El comissionat de cultura de l’ajuntament de Barcelona, Joan Subirats, serà el número dos d’Ada Colau en la seva llista de BComú amb la qual la batllessa buscarà revalidar la victòria en les eleccions municipals del 26 de maig. Segons han explicat fonts de l’entorn de Colau a Europa Press, la batllessa va oferir a Subirats acompanyar-la en la cursa electoral com a número dos i el comissionat ha acceptat, encara que ni l’ajuntament ni el partit han volgut confirmar-ho. Subirats ocupa així el lloc que en les eleccions de maig de 2015 va situar a Gerardo Pisarello en la primera tinença d’ajuntament, mentre Pisarello ha iniciat ara la seva carrera en les eleccions europees guanyant les primàries del partit. Les mateixes fonts han concretat que Colau està preparant una llista ‘amb molta força, que representi l’espai en les diverses àrees’ i que fa una aposta clara per la cultura situant en el número dos de la seva candidatura al comissionat d’aquesta cartera. Joan Subirats Subirats, el qual havia impulsat la plataforma Guanyem Barcelona – origen de BComú -, és comissionat de cultura des del 17 de novembre de 2017: en la seva presentació va assegurar donar continuïtat als projectes de l’àrea i va prometre treballar perquè la cultura ajudi a la cohesió social, una cosa que va compartir amb la batllessa, que el va descriure com un home d’esquerres i progressista amb una gran capacitat de diàleg. És l’ideòleg de la primera biennal barcelonina de pensament, filosofia, arts vives, a l’estil del Festival de Filosofia de Mòdena (Itàlia), que la capital catalana va estrenar l’octubre de 2017: ‘Situarem en el carrer els grans debats de la cultura, el pensament i el canvi d’època’, va dir en presentar el festival. Trajectòria universitària És professor de Ciències Polítiques i investigador i director del Programa de Doctorat de l’Institut de Govern i Polítiques Públiques de la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB), i els seus àmbits de recerca inclouen: anàlisi política, innovació democràtica, participació pública i govern local i regional . Ha estat professor visitant a la Universitiy of California, a Berkeley, al CIDE-Mèxic, a la New York University, a la Università de Roma i Distingit professor visitant de la Càtedra Príncep d’Astúries a la Georgetown University.

Summary: Joan Subirats, número dos de Colau en les eleccions municipals


La portaveu de JxCat al congrés espanyol, Laura Borràs, ha anunciat que Jordi Sànchez, Jordi Turull, Josep Rull i Joaquim Forn formaran part de les llistes de JxCat a les eleccions espanyoles del 10-N. Durant el seu discurs en un acte organitzat per JxCat davant la presó dels Lledoners, ha dit: ‘Anirem a Madrid per continuar fent això que ja hem fet aquests cinc mesos.’ Borràs ha afegit que estan compromesos amb la democràcia, els drets humans i la no-violència, i que insisteixen en el projecte independentista perquè consideren que és el projecte més social per a Catalunya. El president de la Generalitat, Quim Torra, ha dit que pretenen de tornar al congrés espanyol amb els mateixos objectius després de les noves eleccions espanyoles: ‘Si hem de tornar a votar que no al president Sánchez, tornarem a votar que no al president Sánchez.’ També ha elogiat els diputats de la formació per la seva valentia i determinació: ‘Ens podem tornar a presentar dient que ho tornarem a fer.’ Ha afegit que l’únic que ha fracassat ha estat el president Sánchez per no haver aconseguit un acord d’investidura i haver convocat eleccions. També ha retret que no es pot governar sense escoltar els catalans, i ha defensat: ‘Això demanem: escolteu la voluntat del poble de Catalunya i respecteu-la.’ A més, ha reiterat que l’independentisme és diàleg, civisme i no-violència, però que no pot condemnar una violència que no s’ha produït. ‘No podem condemnar una violència que no existeix’, ha dit. El president Carles Puigdemont també hi ha intervingut. S’ha dirigit directament al president del govern espanyol en funcions, Pedro Sánchez, a qui ha dit que el govern de Catalunya mai no tindrà cap senyor d’una banda armada com els GAL. En una videoconferència de Waterloo estant (Bèlgica) ha afirmat que mai no es veurà cap conseller català condemnat per haver segrestat ningú. Puigdemont ha censurat l’estratègia de valorar de criminalitzar tot l’independentisme, que ha assenyalat que només admet una resposta: ‘Que usem les armes de la democràcia: les paperetes i les urnes.’ ‘Som gent de pau i justament perquè volem pau nosaltres fem servir les armes de la democràcia’, ha indicat, i, en la vigília del segon aniversari del referèndum del Primer d’Octubre, ha fet una crida a estar del costat de la gent que se la juga per la independència i la democràcia acudint a les urnes el 10 de novembre. Puigdemont ha reivindicat les respostes sempre serenes del moviment independentista contra episodis violents com les càrregues de l’1-O o la retirada de llaços grocs amb objectes tallants com ganivets. ‘Però què s’han cregut? Sense cap complex, des de temps remots, hem sortit al carrer activament contra el terrorisme i la violència’, ha afirmat.

Summary: Sànchez, Turull, Rull i Forn repetiran amb JxCat a les eleccions espanyoles


Un grup d’amics es troba al voltant d’una taula, al Cap de Creus, un lloc magnífic per a gaudir de la nit dels Perseids, la pluja de meteors. Els amics recuperen les trobades a la casa de Portlligat en la seva joventut, quan eren estudiants d’Audiovisuals. Aquest cap de setmana, tot semblava ideal. Però una absència i un terrible accident planen per sobre de tots. Aquest és el marc de la novel·la Pluja d’estels, de Laia Aguilar, premi Josep Pla 2020. Us n’oferim el começament, amb el primer capítol sencer. L’editora de Destino, Glòria Gasch, explica de l’obra: «Amb Pluja d’estels ens endinsem suaument en un relat colpidor: un accident tràgic ha marcat per sempre les vides de cinc amics que es reuneixen uns anys més tard. El dia de la trobada tot sembla normal, i el Cap de Creus els embolcalla dins d’una bellesa en què el grup aparentment cohesionat només és un miratge. Tots oculten la seva veritat i tots intenten sobreviure a un naufragi col·lectiu, que és a punt d’esclatar sense que ho sàpiguen.» «Amb una prosa minimalista, que s’expressa amb frases curtes i directes i un lèxic quotidià, Laia Aguilar construeix imatges poètiques i eficaces en què els personatges es mostren vius i reals, amb els seus propis perquès i un ventall psicològic i sentimental molt ben perfilat, que absorbeix el lector des de la primera pàgina.» Laia Aguilar (Barcelona, 1976) és llicenciada en comunicació audiovisual. Escriu guions per a sèries de televisió. En la literatura es va fer conèixer amb la novel·la juvenil Wolfgang (extraordinari), que va obtenir el premi Carlemany l’any 2006 i de la qual s’han fet vuit edicions i s’han venut uns 11.000 exemplars.

Summary: Avançament editorial: ‘Pluja d’estels’, de Laia Aguilar


La contaminació i les contínues emissions de partícules a l’aire són dos dels motius que amenacen la desaparició dels motors de combustió. Les paraules de la Ministra per a la Transició Ecològica del Govern d’Espanya (exposades en el vídeo anterior), ja van rebre el rebuig de diferents col·lectius i entitats de l’automòbil, com ara el Sindicat UGT, que va titllar públicament d’”inacceptable” el discurs del govern espanyol per part de Teresa Ribera en referència al futur més immediat del vehicle dièsel. Cas Volkswagen El setembre de 2015, va sortir a la llum que el fabricant més gran d’automòbils del món, Volkswagen, havia instal·lat il·legalment un programari per alterar els resultats dels controls tècnics d’emissions contaminants en 11 milions d’automòbils amb motor dièsel, venuts entre 2009 i 2015. Els vehicles implicats emetien en condicions reals fins a 40 vegades el límit legal d’òxids de nitrogen. Pel que fa a Barcelona, diferents persones van presentar queixes (al voltant de 40) per la manca de resposta per part de l’Agència Catalana del Consum al seu escrit de denúncia contra el grup empresarial Volkswagen. Després de la intervenció del Síndic de Greuges, que treballa per reduir la contaminació de l’aire a Barcelona, l’Agència Catalana del Consum va donar resposta a les persones que s’hi havien adreçat, i els van explicar el conjunt d’actuacions que es van fer a partir de les denúncies rebudes. Amb aquesta informació, el Síndic ens explica que va valorar que “l’administració havia complert amb el deure de respondre els administrats i, per tant, va concloure les seves actuacions”. Arran d’aquest escàndol mundial, Greenpeace va declarar que aquest fet mostra com “la indústria automotriu no té cap problema a cometre un crim per ocultar el perill per a la salut i el medi ambient que suposen els productes que manufactura”. Segons l’expert en Mobilitat de Greenpeace, Adrián Fernández, és evident que s’amaguen interessos polítics darrere dels cotxes dièsel. Aquest és un aspecte amb el qual juguen els fabricants, ja que “intenten esprémer el motor d’explosió tot el que poden, amenaçant amb tancaments i acomiadaments si es restringeixen els cotxes més contaminants”, segons Fernández. Per la seva part, Greenpeace ha fet propostes per evitar l’escalfament global produït pels cotxes de combustió. Europa té un paper important per limitar aquest escalfament a 1,5ºC, pel qual plantegen un canvi de model que “redueixi l’actual dependència de l’automòbil a través de mètodes més sostenibles, i que els vehicles que quedin siguin impulsats per energia elèctrica renovable”, explica l’expert de Greenpeace. Aquesta organització fa anys que denuncien el costat fosc de Volkswagen i com exercia pressió per evitar que la UE assolís alts límits de reducció d’emissions. Però, des de quan fa que es parla del dièsel com a vehicle contaminant? L’Ajuntament de Barcelona ha refermat el seu compromís per lluitar contra la contaminació atmosfèrica i avançar en el seu Programa de mesures contra la contaminació, presentat el novembre de l’any passat. L’aplicació de les 58 accions, treballades en el marc de la “Taula contra la Contaminació Atmosfèrica”, ha de permetre millorar la qualitat de l’aire de Barcelona en benefici de la salut i la qualitat de vida de la ciutadania. Per això, el comissionat de Comerç, Mercats i Consum de l’Ajuntament de Barcelona, Miquel Ortega Cerdà, ens explica que han posat en marxa durant aquest mandat l’anomenat “Zona de baixes emissions”. És una circumstància puntual declarada per la Generalitat de Catalunya quan els nivells de contaminants atmosfèrics registrats en més d’una estació de la Xarxa de Vigilància i Previsió de la Contaminació Atmosfèrica de Catalunya de la zona superen els valors límit establerts, aclareix Ortega. Aquestes mesures s’han dut a terme després de realitzar estudis a Barcelona, en els quals es mostren “nivells de contaminació mitjans clarament diferenciats entre els vehicles de gasolina i dièsel circulants, emetent els vehicles dièsel nivells de contaminació superiors principalment en els NOx”, segons Miquel Ortega Cerdà. No només les institucions intenten treballar cada dia per millorar aquest problema, sinó que associacions com l’ANFAC (Asociación Española de Fabricantes de Automóviles y Camiones) han posat en marxar una alternativa al vehicle dièsel per tal que no desaparegui. El Nou Dièsel Infogram A nivell internacional Europa també té la seva pròpia forma de tallar la contaminació per part del sector automobilístic. Des de 1988, la UE ha posat en marxa una sèrie de normatives anti-contaminació que van començar amb l’anomenada Euro 0. Aquesta normativa tenia com a fi establir uns límits màxims a les emissions contaminants que poden sortir pel tub d’escapament d’un vehicle. Ha plogut molt des de llavors, i els cotxes actuals s’enfronten a una normativa Euro 6 (en vigor a Europa des de l’1 de setembre de 2014), encara més exigent que les anteriors. Aquesta llei regula les emissions contaminants considerades perjudicials per a la salut humana, especialment en el cas dels òxids de nitrogen (NOx) o les partícules en suspensió (PM). A diferència de la seva predecessora l’Euro 5, amb la qual els motors de cicle dièsel podien emetre un màxim de 180 mg / km (mil·ligrams per quilòmetre) de NOx, amb l’Euro 6 el límit està en 80 mg / km. Que passa amb els cotxes antics? Per a alguns treballadors del sector com Isidre López, responsable de cotxes històrics de la marca SEAT, el dièsel com a tal no té perquè ser un problema si els nous models s’ajusten a la normativa establerta des d’Europa. “El problema està en els (cotxes) dièsel de més de 20 anys, tant per la normativa poc exigent que van haver de passar en la seva època com per la quantitat de km que porten, i això fa que contaminin més del normal” afirma López. I afegeix que, “s’està penalitzant al dièsel actual quan en realitat aquest combustible, amb sistemes com l’Adblue (un sistema de depuració de gasos) que fan innocus alguns tipus de gasos, són molt ecològics”. L’AdBlue a què es refereix Isidre López és un sistema de depuració de gasos que utilitzen molts motors actuals de dièsel per ajustar-se a les exigències de l’Euro 6. Com ho aconsegueix? Gràcies a la barreja aigua desionitzada o desmineralitzada barrejada amb un 32,5% d’urea (un compost químic). Aquest sistema és capaç de transformar, mitjançant una reacció química, les partícules de NOx que expulsa la fuita del cotxe en un compost menys nociu per al medi format per nitrogen i vapor d’aigua. No obstant això, cal tenir en compte que encara que l’AdBlue no és especialment tòxic sí que és corrosiu, de manera que l’usuari ha de tenir molta cura de no vessar la barreja al seu vehicle. 2028, data límit? Organitzacions no governamentals ecologistes i pacifistes com Greenpeace han imposat a les institucions i als fabricants una data límit. D’aquí a 10 anys es preveu posar fi a la venda de nous vehicles de combustió. Les normatives europees són cada vegada més estrictes. Els fabricants han assumit que “estan dissenyant els últims models de combustió i que estem en un canvi d’era”, segons l’expert de Greenpeace Adrián Fernández. Tot i que la transició tecnològica és clau per reduir les emissions, segons Fernández “no podem pensar que amb canviar tots els cotxes per elèctrics se soluciona el problema”. El cotxe elèctric no resol problemes com els embussos, els accidents, l’aparcament o la bretxa econòmica que suposa tenir un cotxe propi, i n’afegeix de nous com la fabricació i rebuig de les bateries. Per això, des de Greenpeace demanen als governs que “la transició al cotxe elèctric s’acompanyi de millores pel transport públic, a peu i ciclista”. I que impulsi un canvi en la forma de moure’s per les ciutats. Tot i això, el 2028 com a data límit perquè surti l’últim cotxe de combustió d’un concessionari és una realitat. A partir d’aquí, el parc circulant tindria encara entre 10 i 15 anys de vida útil fins que deixin de circular. Segons Fernández, són terminis més que generosos per efectuar la transició que es proposa des de Greenpeace, sobretot tenint en compte que ens juguem no només aturar el canvi climàtic a temps, sinó també evitar les més de 400.000 morts prematures que la contaminació causa a Europa cada any. Però, serà assequible el cotxe elèctric per a tothom? El principal dubte a la qual s’enfronten tant els consumidors com les empreses, de cara a l’incert futur del dièsel en concret i dels combustibles fòssils en general és si veritablement hi ha una alternativa en els cotxes elèctrics que pugui arribar a ser accessible per a tothom. Comprar un model d’alta gamma com el Tesla Model S o l’Audi i-tron és un privilegi que molt pocs es poden permetre, però el mercat treballa en altres models els preus són cada vegada més assequibles. Alguns fins i tot ja estan al mercat, amb preus que oscil·len entre els 20.000 i els 30.000 euros. Davant l’aposta del Ministeri de Transició Ecològica per “descarbonitzar” el mercat i eliminar els automòbils que produeixin diòxid de carboni en l’any 2050 (una mesura que encara no s’ha concretat, i la data és orientativa), sembla que alguns sectors de la indústria automobilística han omplert el dipòsit d’idees i propostes perquè potser demà el cotxe elèctric sigui el que imperi en el mercat.

Summary: Al dièsel se li ha posat el fre de mà


El president d’Hongria, Viktor Orban, ha proposat que la Unió Europea construeixi ‘grans camps de refugiats fora de la UE, amb fortes mesures de seguretat’ per enviar-hi els ‘immigrants il·legals’. ‘Podria ser en una illa, o a la costa del nord d’Àfrica’, ha declarat. El president hongarès ha convocat pel 2 d’octubre un polèmic referèndum perquè la població decideixi sobre la política de refugiats amb la següent pregunta: Vol que la Unió Europea pugui decidir, sense el consentiment del parlament hongarès, sobre l’assentament de ciutadans no hongaresos a Hongria?. Orban ha exigit que la Unió Europea garanteixi ‘la seguretat a les fronteres’ i ha criticat la política de ‘benvinguda’ als refugiats d’Alemanya: ‘Els que vénen il·legalment han de ser capturats i expulsats’. Segons Orban, el referèndum és una ‘lluita contra els buròcrates de Brussel·les’ que volen imposar la seva política de refugiats a Hongria. ‘Estimo aquest país i no vull que ningú el canviï des de fora’, ha advertit. També ha vinculat l’ascens de la immigració, l’arribada de refugiats musulmans i el terrorisme, i ha pronosticat un possible canvi de la ‘civilització’. L’única solució ‘bona per a tothom’ és expulsar els immigrants de la Unió Europea, ha defensat Orban, que també ha criticat els qui defensen ‘un món sense fronteres’. Aquests missatges, ha defensat, són ‘naïf’ i tenen conseqüències negatives: ‘la fi de les civilitzacions tradicionals, els estils de vida, les cultures i les nacions’.

Summary: El president d’Hongria proposa expulsar els migrants sense papers a ‘camps fora de la UE’


Pablo Iglesias, per justificar les seves declaracions sobre els catalans d’origen andalús, explica una anècdota. L’ha contada avui a La Sexta i també ahir al míting que va fer al Carmel. Diu: ‘Em va ocórrer una cosa una nit a Barcelona que és molt representativa d’això que passa a Catalunya. Se’m va acostar un noi maquíssim, encantador, molt educat, independentista, que em va dir: “Pablo, crec que no entens Catalunya perquè ets de Madrid.” I li vaig dir: “Potser tens raó, perquè essent de Madrid potser no entenc algunes coses.” Però li vaig dir que creia que a Catalunya hi havia alguna gent que pensava com jo. I em va dir: “Això et passa perquè vas a fer mítings a l’extraradi.” I li vaig dir: “Què has dit?” I el pobre noi no entenia que hagués dit una cosa tan forta. I vaig tenir la sensació que deia que la Catalunya de veritat no era la de l’extraradi.’ Podeu escoltar les seves explicacions al començament d’aquesta entrevista: Doncs bé, aquest noi a què fa referència Iglesias es diu Jaume T. Aroca i és un estudiant de ciència política, que quan ha sentit les declaracions del dirigent de Podem ha decidit d’explicar la seva versió dels fets. Uns fets que van passar dimecres al vespre. Ho ha detallat tot plegat en un article del seu bloc. Aquest n’és un fragment: «Eren dos quarts de deu del vespre en un bar del barri barceloní del Born i jo sopava amb uns quants amics. Per una qüestió d’atzar, jo seia assegut de cara a un gran finestral encarat al carrer. Parlàvem del meu futur com a estudiant de ciències polítiques quan de sobte vaig veure un home que esperava a les porta del bar de davant. Em vaig alçar per mirar més fixament la cara de la figura, que m’era familiar, i vaig començar a balbucejar a gran velocitat. Era Pablo Iglesias. Dues o tres frases incomprensibles després, vaig sortir a saludar-lo com si fos un ‘groupie’. El vaig saludar i en un to cordial i amable li vaig comentar que havia fet un embolic amb les declaracions que havia fet cridant a votar tots aquells que no s’avergonyien de tenir ascendència extremenya o andalusa. Vam debatre sobre el tema durant dos minuts, jo segur que no es discriminava a ningú per la procedència dels seus avis i ell dient que hi havia odi cap a Espanya i que se separava la gent pel grau de catalanitat. Quan vaig veure que aquest debat no arribaria enlloc, em vaig disposar a explicar-li la meva teoria sobre el ‘target’ de CSQEP. Vaig decidir començar dient ‘Me parece que no deberíais centrar tanto vuestra campaña en el extrarradio porque…’ quan de sobte, Pablo Iglesias em va interrompre dient ‘extrarradio’. Jo, estupefacte, vaig intentar continuar fins que ell hi va tornar: ‘extrarradio’. Aquí ja vaig sospitar que alguna cosa no anava bé. Tot i així, li vaig explicar que havia dit ‘extraradi’ per ajuntar d’alguna manera totes aquestes zones del cinturó industrial i vaig seguir amb el meu argument fins que una altra vegada Pablo Iglesias va saltar dient: ‘Has dicho extrarradio, tío.’ Quan me’n vaig adonar, s’havia format una rotllana de deu o dotze persones al nostre voltant. Vam seguir així, jo intentant-me explicar i ell encegat amb allò que als seus ulls havia estat un enorme error per part meva, fins que un membre del seu equip es va acostar i li va dir que havien de marxar, que l’endemà matinaven. I allà em vaig quedar, palplantat, nerviós per haver parlat amb una persona que admirava i una mica molest per no haver tingut l’oportunitat d’explicar-li el meu argument. (Pel seu to, era com si ‘extraradi’ fos una relliscada per part meva, un error que ja em desqualificava i invalidava qualsevol dels arguments.).» Llegiu l’article sencer ací. Després que el jove fes l’aclariment sobre la conversa, Pablo Iglesias l’ha convidat a continuar la conversa que va deixar a mitges. Ho ha fet a través de Twitter amb aquest piulet: @JaumeAroca Cuando quieras continuamos la conversación. Mándame MD. Abrazo — Pablo Iglesias (@Pablo_Iglesias_) September 14, 2015

Summary: La conversa sobre ‘l’extraradi’ de Pablo Iglesias: l’aclariment del noi que hi va parlar


El premi Man Booker, un dels més prestigiosos en llengua anglesa, va correspondre el 2014 a la novel·la de l’escriptor australià Richard Flanagan ‘L’estret camí cap al nord profund’. Ara l’editorial Raig Verd el publica en una traducció de Josefina Caball. És la segona que publica d’aquest autor, després de ‘Mort d’un guia de riu’. L’editora, Laura Huerga, ens en parla i ens n’ofereix un fragment. Arriba aquesta setmana a les llibreries. Una obra mestra per Laura Huerga ‘Hi ha anys que el Man Booker el guanyen llibres molt bons, però aquest any l’ha guanyat una obra mestra.’ Amb aquesta contundència designava el president del jurat del Man Booker Prize el guanyador del 2014, ‘El camí estret cap al nord profund’, de Richard Flanagan. Acaparador de les millors crítiques de diaris i suplements de tot el món, Richard Flanagan no va dubtar a aprofitar l’oportunitat de fer visible la fragilitat de l’estat de la creació, l’art, l’escriptura. Ell, considerat una de les veus més importants de la literatura australiana, assagista, guionista de films com ‘Austràlia’ i escriptor, no podia viure de la seva feina i va estar a punt de treballar de miner just abans de guanyar el premi. Una obra que va trigar gairebé dotze anys a escriure i que es basa en l’experiència del seu pare com a presoner dels japonesos en la construcció del ferrocarril de la mort durant la Segona Guerra Mundial. L’obra que us presento avui no és sols una història de guerra i d’amor passional. Va més enllà perquè, en tota la seva complexitat, ens permet de mirar als ulls d’un altre ésser humà i comprendre’n els errors. Ens endinsarà en la paradoxa que viu en tots nosaltres de no conèixer la nostra ànima, i d’entreveure que som un pou sense fons. Qui pot dir que som herois o covards? Quina imatge tenim de nosaltres mateix? Què és l’oblit o el record? Què forma la història de la humanitat que s’explicarà als nostres fills? D’on surt? No tindrem respostes a les preguntes, però gaudireu en el procés de fer-vos les preguntes. Us puc assegurar que serà difícil d’acomiadar-se dels seus personatges i de tancar el llibre: és d’aquells que deixen marca.

Summary: Avanç editorial: ‘L’estret camí cap al nord profund’ de Richard Flanagan


Lluís Danés (Arenys de Mar, 1972) és director de cinema, guionista, director artístic i escenògraf. De fet, és l’escenògraf que hi ha darrere dels actes institucionals de les dues últimes diades, del Concert per la Llibertat, de festivals com el Canet Rock i d’exposicions com ara ‘Com un arbre nu’, en què ha volgut retre un homenatge al seu amic Lluís Llach, amb qui fa vint anys que col·labora. Ara mateix també treballa, per exemple, en la ronda de comiat de Txarango. Com a director, fa pocs dies que va acabar de rodar La Vampira de Barcelona, un film que vol destruir el mite sobre la figura d’Enriqueta Martí, que va viure al Raval de principi de segle. La història més popular explica que segrestava nens, els assassinava i n’aprofitava la sang per vendre ungüents a la burgesia, en una època en què hom creia que això podia guarir malalties. Però el film subscriu la teoria de diversos investigadors que desmenteixen aquesta història i defensen que va ser víctima d’un muntatge policíac i periodístic en una època en què convenia trobar caps de turc enmig de tanta misèria, delinqüència i inestabilitat social. Parlem amb Danés sobre el film, els seus darrers projectes i el moment polític, que viu amb una combinació de tristesa i esperança. —Dieu que el cas de la Vampira del Raval és una de les primeres fake news de la història. Per què? —No hi ha cap prova que demostri que sigui l’assassina en sèrie més gran de la història de l’estat espanyol, com es pot trobar a les primeres cerques a internet. Els articles que es van publicar sobre el cas comencen amb un to i al cap d’un mes ja es veu que la cosa no és tan clara. Va ser un bluf ple de fantasia, un cas que ni tan sols es va arribar a jutjar. Fins i tot hi ha articles en què es reconeix que es feien entrevistes falses. 'El cas de la Vampira de Barcelona va ser un bluf ple de fantasia' —El cas comença amb la desaparició real d’una nena, Tereseta Guitart. —Qui la va segrestar va ser Enriqueta Martí, i la policia la va trobar en part per la pressió social, perquè la família tenia contactes amb periodistes. A molta altra gent amb menys possibilitats d’influència també li havien robat nens. Això va originar una certa tensió en un nucli de poder de Barcelona perquè també es va destapar que hi havia un conegut prostíbul a prop del Liceu on es practicava la pederàstia amb nens del Raval. Llavors al barri hi havia cinc mil nens al carrer, perquè, per exemple, les prostitutes parien cada any. La moral i la manera d’entendre la vida eren molt diferents i les diferències socials entre la classe pobra i la rica eren abismals. En aquest context, hi havia el costum de passar-se nens per demanar caritat i una de les teories que corren és que Tereseta Guitart va ser segrestada per aquest motiu, i per això li van tallar els cabells i li van donar roba vella. Que Enriqueta Martí va portar gent o nens als prostíbuls? Potser sí, no ho sabem. Sabem que havia estat prostituta, però és molt estrany que obrís els nens en canal o en vengués les vísceres per a fer ungüents de joventut eterna. El poder crea mites que van molt bé per a vendre diaris o posar tota la societat en contra d’algú. Quan hi ha una notícia d’aquesta mena serveix per a tapar una altra cosa. —Diuen que es necessitava un cap de turc en aquest context en què desapareixien tants nens… —La tesi de la pel·lícula és que va ser una víctima, segurament perquè era de classe obrera i dona. I perquè havia tingut una botiga d’herbes remeieres i ungüents, cosa que la feia una dona sàvia. En aquell moment les dones sàvies eren l’equivalent de les bruixes, i la barreja de tot això va ser clau. A més, tampoc no era cap santa… Era una dona que va intentar sobreviure en una societat complexa, molt masculinitzada i amb molta tensió. Feia nou anys de la Setmana Tràgica i la classe obrera de Barcelona vivia en tensió. Al Raval encara no hi havia electricitat, era un lloc molt miserable, una olla de pressió. Tot això s’ha d’emmarcar en aquest àmbit, i els contes de bruixes van molt bé per a amagar els monstres de veritat. —De fet, algunes teories diuen que una de les coses que es volien tapar era un escàndol de prostitució infantil en què hi havia implicats, precisament, els policies que van dur el cas d’Enriqueta Martí. —És possible. A la pel·lícula expliquem que, perquè el poder sigui efectiu i repressor, necessita dues grans potes. L’una és la policia i l’altra la premsa. Creiem que amb aquest cas neix la premsa groga aquí. Es van fer dues publicacions de diaris cada dia i el to, el titular i les fotografies dels articles eren molt explícits i gairebé teatrals. S’hi van barrejar els arquetips de conte clàssic i el periodisme, perquè això feia vendre diaris. Es parlava, per exemple, dels escorcolls a les cases on va viure. Primer no hi va aparèixer res i després hi van aparèixer ossos. Les primeres anàlisis de les peces que es troben parlen de cabells humans i ossos de nens petits, mentre que al cap d’un temps es demostra que eren trossos de ceràmica, pell de conill i ossos de gos. Després, el cas de cop i volta deixa de ser portada, i això coincideix amb l’enfonsament del Titanic. El protagonista de la pel·lícula és un periodista que li toca cobrir la notícia i passa per tots els estadis. Primer es creu que és una assassina, però quan comença a gratar veu que potser hi ha uns altres interessos que fan que sigui més víctima que no botxí. Després de la seva mort fa un article dient que on veien una mala dona hi havia només misèria. Ell mateix reconeix que els van enredar a tots per crear un monstre que no era. —Quins paral·lelismes hi veieu, amb la realitat? —Tots… Poder, policia i premsa és aquesta tríada terrorífica perfecta que fa que l’opinió pública piqui i s’ho cregui. Si el poder sol digués una cosa podries desconfiar-ne, però si a més té una policia repressora i això surt publicat a la premsa… Les tres potes coincideixen i la gent s’ho creu. En aquest moment polític ho vivim. Hi ha gent a la presó víctima de fake news. Si la policia, el poder i la premsa ho diuen, vas a la presó. La síntesi de la pel·lícula és que hi ha moltes Enriquetes Martí, no tan sols les dones pobres, també les víctimes d’estratègies polítiques, judicials… Interessen perquè són monedes de canvi d’algunes altres coses. 'Hi ha gent a la presó víctima de fake news. Si la policia, el poder i la premsa ho diuen, vas a la presó' —Un altre projecte en què heu treballat darrerament és l’exposició ‘Com un arbre nu’, dedicada a Lluís Llach. Com va començar la vostra relació? —Vaig començar a treballar amb ell el 1999, quan li vaig fer la primera col·laboració per a una escenografia. Després li vaig fer la posada en escena per al seu següent disc i des de llavors les hi he fetes totes. Som molt amics, ens estimem molt i l’admiro molt. L’exposició l’he enfocada com una visió meva molt personal sobre ell. He mirat de posar espais físics a la seva música, contextualitzar, que la gent entrés en un espai que no fos gaire museogràfic, sense grans escrits, cronologies ni dades. Volia fer una passejada emocional, d’agraïment. Com fer-li una abraçada i explicar-li les coses que m’han agradat d’ell i sobretot recuperar la seva feina artística i veure’l com un creador lliure i compromès, que no ha tingut por de caminar per territoris que no eren els del cantautor habitual. És un músic que entén molt bé la posada en escena, l’espectacle com a font de comunicació amb l’espectador. Sap perfectament com moure a emotivament coses per dins, des del cor. Des de la sensibilitat també es pot canviar el món i això el Lluís ho ha tocat molt bé. És una de les persones més crítiques amb allò que faig i me’l crec molt. Vuit obres per a entendre la figura de Lluís Llach —Us ha criticat res de l’exposició? —Crec que encara no l’ha vista!  Perquè ha estat al Senegal tots aquests dies. Li fa molta vergonya perquè és molt tímid, però li n’han arribat molt bones crítiques. Ell parla de la meva exposició, no de la seva. Una mica això ja ho vam fer amb la pel·lícula-documentari La revolta permanent: a mi em feia por, perquè el conec, posar-lo al centre i explicar la seva vida. A la pel·lícula vam trobar la manera que es convertís en la història d’una cançó i els fets que la van originar. Llavors vaig fer servir el Campanades a morts i a la mostra faig servir els seus paisatges, les persones que l’han acompanyat i les influències. També els objectes, els records, els petits tresors secrets… Hi ha una cançó seva que diu ‘Aprendre per saber-se desprendre, vet aquí el vell secret’. L’exposició té a veure amb aquest despullar-lo, per això es diu Com un arbre nu. Si l’arbre és nu, estèticament tan importants són les arrels com les branques nues que van cap al cel. Aquesta dualitat entre sentir-te en un lloc i volar cap a tot arreu. 'Des de la sensibilitat també es pot canviar el món i això en Lluís Llach ho ha tocat molt bé' —També dirigiu la ronda de comiat de Txarango. Com vau arribar-hi? —Uns amics em van convidar a un viatge per conèixer la realitat dels camps de refugiats saharians i vam passar deu dies al desert vivint amb ells. Hi havia els Txarango, i com que tant jo com l’Alguer Miquel xerrem pels descosits, a les nits parlàvem enmig del desert de col·laboracions possibles. D’aquí neix aquesta aventura que jo em proposo com una festa de final de trajecte on, en una espècie d’envelat de circ, hi viuran mons diferents. M’agradaria que fos una espècie de magatzem d’objectes i aventures recollides i que hi apareguessin personatges de circ. Que hi hagi trapezis, llums, somnis, il·lusions… que realment sigui aquest final i aquest principi, perquè això no s’acaba mai. —Sou l’home que hi ha darrere els actes institucionals de les dues últimes diades o del Concert per la Llibertat, entre molts més projectes. Teniu la sensació d’haver-ne acaparat molts? —Ara també tinc la ronda de comiat d’Extremoduro i en principi tornaré a ser al Cruïlla enguany. Encara que no ho sembli, sóc una persona molt tranquil·la i intento tenir el meu espai de calma. Necessito molta calma i estar molt ben acompanyat per a poder imaginar aquests territoris. Sí, tinc la sensació que faig coses i que sóc a molts llocs. D’un projecte, el moment més feliç és quan et truca algú i et diu que té una idea i que ha pensat en tu perquè la facis… No tinc la sensació que em falti fer res, cap projecte concret que vulgui fer abans de morir. Em ve de gust anar fent el que aparegui. M’agradaria que les coses que fes fossin útils i servissin per a ajudar a fer un món millor. Poder continuar denunciant coses que no ens semblen bé. Això també ho he après de Lluís Llach, la responsabilitat dels que tenim un petit altaveu per a lluitar per la llibertat, la justícia, les identitats dels petits… —Heu fet molts projectes lligats a la independència. La creació artística va vinculada amb la política? —Tots els éssers humans fem política des que ens llevem fins que anem a dormir. Només decidir una cosa o una altra ja és fer política. I hi ha coses bones i coses dolentes, l’equidistància generalment et col·loca al costat dels opressors o contra els dèbils. No tan sols he exercit la política amb Catalunya. També he treballat amb Amnistia Internacional, per exemple. M’agrada ser allà on pugui ajudar des de la meva petita trinxera, que és la recerca de la bellesa. Hi ha amics com Carme Forcadell o Jordi Cuixart que pateixen injustícies flagrants. Que estiguin tancats a la presó m’obliga a recordar-los sempre que puc, sigui dirigint una cerimònia dels Gaudí o un acte de l’Onze de Setembre. Penso que els pobles han de poder decidir, sóc independentista i vull això, però també la llibertat dels pobles oprimits del Sàhara o de la gent que es busca la vida i Europa permet que es mori al mar. No sé si és política, però la meva feina ha d’anar vinculada a la llibertat, els drets humans i la igualtat. Una de les coses que em faria no acceptar una feina seria posar-me al servei de gent que promou o aposta per la injustícia o el feixisme. 'Que Forcadell o Cuixart siguin a la presó m'obliga a recordar-los sempre que puc, sigui dirigint una cerimònia dels Gaudí o un acte de l'Onze de Setembre' —Creieu que teniu recursos estètics que us defineixen? —Les bombetes!  He arribat a la conclusió que la meva estètica va molt vinculada als records, als objectes, a les coses viscudes… Totes les coses que faig guarden el valor de la memòria, de la repetició, dels territoris nostàlgics que vénen de la pàtria de la infantesa. També hi té molt a veure la meva proximitat amb Espriu i amb la gent que parla de la memòria. Quan la natura es menja la mà humana, quan els vestits es desgasten, quan les cadires es fan malbé i queden en un racó… Bec molt de Comediants, del Terra d’Escudella, de gent que utilitza molt el món gairebé infantil del record. Amb Fellini és amb qui em sento més identificat, aquest món de la memòria, la cosa orgànica, la cosa viscuda… L’exposició d’en Lluís també és una mica així. —Les bombetes també remeten a tot això? —A mi m’agrada molt la incandescència, aquesta cosa protegida amb un vidre que no acaba d’enlluernar, que és com un petit filament que s’il·lumina sense vida: els fars, les bombetes, les làmpades… Té aquest regust de cosa antiga, que també pot anar vinculada a les idees, als somnis, a les estrelles, a tot aquest món més poètic o més tou. M’agrada el fet de posar llum a la foscor perquè quan il·lumines una injustícia fas que tothom la miri, i llavors ja no se sent tan impune. —Com descriuríeu simbòlicament el moment polític actual amb una imatge o objecte? —És difícil, eh? Mentre hi hagi gent a la presó o a l’exili a mi em costa molt de poder parlar amb normalitat d’un moment polític. És molt fort això que passa… Em preocupa, em commociona i m’entristeix que els nostres companys polítics siguin a la presó o l’exili. També penso que tot això que passa acabarà bé. És impossible de pensar que tot el que malviuen aquesta gent no serveixi de res. Crec que malgrat tot som més a prop i finalment el poble podrà decidir, que és el que hauríem d’haver fet de bon començament. Si això ho hagués de definir amb un objecte… Quan vaig fer l’11-S d’enguany vaig omplir l’escenari de maletes. D’alguna manera amb la idea de tornar. Vaig pensar que els qui són a la presó o l’exili a la seva maleta s’hi havien endut coses d’aquí, però, malgrat la duresa de tot, tornarien amb aquestes maletes carregades d’unes altres coses. L’objecte que definiria el moment polític actual és una maleta. Una maleta plena de llum. Quan l’obrin hi haurà llum, però ara és tancada. Quan les obrin, serà en un nou país amb normalitat. Ara no es pot normalitzar aquesta situació en tots els actes, presentacions culturals, cerimònies, festes… A tot arreu han de ser-hi presents els qui no hi són.

Summary: Lluís Danés: ‘No hi ha cap prova que demostri que la Vampira del Raval fos una assassina en sèrie’


Un tribunal del sud-est de Turquia ha autoritzat la posada en llibertat de la diputada Leyla Guven, membre del prokurd Partit Democràtic dels Pobles (HDP), que es troba en situació crítica després de la vaga de fam indefinida que va iniciar el 8 de novembre. Güven, diputada del prokurd Partit Democràtic dels Pobles, va ser detinguda el gener de 2018 per criticar una ofensiva militar turca contra milícies kurdes a la regió siriana d’Afrin. La fiscalia turca demana fins a cent anys de presó per a la diputada per ‘pertànyer a una organització armada’, en al·lusió a la guerrilla kurda Partit dels Treballadors del Kurdistan (PKK), per ‘propaganda terrorista’ i per haver ‘incitat a l’odi’. La diputada va iniciar una vaga de fam per protestar per les condicions en les quals es troba reclòs el líder del Partit dels Treballadors del Kurdistan (PKK), Abdullah Ocalan, i la seva protesta va inspirar a altres seguidors del HDP. Ara altres 293 membres del partit HDP que romanen en presó preventiva s’han sumat a la vaga de fam per a acabar amb l’aïllament d’Öcalan, ha assenyalat avui el partit en una carta oberta al ministre de justícia, Abdulhamit Gül. Diputada kurda en estat crític després de setanta-vuit dies en vaga de fam a la presó

Summary: Un tribunal deixa en llibertat a la diputada kurda en vaga de fam des de novembre


Colm Tóibín (1955) és un reconegut escriptor irlandès amb una forta vinculació amb Catalunya, que va descobrir per Ernest Hemingway. Va viure a Barcelona dels vint anys als vint-i-tres, en plena transició. I fa anys que passa l’estiu a Farrera (Pallars Sobirà), on aprofita per escriure. Dijous passat, Tóibín va ser a Barcelona per presentar Mares i fills (Ara Llibres), una antologia dels seus contes curts, traduïts per Ferran Ràfols. Tóibín és professor de Literatura Comparada a la Universitat de Colúmbia, a Nova York, ciutat on viu, juntament amb Los Angeles i Farrera. Escriu per a The New York Review of Books i The London Review of Books. Té gairebé una trentena d’obres publicades, entre les quals El Sud, Homenatge a Barcelona i Brooklyn, nominada al premi Booker 2009. En el recull de contes que ara presenta, moltes peces tenen com a escenari Catalunya, país que segueix amb interès, judici als presos inclòs. —Aquests dies sou a Farrera? —No. Però hi aniré d’aquí a dues setmanes, abans he d’anar a Alemanya. A Farrera hi vaig normalment el mes d’agost, cada any. És un lloc on escric, hi treballo, perquè si no ets excursionista, que no és el cas, poca cosa et distreu. Vaig anar-hi a parar per casualitat, acompanyant una amistat. A la casa del costat hi havia un graner en venda. I el vam comprar. —Quin consell donaríeu a algú jove que escriu contes curts? —El conte té una forma oberta. No hi ha regles. Si mires les històries de Kafka, Borges, Clarice Spector, tenen formes experimentals, no segueixen cap norma. Pots fer allò que vulguis, amb un conte curt. La resposta és que no té resposta. No hi ha normes que governin. —Quines tècniques d’escriptura seguiu? —Tendeixo a escriure a mà. I deixo buida la pàgina esquerra. És on faig els canvis, anotacions, comentaris. Puc escriure a qualsevol hora del dia. I quan agafo ritme, puc fer-ho tot el dia. Després ho passo a un processador de textos. Però a mi m’agrada el paper i el bolígraf. —Passem als contes curts que presenteu. ‘Barcelona, 1975’. Aquí expliqueu una orgia amb el senyor Ocaña (1947-1983) a la plaça Reial. Basat en fets reals, tinc entès. —Tot allò que hi explico va passar, sí. A mi Ocaña em va pescar pel carrer. Era un noi innocent, jo. I ell i els seus amics em van portar a casa seva, a la plaça Reial. I vam tenir molt de sexe. I més tard, orgies. Les orgies d’Ocaña eren molt dolces, suaus, divertides. D’estudiant, jo ja tenia molts amics gais, i sabia què era ser gai i la primera vegada, però aquí, si anaves per la plaça Reial a la nit, picaves al timbre i pujaves cap a dalt, potser te’ls trobaves en pilotes, hi havia sempre molts riures. No eren en cap cas orgies brutals. Era molt agradable. —En una altra història, ‘Una nova Espanya’, expliqueu com una jove torna a Barcelona als anys setanta i veu que, de revolució, res. Basat en un fet real, també? —Aquells anys no van ser cap revolució. Per mi una revolució té a veure amb la propietat. I no recordo que ningú perdés les cases d’estiueig de l’Empordà. Però la història no és real, no. És ficció. Sí que és veritat que hi explico un món que desconeixia. A Barcelona jo feia classes particulars d’anglès a moltes famílies de l’Eixample. Eren gent que tenien quadres de Joaquim Mir, de Nonell. Aquesta mena de família. I em va interessar molt, aquest món. —Per què? —Perquè a Irlanda no tenim res de semblant. Classe mitjana alta amb cases d’estiueig, amb grans pisos a l’Eixample, això no existeix. Era tota aquella classe dirigent que es va formar als Estats Units i que van ser educats per a dirigir. Pasqual Maragall era el nét de Joan Maragall. Aquesta cosa de traspàs generacional. Un de cada dos membres de l’elit europea actual és fill de l’elit mateixa. Jo vaig acabar anant a les seves cases d’estiueig a l’Empordà. I veia com paraven la taula per esmorzar, tot ben formal, i no pas casual, com esperaries en època d’estiu. Allà vaig aprendre l’expressió ‘fer el gos’. —Ha! —No ho trobes, això, al nord. Em va semblar molt curiós. Tot aquest món no el trobes als Estats Units, per exemple. —‘Família buida’ i la importància d‘allò que no es diu. Per què a vegades és important no dir coses explícitament? —Per obrir la porta a la imaginació. I aleshores tens confrontacions que no passen, i que han de passar. En la història que esmenteu no queda clar si parla ell o ella. Hi ha una pintora letona-americana, Vija Celmins. Van fer-li una retrospectiva al Centre d’Art Pompidou, i em van demanar que escrivís una peça per al catàleg. Una peça que ni un estudiós ni un crític d’art pogués escriure. I aquest és l’origen de la història. Però la casa que hi surt és la meva. I el telescopi, també. En aquesta història em vaig treure el gènere, diguem. El món és cada vegada més fluid. —Parleu de la família amb una imatge. La família és una onada que va i ve. —Vaig pensar que era una frase bonica. Després em vaig preocupar més pel significat. Em va agradar la idea que carreguem amb tota mena de coses que van, es desfan a l’arena i se’n van. Agafeu un dinar de Nadal, per exemple, amb la generació més gran al voltant de la taula. Al cap d’uns anys, només en queda un. La idea de l’onada que arriba i es mor a la platja. I cada onada és una generació. —En el vostre cas, a la família hi teníeu un avi de l’IRA. I un oncle, també. Quina influència us han deixat? —L’avi no el vaig conèixer mai. L’oncle, sí. Va viure fins al 1995. Per a mi era gent molt gran i conservadora. Els anys de la revolució s’havien acabat. El Papa va condecorar-lo, el meu oncle. Pels serveis que havia fet a l’Església Catòlica. Però de jove anava amb pistola. I la feia servir. Va disparar contra gent. Els familiars et fan ser conscients de l’època anterior al teu naixement. Ells van ser tractats d’herois. Al sud d’Irlanda vam tenir l’estat el 1923. I ningú no els va qüestionar. Fins passats molts anys. —Un avi i un oncle de l’IRA. I el pare per què no? —Massa jove. —Hi ha gent que ens diu naïfs i ingenus, als catalans, per intentar la independència pacíficament. —No crec que es pugui fer, no. Però heu de consolidar tota la resta. Pressionar, pressionar, pressionar. Tenir els impostos, el TGV cap a València, l’aeroport, que és clau perquè hi hagi vols directes. Però el gran canvi, la gran diferència, que és el canvi constitucional, jo no veig que tingui sortida, la veritat. El problema és que ningú celebra la diversitat, a Espanya. Agafes un tren de Sant Sebastià a Barcelona i travesses, com a mínim, tres llengües ibèriques. Basc, espanyol, català. Com a mínim, aquestes. Si hi afegim l’anglès, quatre. I qui ho celebra, això? Agafeu un espanyol que arriba a Catalunya per treballar per una multinacional i ve amb tres fills castellanoparlants. I el primer dia tornen de l’escola esverats perquè ho aprenen tot en català. Una llengua que només faran servir aquí! Quin contrasentit! Però es podria dir això mateix de l’espanyol, aleshores. Per què aprendre en espanyol, si tothom funciona en anglès? Cada vegada que es fa aquest argument, es pot trobar el contraargument. En fi, això de la diversitat, Juan Carlos, el rei, encara ho feia servir com a part de la seva retòrica. Però el fill, ara, ni això. Rajoy, certament tampoc. Però és que ni Felipe González, no ho feia. No hi ha dirigent espanyol que s’ho faci seu, i que faci una celebració real de la diversitat. I això és un gran problema. I tens tot l’anticatalanisme que es veu amb segons qui a Andalusia. O això dels presoners. No hi ha justificació possible per a mantenir aquesta gent a la presó. No hi és. Aquesta idea de sedició, i aquestes paraules que han desenterrat del segle XIX, són idees molt antigues, escrites fa molt de temps. Jo el judici l’he seguit per YouTube. Va ser divertit veure-hi Lluís Llach. —El coneixeu? —No. No ens hem vist mai. Gairebé conec Puigdemont. Va venir a Nova York, perquè s’havia preparat un acte on parlaríem ell i jo sobre la immigració i la idea d’obertura i de fronteres obertes. Però era just al començament del mandat de Trump i l’equip de Puigdemont va cancel·lar l’acte, perquè van pensar que es llegiria com un atac en contra del president dels Estats Units, tan contrari a la immigració. —Llàstima. Perquè alguna gent diu que els nacionalistes catalans són xenòfobs, racistes i ètnics. —Ningú no ho pensa, això. Ningú. Tothom sap que la política catalana és molt europea, progressista. Així és com es veu. I aquesta és la veritat. Ho és. —Des de fora us feu cap pregunta sobre el procés? Algun dubte? —Per què Jordi Pujol no és a la presó? Ho dic seriosament. Per què no hi és? Si va evadir impostos durant tants anys, i en tenen les proves, a molts llocs el jutjarien. No ho entenc. No hi ajuda, al moviment independentista, aquest afer de la corrupció. Aquest tant per cent que es pot trobar a molts nivells, als ajuntaments, a les comarques. I en un país petit, on tothom es coneix. Als EUA seria a la presó. —I a Irlanda? —A Irlanda el cas s’hauria quedat embarrancat en algun tribunal. —Ha! Teniu una bona relació amb Irlanda? O teniu el problema clàssic del retorn de l’immigrant? —Hi tinc una gran relació. L’any passat vaig ser convidat pel primer ministre a una recepció molt gran, en un espai destinat a actes d’estat on reben la reina d’Anglaterra. Va ser un acte molt especial. A mi em van convidar perquè durant el referèndum sobre el matrimoni gai havia fet un discurs, que és a YouTube, d’una hora i vint minuts. I allà vaig explicar on érem i com hi havíem arribat. Vaig anar recordant, línia a línia, tots els errors dels jutges que havien legislat fins aleshores sobre el moviment gai. Els grans errors que havien comès. Un per un. —Fa quaranta anys que ens visiteu, a Catalunya. Quin és el gran canvi que hi heu vist? —El turisme. Impensable, abans, que la gent fes turisme a les ciutats. La gent anava al camp, a la costa. Com a molt, a Roma. Però a les ciutats? Això no es feia. I ara no sé si es pot fer que el geni torni a la llàntia. Ja n’ha sortit. No pots pescar dins una sopa de peix.

Summary: Colm Tóibín: ‘Les orgies d’Ocaña eren molt dolces, suaus, divertides’


El Rec.0 Experimental Stores, el festival de botigues efímeres de moda més important d’Europa, celebra a partir d’avui deu anys d’existència. I enguany presenta més components culturals i reivindicatius que mai. Què podem fer aquest cap de setmana: deu propostes Dues vegades l’any, el barri del Rec d’Igualada es transforma en un gran aparador de moda amb motiu de la fira Rec.0 que s’allargarà fins dissabte. Les antigues adoberies són ocupades per una vuitantena de marques de moda i dissenyadors emergents que converteixen els espais en botigues efímeres. I els carrers del barri s’omplen de cultura, gastronomia i moda. Deu anys d’història Fa deu anys, el barri del Rec passava un mal moment. Era un espai industrial amb molts edificis en desús. Llavors, un grup de sis persones compromeses amb el barri van decidir d’organitzar aquest festival per fer-lo a conèixer al màxim de gent i vincular-lo amb la creativitat de la moda. Deu anys després, aquest primer objectiu ja s’ha aconseguit, el Rec és àmpliament conegut per la seva proposta creativa. L’altre objectiu era donar vida al barri, i cada vegada és més a prop: al Rec ja s’hi han instal·lat una vintena d’empreses i projectes innovadors, a més d’hotels i restaurants. ‘És clar que el dia que el barri sigui viscut, com diem, i ple de vida tot l’any, el Rec.0 ja no tindrà sentit’, explica Cristina Domènech, organitzadora del festival, en una entrevista a Surt de Casa. ‘El Rec.0 va néixer per morir i el dia que això passi voldrà dir que s’haurà complert l’objectiu pel qual va néixer i és que el barri sigui vist d’una altra manera i això comporti que s’ompli de vida tot l’any’, afegeix. Moda, gastronomia i cultura es donen la mà Des de bon començament, el Rec.0 ha estat un aparador de la moda emergent, però aquests últims anys grans marques com Adidas, Converse, Levi’s, Mango i Pepe Jeans s’hi han unit. Amb tot, el projecte continua comptant amb el disseny més independent. La gastronomia tornarà amb el Rec Street Food, amb una oferta gastronòmica variada que pretén reflectir cuines d’arreu. En total, hi haurà vint-i-quatre furgoteques repartides per les cinc zones del circuit del Rec.0, juntament amb deu restaurants efímers. L’agenda cultural és cada vegada més completa. Aquests dies hi actuaran, per exemple, Joan Colomo, Beth, Maria Freixas i Senyora Oca. També hi ha previst el Rec Battle, la primera lluita de rap del festival. A més, hi haurà exposicions i conferències. Entre les novetats d’enguany hi ha La Sportiva, una zona d’escalada pròpia. I també s’ha aconseguit un vincle més estret amb la ciutat d’Igualada: per exemple, s’ha arribat a un acord amb el Festival Zoom per fer un petit cinema; i també amb Igualada Comerç, que dissabte portarà al Rec un gran espai de botigues de la ciutat.

Summary: El Rec.0 celebra deu anys d’història i torna a transformar el barri igualadí


La consellera de Sanitat, Ana Barceló, ha anunciat nou morts més i 185 casos de la Covid-19 al País Valencià. Són dades d’ahir a les vuit del vespre. Dels nous contagis, 95 són homes i 90 dones, i n’hi ha tres menors de catorze anys. A tot el País Valencià, s’han detectat 726 casos i han mort vint-i-dues persones. Quaranta persones són ara mateix a l’UCI a causa de la Covid-19. Més de quaranta professionals sanitaris s’incorporen avui al dispositiu per a atendre els confinats a la residència de gent gran de Santa Elena de Torrent, on hi ha un nombre important d’afectats pel coronavirus 2019. Segons el diari Levante, un 60% dels usuaris de la residència i un 32% de la plantilla estan contagiats de la Covid-19, que ja ha mort tres persones al centre. El president de la Generalitat, Ximo Puig, també ha informat que demà començaran les obres a l’antic Hospital la Fe per a habilitar-lo per fer front al coronavirus. Les obres han estat adjudicades a Tragsa i duraran deu dies. D’altra banda, la Generalitat també habilita per als malalts el centre de tecnificació de Vila-real, el centre Penyeta Roja de Castelló i tres residències d’Alacant, Alcoi i Torrevella.

Summary: Nou morts i 185 casos més de coronavirus al País Valencià


Dirigents i alts càrrecs del PSOE han esgrimit la proposta d’Esquerra Unida (EU), de facilitar un govern socialista amb un acord programàtic, per a pressionar Podem. Cristina Narbona, ex-ministra i actual presidenta del partit, ha estat una de les veus més contundents a l’hora de donar per liquidat un eventual govern de coalició amb Unides Podem. D’altra banda, el líder del PSC, Miquel Iceta, i el ministre espanyol de Cultura, José Guirao, han assegurat que es poden explorar diverses vies de negociació, però han assenyalat que la prioritat és un govern en solitari amb acord programàtic i suport parlamentari amb Unides Podem. ‘L’oferta que es va fer ja no és sobre la taula’, han sentenciat. Els socialistes han instat Unides Podem a fer propostes per assolir l’acord programàtic i evitar ‘el risc innecessari i inassumible’ d’una repetició electoral el novembre. D’aquesta manera, tal com ha constatat Narbona, el PSOE s’emmiralla en governs socialdemòcrates de Portugal o Dinamarca, on, segons ella, ‘els resultats són molt positius’. Iceta ha destacat que ara no és moment per a retrets, sinó de parlar sobre el futur per esquivar un nou blocatge de la investidura. Tanmateix, el primer secretari del PSC s’ha declarat sorprès perquè la proposta de l’acord programàtic vingui d’EU. De totes maneres, Pablo Iglesias ha aprofitat l’acord entre el Partit Socialista de Navarra i Podem per formar un govern de coalició per enviar un dard a Ferraz: ‘Quan es negocia amb temps i respectant a l’aliat, compartir responsabilitats és possible.’ Felicidades a los compañeros de @Podemosnavarra por el acuerdo de Gobierno de coalición. Cuando se negocia con tiempo y respetando al aliado, compartir responsabilidades es posible — Pablo Iglesias (@Pablo_Iglesias_) July 27, 2019

Summary: El PSOE pressiona Podem perquè permeti la investidura només amb un acord programàtic


Esquerra Republicana del País Valencià ha presentat la candidatura Ara Repúbliques a les eleccions europees del 26 de maig. L’acte ha aplegat al voltant de quatre-centes persones i s’ha fet a la Fira de Mostres de València, amb la participació de Diana Riba, Guillem Agulló, Ana Miranda, Jon Inarritu, Joan Tardà i Marc Casanova. A més, ha comptat amb l’actuació musical del grup Ovidi 4. La candidatura europea és encapçalada per Oriol Junqueras, que, a més, va ser triat per unanimitat com a candidat a presidir la Comissió Europea en nom de l’Aliança Lliure Europea. En el cas del País Valencià, té com a cap de llista Guillem Agulló, pare del jove antifeixista assassinat el 1993. La coalició Ara Repúbliques és formada per Esquerra Republicana (Països Catalans), el Bloc Nacionalista Gallec (Galícia), EH Bildu (País Basc), Ahora Canarias (Illes Canàries), Andecha Astur (Astúries) i Puyalón (Aragó). Guillem Agulló parla de les repressions que ens uneixen als republicans i ens parla d'Euskal Herria i d' #AltsasukoakASKE pic.twitter.com/iwi5XZA8wy — Esquerra (ERPV) (@esquerrapv) March 23, 2019

Summary: ERPV presenta la candidatura europea a València


El Fons de Reestructuració Ordenada Bancària (FROB) espanyol ha elevat en 230 milions les pèrdues registrades el 2015, després de detectar un error per l’esmentat import en el càlcul de la valoració de la participació en la matriu de Bankia (BFA). Els números vermells de l’organisme públic augmenten així fins a 1.523 milions el 2015, respecte dels 1.293 anunciats el passat 22 de juny. Així ho ha comunicat el FROB en la seva web en una nota als seus comptes anuals del 2015 amb data del 3 d’agost. L’organisme dependent del Ministeri d’Economia espanyol ha informat en un primer moment que les pèrdues s’explicaven davant del deteriorament de la valoració de les participacions a BFA, Sareb i BMN. En concret, les disminucions de valor de les participacions en el capital de BFA i BMN suposaven un impacte negatiu total en els comptes del FROB de 907 milions d’euros, dels quals 763 milions corresponien a BFA i 144 milions a BMN. Ara, l’organisme ha elevat a 993 milions el deteriorament de la participació en la matriu de Bankia. Així, l’actiu total del FROB queda reduït a 19.557 milions i els fons propis a 77 milions. L’organisme ha informat de manera ‘immediata’ d’aquest error a l’auditor dels comptes, que ha comunicat que aquest fet es troba als seus ‘nivells tolerables de materialitat’, d’acord amb les normes internacionals d’auditoria. ‘Per la qual cosa no hauria sorgit la necessitat d’incloure una excepció segons la seva opinió d’auditoria’, ha precisat. Per tant, el FROB ha afirmat que aquest error no ha exigit la reformulació dels comptes anuals de l’exercici 2015. ‘L’esmentat error ja ha estat registrat en els comptes del FROB i quedarà reflectit en els comptes anuals corresponents a l’exercici 2016, tal com preveu la normativa sobre aquesta qüestió’, ha explicat. L’organisme dependent del Ministeri d’Economia espanyol ha aclarit a més que aquest error en els comptes del 2015 no té ‘cap impacte’ a efectes de comptabilitat nacional.

Summary: El FROB eleva en 230 milions les pèrdues del 2015, fins a 1.523 milions després de detectar un error


El govern d’Àustria ha anunciat que té la intenció d’adquirir la casa on va néixer Adolf Hitler per enderrocar-la i evitar que es converteixi en un lloc de pelegrinatge dels neonazis. A causa de la feina del pare, la família de Hitler va viure tres anys a la ciutat austríaca de Braunau am Inn i, tot i que ell només va passar-hi tres setmanes, la casa ha estat el centre de moltes controvèrsies pel simbolisme que té. Pertany a una particular i l’estat austríac n’ha pagat un lloguer de gairebé 4.800 euros des del 1972. L’edifici ha tingut nombroses funcions, entre les quals taller per a discapacitats, però del 2011 ençà és buit, perquè la propietària ha refusat totes les ofertes de compra que li ha fet l’estat. Un portaveu del Ministeri d’Interior austríac diu que el govern ha elaborat una llei per a apropiar-se l’edifici. Ara l’haurà d’aprovar el parlament. ‘Aquesta decisió és necessària perquè a la república li agradaria impedir que aquesta casa es convertís en un lloc de culte dels neonazis, cosa que ja ha passat en alguna època’, diu el ministre d’Interior, Wolfgang Sobotka. Tot i la intenció d’enderrocar l’edifici, l’última paraula la té una comissió formada per dotze experts en política, administració, educació i societat civil. El ministeri ha explicat que, una vegada la llei sigui aprovada pel parlament, la propietària no tindrà dret a recórrer-hi ni a negociar cap compensació que, en tot cas, s’equipararà a la indemnització que reben els ciutadans desallotjats per a la construcció del ferrocarril.

Summary: Àustria vol enderrocar la casa on va néixer Adolf Hitler


La tensió entre els socis del Botànic s’ha disparat aquestes darreres hores perquè Ximo Puig encara no ha descartat d’avançar les eleccions autonòmiques del 26 de maig i fer-les coincidir amb les espanyoles del 28 d’abril. El president de la Generalitat vol aprofitar que les enquestes reflecteixen un creixement del vot socialista a les espanyoles per afegir-se a l’onada. Una possibilitat a la qual els Compromís s’oposen radicalment, perquè els interessa tot el contrari. Tot indica que el PSOE es beneficiarà del vot útil de l’esquerra per a parar l’ascens de Vox, i Puig veu una oportunitat perquè el PSPV millori resultats. Una percepció que comparteix amb molts dirigents del partit. En canvi, el malestar a Compromís és creixent, com ha demostrat la vice-presidenta Mónica Oltra, que a la conferència de premsa de cada divendres després de la reunió del Consell ha advertit Puig contra un avançament. Oltra considera que no es produeix cap de les tres raons polítiques per les quals normalment s’avancen unes eleccions, que són la inestabilitat, la falta de suport parlamentari i la impossibilitat de tirar endavant els projectes legislatius del govern. Ha explicat que en la reunió del Consell no se n’ha parlat i ha recordat que es tracta d’una prerrogativa del president, segons que marca l’estatut i la Llei de Govern Valencià. Però també l’ha advertit que, si avança les eleccions, ‘la raó ha de ser política i no partidista’.

Summary: Compromís avisa Puig que no acceptarà un avanç electoral


L’ex-president d’ERC al congrés espanyol Joan Tardà ha demanat a la nova batllessa de Barcelona, Ada Colau, ‘reconstruir els ponts’ de cara a les negociacions de la Diputació de Barcelona, després de l’acord fallit amb el regidor Ernest Maragall per a conformar un govern municipal conjunt. En una entrevista al diari ARA, Tardà ha reconegut que se sent ‘enfadat, trist, emprenyat i decebut’ per la situació viscuda a consistori, però aposta per ‘no fer-se retrets’. De fet, Tardà ha alertat de l’existència de ‘molts interessos’ perquè la fractura entre els independentistes i els comuns sigui ‘definitiva’. En aquest sentit, el diputat ha confiat en trobar nous punts d’entesa, i ha apostat per treballar perquè el trencament no sigui ‘irreparable’. Tardà, que ha assegurat que els companys de files a nivell municipal van fer ‘tot el que creien que havien de fer’ sí que ha explicat que a vegades per aconseguir ‘un bé superior’ –en referència a un govern d’ERC i BComú- ‘cal pagar penyores’. ‘A vegades cal pagar penyores que no són una, sinó dues o tres penyores, fins i tot injustes i immenses’, ha apuntat en ser preguntat si hauria ofert la batllia a Colau abans, encara que després ha afegit que no ‘desmereix’ la feina feta. Així, Tardà ha apostat per l’entesa entre sobiranistes i independentistes ‘malgrat el greu accident’ i ha avisat que cal ‘un camí molt ample’ davant el procés repressiu, que augura que serà ‘dur’. ‘No tindria sentit que no fóssim capaços de convergir en l’últim tram, que serà costerut i difícil, fins a assolir un referèndum avalat internacionalment’, ha assegurat.’ Un govern amb el PSOE amb el suport de Podem sempre serà més dialogant que el PP amb Cs’ En referència a la investidura del candidat del PSOE, Pedro Sánchez, com a president espanyol, Tardà avisa que és una decisió que ‘encara no s’ha pres’, encara que avisa que un govern del PSOE amb el suport de Podem ‘sempre serà més dialogant’ que un del PP amb el suport de Ciutadans, i recorda que el seu grup va votar a la moció de censura ‘a canvi de res’. En aquest sentit, Tardà aposta per ‘un diàleg franc’ amb el PSC perquè forma part ‘del catalanisme polític, cultural i lingüístic’, encara que reconeix haver estat ‘molt criticat’ per aquesta postura. És en aquesta lògica de teixir fronts amplis que Tardà aposta perquè sigui ERC qui lideri la següent fase del procés, que creu que ha de basar-se en a construcció d’un ‘govern ampli del 80%’, que creu que hauria d’anar dels comuns a JxCat a la CUP, amb ERC al capdavant presidint-lo. Per a Tardà, aquest executiu hauria de tenir quatre punts al programa: la defensa de l’estat social, el dret a l’habitatge, l’amnistia i el diàleg i la negociació amb l’estat espanyol.

Summary: Tardà demana a Colau ‘reconstruir els ponts’ en les negociacions de la Diputació de Barcelona


Pau Alabajos, cantautor i regidor de Compromís a Torrent, ha escrit a Facebook un missatge en què critica les paraules de la vice-presidenta del Consell, Mónica Oltra, al programa ‘Las Mañanas de Cuatro’. Quan li van demanar si Puigdemont podria ser investit telemàticament, Oltra va dir: ‘No crec que s’haja d’investir un senyor que representa un dels partits més corruptes d’Espanya, que representa unes polítiques regressives com la reforma laboral i que va votar les retallades de drets.’ Posteriorment, va afegir en un piulet que, políticament, no se situaria mai al seu costat. Alabajos li ha respost que Puigdemont ‘és el president legítim designat per la majoria parlamentària i expressió institucional del poble de Catalunya’ i que ‘únicament va fer el que exigien les urnes: complir amb els programes’. A més, afegeix que ‘moltíssima gent d’esquerres va votar la llista de Junts per Catalunya perquè era un vot contra el 155, contra la usurpació de l’autogovern i contra el segrest de la democràcia a Catalunya’. Després, Alabajos li recorda que Compromís governa amb el PSPV, ‘un partit que va rescatar els bancs, que va encaixar la mà amb el PP per a modificar l’article 135 de la constitució, que té casos flagrants de corrupció en la motxilla, que ens va dir que ens trauria de l’OTAN d’entrada (però al final, no), que quan convé es posa la disfressa de republicà, però que mai no ha mogut un dit per fer caure la monarquia i que va organitzar els GAL’. Després d’això, Alabajos qüestiona que Compromís es puga ‘permetre el luxe de donar lliçons morals a ningú’. Josep Rull també qüestiona el posicionament d’Oltra El conseller de Territori i Sotenibilitat català, Josep Rull, ha escrit un missatge comentant les paraules d’Oltra ‘des del respecte més escrupolós’ al que representa: ‘Si un dia et cessessin com a govern legítim, et tanquessin a la presó o te n’haguessis d’anar a l’exili per haver defensat pacíficament les teves idees, nosaltres sempre estaríem al teu costat. Perquè això va de democràcia.’ Si un dia et cessessin com a Govern legítim, et tanquessin a la presó o te n'haguessis d'anar a l'exili per haver defensat pacíficament les teves idees, nosaltres sempre estaríem al teu costat. Perquè això va de democràcia. Ho dic des del respecte més escrupolós al q representes. https://t.co/FEJnWlKgQm — Josep Rull i Andreu 🎗 (@joseprull) December 29, 2017

Summary: Pau Alabajos retreu a Oltra que menystinga Puigdemont


El president de la república italiana, Sergio Mattarella, ha proposat avui que l’ex-alt càrrec de l’FMI Carlo Cottarelli formi un govern provisional que condueixi Itàlia cap a unes noves eleccions a principis del 2019. Cottarelli ha promès un govern neutral i s’ha compromès a què ni ell ni cap dels ministres que nomeni siguin candidats. A més, ha argumentat que es presentarà al parlament amb un programa que inclogui el pressupost. Amb aquest moviment, Mattarella intenta apaivagar la crisi constitucional sense precedents que va obrir-se ahir quan va vetar el candidat a ministre d’Economia proposat pel nou govern, perquè el considera massa contrari a l’euro. La decisió ha fet que Giuseppe Conte, l’independent proposat pel Moviment 5 Estels i per la Lliga Nord, renunciés a formar el govern que li havia estat encarregat. La reacció dels dos partits que havien pactat per fer govern no s’ha fet esperar. El líder del Moviment 5 Estels, Luigi Di Maio, ha demanat al parlament que destitueixi Mattarella i el cap de la Lliga Nord, Matteo Salvini, ja ha advertit de protestes massives si no es convoquen unes eleccions anticipades, que sens dubte esdevindran un autèntic –i molt perillós– referèndum sobre Europa i l’euro. El president de la república ha vetat la proposta de nomenar ministre d’Economia Paolo Savona, que havia estat ministre d’Indústria i sempre ha considerat que l’entrada d’Itàlia a l’euro havia estat un error. La decisió de Mattarella deixa en un lloc incòmode la presidència de la república, que en teoria hauria de ser neutral. La reacció dels partits que volien formar govern ha estat d’acusar el president de posar-se a les ordres de Brussel·les i impedir així que s’apliqui el vot dels italians en les darreres eleccions. El nou govern havia anunciat un seguit de mesures que trencaven les normes de la Unió Europea, entre les quals la negativa a pagar el deute i la voluntat de posar fi a les sancions contra Rússia.

Summary: El president italià proposa que Cottarelli, ex-alt càrrec de l’FMI, formi govern i convoqui eleccions el 2019


Avui farem una recepta amb un llegum. Els llegums són les llavors d’unes plantes, les lleguminoses, i es troben dins d’una tavella de dues valves. Es conreen fent rotació amb altres plantes, cosa que fa que millori la fertilitat del sòl. Les lleguminoses ajuden a fixar nitrogen a terra i a alliberar-ne el fòsfor, i d’aquesta manera s’aconsegueix de disminuir l’ús de fertilitzants. Se sap que 10.000 anys enrere, a l’oest asiàtic, ja es conreaven llegums, i avui encara formen part de moltes receptes tradicionals. N’hi ha de diverses menes: cigrons, llenties, mongetes seques, fesols, pèsols, faves, soja… Els cacauets també són un llegum, encara que no us ho sembli. Es pot comprar el gra sec envasat o a granel. Tot i que el llegum sec es pot conservar força temps, cal saber que el gra es pot corcar i és quan hi apareixen uns petits insectes. Per evitar que es corqui, el gra s’ha de desar en un lloc fred, sec i amagat de la claror dins de pots hermètics. A l’estiu, és recomanable deixar-lo a la nevera. També es pot comprar el llegum ja bullit als comerços que es dediquen a la venda de llegums cuinats i a les parades dels mercats municipals. Un cop bullit, es pot conservar a la nevera dos dies i també es pot congelar. De botigues de llegum cuinat, només se’n troben a Catalunya i és una herència de l’època de la revolució industrial, quan les dones treballaven a la indústria i no tenien temps de remullar i coure els llegums, un aliment complet però que necessita molta estona. El llegum és ric en hidrats de carboni, els quals aporten energia. Durant la digestió del llegum, l’energia s’allibera lentament i això ens proporciona unes quantes hores de sacietat. A més, com que conté molta fibra, l’assimilació és encara més lenta i la glucosa que conté passa gradualment a la sang, cosa que fa que sigui un aliment apte per a diabètics, que en poden menjar les racions que tinguin pautades. És un plat ideal per a dinar perquè ens permet de continuar amb les tasques que hàgim de fer durant el dia. En el cas de criatures i joves, també es poden sevir al vespre, però no convé que els més grans en mengin per sopar, perquè és un aliment massa energètic i de digestió llarga per a abans d’anar a dormir. Es recomana d’incloure els llegums entre dues i quatre vegades a la setmana, com a plat calent, com a amanida o com a guarnició. Una persona jove i activa pot prendre una ració de 80-90g de llegum pesat en cru (200-220g de llegum cuinat), i una persona adulta en té prou amb 70g en cru (180g del cuinat). És un aliment molt beneficiós per a la salut. Facilita el trànsit intestinal i hi ha estudis que avalen que la ingesta habitual rebaixa els nivells de colesterol i triglicèrids en sang, promou la salut cardiovascular i disminueix el risc de patir alguns tipus de càncer com el de còlon i recte. Amanida de cigrons Si voleu bullir vosaltres el llegum, cal deixar-lo tota una nit en remull amb aigua freda i una culleradeta de sal (millor que no poseu bicarbonat, perquè en trenca les fibres i es pot desfer). És imprescindible que estigui en remull entre sis i vuit hores, sobretot si es couen cigrons, mongetes o fesols. Les llenties es poden fer sense remullar-les, però si es fa, es couen abans. Perquè quedi bé és imprescindible seguir els següents passos: —Posar el llegum en una olla amb força aigua, que ha de ser freda, sal i una fulla de llorer. —Quan l’aigua bulli, es farà una escuma blanca, que s’haurà de treure amb una escumadora, tantes vegades com calgui. —Quan ja no faci escuma blanca, es deixa que continuï bullint. —Cal tenir un cassó amb aigua en un altre foc perquè estigui calenta i es pugui afegir a l’olla on es bull el llegum sempre que calgui. —L’aigua que s’hi afegeixi ha de ser sempre calenta per no trencar el bull i assegurar que el gra no trenca la cocció i no queda dur. —Si es fa servir una olla de pressió, després d’haver tret l’escuma, s’hi afegeix una mica d’aigua calenta i es tanca. Segons el model de l’olla, necessitareu entre 25-35 minuts. Després, cal deixar que l’olla es refredi i que la pressió baixi, i ja es podrà obrir. —Si es fa amb una olla normal, cal anar afegint aigua calenta i fixar-s’hi fins que el gra estigui tou i al punt. Cal temps, més d’una hora. Com que és estiu, us recomano que compreu el llegum ja cuit perquè, tot i que és una recepta molt fresca, la cocció del llegum és llarga i calorosa, és molta estona de fogons. Si trobeu una d’aquelles botigues que venen llegum cuit, podreu gaudir d’un producte deliciós. Si no hi ha cap establiment que en vengui, el podeu comprar envasat. Als comerços, hi trobareu els típics pots de vidre en forma de conserva. En aquests casos, us recomano escórrer el llegum i esbandir-lo. Ara hi ha diferents cases que en comercialitzen de conservats amb l’aigua de la cocció i són tan reeixits com els llegums casolans. També n’hi ha d’envasats al buit, sense suc, a la zona dels refrigerats. Recepta Ingredients (per a 2 persones) —70g de cigró sec o 200g de cigró cuit per persona —2 tomàquets del tipus que us agradi: de la pera, raf, canari, cirerol, de branca… És millor que sigui de carn consistent, per poder tallar-lo a bocins petits sense que es desfaci —1 pebrot vermell —1 pebrot verd del tipus italià —1 llauna de tonyina en oli d’oliva —1 llauna d’olives farcides d’anxova o un grapat d’olives negres d’Aragó Preparació Renteu totes les hortalisses i eixugueu-les. Agafeu el pebrot vermell, obriu-lo pel mig i traieu-ne les llavors. Si el pebrot és gros, en tindreu prou amb la meitat i podeu desar el que no feu servir. El talleu a la juliana, en tires no gaire gruixudes però no gaire primes, i després talleu les tires a daus petits. Feu igual amb el pebrot verd. Com que acostumen a ser més petits i de polpa menys carnosa, segurament el tallareu sencer. Feu igual amb els tomàquets. És important que no siguin massa madurs perquè no deixin anar massa suc. Barregeu-ho tot amb els cigrons i afegiu-hi una mica de sal. Poseu-hi les olives que hàgiu triat. Aboqueu-hi la tonyina i poseu-hi la quantitat que vulgueu de l’oli d’oliva de la llauna, que li donarà més gust i olor. Suggeriments Si en queda, es pot guardar a la nevera i aguantarà bé fins l’endemà. També se’n pot fer la versió vegetariana sense la tonyina. Com que és un plat molt ric en proteïnes vegetals, es pot considerar un segon plat i es pot acompanyar amb un primer plat vegetal, com una amanida verda o un gaspatxo o una sopa de meló. Valoració nutricional Els hidrats de carboni o glúcids els obtenim dels cigrons, que són un aliment que pertany al grup dels farinacis, com el pa, la pasta, la farina, les patates i l’arròs. Tots aquests aliments aporten molta energia en forma d’hidrats de carboni i, en el cas dels llegums, com que contenen molta fibra vegetal, l’assimilació és més lenta i això fa que triguem més a tenir sensació de gana. Els llegums són un aliment molt ric en proteïnes vegetals i, si es barregen amb una mica de proteïna animal, en aquest cas, amb la de la tonyina, s’aconsegueix un plat amb una proteïna de gran qualitat. Els cigrons tenen un contingut en greix molt baix. En aquesta recepta, el greix l’obtindrem de l’oli que s’utilitzi per amanir, i això dependrà del que vulgui servir-se cadascú. També aprofitarem el greix de la tonyina, que conté àcid gras omega-3 (Ω3), molt beneficiós per al sistema cardiovascular. Les verdures fresques de temporada aportaran vitamines, minerals i fibra. Totes les hortalisses que tinguin colors vius –del groc al morat, passant pel taronja, verd i vermell– són vegetals amb un alt contingut en vitamines antioxidants. Com que és un plat que conté una bona quantitat de glúcids, té un valor calòric que ens donarà energia durant hores. Cal destacar que, pes per pes, aporta força menys quilocalories que un plat de pasta o d’arròs. La cosa sorprenent és que un plat ric en glúcids també ho sigui en proteïnes: aquesta amanida té una quantitat de proteïnes semblant a un tall de pollastre. En canvi, el contingut en greix no és alt i es pot reduir si s’amaneix amb menys oli. Hi ha una altra característica pròpia del llegum: la xifra extraordinàriament elevada de fibra. No hi ha cap fruita ni verdura que la pugui igualar. Analitzant el seu valor nutricional queda clar que és un plat molt equilibrat.

Summary: Receptes d’estiu: Amanida de cigrons


Una desena de museus de Barcelona s’han vist afectats aquest dimecres per una vaga i aturades convocades per treballadors de Serveis Educatius Ciut’Art i el sindicat SUT, que ha obligat a tancar el Museu d’Art Contemporani de Barcelona (MACBA), La Virreina i la Fundació Antoni Tàpies. Fonts de l’Ajuntament de Barcelona han explicat a Europa Press que la protesta ha afectat també el Museu del Disseny, la Fundació Joan Miró, el Reial Monestir de Pedralbes i l’Arxiu Històric, que han obert parcialment, mentre que no s’han vist conseqüències al Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB). SUT ha iniciat una vaga indefinida al MACBA i l’Arxiu Històric, alhora que aturades per a aquest dimecres en altres equipaments culturals de la ciutat, per tal de protestar contra la reducció de condicions, jornades i llocs de treball que assegura que veuen ‘licitació rere licitació’. En un comunicat del sindicat, els treballadors de Ciut’Art han demanat la fi de la subcontractació, un mecanisme que consideren ‘un subterfugi amb l’únic objectiu de no haver de pagar els salaris dels treballadors’. El consistori ha apel·lat al diàleg entre les parts, mentre segueix fent un seguiment actiu de la protesta dels treballadors de Ciut’Art, que ja van protagonitzar vagues l’any passat en equipaments culturals. ‘El tema dels serveis externs en el sector cultural és un dels temes que més preocupa l’Ajuntament’, ha afirmat l’Executiu d’Ada Colau, que ha subratllat que es poden veure millores en els darrers plecs publicats per l’Institut de Cultura de Barcelona (ICUB).

Summary: Una desena de museus de Barcelona, afectats aquest dimecres per vagues i aturades de treballadors


El president de la Comissió Europea, Jean-Claude Juncker, ha parlat avui de les eleccions al parlament de Catalunya de diumenge passat i les ha descrit com un ‘referèndum’, en un suposat lapsus que evidencia que a ulls d’Europa el 27-S va ser un plebiscit. ‘Qui sóc jo per voler, després d’un referèndum, però sobretot abans del referèndum, posar-me a la intimitat espanyola?’, ha afirmat. I també ha evitat pronunciar-se sobre la possibilitat d’un estat català. Juncker ha comparegut en conferència de premsa amb el primer ministre francès, Manuel Valls, i ha insistit que la seva voluntat no és entrar en un debat ‘profund’ i que ‘agita totes les parts que formen Espanya’.

Summary: Juncker anomena ‘referèndum’ les eleccions del 27-S


Albert Casals (Barcelona, 1990) cerca aventures pel món sense un sol euro a la butxaca d’ençà que té quinze anys. De fet, ha aconseguit que els diners li generin una indiferència absoluta i assegura que no els necessita pas per a viure. Va tenir leucèmia de petit i explica que tots els videojocs i llibres d’aventures amb què passava l’estona van despertar-li les ganes de aviatjar. Quan va sortir de l’hospital ja no podia caminar a causa d’un dels components de la quimioteràpia. ‘Però no em vaig morir!’, explica somrient. Després d’haver escrit dos llibres en què narra mil i una aventures pels cinc continents, publica Els mons on a mi m’agrada viure (Edicions 62). Explica les anècdotes i aprenentatges d’alguns dels seus viatges, però sobretot detalla la concepció del món que ha adquirit després d’experiències com la convivència amb tribus o l’ocupació. Ens trobem a la plaça de Catalunya de Barcelona i ens convida amb alegria a xerrar en la part de la gespa darrere la tanca. Les normes no fan gaire per a ell, que considera que la vida és un joc i, com un nen, ho explica tot amb energia, entusiasme i un somriure permanent. —Vau començar a viatjar sol i pràcticament sense diners molt aviat. Què us deien els pares? —Eren conscients que només podien triar entre deixar-me viatjar o que m’escapés de casa. Van preferir l’opció que els feia menys mal. És clar que tenien por, però a mi, que al meu fill li passés alguna cosa no em faria tanta por com que no li passés res, que tingués una vida avorrida sense explorar lliurement. —Com vau adonar-vos que es podia viatjar gratis? —Al primer viatge tenia un Interraïl, però quan se’m va acabar vaig començar a fer-lo servir caducat, posant excuses als revisors. Quan vaig veure que no se les empassaven vaig començar a fer autostop. A més, vaig passar de dormir en albergs a dormir a la platja, als parcs, a les esglésies… Gastava tres euros diaris en menjar, fins que vaig començar a demanar-ne als mercats i restaurants quan tancaven, a mirar els contenidors on en tiren els supermercats… Sense diners gaudeixes de què t’arriba i tot és un regal. Que aconsegueixes tenir un llit? Increïble! Que té puces? És un llit! No és integrisme, no els odio, però no sento que els necessiti. Simplement no em ve de gust de treballar en una feina amb uns horaris, una estructura i una jerarquia. Com que he après a aconseguir tot allò que necessito sense diners, tinc la sensació que em fan molt poca falta. —Això pot fer-ho tothom? Hi ha gent que considera que la cadira de rodes us beneficia. —Visc en una casa amb quinze amics i tots han viatjat sense diners pel món. Ells encara ho tenen més fàcil per a treure el menjar dels contenidors! De fet, és molt més fàcil de fer autostop essent una noia que no pas amb la cadira de rodes. Quan un va sol, la jerarquia de la rapidesa amb l’autostop és aquesta: primer una noia, perquè la gent no té tanta por i hi ha aquella cosa cultural de protegir-les. Després, un noi o noia amb cadira de rodes, però això té avantatges i desavantatges: la gent pensa que prendràs mal o que és difícil de fer pujar la cadira al cotxe, però alhora continues sense fer por. Finalment, un noi, depenent de l’aspecte. —Però qui fa autostop també pot tenir por, especialment si és dona. —El 80% es pensa que sóc una noia perquè tinc la veu aguda i no tinc barba. Per tant, també he experimentat que els homes provin de flirtar amb mi, per exemple. He viscut totes dues coses i no hi veig una diferència tan extrema. Sí que hi és, i depèn del país. Als països musulmans una noia sola que no duu hijab no encaixa en el motlle de dona respectable i assumeixen que vol boixar amb tothom. És qüestió d’entendre cada cultura, cosa que és més fàcil fent autostop. —Per què? —Si surts d’aquí per anar fins a l’Índia en autostop, hauràs vist cada cultura que hi ha pel camí. No és com teletransportar-se amb un avió, que de cop ets allà i no entens res. Jo arribo a ciutats i sé a quins barris he d’anar i a quins no perquè la gent m’ho ha anat dient. Ens ensenyen a amagar-nos del perill o a tenir por, però és una manera de viure tan avorrida! Té sentit perquè Europa és un continent de gent vella i aferrada a les coses que han anat robant al llarg del temps. Si travesses il·legalment una frontera i hi ha gent amb metralletes que t’amenaça, el primer cop potser fa angúnia, però després de moltes vegades saps que aquell soldat que t’apunta no dispararà, perquè tindria un bon problema. A ningú no li agrada de matar un europeu perquè dóna molt mala publicitat. —Més històries de fronteres? —Una vegada vam anar a la frontera entre l’Índia i Myanmar per entrar en aquest país. Provàvem de colar-nos-hi per la selva, però sempre ens trobaven, ens amenaçaven de disparar-nos i ens tiraven per terra. És un joc en el fons! Jo ja jugava al pati al joc de passar l’aranya… També recordo la primera vegada que vaig provar d’entrar a Mauritània sense visat. És una frontera enmig del desert i passar desapercebut és molt difícil. Els vaig dir: ‘Mireu, no tinc diners per al visat, però no puc tornar tampoc a l’altre país perquè se m’ha acabat l’altre visat. M’hi puc quedar a viure, em podeu repatriar –i així tinc un viatge gratis– o em podeu deixar passar.’ Em van deixar passar al cap de vuit dies en què m’hi vaig intentar colar de mil maneres: pel desert, dins el maleter d’un cotxe… —Fins i tot us han arribat a confondre amb un espia. —Una vegada a Egipte es van pensar que érem espies d’Israel. Era la primavera àrab i volíem anar-hi a l’aventura. A mi em van deixar travessar gratis la frontera per la cadira, però als meus companys no. Van anar per una muntanya que l’envoltava, però quan eren a dalt van veure un comboi militar que els esperava. Els van dur a la base militar, els van despullar, els van interrogar… Fins que els vam aconseguir convèncer que no eren espies i ens hi vam colar per la platja. —Us jugueu algun problema legal… —Alguna vegada sí que he estat a la presó, a Xile. Vaig saltar una tanca per fer una migdiada, però resulta que el recinte era de l’armada. Em vaig despertar amb un soldat que m’apuntava… Després de sis hores al calabós van deixar que me n’anés. Què és la pitjor cosa que et pot passar, que et moris? Si és que li passa a tothom! La qüestió no és evitar de morir-se, sinó viure una vida que valgui la pena. —Més històries boges viatjant? —Una vegada vam sentir explosions al desert del Kalahari i vam descobrir que érem en una zona militar on provaven bazuques. Ens van acabar portant a la base a provar-los! Una altra vegada uns contrabandistes colombians em van portar en una llanxa. Havíem de navegar amb tempesta perquè així no hi havia policia a la costa i, és clar… Onades de cinc metres! Una em va arrossegar, em vaig donar un cop contra la llanxa i vaig caure a l’aigua desmaiat. Però un me’n va treure i no em vaig morir. Mira que bé! —Heu conviscut amb unes quantes tribus. Com ha estat l’experiència? —Tenen una perspectiva del món completament diferent. Els canacs no tenen amor monògam. Demanes a un nen qui és el seu pare i et diu que té el qui l’ensenya a pescar, el qui l’ensenya a caçar… Tenen famílies de tres homes i tres dones i potser se’n van al llit junts. Els daiaks no tenen propietat privada. Els objectes són simplement coses que hi ha al món i que es poden fer servir. A la selva vius amb la mentalitat de l’abundància: si et ve de gust menjar alguna cosa, vas per allà i la trobes. No se t’acudiria mai d’encapsular-les o impedir als altres que hi accedissin. —Com us comunicàveu? —Amb els daiaks, jo parlava una mica d’indonesi i ens podíem entendre, però amb els boiximans era més difícil perquè parlen fent sorolls amb la boca. Em funciona molt bé jugar amb els nens, que són nens arreu. Quan estàs còmode amb ells, els adults et deixen de veure com si fossis perillós, malgrat que no volen protegir-los de tu, que és una cosa molt occidental. La infantesa allà és molt diferent. Aquí els nens són esclaus de dues persones que els diuen què han de fer. Els traiem autonomia, es tornen passius i perden molt potencial. Allà van amb els nens grans i aprenen a aconseguir el menjar, per exemple. També és molt diferent el concepte que tenen de la mort. Allà és una festa. La cultura occidental no la mira, i per això quan passa tothom es posa trist. —Vinculat amb les tribus, parleu de la ‘anarquia relacional’. Què és? —Té coses en comú amb el poliamor, però són diferents. El poliamor no limita les relacions romàntiques a només una. Com diuen en anglès, l’amor no és com un pie, com un pastís que s’acaba, sinó que és com el ‘pi’, el número, que és infinit. Si t’estimo, vull que gaudeixis de la vida i que t’enamoris mil vegades. Però el problema del poliamor és que manté una estructura i unes identitats que per a mi no tenen sentit. Si hi ha la categoria de xicota, en tens més, però continues mantenint la categoria de parella, d’amic, de germà… L’anarquia relacional diu: ‘Deixem-nos de ximpleries, hi ha persones que es relacionen entre elles!’ Potser amb algú hi tens molta confiança, l’estimes profundament i hi criaries un fill, però la vostra relació no és ni romàntica ni sexual. I per què no hauries de viure-hi i criar-hi un fill i, a banda, tenir persona algú altre amb qui et relaciones romànticament i sexualment? —I la gelosia? —Són coses apreses, no innates, per això hi ha cultures en què no existeix la gelosia. Per què necessito que qui estimo no estigui amb més gent? Què em fa por? Has de trobar aquestes pors, enfrontar-t’hi, desmuntar-les… Potser tinc por de perdre una cosa a què estic aferrat, una manera de relacionar-me amb una persona. És absurd perquè les persones es transformen. Si m’aferro a tu tal com ets ara, d’aquí a un minut t’hauràs mort i estaré aferrat a un cadàver. Allò que fa patir més la gent, en general, és l’amor romàntic, perquè la nostra cultura fica un pes brutal en la parella. Tota la part de la sexualitat, la intimitat i la vulnerabilitat hi recau. Si tu vius una vida normal, amb l’única persona que et pots mostrar tal com ets és amb la teva parella. Amb la resta has de mantenir-hi uns protocols, i aquest aïllament pot portar a la neurosi. Per a la majoria de persones, les relacions més duradores i profundes són les d’amistat, perquè no tenen aquest pes tan brutal. —Amb algunes de les persones amb què conviviu teniu una espècie de tribu: els ‘nakamas‘. En què consisteix? — El 2013 vam començar a conviure en un pis de la Sagrera. Estudiàvem filosofia i ens demanàvem com volíem fer les coses. Vam demanar-nos, per exemple, per què teníem habitacions separades si ens agradava de dormir junts, i llavors vam posar matalassos al menjador per estar tots junts. No havíem experimentat mai com era viure sense regles. Va ser increïble, un enamorament col·lectiu. Vam tenir la idea d’anar de viatge junts i vam aconseguir una autocaravana per a anar fins a l’Índia. En tornar, vam ocupar la casa d’un banc i molts encara convivim. —No trobeu a faltar la intimitat o la soledat? —Si estàs amb una família d’amics que volen acceptar tot allò que ets, acceptaran també el dia que vols estar sol. En el meu cas, potser un dia troben que he cremat el sofà perquè em venia de gust fer una foguera. Per què hauria d’estar malament? Un cop feta la norma, encara que sigui rentar els plats, hi ha el judici, la culpa i el càstig si no es compleix. L’única manera que això sigui viable és que la gent sigui aïllada en un espai on ningú no els digui què poden fer. Quan no tens judici ni normes, si et ve de gust d’anar despullat o no rentar la cuina, ho fas. Si alguns tenim la necessitat que la cuina sigui neta, ens organitzem i la netegem. Et podem demanar ajuda perquè ens estimes i vols que estiguem bé. Però potser ens ajudes o no! —Llibertat màxima. Sempre que no topi amb la llibertat de l’altre? —Al revés: la meva llibertat necessita la llibertat dels altres per a existir. No volem establir límits perquè no xoquin les esferes de llibertat, sinó apoderar-nos i ajudar-nos per fer créixer les nostres llibertats junts. —La vostra manera de viure exigeix de saltar-se normes i fer coses com colar-vos al transport públic. No és una manera d’aprofitar-se del sistema, més que d’anar-hi en contra? —I ara! Quin sentit tindria de tenir una ideologia que t’impedís d’aprofitar una part del món? Què hauria de fer, pensar per ideals estètics que una cosa és pecat i no tocar-la? A mi el sistema no em genera odi, sinó indiferència. Aquestes lleis em semblen irrellevants i les ignoro. Si hi ha un tren que es trasllada, per mi només és un tros de metall que es mou. La resta són significats imaginaris. Què és la Renfe? Jo no la veig. A tot estirar veig un cartell amb unes lletres. Si resulta que tots ens hi colem i deixa d’haver-n’hi, perfecte! —Però els altres sí que el paguen, el tren… —Qui s’aprofita, en el capitalisme, no és la gent com jo, sinó les seixanta-dues persones que tenen el 50% de la riquesa del planeta. Per què el tren no és gratis per al senyor que paga? Tindria sentit de pagar un transport públic amb els imposts perquè hi ha recursos de sobres. El capitalisme és creat perquè la gent amb poder acumuli riquesa, que surt del qui paga el bitllet. A més, et queixes que jo no pago el teu tren, però tu tampoc no el pagues. El teu tren el paga l’explotació de països com el Bangladeix. És un sistema injust ja a la base. Per tant, que si ens hem d’aprofitar del capitalisme? I tant! Fins a rebentar-lo. Els qui ens n’aprofitem som els qui més el desmuntem. —Però per a rebentar-lo cal organització col·lectiva. Una persona sola que deixa de pagar el tren no millora res. —El nostre sistema no se sustenta en uns polítics que manen, sinó en unes estructures de poder instaurades més enllà d’ells. Per això quan no hi ha govern tot continua funcionant. Si creés un partit, què podria fer? Tindria un mínim marge d’actuació i podria anar una mica més a la dreta o a l’esquerra, però no podria canviar les coses que importen, que són en la infrastructura, la cultura i la manera com entenem la realitat. Hi ha hagut revolucions, però després han instaurat un sistema igual o semblant a l’anterior. Si ens organitzem dins les estructures que volem intentar derrocar, tornarem a construir-les. Si ens hem d’organitzar, fem-ho a fora del sistema.

Summary: Albert Casals: ‘Que si ens hem d’aprofitar del capitalisme? I tant! Fins a rebentar-lo’


Una barcassa amb almenys 17 persones a bord ha arribat durant la tarda d’aquest diumenge a la Cala Portitxol a Xàbia, segons ha informat Creu Roja. Després de l’arribada de l’embarcació, agents de la Guàrdia Civil han iniciat un operatiu de cerca per a localitzar als migrants que anaven a bord de la pastera, mentre l’organització humanitària ha preparat el seu equip d’assistència. Els efectius de la Guàrdia Civil han trobat en principi a dotze ocupants de l’embarcació, si bé ha confirmat després que el número ascendeix a 17 persones. Tots ells són homes joves i, pel que sembla, procedeixen d’Algèria. Es troben en bon estat de salut. Per què els algerians se’n van amb barca malgrat la Revolució del Somriure? Han estat traslladats fins a la caserna de la Guàrdia Civil, on la Creu Roja els prestarà assistència. Per a això, l’organització humanitària ha mobilitzat a un equip dotat d’un traductor, un psicòleg, cinc socorristes i un coordinador. Aquest personal facilitarà a kits de vestuari, articles d’higiene, mantes, aigua i aliments energètics, entre altres estris. Així mateix, els socorristes de Creu Roja han ajudat Salvament Marítim a remolcar la pastera amb l’ajuda d’una moto aquàtica, a causa de la proximitat a les roques.

Summary: Arriba a Xàbia una barcassa amb almenys disset migrants


Atreta per la histologia, només acabar la carrera Rita Levi-Montalcini va incorporar-se com a ajudant al laboratori de Giuseppe Levi a la Università degli Studi di Torino, fins que Il Manifesto per la difesa della razza, dictat per Mussolini en 1938, va prohibir als jueus una carrera acadèmica i professional. Levi-Montalcini diria, anys més tard, que havia estat un estímul, que li havia d’agrair a Mussolini haver-la declarat d’una raça inferior, perquè l’extrema dificultat i el sofriment l’havien fet créixer, esforçar-se i superar amb més voluntat els obstacles que havia trobat en la carrera científica. Exclosa de les institucions, Levi-Montalcini treballava al seu laboratori a casa durant la Segona Guerra Mundial, fent experiments sobre el creixement de les fibres nervioses en embrions d’au. Només acabar la guerra, el 1946 va ser convidada per Viktor Hamburger a la Universitat de Washington a Sant Lluís. Una invitació que va canviar la seua vida durant les següents tres dècades i que li va permetre desenvolupar plenament una activitat científica com a investigadora als Estats Units. Fou a Washington on va identificar el factor de creixement nerviós, una contribució científica que, fet i fet, li valdria la concessió del Premi Nobel de Medicina, juntament amb Stanley Cohen, el 1986. Sempre vinculada a la seua Itàlia natal, des dels anys seixanta Levi-Montalcini compatibilitzava la investigació als Estats Units amb la direcció del Centre d’Investigació Neurobiològica de Roma que ella va transformar en l’European Brain Research Institute, de gran prestigi mundial. En la darrera etapa de la seua vida fou senadora vitalícia al Senat italià i sempre es va definir com una persona d’esquerra, que creia en el progrés i la paritat. Membre de l’Acadèmia Nacional de Ciències dels Estats Units, va ser també ambaixadora de bona voluntat de la FAO, a més de crear una fundació dedicada a ajudar dones i xiquetes africanes a estudiar. Rita Levi-Montalcini va celebrar el seu centenari amb un congrés a Roma i en declaracions públiques reivindicava l’activitat intel·lectual i el compromís social com a principals agents de la seua activitat i llarga vida. El 30 de desembre del 2012 va cessar la seua incansable tasca de lluita per la vida, la justícia social i la ciència. Llegiu l’article complet en la web de Mètode. Josep Lluís Barona. Catedràtic d’Història de la Ciència de la Universitat de València. Què és Mètode?

Summary: Rita Levi-Montalcini: dona, jueva i científica