Avui comença el judici contra Gustau C., el treballador de TV3 acusat d’haver filtrat a la xarxa els sous de la plantilla, l’any 2012, i d’espiar els correus de Brauli Duart, que aleshores era president de la CCMA. Tant la fiscalia com la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals demanen set anys de presó per a l’acusat. Del judici, doncs, en depèn la seva llibertat. La família de Gustau C. explica que, d’ençà de la detenció, té un xoc posttraumàtic. La defensa argumenta que ell no va ser l’autor dels fets i que, a més a més, actualment la llei de la transparència ja obliga a difondre els sous públics (es poden consultar a internet: 1, i 2). VilaWeb entrevista telefònicament l’advocat de Gustau C., Carlos Sánchez Almeida, que explica quina línia de defensa seguirà. Per aquest judici, que podria durar un dia o dos, hi passaran Gustau C., Brauli Duart i Eugeni Sallent (ex-president de TV3), entre més. —Creieu que serà un judici fàcil o difícil? —Qualsevol judici en què es demana la privació de llibertat és un judici difícil, perquè hi ha en joc que una persona entri a presó. Per això considero que és un judici difícil. —Una pregunta: en algun moment Gustau C. ha pogut parlar directament amb els directius de TV3 que li demanen set anys de presó? —Crec que l’última vegada que van poder parlar amb ell, que ara té la baixa, va ser perquè la direcció volia canviar-lo de lloc de feina. Va ser fa molt de temps. No sé si la relació va ser directa. Aleshores va intervenir-hi el comitè i es va aconseguir que no el canviessin de lloc. Passa que, arran del xoc posttraumàtic que té des de la detenció, ara té la baixa. —Tot i la baixa, Gustau C. assistirà al judici? —Sí. Hi assistirà tot i estar en tractament. El meu client encara el judici amb moltes ganes d’explicar la seva versió. Perquè no ha pogut declarar en cap moment, fins ara. Va sortir molt confús de la detenció. Va sortir-ne tan confús que el mateix dia va ser ingressat en un centre hospitalari. Té el primer ingrés només de sortir en llibertat. I després, a mesura que s’ha desenvolupat la investigació, no l’han fet declarar mai. Mai. Ell no declara a comissaria per les condicions de la seva detenció. Ni al cap de setanta-dues hores, quan el posen a disposició judicial, tampoc no declara. I en cap moment no li han demanat la seva versió. Mai. —Els sindicats diuen que ell sempre s’ha declarat innocent. Què hi diu, ell? —És que ell és innocent. Quan ha parlat amb els companys, amb la premsa, amb el seu advocat, o amb la seva família, sempre s’ha declarat innocent. Passa que, malgrat la seva malaltia, en cap moment no li han ofert l’oportunitat d’explicar la seva versió davant un jutge. Demà podrà fer-ho. Només en el moment que estava privat de llibertat, quan no estava en condicions de declarar. —Quina serà la línia argumental de la defensa? —En aquest cas puc assegurar que no tenim cap carta amagada a la màniga. És tot al sumari i a disposició de les parts. Determinades coses sortiran demà: tot allò que afecta la intimitat mèdica del meu client, per exemple, que ara no ho puc revelar. Però sortirà, perquè vindran dos metges forenses. I en parlaran. Senzillament: nosaltres neguem la major. Neguem que hi hagi delicte. I neguem, és clar, que hi hagi autoria. Però el fet més important de tot és que les dades per les quals es demanen set anys de presó ara són dades públiques. La llei de Transparència de la Generalitat ho marca. Es poden consultar a internet. Retroactivament, és una llei que s’ha d’aplicar en benefici dels acusats. És acusat, doncs, de filtrar dades que no són secretes. —Quan parlo amb TV3 em diuen que no tan sols es van filtrar sous. Diuen que també es van fer públics DNI, adreces dels treballadors, etc. —Això és mentida. Demà es veurà al judici. No hi havia res més que el que hi ha sumari. I de què hi ha al sumari, en parlarem demà. L’audiència és pública, serà un judici llarg, i s’hi veuran moltes coses. —Un punt clau: els sindicats diuen que si la CCMA retirés la demanda de set anys, la demanda cau immediatament. La CCMA, en canvi, diu que encara que es retirés la demanda de set anys, tiraria endavant igualment. —Això no és cert. Però, en qualsevol cas, vull dir que si jo hagués pogut estalviar al meu client el judici, seure a la banqueta, doncs en l’àmbit personal evitar hauria estat important. Ara, una vegada el cas és en fase de judici oral, professionalment, i per aclarir la veritat, com a advocat, considero que és molt millor que es faci tot el judici. Des d’un punt de vista de justícia, fins i tot de justícia material. El fet que el meu client sigui declarat innocent perquè a l’últim minut arriba l’acusador, el que l’ha portat a la malaltia, i i el perdoni, i nosaltres li hàgim de donar gràcies pel seu perdó, doncs no. Prefereixo que el judici es faci i arribem fins al final. I després del judici ja veurem on arribarem. El que s’ha fet amb el meu client és una autèntica barbaritat. Amb totes les lletres. —Arribarem a saber qui les va filtrar, les dades? Perquè algú va fer-ho. —La filtració es fa des d’una connexió TOR anònima. Això és documentat. Tot i que hi haurà una persona asseguda a la banqueta, la connexió protegeix l’anonimat, i no s’ha pogut vincular de cap manera aquesta filtració amb el meu client. Dubto molt que a hores d’ara es pugui esbrinar qui va filtrar les dades. De totes maneres, si s’hagués fet una investigació amb condicions, potser sí que s’hauria pogut saber. Passa que aquesta investigació ha estat viciada d’inici. Des del primer moment es volia buscar un cap de turc. Un cap de turc que tingués la mínima qualificació professional dins l’estructura jeràrquica de la Corporació. No s’ha volgut investigar directius, ni més gent de nivell salarial alt. S’ha anat a buscar el darrer mindundi. —Doncs els mossos van estar un any investigant. —I en secret, a més a més. S’ha de dir. Curiosament, les interlocutòries es feien extensives a l’acusació particular. Acusació particular que ni tan sols s’havia personat. És curiós. Normalment les interlocutòries són reservades al jutge i al fiscal. Doncs aquí, també a l’acusació particular. Sembla que la Corporació és un poder fàctic molt important quan li tenen en compte de no privar-la del secret de la investigació. Fins i tot abans de comparèixer. —M’he perdut. —Un procediment es pot declarar secret, però al cap de trenta dies el secret s’ha de prorrogar. I s’ha de raonar per què continua secret. Aquí és secret excepte per al fiscal i l’acusació particular. Ells han tingut a la vista tota la investigació de la policia. Tot. Crida molt l’atenció. Que els hagin permès des del primer dia de saber què investigaven els mossos, i a nosaltres no. No passem per alt una cosa: el paper de Brauli Duart en l’estructura de la conselleria d’Interior. Va ser-ne secretari de seguretat pública. No parlem d’un qualsevol. És una persona que ha tocat totes les tecles del departament i durant molts anys dins Interior. I, òbviament, hi tenia relacions. Demà veurem què diu. —Què voleu dir? —Una investigació d’aquesta mena, amb la quantitat d’informes que hi ha, i que dura 14 mesos? No l’he vist mai en un cas dels Mossos d’Esquadra. I us en puc posar un exemple. Aquest mes s’ha celebrat un judici que ha acabat en absolució. Una persona era acusada de vulnerar la seguretat del portal E-tributs, de l’agència tributària de Catalunya. En aquest cas es va retirar l’acusació perquè la Generalitat va reconèixer la teoria de la defensa: no s’havia accedit a dades de caràcter personal. Li demanaven dos anys i mig. La Generalitat en demanava un. I parlem d’E-tributs: un cas molt més greu. Doncs la investigació del cas, comparada amb la nostra, era molt més petita. Molt més senzilla. No es dedicaven tants mitjans a investigar com aquí. Aquí els mitjans han blocat l’activitat dels mossos, que han d’investigar temes molt més greus, de pornografia infantil o estafa informàtica. Coses serioses. En aquest cas s’han posat a disposició de la Corporació mitjans que no havia vist mai. Que hi ha una intencionalitat política, ho tinc claríssim. Que hi ha contactes d’alt nivell entre la Corporació i els Mossos, no en tinc cap mena de dubte. Això és un cas polític i es busca un cap de turc per escarmentar-lo. Perquè es pretén escarmentar no aquesta persona, sinó tota la plantilla. —Per acabar, quins són els vostres testimonis? —Nosaltres en portem molt pocs. Tres. Parlaran dos pèrits forenses que vam demanar. Segurament serà la declaració més important de demà, per les sorpreses que portarà. I després portem un expert informàtic. Un pèrit independent, l’únic que hi ha, professor de les Illes Balears, que fou vici-rector i doctor en informàtica. La seva feina és ensenyar a la gent com protegir sistemes. Una autèntica autoritat en seguretat informàtica. I el nostre pèrit no es creu res d’això que diuen els Mossos d’Esquadra. —I qui parlarà des de la banda de l’acusació? —Ells porten molts testimonis. Molts. Brauli Duart, l’advocat de TV3, Eugeni Sallent (director TV3 en el moment dels fets), treballadors de TV3 que no són directius, sis mossos pèrits informàtics i pèrits informàtics de TV3. Serà un judici llarg. Podria acabar a migdia. I pot durar dos dies si es deixa que es pregunti de tot i a tothom.

Summary: Carlos Sánchez Almeida: ‘Això és un cas polític i es busca un cap de turc’


El conseller d’Interior de la Generalitat, Miquel Buch, ha indicat que la Divisió d’Assumptes Interns (DAI) del cos dels Mossos d’Esquadra s’encarregarà de revisar l’actuació de l’agent que va dir ‘idiota’ a un manifestant el 21-D. En conferència de premsa Buch ha aclarit que és el cos i no el conseller d’Interior qui s’encarrega de revisar totes les actuacions i valorar si s’adeqüen als protocols policials o no: ‘Els polítics no sancionem els treballadors sense motiu’. Fonts de la conselleria han explicat que els mossos revisen totes les accions policíacs en públic, i ha subratllat que és un treball rutinari del cos i no és competència del conseller. En revisar les actuacions, si es detecta un cas de mala praxi, el cos decideix si obrir o no diligències contra els agents involucrats. La conselleria ha insistit que no hi ha oberta una investigació sobre l’agent antidisturbis que el 21-D li va dir a un manifestant: ‘La república no existeix, idiota’, i que va ser gravat en un vídeo que es va fer viral.

Summary: Els Mossos revisaran l’actuació de l’agent que va dir ‘idiota’ a un manifestant el 21-D


La fiscalia espanyola va amenaçar ahir els membres de la mesa del parlament que admetin a tràmit les esmenes de la CUP perquè la cambra es reafirmi en el ple la declaració d’independència del 27-O. Segons la fiscalia, les esmenes tenen un ‘caràcter il·legal i contrari a la constitució i l’estatut’ i per això estudiarà possibles responsabilitats penals. Josep Costa i Eusebi Campdepadrós, representants de Junts per Catalunya a la mesa, han respost amb contundència a les amenaces: ‘Senyor fiscal, com vostè sap perfectament, els parlaments no poden delinquir’, ha escrit Costa a Twitter, vice-president primer de la mesa. Costa diu a la fiscalia espanyola que pot posar tantes querelles com vulgui: ‘Sabem com defensar-nos’, diu. El piulet l’ha acompanyat d’una fotografia del llibre Inviolabilitat i immunitat dels diputats i senadors, escrit per l’actual fiscal general de l’estat, Julián Sánchez Melgar.

Summary: Els membres de la mesa de JxCat, a la fiscalia: ‘Posi tantes querelles com vulgui’


La vicepresidenta i portaveu de la Generalitat Valenciana i coportaveu de Compromís, Mónica Oltra, ha rebutjat la possibilitat de ser ministra en un futur govern espanyol. ‘Jo em vaig presentar per a treballar ací i traure esta terra endavant’, ha destacat Oltra, qui ha afegit: ‘Em vaig comprometre amb els valencians, vaig donar una paraula i la vaig a complir’. La també consellera d’Igualtat i Polítiques Inclusives, en una entrevista a Europa Press, ha agraït que el líder de Podem, Pablo Iglesias, diguera que li agradaria tindre-la com a ministra, però ha destacat que ella és de terres petitones i de mirar a la gent ulls, i que els ministeris t’allunyen de la gent. Alhora, ha negat que els resultats de les eleccions generals de diumenge que ve puguen modificar la concepció del Consell. Sobre esta qüestió, ha assenyalat que l’Acord del Botànic és un acord per a quatre anys i determina els resultats electorals de maig de 2015. Per tant, ha indicat que l’únic element que podria canviar l’actual composició del Govern, seria l’entrada de membres de Podem al Consell, una decisió que ha d’abordar este partit. En qualsevol cas, ha posat èmfasi que els càrrecs de president i de vicepresidenta no van a canviar en cap cas. Mónica Oltra també ha destacat que Compromís-Podem-EUPV ‘A la valenciana’ ix a guanyar, i ha assenyalat que estan demostrant on governen que no sol es millora la vida de les persones, sinó que, a més, es governa millor. Sobre esta qüestió, ha criticat el discurs de la por del PP, que deia que amb estos partits res anava a funcionar, i ha denunciat que utilitze estos arguments un partit que porta a imputats en les seues llistes. Així, ha indicat que el PP porta en la seua candidatura per Castelló com a número dos a Óscar Clavell: ‘Investigat per un cas de presumpta prevaricació, per traficar amb els nínxols del cementiri del seu poble per a guardar-li nínxol als seus amics’, ha dit. La vicepresidenta ha posat èmfasi que cal un Govern d’Espanya aliat amb els governs de canvi municipals i autonòmics, ja que considera que el vot dels comicis autonòmics i locals del 24 de maig de 2015 té una segona part, el vot del 26 de juny.

Summary: Oltra, sobre si seria ministra: ‘Em vaig comprometre amb els valencians i vaig a complir la meua paraula’


El govern federal de Bèlgica ha respost a al ministre espanyol d’Afers Estrangers, Josep Borrell, que convé ‘deixar que la justícia jugui el seu rol, de forma independent’, ja sigui a Espanya, Bèlgica o Alemanya. Ho ha expressat el ministre d’Exteriors belga, Didier Reynders, arran de la petició perquè el seu executiu defensés ‘la immunitat’ de la jurisdicció espanyola i el jutge del Tribunal Suprem. Segons que ha explicat Reynders, ha demanat ‘la transmissió de l’expedient’ per obtenir més informació sobre la demanda civil interposada per la defensa de Carles Puigdemont i la resta de membres del Govern a l’exterior contra el jutge Pablo Llarena. ‘Hem demanat més informació sobre el procés fet davant la jurisdicció civil abans d’adoptar cap actitud, però intentem treballar respectant la independència dels jutges als diferents països’, ha insistit Reynders, a Brussel·les, on s’ha vist amb Borrell en una trobada del Consell d’Exteriors que ha reunit els ministres dels vint-i-vuit. La demanda de Borrell Avui mateix Josep Borrell havia demanat directament a l’executiu belga que actués a favor de Llarena en la demanda civil de Carles Puigdemont i els consellers exiliats. La hi van interposar perquè consideraven que el magistrat violava el seu dret de la presumpció d’innocència i perquè no era imparcial. ‘Mitjançant la nostra ambaixada hem sol·licitat al Govern belga que que actuï a favor de la immunitat de la jurisdicció d’Espanya i del jutge del Tribunal Suprem demandat davant el tribunal que coneix aquesta demanda’, ha declarat Borrell en una conferència de premsa durant la reunió amb els vint-i-vuit titulars d’Exteriors de la Unió Europea (UE). Ha insistit que el govern espanyol sol·licitava a Bèlgica que ‘respectant el iure imperii, no apareguin com a part acusatòria, sinó a favor de la immunitat de la jurisdicció’. Borrell ha admès als periodistes que no sabia que els advocats de Puigdemont i els consellers haguessin demanat al govern belga que es presentés com a part acusatòria contra Espanya. Sobre la reacció del seu homòleg belga, Didier Reynders, ha afirmat que aquesta petició ‘li ha semblat un acudit’. L’estat espanyol, en defensa del poder judicial La setmana passada el president del Suprem i del Consell General del Poder Judicial, Carlos Lesmes, va enviar una carta a Borrell i a la ministra de Justícia espanyola, Dolores Delgado, per demanar-los que intervinguessin per tal que el govern de Bèlgica defensés la justícia espanyola i Llarena davant el tribunal belga. Llarena té una demanda civil pendent amb Toni Comín, Lluís Puig i Meritxell Serret i és citat a declarar a Bèlgica el 4 de setembre.

Summary: Bèlgica para els peus a Borrell i es nega a defensar Llarena


La delegada del govern espanyol a Catalunya, Teresa Cunillera, ha demanat respecte per les víctimes dels atemptats del 17-A, per la ciutadania i els cossos de seguretat. Després que el diari Público hagi apuntat suposats vincles entre l’imam i el grup de Ripoll amb el CNI. Cunillera ha demanat que la justícia treballi i ha garantit que el govern espanyol en donarà explicacions al congrés ‘tal com ha estat fent en tot aquest temps’. Cal recordar, però, que el PSOE va impedir conjuntament amb el PP i Ciutadans que es fes una comissió d’investigació al congrés sobre el 17-A. En declaracions als mitjans durant una visita a la rehabilitació de la basílica Just i Pastor de Barcelona, la delegada ha dit que si algú té una data o aportació sobre els atemptats del 17-A ‘que la faci’. A més, ha recordat que els cossos de seguretat treballen incansablement en tasques preventives i ha demanat als partits que deixin que facin bé la seva feina i amb la ‘discreció necessària’.

Summary: El govern espanyol evita donar cap resposta a l’escàndol del CNI amb Es-Satti


Em vibra el mòbil. No és un whatsapp, ni un telegram… és un SMS: ‘Sóc en Pepe Colubi. Ja sóc al cafè. No hi ha pressa.’ Seu en una tauleta de marbre amb una floreta de plàstic del Cafè del Centre. Es pren un cafè mentre desconfia de tothom que passa per la porta. A davant la tassa hi té el mòbil. Un Nokia blau amb el joc de la serp i sense internet. ‘Sóc així. Quan una cosa em funciona no la canvio’, diu amb un somriure. Abans de l’entrevista, que ha costat molt de tancar, ha compartit becaina amb la còmica Ana Polo. Els detalls s’emetran en una ràdio a l’agost. Colubi, tot i que treballa d’ençà del 2008 al programa ‘Ilustres Ignorantes’, no es considera humorista. Però la mala praxi del periodista l’obliga a parlar sobretot d’humor, tot i que també de sexe, política i Catalunya. —Per què és tan difícil de veure’s amb Pepe Colubi? —Hòstia, de veritat, us juro que no és normal. El juny ha estat una bogeria. Han passat mil coses. Feines, viatges –sobretot a Madrid–, de cop i volta enregistraments. També una promoció de Movistar per a la temporada vinent. El programa ‘La Resistencia’… Una bogeria. Normalment vaig més desfogat. —I ara en què esteu ficat? —Menys en la droga, en una mica en tot.  Oficialment treballo a ‘Ilustres Ignorantes’, que m’ocupa dos dies al mes i hi enregistrem quatre programes. Són un fals directe. Ens canviem les camises i anem fent. A més, dos xous en teatres sense càmeres. Un és fix al Teatre Alcázar de Madrid i l’altre en una ciutat diferent. El juny, per exemple, va ser Barcelona. —Us puc canviar la feina? —No he acabat.  També faig col·laboracions puntuals als mitjans. Escric una columna a Cinemanía i tinc una secció cada dimecres al ‘Estat de Gràcia’ de Catalunya . Però és molt volàtil, perquè si no puc anar a l’estudi, no la faig. I, a banda, tot i que ara no tenim dates, també faig un espectacle amb Pepín Tre. —Sense dates? —Som uns ganduls. Anem molt relaxats. L’espectacle es diu No se ha hecho nada igual (‘No s’ha fet res igual’). En el fons és un dos més un. Jo explico una excursió que vaig fer ara fa molts anys a Lloret de Mar per veure Luis Aguilé i Marianico el Corto. La típica excursió comercial… —Però és real? —Sí, sí, res de ficció. Fins i tot en passo fotografies. Hi vaig anar per curiositat. Feia poc que vivia a Catalunya i va ser meravellós. Era una telebotiga per a avis amb l’estímul que hi havia actuacions, ball i orquestra. Al final la broma em va ocupar tot el dia. Era desembre i, fins i tot, vam fer un sopar pre-Nadal. I amb això he muntat un espectacle que després Pepín Tre allarga i amenitza amb el seu xou i la guitarra. —I res més? —Escriure… —Per publicar? —Espero que sí, però va molt a poc a poc. Tinc les condicions d’entorn i interès per a escriure un altre llibre, però em venç la meva condició de gran gandul. —Podeu avançar-ne res? —Tinc una idea molt indeterminada. No seria una tercera part de California 83 i Chorromoco 91. Seria, per dir-ho d’una manera petulant, una autobiografia novel·lada o autoficció, per dir-ho diferent. Explicar coses reals posant-hi molta imaginació. Coses més vitals que no pas eventuals. —Per què no us considereu humorista? —’Ilustres Ignorantes’, sobretot, acapara bona part del meu temps, però no me’n considero. A la Wikipedia posa que he estat actiu d’ençà del 2005. Em pixo… El 2005 jo tenia trenta-nou anys. Trenta-nou anys rascant-me els ous. Qui pogués! Abans vaig pencar molt, sobretot en la comunicació. Oficines de premsa, ràdio, guions, col·laboracions a la televisió, reportatges, articles, entrevistes… L’humor, al cap i a la fi, és una actitud vital per mi. Sempre he fet servir la ironia o el sarcasme, fins i tot, en texts bastants seriosos. Però el 2008 em va caure ‘Ilustres Ignorantes’ del cel. Però, objectivament, em sentiria una mica arribista si digués que sóc humorista. A més, això em cura en salut, perquè, quan faig un acudit que no funciona, sempre puc dir que no sóc còmic. —Com reaccioneu quan una broma no funciona? —Per sort, a ‘Ilustres Ignorantes’, quan la cago hi ha més gent a la taula que poden recollir les meves restes mortals. Em foto la patacada i tiro endavant. M’afecta més l’estat d’ànim del públic. Si la gent s’enfonsa, jo vinc després. —I si va bé? —Se m’escalfa la boca i els GEO acaben rebentant les portes del teatre. —Per què dieu que l’humor és una actitud vital? —L’humor és completament entrellaçat amb l’ADN humà. Considerar l’humor com una cosa a part és totalment un error, com si fos una mena d’oasi a banda el fet de viure i sobreviure. L’humor no és solament una ajuda, és una actitud vital. Som com som perquè també sabem riure, perquè el drama ja ve de sèrie. Ho dic moltes vegades, però no deixa de ser cert: en els funerals d’éssers estimats fem bromes, perquè és absolutament alliberador. Quan poses l’humor entre tanques i límits, vas contra l’essència de l’ésser humà. Amb això jo sóc un radical. —I arribem als límits de l’humor. Existeixen o són imposats? —El límit obvi és que l’acudit sigui bo i faci riure. No tot allò que es qualifica d’humor ho és. Twitter n’és un exemple diàfan. Molta gent s’amaga darrere suposades bromes per dir barbaritats. Bromes que no tenen cap mena de construcció. En això sempre poso com a exemple un monòleg d’Anthony Jeselink sobre el fill mort d’Eric Clapton. És una bestiesa absoluta, jo no seria capaç de reproduir-lo, però és tan ben construït que és una obra d’art. És humor i, fins i tot, crec que és sa. Jo, de límits, en tinc. Hi ha coses amb les quals no puc, però és més sentit comú que no pas autocensura. En tot moment has de saber quin és el context i quins els límits. —El context és fonamental en tota mena de comunicació. —Vivim més encotillats que mai pel context. Un dels grans perills de Twitter, per exemple, és descontextualitzar-lo. Tu hi escrius una cosa i, quan algú la’n treu, la mata. És com si el piulet tingués brànquies i veus com es mor afogat. Entenc que per a certa gent amb males intencions és molt llaminer de descontextualitzar, però és un perill. És absolutament necessari saber on s’emet el missatge. —I tanmateix, un acudit ben construït, pot no ser entès. —L’humor és comunicació i, com a tal, pot fallar. Jo puc emetre humor, de la tipologia que sigui, perfectament construït i sabent quina n’és la intencionalitat, i algú, de manera molt legítima, pot no entendre aquest llenguatge. Ara, una cosa és que no s’entengui i una altra és que ofengui. Si ofèn, només puc fer que citar la còmica Patrícia Sornosa, que diu que en aquest cas cal gestionar la teva ofensa. No pots ofendre’t per tot i exigir rectificacions a dojo. A més, entre els ofesos perpetus hi ha molta afectació. Límits de l’humor? Tothom n’hauria de tenir, però no hauria d’exigir-ne als altres. —La pell cada dia és més fina. Creieu que la gent pot gestionar l’ofensa? —No. Caldria que un meteorit impactés contra la Terra i creéssim una nova raça humana a partir d’un amfibi minúscul. —Què en penseu, de Twitter? —Twitter és endogàmic i minúscul. La gent que hi som tendim a pensar que tot és dins aquesta xarxa, però és mentida. Hi ha moltes autoreferències que a fora no signifiquen absolutament res. I en tot plegat, a l’hora d’inflar Twitter, els mitjans també hi teniu molta culpa. Hi teniu molta presència, o influència, com vulguis, i moltes vegades us feu eco de què hi passa. Ens aniria bé de saber quin percentatge real de gent que el fa servir, perquè entre comptes falsos i inactius, el percentatge ha de ser ínfim. —Però molts polítics el fan servir com si fos un canal institucional. —Em sembla lamentable que les declaracions i anuncis institucionals es facin a Twitter. Entenc que la premsa del cor i la premsa esportiva el facin servir, però un polític, és molt trist… De tota manera, diu molt del món que tenim. Polítics que no accepten preguntes en conferències de premsa però que després s’esplaien a Twitter. I Trump? Sembla que en tingui accions. L’ideal seria que tothom fos conscient que les xarxes socials són manipulables. —Cap solució? —No en sóc expert, però es podria posar una bomba a les oficines principals de Twitter, quan no hi hagi ningú, perquè rebentin tots els servidors. Crec que Youtube és realment l’eina que perdurarà. I no em trauràs més declaracions com a guru tecnològic. —Heu dit que apliqueu el sentit comú abans que no pas l’autocensura, però l’autocensura existeix entre els humoristes. —Oi tant. Però cal considerar quin compromís té cadascú amb els seus acudits, que al final és un material de consum efímer. Estàs disposat a donar la vida per un acudit? Possiblement hi ha algú que sí, per exemple, a Charlie Hebdo. Si tu tens aquesta mena de compromís amb el teu art, endavant. Però novament, has de ser conscient de diversos contexts. És veritat que una empresa pot pagar el mitjà en què publiques. L’autocensura pot ser una decisió personal. I a vegades decideixes jugar-te-la, però a vegades –i això és pitjor– sense ser-ne conscient. Un exemple és la portada del Jueves sobre l’abdicació del rei. RBA la va censurar quan ja s’havien imprès tots els exemplars. Arran d’allò uns quants dibuixants se’n van anar i van fundar Orgullo y satisfacción. Respecto i entenc els que van deixar la revista, però també els que hi van restar. Jo no considero que un acudit sigui tan important per a jugar-te una feina. Però cadascú ha de ser responsable dels seus actes i ser conseqüent fins al final. —Què us sembla que Dani Mateo demanés perdó per haver-se mocat amb una bandera espanyola en un sketch? —El perdó és una arma de doble tall. Primer de tot, s’ha de tenir clar que aquella gent que l’exigeix són els mateixos que no et perdonaran, encara que et disculpis. És una situació completament absurda. Però en el cas de Dani Mateo, s’ha de precisar que la broma era sobre el Frenadol, no era contra la bandera ni contra Espanya. De fet, en el mateix sketch, Mateo demana perdó per haver-se mocat amb la bandera per equivocació. La construcció de l’sketch és impecable. Hi ha molta gent que exigeix les disculpes, però no les admet ni fa res per a acceptar-les. —En alguna entrevista heu comparat el vostre humor amb el de Chandler Bing de Friends. —Sí, però salvant totes les distàncies… —Pel component d’humor incòmode? —Sí, perquè toca els collons. Són bromes incòmodes i que van a la contra. L’especialitat de Chandler és la resposta fora de context. Per exemple, abans d’un sopar d’acció de gràcies, la Mònica diu que no sap si preparar ànec o anyell. I Chandler respon: ‘Els anyells són més porucs, si no, el film es diria El silenci dels ànecs.’ És una resposta que no aporta res i que és completament absurda. —Chandler tenia aquest sentit de l’humor arran d’un trauma infantil. — Ell tenia el trauma infantil, però no és el meu cas. A mi simplement m’agrada aquest humor a la contra. Jo he tingut una de les infàncies més felices i plenes de la història de la humanitat. La meva infància va ser massa perfecta. —Què creieu que és més complicat, fer humor de política o de sexe? —Mmmmm… Crec que és més complicat fer humor de política perquè hi ha moltes sensibilitats. A més requereix més esforç i predisposició per part de l’oient o espectador. A mi, m’interessen moltíssim els programes de John Maher i John Oliver, que són sobre actualitat política. Però exigeix, com dic, que es presti tota l’atenció possible. —I què passa amb el sexe? —La sort amb l’humor sexual és que continua essent tabú. Hi ha una mena de respecte que a mi em fascina… No ho entenc, sincerament, però en el fons em va molt bé per a guanyar-me la vida. —A vegades dieu autèntiques barbaritats. —Se m’escalfa la boca. De tota manera, hi ha molta gent que em diu: ‘Tu dius allò que tots pensem.’ Doncs ja em perdonareu, però esteu fatal, perquè jo em trenco l’esquena amb acudits sobre perversions i fílies. I si realment tots ho penseu, això, no sé què coi fem parlant en compte de fotre com animals. A vegades puc ser molt bèstia, sí. Però hi ha un tabú, que ajuda a magnificar-ho. I és molt curiós, perquè també passa amb l’escatologia. La gent hi té una mena d’atracció interna, però cap a l’exterior expressen repulsa. —Creieu en l’humor com a eina per a donar visibilitat a injustícies o canviar consciències? —D’entrada et diré que no em refio de les persones que no tenen sentit de l’humor. Poden ser molt serioses i competents, però, si no saps riure’t de tu mateix… Dit això, torno a la necessitat de no separar el discurs de l’humor. Crec que no hi ha millor manera de fer calar un missatge que fent servir totes les tècniques humorístiques. Només cal veure què feien George Carlin o Bill Hicks. Tu repasses els texts de Carlin sobre l’avortament i són plenament vigents. Quan ho sents, la primera reacció és riure, però al cap d’una estona el missatge comença a calar i al cap d’un mes encara hi penses. Per tant, si hi ha una reflexió a darrere i la cuirassa és humorística, em sembla art pur. —Què faríeu si Pablo Casado, Albert Rivera i Santiago Abascal estiguessin asseguts en aquesta mateixa taula pactant alguna cosa? —Els en faria fora, perquè jo hi he arribat abans.  Com a polítics em semblen tres exemples d’una crispació aparent que amaga uns interessos que desgraciadament se’ns escapen a l’epidermis, però que de manera molt profunda van en contra de qualsevol mena de llibertat, sigui d’expressió, sexuals, econòmica, laboral… Són els tres cap d’una serp molt perillosa. Casado, per exemple, va arribar a dir autèntiques idioteses a la campanya electoral del 28-A, abans les urnes no els posessin a lloc. El discurs d’aquest triumvirat va contra tots els progressos que hem aconseguit com a societat i no se n’amaguen, que volen retrocedir. Jo no vull això. I no és una qüestió de superioritat intel·lectual. És una qüestió d’epidermis, de sentiment, d’empatia, que és una cosa que aquests senyors no tenen. —En quin moment decidiu de venir a Catalunya i per què? —Vaig venir per un programa que es feia Sant Just Desvern, que es deia ‘Channel Número Cuatro’, es deia. El presentaven Ana García-Siñeriz i Boris Izaguirre. Era el 2007 i el programa es va acabar l’any següent. —Gairebé el dinamiteu… —I ara. Jo vaig arribar al gener i em pensava que el programa s’acabava aquell estiu. De fet, jo vaig venir per set mesos i tenia un lloguer fins a l’estiu, però la cosa es van allargar fins a la primavera del 2008. Després vaig entrar al consell de direcció d’El Jueves i també va començar ‘Ilustres Ignorantes’. Tot era molt compatible. —Sí? —Sí, amb el TGV podia anar a Madrid tranquil·lament i treballar durant el viatge. Dotze anys després aquí continuo. Entre la comoditat i que m’agrada, no he sospesat d’anar-me’n. Sense plans, però sense pausa. —I com us prova la guerra civil que hi ha al carrer a causa del procés? —Francament bé. Com que no veig trinxeres, ni tramvies cremant, ni botigues saquejades, ni franctiradors als terrats… —Seria un homenatge a… —A Ken Loach.  —O a George Orwell. —També. El relat d’alguns és aquest. Però jo no veig res d’això i hi estic molt a gust. —Per què vàreu decidir de votar l’1-O? —Perquè s’havia convocat un referèndum i exercir el meu vot em va semblar que era la cosa correcta. Al llarg de la meva vida he fet abstenció conscient en diverses convocatòries electorals, però amb el temps m’he adonat que no serveix absolutament de res. L’1-O hi havia un referèndum i vaig exercir el meu dret com a ciutadà. —I què vàreu votar? —El vot és secret. Dave Chappelle té un sketch sobre el vot secret dels homes blancs heterosexuals. Diu que un home blanc et pot explicar com va sodomitzar la seva esposa la nit anterior, però que si li demanes pel seu vot, et respondrà que és secret. I llavors continuarà: ‘Ara, com et deia, li vaig fotre el nap pel cul…’ —Què us van semblar les imatges de les càrregues de la policia espanyola i la Guàrdia Civil? —Trist, penós i lamentable. Un dels grans errors –i mira que n’hi ha per a triar– de Mariano Rajoy i el govern central. Fer servir la violència contra votants no té gens de sentit. No entra dins cap cervell que entengui què és una democràcia. Un referèndum és una eina de la democràcia i, per tant, no pot ser mai dolent i encara menys un de completament pacífic i legítim, com va ser l’1-O. —Creieu que falta sentit de l’humor dins l’independentisme, sigui per fer autocrítica o catarsi? —Crec que ‘Polònia’ fa aquest paper. És una vàlvula d’escapament molt bona, perquè realment reparteix humor en tots els sentits. Moltes vegades en qüestions tan sensibles com la política és molt curiós com la gent accepta bromes dels seus, però el mateix acudit fet per Telecinco en compte de TV3 es veu com una agressió. Jo crec que cal ampliar i riure’s de tot i amb tot. L’humor fa falta, evidentment, però també el discurs. Prendre una posició editorial respecte d’una qüestió que enfronta tant, amb humor i des de l’humor, a mi m’interessa, vingui d’on vingui. M’interessa i la vull veure. De tota manera, cal tenir present que les forces són desiguals i que hi ha un govern central fent servir tots els seus poders executius, jurídics i mediàtics. Només cal veure un telenotícies d’Antena 3 per copsar de quina manera s’informa. És curiosíssima tota la polèmica de l’Orgull amb Arrimadas, quan això ha fet ja del primer dia amb Catalunya. I ara, que és a Madrid, li cauen crítiques i cleques de pertot, cosa que no passava quan feia igual contra l’independentisme. —I per acabar, què us ha semblat la temporada de l’Sporting de Xixon? —Hòstia, un puta desastre. Me’n vaig deslligar una mica quan vaig veure que havien perdut l’opció de pujar a primera. Pensa que jo sóc de l’Sporting, però vaig créixer a Ovieu. Era com un madridista en ple barri de les Corts. Recordo que una vegada portava un escut de l’Sporting a la caçadora i me’l vaig haver de treure. Però no sóc un intolerant. Vull que tots dos juguin a primera. —Però l’Ovieu és l’equip del capital… —Per Carlos Slim i els calés mexicans? —Sí. —Si tirem del fil dels calés en el futbol no se’n salva ni Déu.

Summary: Pepe Colubi: ‘Un acudit no és tan important per a jugar-te una feina’


La Generalitat de Catalunya activa avui l’e-Spriu, el nou sistema informàtic per a recaptar impostos, que substitueix el G@udí després de quinze anys. El primer tribut que s’incorporarà al nou programa és la taxa sobre les begudes ensucrades, que va començar a aplicar-se al maig. El principal canvi afecta els distribuïdors, que tindran un formulari nou per a fer la liquidació de l’impost telemàticament. L’e-Spriu permetrà que el govern recapti de manera gradual els impostos propis i cedits. A les 00.00 s’ha fet la liquidació d’un cèntim d’euro, a mode de prova. L'equip informàtic acaba de pagar el 1er cèntim a l'e-SPRIU, el nou sistema d'informació de l'ATC. Tot a punt per entrar en producció demà. — Lluís Salvadó (@LlSalvado) June 30, 2017 En declaracions a l’ACN, el secretari d’Hisenda, Lluís Salvadó, ha assegurat que el nou programa donarà una resposta més eficient a les necessitats del govern i ha explicat que permetrà que la Generalitat estigui preparada per a les necessitats futures que hagi d’afrontar Catalunya, és a dir, la recaptació de tots els impostos. ‘Fonamentarà les bases de la futura hisenda catalana’, ha afegit. La hisenda catalana, l’1 de setembre El primer de setembre és el dia marcat al calendari per al desplegament de la hisenda catalana i l’obertura de les noves oficines. ‘Hi ha un referèndum i Catalunya ha de decidir. Les administracions públiques haurem de preparar-nos per a assumir allò que hagi decidit el poble de Catalunya i l’Agència Tributària quan arribi el moment estarà preparada per gestionar qualsevol competència que es determini’, ha dit Salvadó. A partir del setembre començarà el trasllat els impostos al nou sistema informàtic. És previst que a l’octubre s’incorpori la taxa turística i la taxa de grans superfícies. De cara al 2017, s’inclourà l’impost dels actius no productius –avui entra en vigor–, un tribut que grava els iots, les obres d’art i els cotxes de luxe a nom d’empreses.

Summary: La Generalitat activa l’e-Spriu, el nou sistema informàtic per a recaptar impostos


El president Quim Torra ha celebrat que la CUP s’obri a negociar el pressupost del 2020 si implica avançar nacionalment i socialment. En un piulet, Torra ha respost que arribar a un acord sobre els comptes és el seu compromís i responsabilitat. Som-hi! És el nostre compromís i la nostra responsabilitat. La majoria independentista ens hem de posar d'acord en el pressupost i avançar cap a la República. El projecte republicà és el de la gent que ens va fer confiança als 70 diputats de la majoria. https://t.co/YFgUBzS5bS — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) August 5, 2019 ‘Som-hi’, encoratja. ‘La majoria independentista ens hem de posar d’acord en el pressupost i avançar cap a la República’, apunta en el missatge, que fa referència a les declaracions de la CUP, disposada a parlar dels comptes si suposa avançar nacionalment i socialment. El diputat de la CUP Vidal Aragonés va dir ahir que la seva formació no es tanca a negociar un futur pressupost ni una possible governabilitat a Catalunya, que es reserva l’opció d’entrar al govern, però només si implica avançar nacionalment i socialment. Va assegurar que no s’han negat mai a parlar del pressupost, però ha marcat que és imprescindible que inclogui polítiques concretes que no siguin ‘un replegament cap a l’autonomia’, com denuncia que han estat aquests darrers 18 mesos. ‘Amb el replegament cap a l’autonomia, la il·lusió per un possible govern de Pedro Sánchez i les polítiques neoliberals no ens hi trobaran’, va dir. Després va afegit que no pretenen ‘enganyar a ningú’ i que el canvi de rumb aprovat aquesta última assemblea nacional ‘no ha transformat la CUP’, sinó que ha estat només ‘una opció estratègica concreta’. La CUP rebutja unes eleccions com a resposta a la sentència La CUP rebutja que una convocatòria d’eleccions al parlament pugui ser la resposta a la sentència del judici contra el procés i preveu que els catalans puguin anar a les urnes la primavera del 2020. En una entrevista a Catalunya Ràdio, la membre del secretariat nacional de la CUP Eulàlia Reguant ha explicat que si la sentència és a la tardor, no creuen que uns comicis puguin aportar res en concret com a reacció, però considera que, tal com va la legislatura, pot ser que arribin a la primavera. Escolteu ací l’entrevista: Reguant també ha negat que la seva formació pugui arribar a entrar en un govern de concentració pel ‘simple fet de la sentència’, com va plantejar Pere Aragonès, però sí que podria fer-ho si es posa sobre la taula ‘l’avenç en l’exercici efectiu de l’autodeterminació’ i es deixa de banda ‘el simbolisme’. D’altra banda, els anticapitalistes han reclamat a l’executiu de Torra un gir de 180 graus en les seves polítiques per a poder donar suport als pressupostos de l’any vinent.

Summary: Torra celebra la predisposició de la CUP de negociar el pressupost


L’Observatori Contra l’Homofòbia (OCH) ha alertat que un jove va patir divendres al matí una greu agressió homòfoba al districte barceloní de Ciutat Vella, on dos homes van insultar-lo, al·ludint a la seva orientació sexual, i li van donar una pallissa. El jove, que no resideix a Barcelona, sortia d’una festa amb una amiga quan el van envoltar en un carreró del barri del Born els dos agressors, que el van increpar i agredir, ha informat el president d’OCH, Eugeni Rodríguez, a l’agència Europa Press. El jove va ser atès a urgències i l’OCH va activar el protocol quan va tenir coneixement dels fets, i va fer el corresponent avís a l’Ajuntament de Barcelona. La setmana vinent, el jove agredit rebrà assistència psicològica i l’OCH preveu que es presenti la denúncia davant els Mossos d’Esquadra aquest dimarts. El president de l’OCH ha lamentat que les agressions homòfobes hagin augmentat i que Ciutat Vella sigui el districte de Barcelona on es registren més denúncies d’agressions d’aquest tipus. Davant aquesta situació, ha subratllat que ‘cal més que mai’ que es constitueixi una taula amb l’Ajuntament de Barcelona, la Generalitat de Catalunya i els Mossos d’Esquadra per abordar aquest problema.

Summary: L’Observatori Contra l’Homofòbia alerta d’una agressió homòfoba a un jove a Barcelona


L’advocat de l’estat espanyol, a través dels seus serveis jurídics, analitzarà l’estructura i les competències de les conselleries del nou govern de Carles Puigdemont, i molt especialment la conselleria d’Exteriors que comanda Raül Romeva, de cara a una possible impugnació. Segons La Moncloa, podria vulnerar les competències exclusives que l’executiu espanyol té de les relacions internacionals i també incomplir la suspensió de la declaració independentista del 9-N per part del Tribunal Constitucional. La investigació se suma a la que el president del govern espanyol, Mariano Rajoy, va demanar als seus serveis jurídics sobre la forma de la presa de possessió de Carles Puigdemont com a 130è president de la Generalitat, que va ometre les referències al rei o a la Constitució espanyola. Segons ha assegurat avui la vicepresidenta del govern espanyol en funcions, Soraya Sáenz de Santamaría, l’executiu encara no disposa del document, tot i que ja fa tres dies que Puigdemont va assumir el càrrec. L’executiu espanyol estudiarà a fons el decret de creació del nou govern de Puigdemont per determinar si –al seu criteri- les competències atribuïdes a cada departament s’ajusten a les que marca l’estatut i la jurisprudència del Tribunal Constitucional i si en algun cas posen de manifest que s’està desplegant el full de ruta que es desprèn de la declaració independentista del 9 de novembre suspesa pel TC. ‘Nosaltres no deixarem passar una actuació que pugui ser contrària a la Constitució o a les lleis, sigui quina sigui’, i ‘estem analitzant la presa de possessió o les competències que poden donar a una determinada conselleria’, ha dit Sáenz de Santamaría. La vicepresidenta espanyola ha apuntat que aquestes competències d’Exteriors ‘s’analitzaran d’acord a la doctrina del Tribunal Constitucional de 1992’ precisament en matèria de relacions internacionals. ‘Analitzarem totes i cadascuna de les actuacions de la Generalitat o del Parlament perquè hi ha una declaració d’independència que ha estat declarada nul·la pel TC, que no pot produir efectes, i de la que s’ha donat coneixement particular a alguns responsables polítics’, ha afegit.

Summary: L’estat espanyol analitzarà les competències de la conselleria d’Exteriors per a una possible impugnació


Les qüestions nacionals i l’encaix dels territoris que coexisteixen a l’estat francès també han format part de la campanya de les eleccions presidencials, principalment a Còrsega i la Guaiana. En aquestes eleccions, però, cap partit nacionalista o regionalista no se sent identificat. Catalunya Nord no ha tingut cap presència en la campanya, però sí la resta del país i el procés d’independència que viu el Principat. Molt especialment, arran de les declaracions de François Fillon, que va assegurar que li xocava que es negués ‘totalment a un poble el dret de decidir per si mateix’ quan van preguntar-li per la independència de Catalunya. També el portaveu d’internacional de Jean-Luc Mélenchon va dir, en nom d’aquest candidat, que estava a favor d’un referèndum d’independència a Catalunya. Per contrast, però, cal destacar que Mélenchon s’ha mostrat combatiu amb les altres llengües de l’estat francès i que el punt del seu programa que demana de finançar només escoles públiques seria un cop mortal per a les escoles associatives, com la Bressola, les Calandretes (occità), les Ikastolas (basc) o les Diwan (bretó). Mélenchon, fins i tot, va arribar a titllar les escoles Diwan de ‘sectes’. Marine Le Pen també ha fet referència a una altra qüestió territorial, en aquest cas manifestant el desig que el Karabakh s’unís amb Armènia, una regió independent de facto d’Azerbaidjan i no reconeguda internacionalment. Per la seva banda, el candidat Philippe Poutou ha defensat el dret d’autodeterminació dels pobles, fins i tot, ‘a Còrsega, el País Basc i la Bretanya’. Els partits nacionalistes sense candidat El president de l’Assemblea de Còrsega, Jean-Guy Talamoni, de Corsica Libera, ha assegurat que, com a independentista, no ha anat mai a votar a les eleccions presidencials. Per la seva banda, el president del govern, el nacionalista Gilles Simeoni, ha comunicat que no donarà cap consigna de vot en la primera volta, encara que sempre s’ha mostrat frontalment oposat a la ideologia i valors del Front Nacional. Més enllà de Còrsega, la Unió Democràtica Bretona (UDB), que va intentar de fer una candidatura regionalista amb Christian Troadec al capdavant, tampoc no s’ha posicionat per cap candidat, però sí per la ‘tercera volta’, en referència a les legislatives. És de destacar que justament a la Bretanya és on Benoît Hamon obté millors resultats (17,5% fa un mes), ja que és bretó, a més del fet que el seu país sempre ha estat un feu de l’esquerra. A Occitània, Iniciativa per Occitània ha demanat el vot per dos candidats minoritaris, Philippe Poutou i Jean Lassalle, que són els únics que han respost a un qüestionari de les associacions culturals occitanes i hi han declarat que donaran suport a la llengua. Cap dels altres candidats no l’ha respost, una actitud que ha estat considerada com un menyspreu a l’occità. El Partit de la Nació Occitana i el Partit Occità han demanat de no votar per cap dels onze candidats. Per la seva banda, les associacions alsacianes no han donat cap recomanació, ja que cap candidat no s’ha compromès amb la recuperació de la regió alsaciana, diluïda ara en una macroregió. A Catalunya Nord, ERCN i JERC tampoc no han donat cap consigna, més enllà de la campanya ‘Aturem la dreta francesa’, en la qual establien una sèrie de condicions per a donar suport a algun dels candidats, però cap d’ells no les ha complert. En el cas de ‘Oui au Pays Catalan’ també estan centrats en les eleccions legislatives de juny. L’encaix de Còrsega En les eleccions regionals del 2015, els partits nacionalistes de l’illa van assumir el poder per primera vegada a la història. Una legislatura de només dos anys, ja que es crearà una col·lectivitat única, amb més competències, que comportarà la desaparició dels departaments. En aquesta campanya, fins i tot Marine Le Pen, davant les demandes corses, ha mostrat el seu tarannà més regionalista. La líder del Front Nacional ja es va situar per davant d’Hollande en les anteriors presidencials i ara, en l’única enquesta feta a l’Illa, la candidata podria ser novament la més votada (29%). Le Pen ha adaptat el seu discurs, fent sonar l’himne cors en el seu míting i fent acompanyar la bandera francesa amb la corsa. A la vegada, sense apostar per la cooficialitat, ha dit que se sentia preocupada per la ‘bella llengua corsa’, que existien ‘particularitats’ a l’illa i que ella no s’oposava que tingués una estructura fiscal i pressupostària diferent de la resta de l’estat. Per la seva banda, François Fillon, que ha quedat segon a l’enquesta a l’illa (21%), va manifestar-se partidari que ‘els territoris s’organitzin en funció de les seves especificitats’, encara que és contrari a la cooficialitat de la llengua. En un debat centrat en els valors tradicionals, també va prometre de fer una llei que consagri les especificitats fiscals corses i una adaptació de la llei de costa i muntanya. Pel candidat conservador, s’ha d’adaptar l’organització de Còrsega a les aspiracions de la població. Fins i tot, es va reunir amb l’associació Sulidarità, que demana l’amnistia i l’acostament dels presos corsos. Davant d’això, Fillon s’ha mostrat obert a deixar de considerar-los ‘terroristes’ i fer que gaudeixin dels beneficis dels presos comuns. Hamon no va entrar en els debats més candents a l’illa com són la cooficialitat, l’estatus de resident –en què el govern regional vol que no es pugui comprar un habitatge fins que s’hagi residit cinc anys a l’illa (per evitar l’especulació)– i l’amnistia dels presos. Només va prometre que ratificaria la Carta de les Llengües regionals i va dir que era totalment legítim que els detinguts estiguessin més a prop de les seves famílies. Va centrar el discurs en l’ecologisme, el desenvolupament sostenible i les energies renovables. Mélenchon ha estat l’únic que no ha anat a l’illa. El candidat de França Insubmisa intenta posicionar els nacionalistes com una forma ‘excloent’ més que cal combatre. Quan es va fer el discurs inaugural de l’Assemblea corsa, en cors, Mélenchon es va mostrar molest perquè en una assemblea francesa no parlaven francès. També Emmanuel Macron ha fet campanya a l’illa i també amb tics regionalistes. Macron ha assegurat que calia un pacte ‘dins d’una república indivisible, però sempre plural’, i que era coherent l’esperit de la república amb les llengües regionals. També ha dit que ratificaria la Carta de les llengües regionals si era president i que ajudaria perquè s’ensenyés el cors a l’escola. Tanmateix, també ha assegurat que no volia entrar en un debat sobre la cooficialitat i que la llengua de la república era el francès. Ha defensat, però, que si el marc actual no permetia a Còrsega de desenvolupar el seu potencial, calia obrir un diàleg sense tabús i si calgués, revisar la constitució. Sense gaires promeses, Macron s’ha intentat vendre com un vot útil per la descentralització i en contra de la dreta i l’extrema dreta. Fins i tot, es va reunir amb el president de l’Assemblea corsa, l’independentista Jean-Guy Talamoni, per parlar sobre els presos polítics. La Guaiana en el centre del debat Més enllà de l’escàndol de Fillon, un dels debats més important durant la campanya ha estat la tensió a la Guaiana francesa. El col·lectiu Pou Lagwiyann Dékolé, un grup que inclou els sindicats i associacions socioprofessionals, fan en vaga general amb barricades des del 20 de març. Es coneix com a ville morte, és a dir, un blocatge total. Actualment la Guaiana té l’índex de criminalitat més alt de tot França, una alta desocupació i unes infraestructures i uns serveis públics deteriorats. Denuncien l’abandonament per part de l’estat i afirmen que se senten una colònia on no es poden expressar. El departament, de 250.000 habitants, ha creat el moviment ‘500 germans contra la delinqüència’, amb què demanen de negociar amb el primer ministre i els responsables d’economia, sanitat i justícia. De moment, ja hi han anat el ministre d’Ultramar i el d’Interior. En l’assemblea general del 19 d’abril es va decidir que les barricades es mantindrien fins a la signatura d’un protocol. La primera demanda és un ‘pla Marshall’ per a la reactivació econòmica i social i que es millorin les infrastructures. Una protesta que també pot blocar les eleccions presidencials al país. El conflicte ha obligat a posicionar-se tots els candidats, els quals han intentant d’apropiar-se del moviment. Hamon va mostrar la seva solidaritat i va demanar de posar al dia ‘cinquanta anys d’endarreriment en infraestructures’. Mélenchon també els ha donat suport i ha assegurat que la Guaiana es moria per una inseguretat que afectava tant l’àmbit econòmic com el social i el cultural. Aposta també per l’enfortiment dels serveis públics i l’educació, fent de la Guaiana un símbol, exagerat, d’allò que passa a la França continental. Per la seva banda, Le Pen també ha intentat de fer símils amb França, i ha dit que el 50% dels presos de la Guaiana eren estrangers. Ha promès que nomenaria un ministre d’Ultramar que lluitaria contra la immigració il·legal i la inseguretat i en favor de l’ocupació i el desenvolupament econòmic. Fillon també ha sortit ràpidament a culpar el govern socialista d’Hollande de la greu situació. Per la seva banda, Macron, en una crida a la calma, ha dit que blocar el país no era la solució. Macron, però, va tenir una relliscada important quan es va referir al departament com si fos una illa, perquè és un territori continental que té 700 km de frontera amb el Brasil.

Summary: Catalunya, Còrsega i la Guaiana: les nacions en la campanya francesa


El conseller d’Interior, Miquel Buch, ha comparegut per a explicar per què el govern espanyol ha denegat protecció policíaca al president de la Generalitat, Quim Torra, que avui ha anat a Brussel·les a oferir una conferència conjunta amb el president Carles Puigdemont. Des del dia 14 el departament ha topat amb ‘un seguit de negatives’ del ministeri per assignar escortes a les sortides internacionals perquè segons Buch, hi ha hagut un canvi de criteri. Per això ha programat una trobada amb representants del ministeri pel dia 4 de març per a tractar la problemàtica, En clau de crítica, Buch ha dit no entendre el canvi de criteri, i que tampoc no els donen cap explicació. ‘Ens van comunicar un canvi en el modus operandi, que a partir d’ara haviem de fer les peticions per una altra via. Abans ho fèiem a través de l’oficina interpolicial i ara a través d’un correu electrònic. Però en cap cas ens van comunicar un canvi de criteri’, s’ha queixat Buch. Fonts del ministeri de l’Interior espanyol han explicat a VilaWeb que han actuat com sempre i que mai no han autoritzat escortes per a presidents de la Generalitat. Segons diuen, només l’autoritzarien si hi hagués una clara situació de perill al país de destí. Que les úniques autoritats que porten habitualment escorta quan viatgen són el president del govern espanyol i el ministre d’Interior. També asseguren que d’ençà que Grande-Marlaska és ministre, no s’ha autoritzat seguretat personal per al president i pels consellers catalans, però Buch ha desmentit tal afirmació, ja que en els darrers mesos sí que havien actuat amb normalitat.

Summary: Buch assegura que el ministeri ha canviat el criteri d’assignació d’escortes pel president Torra


El govern francès ha rectificat i mantindrà les oposicions de professors de català a Catalunya Nord, segons que ha revelat el diputat nord-català Romain Grau al diari L’Indépendant. Grau, que ha sabut la notícia del Ministeri d’Educació i de la rectora de l’acadèmia de Montpeller, Béatrice Gille, ha dit que era una bona notícia, tant per als estudiants que s’havien preparat per al concurs com per als alumnes que volen aprendre català. Mestres, alumnes, membres de sindicats de l’ensenyament i representants polítics es van concentrar dimecres davant la Prefectura de Perpinyà per exigir l’obertura del Certificat d’Aptitud del Professorat d’Ensenyament de Segon Grau de Català (CAPES), el termini del qual s’acabava ahir. Els manifestants van reclamar a la prefectura que intercedís perquè el govern francès rectifiqués una mesura que significava un cop molt dur a l’ensenyament de la llengua. El president de l’Associació per a l’Ensenyament del Català, Alà Baylac-Ferrer, ha explicat que a Catalunya Nord hi ha deu centres de secundària que no poden oferir l’ensenyament del català perquè no tenen cap professor de la matèria, una mancança que s’afegeix a la de les línies bilingües de primària, on falta una vintena de mestres per a atendre la demanda.

Summary: El govern francès es desdiu i manté les oposicions a professors de català


L’Audiència de Barcelona ha revocat les mesures cautelars imposades contra en Guillem, el jove de la dessuadora carabassa que va ser detingut el 18 d’octubre davant de la comissaria de la Via Laietana. Així, ja no haurà d’estar subjecte a llibertat vigilada i l’ordre d’allunyament de 200 metres de la prefectura de la policia espanyola. Ho ha anunciat en un piulet Alerta Solidària, que s’ocupa de la seva defensa: ⚠ÚLTIMA HORA⚠ L'Audiència Provincial de Barcelona revoca les mesures cautelars imposades a @GAbsolucio. Les mesures consistien en la llibertat vigilada i l'ordre d'allunyament de 200m de la Jefatura de @policia — Alerta Solidària (@AlertaSolidaria) December 9, 2019 El jove de la dessuadora carabassa es diu Guillem i denuncia: ‘Vaig rebre bufetades, em van fer agenollar’ En Guillem és acusat de desordres i atemptat contra l’autoritat. En una conferència de premsa el 5 de novembre, la seva advocada, Norma Pedemonte, va anunciar una querella contra vuit agents que van participar en la detenció i que han pogut identificar pel número. La querella és per maltractaments, per un delicte contra les garanties constitucionals, un delicte de lesions lleus, un contra la integritat moral i un de tortures. I demanen més imatges d’aquell moment. ‘La versió de la policia diu que a la Via Laietana hi va haver llançaments i que ell va provocar desordres i atemptats, però en el vídeo es veu d’una manera clara que no hi ha cap acte delictiu d’en Guillem’, va afegir.

Summary: L’Audiència de Barcelona revoca les mesures cautelars contra en Guillem, el jove de la dessuadora carabassa


L’ex-ministre grec Ianis Varufakis va presentar a Berlín el seu projecte europeu Moviment per la Democràcia 2025 (DIEM 25). Varufakis també ha donat suport a la crida ‘Un pla B per a Europa’ que vol crear un espai de confluència per posar fi a l’austeritat i democratitzar la Unió Europea. Aquest cap de setmana la crida fa a Madrid una conferencia europea que compta no solament amb el suport de Varufakis, sinó de bona part de l’esquerra europea. Varufakis vol bastir un moviment per sobre de fronteres nacionals, que arrenqui a tot Europa alhora, contraposant la voluntat popular a l’Eurogrup, els bancs rescatats i els governs que alimenten les desigualtats. Segons ell, la Unió Europea té dues possibilitats: o democratització o desintegració. Què proposa Varufakis? La primera cosa que demana aquest moviment, de manera immediata, és transparència absoluta: retransmetre les reunions del Consell de la Unió Europea en directe, publicar els documents relatius a les negociacions (TTIP, rescats o sobre la sortida del Regne Unit) i un registre dels ‘lobbies’ que actuen a Brussel·les. Seguidament, en un termini de dotze mesos, reclama d’assumir competències dels governs estatals en els terrenys on és necessària una política europea, com ara en el deute públic, el sector bancari, les inversions inadequades, la immigració o l’augment de la pobresa. I finalment, en un termini de dos anys, vol convocar una assemblea constitucional que porti a una Constitució Europea en substitució dels tractats actuals, i que transformi la Unió Europea en una democràcia plena (ací podeu trobar el manifest en castellà i francès). Paral·lelament, la crida ‘Un pla B per a Europa’ també pretén refundar la Unió Europea i acabar l’austeritat i la insolidaritat de l’actual, ‘governada de facto per una tecnocràcia al servei dels interessos d’una petita, però poderosa, minoria de poders econòmics i financers’. Tal com diu el programa de les jornades d’aquest cap de setmana, hi intervindran Varufakis mateix, l’ex-ministre de finances alemany Oskar Lafontaine (de Die Linke) i representats d’una multitud d’organitzacions, com ara ATTAC, PAH, Plataforma d’Auditoria Ciutadana del Deute i Comitè per l’Anul·lació del Deute al Tercer Món, a més de diputats, principalment de Podem, Esquerra Unida i esquerres de la resta d’Europa. En la conferència també trobem un important llistat de ponents del Països Catalans com ara Mònica Oltra (Compromís), Ernest Urtasun (ICV), Gerardo Pisarello (BComú), Laura Camargo (Podem Balears) i Marina Albiol (EUPV). Alguns altres han signat la crida, com és el cas de Quim Arrufat, David Fernández, Josep Manel Busqueta i Anna Gabriel de la CUP, Josep-Maria Terricabras d’ERC, Jordi Sebastià de Compromís i Ada Colau i Xavier Domènech dels partits afins a Podem. Entre els signats, hi ha també el premi Nobel d’economia Joseph Stigilitz, el professor Noam Chomsky i el cineasta Ken Loach, a més del fundador de WikiLeaks, Julian Assange, que ja va participar a la presentació de Varufakis a Berlín. Varufakis pot conformar un nou moviment polític europeu? És previsible que les institucions i els grans partits actuals no compliran les condicions exigides, i per tant, que aquest moviment té com a gran horitzó les eleccions europees del 2019. Amb tot, encara és un projecte amb molts interrogants, com ara quin paper tindrà Syriza respecte d’un moviment encapçalat, en definitiva, per un dissident del partit. A més, hi ha esdeveniments més enllà de la configuració d’aquest projecte que poden canviar totalment la Unió Europea durant els mesos vinents. Un fet clau seria el referèndum que s’ha de fer al Regne Unit i Gibraltar abans no s’acabi el 2017 sobre la pertinença a la Unió Europea i un altre fet clau és l’encaix dels processos d’independència, car Escòcia podria fer un segon referèndum si el Regne Unit vol abandonar la Unió Europea, i Catalunya ja haurà complert els divuit mesos de transició per a constituir-se en estat independent. Finalment, a principi del 2020, s’espera que acabi la negociació sobre l’Associació Transatlàntica pel Comerç i la Inversió (TTIP), defensat per les institucions argumentant que beneficiaria el creixement econòmic, i criticat per l’esquerra per la desregularització que implicaria per a sectors com la banca, com també la pèrdua de drets socials i laborals i falta de control sobre l’economia. La resposta que puguin donar les institucions europees a molts d’aquests esdeveniments poden canviar totalment la concepció que tenim avui dels organismes de la Unió Europea. Què diuen les enquestes sobre les possibilitats d’èxit d’un moviment d’aquest estil? Ara com ara, no hi ha cap enquesta que pregunti pel suport electoral d’un partit polític que uneixi les formacions que hi ha a l’esquerra dels partits socialistes però l’Enquesta Social Europea del 2014 ens permet de saber la posició dels ciutadans de la majoria dels estats de la Unió Europea. La primera cosa que es constata a les enquestes és que l’esquerra té un greu problema per a explicar què significa el concepte ‘esquerra’: tot i que només un quart dels enquestats s’hi situen, gairebé un 70% de la població considera que els governs haurien de reduir les desigualtats en la renda, una reclamació pròpia de l’esquerra. També trobem un gruix dels europeus que no confien en el Parlament Europeu (48%) i una gran majoria (61%) considera que ‘el sistema polític permet a la gent de dir als governs què han de fer’. Aquestes dues dades ens permeten d’entendre per què el moviment posa l’accent en la transparència i en la poca democràcia de les institucions europees i no es refereix només a la unió de les esquerres. A més, el moviment posa l’accent en el descontentament de la població sobre certes polítiques dels governs estatals, com ara l’augment de la pobresa, el deute, el sector bancari i les males inversions. Hi ha una part dels ciutadans (43%) que considera que els governs haurien de ser generosos en l’estatut de refugiat, i una gran part dels europeus estan insatisfets amb els seus governs. Per tant, intel·ligentment, aquest projecte posa més l’accent en aquestes competències concretes que hauria d’assumir la Unió Europea que no pas a parlar ambiguament d’integració, un concepte que només té un suport d’un terç dels enquestats. Com a conseqüència d’això, el nou moviment defuig etiquetes concretes si tenen un suport minoritari, i basa el discurs en polítiques concretes que poden aplegar més votants. És un cas similar al de Podem, que fa uns mesos deia que no era ‘ni d’esquerres ni de dretes’ i centrava el discurs en la transparència, zero corrupció o auditoria del deute. Encara que els partits no s’han manifestat oficialment, el moviment de Varufakis podria tenir el suport del grup parlamentari europeu Esquerra Unitària Europea – Esquerra Verda Nòrdica, que va obtenir un 4,8% dels vots, i de molts membres de formacions d’aquest grup, a més de partits polítics europeus com ara el Partit Verd Europeu (on hi ha ICV) i l’Aliança Lliure Europea (on hi ha ERC i Compromís). La suma total d’aquests tres grups europeus va aconseguir un 12,3% dels vots a les eleccions europees de 2014. A França, per exemple, ja hi han donat suport el líder del Front d’Esquerres, Jean-Luc Melenchon, i representants dels partits que formen aquesta coalició; també el Nou Partit Anticapitalista (NPA) i Els Verds. Entre tots van sumar al voltant d’un 15% a les darreres eleccions europees. A l’estat espanyol Alberto Garzón, dirigent d’Esquerra Unida, ha signat la crida, i també els batlles de Barcelona, Cadis i Saragossa, el líder d’En Marea a Galicia, els secretaris generals de Podem a l’Aragó i Andalusia, Pablo Echenique i Teresa Rodríguez, i diversos eurodiputats i diputats autonòmics. Molts membres de la majoria de partits d’esquerres d’arreu d’Europa, com el Bloco d’Esquerda a Portugal, les esquerres nòrdiques i Die Linke a Alemanya s’han afegit al nou projecte. Quines són les claus que determinaran si el projecte triomfa o no? Més enllà del suport que van obtenir els partits d’esquerres a les eleccions europees, o a les estatals, cal tenir en compte dues claus que seran determinants a l’hora de mesurar l’impuls del projecte: 1. Com podria afectar que unes eleccions clarament secundaries com les europees, on va haver-hi una participació del 43% el 2014 (a Catalunya, un 48%), siguin les eleccions prioritàries per a un moviment polític que vol canviar Europa. Si es mobilitzessin en massa els votants dels partits d’esquerres, portant a les urnes una quantitat de vots similar a les eleccions estatals, aleshores podrien obtenir grans majories, tot i que seria d’esperar també la mobilització a la defensiva de la resta de l’electorat. Per tant, això significaria un gran canvi en la participació. 2. La segona clau és l’efecte psicològic que tindria la unió de molts partits. Tot i que ara com ara sembla molt improbable, ens podem preguntar com afectaria, per exemple a Catalunya, que es creés una candidatura formada per la CUP, ICV-EUiA, Podem, BComú, ERC i els moviments socials com ara la PAH, organitzacions per la sanitat i educació o ONG? És evident que el suport que podrien obtenir aniria més enllà de la simple suma dels partits. Sigui com sigui, després d’haver fet el primer pas, posar les bases d’un moviment europeu dels descontents amb l’actual sistema, és quan vindria la part més difícil: unir els partits polítics en un mateix programa. Per exemple, quina posició prendrien respecte del dret d’autodeterminació? Realment seria possible d’unir en una candidatura el Sinn Fein, Plaid Cymru i l’SNP amb els laboristes de Corbyn? Realment la CUP, IU, Podem i ERC podrien formar una sola llista electoral? Podrien tornar a unir-se Syriza i Varufakis? De moment, doncs, hi ha més incògnites que no respostes. Però ja és gairebé segur que aquest nou moviment polític que tot just comença a caminar canviarà el sistema polític imperant avui a la Unió Europea.

Summary: Varufakis té un pla concret per a canviar Europa. Pot esdevenir la gran sorpresa electoral?


La convocatòria de les eleccions espanyoles el 28 d’abril ha posat força nerviosos els partits polítics, per la gran volatilitat del vot i pel fet que com més partits obtenen representació més ajustat és el resultat. En el cas del Principat, la irrupció del Front Republicà i Vox condicionarà el repartiment dels escons. En aquest enfrontament electoral, hi haurà tres clivelles, en què diversos partits es disputaran un mateix perfil d’electors i on les fronteres entre partits es tornaran especialment poroses. La primera serà entre els partits d’esquerres. Els socialistes, que han convertit les eleccions en un torcebraç entre el govern espanyol i PP, Ciutadans i Vox, poden mobilitzar a favor seu part de l’abstenció i acostar també votants d’altres formacions, recuperant part del vot de l’àrea metropolitana de Barcelona, cosa que els podria obrir la porta a ser primera força a Catalunya, una hipòtesi que no imaginaven fa uns mesos. En aquest espai també competeixen els comuns, amb un resultat més modest a les eleccions catalanes, però que han estat els guanyadors de les espanyoles del 2015 i el 2016. Aleshores ja van aconseguir d’atreure part del vot independentista, i ara, amb Jaume Asens de cap de llista, això encara podria ser més clar. El 2016, segons el CEO, un 38% dels votants de la CUP al parlament va votar els comuns a les espanyoles, com també ho va fer un 8% dels votants de JxSí i un 7% dels socialistes. El tercer en discòrdia serà ERC, que sembla que és qui està més preparat per guanyar les eleccions. Els diputats Joan Tardà i Gabriel Rufián han tingut un paper protagonista a Madrid, Oriol Junqueras té una alta popularitat, i han fet un discurs i unes aliances dirigides a ‘eixamplar la base’. Les eleccions mesuraran si han assolit l’objectiu de ser el gran partit de l’esquerra. ERC també es disputarà una part de l’electorat independentista amb JxCat. El 2016, entre tots dos partits van obtenir 1.110.000 vots a les eleccions espanyoles, per tant, més que la capacitat de sumar nous votants, serà fonamental la capacitat de mobilització dels partits. Una tercera opció independentista i d’esquerres és el Front Republicà, que irromp en aquests comicis amb un discurs més contundent sobre la política de blocatge a Madrid. El Front Republicà pot activar part de l’abstenció i també disputar votants als comuns i Esquerra, tenint en compte que una part dels votants de la CUP haurien optat principalment per una d’aquestes formacions. Un estudi recent mostra que la nova candidatura sacseja el repartiment d’escons en les eleccions espanyoles. La coalició de Poble Lliure, Som Alternativa i Pirates de Catalunya podria aconseguir quatre diputats. ERC n’aconseguiria nou, de manera que en perdria quatre respecte a la darrera estimació, i Junts per Catalunya en guanyaria un i es quedaria amb cinc escons. Percentatge necessari perquè el Front Republicà entri al congrés espanyol, segons els resultats del 2015. Si prenem de referència els resultats del 2016, el Front Republicà hauria d’assolir vora 80.000 vots (3%) a la demarcació de Barcelona per entrar al congrés espanyol, i un percentatge superior al 10% a la resta de demarcacions. Per tant, un resultat més similar al que va obtenir la CUP a les eleccions del parlament del 27-S de 2015 que no pas les del 21-D de 2017. Segons la darrera estimació, el Front Republicà entraria a les demarcacions de Barcelona, Lleida i Girona. Finalment, hi ha la pugna per l’electorat de la dreta espanyolista, l’espai que històricament havia dominat el PP i que ara es repartirà entre tres formacions. Aliats de cara a formar govern, però rivals electorals. Us expliquem quins poden ser els principals canvis pel que fa als resultats. Una situació ajustada a les demarcacions de Girona, Lleida i Tarragona Les eleccions espanyoles destaquen per la seva desproporcionalitat. Com que hi ha molt pocs escons en joc, a cada demarcació un estret marge de vots pot fer que els partits obtinguin un diputat o no. Especialment, en els casos d’una participació baixa. A la demarcació de Girona només es reparteixen sis escons. En les darreres eleccions espanyoles, ERC (26%) i PDECat (23%) van aconseguir dos escons cadascun; en van obtenir un els comuns (17%) i un altre pel PSC (13%). I van quedar fora el PP (10%) i Ciutadans (8%). Repartiment d’escons de les demarcacions de Girona, Lleida i Tarragona a les eleccions espanyoles del 2016. Aquesta vegada, malgrat tot, a la demarcació gironina la cosa no pot canviar gaire. Per a obtenir un escó, el PP i Ciutadans haurien de superar el PSC o qualsevol altra formació que obtingués com a mínim la meitat més un dels vots dels independentistes. I aquesta probabilitat sembla difícil, perquè també es presentarà Vox, que li prendrà vots. Per la seva banda, amb els resultats del 2016, el Front Republicà necessitaria uns 35.000 vots. Hauria d’assolir uns resultats similars als que va obtenir la CUP el 27-S, quan va treure 33.100 vots (un 9%), més que no pas el 21-D (21.700). La darrera estimació li dóna un escó en aquesta circumscripció. En el cas de la circumscripció de Lleida, el marge de maniobra encara és més estret. Només es reparteixen quatre escons. El 2016, tots els partits que van obtenir representació ho van fer amb un sol escó. La primera força va ser ERC (25,2%). També en van treure CDC i els comuns, i el darrer va anar a parar al PP (13,5%). El PSC va quedar fora, amb el 12,4%. La pugna se centra ara en aquest darrer escó. És difícil que Vox entri per la demarcació de Lleida, però la seva presència restarà vots al PP i farà que el seu escó balli. Per tant, la irrupció de Vox podria tenir com a conseqüència que no entri cap partit de dretes. En el cas del Front Republicà, hauria d’obtenir poc més de 24.000 vots, uns milers de vots més que en les eleccions al Parlament de Catalunya del 2015, quan en van assolir 18.000. L’estimació d’Electomania també li dóna un diputat en aquesta demarcació. Finalment, a la demarcació de Tarragona també es reparteixen sis diputats. Tots els partits del parlament, tret de la CUP, que no s’hi presentava, van obtenir un sol escó. Entre un 21,84% dels comuns i un 11,33% de Ciutadans. La CUP va treure 30.000 el 2015 i ara el Front Republicà en necessitaria 38.000. La hipòtesi més plausible en aquestes eleccions és que augmenti el vot d’ERC i PSC, i que la divisió del vot de la dreta, com a Lleida, deixi fora Ciutadans i el PP. La batalla de Barcelona Trenta-dos diputats catalans dels quaranta-sis es trien a la demarcació de Barcelona. Per tant, serà aquí on els partits concentraran la campanya i on hi ha en joc el resultat final de les eleccions. El 2016, el resultat va ser força repartit, i totes les formacions –tret dels comuns, que van guanyar clarament– van obtenir entre quatre escons i cinc. L’alt nombre d’escons i la baixa participació (67%) fa pensar que, amb el resultat del 2016, un partit pot entrar amb un poc menys de 80.000 vots. Resultat de les eleccions espanyoles de 2016 a Barcelona. Amb aquesta situació, no és estrany que els comuns hagin situat com a cap de llista Jaume Asens, clarament independentista, amb l’objectiu de no perdre cap vot cap a ERC. Per la seva banda, ERC hi ha posat Oriol Junqueras, segurament per reforçar la llista pressionats per la decisió dels comuns. Jordi Sànchez encapçalarà la llista de JxCat i podria revifar la candidatura, que és la menys clara d’entrada. I amb Meritxell Batet, el PSC provarà d’aconseguir vots independentistes que tinguin por de Vox. Segurament, aquesta situació tan afilada també és la causa que Ciutadans hagi decidit d’encapçalar la llista amb Inés Arrimadas. Tanmateix, totes les majories seran molt justes i uns pocs milers de vots podrien tenir un impacte molt gran. El factor clau serà la participació. El 2016, els dos partits independentistes van assolir un 28,82% dels vots a Barcelona (758.630 vots). Però el 21-D, al parlament, van aconseguir-ne 1.302.291, més 143.711 de la CUP. La capacitat de mobilitzar, i convèncer, de l’independentisme serà una de les claus del resultat. El Front Republicà tindrà capacitat d’atreure part dels catalans que no acostumen a votar a les eleccions espanyoles, i és a Barcelona on té més possibilitats d’entrar al congrés espanyol, ja que amb 80.000 vots podria obtenir representació. Vox també tindrà un paper clau, atès que segurament no entrarà a cap demarcació tret de Barcelona; en canvi, traurà vots de Ciutadans i, sobretot, del PP. Això, i el gir de Ciutadans cap a la dreta, limita molt les probabilitats que Ciutadans guanyi les eleccions, com va passar el 21-D. En resum, el 28 d’abril Catalunya podria viure una autèntica nit d’infart en què els escons podran variar constantment i acabar adjudicant-se per un marge molt estret de vots, sobretot a Barcelona. Les previsions que puguin fer les enquestes ara, doncs, són menys fiables que mai.

Summary: Les eleccions espanyoles més incertes: quins escons hi ha en joc al Principat?


La Comissió Europa (CE) ha anunciat que ha obert una investigació preliminar contra Amazon, el gegant nord-americà de venda a internet, per suposades pràctiques contràries a la competència. En aquest sentit, la CE creu que l’empresa de Seattle ha comès abusos amb les dades dels clients i els proveïdors. Després d’una indagació preliminar, la Comissió Europea ha detectat que la companyia nord-americana podria fer servir informació sobre els productes i transaccions de les empreses que utilitzen la seva plataforma per arribar directament als consumidors violant les normes europees sobre competència. Ara, analitzarà si l’ús agregat d’aquestes dades i el funcionament de la ‘cistella de la compra’ d’Amazon afecta la lliure competència a la Unió Europea. ‘El comerç electrònic ha impulsat la competència en el comerç detallista i ha ampliat les oportunitats d’elecció i ha rebaixat els preus. Tanmateix, hem d’assegurar-nos que les grans plataformes en línia no es comporten de manera anticompetitiva i eliminen aquests beneficis’, ha declarat Margrethe Vestager, comissària europea de Competència. Des de la Comissió Europea afirmen que estan coordinats amb les autoritats alemanyes, luxemburgueses, austríaques i italianes que també investiguen algunes pràctiques d’Amazon, però asseguren que no es trepitgen amb les seves.

Summary: La UE investiga Amazon per possibles abusos amb dades de clients i proveïdors


Divendres 22 de juny s’inauguraran a Tarragona els Jocs Mediterranis, que duraran onze dies. La divuitena edició, inicialment prevista per a l’any passat, gaudirà de la presència de 3.648 esportistes de 26 delegacions, amb dues novetats principals: Kossove –país no reconegut per l’estat espanyol– i Portugal. El Comitè Internacional dels Jocs Mediterranis (CIJM) va convidar els portuguesos tot i no formar part de l’arc mediterrani i hi han respost aportant-hi 226 esportistes, una de les quantitats més altes entre els participants. El cas de Kossove va despertar polèmica a final de l’any passat, perquè la seva participació depenia dels visats del govern espanyol, llavors en mans del Partit Popular. Com que els comitès olímpics són superiors als estats, el març van obligar el ministeri d’Afers Estrangers espanyol a tramitar declaracions jurades als esportistes perquè hi poguessin entrar i competir. Kossove, independent del 2008 ençà després d’una declaració unilateral, molestava les autoritats espanyoles pel paral·lel català. Segons Javier Villamayor, conseller comissionat dels Jocs, ‘finalment els kosovesos s’han acreditat, vindran i competiran, i afortunadament no és notícia, com voldrien alguns’. Kossove participarà per primer cop als Jocs Mediterranis, però no estrenaran bandera: el 2016 van competir als Jocs Olímpics de Rio de Janeiro, al Brasil, i enguany ho han fet als Jocs d’Hivern de Pyeongchan, a Corea del Sud. Síria competirà a Tarragona Entre la resta de presents n’hi ha un que destacarà perquè fins al darrer moment no n’ha pogut confirmar la presència: Síria, encara en guerra, hi envia 33 esportistes. En la crisi humanitària de refugiats del país, l’organització no hi ha previst cap dispositiu específic, però assegura que disposa de cinc mil agents entre els diferents cossos policials que estaran pendents de la seguretat d’esportistes, autoritats i espectadors. Villamayor destaca que han tingut reunions de seguretat però que en cap d’elles no s’ha parlat d’una possible demanda d’asil dels esportistes convidats, cosa habitual esdeveniments com aquest: ‘No en tenim cap informació, mai no s’ha plantejat’, ha dit. Precisament entre els voluntaris dels Jocs hi haurà deu refugiats dins el programa Erasmus+ que agrupa cent quaranta-tres joves, la majoria dels quals provenen del nord de l’Àfrica i del Llevant. L’organització espera que, durant les competicions, ‘l’esport i la solidaritat prenguin la paraula’ i és per això que fa anys que el govern municipal ha venut que aquests dies seran una oportunitat per a la trobada entre els pobles mediterranis. Israel i Palestina, els grans absents El batlle de Tarragona i president del comitè organitzador, Josep Fèlix Ballesteros, va prometre l’any 2012 que faria tant com pogués perquè Israel i Palestina competissin en aquests Jocs. Tot i això, cap dels dos comitès olímpics no n’han rebut cap invitació. Segons Javier Villamayor, ‘s’ha plantejat moltes vegades, també abans dels Jocs, i no ha estat possible, la diplomàcia no n’ha estat capaç, ens hauria encantat’. Cap dels dos no és membre del Comitè Internacional dels Jocs Mediterranis, però sí del Comitè Olímpic Internacional (COI). El CIJM és, al cap i a la fi, el propietari de l’esdeveniment i decideix qui convida i qui no. Entre els membres, bona part de la riba nord no reconeix l’existència de Palestina –Espanya, França, Itàlia, Grècia, Andorra, Croàcia, Eslovènia, Kossove, Macedònia del Nord, Portugal i Sant Marino–, mentre que els papers s’inverteixen amb Israel –el Marroc, Algèria, Tunísia, Líbia, Síria i el Líban no el reconeixen. ‘No es prohibiran símbols als estadis’ Amb l’ombra de la seguretat i dels darrers fets protagonitzats per la Policia Nacional espanyola requisant samarretes, bufandes i símbols grocs i independentistes a l’accés dels estadis de futbol, molts temen que els Jocs de Tarragona no en siguin cap excepció. El Partit Popular, mitjançant el diputat al parlament Alejandro Fernández, ja alertava que l’independentisme podria utilitzar l’esdeveniment per traslladar les seves reivindicacions al plànol internacional: ‘Els Jocs Mediterranis de Tarragona mesuraran l’odi del separatisme a la ciutat o no. Poden optar per desprestigiar la ciutat amb el seu boicot impresentable o apartar deu dies la política i ajudar a oferir la nostra millor imatge. Em temo la pitjor cosa…’, deia en un piulet. Los Juegos Mediterráneos de Tarragona medirán el odio o no del separatismo a la ciudad. Pueden optar por desprestigiar a la ciudad con su impresentable boicot o aparcar diez días la política y ayudar a ofrecer nuestra mejor imagen. Me temo lo peor… — Alejandro Fernández (@alejandroTGN) May 17, 2018 Segons Javier Villamayor, ‘hem fet molts actes amb els Jocs, no hem prohibit mai símbols ni l’ostentació de pensaments, ideologies o creences’. ‘Que l’independentisme es faci veure ‒diu el conseller comissionat dels Jocs‒ està molt allunyat de les nostres preocupacions’. Això sí, demana respecte mutu. El 22 de juny és prevista la visita del rei espanyol Felipe VI i ja hi qui l’ha rebutjada.

Summary: Kossove i Síria protagonitzen els Jocs Mediterranis de Tarragona, amb l’absència destacada d’Israel i Palestina


BARCELONA, 10 (EUROPA PRESS) El portaveu d’ERC al congrés espanyol, Joan Tardà, i al senat, Santiago Vidal, han lliurat aquest diumenge al Consolat dels Estats Units (EUA) a Barcelona una carta dirigida al president dels EUA, Barack Obama, ‘en nom de tots els diputats i senadors republicans de les Corts espanyoles’. Tardà ha denunciat en el vet imposat per Felipe VI i el govern espanyol als grups parlamentaris d’ERC, CDC i PNB, perquè no assistissin a la reunió a Madrid amb Obama. El secretari general del PSOE, Pedro Sánchez; el de Podem, Pablo Iglesias, i el líder de C’s, Albert Rivera, han estat convidats com a representants de l’oposició. Lliurem consolat EEUU carta a Obama del q som, del q fem i denunciem q s'hagi vetat bascos i catalans @Esquerra_ERC pic.twitter.com/dW6n8onDmH — Joan Tardà i Coma (@JoanTarda) July 10, 2016

Summary: ERC entrega una carta al cònsol dels EUA a Barcelona per denunciar el vet a reunir-se amb Obama


A Andorra la Vella, Isil, Arties i Boí, fa segles que, pels volts del solstici d’estiu, es fa la festa de les falles. Però aquests últims anys ha agafat més renom arran de la declaració de Patrimoni Immaterial de la Humanitat de la UNESCO el 2015. Tot i que dos pobles dels seixanta-tres que van encapçalar la candidatura ja han fet les falles –Durro i la Pobla de Segur–, la majoria es concentren aquest cap de setmana. Què podem fer aquest cap de setmana? deu propostes Malgrat ser catalogades sota una mateixa etiqueta, les Festes del Foc del Solstici d’Estiu dels Pirineus –aquest n’és el nom oficial– són molt riques i variades. Cada poble les fa a la seva manera i presenten moltes variants: Falles d’Alins (23 de juny). Una vegada la gent ja ha sopat, les campanes avisen que ha arribat el moment tan esperat. Els fallaires, amb ajuda de les llanternes, pugen cap al turó de Sant Quirc. Però no ho fan del tot a les fosques. Tenen l’ajut dels focs artificials previs a la baixada, que il·luminen el cel. Un cop acabats, comença la baixada amb les falles ja enceses. Quan arriben al poble comença la festa. Els participants dipositen les falles en una gran foguera i es dóna el tret de sortida de la música. Sant Joan 2019: deu propostes per viure la nit més curta de l’any Falles d’Andorra (23 de juny). Les set parròquies que conformen el Principiat d’Andorra celebren la revetlla de Sant Joan d’una manera molt especial, amb la cremada de les falles. La principal diferència és que a Andorra, les falles són boles lleugeres d’escorça de bedoll que es fan giravoltar. A Andorra la Vella, el 23 a la nit, els fallaires recorren els carrers més cèntrics del municipi dibuixant cercles de foc amb les falles. Al final del recorregut, representen el Ball de les Bruixes, un espectacle teatral que dóna el tret de sortida a l’encesa de la foguera. Falles d’Arties (23 de juny). Les i Arties són els pobles de la Vall d’Aran que conserven aquesta tradició mil·lenària tan arrelada al Pirineu. La nit de Sant Joan, a Arties s’encén el Taro, un tronc d’uns vuit metres que prèviament ha estat tallat i preparat pel poble, i s’arrossega pels carrers, acompanyat de música i dels crits dels assistents. El recorregut s’allarga fins ben entrada la matinada. Acaba davant la casa del batlle, on el tronc es deixa totalment carbonitzat. Falles d’Isil (23 de juny). Els joves d’Isil fan una de les baixades de falles més especials del Pirineu. S’encenen els troncs de mida mitjana i els portadors els carreguen a l’espatlla mentre baixen per la muntanya. A la tarda, els fallaires agafen les falles i les pugen fins al ‘far’. Allà organitzen una festa mentre esperen que es faci fosc. Quan és el moment, el poble encén la falla major que hi ha plantada a la plaça de l’Església. És el senyal que avisa els fadrins que ja poden encendre les falles i baixar fins al poble fent ziga-zagues. El trajecte dura unes dues hores. Després, al voltant de la gran foguera es ballen les quatre danses tradicionals: la marxa dels fallaires, el ball de bastons, la bolangera i el ball pla. Les falles d’Isil. Falles de Les (23 de juny). Durant la revetlla de Sant Joan, a Les es crema un tronc anomenat Haro. L’escenari del ritual és la plaça de l’Haro, on, cap a les deu de la nit, arriba la processó al ritme de les danses tradicionals dels Corbilhuèrs. Després de la benedicció, s’encén l’haro i es procedeix a la crema de les halhes, una mena de torxes fabricades amb escorça de cirerer que es fan girar fent cercles i simulant la lluita per purificar i cremar els mals esperits. La cerimònia acaba amb un ball al voltant de l’haro encès, mentre a la plaça se serveix vi calent i la coca de Sant Joan. Falles del Pont de Suert (23 de juny). La principal diferència amb la resta de falles és que els participants, a més de carregar la falla encesa, porten a sobre unes esquelles que fan un soroll ensordidor. A més, els fallaires baixen de la muntanya fent diversos crits, cosa que la converteix en una de les baixades més eufòriques. Al Pont de Suert, els forasters tenen la possibilitat de pujar i baixar falles, si ho desitgen i sempre que respectin les normes de la festa. Abans, cal que s’apuntin a un llistat que hi ha a l’ajuntament. El 23 de juny, a l’Alta Ribagorça també se celebren les falles de Boí i Casós. Falles de Vilaller (23 de juny). La principal diferència amb les altres festes és la forma de les falles. Tenen una estructura peculiar, diferent de la resta. Són formades per tres taulons triangulars units amb un filferro i farcits amb trossos de fusta i teia, que en funció de la quantitat cremaran més o menys. Quan es fa de nit, des del poble de Vilaller es poden veure rius de foc per la muntanya. Són els fallaires que baixen per la muntanya per encendre la gran foguera que hi ha a la plaça de Massaneres. Falles de Barruera (29 de juny). Les falles de l’Alta Ribagorça, entre les quals hi ha la de Barruera, són de pi i la forma preferida és la teia, perquè aporta més llum i flama a les fogueres. El 29 de juny, una filera de llum baixa fent ziga-zagues per les muntanyes de Barruera. Un cop al poble, donen un parell de voltes fins a arribar a la plaça Major, on encenen una gran foguera i comença la festa. Falles d’Erill la Vall (6 de juliol). La primera setmana de juliol és el torn d’Erill la Vall. Celebren aquesta tradició en el marc de la Festa Major de Sant Cristòfol, que va molt més enllà de les falles. Els primers de pujar a la muntanya són els més menuts. I els fallaires adults els agafen el relleu passades les deu de la nit. Falles de Taüll (19 de juliol). És una de les falles que més públic aglutina. Els joves pugen divendres al vespre a una muntanya pròxima. Allà cremen un pi, el qual després serveix per a encendre totes les falles. Els fallaires baixen al poble corrent, fan tres voltes a l’església i amunteguen totes les falles al mig de la plaça, creant una gran foguera. Aleshores comença la festa. Es reparteix vi i coca entre els assistents. Falles de Llesp (27 de juliol). Són les últimes falles, les que les fan especials. Llesp és un poble petit, però el 27 de juliol s’omple de gent amb ganes de viure l’última baixada de falles de la temporada. Un riu de foc baixa muntanya avall fins a arribar a la plaça del poble, on els fallaires són rebuts al ritme de la música i el repic de campanes. Un cop allà, s’apilen les falles i es forma una gran foguera. Les falles infantils solen començar a les 22.00 i les dels adults, a les 22.30.

Summary: Guia per a gaudir de les falles dels Pirineus, Patrimoni de la Humanitat


L’ex-diputat de la CUP David Fernàndez ha deixat en evidència la doble vara de mesura del secretari general del PSOE, Pedro Sánchez, que els últims dies ha atacat el president Quim Torra qualificant-lo de racista i xenòfob, arran de l’oferta de Xavier García Albiol de la batllia de Badalona al PSC. Fernàndez ha recordat a Sànchez que ara el PSC pot rebre els vots del ‘xenòfob i racista’ Albiol per ‘acabar amb el govern d’esquerres’ a Badalona. ‘Això es diu complicitat. Amb el racisme’, li ha etzibat. Efecto espejo. Ahora es cuando @sanchezcastejon va a recibir los votos del xenófobo y racista Albiol para acabar con el gobierno de izquierdas de Badalona. Y eso se llama complicidad. Con el racismo. — David Fernàndez (@HiginiaRoig) May 23, 2018

Summary: David Fernàndez deixa en evidència la doble vara de mesura de Pedro Sánchez