L’art abstracte i la natura s’ajunten per trencar els límits físics i crear espais imaginaris en les dues noves exposicions del centre d’art de València, Bombas Gens. ‘Hiperespais‘, que es pot veure fins el 24 de gener de 2021, convida el visitant a viatjar amb la ment a partir de construccions, textures, pintura i superposicions de materials diferents. L’objectiu és reflexionar sobre la relació entre arquitectura i natura. Per altra banda, ‘Botàniques‘, que s’allargarà fins el primer de novembre de 2020, pretén de crear un jardí interior per mitjà d’una selecció de fotografies de plantes. La sala on es troba aquesta mostra connecta directament amb el jardí exterior del museu, de manera que aquest també passa a formar part de l’exposició. Totes les obres formen part de la col·lecció de la fundació ‘Per Amor a l’Art‘ i mostren tota mena de tècniques i visions d’artistes contemporanis i del segle passat d’arreu del món. A ‘Botàniques’ s’hi pot veure la visió analítica d’Albert Renger-Patzsch o Karl Blossfeld, la mirada kitsch de Hans-Peter Feldmann o els collages d’Alessandra Spranzi. A ‘Hiperespais’ s’exposa el treball de Patricia Gómez i Maria Jesús González, Heimo Zobernig, Barbara Kasten o Fernanda Fragateiro.

Summary: Un jardí fotogràfic i un recorregut per espais imaginaris, en les noves mostres del Bombas Gens


Quan falten cinc dies perquè comenci el judici contra el procés, el president del Parlament de Catalunya, Roger Torrent, ha fet una declaració institucional acompanyat del president de la Generalitat, Quim Torra, d’alguns consellers del govern i de diputats de JxCat, ERC, els comuns i la CUP. Torrent ha denunciat que s’instrumentalitza el dret penal per a combatre adversaris polítics. ‘No podem acceptar que es criminalitzi la dissidència política ni que es persegueixi com a delicte l’exercici legítim de drets fonamentals’, ha advertit. Declaració institucional del president del @parlamentcat, @rogertorrent, amb motiu de l'inici del judici de l'1-O pic.twitter.com/7lxsCG8Soo — Parlament de Catalunya (@parlamentcat) February 7, 2019 La declaració de Torrent té importància institucional i simbòlica, atès que no hi haurà una declaració institucional de tot el parlament que sigui llegida a l’hemicicle perquè es requereix la unanimitat de tots els grups. La declaració de Torrent s’ha fet a l’auditori i durant la pausa del migdia de l’últim ple abans del judici. També dos dies més tard d’una altra declaració aprovada per la junta de portaveus amb els vots de JxCat, ERC, CatECP i la CUP. La junta hi denunciava la judicialització de la política i establia que una delegació permanent de diputats assistirà al judici. En la declaració, Torrent ha subratllat que s’han comès irregularitats i vulneracions de drets durant tot el procediment judicial. Tot plegat no permet confiar, segons ha dit, en un judici just. El president del Parlament ha advertit que la persecució de líders polítics independentistes i de les entitats sobiranistes ‘ha generat una crisi democràtica sense precedents’ que no només amenaça els independentistes sinó tota la ciutadania. Per això, considera que tots els demòcrates haurien d’estar preocupats. Torrent ha remarcat igualment que els dotze dirigents que seran jutjats per les seves idees i no per uns fets concrets, quan són ‘persones de pau’. Al costat d’aquestes persones, ha dit, trobaran el 80% dels ciutadans, que refusen la repressió i no renuncien a referèndum per a la resolució del conflicte polític. Els grups independentistes i els comuns han tornat a fer pinya al parlament davant del judici després del front comú que ja van exhibir ahir durant la sessió de control al govern. Pel que fa a l’executiu, a més de Torra, en fotografia conjunta amb Torrent hi havia el vicepresident, Pere Aragonès, i els consellers Alfred Bosch, Josep Bargalló, Alba Vergés, Laura Borràs, Ester Capella, Jordi Puigneró i Damià Calvet.

Summary: Torrent denuncia en una declaració institucional que el judici contra l’1-O criminalitza la dissidència política


El projecte de Primàries apadrinat per l’ANC ha aconseguit 22 regidors arreu del Principat. La cara visible, Barcelona és capital, de Jordi Graupera, ha assolit 28.230 vots (3,74%) i s’ha quedat fora de l’Ajuntament de Barcelona, sense poder arribar al 5% necessari per a poder obtenir representació. Graupera ha reconegut la derrota i que això els obliga a reflexionar sobre ‘la relació política amb el país’. Així mateix, ha afirmat que els partits i idees actuals de la política catalana ‘no estan caminant cap a la independència’ perquè ho fan cap a ‘l’administració de la província’i el repartiment de les institucions entre els partits polítics i les seves ‘xarxes clientelars’. Graupera ha afegit que els barcelonins han votat a uns partits polítics que amb les seves accions i paraules ‘demanen tancar el cicle històric’ de l’1 d’octubre de 2017. Malgrat els resultats a Barcelona, ha subratllat que han fet la millor campanya possible i que han arribat a ‘moltíssima gent’. “No hem vingut a rendir-nos.” @JordiGraupera pic.twitter.com/oysEg7CxLI — Barcelona és capital – Primàries (@bcnescapital) May 26, 2019 D’entre les candidatures municipals sorgides del procés de Primàries, n’hi ha hagut una que ha aconseguit una batllia, a Alcoletge (Segrià).

Summary: Graupera es queda fora de l’Ajuntament de Barcelona i Primàries aconsegueix 22 regidors


Un instructor i una alumna de l’Acadèmia General de l’Aire (AGA) espanyola s’han mort avui després d’estavellar-se el seu avió al Mar Menor, entre els vaixells del club nàutic de Santiago de la Ribera (San Javier, Múrcia), segons confirma l’Exèrcit de l’Aire. Es tracta d’una aeronau d’ensenyament elemental de l’AGA, model Tamiz. El telèfon 112 rebia cap a les 12.00 hores una desena de telefonades informant que una aeronau de l’Exèrcit de l’Aire havia caigut al mar, enfront de San Javier i els servicis d’emergència s’han desplaçat la zona. Les primeres informacions apunten que l’accident aeri es podria haver produït a tres-cents metres de la línia de costa, a l’altura de Santiago de la Ribera (San Javier), ja que des de la línia de costa s’albira el lloc del sinistre. La Guàrdia Civil ha desplaçat el lloc al Servei Marítim, així com especialistes dels Grups Especials d’Activitats Subaqüàtiques (GEAS) i patrulles de Seguretat Ciutadana. Es tracta del segon accident aeri ocorregut a la Regió de Múrcia en tres setmanes, ja que el passat 26 d’agost altre avió de l’Exèrcit de l’Aire es va estavellar i com a resultat moria un comandant.

Summary: Un segon avió militar espanyol s’estavella en el Mar Menor


Demà al vespre, quan s’acabe el recompte electoral només hi ha cinc opcions possibles. Són aquestes: —La situació definitiva Seria que Junts pel Sí, sol, aconseguís la majoria absoluta i que els vots a Junts pel Sí i la CUP junts superassen el 50% dels vots vàlids. Seria un resultat que canviaria de manera definitiva la política catalana, espanyola i europea. Seria el fracàs més gran possible per a l’estat i activaria els poders europeus, que a hores d’ara ja estan convençuts que han d’evitar una crisi de conseqüències pitjors per a la Unió. L’editorial d’aquest dissabte de l’influent Le Figaro anava en aquesta línia: a partir de diumenge tota la pressió se centraria sobre Madrid, amb la determinació d’obligar-la a donar una resposta política, allà on ara es parapeta rere les lleis. El procés d’independència entraria en una fase d’una acceleració notable i evidentment el programa de divuit mesos s’activaria immediatament. Una variant d’aquesta hipòtesi seria que Junts pel Sí no arribàs sol a la majoria absoluta d’escons però en canvi les dues candidatures independentistes superassen la majoria absoluta de vots. Caldria veure en aquest cas quina lectura en fa Europa, preocupada com està pel pes dels moviment anticapitalistes. —La situació òptima Junts pel Sí aconsegueix la majoria absoluta i la CUP hi afegeix els seus resultats. Encara que entre tots dos no arribassen a la majoria absoluta de votants, és evident que per a obtenir aquest resultat la xifra de vots que haurien d’aconseguir també seria per força molt impressionant, superior al 45%. El resultat permetria a Junts pel Sí de començar a aplicar el programa de divuit mesos amb garanties i d’una manera cohesionada, comptant que la CUP seria oposició en qüestions que no afecten el procés però no posaria cap entrebanc en les qüestions relacionades amb la secessió. Es formaria el govern d’unitat i començaria la feina parlamentària sense gaires dificultats, de manera que el govern espanyol es trobaria acorralat. —La situació bona La situació bona seria simplement que entre Junts pel Sí i la CUP aconseguissen els 68 escons necessaris per a la majoria absoluta. Això seria una victòria indubtable de l’independentisme, per bé que els mitjans i els partits espanyols intentassen de presentar-la com una derrota. Aconseguir la majoria absoluta dels escons amb el projecte de crear una nova república i enmig de la campanya més bruta que es recorda, plena d’amenaces i mentides, seria una fita enorme. Les relacions entre les dues forces del sí serien el gran envit postelectoral. I és molt clar que dependrien del resultat concret. Si Junts pel Sí quedàs, per exemple, a un escó de la majoria absoluta no semblaria raonable que la CUP posàs grans dificultats al projecte que aquesta coalició volgués acomplir. En canvi, si Junts pel Sí quedés a nou escons de la majoria absoluta i la CUP tingués deu diputats, és evident que la candidatura anticapitalista podria marcar completament el rumb del procés. Des d’Europa segurament esperarien esdeveniments abans de prendre cap decisió i el govern espanyol de segur que miraria de furgar en les discrepàncies entre tots dos grups per a tornar a una situació com la de fa mesos. —La situació menys bona Un resultat menys bo seria que la suma de les dues forces independentistes no arribàs als 68 escons, però es pogués formar govern, un govern que evidentment seria molt difícil de pactar. Això seria interpretat com un fracàs polític. Així i tot, ben probablement l’únic govern possible seria un govern independentista. Només les enquestes d’una empresa indiquen un resultat en què Junts pel Sí més la CUP no aconseguirien la majoria absoluta. És l’enquesta La Razón, que no té credibilitat si se’n revisa l’historial. Si això passàs hi hauria un govern independentista en minoria que evidentment no podria aplicar el programa de divuit mesos, perquè no tindria la força parlamentària per a fer-ho, però que malgrat això tindria les mans lliures per a prendre les mesures necessàries per a continuar avançant. L’hostilitat de l’estat espanyol, que segurament seria molt més gran encara que ara, podria portar a situacions extremes que obriren camins difícils de preveure. Madrid veuria aquesta situació com una victòria i ben segurament tindria un comportament molt agressiu contra el govern. —La situació pitjor El pitjor resultat seria el que permetés una majoria alternativa de govern a l’independentisme. És a dir, un govern encapçalat pel partit unionista que quede primer amb la participació dels altres. No és fàcil d’imaginar una coalició en què convisquessen el PP i Catalunya Sí que es Pot i, per tant, aquesta possibilitat s’hauria d’acomplir o bé sense Catalunya Sí que es Pot o bé sense Ciutadans, PP i Unió, en cas que arribe al parlament. És a dir, les urnes haurien de fer factible un govern PSC – Catalunya Sí que es Pot, PP – PSC o PP – Ciutadans, cosa que ara no sembla gens simple d’imaginar. Ací teniu els resultats de totes les enquestes sobre les eleccions del 27-S.

Summary: Quines són les cinc situacions possibles d’aquest vespre?


Aquest cap de setmana s’ha fet viral un vídeo en què Marta Sibina, diputada d’En Comú Podem al congrés espanyol, explica per què votarà no a tot allò que proposi el govern de Pedro Sánchez, decisió que va anunciar la setmana passada. Sibina considera que la decisió de l’executiu espanyol d’impedir que els vaixells de salvament Open Arms i Aita Mari puguin sortir del port és una línia vermella que no s’hauria de travessar. Demà el govern espanyol sotmetrà a votació vuit decrets llei sense comptar amb el suport d’Units Podem per a cap. La diputada d’En Comú Podem ja ha deixat clar que no votarà a favor de cap. ‘He decidit de retirar el meu suport al seu govern’, diu Sibina. ‘Aquesta setmana vostè i el seu govern han travessat una línia vermella que no puc acceptar ni com a diputada ni com a persona.  Per aquí no hi passo. Mentre això continuï així, he decidit de votar que no a totes les propostes del PSOE: no als reial decrets, no a les mocions, no als projectes de llei, no al pressupost i no a tot. No puc ser còmplice d’un govern que no permet de salvar persones que es moren ofegades a la mar. D’un govern que fa el mateix que el miserable Salvini.’ ‘Té por de perdre vots perquè està espantat per Vox i pels pactes de PP i Ciutadans amb aquests indesitjables’, diu a Sánchez. ‘Li demano que sigui valent, que confiï en la gent del nostre país. De veritat vostè creu que la gent decent del nostre país està a favor de deixar ofegar un sol nen a la mar?’ ‘Agafi el telèfon, truqui a Salvini i digui-li, de part de la gent decent d’aquest país, que se’n vagi a la merda.  Ha de triar: o Salvini o la gent digna d’aquest país’, afegeix. També fa referència al programa electoral del seu partit: ‘El programa electoral amb què em vaig presentar a les eleccions diu clarament que els drets humans són innegociables.’ A més, demana una reflexió de tots els diputats del congrés espanyol. ‘Si el seu govern es fa còmplice de la mort de gent a la mar, el seu govern ha de caure.  Si tots els partits ens plantem, el govern haurà de cedir. I no parlo tan sols dels que vam votar a favor de la seva investidura. Em dirigeixo també als diputats i diputades del PP, el PSOE i Ciutadans.’ ‘Senyor Sánchez, triï: o deixa que Inda, Abascal i Foro Coches li barrin el pas, o es comporta com un president digne d’un país digne’, acaba dient Sibina.

Summary: Sibina, contundent amb Sánchez: ‘Si el seu govern és còmplice de morts al mar, ha de caure’


El vice-president tercer de la Diputació d’Alacant i batlle de Busot (Alacantí), Alejandro Morant (PP), ha publicat un missatge a Facebook en què demana d’endurir les lleis contra la immigració, fer un pla de deportacions massives i tancar les fronteres. A més, diu: ‘Això no és immigració, és una invasió silenciosa que eliminarà el món occidental convertint-lo a l’islam.’ El missatge va aixecar un munt de comentaris i Morant va acabar esborrant-lo. Tanmateix, segons que recull eldiario.es, no el va retirar pas perquè canviés d’opinió, sinó: ‘Perquè la bandada d’orcs que coarten la llibertat d’expressió no continuïn acarnissant-se amb mi.’ A més, va afegir que creia que havia dit ‘allò que pensa el 80% de la població’: ‘Immigració sí, però regulada i que s’adaptin a les nostres lleis, costums i cultura.’ Els grups del PSPV, Compromís i Esquerra Unida han criticat les declaracions i han demanat al president de la diputació, César Sánchez, el destitueixi. Pel portaveu socialista a la diputació, José Chulvi, les declaracions mostren que ‘com a persona és de molt baixa qualitat humana i demostra una manca total de sensibilitat’. José Manuel Penalva, portaveu adjunt de Compromís, ha dit a Europa Press que les declaracions eren ‘prou greus’ i ‘irresponsables’ perquè incitaven al racisme. A més, ha anunciat que portarien al ple de setembre una reprovació de Morant perquè Sánchez el destituís, si no ho ha fet abans. Penalva ha recordat que Morant té una responsabilitat que no es limita a la gestió. La diputada d’Esquerra Unida, Raquel Pérez, ha demanat al president de la diputació ‘una resposta condemnatòria i contundent a les declaracions xenòfobes i racistes del seu vice-president’. Vist l’enrenou que han causat les seves paraules, Morant s’ha disculpat avui pel missatge de Facebook en què defensava les ‘deportacions massives’ i ha al·legat que el va escriure ‘en calent’ després d’haver vist un vídeo que circulava per les xarxes . Per això, ha argumentat: ‘No vaig pensar ni el que escrivia.’

Summary: Escàndol per les declaracions racistes del vice-president de la Diputació d’Alacant


L’exèrcit espanyol continua amb les seves maniobres al Camp de Tarragona. Avui s’hi ha deixat veure la ministra de Defensa espanyola, María Dolores de Cospedal. En plena campanya electoral, enmig de la repressió contra l’independentisme i la intervenció de la Generalitat, les forces armades espanyoles han decidit de continuar amb les accions previstes. Dimecres diversos vehicles militars van passejar-se pels carrers cèntrics de Tarragona. Al començament de la setmana, unes dues-centes persones van concentrar-se per a rebutjar les maniobres de l’exèrcit espanyol al Camp de Tarragona.

Summary: Continuen les maniobres de l’exèrcit espanyol a Tarragona


Les nombroses concentracions que s’han viscut els darrers dies al País Valencià contra la repressió a Catalunya i en suport als líders independentistes empresonats han fet grinyolar el govern valencià. Dilluns n’hi va haver a València, Vila-real, Xàtiva i Sueca, i ahir a Elx, Alacant i Dènia. Les concentracions han rebut el suport de Compromís i de Podem. Els primers formen part de l’executiu i els segons el recolzen a nivell parlamentari. En la concentració davant la delegació del govern espanyol a València, van ser-hi presents diputats de Compromís com Mònica Àlvaro, Marian Campello o Josep Nadal, i de Podem i Esquerra Unida com Rosana Pastor. També hi havia dirigents d’Esquerra Republicana. La polèmica va saltar ahir perquè un dels concentrats va cremar una fotografia del rei espanyol, cosa que el president de la Generalitat, Ximo Puig, va criticar perquè considera que ‘no és el camí’ i que ‘sempre és censurable que es cremi qualsevol cosa excepte les Falles’. En canvi, la vice-presidenta Mónica Oltra no ha dubtat a portar-li la contrària i ha explicat que no ho veu censurable perquè el Tribunal Europeu de Drets Humans mateix considera que aquestes actuacions són sota l’empara de la llibertat d’expressió. Oltra ha subratllat que la participació de membres de la coalició Compromís en aquesta concentració s’ha de plantejar ‘en termes democràtics’ perquè ‘el dret de cada persona a acudir a una concentració és l’expressió que ens fa ser una societat democràtica’.

Summary: La solidaritat creixent amb Catalunya incomoda Ximo Puig


El Tribunal Constitucional espanyol (TC) ha acceptat a tràmit aquesta setmana el recurs d’empara que hi va presentar Carme Forcadell contra la decisió del Tribunal Suprem de ni tan sols mirar-se la recusació del jutge Pablo Llarena. El motiu d’aquesta recusació és que Llarena no és un jutge imparcial en la instrucció de la causa contra els dirigents independentistes. Però el fet que el TC hagi admès el recurs no vol dir que tingui un punt de vista diferent del Suprem; no hi ha pas contradicció, sinó més aviat una estratègia de la cúpula judicial espanyola per a encallar el camí que les defenses dels presos i dels exiliats ja fa temps que van preparant per portar l’estat espanyol al Tribunal Europeu de Drets Humans, amb seu a Estrasburg, per vulneració de drets fonamentals. Els advocats dels presos han presentat una vintena de recursos d’empara al Tribunal Constitucional, que és l’última instància interna judicial a l’estat espanyol abans de poder recórrer a Estrasburg. Estatísticament, segons fonts de la defensa dels presos, poc més d’un 2% dels recursos d’empara que es presenten al TC s’arriben a acceptar a tràmit, és a dir, que se n’estudia el contingut. Doncs resulta que tots els recursos presentats pels presos polítics catalans s’han admès a tràmit. Absolutament tots. Quan la tardor de l’any passat el TC va admetre els primers recursos contra l’empresonament de Jordi Sànchez i Jordi Cuixart, hi va haver una certa satisfacció entre els advocats, perquè pensaven que potser s’obria una escletxa. Però ara, nou mesos després, tots estan convençuts que no és sinó una estratègia dilatòria. Una volta els recursos d’empara han estat admesos a tràmit, resten pendents de resolució per part del tribunal. Quan s’hi hagi pronunciat, per exemple denegant-los, els afectats ja es podran adreçar al Tribunal d’Estrasburg, que resol demandes sobre vulneracions de drets recollits en el Conveni Europeu de Drets Humans. Les defenses dels presos han aplegat una desena de drets fonamentals dels presos i els exiliats vulnerats pel jutge Pablo Llarena i el Tribunal Suprem, com ara el dret de participació política, el dret d’un jutge imparcial, el dret de defensa, el dret de llibertat de moviments, de presumpció d’innocència, de llibertat d’associació i de reunió… Per això s’han presentat recursos d’empara al TC, per exemple, per l’abús de la presó preventiva, o per l’impediment a Jordi Sànchez i a Jordi Turull de ser investits al parlament. Aquests recursos arriben al TC i el tribunal els desa en un calaix. Fins i tot en recursos d’empara contra l’empresonament, que la pràctica judicial diu que s’han de resoldre immediatament perquè tenen a veure amb la privació de llibertat d’un individu. El Tribunal Suprem mateix va rebre a començament d’agost els recursos d’uns quants presos, com ara Jordi Cuixart, Jordi Sànchez, Josep Rull i Jordi Turull. Ho van fer aprofitant que el Suprem havia habilitat tot el mes d’agost per a resoldre tràmits relacionats amb aquesta causa, per a escurçar els terminis i intentar que el judici comencés abans de final d’any. Però avui el Suprem encara no s’ha pronunciat sobre cap d’aquests recursos. I el Constitucional tampoc no s’ha pronunciat sobre cap de les empares que ha admès a tràmit. De manera que tots els recursos han estat admesos, però els han desats; ni una resolució sobre cap recurs. Per tant, cap possibilitat de poder emprendre el camí de la demanda al Tribunal de Drets Humans. I quan comenci el judici? Els advocats veuen clar que quan comenci el judici, a final d’any o a començament de l’any que ve, el TC no haurà resolt cap d’aquests recursos. Això farà que ja no tinguin validesa. Perquè, per exemple, en el cas dels recursos contra la presó preventiva, quan hi hagi una sentència condemnatòria la situació ja serà de presó en compliment de condemna. Serà aleshores que s’hauran de presentar nous recursos d’empara, en aquest cas contra les sentències que haurà dictat el Tribunal Suprem. Abans d’anar a la justícia europea, s’haurà de passar pel TC, que pot tornar a encallar el procediment, bo i admetent-los a tràmit, però desant-los en un calaix sine die. Si fos el cas, fonts de la defensa d’alguns dels presos han avançat a VilaWeb que pensen recórrer igualment a Estrasburg quan comprovin que es reprodueix l’estratègia dilatòria del Tribunal Constitucional espanyol. Hi ha jurisprudència del TEDH que estableix que s’hi pot recórrer encara que no s’hagi exhaurit la via interna d’un estat quan és flagrant la voluntat d’encallar la via judicial internacional. ‘Estarem legitimitats per a anar a Europa’, diuen aquestes fonts. Quan el cas hagi arribat al TEDH, el tribunal pot trigar ben bé un parell d’anys a pronunciar-s’hi. Fou el cas, per exemple, de la sentència recent contra l’estat espanyol per haver vulnerat el dret de la llibertat d’expressió d’Enric Stern i Jaume Roura i haver-los multat perquè havien cremat unes fotografies del rei espanyol. La demanda fou interposada la tardor del 2015; l’admissió a tràmit fou l’abril del 2016; i la sentència s’emeté el març d’enguany.

Summary: El Tribunal Constitucional espanyol entrebanca el camí cap a Estrasburg


La catalana Nuria Espallargas ha estat nominada als Premis Europeus a Dones Innovadores 2019, destinat a aquelles que han aconseguit traslladar les seves idees al mercat amb èxit. Aquesta investigadora catalana és directora de tecnologia i cofundadora de l’empresa emergent Seram Coatings i inventora de ThermaSiC, un dels materials sintètics més durs del món, que s’usa com a esprai de recobriment tèrmic que augmenta la vida útil del producte i redueix els costos de manteniment. Espallargas ha estat seleccionada entre 154 aspirants, resideix a Noruega, on és professora en la Universitat de Ciència i Tecnologia, i compta amb un doctorat en Metal·lúrgia i Ciència dels Materials per la Universitat de Barcelona. Les guanyadores rebran un premi de 100.000 euros i el seu nom s’anunciarà el 16 de maig en el festival VivaTech que se celebrarà a París. L’objectiu del guardó és augmentar la conscienciació pública sobre la necessitat de comptar amb més innovació i més dones emprenedores.

Summary: La catalana Nuria Espallargas, nominada al premi europeu de dones innovadores 2019


El govern espanyol ha aprovat de portar la decisió de la mesa del parlament d’admetre a tràmit la moció de la CUP sobre l’autodeterminació al Tribunal Constitucional (TC). Seguint així el mateix camí de la proposta de resolució conjunta de JxCat, ERC i la CUP com a resposta a al sentència, que ja ha estat anul·lada pel TC. En conferència de premsa, la ministra portaveu en funcions, Isabel Celaá, ha assegurat que tant el president del parlament, Roger Torrent, com la resta de membres de la mesa sabien que estaven incomplint resolucions de l’alt tribunal en admetre a tràmit la moció de la CUP i en rebutjar les peticions de reconsideració de Cs, PSC i PPC. La ministra ha dit que, a banda d’incomplir dues sentències dels TC, els acords desobeeixen dues providències del Tribunal, ‘que suspenia resolucions que insistien en l’autodeterminació i la sobirania del poble català’. ‘En aquelles providències es va instar, a més, a la mesa del parlament a paralitzar les iniciatives que suposin ignorar aquella suspensió, i a paralitzar les iniciatives que suposin eludir o ignorar les mencionades sentències’. La moció es votarà en el ple del Parlament de la setmana que ve, del 12 i 13 de novembre. Torrent: ‘El PSOE de Sánchez avança per la dreta el govern de Rajoy’ Torrent ha carregat contra la decisió del govern espanyol. ‘El PSOE de Sánchez continua avançant per la dreta al govern de Rajoy’, ha dit Torrent en una piulada a Twitter. Pel president del parlament, la decisió del govern espanyol suposa ‘més judicialització, més amenaces i més censura’. Amb tot, ja ha avisat que Sánchez ‘sempre trobarà la mateixa resposta: al Parlament de Catalunya s’hi ha de poder parlar de tot.’ El PSOE de @sanchezcastejon continua avançant per la dreta al govern de @marianorajoy. Més judicialització, més amenaces i més censura. Però sempre trobarà la mateixa resposta: al Parlament de Catalunya s'hi ha de poder parlar de tot. — Roger Torrent 🎗 (@rogertorrent) November 8, 2019 La Moncloa ‘estudiarà’ d’impugnar la iniciativa de l’Assemblea de Madrid El Consell de Ministres també ha acordat de demanar als seus serveis jurídics que ‘estudiïn en profunditat’ la iniciativa de l’Assemblea de Madrid que demana d’il·legalitzar els partits independentistes ‘per veure si és susceptible de ser impugnada’ davant el Tribunal Constitucional. Segons Celaá, no hi ha cap mena de laxitud ni discriminació en el tractament de l’executiu en el cas madrileny i en el català. ‘El tracte és el mateix’, ha afirmat. Fonts de La Moncloa han apuntat que l’executiu ha d’esperar, en tot cas, que l’Assemblea publiqui la iniciativa al seu butlletí per poder impugnar-lo. Celaá ha justificat la diferència de criteri respecte al Parlament –on sí que ja s’ha impugnat la resolució- pel fet que la iniciativa de l’Assemblea de Madrid va aprovar la seva iniciativa ahir, i l’executiu espanyol s’ha reunit aquest matí. ‘Per això, tenint en compte que la resolució es va produir ahir, el que farà el Consell de Ministres és estudiar els aspectes jurídics de la resolució’ més endavant. Celaá ha evitat respondre una pregunta sobre si l’executiu pretén impugnar també una resolució de l’Assemblea d’Extremadura que apostava –amb el vot del PSOE– per l’aplicació del 155 a Catalunya i excedia igualment –com es retreu al parlament– les competències de la cambra extremenya. En tot cas el ministre d’Agricultura –que assumeix les funcions de Política Territorial des de la sortida de Meritxell Batet de l’executiu espanyol– ha apuntat que el seu govern ‘aplica l’article 9 de la Constitució’. ‘Tots els ciutadans i institucions estan obligats a complir i fer complir la llei, i si no es així adoptem les accions legals pertinents’, ha sentenciat.

Summary: El govern espanyol també porta la moció de la CUP sobre autodeterminació al TC


El jutjat d’instrucció 9 de Barcelona ha arxivat la investigació contra per l’assalt de la policia espanyola a la seu de la CUP el 20-S, quan van voler entrar sense cap ordre judicial i van romandre durant hores davant de la seu. La CUP va presentar una denúncia pel delicte de coaccions contra el cap de la Brigada Provincial d’Informació i el reposable de l’operatiu de la policia espanyola que van dirigir el setge. L’advocat de la CUP, Benet Salellas, ha anunciat a Twitter que presentaran un recurs contra l’arxivament. La causa estava oberta perquè l'Audiència de Barcelona (Secció 10) havia ordenat imputar dos comissaris de la @policia per un delicte de coaccions. Hi continua havent causa i per tant recorrerem en apel·lació. No hi pot haver impunitat contra aquells que restringeixen drets. https://t.co/1xQvz9jY7j — salellas advocats (@salellasadv) February 21, 2020 La jutgessa s’ha fet seva l’argumentació de la fiscalia, que demanava d’arxivar el cas amb l’argument que els agents obeïen l’ordre de la Fiscalia superior de Catalunya d’intervenir propaganda electoral del referèndum en el marc de l’operació per a impedir la votació. Segons que diu, no hi va haver un delicte de coacció perquè cap agent no va impedir l’accés ni la sortida de la seu de cap militant o treballador del partit. ‘Es van limitar a romandre a l’exterior de la seu de la CUP després d’haver intervingut a la via pública material propagandístic’, escriu. 20-S: les vint hores de resistència pacífica al cop d’estat ‘Els agents que van intervenir, davant la sospita que a la seu de la CUP hi poguessin trobar instruments, efectes i material relacionat amb els preparatius del referèndum il·legal de l’1-O, van establir un dispositiu de seguretat al seu voltant’, afegeix l’escrit. Van demanar reforços al CNP i als Mossos d’Esquadra després de l’arribada de simpatitzants del partit ‘amb actitud hostil’ i de ‘témer per la seva integritat’. Finalment, a les 20.00 la fiscalia els va informar que ‘el registre no es podia dur a terme’ i van aixecar el dispositiu. La denúncia de la CUP indicava que a les 13.30 agents de la policia espanyola van dirigir-se a la seu i requisar material propagandístic relacionat amb el referèndum. La policia va actuar ‘sense haver lliurat acta d’intervenció’ i no van accedir al local perquè se’ls va requerir una ordre judicial. Els agents es van desplaçar a un lateral de l’edifici on van romandre amb nous agents que van arribar fins a les 20.00. Segons la CUP els fets ‘atempten contra la lliure actuació’ dels militants del partit que van veure ‘alterada la seva llibertat d’actuació política per un cordó policial de més de sis hores i un intent d’assalt a la seva seu’

Summary: Una jutgessa justifica el setge de la policia espanyola a la seu de la CUP del 20-S


JORDI AMOR, El forat (L’Altra Editorial) 12.00 – 13.00: Off Sant Jordi La Calders a l’Antic Teatre (carrer Verdaguer i Callís, 12) 13.00 – 14.00: parada llibreria Documenta (carrer Pau Claris, 144) 17.00 – 18.00: parada La Central a la Fàbrica Moritz (Ronda Sant Antoni, 39-41) 18.00 – 19.00: parada La Impossible (Rambla Catalunya, 102) 19.00 – 20.00: La Central (Parada Rambla de Cataluny/Mallorca) LLUÍS-ANTON BAULENAS, Amics per sempre (Bromera) 11.00 – 12.00: Abacus (Parada Rambla Catalunya/Còrsega) 12.00 – 13.00: FNAC Triangle (Plaça de Catalunya, 4) 14.00 – 15.00: Off Sant Jordi La Calders a l’Antic Teatre (carrer Verdaguer i Callís, 12) 17.00 – 18.00: El Corte Inglés Plaça. Catalunya (Plaça Catalunya, 14) 18.00 – 17.00: parada llibreria Documenta (carrer Pau Claris, 144) 20.00 – 21.00: parada La Impossible (Rambla Catalunya, 102) MAX BESORA, Aventures i desventures de Joan Orpí fundador de la Nova Catalunya (Males Herbes) 13.00 – 14.00: parada La Impossible (Rambla Catalunya, 102) 17.00 – 18.00: Laie CCCB (Carrer Montalegre, 5) 19.00 – 20.00: Off Sant Jordi La Calders a l’Antic Teatre (carrer Verdaguer i Callís, 12) XAVIER BOSCH, Nosaltres dos (Columna) 11.00 – 12.00: parada diari Ara 12.00 – 13.00: Abacus (Parada Rambla Catalunya/Còrsega) 13.00 – 14.00: Laie (Passeig de Gràcia/Casp) 16.00 – 17.00: FNAC Triangle (Plaça de Catalunya, 4) 17.00 – 18.00: La Central (Parada Rambla de Catalunya/Mallorca) 18.00 – 19.00: El Corte Inglés Plaça. Catalunya (Plaça Catalunya, 14) 19.00 – 20.00: Casa del Llibre Rambla (Rambla Catalunya, 37) JAUME CABRÉ, Quan arriba la penombra (Proa) 16.00 – 17.00: La Central (Parada Rambla de Cataluny/Mallorca) 17.00 – 18.00: Laie (Passeig de Gràcia/Casp) MARIA CABRERA, La ciutat cansada (Proa) 11.00 – 12.00: Laie Pedrera 12.00 – 13.00: Abacus Plaça Catalunya (Plaça Catalunya amb Portal de l’Àngel) 13.00 – 14.00: parada La Impossible (Rambla Catalunya, 102) 17.00 – 18.00: Off Sant Jordi La Calders a l’Antic Teatre (carrer Verdaguer i Callís, 12) 18.00 – 19.00: parada Òmnium Cultural (Rambla Catalunya / Diputació) 19.00 – 20.00: La Central (Parada Rambla de Catalunya/Mallorca) CARLES CAPDEVILA, Parir amb humor (La Campana) i La vida que aprenc (Arcàdia) 17.00 – 18.00: FNAC Triangle (Plaça de Catalunya, 4) 18.00 – 19.00: La Central (Parada Rambla de Catalunya/Mallorca) 19.00 – 20.00: Abacus (Parada Rambla Catalunya/Còrsega) JOAN CARRERAS, La dona del cadillac (Proa) 11.00 – 12.00: Llibreria Atzavara (carrer Escorial, 94) 12.00 – 13.00: parada llibreria Alibri (Rambla Catalunya / Gran Via) 13.00 – 14.00: parada Òmnium Cultural (Rambla Catalunya / Diputació) 16.00 – 17.00: La Central (Parada Rambla de Cataluny/Mallorca) 17.00 – 18.00: Laie Pedrera DAVID CIRICI, El setè àngel (Proa) 11.00 – 12.00: Abacus Passeig de Gràcia (Passeig de Gràcia, 107 davant Palau Robert) 12.00 – 13.00: FNAC Triangle (Plaça de Catalunya, 4) 13.00 – 14.00: La Central (Parada Rambla de Catalunya/Mallorca) 16.00 – 17.00: parada llibreria Alibri (Rambla Catalunya / Gran Via) 17.00 – 18.00: El Corte Inglés Portal de l’Àngel (Portal de l’Àngel, 19-21) 18.00 – 19.00: parada Òmnium Cultural (Rambla Catalunya / Diputació) 19.00 – 20.00: Laie (Passeig de Gràcia/Casp) 20.00 – 21.00: parada La Impossible (Rambla Catalunya, 102) ROGER COCH, Udzu (Males Herbes) 13.00 – 14.00: parada La Impossible (Rambla Catalunya, 102) 16.00 – 17.00: Off Sant Jordi La Calders a l’Antic Teatre (carrer Verdaguer i Callís, 12) JENN DÍAZ, Vida familiar (Proa) 11.00 – 12.00: Laie (Passeig de Gràcia/Casp) 12.00 – 13.00: parada llibreria Documenta (carrer Pau Claris, 144) 13.00 – 14.00: Off Sant Jordi La Calders a l’Antic Teatre (carrer Verdaguer i Callís, 12) 16.00 – 17.00: La Central (Parada Rambla de Catalunya/Mallorca) 17.00 – 18.00: parada La Impossible (Rambla Catalunya, 102) 18.00 – 19.00: Abacus (Parada Rambla Catalunya/Còrsega) 19.00 – 20.00: parada Òmnium Cultural (Rambla Catalunya / Diputació) ALBERT ESPINOSA, El que et diré quan et torni a veure (Rosa dels vents) 11.00 – 12.00: Casa del Llibre Passeig de Gràcia (Passeig de Gràcia, 62) 12.00 – 14.00: Abacus (Parada Rambla Catalunya/Còrsega) 17.00 – 18.00: El Corte Inglés Plaça. Catalunya (Plaça Catalunya, 14) 18.00 – 20.00: FNAC Triangle (Plaça de Catalunya, 4) ILDEFONSO FALCONES, Els hereus de la terra (Rosa dels vents) 12.00 – 13.00: El Corte Inglés Plaça. Catalunya (Plaça Catalunya, 14) 13.00 – 14.00: Abacus Plaça Catalunya (Plaça Catalunya amb Portal de l’Àngel) 18.00 – 19.00: El Corte Inglés Diagonal (Diagonal, 617) 19.00 – 20.00: FNAC l’Illa (Diagonal, 549 RAÜL GARRIGASAIT, Els estranys (Edicions de 1984) 13.00 – 14.00: Off Sant Jordi La Calders a l’Antic Teatre (carrer Verdaguer i Callís, 12) 16.00 – 17.00: parada llibreria Documenta (carrer Pau Claris, 144) 17.00 – 18.00: Laie CCCB (Carrer Montalegre, 5) 18.00 – 19.00: La Central (Parada Rambla de Cataluny/Mallorca) MERCÈ IBARZ, L’amic de la Finca Roja (Tusquets) 12.00 – 13.00: El Corte Inglés Diagonal (Diagonal, 617) 13.00 – 14.00: FNAC l’Illa (Diagonal, 549) ALíCIA KOPF, Germà de gel (L’Altra Editorial) 12.00 – 13.00: Off Sant Jordi La Calders a l’Antic Teatre (carrer Verdaguer i Callís, 12) 18.00 – 19.00: La Central (Parada Rambla de Catalunya/Mallorca) JORDI LARA, Mística conilla (Edicions de 1984) 16.00 – 17.00: parada La Impossible (Rambla Catalunya, 102) 17.00 – 18.00: La Central (Parada Rambla de Catalunya/Mallorca) 18.00 – 19.00: Laie CCCB (Carrer Montalegre, 5) JOAN-LLUÍS LLUÍS, El navegant (Proa) 16.00 – 17.00: parada La Impossible (Rambla Catalunya, 102) 18.00 – 19.00: Laie (Passeig de Gràcia/Casp) 19.00 – 20.00: La Central (Parada Rambla de Catalunya/Mallorca) RAFAEL NADAL, La senyora Stendhal (Columna) 11.00 – 12.00: El Corte Inglés (Plaça Catalunya / Portal de l’Àngel) 12.00 – 13.00: La Central (Parada Rambla de Catalunya/Mallorca) 13.00 – 14.00: Laie (Passeig de Gràcia/Casp) 16.00 – 17.00: FNAC Triangle (Plaça de Catalunya, 4) 17.00 – 18.00: parada Abacus (Rambla Catalunya amb Còrsega) 18.00 – 19.00: Casa del Llibre Rambla (Rambla Catalunya, 37) 19.00 – 20.00: Casa del Llibre (Passeig de Gràcia, 62) ROGER PELÀEZ, Hegemonia persecutòria (Males Hebes) 11.00 – 12.00: Off Sant Jordi La Calders a l’Antic Teatre (carrer Verdaguer i Callís, 12) SERGI PONS CODINA, Dies de ratafia (Edicions de 1984) 12.00 – 13.00: parada La Central a la Fàbrica Moritz (Ronda Sant Antoni, 39-41) 13.00 – 14.00: Off Sant Jordi La Calders a l’Antic Teatre (carrer Verdaguer i Callís, 12) SEBASTIÀ PORTELL, El dia que va morir David Bowie (Labreu) 12.00 – 13.00: parada La Impossible (Rambla Catalunya, 102) 14.30: parada de Labreu (Passeig de Gràcies, 17) 16.00 – 17.00: Espai Mallorca (Plaça Vicenç Martorell, 1-2) 17.00 – 18.00: Laie CCCB (Carrer Montalegre, 5) 18.30: Llibreria Antinous (La Rambla, 72-74, davant del Cafè de l’Òpera) 20.00 – 21.00: parada de Labreu (Passeig de Gràcies, 17) ADRIÀ PUJOL CRUELLS, La carpeta és blava (Labreu) 17.00 – 18.00: Laie CCCB (Carrer Montalegre, 5) 18.30: parada de Labreu (Passeig de Gràcies, 17) PILAR RAHOLA, Rosa de cendra (Columna) 11.00 – 12.00: Casa del Llibre Rambla (Rambla Catalunya, 37) 12.00 – 13.00: El Corte Inglés Plaça. Catalunya (Plaça Catalunya, 14) 13.00 – 14.00: Laie Pedrera 16.00 – 17.00: FNAC Triangle (Plaça de Catalunya, 4) 17.00 – 18.00: Casa del Llibre (Passeig de Gràcia, 62) 18.00 – 19.00: parada Abacus (Rambla Catalunya amb Còrsega) 19.00 – 20.00: parada La Impossible (Rambla Catalunya, 102) 20.00 – 21.00: parada llibreria Alibri (Rambla Catalunya / Gran Via) ELISABET RIERA, Llum (L’Altra editorial) 11.00 – 12.00: TR3SC (Gran Via amb Passeig de Gràcia, davant del Comèdia) 12.00 – 13.00: Off Sant Jordi La Calders a l’Antic Teatre (carrer Verdaguer i Callís, 12) 13.00 – 14.00: Llibreria La Caixa d’Eines (Rambla Catalunya entre Consell de Cent i Diputació) 17.00 – 18.00: parada La Impossible (Rambla Catalunya, 102) 19.00 – 20.00: parada La Central (Rambla Catalunya amb Mallorca) GEMMA RUIZ, Argelagues (Proa) 11.00 – 12.00: parada llibreria Alibri (Rambla Catalunya / Gran Via) 12.00 – 13.00: Casa del Llibre Rambla (Rambla Catalunya, 37) 13.00 – 14.00: El Corte Inglés Diagonal (Diagonal, 617) 16.00 – 17.00: Off Sant Jordi La Calders a l’Antic Teatre (carrer Verdaguer i Callís, 12) 17.00 – 18.00: Laie (Passeig de Gràcia/Casp) 18.00 – 19.00: La Central (Rambla Catalunya amb Mallorca) 19.00 – 20.00: Abacus Plaça Catalunya (Plaça Catalunya amb Portal de l’Àngel) MÀRIUS SERRA, D’on trec el temps (Proa) 11.00 – 12.00: parada Abacus (Rambla Catalunya amb Còrsega) 12.00 – 13.00: parada llibreria Alibri (Rambla Catalunya / Gran Via) 13.00 – 14.00: Benvil (Rambla Catalunya, 61) 16.00 – 17.00: La Central (Rambla Catalunya amb Mallorca) 17.00 – 18.00: El Corte Inglés (Portal de l’Angel) 18.00 – 19.00: FNAC Triangle (Plaça de Catalunya, 4) 19.00 – 20.00: parada La Impossible (Rambla Catalunya, 102) 20.00 – 21.00: Casa del Llibre Rambla (Rambla Catalunya, 37) GENÍS SINCA, El cavaller Floïd (Proa) 11.00 – 12.00: La Central (Rambla Catalunya amb Mallorca) 12.00 – 13.00: El Corte Inglés Diagonal (Diagonal, 617) 13.00 – 14.00: FNAC l’Illa (Diagonal, 549) 16.00 – 17.00: Llibreria Maite (Via Augusta, 64) 17.00 – 18.00: FNAC Triangle (Plaça de Catalunya, 4) 18.00 – 19.00: Laie La Pedrera 19.00 – 20.00: parada Abacus (Rambla Catalunya amb Còrsega) 20.00 – 21.00: parada llibreria Alibri (Rambla Catalunya / Gran Via) SÍLVIA SOLER, Els vells amics (Columna) 11.00 – 12.00: parada La Central (Rambla Catalunya amb Mallorca) 12.00 – 13.00: Laie (Passeig de Gràcia/Casp) 13.00 – 14.00: parada La Impossible (Rambla Catalunya, 102) 16.00 – 17.00: Casa del Llibre (Passeig de Gràcia, 62) 17.00 – 18.00: parada Abacus (Rambla Catalunya amb Còrsega) 18.00 – 19.00: Casa del Llibre Rambla (Rambla Catalunya, 37) 19.00 – 20.00: FNAC Triangle (Plaça de Catalunya, 4) TINA VALLÈS, La memòria de l’arbre (premi Llibres Anagrama) 11.00 – 12.00: llibreria Taifa, a Gràcia (carrer Verdi, 12) 12.00 – 13.00: parada La Central (Rambla Catalunya amb Mallorca) 13.00 – 14.00: parada Abacus (Rambla Catalunya amb Còrsega) 17.00 – 18.00: parada Laie del CCCB (carrer Valldonzella, al Raval) 18.00 – 19.00: parada TR3SC (A la Gran Via amb passeig de Gràcia 19.00 – 20.00: parada La Central a la Fàbrica Moritz (Ronda Sant Antoni, 39-41) ANTÒNIA VICENS, Tots els cavalls (Labreu) 13.00 – 14.00: parada de Labreu (Passeig de Gràcies, 17) 16.30 Espai Mallorca (Plaça Vicenç Martorell, 1-2) JOAN VIGÓ, Pastor d’antenes (Labreu) 12.00 – 13.00: Off Sant Jordi La Calders a l’Antic Teatre (carrer Verdaguer i Callís, 12) 18.30: parada de Labreu (Passeig de Gràcies, 17) MURIEL VILLANUEVA, Nines (Males Herbes) 11.00 – 12.00: parada llibreria Documenta (carrer Passeig de Gràcia amb Aragó) 13.00 – 14.00: Llibreria Atzavara (carrer Escorial, 94) 16.00 – 17.00: parada La Impossible (Rambla Catalunya, 102) 18.00 – 19.00: Off Sant Jordi La Calders a l’Antic Teatre (carrer Verdaguer i Callís, 12) Entre els autors estrangers trobarem signant: R.J. PALACIO, Tots som Wonder (La Campana) 11.00 – 12.00: FNAC Triangle (Plaça de Catalunya, 4) 13.00 – 14.00: La Central del Raval (Carrer d’Elisabets, 6) 16.00 – 17.00: Parada FICAT (Passeig de Gràcia, 83) 17.00 – 19.00: Abacus (Parada Rambla Catalunya/Còrsega) 19.00 – 20.00: Laie (Passeig de Gràcia/Casp) SIRI HUSTVEDT, La dona que mira els homes que miren a les dones (Edicions 62) 11.00 – 12.00: LAIE (Passeig de Gràcia/Casp) 12.00 – 13.00: Casa del Llibre Rambla (Rambla Catalunya, 37) 13.00 – 14.00: La Central (Rambla Catalunya/Mallorca) 16.00 – 17.00: Casa del Llibre Passeig de Gràcia (Passeig de Gràcia, 62) 17.00 – 18.00: Abacus Rambla (Rambla Catalunya /Còrsega) 18.00 – 19.00: El Corte Inglés Plaça. Catalunya (Plaça Catalunya, 14) 19.00 – 20.00: FNAC Triangle (Plaça de Catalunya, 4) DONNA LEON, Restes mortals (Edicions 62) 11.00 – 12.00: BEN VIL Rambla (Rambla Catalunya, 62) 12.00 – 13.00: La Central (Rambla Catalunya/Mallorca) 13.00 – 14.00: Casa del Llibre Rambla (Rambla Catalunya, 37) 17.00 – 18.00: FNAC Triangle (Plaça Catalunya, 4) 18.00 – 19.00: ECI (Plaça Catalunya, 14) 19.00 – 20.00: Laie (Passeig de Gràcia/ Casp) PETROS MÁRKARIS, Offshore (sèrie Kostas Kharitos) (Tusquets) 11.00 – 12.00: Abacus (Parada Rambla Catalunya/Còrsega) 12.00 – 13.00: FNAC Triangle (Plaça Catalunya, 4) 13.00 – 14.00: La Central (Rambla Catalunya/Mallorca) 17.00 – 18.00: Casa del Llibre Rambla (Rambla Catalunya, 37) 18.00 – 19.00: Casa del Llibre (Passeig de Gràcia, 62) 19.00 – 20.00: Laie (Passeig de Gràcia/ Casp)

Summary: Signatures Sant Jordi 2017


Unes tres-centes persones s’han concentrat davant el consolat xinès a Barcelona en solidaritat amb les mobilitzacions pro-democràcia d’Hong Kong. Els concentrats també han cantat l’himne de les protestes de l’ex-colònia britànica. Vegeu-ne el vídeo: Un grup de ciutadans xinesos també s’ha concentrat al consolat –que avui no atenia visites– per defensar que Hong Kong és part de la Xina. Consolat que, per cert. Simultàniament, a Hong Kong també s’ha fet una concentració de suport a Catalunya. Centenars de persones han exhibit estelades i diverses pancartes, entre les quals una que emplaçava el govern espanyol a aseure’s a dialogar. Hundreds of Hong Kong protesters waving Catalonia flags and banners to show solidarity with the demonstrators in Catalonia who shared similar problems, including police brutality and political prisons. #StandWithHongKong #StandUpForCatalonia #antiELAB #HongKongProtests pic.twitter.com/lPGUpnibcv — Jessie Pang (@JessiePang0125) October 24, 2019 En tots dos actes s’ha emès un missatge de suport de la presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie. ⬛⬜🎥 En aquest moment s’emet a Barcelona i a Hong Kong el missatge de la presidenta de l’Assemblea, @epaluzie, de suport amb les i els manifestants de Hong Kong!👉Junts, fem força per la llibertat. Guanyarem! #ObjectiuIndependència pic.twitter.com/ualzhg2yD8 — Assemblea Nacional 🧭 (@assemblea) October 24, 2019

Summary: Concentracions simultànies a Hong Kong i Catalunya de solidaritat contra la repressió


Des de mitjan anys noranta que viu al Raval de Barcelona (és originari de Sants) i actualment és membre de la Plataforma CAP Raval Nord Digne i del CDR del Gòtic-Raval i també una de les veus de la Xarxa Veïnal de Raval (@XarxaVeinalRaval), una entitat de creació recent nascuda dels veïns, que aplega una vintena d’entitats del Raval, molt diverses però amb un objectiu comú: millorar el barri, fer-lo més habitable i, com diu ell, Guillem Capdevila, ‘lluitar pel sentit comú i contra el surrealisme del barri’. Diumenge, a la Rambla del Raval, es farà un vermut reivindicatiu, amb concerts tota la tarda, per a commemorar el Dia Internacional del Migrant. —El Macba finalment ha renunciat a la Capella de la Misericòrdia i l’ha cedida per al CAP. Us ha sorprès? Sabeu què ha fet que acabés cedint? —La veritat és que no sabem què ha passat exactament. És evident que s’ha imposat el sentit comú, i potser ha estat senzillament això que els ha fet canviar d’opinió, però no sabem ni qui ni quin fet concret ho ha originat, després d’haver estat tan bel·ligerants i tancats durant tants anys i contra, precisament, el sentit comú. Ens ha sorprès i a la vegada ens ha agradat molt que hagin acabat cedint. —No en teniu cap més informació? —No gaire… Sabem que tothom estava d’acord que el CAP era obsolet i que en calia un de nou, però no enteníem per què la solució per al CAP havia de venir darrere de la del Macba. És a dir, fins que no trobessin una solució per al Macba no en podien trobar per al CAP. Mentrestant, el temps passava. I el Macba ha cedit, sí, però ells faran l’ampliació que volien igualment, i pel que sembla ho tenen molt encaminat: el 2021, si tot va bé, ho tindran enllestit, mentre que el nou CAP no serà funcional almenys fins el 2023, si tot va bé. Al final han cedit, però irònicament hem de dir que ells mateixos hi han ajudat molt… —A què us referiu? —Ells, o almenys no pas els veïns, van presentar una lluita absurda, contraposant salut i cultura. Com si calgués triar. I els va sortit malament, perquè aleshores va aparèixer un manifest de gent de la cultura que deia que sense salut no es podia gaudir de la cultura. Al gener, en una conferència de premsa, Ainhoa Grandes, directora de la Fundació del Macba, va demanar que es frenés el ‘desnonament del Macba’. I mira que ella té negocis immobiliaris i amb constructores i per tant sap de què parla! Ella exerceix precisament la gentrificació! Lògicament la gent se li va tirar a sobre i segurament sense voler-ho va posar encara més sobre la taula la problemàtica del CAP. I la gent no és imbècil. A més, penseu que Raval Rebel, una de les entitats adherides a la Xarxa Veïnal Raval, es dedica setmana rere setmana a publicar la llista de desnonaments previstos que hi ha al barri perquè els veïns hi puguem anar per mirar d’evitar-los. Doncs que aquesta senyora jugués d’aquesta manera amb les paraules, amb nosaltres, que cada dia lluitem contra els desnonaments, va ser, tirant curt, ridícul. Els del Raval Rebel van al·lucinar que gent suposadament amb tanta cultura com la del Macba pogués parlar així. —Fa pocs dies Xarxa Veïnal va organitzar una acció reivindicativa i festiva en forma de passejada a la plaça dels Àngels, que de fet ara serà remodelada per fer-hi el nou edifici del Macba… —Sí, però aquesta passejada la vam començar a organitzar fa un parell de mesos, és a dir, ja era prevista abans no sabéssim que el Macba renunciava a la capella de la Misericòrdia. L’activitat va néixer per a reclamar zones verdes al barri, perquè és el que en té menys de Barcelona, en un moment en què ens trobem, i ara se’n parla molt, en plena emergència climàtica. Ara, el fet que el Macba renunciés pocs dies abans a la Misericòrdia i s’expliqués que l’ampliació la farien a la plaça dels Àngels va obrir, efectivament, una oportunitat per a parlar de la plaça i per repensar-la, perquè d’aquí a quatre dies, com aquell qui diu, hi començaran les obres. —Com ha de ser la plaça dels Àngels d’aquí a un any o dos? —Els veïns volen que sigui dels veïns, com és lògic, perquè és espai públic i volem que ho sigui de veritat, per a tothom. I com més verda millor. Ara, dins de les mateixes entitats hi ha molts matisos: els qui voldrien que no hi hagués cap patinador, els qui els limitarien l’espai, etc. És evident que la plaça dels Àngels és dura, sorollosa, sense cap lloc per seure, sense verd, amb patinadors descontrolats i on hi ha entrompades a les nits… Pot ser fins i tot perillós passar-hi, per a segons quins veïns, a causa dels patinadors. Per tant, com que hi hem de fer obres, aprofitem-ho i canviem-la. Nosaltres hem recollit les propostes dels veïns i les hem fetes arribar a l’ajuntament. Esperem que ens escoltin. A més, és evident que l’estratègia de l’ajuntament fins ara no ha funcionat gens. De fet, ara tocarà avaluar aquesta estratègia i les senyalitzacions que s’hi han posat, per al control dels patinadors. Em sorprendria molt que cap tècnic de l’ajuntament digués que res d’això ha funcionat. —Els senyals nous que s’hi van posar ara no es poden ni llegir… —Ni s’han mantingut els rètols pintats ni les senyalitzacions. Per tant, cal canviar d’estratègia. I jo –parlo a títol individual– sóc dels qui pensen que per a fer-ho cal parlar amb els patinadors, també, cosa que potser no s’ha fet prou. La plaça és de tots i hem de parlar amb tothom. El que és clar és que ara és només d’uns quants. —A banda el CAP i la plaça dels Àngels, el Raval té més problemes. —Sí, i tant, i per això la passejada comptava amb totes les entitats del barri, amb totes les reivindicacions. I després de saber que el CAP serà a la Misericòrdia encara tenia més sentit, perquè en el fons al Raval la lluita continua i volem deixar clar que la renúncia del Macba és un èxit però no n’hi ha prou. No n’hi ha prou perquè és una renúncia de sentit comú i perquè hi ha moltes altres lluites. Ara cal aplicar el sentit comú a la resta de problemes que té el Raval, que sempre sembla que sigui la darrera prioritat i ja n’estem cansats. Hi ha molta feina a fer i no ens podem aturar. Per exemple, Guerrilla Raval és un grup de dones que es dedica només a acompanyar i assessorar els veïns que tenen narcopisos a l’escala. També hi ha Raval Rebel, que acompanyen i assessoren les famílies desnonades. Fan moltíssima feina i és molt poc coneguda, a l’ombra. Se’ls ha d’ajudar. O les Metzineres, un grup de dones que ajuden dones toxicòmanes i són, de fet, l’últim bri d’esperança per a moltes. Sort d’elles, però això no se sap i la ciutat no és conscient de la feina que fan i de la importància que té. Però, l’habitatge, efectivament, és el gran problema del Raval d’aquests darrers anys i la feina que fem els veïns és tan fonamental com poc coneguda i poc reconeguda. —Com definiríeu la problemàtica i com la combaten els veïns? —L’habitatge és un dels problemes més salvatges del Raval i qui no hi visqui potser no se n’adona. A banda la pressió dels narcopisos, la pressió dels pisos turístics, i per tant la pressió en els lloguers, és fortíssima. Cada setmana hi ha desnonaments, pisos que queden buits, famílies i gent gran que ha viscut tota la vida al barri que es queda al carrer. És un problema de ciutat de primer ordre i per sort els veïns, aquí, som solidaris i ens ajudem. En són una prova totes aquestes petites entitats que van florint i que fan una feina que no hauríem de fer els veïns. Si la fem és perquè les administracions no la fan o la fan malament. I n’hi ha molts exemples. —Els veïns us heu reunit amb el nou regidor de Ciutat Vella, Jordi Rabassa? —Sí, ens hi hem reunit, amb ell i amb tots el partits, excepte amb el PP, perquè s’hi ha negat. La majoria de les reunions les vam fer abans de saber que el Macba renunciava a la Misericòrdia. Després de la decisió del Macba sí que hem parlat amb el regidor, però no hi ha hagut cap reunió formal. —La feina que fan aquestes entitats no l’hauria de fer l’ajuntament o, si més no, alguna administració? —Teòricament ja ho fa, l’ajuntament, però no se’n surt o no dóna l’abast. Els de l’ajuntament diuen que la normativa no els ajuda. Jo penso que abans de començar a governar estaria bé que se la miressin, la normativa, o la llei, i que si els impedeix de governar com voldrien i per a les persones, com diuen i repeteixen, que la canviïn, perquè és evident, és empíric, que no funciona. Els veïns fem una feina que no hauríem de fer nosaltres. I de pedaç en pedaç anem ajudant el barri. Però, torno a dir-ho, no hauríem de fer-ho nosaltres. Hi ha coses molt contradictòries, a més. Per exemple: segons on hi ha tanta policia que molesta. I segons on no n’hi ha o bé n’hi ha molt poca i n’hi caldria molta més. Cal tanta policia en un desnonament si resulta que la propietat i els llogaters han de posar-se d’acord per un lloguer social? Potser que parlin abans. Abans parlàvem del sentit comú, doncs sí, al Raval lluitem pel sentit comú i contra el surrealisme, perquè la realitat al Raval molt sovint és surrealista. —Per exemple? —Un exemple fàcil: fa poques setmanes la policia va fer fora uns narcotraficants d’un local al carrer de la Riereta, propietat d’un banc. Feia un any que hi eren i els veïns no paraven de queixar-se. Pel que sembla, a la propietat, l’importava ben poc el problema. Quan finalment la policia hi va anar per treure’n els narcos, via grups de WhatsApp del barri es va demanar que hi anessin veïns per poder ocupar de seguida el local un cop fets fora els narcos amb el propòsit de reallotjar-hi una família i evitar que tornessin els narcos. I ho vam fer. Doncs no us ho creureu, però al cap de tres setmanes ja hi havia un advocat del banc propietari del pis visitant la família que hi havíem reallotjat i exigint que se n’anés. És a dir, per fer-ne fora els narcos i la droga no van moure ni un dit fins quasi al cap d’un any. Per fer-ne fora una pobra família que s’havia quedat al carrer i que és gent normal van tardar pocs dies. Si això no és surrealisme què és? I de casos com aquest n’hi ha molts. Aquest del carrer de la Riereta és de fa un parell de mesos, però al maig n’hi va haver un al carrer de Sant Gil, molt frustant. —Endavant. —Era un cas molt semblant. Mesos amb narcotraficants venent-hi droga, amb tot el que comporta, fins i tot amb amenaces als veïns, i quan la policia finalment els fa fora, els veïns hi reallotgen una senyora del barri que coneixem tots. Al cap de pocs dies hi ha una batuda de la policia i com que era a un pis dels narcos la policia la té emmanillada durant quatre hores. Al cap d’una setmana la propietat denuncia aquesta senyora, cosa que durant mesos no havia fet amb els narcos. És increïble. —Encara hi ha narcopisos, al Raval? —És cert que se n’ha reduït molt el nombre i que hi ha hagut batudes importants, però que ningú no es pensi que aquest problema s’ha resolt. Hi ha molts narcopisos i continuen passant moltes situacions increïbles com aquestes que us explico. Hi ha gent que diu que això, els grans tenedors de pisos, bancs i fons voltor bàsicament, ho fan expressament perquè així la gent se’n va i després poden especular, etc. Jo no ho veig, o no ho veia, més ben dit, tan directe ni tan clar, però és que si vas veient els casos concrets del barri al final acabes pensant que potser sí que tot plegat és una estratègia o, si més no, que ho veuen com una oportunitat, perquè realment això que passa al barri és de bojos. I fins ara només hem parlat d’habitatge. Parlem del soroll? —Sí. —Un exemples: Raval No Resignat, per exemple, és una entitat que es dedica a seguir els mesuraments de decibels que un sensor de l’ajuntament fa a la cantonada entre Joaquim Costa i Ferlandina. Doncs resulta que hi ha al voltant de 70 decibels a la majoria de franges i el màxim permès hauria de ser 40. I amb tota la raó, diuen: que l’ajuntament ho mesuri és una bona notícia, però un cop comprovat que és un soroll molt per sobre de la mitjana i del que s’accepta com a tolerable per al descans dels veïns, que hi facin alguna cosa. Doncs no s’hi ha fet res. Sabem que no és fàcil, però si més no estaria bé que ho intentessin. Els sensors estan molt bé, però els resultats que donen han de servir perquè l’administració actuï. Els veïns n’estem molt cansats, de tots els problemes del barri i de la inoperància de les administracions. —Per tot això ha nascut la Xarxa Veïnal del Raval? Per aplegar totes les lluites? —Bé, el Raval és molt complicat, ja ho sabeu, i hi ha veïns de tota mena, però és cert que la lluita pel CAP, la lluita contra els narcopisos, per l’habitatge… i tots els grups de WhatsApp que se n’han derivat ens han unit. Som molt diversos, però ha nascut una lluita i en la majoria dels casos una unitat d’acció que ha cohesionat el barri com jo no havia vist mai. Riera Baixa, per exemple cada dissabte fa un dinar a peu de carrer i si sóc pel barri miro d’anar-hi. Hi ha tota mena de gent. O, per exemple, quan vam ocupar la capella de la Misericòrdia per al CAP cada dia l’Anita, de Putas Libertarias, ens portava una truita de patates collonuda, i sort d’ella i de molta altra gent, perquè no era fàcil d’aguantar allà dintre. El barri es va abocar a favor del CAP, perquè és una lluita de tots. I això mateix passa amb els narcopisos i l’habitatge. Sí, el Raval no s’atura, continuem lluitant, i la renúncia del Macba a la Misericòrdia és una petita victòria, però que ningú no s’adormi, que de feina per fer n’hi ha molta i hem de fer obrir els ulls a la ciutat.

Summary: ‘Quan Ainhoa Grandes va demanar que es frenés el desnonament del Macba, els veïns del Raval van al·lucinar’


Recentment ha estat escollit per ser el proper president de la Societat Europea d’Oncologia Mèdica. Aquesta institució és la societat que engloba els oncòlegs mèdics europeus, i també de fora d’Europa. És una societat internacional ja que el 40 % dels seus membres es troben fora d’Europa. És la societat més important. Quina és la funció d’aquesta institució? Com totes les societats mèdiques, el seu propòsit és promoure el màxim possible l’àrea de l’oncologia mèdica. És una àrea relativament jove si es compara amb d’altres, com la de cardiologia. L’objectiu és procurar que tingui el seu paper en la societat. Com totes les societats mèdiques, també promovem que el tractament oncològic que reben els malalts sigui el millor possible en els diferents països. En l’àmbit sanitari, la Unió Europea exerceix una funció de mínims. Això vol dir que cada país compta amb les seves institucions mèdiques. Això ens obliga a interaccionar amb els organismes reguladors de cada país i amb totes les autoritats. També promovem activitats CME  per mantenir tots els membres de la societat al dia. És un camp on els coneixements estan en canvi constant, ja sigui en el terreny de la biologia molecular o bé de l’oncologia mèdica. Per aquest motiu organitzem congressos –un cop l’any–, simposis, tot i que cada cop més la formació continuada es fa via internet. Aquest mitjà cada vegada és més important perquè és la manera més ràpida de posar-se al dia en qualsevol avenç. També promovem el diàleg entre les entitats reguladores de cada país i la indústria per aconseguir que els millors tractaments estiguin disponibles en tots els països. Aquest objectiu és cada vegada més complex, però és un objectiu pel qual la societat ha apostat. El que volem és que els ciutadans tinguin els millors tractaments. En els tractaments per combatre el càncer ens podem trobar amb medicaments molt cars que a vegades allarguen la vida del malalt, però molt pocs mesos. Com es decideix si s’apliquen o no aquestes medicines? És una decisió política o mèdica? Ha de ser una decisió social. Els recursos no són il·limitats. Per aquest motiu tota decisió que es prengui ha de ser una decisió política, però també tècnica, ja que els medicaments s’han de pagar pel valor que donen. I en això hi ha molt de recorregut. D’una banda hi ha els preus que les agències donen als medicaments, i d’una altra banda, els medicaments s’han de pagar pel valor que donen. En tot cas, aquesta és una discussió necessària, i hi ha prou joc perquè totes les parts s’impliquin a buscar solucions. És una discussió que, a més, s’ha de fer amb talent. Cal tenir present el valor que aporta cada medicament; no s’ha de donar a tots els medicaments el mateix valor, sinó que el valor ha d’estar determinat per l’avenç que representa cada medicament en cada àrea terapèutica. També s’ha de mirar la situació del país: cada país no pot pagar el mateix, i això està en funció del seu PIB. És un dels temes que en l’associació europea estem promovent. I en la indústria hi ha interès a parlar-ne. El periodisme dóna molta importància als avenços sobre el càncer. Quins errors creu que es produeixen quan es fa divulgació sobre aquest tema? La qüestió és posar els avenços en el seu context. Aquestes notícies no només les llegeixen científics, sinó també malalts. Per això convé que la informació es doni en el context de la realitat del tractament. Sobretot per no donar falses esperances, o esperances massa anticipades. Hi ha avenços que trigaran a traslladar-se a la pràctica clínica i això s’ha de deixar clar. Els malalts viuen en una situació d’angoixa i hi ha anuncis que no són gens convenients. Tècnicament la informació acostuma a ser correcta, però sobretot cal vigilar les perspectives que desperta qualsevol novetat. En els propers anys es podrà arribar a curar el càncer? Es podran curar alguns tipus de càncer, i d’altres seran crònics. La població envelleix i això augmenta la possibilitat de desenvolupar un tumor. El càncer, per tant, continuarà amb nosaltres. Però en alguns casos el podem prevenir, o bé el podrem diagnosticar precoçment. Un millor diagnòstic vol dir que coneixem millor les alteracions que produeix cada tumor. Per això l’enfocament és múltiple. Fer prevenció de les causes del càncer també és important. Els avenços, com dic, s’han de dur a terme en múltiples nivells. Dir que el càncer desapareixerà en vint anys és molt agosarat. Però sí que es pot dir que el coneixerem millor i alguns tipus desapareixeran. D’altres no desapareixeran perquè no sabrem tractar les causes que els provoquen, però sabrem com diagnosticar-los i tractar-los millor. Té alguna cosa més a afegir? Vull aprofitar per donar un missatge d’esperança. Encara que cada vegada hi hagi més càncer, cada vegada es viu més. La taxa de supervivència augmenta perquè la malaltia es coneix millor. El càncer l’estem combatent i els resultats són clars. Llig l’entrevista sencera a la web de Mètode. Roger Corcho. Periodista, Barcelona. Què és Mètode?

Summary: Josep Tabernero: ‘El càncer l’anem combatent i els resultats són clars’


Milers de refugiats atrapats a Grècia des de fa dies han provat de trencar la tanca fronterera per entrar a Macedònia, fet que ha desfermat una resposta dura de la policia. El president de Macedònia, Gjorge Ivanov, adverteix que, ara que Àustria ha decidit de no acceptar nous refugiats al seu país, no tindrà cap més opció sinó tancar definitivament la ruta dels Balcans, porta d’entrada a Europa del gruix dels refugiats de guerra de Síria, l’Irac o l’Afganistan. Ahir, a la frontera entre Macedònia i Grècia, la policia macedònia va disparar gasos lacrimògens contra uns 300 migrants que havien pogut trencar un cordó de policies grecs i van córrer cap a una via ferroviària situada entre tots dos països. Allà, un grup de migrants va tombar una part d’un filat de pues i va tirar pedres contra les patrulles frontereres macedònies, que van dispersar la multitud –en la qual hi havia nombrosos nens–, amb gasos lacrimògens. La tensió va sorgir quan les autoritats macedònies van tornar a tancar la frontera després d’haver-la obert durant set hores diumenge a la nit. En aquella estona tan sols van poder travessar-la uns 300 sirians i iraquians, les úniques nacionalitats que tenen el pas permès. D’ençà que Àustria i els països balcànics van limitar el nombre de migrants que poden entrar als seus territoris, uns 7.000 refugiats deambulen per rutes del nord de Grècia sense saber on anar. Grècia adverteix que els ‘atrapats’ podrien arribar a 70.000 el mes que ve.

Summary: Centenars de refugiats intenten saltar la frontera entre Macedònia i Grècia


Polivalents, transversals, poliglotes, activistes, dramaturgues. La modernitat de les seves vides, que també travessa les seves obres. Són Rosa Maria Arquimbau, Maria Carratalà, Maria Lluïsa Algarra, Llucieta Canyà, Cecília A. Màntua, Carme Montoriol, Lluïsa Denís, Maria Domènech, Carme Karr, Felip Palma , Víctor Català  i Dolors Monserdà, dramaturgues catalanes del tombant del segle XX que van fer obres radicalment modernes i que ara el TNC rescata de l’oblit amb el cicle ‘Epicentre Pioneres‘, que comença el 5 de març amb l’estrena de Solitud. ‘No em costa gens de veure aquest estol d’autores com les Bauhaus de l’escena catalana, per la modernor ben calculada que desprenen les seves imatges’, diu Mercè Ibarz, autora de l’antologia Pioneres modernes. Dotze autores de l’escena catalana 1876-1938 (Arola Editors), llibre que acompanya el cicle teatral. Unes Bauhaus de l’escena catalana també, explica, ‘per la invisibilitat que fins ara ha acompanyat les unes i les altres que els seus retrats fotogràfics desafien, igual com desafien l’oblit les seves obres’. La modernitat, fil que cus les dotze fotografies, es veu a les obres, de les quals Ibarz destaca Les cartes, de Víctor Català: ‘Si La infanticida, de 1898, em va colpir quan la van publicar la Sal Edicions de les Dones el 1984, a Les cartes, que és d’un any després, es pot dir que la Víctor ha fet una passa molt endavant com a autora de teatre. La situació és: un actor (ben conegut del públic, diu el text mateix) surt a escena per anunciar als espectadors un experiment, que consistirà que una dona humil hi surti després d’ell a explicar la seva vida. L’actriu, diu la Víctor, “ha de renunciar a son art”. Magnífic, quin criteri! I ho escriu quan acaba el segle XIX! Bertold Brecht tenia un any…’ La veu de les dones ha estat silenciada històricament i, com a conseqüència, també culturalment. Per això n’és tan important el rescat, l’arqueologia cultural, que torni a donar veu a les dones creadores que en el seu moment van tenir una producció de gran qualitat. ‘La creació femenina’, escriu Ibarz al pròleg de l’antologia, ‘no és diferent de la masculina, la veritat, està amagada i, en conseqüència, les seves claus de lectura i d’interpretació resulten amb freqüència opaques. Dit amb més precisió, la creació femenina reclama deixar de banda la condescendència i reconèixer que sovint no se’n sap gran cosa, dels motius artístics de l’autoria de dona i de les raons i el context que la inspira.’ La recuperació d’aquestes dones com a dramaturgues –i també com a activistes, com a polítiques, com a referents culturals, com a feministes i com a dones plurals– també qüestiona les idees rebudes de la història: ‘Si la cultura és en bona mesura allò que està paït i ens conforma al llarg dels segles, la història de les dones ho qüestiona, en tant que la invisibilització femenina sistemàtica que és un dels seus eixos justifica i fins demana no haver d’acceptar les idees rebudes de la història dels homes’. Les dotze autores es poden dividir en dos eixos: el de la revolta modernista i el de la revolta republicana. Dolors Monserdà, Víctor Català , Felip Palma , Carme Karr, Maria Domènech i Lluïsa Denís formen part de la revolta modernista i Carme Montoriol, Cecília A. Màntua, Llucieta Canyà, Maria Lluïsa Algarra, Maria Carratalà i Rosa Maria Arquimbau són les veus de la revolta republicana. Les obres que conformen l’antologia són Marie la Roja…, de Rosa Maria Arquimbau (1938), Florentina, de Maria Carratalà (1938), Judith, de Rosa Maria Algarra (1936), L’estudiant de Girona, de Llucieta Canyà (1936), Ha passat una oreneta…, de Cecília A. Màntua (1936), Una venjança com n’hi ha poques, de Lluïsa Denís (1931), Herències, de Maria Domènech (1925), Els ídols, de Carme Karr (1911), Isolats, de Felip Palma (1909), Les cartes, de Víctor Català (1899) i Teresa, de Dolors Monserdà (1876), ordenades de manera cronològicament inversa per dos motius: la raó filològica, començant per un llenguatge més proper a l’actual i avançant; i la raó visual i escènica, començant per una obra que s’ambienta en una presó i acabant en una masia, segons que explica Ibarz. Modernisme, república i periodisme El pont que uneix els dos grans eixos d’aquestes pioneres és el periodisme i en destaca, sobretot, el paper de la revista Feminal, impulsada per Carme Karr. La majoria de les autores més grans van escriure-hi i la línia que van encetar-hi va conduir a l’època republicana d’on pouen les més joves. Aquest vincle, de fet, arriba a posar en qüestió la partició que es fa entre modernisme i noucentisme: ‘Aquestes autores i més proven que la fractura no era pas tal i que, a més, la línia que enceten les més grans condueix a l’època republicana també sense fractures insalvables en el món de les cultures de les dones.’ Les dones que es volien reivindicar arribaven a l’esfera pública per mitjà del periodisme molt abans que no pas del teatre, i és aquest el lligam que enllaça les dotze pioneres de l’escena moderna: ‘El periodisme és el gran fil conductor de la modernitat, de la societat de masses de fa cent anys, també per a aquestes autores.’ El rescat de l’oblit La majoria de les obres que es publiquen a l’antologia eren inèdites. Se sabia que havien escrit teatre i que en alguns casos s’havia representat, però les obres no estaven disponibles. Ibarz ha fet una feina d’expurgació d’arxius –com ara el de la investigadora Francesca Bartrina, que n’havia parlat en algun cas– juntament amb el dramaturg i traductor de teatre Albert Arribas. Però aquest rescat no vol ser una exposició de l’obra com si fos en un museu sinó que vol entrar-hi en diàleg, entendre’n les raons, els temes, els conceptes, i veure’n la modernitat i universalitat. Pioneres a l’escena Al TNC, el cicle ‘Epicentre Pioneres’ és format per les obres: Solitud, de Víctor Català (del 5 de març al 5 d’abril); L’huracà, de Carme Montoriol (del 12 al 15 de març); Una venjança com n’hi ha poques, de Lluïsa Denís; Es rifa un home!, de Rosa M. Arquimbau; Les cartes, de Víctor Català (el 18 i el 19 de març); Solitud a Stromboli. Somnis, signes i símbols, de Rosa Delor i Núria Casado Gual (del 2 al 5 d’abril) i Compositores del Modernisme (2 d’abril).

Summary: ‘Les Bauhaus de l’escena catalana’: dotze pioneres modernes rescatades de l’oblit


Declaració unilateral d’independència o referèndum unilateral d’independència? En la Diada d’enguany aquest debat sobre el full de ruta ha tornat a sortir al carrer. Hem demanat als manifestants quina opció volen.

Summary: DUI o RUI?


Pocs mesos abans dels atemptats de Barcelona i de Cambrils, la policia espanyola va controlar els moviments d’Abdelbaki es-Satti, l’ex-imam de Ripoll considerat el cervell del grup que va cometre els atacs. Segons que ha pogut confirmar VilaWeb amb fonts de la comunitat islàmica de Ripoll, agents de la policia van anar-hi tres vegades, dues de les quals per demanar sobre possibles canvis a la junta de la comunitat on Es-Satti exercia d’imam i una altra, pocs mesos abans del 17-A, preguntant qui hi havia d’imam. Ara fa una setmana, quan just es complien tres mesos dels atemptats, el CNI va filtrar a diversos mitjans espanyols que l’imam de Ripoll era un confident seu, i que s’hi va posar en contacte durant el temps en què Es-Satti va ser a la presó de Castelló de la Plana, entre el 2010 i el 2014, condemnat per tràfic de drogues. I va ser durant aquests anys que, segons El País, va establir contacte amb un dels condemnats per l’atemptat de l’11-M a Madrid, Rachid Agllif. L’imam tenia pendent una ordre d’expulsió al Marroc per la condemna de tràfic de droga, però un jutge de Castelló la va revocar al·legant que no constituïa ‘cap amenaça real’ i perquè ‘va demostrar esforços d’integració amb la societat espanyola’. L’advocacia de l’estat no va recórrer la revocació de l’ordre d’expulsió. En el moment en què va quedar lliure, Satty era confident dels serveis secrets espanyols, d’acord amb la informació filtrada per part del CNI. Però, amb quines condicions? I per què la policia espanyola no va informar els Mossos d’Esquadra del seu historial delictiu si poc després, el 2015, ja es va instal·lar a Ripoll a exercir d’imam de la comunitat El Fath? I quan parlem d’antecedents delictius, parlem no tan sols de tràfic de droga, sinó dels vincles gihadistes que tenia abans i que eren ben coneguts pels serveis secrets espanyols. És això que s’ha preguntat aquesta mateixa setmana el Síndic de Greuges, Rafael Ribó, que ha exigit explicacions públiques de les autoritats espanyoles. Sobre tot allò que sabien d’Es-Satti i sobre el fet de deixar de banda els Mossos i privar-los de disposar d’informació molt rellevant. El rastre d’una dècada Es-Satti ja havia aparegut en el sumari de l’anomenada operació Chacal, en què hi va haver cinc detinguts el gener del 2006 acusats d’haver reclutat mujahidins a Vilanova i la Geltrú per a enviar-los a l’Irac. Els sindicats de la policia espanyola i la Guàrdia Civil, SUP i AUGC, es van arribar a queixar, una setmana després dels atemptats de Barcelona i Cambrils, que aquesta informació no fos comunicada a les autoritats catalanes, tot i ser una informació de la qual disposava justament el Ministeri d’Interior i, per tant, la policia espanyola. Però el control d’Es-Satti ve d’abans: uns documents del jutge de l’Audiència espanyola Fernando Grande-Marlaska, publicats pel diari ABC el mes d’agost, revelen que la policia va demanar el 2005 d’intervenir el telèfon d’Es-Satti per presumptes activitats de suport a gihadistes. I el jutge hi va accedir, perquè sospitava que treballava per al-Qaida. Marlaska deia que Es-Satti podia ‘actuar com a mitjancer a l’hora de donar suport logístic per a xarxes terroristes’. La policia judicial espanyola sospitava que Abdelbaki es-Satti tenia vincles amb Ansar al-Islam i el Grup Islàmic Combatent Marroquí, responsable de l’atemptat de l’11-M del 2004, a qui donava suport logístic. Segons els documents que la policia va fer arribar al jutge Marlaska, arran dels atemptats contra la Casa d’Espanya de Casablanca del 2003, que van causar quaranta-cinc morts, es van començar a seguir uns individus com a presumptes responsables dels atacs i que havien arribat a l’estat espanyol procedents de Síria. I, seguint-ne el rastre, van topar amb Es-Satti, que els donava cobertura. La policia espanyola va seguir, doncs, el rastre d’Es-Satti durant més d’una dècada, fins a arribar a fer-lo confident. I va controlar-ne els moviments quan ja era imam a Ripoll, pocs mesos abans dels atemptats.

Summary: La policia espanyola va visitar Ripoll tres vegades per controlar els moviments d’Es-Satti


El ple del Consell ha destituït Julià Álvaro, fins ara secretari Medi Ambient i Canvi Climàtic, i co-portaveu de Verds-Equo País Valencià. Segons que han explicat fonts de la Generalitat a Europa Press, amb aquesta decisió es pretén donar un ‘impuls’ a les polítiques de medi ambient i canvi climàtic del Consell. La destitució arriba després de meses de tensions amb la consellera de Medi Ambient, Elena Cebrián. Un dels xocs va ser la paralització del Sistema de Depòsit, Devolució i Retorn (SDDR) d’envasos, projecte que Álvaro defensava. Segons que ha confirmat VilaWeb, el substituirà Ferran Quesada, fins ara regidor de Compromís a Ontinyent, històric del moviment ecologista i també membre dels Verds. Així, es conservarà la quota verda, una de les tres potes de Compromís. Resta pendent veure, però, si aquest relleu afectarà el conjunt del pacte del Botànic. Rectificació: En una primera versió hem escrit que la consellera Elena Cebrián és socialista, però és independent. Demanem disculpes als lectors.

Summary: Julià Álvaro és destituït com a secretari de Medi Ambient


Jair Bolsonaro va prendre possessió com a nou president del Brasil i des del primer dia el seu govern ja ha deixat clar que pensa portar endavant les promeses retrògrades que va fer durant la campanya electoral. Tot just accedir al poder s’ha estrenat amb mesures com l’exclusió del col·lectiu LGTB de les polítiques de drets humans, el permís al Ministeri d’Agricultura per a decidir sobre les terres indígenes o l’establiment d’un salari mínim menor de la xifra establerta pel congrés brasiler. Una nova mostra de la voluntat reaccionària del seu govern l’ha expressada Damares Alves, la nova ministra de Dones, Família i Drets Humans. En un vídeo que s’ha fet viral recentment, es veu Alves flanquejada per una bandera d’Israel anunciant ‘una nova era’ al Brasil on ‘els nens vesteixin de blau i les nenes de rosa’. Alves, advocada i pastora evangèlica, va jurar el càrrec dient que ‘aquest és un estat laic, però aquesta ministra és terriblement cristiana’.

Summary: La nova ministra de Dones del govern Bolsonaro: ‘Els nens vesteixen de blau i les nenes de rosa’


Avui comença una campanya de resistència passiva per protestar contra els governs que no responen a l’emergència climàtica. Arran d’aquestes accions, hi ha hagut centenars de detinguts a tot el món. Les protestes eren convocades a seixanta ciutats, com ara Londres, Sydney, Amsterdam i Berlín. A Londres, la policia ha detingut 276 activistes del moviment Extinction Rebellion, que havien blocat la circulació de vehicles en ponts i carrers del centre, utilitzant cola i cadenes. Els assistents s’han concentrat a Trafalgar Square i han anat fins al fins al Palau de Buckingham amb pancartes on es podia llegir, per exemple, ‘El canvi climàtic nega el futur als nostres fills si no actuem de seguida’. Lizzy Manseld, una de les assistents, ha dit a Reuters: ‘Som aquí perquè el govern no fa prou contra l’emergència climàtica. Només tenim un planeta, de manera que hem de defensar-lo.’ A Amsterdam, més d’un centenar de persones han estat arrestades perquè havien tallat el carrer adjacent al Museu Nacional d’Amsterdam. ‘Ens sap greu haver tallat el carrer, però això és una emergència’, deia la pancarta desplegada pels activistes. La policia ha fet servir autobusos públics per endur-se els detinguts. A la capital de Nova Zelanda, Wellington, més de trenta activistes han estat detinguts després de tallar vies principals. També han tancat l’accés a alguns ministeris i han assaltat una sucursal bancària. A Sydney, Austràlia, han detingut trenta manifestants que no volien desallotjar un carrer a prop de l’estació central de la ciutat. Per diferència horària, els Estats Units han estat el darrer país a incorporar-se a les protestes, concretament amb una acció a Nova York, a l’escultura del toro de Wall Street, anomenat Charging Bull, símbol del sistema econòmic. L’escultura ha estat tenyida amb pintura vermella i una activista s’hi ha enfilat per fer onejar una bandera verda d’Extinction Rebellion. La campanya, de dues setmanes, és coordinada a escala mundial per Extinction Rebellion, una organització sorgida al Regne Unit que ja va blocar el centre de Londres durant onze dies el mes d’abril. L’objectiu és mobilitzar activistes a seixanta ciutats de tot el món i exigir l’eliminació total de les emissions de gasos d’efecte hivernacle per al 2025, per evitar la pèrdua de biodiversitat.

Summary: Centenars de detinguts arreu del món en la campanya de resistència passiva d’Extinction Rebellion


L’oposició li reclama eleccions anticipades, però Quim Torra no pensa dissoldre el parlament. Per molt que li ho demanin, el president de la Generalitat no convocarà els ciutadans a les urnes aquest any i així ho refermat al parlament. Tampoc hi haurà eleccions, per tant, després de la sentència del Tribunal Suprem contra els presos polítics i la resta d’encausats. Torra creu que seria una ‘gravíssima irresponsabilitat’ tornar a posar les urnes, i raona que el govern té majoria per governar, encara que no hagi pogut aprovar el pressupost d’enguany per falta de suports. Les incerteses sobre el futur dels presos i del procés, condicionat per la falta d’unitat estratègica, han congelat la legislatura. La CUP és massa lluny de Torra; veu la Generalitat fent autonomisme i sense avenços en polítiques socials. I també ha fracassat l’intent d’obrir una nova etapa política amb el suport dels comuns. Torra no amaga que el que més li preocupa és l’allunyament dels anticapitalistes, a qui qualifica d’amics. Els ho ha tornat a dir: ‘Si penso que, en un moment determinat, no puc portar aquest país a la independència, dimitiré’. El Tribunal Suprem ho pot sacsejar tot. L’executiu de Torra i Pere Aragonès tanca files, defensa la importància que l’independentisme es mantingui a les institucions autonòmiques malgrat les contradiccions que això els genera, i es prepara per a entomar la sentència sense eleccions. ‘Necessitem un govern fort, de resistència, que guiï una resposta efectiva’, ha apuntat el republicà Sergi Sabrià. El parlament, tanmateix, s’ha convertit en un terreny de difícil gestió per al govern. L’oposició està dividida i sense alternativa real per a presentar una moció de censura que doni pas a un nou govern, però sí que és capaç d’encallar la governabilitat deixant sol l’executiu. Les acusacions d’inacció s’han convertit en una constant a l’hemicicle, i aquest matí s’han repetit durant la sessió de control i la compareixença del president de la Generalitat per a explicar els relleus d’Elsa Artadi i Laura Borràs per Meritxell Budó i Mariàngela Vilallonga. El govern està sol i, l’oposició, fragmentada. El PSC, Catalunya en Comú Podem i el PP han reclamat amb contundència a Tora que posi fi a la legislatura amb una convocatòria electoral o se sotmeti a una qüestió de confiança. C’s fa una oposició frontal i intenta mantenir la polarització, però evita centrar les demandes en un avançament electoral. Un final precipitat de la legislatura els agafaria en plena recomposició interna pel salt d’Inés Arrimadas al congrés espanyol. La CUP tampoc no parla d’eleccions, però esmola les crítiques als socis del govern. Els anticapitalistes han recordat que són a l’oposició des de després de la investidura, i ha acusat JxCat i ERC de practicar una ‘colonització partitocràtica de les institucions’. La sortida de consellers per les urgències electorals tampoc no convenç els anticapitalistes, que creuen que JxCat i ERC mercadegen amb els departaments per electoralisme, després de la sortida d’Artadi i Borràs per a concórrer respectivament a les municipals per Barcelona i a les espanyoles. Abans ho va fer Ernest Maragall, amb el mateix objectiu d’esdevenir el pròxim alcalde de la capital catalana. Les crítiques s’han enquistat a la cambra i fa dies que el govern respon amb el mateix argument, furgant en l’aritmètica impossible: si volen acabar amb l’executiu només s’han de posar d’acord per a presentar una moció de censura presentant un candidat alternatiu a la presidència. Així els ho ha dit Torra, intentant evidenciar la incapacitat de l’oposició per a posar-se d’acord. Ha constatat que el PSC podria proposar Inés Arrimadas com a presidenta, si no fos que marxa al congrés espanyol. I Cs podria proposar Miquel Iceta com a candidat, si és que no li demana que dimiteixi per haver dit al diari Berria que s’haurà de cercar una sortida democràtica si els independentistes arriben al 65%. Torra ha volgut felicitar el líder del PSC per aquestes declaracions: ‘És un pas endavant que el retorna a vells postulats’. El govern espera, a més, que l’oposició avali els decrets del seu pla de contingència per a complementar la pròrroga pressupostària, com el suplement de crèdit que va aprovar ahir el govern per complir amb els compromisos salarials amb els treballadors públics. Els comuns votaran demà a favor d’una moció del PSC que insta Torra a convocar eleccions o sotmetre’s a una qüestió de confiança. La CUP encara no ha aclarit què votarà. Tampoc C’s. Encara que prosperés, però, no seria un pronunciament que obligués el govern, si bé es tornaria a constatar la falta de suports parlamentaris de l’executiu. El debat ha estat una constant d’acusacions creuades. ‘Són un forat negre per on desapareixen milions d’euros per al seu programa separatista’, ha dit Arrimadas, mentre el Tribunal de Comptes escruta l’actuació del govern en acció exterior. Una altra mostra: davant de l’estupefacció de la majoria de l’hemicicle, el PP ha assegurat que el govern ‘ha boicotejat històricament’ el corredor del mediterrani. Torra ha retret a Alejandro Fernández el seu ‘desconeixement’ i ha vaticinat que desapareixeran del parlament després de les eleccions. ‘Ens hauríem de fer una abraçada i acomiadar-nos’, li ha deixat anar. Debat amb tensió entre Costa i Arrimadas La discussió parlamentària ha esclatat quan Arrimadas ha tornat a citar els articles de Torra que creu ‘xenòfobs’. En un moment en què el president de la cambra, Roger Torrent, no era a l’hemicicle, i el vicepresident Josep Costa moderava el debat, Costa ha tallat Arrimadas diverses vegades per a demanar-li ‘respecte i cortesia’ cap als membres de la cambra. La líder de C’s ha entomat la intervenció com un excés per part de Costa que, després, ha estat qüestionat des de la mateixa mesa per José María Espejo-Saavedra. ‘Està actuant arbitràriament’, li ha retret. Arrimadas recordava que Torra havia parlat de ‘bèsties amb forma humana’ i Costa ha volgut remarcar que el president de la Generalitat ‘no fa servir aquests qualificatius en exercici del seu càrrec’. El PSC, els comuns i el PP també han criticat les interrupcions de Costa per excessives. Quan ha tornat a la mesa, Torrent ha garantit que avaluaran els fets a la mesa. Segons fonts parlamentàries, cap partit ha demanat una reunió extraordinària per a abordar-ho.

Summary: Ni eleccions ni moció de censura: Torra no dissoldrà el parlament


La vice-presidenta i consellera d’Igualtat i Polítiques Inclusives, Mónica Oltra, ha anunciat que el Pacte Valencià contra la Violència de Gènere té actualment executades o en execució el 82% de les seves mesures, en el seu segon aniversari. ‘El camí cap a la derrota del terrorisme masclista és ple de traves, però és imparable’, ha exclamat. En una compareixença a petició pròpia a les Corts per a fer balanç del pacte, ha celebrat que ‘el relat compartit d’unitat política i comprensió ciutadana ha permès reconèixer la violència contra les dones com un conflicte social’, el qual ha canviat l’atenció a les víctimes en tots els nivells. Oltra ha arrencat amb el nom de Sheila, Andrea, Nalea, Beatriz, María Asunción, Rita i Elena, les set dones assassinades enguany a mans de les seves parelles o ex-parelles. El pacte va sorgir fa dos anys el 17 de setembre de 2017, ‘sobre la base del consens i, sobretot, en la no confrontació partidista’ per a transformar la societat i aconseguir la igualtat. ‘És més fàcil i ràpid canviar una llei que una mentalitat’, ha il·lustrat la també portaveu del Consell. L’acord, amb vigència fins al 2022, no és un programa de govern, sinó un document obert. Actualment compta amb un total de 1.009 adhesions d’entitats i 12.039 de particulars. Entre les polítiques hi ha ajudes als fills de víctimes, de 6.000 a 75.000 euros, així com ajuts de lloguer social. Un altre èxit és la multiplicació per nou del fons d’emergència, fins a 900.000 euros el 2019, per atendre quan ‘a dos quarts de la nit et trobes a la porta de casa teva, amb els nens i les maletes, sense saber on anar i amb l’ànima per terra’, ha il·lustrat Oltra. També ha ressaltat que la renda activa d’inserció pot arribar a nou-cents euros al País Valencià enfront de la mitjana de quatre-cents trenta a l’estat espanyol. En general, el pressupost contra la violència masclista ha pujat un 150% d’ençà del de 2015.

Summary: El 82% del pla contra la violència de gènere valencià està executat o en procés


El secretari d’estat belga responsable d’immigració, Theo Francken, ha anunciat que prepara un projecte de llei per a obligar els immigrants que sol·liciten asil a Bèlgica a lliurar telèfons mòbils, ordinadors i més dispositius electrònics, amb l’objectiu de verificar la identitat i la situació que notifiquin a les autoritats. ‘Entre el 60% i el 70% dels demandants d’asil menteixen sobre algun dels elements de la seva identitat: el nom, l’edat, la ruta que han seguit o el país d’origen’, ha dit Francken, en una visita a Dinamarca. Ha explicat que del control dels dispositius se’n faran càrrec agents de la policia de l’oficina d’estrangeria, i que això els servirà per a obtenir missatges, fotografies i, fins i tot, saber en quines xarxes socials participa l’immigrant que sol·liciti protecció internacional. Actualment, el sol·licitant de protecció pot negar-se a lliurar el seu telèfon mòbil o l’ordinador a les autoritats, però segons Francken la normativa de la Unió Europea permet als estats membres d’exercir aquest control. Les normes comunitàries estableixen que els estats membres poden imposar als demandants l’obligació de cooperar amb les autoritats competents. Per això el demandant haurà de lliurar la documentació que dugui, com ara el passaport, i les autoritats podran escorcollar l’individu i els articles que tingui, però d’acord amb el ple respecte als principis de la dignitat humana i de la integritat física i psicològica.

Summary: Bèlgica inspeccionarà mòbils i ordinadors de refugiats per verificar-ne la identitat i la situació