloFotografia de Pep TrujilloFotografia de Pep Trujillo L’acció vol reclamar l’alliberament dels presos i el desplegament de la República. En començar a caure el sol, alguns dels manifestants han guarnit la barricada amb decoració de Nadal. La decoració a punt. pic.twitter.com/ULnK89vnCa — Ferdinand Reyes 🎗 (@ferranrego) December 8, 2018 El compte del CDR Catalunya ha demanat als ciutadans de tot el país que hi participin. Demanen que hi portin tendes, sacs, mantes, menjar i aigua. 🔴 #AmpollaAP7 🔊 Cridem a tot el territori a sumar-se al tall indefinit de frontera a l'#Ampolla. Necessitem més gent i que porteu: ⛺ Tendes, sacs i mantes🍌 Menjar💧 Aigua#TombemElRègim🔨#MésVivesQueMai#CDRenXarxa pic.twitter.com/Mf4ZArd8uv — CDR Catalunya (@CDRCatOficial) December 8, 2018 Ensurt amb un camió de mercaderies perilloses Un camió de mercaderies perilloses ha esquivat els controls dels Mossos d’Esquadra i ha circulat fins a pocs metres del punt on el CDR havia tallat la carretera amb pneumàtics i branques d’arbres. De fet, els guarda-raïls de la calçada en sentit sud han impedit que continués circulant i saltés el tall. Ha acabat atrapat i els manifestants, ubicats a l’altre costat de la via, l’han fet recular. Segons fonts de la policia catalana, és una infracció viària i han demanat al camioner que fes marxa enrere i que circulés per una via alternativa. Abans d’aquest incident, sense danys ni ferits, hi ha hagut moments de tensió entre els manifestants i els conductors aturats. Ambdós grups s’han escridassat i s’han fet retrets mentre els uns retiraven branques d’arbres i els altres en posaven per tal de delimitar amb una barrera l’àrea de protesta. Atesos els fets, els manifestants han criticat la inacció dels mossos en aquests moments crispació. ‘No han fet la seva feina, ens hem encarregat de les situacions d’emergència i, per exemple, hem evacuat una dona embarassada o un home al qual havien d’operar el pare i hem obert camí a l’ambulància i els bombers’, ha dit un dels CDR. ‘Ens han agredit i no hi han fet res, sembla que pretenguin que ens barallem entre nosaltres’, ha afegit. Paral·lelament, camioners i conductors aturats de les set del matí han mostrat el rebuig a la protesta. Entre els vehicles hi havia un autobús del Villareal Club de Futbol en què anaven una quarantena de nens de deu a dotze anys. L’equip havia de participar en un torneig per la Marató de TV3 contra el càncer i disputar un partit contra el Barça i l’Espanyol. Finalment, després de més de quatre hores d’espera, ha girat cua i ha pogut circular. Malgrat això, els pares han mostrat reiteradament l’enuig contra la protesta dels CDR.

Summary: Els CDR tallen la AP-7 a l’Ampolla durant tot el dissabte


El servei de missatgeria WhatsApp ha caigut a pràcticament arreu del món. Cap a les nou del vespre ha començat a fallar a Amèrica i cap a les onze els problemes han arribat a Europa. El servei s’ha començat a recuperar prop de la una de la matinada. Durant la caiguda milions d’usuaris del servei no poden ni enviar ni rebre missatges. Als Països Catalans la caiguda s’ha notat a tot arreu, excepte a la Catalunya Nord, on el servei ha funcionat sempre, encara que amb problemes. Aquest mapa reflecteix l’estat de la caiguda a les dotze de la nit. Algunes fonts apunten que el problema podria derivar d’un canvi en l’aplicació que estan preparant els seus responsables.

Summary: WhatsApp torna a funcionar, després de la caiguda de servei que ha afectat tot el món


El president espanyol, Mariano Rajoy, ha respost l’oferta del president de la Generalitat, Quim Torra, de seure en una taula a dialogar. ‘Per parlar, estic disponible. La meva posició és ja coneguda’, ha dit en una conferència de premsa a Sofia (Bulgària). Ha afegit que es reunirà amb Torra com fa ‘amb qualsevol altre president de comunitat’. Rajoy també ha dit: ‘Només pot haver-hi un president, una sola legalitat i unes úniques institucions vàlides, que són les que estableix la constitució espanyola i l’Estatut’. A més, ha afirmat que no hi haurà ni independència ni república. ‘Espero que tothom actuï amb sentit comú’, ha comentat. Rajoy també ha parlat de l’aplicació a Catalunya de l’article 155. El mandat aprovat pel Senat establia que deixaria de tenir efecte tan bon punt hi hagués Govern. Però aquest matí Rajoy s’ha reunit amb el líder del PSOE, Pedro Sánchez, i han matisat que hi seguirà havent un control de les finances. Dijous està previst que Rajoy es reuneixi amb el màxim mandatari de Ciutadans, Albert Rivera, que s’ha mostrat partidari de seguir aplicant l’article a Catalunya tenint en compte el perfil independentista de Torra. Després de destacar la importància de la unitat de les forces constitucionalistes, Rajoy ha subratllat que farà el que estigui a les seves mans perquè Rivera segueixi al consens que l’executiu espanyol va recavar per aplicar el 155 per primer cop en la història. ‘Hem treballat bé en el passat i ho farem en el futur. En aquest assumpte el més important és que els que defensem la unitat de la nació estiguem junts’, ha afirmat Rajoy. Avui Torra ha convidat Rajoy a fixar una data i un hora per a la reunió per a parlar de la situació política de Catalunya, un diàleg sense condicions per a cercar una solució política al conflicte. Ha reclamat la fi del 155, però també la de la intervenció econòmica de les finances del govern.

Summary: Rajoy accepta reunir-se amb Torra, com fa ‘amb qualsevol altre president de comunitat’


WhatsApp ha demanat als usuaris que actualitzin l’aplicació del servei de missatgeria. La companyia ha descobert un problema de seguretat en les versions antigues que permet d’instal·lar un programari espia al telèfon de l’usuari. Segons que informa el Financial Times, el forat el va trobar una empresa de ciberintel·ligència d’Israel. Els pirates informàtics poden transmetre el codi nociu d’una manera molt senzilla: només han de trucar al telèfon que volen infectar. És indiferent si l’usuari respon a la trucada o no. Segons WhatsApp, el forat s’ha descobert aquest mes i s’ha actuat amb la màxima diligència per arreglar-lo. Ahir la companyia va publicar una nova versió de l’aplicació de missatgeria.

Summary: WhatsApp demana als usuaris que actualitzin l’aplicació per problemes de seguretat


El Consell Departamental dels Pirineus Orientals, l’ens administratiu de Catalunya Nord, ha votat per unanimitat una nova moció per a demanar a l’estat espanyol respecte per les llibertats i drets fonamentals dels presos polítics catalans. La moció diu: «Els dies 1 i 3 de desembre, quatre dels nou dirigents polítics i associatius empresonats a Catalunya van començar una vaga de fam, exigint que el recurs que havien presentat en contra del seu empresonament pogués ser tramès al Tribunal Europeu de Drets Humans (TEDH). Aquesta situació ens interpel·la novament, sobretot perquè tot això passa quan aquests responsables són empresonats injustament de manera preventiva d’ençà de fa més de tretze mesos. Una vegada més, nosaltres, electes representants de l’Assemblea Departamental, sense pronunciar-nos sobre la relació de Catalunya amb l’estat espanyol, fem una crida a respectar els drets i les llibertats fonamentals. Pensem que aquestes dones i aquests homes han de poder comparèixer lliures, en plena possessió dels seus mitjans i havent preparat la defensa en les millors condicions. Alliberar-los contribuiria enormement a alleujar les tensions, les provocacions i l’escalada de violència que continuen de manera preocupant a Catalunya.»

Summary: El Consell Departamental dels Pirineus Orientals vota per unanimitat una moció per la llibertat dels presos polítics


Google ha acceptat pagar una multa rècord de cent setanta milions de dòlars, uns 155 milions d’euros, per haver recopilat il·legalment a través de YouTube informació de nens de fins a tretze anys sense el consentiment dels seus pares, per després publicar anuncis dirigits a ells. La multa arriba arran d’una investigació de la Comissió Federal de Comerç dels Estats Units i la fiscal general de Nova York, que acusen Google i YouTube de violar la llei de protecció de privacitat infantil a Internet. En base a l’acord amb Google, ara YouTube identificarà clarament el contingut dirigit a menors i limitarà les dades que recopila de qualsevol persona que mira aquests continguts, independentment de la seva edat. En un comunicat, la fiscal de Nova York ha destacat que Google i YouTube ‘monitorejaven, rastrejaven i publicaven anuncis dirigits a nens petits només per mantenir els dòlars publicitaris’. Per la seva banda, YouTube ha assegurat que amb els canvis que introduirà a partir d’ara deixarà d’emetre ‘anuncis personalitzats’ en el contingut infantil i deixarà d’oferir l’opció de fer comentaris o rebre notificacions en aquests espais. A més, els creadors de continguts hauran d’identificar clarament que el seu contingut és infantil, mentre que YouTube també buscarà a través dels seus serveis els vídeos amb contingut per audiències més joves i els inclourà en aquesta categoria.

Summary: Multa de cent setanta milions de dòlars a Google per violar la privacitat dels menors a YouTube


Pel pa de pessic (motllo de 22 cm a 24 cm) Ingredients: 180 g farina de rebosteria 180 g sucre 6 ous frescs 1 culleradeta de llevat Royal ratlladura mitja llimona Elaboració: Batem fort el sucre i els rovells d’ou fins que blanquegin. Hi afegim la farina, el Royal i la ratlladura de llimona. Les clares muntades a punt de neu també s’hi afegeixen en compte. Untem el motlle amb mantega i farina, l’omplim amb la pasta i el posem al forn a 180°, uns 30 minuts. Hem de provar amb una agulla fins que surti neta. El pastís es deixa refredar i es treu del motlle. El tallem pel mig i xopem amb un almívar les dues cares de dins del pastís perquè quedi més amorosit. Després podem posar-hi melmelada. Per fer l’almívar agafarem dues cullerades de sucre, una copeta de conyac o de moscatell i mig gotet d’aigua. Ho posarem al foc i deixarem que bulli una mica. Per a la cobertura de xocolata: Ingredients: 100 g cobertura de xocolata 100 g nata per muntar 50 g mantega Elaboració: Posarem la nata al foc i quan bulli la retirem. Hi tirarem la xocolata a trossets petits i la mantega i ho barrejarem amb molt de compte fins que tot estigui desfet. Amb aquesta xocolata cobrirem totalment el pastís, per sobre i pels costats. Posarem el pastís un quart d’hora a la nevera. Podem guarnir el pastís amb granets d’ametlla, anissos de colors, ous de xocolata, figuretes i no oblidem els plomalls ni els pollets.

Summary: La cuina de la Neus: La mona de xocolata


‘Reconèixer Catalunya com a nació i Espanya com un estat plurinacional‘ és una de les propostes que el PSC inclou al document marc que vol aprovar en el seu XIV congrés, que se celebrarà entre els dies 13 i 15 de desembre. El text esbossa en les seves 36 pàgines les propostes dels socialistes sobre l’encaix territorial de Catalunya a Espanya, amb una aposta pel federalisme, però també per altres qüestions com la llengua, el treball, l’emergència climàtica o la inclusió social. ’Una Catalunya unida en la diversitat i ben governada’ conforma el primer punt d’aquest document, en el qual diu que Catalunya i Espanya, amb una història ‘entrellaçada’, són ‘plurals i diverses, un conjunt de pobles amb singularitat pròpia amb llaços socials, culturals i polítics que els han mantingut units’. Espanya, sosté el PSC, és un país modern, plurilingüe i pluricultural, que es fonamenta en la igualtat de drets i la garantia del dret d’autonomia dels pobles que la integren. Aquest reconeixement de Catalunya com a nació va més enllà de la Declaració de Granada, el document de referència per a la proposta federal del PSOE. Aquell text, pactat el 2013, proposava una reforma constitucional a Espanya per a enfortir el sistema autonòmic amb mesures que impedeixin que el TC anul·li un estatut votat pels ciutadans, com va passar amb el de Catalunya. Els socialistes catalans veuen en el federalisme la solució al conflicte polític a Catalunya, atès que ofereix la possibilitat de ‘reconèixer, respectar i integrar les diverses identitats nacionals que conviuen, sense disminuir la cohesió social i la igualtat entre espanyols’. ‘La reformulació en sentit federal és la més viable políticament, la més estable econòmicament, la més justa socialment i l’única capaç d’aglutinar un ampli suport social’, remarca el PSC, que entén que federalisme és també sinònim de ‘reconeixement, autogovern i govern compartit, finançament just i suficient’. Subratlla que la reforma constitucional és el camí per ‘recompondre consensos trencats’ i afegeix: ‘Davant la crisi catalana, l’única solució passa per la via del diàleg, la negociació i el pacte des d’un total respecte a la legalitat’. Segons el PSC, Catalunya s’ha instal·lat ‘una divisió important’ i una ‘crisi institucional sense precedents’, fruit de ‘dècades de nacionalisme conservador hegemònic’ i la seva decisió d”exacerbar els sentiments, dividint-nos entre els que consideren qui és i qui no és català’. ‘Un conflicte permanent agreujat pel victimisme a través de la tergiversació de la història i de la situació de Catalunya’, sosté el PSC, que critica així mateix ‘l’ús partidista de les institucions’ i ‘la manca d’imparcialitat i neutralitat dels mitjans de comunicació públics’. Acabar amb la immersió lingüística a tot el país En matèria lingüística, els socialistes creuen que les últimes dècades ‘s’ha trencat’ el pacte de convivència que regia en aquest àmbit per la ‘instrumentalització que els nacionalismes han fet de la llengua’, pel procés independentista, i per una suposada utilització partidista del català a l’escola. Per això, davant el suposat risc que la llengua materna es converteixi en un factor de divisió social, els socialistes proposen de ‘fer tot el possible per a una convivència efectiva i afectiva del català i el castellà, fent desaparèixer la confrontació entre llengües que posen en risc la convivència i el patrimoni lingüístic comú’. En aquest sentit, proposa de renunciar a la immersió lingüística a tot el país i, per contra, planteja un model ‘plurilingüe a l’escola amb la flexibilitat que la realitat sociolingüística present al nostre país exigeix’. Així mateix, el PSC defensa ‘uns mitjans de comunicació lliures i responsables’ que siguin capaços de recuperar ‘la credibilitat per part de tota la ciutadania’. Considera que TV3 i Catalunya Ràdio s’han convertit, en una part de la seva programació, ‘en instruments d’agitació i propaganda al servei d’una determinada idea política a Catalunya’, i proposa contractar mitjançant un concurs internacional les noves direccions de la televisió i la ràdio públiques catalanes.

Summary: El PSC vol reconèixer Catalunya com a nació i Espanya com un estat plurinacional


Esquerra Republicana consultarà als prop de deu mil militants si manté el vot en contra a la investidura de Pedro Sánchez com a president del govern espanyol. El partit farà una consulta amb la següent pregunta: ‘Esteu d’acord a refusar la investidura de Pedro Sánchez si prèviament no hi ha un acord per a abordar el conflicte polític amb l’estat a través d’una taula de negociació?’ La votació començarà dilluns a les 9.00 i durarà fins a les 20.00. A les 20.30, el partit en farà públics els resultats. Sense l’abstenció dels tretze diputats d’ERC, el pla per a investir Sánchez i fer un govern de coalició amb Unides Podem es compliquen, tenint en compte que Ciutadans també s’ha posicionat en contra del pacte. Quines combinacions necessiten Sánchez i Iglesias per a fer realitat el seu pacte de govern?

Summary: ERC anuncia la pregunta que farà a les bases sobre la investidura de Pedro Sánchez


‘La Comissió Europea considera que és una responsabilitat comuna demostrar el valor afegit de les Nacions Unides i, en particular, de la tasca de l’Oficina de l’Alt Comissionat de les Nacions Unides per als Drets Humans (ACNUDH), que exigeix uns resultats d’alta qualitat’. Així ha respost la Unió Europea una pregunta escrita de l’eurodiputada del PNB Izaskun Bilbao, que demanava a la Comissió Europea (CE) sobre l’actitud ‘d’alguns estats membres’ que desacreditaven la tasca dels organismes de l’ONU. Una referència a Espanya, que volia que es represaliés els experts de les Nacions Unides que al maig van exigir l’alliberament dels presos polítics. Tot citant el cas dels presos polítics catalans i l’informe del grup de Treball contra les Detencions Arbitràries, Bilbao havia demanat a la CE si considera que habitualment les aportacions dels grups de treball de l’ONU són entorpides per l’arbitrarietat, la subjectivitat o les males pràctiques. I si recomanaria als estats membres que es prenguin seriosament les seves recomanacions. En la resposta, la CE afegeix que anima tots els estats membres a què donin suport, consolidin i promoguin la tasca de l’ACNUDH i dels òrgans i mecanismes dels tractats de l’ONU sobre els drets humans per a assolir aquests objectius. La respuesta penal al tema catalán acumula demasiadas críticas para pensar que todas son infundadas. La @EU_Commission no comparte https://t.co/9AtRh0FSU5 las críticas del gobierno https://t.co/9AtRh0FSU5 al informe del grupo de detenciones arbitrarias de la ONU @EUCat_Dialogue pic.twitter.com/32wWRyxwbc — Izaskun Bilbao (@IzaskunBilbaoB) November 21, 2019

Summary: La UE dóna suport als organismes de l’ONU en contra de les crítiques d’Espanya


Mentre els partits independentistes mostraven al ple del Parlament les discrepàncies sobre la condició de diputat del president Quim Torra, desenes de persones s’han manifestat a fora de l’edifici, al parc de la Ciutadella, contra la suspensió de l’escó del president i contra la decisió del president del Parlament, Roger Torrent. Vora quarts de sis de la tarda, un cop suspès el ple, la tensió ha anat incrementant fins a desplaçar-se al centre de la ciutat. Els manifestants han abadonat el parc de la Ciutadella i s’han encaminat, primer, cap a la plaça Urquinaona, on s’han cremat un parell de contenidors, i després a Pau Claris amb la Gran Via, que ha quedat tallada. A les 8 del vespre la tensió ha finalitzat i la concentració s’ha dispersat.  El cordó policíac no permet el pas als manifestants a davant del parlament https://t.co/remwWAOgBW pic.twitter.com/GnLQdnxRSZ — VilaWeb (@VilaWeb) January 27, 2020 Albert Salamé Albert Salamé

Summary: Tensió en la protesta contra la retirada de l’escó a Torra


Felipe Dana ha estat escollit per The Guardian el millor fotògraf d’agència d’enguany. L’equip de fotografia del diari ha destacat la profunditat i la cura de la feina del fotoperiodista d’Associated Press, que durant el 2019 ha cobert històries arreu del món: la lluita contra Estat Islàmic a Síria, les protestes contra el govern de Carrie Lam a Hong Kong i els efectes del canvi climàtic a Grenlàndia. Associated Press també va destinar Dana a Catalunya, on ha documentat les protestes contra la sentència del Tribunal Suprem espanyol contra el procés. La seva càmera ha fotografiat les protestes a la Via Laietana i la plaça d’Urquinaona, i també les accions del Tsunami Democràtic a la Jonquera i el Camp Nou. De fet, en una breu entrevista a The Guardian, el fotoperiodista ha recordat com va ser agredit pels Mossos d’Esquadra a la Via Laietana. ‘Enmig de totes aquestes històries, també vaig ajudar a cobrir dues eleccions a Espanya i les múltiples protestes a Catalunya al llarg de l’any. En una de les protestes més recents a Barcelona, vaig ser colpejat a la cara per la porra d’un policia. Em van haver de posar diversos punts al nas. Per sort, no va ser gaire greu i m’he recuperat.’ @felipedana fotògraf de @AP agredit amb un cop de porra de @mossos al nas #prouagressionsperiodistes pic.twitter.com/W1uEbHbaMb — angel garcia (@angelgarciafoto) October 26, 2019

Summary: El millor fotògraf de l’any per The Guardian recorda l’agressió dels Mossos a la Via Laietana


El fiscal superior de Catalunya, Francisco Bañeres, s’ha espolsat les acusacions d’inacció davant la brutalitat policíaca del Primer d’Octubre. En una compareixença al parlament, Bañeres ha al·legat que la fiscalia no va fer res perquè s’investigués la violència dels cossos de seguretat de l’estat espanyol contra els votants del referèndum perquè, en el cas de lesions lleus, només ho podia fer si els afectats presentaven una denúncia, d’acord amb l’article 147 del codi penal, en els apartats 2 i 3. Arran de les crítiques de JxCat, ERC i la CUP per no haver actuat d’ofici davant l’actuació violenta dels agents espanyols per a impedir la votació, Bañeres ha subratllat que els cossos de seguretat de l’estat actuaven sota l’empara de l’autoritat judicial i ha defugit de parlar en cap moment de lesions greus. Segons Bañeres, en els casos que sí que es va presentar denúncia, la fiscalia només havia d’actuar en cas d’excés policíac, però no n’ha detallat cap. El diputat de la CUP Vidal Aragonès li ha recordat que no parlaven pas de danys lleus i li ha retret que la fiscalia no actués. JxCat ha retret a Bañeres que la fiscalia actués de ‘braç repressor d’idees polítiques’ i que tots els processos judicials oberts per la violència de l’1-O s’obrissin a instància de les víctimes, mentre que la fiscalia sí que ha emprès accions contra la presumpta inactivitat dels Mossos d’Esquadra. ERC també ha criticat la ‘inactivitat’ del Ministeri Fiscal davant la violència dels cossos policíacs i els ‘comportaments feixistes’ que hi ha als carrers i li ha recordat que s’havien de perseguir els delictes amb independència de qui els cometés. La CUP ha expressat la seva indignació perquè en la memòria no hi figura cap actuació per la violència patida pels votants de l’1-O, i ha recordat que diaris de tot el món van obrir en portada amb informació de la brutalitat de la policia. ‘Van incomplir la seva obligació, que és la persecució del delicte’, li ha retret Aragonès. Les crítiques per la passivitat de la fiscalia no les han fet només els partits independentistes. Amnistia Internacional va denunciar que la fiscalia i el govern espanyol havien obstruït les investigacions sobre la violència policíaca. En un informe titulat ‘1-O a Catalunya: Obstacles per a la investigació de l’ús excessiu de la força’, Amnistia Internacional recollia que la fiscalia havia amenaçar alguns denunciants, a més de mostrar desinterès per a investigar les denúncies contra els agents i de rebaixar la importància dels fets. Per exemple, es va oposar que el jutjat número 7 de Barcelona oferís als ferits la possibilitat de personar-se en el procediment i va advertir algunes persones a qui es va oferir de personar-s’hi que ‘podien ser, alhora, autores d’un delicte de desobediència o de resistència greu’. En el cas d’Aiguaviva, Amnistia Internacional acusava la fiscalia d’haver provat de desqualificar els declarants relacionant-los amb ‘actes de resistència o d’obstrucció de l’actuació policíaca’. Al parlament, Bañeres ha rebaixat la importància de les lesions que van patir ciutadans l’1-O i s’ha referit només a les lesions lleus. Un estudi exhaustiu, publicat a VilaWeb, detalla l’abast de les lesions, entre les quals hi havia traumatismes greus. L’informe va permetre de validar la xifra de 1.066 ferits recollida pel Departament de Salut de la Generalitat. Segons el CatSalut, hi va haver 173 casos (16,2%) en què els diagnòstics van ser de gravetat moderada i en set persones (0,7%) es van classificar com a greus. El fiscal superior ha comparegut a la comissió de justícia per presentar la memòria de la fiscalia del 2017. L’última vegada que un fiscal va intervenir-hi per aquesta raó va ser el 4 de desembre del 2014, tot i que no és una compareixença obligatòria, segons fonts parlamentàries. Bañeres ha celebrat la normalitat de tornar a la cambra, on ha rebut elogis dels partits constitucionalistes i dures crítiques dels independentistes. Dubtes en les investigacions dels batlles Bañeres també ha admès que van sorgir dubtes dins la fiscalia en le moment d’investigar la col·laboració de més de set-cents batlles amb l’1-O. El fiscal ha constatat les dificultats sorgides a l’hora de distingir el suport polític al referèndum dels casos d’implicació efectiva que, a parer seu, podien tenir rellevància penal i que han quedat reduïts a sis o set. Bañeres ha admès que hi va haver discussions entre els fiscals provincials, la fiscalia superior i el fiscal general de l’estat per a determinar on eren els límits. Es va arribar a la conclusió, segons que ha relatat, que només quan hi havia participació activa amb ‘actes d’execució material’ es podia proposar una acció penal. JxCat ha criticat que s’interroguessin batlles abans de l’1-O i tot. També ha culpat la fiscalia d’haver col·laborat en l’obertura d’una causa general contra l’independentisme, i ha censurat que comencés a investigar el procés després de la declaració de sobirania del 2015, quan el referèndum ni tan sols s’havia plantejat. ERC ha subratllat que l’actuació de la fiscalia els generava ‘inseguretat jurídica’. El diputat Jordi Orobitg ha explicat que detectaven un ‘comportament erràtic’ quan s’arxivaven les investigacions d’alguns batlles i s’interposaven querelles contra uns altres, com li ha passat al de la Bisbal d’Empordà, Lluís Sais, i al de Castelló d’Empúries, Salvi Güell, entre més. Aragonès ha insistit en l’anomalia del setge policíac a la seu de la CUP el 20-S, uns fets que el fiscal superior ha esquivat. Els grups independentistes també han qüestionat que la fiscalia actués quan ja hi havia investigacions judicials obertes per l’1-O en diversos tribunals. Bañeres ha al·legat que la fiscalia pot continuar donant ordres als cossos de la policia perquè actuessin en aquests casos. Considera que, d’acord amb l’ordenament jurídic, es pot debatre fins a quin punt han de deixar d’investigar. ‘De fet, no hi ha hagut cap retret ni per part dels jutges ni dels tribunals’, ha remarcat. Un 124% més d’atestats per delictes d’odi La memòria del 2017 recull que els Mossos d’Esquadra van fer un 124% més d’atestats relacionats amb presumptes delictes d’odi i discriminació per orientació política respecte al 2016. JxCat, ERC i la CUP han criticat que s’acutés per la presumpta comissió de delictes d’odi contra persones que havien qüestionat les actuacions de la policia espanyola i la guàrdia civil, tenint en compte que ja hi havia jurisprudència que indicava que els cossos de seguretat no formaven part dels col·lectius protegits. Bañeres ha sentenciat que per les seves mans no ha passat cap acusació en què s’imputés un delicte d’odi a ciutadans per haver fet ‘manifestacions contràries, injurioses o ofensives’ a agents de la policia espanyola ni de la guàrdia civil. Per la seva banda, Ciutadans ha lamentat que Catalunya sigui un destí poc atractiu per als fiscals pel ‘clima de confrontació’ que diu que s’hi viu. La diputada Lorena Roldán ha explicat la ‘diàspora’ per alguns ‘atacs’ a seus judicials, com les pintades i el llançament d’ous a la seu barcelonina de la fiscalia durant una manifestació contra el judici als dirigents independentistes. També ha lamentat que no s’hagués detingut ningú per aquests fets, mentre que Bañeres ha recordat que els Mossos d’Esquadra s’ocupaven de les investigacions i haurien de concloure qui van ser els responsables. El PP també ha dit que la fiscalia hauria de poder complir les seves obligacions sense patir ‘setges’ ni ‘assenyalaments’. Finalment, el PSC ha retret que el català no tingués un ús equiparable al castellà a l’administració de justícia, una crítica en què han insistit els grups independentistes.

Summary: El fiscal superior de Catalunya es desentén de la brutalitat policíaca de l’1-O


La primera cosa que va fer Antoni Noguera (Més per Mallorca) quan va estrenar la batllia va ser retirar el quadre del rei espanyol del despatx i canviar-lo per un retrat d’Emili Darder, el darrer batlle republicà de Palma, assassinat pels franquistes el 1937 al castell de Bellver. Després de dos anys de mandat –els dos primers van ser per a José Hila, del PSOE–, repassa les dificultats que s’ha trobat al capdavant de l’ajuntament més representatiu de les Illes amb querelles incloses de grups empresarials contraris a les seves polítiques i explica els desafiaments de futur de la ciutat. Es defineix com a fill del boom turístic, de mare andalusa i pare porrerenc, i argumenta com el centralisme dels diferents governs espanyols ha fet que deixi de creure en l’opció federal i l’han convençut que el camí és més autogovern i l’autodeterminació. Noguera també es mostra crític amb el suport del PSOE al 155, però avança que tornaran a cercar un pacte amb el PSIB després de les eleccions: ‘Hem de separar una qüestió de l’altra’, diu. —Què significa per a vós la figura d’Emili Darder? —És un referent polític. Una persona superdotada. Metge a divuit anys. Va plantejar un model de ciutat basat en la república i la igualtat d’oportunitats en què l’educació, la cultura i la sanitat eren els pilars fonamentals. Crec que avui encara és vigent aquest pensament polític per a la nostra ciutat. —I assassinat pel franquisme. —Sí. Va ser quan la democràcia es va veure violada pel feixisme. Va ser una de les etapes més tristes d’aquesta ciutat: com un gran batlle de la nostra ciutat és mort assassinat pel franquisme. —El feixisme ha tornat sense complexos amb Vox o és que mai no se n’havia anat? —Hi ha opcions polítiques que volen tornar quaranta anys enrere. Hem sentit declaracions de dirigents de Vox dient que la figura militar de Franco era bona. Nosaltres entenem que la democràcia té tres pilars fonamentals: la igualtat d’oportunitats, la llibertat d’expressió i el dret d’informació. Nosaltres lluitarem aferrissadament perquè a la nostra ciutat l’extrema dreta no fracturi aquests tres pilars. N’hi ha que volen tornar quaranta anys enrere quan nosaltres proposem la ciutat dels quinze anys vinents o vint. —Al despatx vau substituir el quadre del rei espanyol pel d’Emili Darder? —Cadascú personalitza el despatx de batlle com vol. Ara mateix som aquí al despatx i hi veig tres quadres. Un és un reconeixement del GOB  que ens va concedir el premi Alzina per la regulació del lloguer turístic. Al mig n’hi ha un d’Unicef, que ens va reconèixer com a ciutat que cuida la infància i al costat hi ha el d’Emili Darder, un referent polític. —Durant el mandat heu tingut cap relació amb la monarquia espanyola en les seves visites d’estiu? —Bàsicament, com a representant de la ciutat ens hem reunit dues vegades a l’estiu i hem comentat l’actualitat de les Illes Balears i de l’estat espanyol. Ell del seu punt de vista i jo del meu. —Republicà i independentista. Deveu ser molt molest per a alguns sectors de la ciutat. —L’estat espanyol, després de la transició, tenia una oportunitat de convertir-se en un estat plurinacional i plurilingüístic, però aquesta transició es va resoldre malament perquè hi ha hagut governs molt recentralitzadors que van contra la diversitat lingüística, cultural i econòmica. La meva mare és de Jaèn i el meu pare és de Porreres. Som fill del boom turístic i la meva vocació sempre havia estat federalista. Però després dels atacs continuats cap a les Illes i la perifèria és quan et planteges que has de tenir quotes importants d’autogovern i d’autodeterminació. —Per tant, sou dels qui heu arribat a la conclusió que l’estat espanyol és irreformable? —Jo diria que aquesta ha estat una etapa complexa, difícil i de manca de diàleg. El cas de Catalunya n’és un exemple. Veure que avui dia hi ha gent a la presó per haver defensat unes idees democràtiques no deixa gaire esperança quant al model d’estat. Hi ha hagut un canvi d’actitud, però no de contingut. Per començar una normalitat negociadora s’han de treure els presos de la presó perquè és totalment injust. —D’ençà del procés independentista hi ha hagut un augment d’agressions feixistes a la ciutat? Tenen impunitat? —A Palma les agressions són una qüestió anecdòtica. No n’hi ha de manera regular ni són un afer del dia a dia. No tenim aquest problema vinculat a la violència feixista. —Heu pogut treballar amb plena llibertat? —Crec que he estat un batlle valent i decidit. Tenim un full de ruta que vol convertir Palma en una ciutat moderna i europea. Més eficient, més verda, més creativa i especialment més justa. Quan tu defenses aquest interès general sempre trobes lobbys que volen coaccionar aquesta vocació amb la por i la querella continuada. —Teniu la sensació de ser un batlle d’un estat plenament democràtic? —Hi ha pilars que trontollen, com el de la llibertat d’expressió. Som en un estat democràtic amb fissures. Si es fan estructurals, perdrem aquests pilars democràtics. —Com explicaríeu, per exemple, al batlle de Berlín què passa a Palma? —Devem tenir problemàtiques comunes. Li diria que Palma treballa per convertir-se en una ciutat moderna i europea. Som una ciutat físicament preciosa, però tenim tres grans desafiaments: la mobilitat sostenible, l’accés a l’habitatge i la diversificació econòmica. —Teniu cap ciutat referent? —Em quedaria amb Copenhaguen. —Quants alemanys viuen a Palma? —Tenim dades de quinze mil residents alemanys a les Illes. A Palma poden ser devers deu mil. —Ada Colau ha demanat el vot per al candidat de Podem a Palma, Alberto Jarabo. És el vostre gran rival en la bossa de votants de l’esquerra a la ciutat? —Podem no és un rival, és un aliat. Nosaltres ja no encarem les eleccions en clau bipartidista, PP-PSOE. Contraposem el bloc d’esquerra i el bloc de dreta. Jarabo és un competidor. Jo vaig més enllà i faig feina perquè guanyi el bloc d’esquerra. I és normal que Ada Colau li doni suport perquè té un vincle molt clar amb Podem. Jo he rebut el suport de na Janet Sanz i de n’Albano Dante Fachin. Es tracta de ser més i estic segur que amb n’Alberto Jarabo conformarem aquest govern transformador. —Parleu de bloc d’esquerra. Considereu el PSOE un partit de l’esquerra? —És evident que nosaltres fa quatre anys que hi governam. Les seves polítiques especialment en l’àmbit estatal són més tímides. Nosaltres som un govern amb tres actors i hem d’aprendre a conviure amb la diversitat i créixer junts. Aquest és un dels grans problemes dels governs de l’esquerra a les Balears en el període democràtic. No hem de lluitar per la distribució dels vots entre l’esquerra. Hem de fer que cada vegada hi hagi més persones que optin per les nostres opcions. —Pactar amb el PSOE, que ha defensat el 155, no us crea cap problema de consciència? —Hem de separar una qüestió de l’altra. Nosaltres governam municipis i miram per l’interès general. Entenem que el govern i el bloc d’esquerra és importantíssim per al projecte de ciutat. Jo puc fer crítiques al govern del PSOE de l’estat referides a aquesta qüestió, però també tinc una responsabilitat social envers la ciutat i estic content del pacte que hem fet. —Als darrers comicis vau fer un gran resultat amb 23.000 vots, a només cinc mil del PSOE i tercera força. Es pot superar aquest sostre? —Treballam per a això i per aconseguir la confiança de tots els ciutadans que viuen a Palma. Veurem què decideixen. Crec que fem una campanya intensa, positiva, amb idees i amb un gran projecte de ciutat. —Per a la vostra formació política, què és més difícil de penetrar, a barris perifèrics com Son Gotleu o Son Roca o bé a la part noble de la ciutat? —Al centre de la ciutat, al barri de l’ajuntament, vàrem guanyar les eleccions fa quatre anys. Tenim més dificultats per a arribar a barris més despolititzats i més vulnerables. —Viure plenament en català a Palma és possible? —Sí. És veritat que hi ha algunes excepcions però jo desenvolup el meu dia a dia en català sense problema. Vull destacar especialment la feina que fa l’escola, que és un element d’integració fonamental. De cada vegada hi ha més persones que coneixen la nostra llengua. I hi ha els fills de les persones que han vingut a viure aquí que ja parlen català. —Palma és dels seus ciutadans? —Palma és dels seus ciutadans perquè hi ha hagut un govern que lluita perquè això sigui possible. Hem estat la primera ciutat del món que ha regulat el lloguer turístic, prohibint-lo a plurifamiliars. Som la primera ciutat d’Espanya que ha impedit que qualsevol edifici residencial es pugui convertir en un hotel. I desenvolupam projectes tan importants com és que Palma pugui tenir el primer bosc urbà, concretament a l’antic canòdrom. Un dels meus desafiaments era d’aconseguir que el sentiment i el vincle del ciutadà cap a l’ajuntament s’enfortís. I crec que a poc a poc ho anem aconseguint. —Qui forma Fevitur, que és qui us ha posat la querella per la regulació del lloguer turístic? —És el típic lobby que prova de suplantar la sobirania municipal mitjançant querelles, por i afers judicials amb denúncies falses. És una anomalia democràtica, que a ells els surt gratuït i que a nosaltres ens fa perdre molt de temps i diners. —Com es fa front a aquests grans grups de pressió econòmics i empresarials? N’hi ha prou amb el registre que voleu impulsar? —A aquesta gent allò que li fa més mal és que hi hagi un batlle valent, decidit i que no tingui complexos a l’hora de fer front a l’interès general. Aquest n’és l’antídot, encara que després hi hagi conseqüències judicials. —Com podreu regular el preu del lloguer si no hi teniu competència? —Demanam una modificació de la llei d’arrendaments urbans per tal que els ajuntaments tinguin eines per a poder fer front als nostres desafiaments. I l’habitatge n’és un. Explorarem la via jurídica amb la llei de l’habitatge de les Illes Balears perquè es pugui modificar i que els ajuntaments hi puguin legislar. És l’única manera de poder resoldre-ho. —Per què us ha criticat tant una candidatura sobiranista i rupturista com és Crida per Palma, en matèria social? Us pot restar vots? —Els votants no són de ningú, es guanyen dia a dia. Qui es pensi que té un banc de vots estable s’equivoca. No entraré a valorar comentaris que s’hagin pogut fer perquè no els conec en profunditat. Nosaltres hem estat un govern de la gent. Hem obert l’oficina antidesnonaments, que ha ajudat a més de 1.800 famílies. També hem estat un govern ecologista. Hem salvat el Molinar Port Petit, hem fet caducar les llicències de Ses Fontanelles i hem salvat més de setanta hectàrees de pulmó verd de Son Gual i Can Tàpera. I també hem projectat la ciutat per als quinze o vint anys vinents, amb la cultura al centre de la nostra política i amb un projecte espectacular com és la reforma de l’antiga presó en un gran centre cultural. A partir d’aquí, que les eleccions vagin bé a tothom, però nosaltres fem el nostre camí. —Palma és desbordada pel turisme? —Quan vam entrar a governar era una ciutat poc planificada i amb una sensació de saturació i col·lapse. Ara mateix nosaltres som en aquesta fase planificadora amb mesures com ara el lloguer turístic o els establiments hotelers. El pas següent és regular els creuers amb un màxim de tres al dia i un màxim de deu mil persones. Crec que hem estat un govern innovador en matèria turística. Nosaltres no volem que la ciutat s’adapti al turisme. Volem que el turisme s’adapti a la ciutat. Volem que Palma sigui una ciutat d’èxit i no que mori d’èxit. —La proposta principal i més potent del vostre programa? —Un tram bus. Un transport elèctric d’alta capacitat que pugui connectar el centre de la ciutat amb l’aeroport i la platja de Palma. Som una ciutat amb una dependència important del cotxe i la legislatura que ve volem fer una revolució verda amb la mobilitat sostenible com a pilar principal. Abans d’acabar, us proposem que respongueu aquest qüestionari: —Quin és el vostre defecte principal? —A vegades tinc mal caràcter. —Quins dons naturals us agradaria de tenir? —L’omnipresència. —Quantes hores al dia dormiu? —Sis. —Quin nom (de noi i de noia) preferiu? —Pol i Agnès. —Quin és el vostre artista preferit? —Antònia Font. —Quin és el vostre heroi de ficció preferit? —Robin Hood. —Quin personatge històric valoreu més? —Emili Darder. —Quin és el darrer llibre que heu llegit? —París era una festa, de Hemingway. —Quin és el vostre lema? —És un lema del moviment escolta. N’hi ha dos: ‘Sempre a punt’ i ‘Tant com puc’. —Quines feines heu fet fora de la política? —Treballava d’educador en els serveis socials de l’Ajuntament de Palma. —L’escola on porteu els fills (o els portaríeu si en tinguéssiu) és pública o privada? —Seria l’escola de barri, especialment pública, sí. —Amb quina llengua parleu als pares? I als fills? —No tinc fills. Amb la meva mare hi parl en castellà i amb el meu pare en català. —L’última vegada que heu fumat marihuana? —Fa bastant de temps. —Quina és la mentida més grossa que han publicat mai sobre vós en un mitjà de comunicació? —Un dia em van enregistrar al carrer i jo parafrasejava en Rubianes. Al final tot es va acabar convertint en una gran mentida. —El millor batlle de la ciutat fins avui? —Tinc en molt bona consideració n’Aina Calvo, en democràcia. —La cosa que ha fet més bé l’actual batlle? —L’oficina antidesnonaments i el bosc urbà —La que ha fet més malament? —M’hauria d’haver ocupat més de l’agilitat de l’ajuntament. La burocràcia de vegades ens supera. —Quant cobrareu si sou batlle? I si sou regidor? —Em qued per a jo 2.500 euros. De regidor seria un poquet menys, 2.300 o 2.400. —A quina altra ciutat us agradaria de viure? —N’hi ha moltes que m’interessen. Madrid sempre m’ha agradat molt. Especialment alguns barris com Lavapiés. Possiblement Madrid. —Qui us ha fet políticament? —La meva inquietud política va néixer a l’associacionisme del moviment escolta i guiatge de Mallorca. —Qui creieu que faria la vostra feina millor, entre la resta de candidats? —La meva feina només la puc fer jo.  —Qui creieu que la faria pitjor? —Qualsevol batlle de dretes és totalment l’antítesi de la feina que jo faig actualment.

Summary: Antoni Noguera: ‘Jo era federalista però els atacs d’Espanya fan que vulgui l’autodeterminació’


El jutge del Tribunal Suprem Pablo Llarena manté empresonats Oriol Junqueras, Joaquim Forn, Jordi Sànchez i Jordi Cuixart perquè hi veu risc de reiteració delictiva. No en té prou amb la humiliació de tots plegats havent de declarar, d’una manera o d’una altra, que assumeixen la intervenció de l’autonomia amb l’article 155 i que renuncien o a l’activitat política o a la via unilateral per a aconseguir la independència. En la interlocutòria, Llarena diu que en els seus casos ‘hi ha risc que es reprodueixin actes amb greus, immediates i irreparables conseqüències per a la comunitat’, i afegeix que ‘el perill no desapareix amb la formal afirmació que abandonen la seva estratègia d’actuació’. Diu Llarena que pot reconsiderar la decisió si pot constatar ‘que la possibilitat de nous atacs hagi desaparegut efectivament, i que progressivament es confirmi que el canvi de voluntat és vertader i real’. Amb la humiliació no n’hi ha prou Llarena explica que no comparteix l’argument de les defenses, segons el qual no hi pot haver reiteració delictiva, perquè tots ‘han expressat que el seu propòsit polític només es pot atènyer mitjançant la negociació amb l’estat, proclamant que els resulta obligat de modificar estratègies anteriors i expressant que els seus futurs instruments d’actuació quedaran limitats a mecanismes pacífics i respectuosos amb l’ordre legal’. El jutge recorda que, tot i amb això, ‘tots els investigats en el procediment comparteixen la mateixa aspiració que va impulsar el comportament que s’investiga, és a dir, la voluntat’ que Catalunya esdevingui independent. I basa el seu argument de mantenir-los empresonats en el document ‘Enfocats’, sobre un full de ruta cap a la independència, intervingut per la Guàrdia Civil el 20 de setembre en l’escorcoll que van fer a casa de l’ex-secretari general de Vice-presidència, Josep Maria Jové. El document, diu el jutge, ‘recull un pla d’actuació per a la desconnexió forçosa i per a garantir l’èxit d’una eventual via unilateral’. Un document que, segons l’informe, propugna la mobilització social, la unitat dels partits independentistes i el reconeixement internacional com a eixos per a garantir aquesta via. Aquest mateix document parla d’un comitè estratègic, en el qual hi hauria Junqueras, Sànchez i Cuixart, ‘que ha dut a terme una funció definitòria de com i quan dur a terme cadascuna de les actuacions del procés i, consegüentment, de la violència i els tumults , que són l’essència dels delictes de rebel·lió o de sedició que s’investiguen’. L’independentisme és violent A més, diu Llarena que aquests tres presos –Junqueras, Sànchez i Cuixart– ‘fins i tot van intervenir en l’execució material de la violenta explosió social que contemplem’. I especifica que en el cas de Sànchez i de Cuixart, ‘per la mobilització pública que han impulsat les associacions ANC i Òmnium Cultural, cosa que s’ha fet sabent que en les últimes congregacions, per més que la major part dels ciutadans aplegats anaven a actuar només impulsats pel seu convenciment ideològic i que estarien fermament compromesos a evitar cap mena d’agressió o violència, s’hi infiltrarien necessàriament nombrosos comportaments agressius’. I afegeix: ‘De fet, ells mateixos van participar en la convocatòria de l’assetjament que desenes de milers de manifestants van fer a la comissió judicial que va executar l’escorcoll de les instal·lacions del Departament d’Economia, van dirigir les masses durant les dinou hores que va durar el setge, van modular els actes de violència que es van desplegar i van facilitar finalment la sortida de la comissió judicial gràcies a un ple domini del que va passar’. El jutge, sobre aquest ‘domini dels esdeveniments’, parla ‘de més mobilitzacions social sofertes, com la que va impedir l’escorcoll de l’entitat Unipost , o les que van tallar carreteres o van constituir cadenes humanes que defensaven de manera activa els centres de votació, en què feren recular de vegades els cossos policíacs, els apedregaren els vehicles o forçaren els agents a utilitzar una força que altrament hauria estat innecessària’. I Joaquim Forn, per què? Perquè diu que era el responsable dels Mossos durant tots aquests fets relatats, i que la policia catalana ‘va afavorir o no va desplegar cap mena d’actuació que les pogués frenar’. Heus ací la darrera part de l’argument de Llarena: I ací la interlocutòria sencera:

Summary: Per què a la presó? Llarena no en té prou amb la humiliació de l’acatament i veu ‘una violenta explosió social’


Al món occidental, sovint hom pensa que la sida és un problema del passat, però les dades demostren que no: entre el 2003 i el 2016 se n’han diagnosticat 10.713 nou casos a Catalunya, 1.953 al País Valencià i 2.273 a les Illes Balears, on la mitjana d’infecció és notablement superior a la de l’estat espanyol. Gràcies als avenços de la medicina, al primer món contreure el VIH ja no duu la mort –o, si més no, de manera directa–, però continua essent una malaltia crònica que obliga a seguir tractaments força cars i que, a més, disminueix l’esperança de vida. Així doncs, els objectius dels investigadors són prevenir-ne el contagi, millorar-ne els tractaments i trobar-ne, d’una vegada per totes, un guariment definitiu. La PrEP, l’oportunitat de convertir el VIH en ‘anècdota’ La profilaxi pre-expositiva (PrEP), que ha estat notícia aquests darrers mesos, és una medicació que impedeix el contagi del virus. A l’estat espanyol no és disponible, però a Barcelona hi ha el PrEP Point, el primer centre especialitzat en aquest medicament. Compta amb consultes mèdiques, laboratori propi i assistència sanitària per als usuaris que han decidit de fer-la servir pel seu compte, amb l’objectiu d’avançar feina abans no s’autoritzi l’ús de la PrEP. Ferran Pujol, director del BCN CheckPoint –un centre comunitari de detecció del VIH associat al PrEP Point–, explica que només poden assessorar unes cinc-centes persones fins al gener, en el marc d’un estudi. També diu que el seguiment a les persones que compren el fàrmac pel seu compte és important per a garantir-ne un tractament segur. Per una banda, és vital que la persona que pren aquesta medicació no estigui infectada –n’hi ha que ho estan i no ho saben– i, per una altra, cal que tingui una bona funció renal, perquè la PrEP pot afectar el ronyó. Un metge treballant en una de les consultes del PrEP Point. A l’estat espanyol només es pot accedir a la PrEP per compte propi o formant part d’estudis experimentals. Però aquests estudis interrompen el tractament al cap d’un any i el pacient es queda una altra vegada sense medicació. ‘És una vergonya que aquest tractament no sigui disponible perquè l’efectivitat de la PrEP és demostrada’, diu Pujol. A Londres les infeccions han caigut d’un 90% en menys de dos anys després de la implantació de les pastilles. ‘Tenim eines per a convertir les infeccions de VIH en anècdota, però no les fem servir’, lamenta. Segons Pujol, ni el cost del fàrmac ni el fet que la malaltia es pugui prevenir no són raons suficients per a justificar que no s’apliqui el tractament al col·lectiu de risc, format per homes que tenen relacions sexuals amb altres homes i dones transsexuals. ‘El govern espanyol va demanar al Comitè de Bioètica si seria adequat de finançar aquesta medicació, i el comitè va dir que sí –explica–. Que es pugui evitar el contagi amb l’ús del condom no vol dir res. Seria com si no tractéssim els malalts de càncer de pulmó perquè l’haurien pogut evitar sense fumar.’ Aquesta reivindicació és especialment important per al col·lectiu de risc. A Catalunya, de cada 10.000 persones que formen part d’aquest col·lectiu, se n’infecten 230 cada any, mentre que de cada 10.000 del col·lectiu general, se n’infecten 2. El contagi, doncs, es redueix, en la majoria dels casos, a un grup minoritari –representa el 4% de la població sexualment activa– i tancat. Així doncs, el risc de contagi és notablement més alt en els qui formen part d’aquest grup, encara que prenguin les mateixes mesures preventives que els qui no en formen part. Un vaccí per a eliminar els antiretrovirals Més enllà de la prevenció, les investigacions encapçalades pel doctor Bonaventura Clotet han fet grans avenços en la línia de millorar el tractament del virus. Perquè els malalts de sida puguin fer una vida normal i no es trobin obligats a prendre medicació antiretroviral periòdicament, hom cerca la manera de controlar la malaltia sense tractament o amb tractaments que facin la vida més fàcil al pacient. És per això que IrsiCaixa i la Fundació Lluita contra la sida proven una teràpia experimental que combina el vaccí MVA.HIVconsv, desenvolupat per investigadors de la Universitat d’Oxford, amb la Romidepsina, un fàrmac que desperta el virus latent en l’organisme. El grup d’investigadors de l’assaig clínic, encapçalat per Bonaventura Clotet. Malgrat que aquest assaig clínic no s’ha acabat, el mes de febrer passat els investigadors van concloure que el sistema immunitari de les persones amb VIH es pot reeducar per controlar el virus durant llargs períodes sense prendre antiretrovirals. Dels tretze pacients que van participar en l’estudi, cinc van poder controlar el virus sense necessitat de tractament antiretroviral durant unes quantes setmanes. Aquests resultats signifiquen un gran avenç per a una investigació que resulta especialment complexa a causa de la naturalesa del virus. ‘Algunes cèl·lules infectades pel VIH tenen el virus inactiu, com adormit –explica Júlia García Prado, investigadora Miguel Servet i cap del Grup Virievac de l’Irsicaixa–. Per tant, l’única manera d’eliminar la malaltia és despertar el virus per a detectar on s’amaga i destruir aquestes cèl·lules.’ De les VLP a la nanotecnologia Però aquest no és pas l’únic avenç d’aquests darrers temps sobre la cura i el guariment del VIH. Les VLP, ‘virus-like particle’, també conformen una teràpia innovadora. Són retrats robot del virus de la sida que ensenyen al sistema immunitari a generar una resposta per a evitar la infecció. ‘Consisteix a intentar fer un virus fals, que sigui molt semblant al VIH, però sense ser infecciós, i injectar-lo al pacient’, explica García. Aquesta estratègia suscita una resposta que prepara el sistema immunològic per quan topi amb el virus real i pugui resistir-lo. L’IrsiCaixa també treballa amb nanotecnologies que viatgen a l’interior de les cèl·lules per a mimetitzar el virus emprant el mateix mecanisme que fa servir el virus per a infectar les cèl·lules, però en lloc de material infecciós porten eines per a combatre el VIH. ‘La nanotecnologia permet de dur les partícules de la medicació a les cèl·lules on sabem que hi ha el virus amagat, però no hi arriben els fàrmacs normals’, explica García, que també destaca la millora en els tractaments antiretrovirals. Se’n desenvolupen de nous per tal que siguin més efectius, durin més i, per tant, es pugui prolongar l’espai entre dosi de medicació i dosi de medicació. El diagnòstic precoç, una de les claus per a combatre el virus Tots els experts coincideixen que diagnosticar el virus de manera prematura és molt important per a tractar-lo. De fet, els pacients que fa poc que estan infectats responen millor als tractaments experimentals. El Departament de Salut Català ha creat enguany el Programa de Prevenció, Control i Atenció del VIH, les ITS i les Hepatitis Víriques, que desplegarà estratègies en què, per exemple, s’augmentarà la freqüència de la prova del VIH. Centres com el BCN CheckPoint, que fan la prova ràpida de diagnòstic del VIH, han detectat un descens d’infeccions gràcies al diagnòstic precoç. Actualment, el 60% dels nous infectats han agafat el virus els darrers tres mesos, un percentatge que anys enrere era del 8%. El guariment definitiu, cada vegada més a prop Els darrers avenços en les investigacions fan que tant científics com pacients mirin amb un cert optimisme la possibilitat de trobar un guariment definitiu. ‘El VIH és un desafiament perquè es queda a les cèl·lules com una part del genoma i a sobre ataca el sistema immunitari –lamenta García–. Però és possible arribar a trobar un guariment definitiu, tot i que marcar terminis seria precipitat.’ El fet important, segons els experts, és continuar les investigacions i conscienciar la població sobre una malaltia encara desconeguda, estigmatitzada i sovint menystinguda per la gent més jove.

Summary: El VIH, un malson amb els dies comptats?


El diputat Romain Grau, candidat a les municipals del 2020 a Perpinyà, promou el diàleg entre el moviment de les Armilles Grogues i el govern, en el marc del ‘Gran debat’ impulsat per Emmanuel Macron. El parlamentari ha signat un text al costat d’un centenar de diputats de la República en Marxa que demana que s’aturin els blocatges organitzats pel moviment. Els parlamentaris defensen el ‘Gran debat’ impulsat pel president de la República, Emmanuel Macron per ‘construir –diuen– les noves idees que necessita França’. Grau es va entrevistar amb una vintena d’armilles grogues, el 24 de desembre passat, a Perpinyà, per mirar d’acostar posicions i rebaixar la tensió que fa setmanes que afecta Catalunya Nord.

Summary: Romain Grau vol reconciliar les Armilles Grogues amb l’estat francès


La Crida Nacional per la República comença demà a les 20.00 una consulta telemàtica que es prolongarà fins dimarts a la mateixa hora entre els seus associats, fundadors i adhertis sobre el paper que ha de jugar a les eleccions espanyoles del 28-A. En un comunicat, expliquen que hi haurà dues preguntes de resposta binària, però que el contingut no serà públic fins que s’obri la consulta. El govern de la Crida es reunirà dimarts quan s’hagi acabat la votació per a analitzar-ne el resultat. La Crida vol impulsar una candidatura transversal i d’unitat que agrupi l’independentisme i va iniciar contactes amb els partits polítics. No obstant això, la CUP encara ha de decidir si es presenta o no a les eleccions espanyoles i ERC ja va descartar de nou la llista unitària.

Summary: La Crida consulta a partir de demà el seu paper el 28-A, però no anuncia la pregunta


El Manuel té 53 anys i va néixer a Andalusia. Ha treballat de forner durant més de 30 anys a Barcelona. Està separat i té dos fills amb qui no manté relació. Fa uns anys, va perdre el seu pis a causa d’un gran deute provocat per la seva addicció al joc. En quedar-se sense llar, va haver de dormir en diferents caixers del centre de Barcelona, dutxar-se en fonts públiques, fumar de les burilles que trobava per terra i acudir a menjadors socials. Aquesta situació la pateixen aproximadament 900 persones a Barcelona, de les 3.000 que no tenen llar, segons la Xarxa d’Atenció a Persones Sense Llar. El sensellarisme es defineix com la situació que afecta les persones que no poden accedir a un habitatge digne. Per tant, no només inclou les persones sense sostre que dormen al carrer, sinó també les persones sense habitatge (que viuen en allotjaments temporals), les persones amb habitatge insegur (que no paguen el lloguer, viuen sota amenaça de desnonament o de violència per part de la família o parella) i les persones amb habitatge inadequat (que resideixen en estructures irregulars). Així doncs, tot i que la problemàtica té una dimensió més àmplia, cal aclarir que aquest reportatge se centra en les persones sense sostre que dormen al carrer. Tot i que és incorrecte encasellar les persones en situació de sensellarisme dins un mateix perfil, o atribuir unes causes comunes a tots els casos, és cert que, per comprendre aquesta realitat, cal tenir en compte algunes dades objectives. És necessari saber que segons Arrels Fundació, la majoria pateixen trastorns crònics físics o mentals i que la seva esperança de vida és de 58 anys, 25 menys que la mitjana general a Barcelona (de 83 anys). Per què les dones no dormen al carrer? Les dones representen una minoria de les persones que dormen al carrer, tan sols un 10% a Barcelona. Les principals hipòtesis per a explicar això són per una banda que les dones, a causa del seu paper social, mantenen els seus vincles familiars més forts, i d’altra banda que les dones pateixen un sentiment d’inseguretat més elevat que els homes, i que per tant accepten qualsevol refugi abans que dormir al carrer. Les dones sense llar doncs, també tenen una major necessitat de buscar suport que no pas els homes per protegir la seva integritat física, a banda que també tenen major predisposició a acceptar suport institucional. També és important destacar que mentre al carrer hi ha menys dones que homes, les estadístiques mostren que aquelles que hi arriben a dormir ho fan en pitjor situació. La majoria presenten una malaltia mental o una forta drogodependència, i això també les fa més vulnerables. Com s’arriba a dormir al carrer? Una persona no acaba al carrer d’un dia per l’altre, la seva situació es va deteriorant amb el temps. Tampoc no hi ha una única causa, sinó una successió de situacions; alguns motius depenen de la mateixa persona i d’altres tenen a veure amb la societat en què vivim. Un dels altres aspectes que no comparteixen totes les persones que han dormit al carrer, i que és significatiu, és el temps que han estat sense llar. Segons el Centre d’Acollida ASSÍS, la mitjana d’anys que una persona sense llar viu al carrer és d’entre 1 a 5 anys, i fins a un 8% pateix més de 10 anys aquesta situació. És destacable que allò que sí comparteixen tots és que no escullen viure al carrer de forma voluntària, ja que tan sols un 4% del total de les persones que dormen al carrer afirma que la seva situació és volguda, segons Joan Uribe al seu llibre Del carrer a la llar. Quin és el paper de les entitats? A l’Estat Espanyol hi ha aproximadament uns 620 centres públics i privats que ofereixen un lloc on dormir i cobrir algunes necessitats bàsiques a persones sense llar, així com ajuda psicològica. Però les persones en aquesta situació, sovint rebutgen l’ajuda quan un equip de voluntaris els l’ofereix per primera vegada. En alguns casos han trencat radicalment les relacions amb la família i els amics, i a moltes d’elles les han robat o pegat. Això els fa tenir desconfiança que les coses puguin millorar, sobretot si fa molts anys que dormen al carrer. D’altra banda, acceptar l’ajuda de les entitats pot ser complicat per moltes de les persones que viuen el carrer. Sovint, es poden sentir infravalorades a l’acceptar la caritat i això provoca que prefereixin continuar vivint al carrer abans d’acudir a menjadors socials o acceptar pisos proporcionats per les entitats. Les associacions els dirigeixen a diferents espais on anar a viure: en una pensió, on compartiran llar amb altres persones que vivien al carrer; en una habitació de “relloguer”, on compartiran pis amb una persona que els cedeix una habitació; a residències per a persones grans que han viscut al carrer i tenen la salut deteriorada; en pisos compartits entre diferents persones sense llar o en pisos individuals. A les associacions es tenen en compte les preferències de la persona, però no sempre és possible oferir-li l’opció desitjada per manca de recursos econòmics i de subvencions. La majoria d’aquests centres tenen com a objectiu principal establir relació amb la persona i donar-li eines per tal que pugui sortir d’aquesta situació, ja que el procés l’han de fer ells. Tot i que aquesta atenció directa suposa una millora de les condicions de vida d’aquestes persones, el repte és més aviat a llarg termini, i els involucrats reclamen l’ajuda per part del govern. Com s’implica l’Ajuntament de Barcelona? En relació al paper de les administracions, l’Ajuntament de Barcelona va engegar l’anomenat model Housing First el passat mes d’octubre. Aquest centra l’atenció en les persones sense llar i implica l’habitatge individual, permanent i adequat per a millorar la vida d’aquestes persones. S’ofereixen fins a 60 pisos individuals a persones que viuen al carrer en situació de cronicitat, així com un seguiment professional continuat per part d’infermers, psiquiatres i persones que han viscut al carrer anteriorment. Els qui hi viuen estan subjectes a una sèrie de normes: han d’aportar el 30% dels seus ingressos en concepte de lloguer, han d’acceptar una visita setmanal per part de l’equip d’ajuda i és imprescindible que respectin el descans dels veïns i segueixin les normes de convivència pròpies de qualsevol comunitat de veïns. El sensellarisme preocupa o molesta? Segons una enquesta d’Arrels Fundació, la majoria de ciutadans creu que el sensellarisme a Barcelona és un problema humanitari. Tot i això, la majoria de missatges que rep l’Ajuntament per part dels ciutadans en relació a persones dormint al carrer (un 70% del total d’alertes), són queixes. Així doncs, la ciutadania sembla conscient de la gravetat de la situació, però ho percep més aviat com una molèstia. És per això que des de les entitats es posa èmfasi en canviar l’actitud dels ciutadans, així com en donar veu a les persones sense llar.

Summary: Sensellarisme: problema individual o institucional?


Almenys 73 persones han mort i més de 3.000 han resultat ferides des del principi de les protestes antigovernamentals que han commocionat l’Irac aquesta setmana, segons ha informat l’Alta Comissió de l’Irac per als Drets Humans, un grup d’observadors humanitaris de caràcter semioficial. La majoria dels morts són civils tot i que també es té constància de sis agents de policia morts des de l’esclat de les protestes dimarts passat, segons ha informat un dels responsables de l’organització, Alí al Bayati. Aquest nou balanç, que augmenta significativament les estimacions anteriors, s’ha donat a conèixer hores després que el primer ministre de l’Irac, Adel Abdul Mahdi, aixequés el toc de queda sobre la capital del país, Bagdad, imposat dijous com a resposta a les protestes contra el govern per la crítica situació econòmica, l’atur i la corrupció El toc de queda a la ciutat ha estat suspès al voltant de les 04.00 d’aquesta matinada, segons els mitjans oficials citats per la cadena panàrab Al Yazira, encara que de moment sembla seguir vigent en altres ciutats del país. Aquesta crisi representa el repte més gran al que s’ha enfrontat el primer ministre, que va accedir en poder l’any passat amb el suport dels partits xiïtes que governen l’Irac des de la caiguda de Sadam Hussein el 2003.

Summary: Almenys 73 morts i més de 3.000 ferits per les protestes a l’Irac