L’atzar fa que ens trobem el batlle de Barcelona, Xavier Trias (1946), pel carrer, quan anem a fer-li l’entrevista. Ve de dinar i va per la Rambla sol, amb l’escorta. S’atura, el semàfor és vermell, no passen cotxes. S’espera, és l’únic que ho fa, no passa fins que no s’encén el llum verd. Diríem que l’escena és previsible, però fa impacte veure’l sol, aturat mentre tothom esquiva la norma. De tarannà cordial, aquesta campanya electoral sembla haver-lo posat tens. Com l’ambient. El caràcter pacient, el sentit de l’humor, no han esmorteït la duresa dels atacs frontals i constants dels contrincants. El candidat de CiU a les eleccions vol revalidar el càrrec. Va fer vuit anys d’oposició i ara voldria tancar el cercle i ocupar la batllia quatre anys més. Algunes enquestes el fan guanyador, encara que algunes altres diuen que guanyarà Colau. No és preveu que ningú governi amb majoria. Podeu veure l’entrevista en vídeo ací: Eleccions municipals a Barcelona 2015 · Xavier… per vilawebtv —No us ha agradat gens que us qüestionessin el vostre sobiranisme? —M’ha molestat perquè he demostrat el que sóc. L’alcalde de Barcelona, en Xavier Trias, ha fet quantitat de coses que amb un altre alcalde no s’haurien produït. He anat a votar en una consulta popular, he anat a votar en una consulta organitzada pel govern de la Generalitat, he donat suport a la V i he donat suport al president de la Generalitat i he reunit vuit-cents alcaldes i hem travessat junts la plaça de Sant Jaume donant suport al dret de decidir. I tot això fet en un ajuntament on governo amb catorze regidors. Em sorprèn que hi hagi gent que vulgui pressionar-nos creant dificultats, han estat pressions partidistes que no han ajudat. Hem de fer una cosa: crear una gran massa de gent que doni suport a la transformació del nostre país en un país independent i que el 27 de setembre surti bé. Perquè això passi és bo que Barcelona sigui governada per forces nacionalistes. —Partint de la coincidència amb el sobiranisme, creieu que podeu arribar a acords amb la CUP? —I tant. Dic que no els veig capacitats per a governar aquesta ciutat perquè no acabo d’aconseguir que condemnin la violència, i això em sorprèn i no hi estic d’acord. Col·laborar ho podem fer amb tothom. L’error és creure que no ho pots fer. Amb uns faràs unes coses i amb uns altres unes altres. La cosa més important que he fet a la meva vida l’he signada amb Iniciativa. En aquest acord, no m’hi van donar suport ni el PP, ni els socialistes. Convergència tenia la majoria absoluta però jo vaig creure que no es podia aprovar una llei tan important com aquesta sense el suport de més grups i vaig tenir el d’Iniciativa. —Quines són les tres coses més importants que guanyaríem amb la independència? —La més important seria que tindríem un govern solvent, la segona que tindríem una gran projecció internacional i la tercera, que la gent viuria millor a Catalunya, que és el que volem, al final. La situació d’ara impedeix que la gent visqui bé. —Teniu un tarannà cordial, però sembleu una mica enfadat, no? —No, però passa que intento ser molt clar. I he de dir: alerta amb això que feu perquè el 27 de setembre surti bé. A vegades tinc dubtes que es faci en aquesta direcció. —Per què el batlle de Nova York, Bloomberg, té clar que hem de ser independents? —Vam anar-lo a veure, hi vam parlar i quan vam acabar va fer unes declaracions a favor de Catalunya que van irritar molt l’estat espanyol. El senyor Bloomberg és un senyor intel·ligent que contrasta, que sap de què parla i que no improvisa. Creu en les metròpolis i està convençut que un conjunt de ciutats hem de tenir una capacitat de lideratge important i que el futur del món va lligat a aquesta idea. —Quan vau anar a Nova York una de les persones que us acompanyava era Emilio Cuatracasas, que ha estat condemnat per frau a hisenda. Encara és un home de la vostra confiança? —No ho ha estat mai, un home de confiança. Ell venia als viatges com a representant de Barcelona Global, associació que presidia i que ara presideix el senyor Puig, que tampoc no és el meu home de confiança. Barcelona Global inclou 300 empresaris de Barcelona i 300 del món que es dediquen a fer d’ ambaixadors de Barcelona al món. Això és positiu per a la ciutat. —Hi ha un cable de WikiLeaks en què el fiscal anticorrupció Pepe Grinda diu que Cuatrecasas sempre defensa la màfia russa i que premsa i polítics hem d’anar amb cura amb personatges com aquests? Hi esteu d’acord? —Amb la gent, s’hi ha de tenir cura, però no conec les activitats econòmiques del senyor Cuatrecases ni d’aquest aspecte. Sé que té un dels despatxos d’advocats més importants de la ciutat. —I d’Espanya. És paradoxal que l’advocat que assessora fiscalment sigui enxampat evadint imposts. —Això ja passa! Però jo no em dedico a mirar la vida particular de la gent, ni del senyor Cuatrecasas ni de ningú. 'No veig a les CUP capacitades per a governar aquesta ciutat perquè no acabo d’aconseguir que condemnin la violència.' —Alguns partits diuen que el ‘lobby ‘dels hotelers de Barcelona té massa poder, en aquesta ciutat. És veritat? —No és veritat que els hotelers tinguin poder en aquesta ciutat. —Doncs per què creieu que part de la ciutadania té aquesta percepció? —Nosaltres tenim un èxit turístic molt gran, que no he fet jo. L’oposició que m’acusa d’això són els qui han creat aquest model, però jo hi dono suport. Es van fer coses tan importants com treure la indústria contaminant de dins la ciutat, treure les barraques, canviar tot el litoral… I un esforç important perquè es desenvolupessin hotels a la ciutat amb vista als Jocs Olímpics i la promoció que això generaria. Això és un èxit tan gran que serveix per a crear llocs de treball, però es veritat que aquest èxit porta problemes. Hem de ser capaços de mantenir els avantatges que aporta aquest model i de disminuir els problemes. —Però el turisme creix i la desocupació no baixa. —Sí que baixa, del 2007 al 2011 l’atur va augmentar d’un 50%. De 50.000 persones aturades vam passar a 115.000. Ara hem baixat a 96.000 i espero que encara baixem més. No s’enganyin, una de les raons de la baixada de l’atur és el turisme. Una altra cosa és si agrada el turisme o no, però hem de saber que fa baixar l’atur. Hi ha gent que es pensa que sortim de la crisi atacant la gent que és capaç de crear llocs de treball, que són els empresaris. Això és un error, perquè només ens en sortirem creant activitat econòmica i que no ha de ser tota lligada al turisme. Sovint no s’expliquen les dades reals. La inversió estrangera en turisme a Barcelona és el 3%. En canvi, amb noves tecnologies hi ha una inversió estrangera del 22%. La gran revolució a Barcelona és la creació de llocs de treball en el sector de les noves tecnologies. Hi ha gent que en fa broma, d’això. I s’equivoquen. —Quin PIB representa el turisme? —El PIB més gran és el de serveis, al voltant del 25%, desprès ve la industria, el comerç i per sota hi ha el turisme, que és del 12%. —Però teniu cap alternativa per a superar aquestes molèsties que crea el turisme? —Quan fem una enquesta a la ciutat per saber què pensa la gent sobre el turisme, el 80% n’està content. Hem d’aconseguir que sigui el 100%, no és fàcil. L’hem d’ordenar millor, el turisme. Hi ha coses que es poden fer gràcies al turisme i no les expliquem. El cas de la Barceloneta és paradigmàtic. És un lloc on fem un munt de coses. L’escola Mediterrània, que no tenim l’obligació de fer-la. Ens gastem 30 milions a millorar les urgències de l’Hospital del Mar. En tenim obligació? No. Ho fem perquè és la Barceloneta. I això no ho hem sabut explicar. Hi ha zones que les prioritzem perquè sabem que tenen la pressió del turisme. I això no ho fem pel turisme, ho fem per la gent de casa. —La polarització Trias-Colau no se us ha girat en contra perquè guanyi Colau? —Això no depèn de mi. Segons les enquestes, hi ha dues persones que poden guanyar i la majoria diuen que guanyo jo. O és Trias o és Colau. —És un moment en què la televisió és molt decisiva i vos no hi heu sortit gaire. Com arribeu a la població castellanoparlant? —Només hi ha una manera, que és anar als llocs i fer treballar. A mi em tanca la llista una persona que hi ha gent que la pressionen perquè no hi vagi, i això és gros, que és la presidenta de l’Associació de Veïns de Trinitat Nova, que va venir i em va dir: m’agrada Convergència, em sento molt identificada amb el que dieu i feu al meu barri, em vull fer del partit. A les llistes en un lloc que sortís és impossible. Em vull mullar, i tanca les llistes. És castellanoparlant, parla l’àrab i jo estic encantat de portar-la a les llistes. És casada amb un marroquí. —Us considereu més pacient o més perseverant? —Jo sempre dic que en política un hi ha de posar molta paciència, molt de sentit de l’humor i fer la feina. Crec que aquestes coses van lligades. Has de ser pacient perquè a una persona no li canviaràs els plantejaments. No els hi canviaràs, i barallar-s’hi no serveix de res. —L’oposició diu que el vostre defecte és que dubteu molt i això fa que aparqueu problemes. —Això no és cert, hem pres moltes decisions. —Amb el conflicte de Can Vies? —No, no vam dubtar. Sobre això, la gent pot opinar que no ho he fet bé, però no vam dubtar ni un segon. No vaig dubtar a aplicar la sentència judicial perquè ens obligava i tampoc no vaig dubtar un segon quan em va venir la FAV i el centre social i em van dir: et demanem que aturis l’enderroc perquè pararà la violència i trobarem una línia de negociació. I com que sóc una persona que crec que ha de prevaldre el diàleg, vam aturar l’enderroc i estic content de la decisió que vam prendre. Què em sap greu de Can Vies? No haver trobat un sistema de diàleg que disminuís la tensió que alguns volen portar a situacions extremes, i això és un error. S’ha de donar una solució a Can Vies. —Si ara entra la CUP a l’ajuntament serà més fàcil? —Ja ho veurem, perquè quan va passar això vaig tenir una relació directa amb la CUP i sempre em deien: no manem i els de Can Vies funcionen al seu aire. Això és complicat perquè al final algú ha de manar, influir o fer algunes coses. I la violència s’ha de condemnar. Aquestes excuses del violent és el capital no pot ser; la violència no val i hem de ser capaços de condemnar-la d’una manera clara i taxativa. —Amb tot allò que va posar en evidència el vídeo del 4-F, s’ha de fer net a la guàrdia urbana? —Quan vam entrar vaig dir que nosaltres canviaríem el comandament de la guàrdia urbana i el vam canviar el primer dia. Ara, respecte del cas del qual parlem hi ha una persona que va quedar tetraplègica i això és molt greu. Hi ha coses que no són correctes. La guàrdia urbana històricament ha pogut fer coses que no estaven bé, però el documental fa un ‘Totus revolotus’ que no por ser. És evident que si dos agents de la guàrdia urbana peguen algú està mal fet però si hi ha una gent que dóna un cop de pedra a un agent i el deixa tetraplègic s’ha de condemnar. S’ha de ser respectuós amb la justícia. Aquest és el meu plantejament, nosaltres hem de ser seriosos. —Heu abandonat el model de guàrdia urbana de barri lligat al concepte de proximitat? —No, no, però tenim un problema amb l’estat que no ens deixa contractar-ne més. El màxim que puc fer gràcies a la solvència que tenim és treure a concurs les places de substitució dels agents que es jubilen. I gràcies a això no perdem unitats de la guàrdia urbana. En el programa ho diem: com a mínim necessitem tres-cents guàrdies més. 'És evident que si dos agents de la guàrdia urbana peguen algú està mal fet però si hi ha una gent que dóna un cop de pedra a un agent i el deixa tetraplègic s’ha de condemnar.' —I de la Marina del Port Vell? —La Marina del Port Vell no és un invent de Xavier Trias, és un projecte dissenyat i plantejat per l’anterior govern i en Jordi Valls, que portava el Port de Barcelona. A mi no em sembla malament el plantejament que ells fan de convertir aquella Marina que atregui iots importants i generi una indústria d’arranjament de vaixells. Aquests últims anys ens hem convertit en el lloc de reparació de vaixells més important de la Mediterrània i això crea una gran quantitat de llocs de treball. Quan em diuen que jo he muntat una Marina de luxe els demano quina mida tenien els vaixells que hi havia abans: eren de 20, 15 metres. Hi havia la tanca igual que ara i vaixells de gent d’aquí amb molts calers. Ara ve gent de tot arreu amb molts calers i això ha creat una gran quantitat de llocs de treball. —L’Oficina Antifrau va arxivar el cas sobre els fons opacs de la Marina del Port Vell. Què en penseu? —Hi ha gent que si no fa les inversions aquí les fa en un altre lloc i nosaltres ens hem d’assegurar el màxim possible que són fons legals. La fiscalia no hi ha trobat cap irregularitat. Hem d’exigir que compleixin les coses i fer la competència a Montecarlo i que la reparació dels vaixells al Mediterrani es faci a Barcelona. Sincerament, això és molt positiu per a la ciutat. —Es pot assegurar que els diners són nets? —Això és impossible d’assegurar en aquesta empresa i en totes. Jo no puc posar la mà al foc pels altres. —Saviano deia que a Barcelona les màfies actuaven impunement. Teniu eines per a combatre això? —L’activitat privada és difícil que la controlem. Podem controlar la gent que es presenta a un concurs, que li exigim un conjunt de coses per estar segurs que no hi ha males practiques. Però si un fons internacional vol comprar un edifici jo no ho puc impedir, perquè és una negociació entre privats. Mirem d’evitar al màxim les inversions especulatives i que les inversions siguin a llarg termini i generen llocs de treball. —Amb la crisi a partir del 2007 un 20% de la classe mitjana de Barcelona va passar directament a ser pobra. —Això és gravíssim i va passar del 2007 al 2011. Nosaltres anem aconseguint que això comenci a canviar. Crec que l’eina més important perquè disminueixin les diferències és l’educació. L’únic combat de debò és l’educació, perquè és el que canvia les coses. Les tres coses bàsiques són educació, feina i habitatge digne. —Però la crisi ha fet que enginyers hagin de treballar de cambrers. —Si coneixeu aquest cas, us demano que li digueu que vagi a Barcelona Activa que acabarà col·locant-se. Estic segur que es col·locarà. —Segur? —No s’equivoqui, si una persona està a l’atur, té ganes de lluitar i té idees ha de trucar a Barcelona Activa. No utilitzar els recursos que tenim és un error. Barcelona Activa no està sola. És una entitat que col·labora amb molta gent, des de Trini Jove a Foment. Si coneixen algú que no té feina li han de dir. Potser hi ha casos que no funciona, però és important anar-hi. El 50% de les persones que passen per Barcelona Activa acaben tenint feina. Jo explico la realitat i per posar fi a l’atur hem de donar formació. Hi ha una altra actuació que és donar prioritat que es doni feina als qui es troben en risc de marginació social. L’ajuntament paga 18.000 euros a l’empresa que contracta una persona en risc d’exclusió social si la contracta divuit mesos. Això dóna unes possibilitats molt grans a la gent per a trobar feina. Un dels drames que hi ha és que a la gent de classe mitjana li ha baixat molt el poder adquisitiu i té problemes. Que hem de fer? Sobretot a la gent que treballa a Barcelona hem d’exigir que hi hagi un salari mínim més alt a la ciutat de Barcelona perquè viure aquí és més car que en uns altres indrets. En parlem amb sindicats i patronal. D’esquerra a dreta: Xavier Trias, Assumpció Maresma i Andreu Barnils. —El Morrot és el vostre gran projecte que no heu pogut fer? —És un projecte important que no el veuré acabat però el veuré començat. És positiva la transformació d’aquest espai en una zona de gaudi. És un projecte que es farà en cinc, deu, quinze o vint anys. Però hem posat una primera pedra gràcies a un acord amb el Ministeri de Foment per a la transformació d’aquesta part del Port de Barcelona. Ara, per mi el projecte més important que fem des d’un punt de vista conceptual és la plaça de les Glòries. Quan em presentava a les eleccions anteriors em deien: que és el pitjor de Barcelona? I jo deia: la plaça de les Glories. Avui ja no és el pitjor de Barcelona. Vam dir: tirem a terra l’Anella i ara és un projecte que genera il·lusió. Sincerament ho crec. —És necessari soterrar-hi el trànsit, a la plaça de les Glòries? —Segur que és necessari. Si no faríem una muntanyeta. S’ha de soterrar. Això té un cost, però és una aportació que fem per al gaudi de la gent. I si fas una muntanyeta no té sentit. Si ho soterres té problemes, hi ha aspectes pressupostaris complexos, però s’ha de mirar com una obra de futur. —I acabar el metro? —També és molt important, però no és feina meva. —Però si no la fa ningú? —És feina de la Generalitat. Basant-se en la liquiditat de l’Ajuntament de Barcelona no se’ns pot fer fer una obra que no tenim capacitat econòmica per assumir. La línia 9, des de Lesseps fins a la universitat, té un cost de més de 1.000 milions. És de sentit comú que l’Ajuntament de Barcelona no té aquesta capacitat. Pot ajudar en un moment determinat amb una cosa concreta. —Així és difícil que es faci! —Si som independents, sí que es farà perquè tindrem els diners per a fer-ho. La Generalitat es troba en la situació que es troba per dues coses: perquè uns senyors van portar la Generalitat a la ruïna i es van gastar el que no tenien, fent un gran acte d’irresponsabilitat. La segona, perquè no hi ha dret. Ens expliquen que ens fan favors deixant diners a la Generalitat, però aquests diners són els nostres. Ara cobren menys interessos, però fins fa poc ho feien amb uns interessos al·lucinants. Això no pot ser, de cap de les maneres. Madrid ens vol tenir collats, que és el que més els agrada. —Sembleu molt satisfet del vostre equip perquè no heu passat el relleu? —Jo no enganyo, vaig dir que hi seria fins que fos alcalde i llavors hi estaria vuit anys, que és el que intento estar. —En teniu cap de pensat? —Tinc un exèrcit. Tinc 14 regidors i, encara que la decisió no la prengui jo, la meva il·lusió és que sigui un d’ells. —No hem parlat de pactes… —Parlaré amb tothom, n’hi haurà uns que trucaré primer, uns altres segon, uns altres tercers…No sé quina actitud tindran els altres partits. La meva serà d’allargar la mà. L’anterior cop ens vam trobar que ERC tenia dos regidors i no sumàvem, va ser quan vaig oferir dues vegades l’acord als socialistes que em van dir que no ivam haver de governar en minoria. Veurem que ens passa aquest cop. —Governar en minoria és cansat? —A vegades val més estar sol que mal acompanyat, però la veritat és que no tinc vocació d’estar sol. Intentarem buscar col·laboracions amb tothom. Xavier Trias en vint preguntes —Quin és el vostre defecte principal? —No sé si és un defecte o una virtut, però sóc molt treballador i em considero molt exigent, amb mi mateix i amb els que treballen amb mi. —Quins dons naturals us agradaria tenir? —M’agradaria tenir encara més empatia amb les persones per poder ajudar millor la gent. —Quin nom (de noi i de noia) preferiu? —Els noms que els vam posar als nostres fills m’agraden molt: Xavier, Àlex, Roman i Maria. —Quin és el vostre artista preferit? —Essent barceloní, això és difícil de dir, perquè tenim un munt d’artistes magnífics. Actualment, Jaume Plensa. —Quin és el vostre heroi de ficció preferit? —El Capitán Trueno. —Quin personatge històric valoreu més? —John F. Kennedy. —Quin és el vostre lema? —No és meu, és d’un amic meu: ‘La feina ben feta, si és pot fer millor és que no és ben feta.’ —Quines feines heu fet fora de la política? —Metge pediatre. —L’escola on portàveu els fills és pública o privada? —Els meus fills ja no van a l’escola i han anant a la pública i a la privada. —L’última vegada que heu fumat marihuana? —Tenia uns 23 anys. —Amb quina llengua parlàveu als pares? —Amb els meus pares parlàvem català. —I als fills? —En català. . —Quant cobrareu si sou batlle? I si sou regidor? —El sou que acordi el ple de l’ajuntament. —Cobrareu les dietes? —Cobraré el que acordem entre tots els grups, com fins ara. —Qui us ha fet políticament? —Jo sempre dic que el meu pare polític va ser el conseller de Sanitat Josep Laporte. —Qui creieu que faria la vostra feina millor, entre la resta de candidats. —No em feu dir cap nom en concret. Jo crec que tots els candidats s’esforçarien a fer-ho bé. Està clar que quan un es presenta per ser alcalde o alcaldessa de Barcelona, és perquè s’estima la ciutat. Ara, també us he de dir que amb l’estimació no n’hi ha prou, i que cal un bon projecte polític i molta capacitat de gestió per a fer avançar una ciutat tan complexa com és Barcelona. —Qui creieu que la faria pitjor? —Això ja ho decidiran els barcelonins i barcelonines a les urnes el proper 24 de maig. —Quina es la mentida més grossa que s’ha dit sobre vós? —Tothom ho sap, que tenia 13 milions en un número de compte que no existeix! Però n’han dites més de mentides, aquesta és la més sorprenent. —I la que no és tan sorprenent però us en recordeu? —Què tinc Parkinson, també hi ha bona gent que diu això. Jo tinc un tremolor intencional des de petit. Hi ha gent que és caritativa i diu que tinc Parkinson. —Ara ja no ho diuen. —Crec que ara estan convençuts que tinc un tremolor intencional. Jo intento explicar-ho. Segons què vull fer em tremola més la mà. No és un Parkinson, gràcies a Déu. —El millor batlle fins avui. —El senyor Maragall ha estat espectacular per a aquesta ciutat. —De què us sentiu més satisfet del vostre mandat com a batlle? —Probablement la cosa més important que hem fet és la transformació de Trinitat Nova. —I de la que us sentiu menys satisfet? —La situació en què es troba l’estació de Sants i la plaça del davant.

Summary: Xavier Trias: ‘Perquè el 27-S surti bé, Barcelona ha de ser governada per nacionalistes’


El president Carles Puigdemont i els consellers Toni Comín i Lluís Puig tornen a comparèixer avui al Palau de Justícia de Brussel·les. El jutge de la Cambra del Consell va citar-los després d’una primera declaració en el procediment de l’euroordre en què els tres exiliats van refusar de ser extradits a Espanya i va acceptar d’agrupar les declaracions en una sola data tot i que d’entrada havia fixat dies diferents. És previst que avui les defenses sol·licitaran si més no l’ajornament de la vista, tot esperant la resolució de dijous del Tribunal de Luxemburg sobre la immunitat d’Oriol Junqueras. Puigdemont i Comín se’n poden veure afectats, i també esperen que es resolgui el seu cas, després d’haver maniobrat, Espanya, per intentar deixar-los fora del Parlament Europeu i sense immunitat. Si el Tribunal de Luxemburg els dóna la raó, l’escenari jurídic canviaria completament perquè Puigdemont i Comín guanyarien la immunitat i l’euroordre probablement decauria. Tanmateix, el procediment contra Puig podria continuar endavant fins que el jutge belga no es pronunciés sobre la seva situació, tot i que la defensa confia que també decaurà. Puigdemont, Comín i Puig són en llibertat sense fiança, amb les úniques mesures cautelars de comunicar la residència fixa a Bèlgica i si tenen intenció de sortir del país mentre es mantingui vigent l’euroordre. La justícia espanyola els reclama per sedició i malversació, dos delictes que no són dins els 32 del sistema d’euroordres. La fiscalia belga defensa els interessos de la justícia espanyola en aquest procediment. Quant a la consellera Meritxell Serret, la justícia espanyola ha renunciat provisionalment a reclamar-ne l’extradició perquè només l’acusen d’haver comès un presumpte delicte de desobediència. És la tercera euroordre relativa al cas que examina la justícia belga. La primera, enviada per la magistrada Carmen Lamela, va ser retirada pel jutge Pablo Llarena el desembre del 2017 pel temor de perdre-la. L’abril del 2018 la justícia belga va refusar la segona euroordre per un defecte de forma perquè Llarena s’havia refusat a modificar la que havia emès el març d’aquell any.

Summary: Puigdemont, Comín i Puig compareixen davant la justícia belga, tot esperant la decisió del Tribunal de Luxemburg


El Tribunal de Justícia de la Unió Europea acaba de dictar una resolució que evidencia que el jutge del Tribunal Suprem espanyol Pablo Llarena va vulnerar els drets de Carles Puigdemont i la resta d’exiliats el novembre del 2017. Segons que es desprèn d’aquesta sentència relativa a un cas semblant presentat el 2018 per un jutge de Badalona, Llarena va vulnerar la directiva europea sobre el dret de la defensa quan va impedir, durant mesos, que els seus advocats en aquell moment, Gonzalo Boye i Jaume-Alonso Cuevillas, es personessin en la causa instruïda, primer, a l’Audiència espanyola i, després, al Suprem per l’1-O. La sala segona del TJUE va publicar ahir la resposta a un pregunta pre-judicial que li havia formulat un jutge de Badalona pel cas d’un conductor albanès acusat d’haver conduït sense permís i de falsificació de document públic i d’haver estat citat a declarar quan ja era fora de l’estat espanyol, mitjançant una ordre de detenció. Els fets van anar així: quan va ser aturat en un control de carretera, el conductor va exhibir a la policia de Badalona un permís de conduir albanès. Un mes després, es va comprovar que el permís era fals i el jutjat d’instrucció 4 de Badalona li va voler prendre declaració i va mirar de posar-s’hi en contacte per fer-li arribar la citació, però no el van trobar. Per això el jutge va emetre l’ordre de detenció. Al cap d’uns quants mesos, l’octubre del 2018, una advocada va enviar per fax un escrit al jutjat en què deia que compareixia en el procediment en nom del seu representat, el ciutadà albanès. L’advocada va presentar tota la documentació pertinent per a assumir el cas en substitució de l’advocat d’ofici que havia estat designat al seu client inicialment. Va demanar de personar-se a la causa i que, per tant, es retirés la requisitòria de detenció. I el jutge de Badalona va fer una cosa que no va fer ni la jutgessa de l’Audiència espanyola Carmen Lamela, primer, ni el jutge instructor Pablo Llarena, després, amb els exiliats, quan Gonzalo Boye i Jaume-Alonso Cuevillas van demanar de personar-se en la causa contra els dirigents independentistes per rebel·lió i malversació per l’1-O. El jutge de Badalona, en el cas del conductor albanès, va constatar que la jurisprudència espanyola, fixada pel Tribunal Constitucional i el Tribunal Suprem, sobre el dret d’intervenció dels advocats en una causa en què l’acusat no és present físicament topava amb la Carta de Drets Fonamentals de la Unió Europea. I per això va formular una qüestió pre-judicial al Tribunal de Justícia de la Unió Europea: volia saber com s’havia d’interpretar la normativa europea, tenint en compte que la doctrina espanyola obliga a la presència personal per a conèixer de la causa i la Carta Europea diu la contrària, és més garantista. I la resposta va arribar ahir. El TJUE confirma que no es pot privar els advocats del dret que els seus representats tinguin accés a la investigació d’una causa que els afecta directament, per més que ells no hi siguin presencialment. Lamela va impedir l’accés de Boye i Cuevillas a la instrucció i, d’aquesta manera, els va impedr –tant als advocats com als exiliats Carles Puigdemont, Toni Comín, Meritxell Serret, Lluís Puig i Clara Ponsatí– de ser part de la investigació judicial. I això ho va mantenir Llarena durant els cinc mesos següents, quan es va fer càrrec de tota la causa. No va admetre Boye ni Cuevillas fins que no es va tancar la instrucció i va dictar el processament, en una peça separada de la dels presoners polítics. Els advocats ja van demanar a Llarena que presentés una pre-judicial al Tribunal de Luxemburg sobre aquesta vulneració del dret de la defensa, però ho va refusar. Ara és un jutge de Badalona qui ho ha fet, i ha aconseguit que hi hagi un precedent en la justícia europea que indica clarament que Llarena va actuar malament, que va violar els drets dels exiliats i que la interlocutòria de processament que va dictar després d’una instrucció irregular, perquè en va mantenir al marge els exiliats, també s’ha de considerar irregular. I, per l’efecte en cadena que això origina, també serien irregulars les euroordres emeses per Llarena contra ells. Fonts pròximes a la defensa dels exiliats han confirmat a VilaWeb que aprofitaran aquesta resolució recent del TJUE per impugnar les decisions posteriors que va prendre Llarena contra ells. Alonso-Cuevillas ho exposava així: 20/ I un dubte final: ¿Les resolucions que van denegar indegudament el dret de defensa podrien permetre procedir per prevaricació dolosa (CP 446) o negligent (CP 447) contra els magistrats de l’AN i el TS que las van dictar? Com que ja no em correspondrà a mi: “ahí lo dejo” — Jaume Alonso-Cuevillas i Sayrol (JACS) (@JACS_JaumeACS) March 13, 2020

Summary: Una sentència del TJUE pot acorralar Llarena per haver violat els drets dels exiliats


La Fiscalia no considera que el Govern li hagi negat l’accés al Palau quan s’hi ha personat amb agents de la Guàrdia Civil per demanar documentació sobre el ‘cas 3%’. Segons el Govern, el conseller de la Presidència, Jordi Turull, ha ordenat que els agents no entressin físicament al Palau i que s’esperessin en una sala que hi ha a la zona de les cotxeres. En canvi, fonts de la Fiscalia han remarcat que els investigadors no tenien previst fer cap escorcoll a Palau i que és decisió del requerit determinar on s’espera la policia i la fiscalia mentre els faciliten la informació demanada. Les mateixes fonts han destacat la col·laboració de les institucions, que han lliurat tot el que han demanat. La Guàrdia Civil s’ha personat aquest dijous al Palau de la Generalitat, el Parlament de Catalunya, el Departament de Justícia i el CTTI per demanar informació sobre el ‘cas 3%’ per ordre del jutge del TSJC Carlos Ramos, que instrueix la peça separada contra l’exconseller de Justícia i diputat no adscrit Germà Gordó. A excepció del CTTI, on sí que s’ha fet un escorcoll, a les altres tres institucions s’han fet requeriments d’informació. Fonts del ministeri públic han destacat que les institucions han lliurat tota la documentació que s’ha demanat sense posar cap problema. Una informació que els investigadors clonen i comparen abans d’endur-se-la. A més, han explicat que es tracta d’arxius antics i en algun cas complexos, fet que alenteix el procés. Les mateixes fonts també han volgut deixar que la documentació que s’està investigant són per fets antics i no perquè cap investigació ni contra la Generalitat ni contra la Secretaria del Govern actuals.

Summary: La Fiscalia nega que se’ls hagi impedit l’accés al Palau de la Generalitat


La CDU i els socialdemòcrates alemanys es mantenen com a principals partits a Saxònia i Brandenburg, respectivament. Malgrat l’ascens, la ultradreta d’Alternativa per Alemanya (AfD) no hauria aconseguit imposar-se, segons l’enquesta a peu d’urna publicada per ARD. El partit de l’actual cancellera Angela Merkel, la CDU, hauria aconseguit el 32% dels vots a Saxònia, respecte al 27,5% de l’AfD. A Brandenburg, els socis de Merkel al govern federal, els socialdemòcrates, també aguantarien com a primera força amb un 27,5% dels vots. Allà, l’AfD hauria aconseguit un 22% dels sufragis. Seguint amb la tendència a l’alça de les europees, els Verds comptarien amb un 9% dels vots a Saxònia i un 10% a Brandenburg. Si es confirmen els resultats de les enquestes a peu d’urna, la cancellera Merkel i els seus socis de govern socialdemòcrates podrien respirar una mica més tranquils. De fet, els comicis es veien com una prova de foc per a la salut de la coalició, especialment tenint en compte la caiguda de suport dels dos grans partits alemanys en els últims anys. Si l’AfD s’hagués imposat, hagués estat la primera vegada que la força xenòfoba, euroescèptica i populista guanya unes eleccions a Alemanya. Amb tot, tant la CDU com l’SPD han aguantat com a primera força en els seus dos respectius länds de l’antiga Alemanya de l’Est. Això sí, han patit fortes caigudes de suport, de més d’un 7% pels cristianodemòcrates i de gairebé un 5% pels socialdemòcrates. Per la seva banda, l’AfD ha crescut amb força en comparació amb el 2014: un 10,3% a Brandenburg i un 17,8% a Saxònia.

Summary: La CDU aguanta contra la ultradreta alemanya a Saxònia i els socialdemòcrates mantenen Brandenburg


Cada vegada hi ha més gent aïllada per possibles contagis de Covid-19. L’aïllament domiciliari és una mesura per a evitar que els qui puguin ser afectats pel virus el propaguin. És una de les mesures que recomana la Unió Europea i l’OMS. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Els professionals sanitaris són els encarregats de decidir si un individu determinat ha d’estar aïllat a casa, tot avaluant els criteris clínics i les circumstàncies de l’entorn sanitari i social. El mateix personal sanitari dirà quant de temps ha de durar l’aïllament, tot i que habitualment durarà una quinzena. Els familiars poden continuar convivint amb la persona aïllada, sempre que es mantingui estrictament la distància amb els més grans de seixanta-cinc anys, els qui tinguin malalties cròniques, les gestants i els infants menors de cinc anys. La persona aïllada s’haurà d’instal·lar en una habitació individual, sempre amb la porta tancada. Si pot ser s’hi ha de destinar un lavabo exclusiu. Coronavirus 2019: Què ha passat avui? El report diari de VilaWeb Què heu de fer si sou una persona aïllada pel coronavirus 2019? Salut fa les següents recomanacions per als aïllats: No poden sortir de les zones d’aïllament assignades. En cas que sigui imprescindible anar a zones comunes, s’han de rentar les mans i portar màscares. No poden rebre cap visita. Cal evitar el contacte amb persones i amb animals domèstics. Es recomana que es rentin les mans molt sovint, preferiblement amb solució hidroalcohòlica. Han de tapar-se la boca i el nas amb mocadors d’un sol ús quan tussin o esternudin o bé fer servir la part interna del colze i, de seguida, rentar-se les mans. S’han de dutxar i canviar la roba diàriament. Les tovalloles s’han de canviar cada vegada que es facin servir. Les habitacions on són aïllats s’han de ventilar tres vegades el dia, deu minuts cada vegada pel cap baix. Cada vegada que algú hagi d’entrar a la cambra, cal ventilar l’espai prèviament durant deu minuts pel cap baix i posar-se la màscara, tant l’aïllat com el qui hi entri. Si la persona aïllada sigui una mare d’un lactant, ha de dur la màscara sempre que sigui a prop del nadó i rentar-se les mans molt acuradament. Es recomana de tenir un telèfon mòbil a la zona aïllada per a comunicar-se amb l’exterior. Coronavirus: per què rentar-se les mans amb aigua i sabó és tan eficaç? Com han d’actuar la gent que conviu amb una persona aïllada per la Covid-19? Els qui conviuen amb els aïllats també han de seguir unes recomanacions per evitar nous possibles contagis: Cal entrar tan poc com sigui possible a la cambra, tan sols quan sigui imprescindible. Si s’hi ha d’entrar, cal dur una màscara. També cal anar amb guants de làtex i bata resistents als fluids. Màscara i guants han de ser un sol ús. Cal fer servir tovalloles de paper després de rentar-se les mans. S’ha de mantenir una bona ventilació de les àrees compartides de la casa i ventilar deu minuts pel cap baix, tres vegades el dia. Cada dia cal llençar tota la brossa de casa en una bossa tancada. La pèrdua d’olfacte i gust, nous símptomes del coronavirus Què cal fer si tota la família ha d’estar aïllada? Quant tots els membres de casa estan aïllats, tots han de seguir les mesures d’aïllament. Els productes que necessitin els han de proporcionar gent de l’entorn social i familiar o bé els han de rebre en lliuraments a domicili. Aquestes persones no poden entrar a l’habitatge, han de deixar els productes a la porta, i les persones aïllades els han de recollir amb màscares. Gossos i gats poden contreure o transmetre la Covid-19? Recomanacions higièniques La higiene és un dels punts clau per a evitar el contagi del coronavirus 2019. El Departament de Salut de la Generalitat Catalana recomana: Netejar diàriament i exhaustivament els lavabos amb lleixiu, començant per la pica i acabant pel vàter. Tota la neteja s’ha de fer amb un material d’un sol ús, que s’ha de llençar acabada la neteja. Rentar la roba del llit, les tovalloles i la roba de la persona aïllada a 60 o 90 graus. Cal deixar-ho eixugar completament una vegada rentat. La roba bruta s’ha de ficar en una bossa fins que no es renti. Cal evitar de sacsejar la roba abans de rentar-la. El material d’un sol ús utilitzat, com ara màscares, guants i mocadors, s’ha de llençar en una galleda d’escombraries que hi ha d’haver dins l’habitació, preferiblement amb tapa i pedal d’obertura. La bossa de plàstic s’ha de tancar abans de treure-la de l’habitació. Els estris de cuina s’han de rentar amb aigua calenta i sabó, preferiblement al rentaplats. Val més fer-ho en tandes diferents a les de la resta de persones que viuen al pis. També es recomana que les persones aïllades facin servir plats i coberts només per a ells. Coronavirus 2019: quin efecte pot tenir en les embarassades i els seus nadons?

Summary: Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars


La batllessa de Calella i membre de l’executiva del PDECat, Montserrat Candini, ha defensat els acords amb el PSC i ha fet una crida a no fer ‘blocs’ i cordons ‘sanitaris i ideològics’. En una entrevista al programa ‘Via Lliure’ de RAC1, Candini ha afirmat que ningú li donarà ‘lliçons’ de principis de sobirania i de si pactar amb el PSC significa ‘trair algú’. La calellenca, que va ser investida amb els vots del PSC, ha carregat contra alguns dirigents polítics de JxCat que han apostat per revertir els pactes municipals amb el PSC. ‘Alguns obliden que són diputats gràcies a moltíssima gent al conjunt del país que hem fet tots els esforços, especialment a les eleccions del 21-D. Sempre s’ha de ser agraït’, ha comentat. Candini no ha donat cap nom, però entre els diputats que van criticar els pactes amb el PSC hi ha el vice-president del parlament, Josep Costa, o a la diputada al congrés espanyol Laura Borràs. Vaig entrar en política per l’1O i fa massa temps que sent que m’arrosseguen cap a la renúncia al mandat del referèndum. Crec que la situació exigeix revertir tots els pactes amb el 155, acabar amb les renúncies i tornar a la unitat que va fer possible l’1O. — Josep Costa🎗 (@josepcosta) July 5, 2019 Tothom lamenta els pactes però no explica els pactes que es volien fer excloent altres. Els qui estem en contra de pactar amb els del 155 ho estem arreu. Ho faci qui ho faci. Revertim aquests pactes? Tots? Vinga! Som-hi! — Laura Borràs 🎗 (@LauraBorras) July 5, 2019

Summary: Candini (PDECat) defensa els acords municipals amb el PSC: ‘Ningú no em donarà lliçons’


La televisió pública espanyola, TVE, va oferir ahir al vespre, en horari de màxima audiència, una entrevista a Carmen Martínez-Bordiu, néta de Francisco Franco. El programa, presentat per Bertín Osborne, va durar més d’una hora i s’hi va utilitzar un to desimbolt i informal per recordar el dictador. En alguns moments, fins i tot, se’n va transmetre una imatge familiar. En cap moment no es va qüestionar res que tingués a veure amb el franquisme, ni amb la repressió ni amb les víctimes que va causar. La xarxa es va omplir de comentaris d’indignació pel fet que una televisió pública dediqués una entrevista a la néta d’un dictador. Alguns piulets de Twitter, amb l’etiqueta #BertinyBordiu, es demanaven, per exemple, què passaria si un mitjà públic alemany entrevistés la néta d’Adolf Hitler. Bertín a la nieta de Franco: "¿Qué se siente siendo la nieta de un criminal sanguinario?". ¡Ah, que no se lo ha preguntado! #BertinyBordiu — Iñaki Errazkin (@Errazkin) October 7, 2015 #BertinyBordiu En #España la nieta de #Franco se permite el lujo de defender a su abuelo un dictador criminal en TVE pic.twitter.com/YIOe5dKMbo — Manel Márquez (@manelmarquez) October 7, 2015 Imaginar a niet@ de Hitler siendo entrevistad@, con buen rollito, en la televisión pública alemana #concepto #BertinyBordiu — Cristina Sanz (@CristinaSanz101) October 7, 2015 Imagina que la TV pública alemana programa en prime time una entrevista amable con una nieta de Hitler… ahora pon TVE #BertinyBordiú — Samuel Merino (@samuelmerino) October 7, 2015 És vergonyós, trist i fastigós que a TVE, la tele PÚBLICA, estiguin entrevistant a la néta de Franco. — Mònica Planas (@monicaplanas) October 7, 2015 Heus ací el vídeo de l’entrevista:

Summary: L’escandalosa entrevista de TVE a la néta de Franco


Boris Johnson s’ha convertit oficialment avui en el nou primer ministre del Regne Unit després de rebre l’encàrrec formal de la reina, Elisabeth II, per formar govern. ‘La reina ha rebut Boris Johnson en una audiència aquesta tarda i li ha demanat que formi un nou Govern’, ha anunciat el Palau de Buckingham en un escarit comunicat. Johnson es va convertir ahir en el successor virtual de Theresa May després que el Partit Conservador proclamés la seva victòria en les eleccions primàries. Avui, l’ex-primera ministra ha dimitit oficialment com a primera ministra del Regne Unit i ha passat el relleu al nou líder conservador Boris Johnson. En el seu discurs de comiat a Downing Street, May ha defensat que cal acabar el Brexit ‘d’una manera que funcioni per a tot el Regne Unit’. ‘Si es fa amb èxit, el nostre país pot tenir un nou començament’, ha assegurat, desitjant sort a Johnson en aquesta tasca. La segona primera ministra en la història del Regne Unit va arribar a Downing Street el juliol del 2016, just després del referèndum, i les negociacions pel divorci amb la Unió Europea ha centrat la seva acció de govern en els darrers tres anys.

Summary: Boris Johnson, nou primer ministre del Regne Unit


Els presos polítics han passat la primera nit a les presons de Madrid després del trasllat d’ahir divendres a Soto del Real i Alcalá Meco. Segons han informat a l’ACN fonts penitenciàries, Oriol Junqueras, Raül Romeva, Jordi Turull, Josep Rull, Joaquim Forn, Jordi Sànchez i Jordi Cuixart estan al mòdul de respecte número 10, en cel·les individuals, el mateix on ja havien estat Cuixart i Sànchez. Tots set comparteixen mòdul amb l’ex-tresorer del PP Luis Bárcenas i l’ex-vicepresident espanyol Rodrigo Rato. A partir d’aquest dissabte ja s’han integrat a la rutina de les presons, aixecant-se a les vuit del matí i poden participar en les diferents activitats que es fan al mòdul. Està previst que els presos polítics estiguin en els mòduls de respecte on han ingressat durant tots els mesos que duri el judici. De fet, els han agrupat aquí per a facilitar els trasllats durant els dies que hi hagi sessió al Suprem. Joaquim Forn ha agraït avui vespre el suport durant el trasllat i ha confirmat que compartirien mòdul a la presó de Soto del Real. També ha recordat les adreces per qui vulgui escriure durant el judici. Ja som a la presó de Soto del Real. Gràcies a tots i totes pel suport que ens heu donat durant el trasllat. Tots els companys que erem a #Lledoners estarem junts al mateix módul 10.Fa fred, avui aquí està nevant.Les adreces, la nostra i la de la Carme i la Dolors, a sota ⬇⬇⬇ pic.twitter.com/F3aLCSbFzL — Joaquim Forn (@quimforn) February 2, 2019 Abans, al migdia, la presidenta Forcadell ha fet avui una piulada per a informar que el viatge va ser llarg però que han arribat en bones condicions. Forcadell ha agraït les mostres de suport rebudes durant la jornada d’ahir i ha confirmat que són al mateix mòdul d’Alcalà Meco amb Dolors Bassa. El trasllat fins a la presó d’Alcalà-Meco ha estat llarg, però ha anat bé. Amb la Dolors hem tornat al mateix mòdul on érem. Moltes gràcies a tothom que ahir ens va acompanyar. Preparades pel dia 12.💪 — Carme Forcadell (@ForcadellCarme) February 2, 2019 Jordi Sànchez també ha fet una piulada per a felicitar Dolors Bassa pel seu aniversari i ha aprofitat per a reclamar que els tornin els ordinadors de manera immediata per a poder preparar la defensa. Feliç aniversari, Dolors !!Ahir ens vam poder abraçar, al cap de mesos de no poder-nos veure. Ara ja a Madrid, preparem aquest judici injust. Esperem que ens donin els ordinadors imediatament per poder afrontar la nostra defensa amb totes les garanties #absolució #freetot pic.twitter.com/392XDXaiye — Jordi Sànchez (@jordialapreso) February 2, 2019 Fonts penitenciàries han explicat que els ordinadors estaran a disposició dels presos polítics un cop hagin estat inspeccionats. Aquest dissabte al matí, la parella de Jordi Sánchez, Susanna Barreda, havia denunciat que de moment no havien pogut entrar amb l’ordinador per preparar la seva defensa. Tal com ja van informar fonts penitenciàries aquest divendres, els presos podran reunir-se amb els seus advocats sense vidres pel mig ni restriccions horàries. Les comunicacions institucionals i amb autoritats tindran lloc a petició dels interns sempre que no entorpeixin les comunicacions de la resta d’empresonats del centre. Si voleu escriure cartes, la nova adreça és: Jordi Turull NegreMódulo 10 – Centro Penitenciario Madrid V, Soto del Real. M-609, Km 3.5,28791 Soto del Real, Madrid — Jordi Turull i Negre (@jorditurull) February 2, 2019

Summary: Primera nit a Madrid: Forcadell es retroba amb Bassa i els homes comparteixen mòdul


El govern espanyol ha demanat aquesta tarda per carta al govern de la Generalitat que expliqui la suposada manca de resposta dels Mossos d’Esquadra arran de les actuacions d’aquest cap de setmana dels CDR, que han tallat diverses vies i han aixecat peatges. El ministre d’Interior espanyol, Fernando Grande-Marlaska, ha amenaçat el conseller Miquel Buch d’enviar la policia espanyola i la Guàrdia Civil si els Mossos no compleixen les seves funcions. Es queixa que els Mossos no actuessin ahir a la AP-7 i li diu que ha de garantir la seguretat a Catalunya. Requereix a Buch que ‘dicti les instruccions necessàries’ perquè els Mossos exerceixin les seves funcions. És la primera de les ‘mesures de reacció’ que ha promès la vice-presidenta del govern espanyol, Carmen Calvo, i que Pedro Sánchez podria desplegar dimecres al ple monogràfic sobre Catalunya al congrés espanyol. El govern espanyol posa la maquinària en marxa i envia 3 cartes: a Pere Aragonès, Miquel Buch i Damià Calvet per demanar-los explicacions sobre l’actuació dels Mossos durant els talls l’AP7. Calvo ja ha amenaçat amb mesures contundents. I el Psoe ja ha sentenciat que si cal: 155 pic.twitter.com/60ioq5NzxX — queta (@quetak) December 10, 2018 En total, són tres cartes que la vice-presidenta Calvo, Grande-Marlaska i el ministre de Foment, José Luis Ábalos, han enviat als seus homòlegs Pere Aragonès, Miquel Buch i Damià Calvet. L’executiu espanyol s’interessa pels motius pels quals els Mossos no van actuar per impedir que s’aixequessin els peatges i per garantir la llibertat de moviment. ‘Aparentment, hi ha hagut un desistiment de les funcions que té atribuïdes aquest govern amb conseqüències tant de caràcter econòmic i social com per a la seguretat pública’, diu la missiva enviada a Aragonès.

Summary: El govern espanyol amenaça la Generalitat d’enviar la policia i la Guàrdia Civil si els Mossos no garanteixen l’ordre públic


L’enterrament a Kerman del general iranià Qassem Soleimani obre cada vegada més interrogants sobre per què Trump va ordenar un assassinat que ha sacsejat tant tots dos països. Soleimani era un dels homes més poderosos (i famosos) de tot Llevant: era el cap de la Força Quds de la Guàrdia Revolucionària de l’Iran i controlava tota la xarxa paramilitar de la potència persa. L’ordre de Trump ha alçat a un nivell nou una tensió que es covava d’ençà que havia arribat a la presidència, amb les sancions que va imposar a l’Iran per la seva política nuclear. La República Islàmica hi ha respost d’aleshores ençà amb un seguit d’atacs controlats contra recursos dels Estats Units i de països aliats. El 2019 es va acabar amb les milícies iranianes encapçalant intenses protestes contra l’ambaixada nord-americana a Bagdad i, pocs dies després, la mort de Soleimani va capgirar el rumb del conflicte. Les conseqüències d’ara endavant són imprevisibles. I, de totes les situacions que se’n poden derivar, la pitjor és molt greu i remet a la invasió de l’Irac, una de les crisis recents més fosques. La qüestió és: per què Trump ha volgut apujar l’aposta amb aquesta acció, que s’ha interpretat arreu del món com una declaració de guerra? I encara més: en quin coixí legal s’empara, Trump? Dubtes sobre la legalitat de l’atac El Departament d’Estat dels Estats Units va emetre un primer comunicat en què arguïa que havia actuat en ‘defensa pròpia’ perquè Soleimani tenia ordits atacs contra població civil nord-americana. Els experts dubten que això justifiqui l’assassinat a efectes del dret internacional, però també del nacional. Un informe de la Carta de les Nacions Unides avala els assassinats selectius si són contra ‘una amenaça real i imminent’ i en situacions en què ‘la necessitat d’autodefensa és instantània, aclaparadora i no deixa ni cap alternativa ni temps per a deliberar’. Per això les explicacions no han convençut tothom: el comunicat original no parla d’atacs imminents, per bé que el president nord-americà hagi dit i repetit aquest adjectiu els darrers dies. L’atac de Trump també ha sembrat dubtes internament. Diversos congressistes qüestionen allò que veuen com ‘una declaració de guerra’, que requereix obligatòriament el permís de la seva cambra. Tampoc no se’l creuen la major part de demòcrates que a partir del mes vinent es disputaran en primàries el fet de ser-ne el candidat rival a final d’any. Bernie Sanders i Elizabeth Warren, dos dels avantatjats en la cursa, han condemnat l’atac contra l’Iran i han suggerit que és una decisió electoralista i una cortina de fum per a reduir l’impacte mediàtic del procés d’impeachment. Què pot passar d’ara endavant? El líder suprem de l’Iran, Ali Khamenei, va declarar tres dies de dol per la mort de Soleimani i ha promès una ‘greu revenja’ contra els Estats Units. La població iraniana ha sortit en massa al carrer per protestar contra l’assassinat i contra els Estats Units, sovint clamant, també, venjança, i l’enterrament del general va tenir una assistència multitudinària. La resposta de Trump no ha rebaixat res. En un piulet, ha amenaçat dient: ‘Si l’Iran ataca americans o recursos americans,  té enfocats 52 objectius iranians , alguns de molt importants per a l’Iran i per a la cultura iraniana.’ El ministre d’Afers Estrangers iranià ha explicat que el país valora una retirada encara més brusca i a fons de l’acord nuclear. És una de les possibilitats: que l’Iran retorni a l’estira-i-arronsa armamentístic, amb la diferència d’un pronòstic ara més difícil i més perillós. Però la pitjor temença és que tot plegat derivi en una guerra. Trump creu que té les de guanyar i commina la República Islàmica a negociar, i el primer ministre Hassam Rouhani tem que el seu país la perdria, una guerra. Per això, de moment, la majoria d’experts no en veuen probable cap d’oberta. Però l’equilibri és com més va més volàtil.

Summary: Les claus d’un assassinat que trasbalsarà Llevant


El president de Còrsega, Gilles Simeoni, sempre s’ha definit com un autonomista, però no ha amagat mai la seva simpatia pel moviment independentista català. De fet, la setmana passada el seu govern –format amb els independentistes de Corsica Libera– i el parlament cors van aprovar una moció de suport als presos polítics catalans. Ahir Simeoni va anar a Madrid, en una delegació d’eurodiputats, per assistir a una sessió del judici al Tribunal Suprem espanyol. A la sortida, hi vam parlar sobre el judici, el paper d’Europa i algun paral·lelisme entre Catalunya i Còrsega. —Heu entrat a la sala de vistes per veure el judici en directe. Què heu pensat, quan heu vist polítics acusats pels seus actes polítics? —És una imatge violenta i xocant. I el fet de ser aquí m’ha confirmat allò que jo pensava: que és un anacronisme a l’Europa del segle XXI. És un judici totalment polític, un judici ideològic que reprimeix unes idees. —Són, doncs, presos polítics a parer vostre. —Absolutament. No són a la presó per cap més motiu que la seva acció política, per la qual són jutjats. —Actualment, amb presos polítics, és possible d’establir cap diàleg? —Jo crec que a Catalunya, igual que tres anys enrere, el problema és purament polític i, per tant, s’ha de trobar una solució per aquesta via, i especialment la democràtica, que és el camí que ha triat el moviment independentista. En aquestes condicions cal ràpidament posar fi a aquest judici i deixar lliures aquests homes i aquestes dones, que no hi han de fer res, a la presó. Cal tornar a la taula de negociació per a permetre al poble català d’expressar-se lliurement sobre el seu futur i la seva forma d’estat. —Però després de la sentència, la tensió creixerà. —Si la sentència confirma que, efectivament, l’estat espanyol ha triat la via repressiva, hi haurà una regressió greu. Aquest és també un dels motius pels quals som aquí: dir que avui a Catalunya, a Espanya, a l’Europa del segle XXI, no es pot agafar aquest camí. No hi ha lloc per a aquest camí. L’únic camí que funciona és el del debat democràtic, de la recerca d’una solució política. —La setmana passada el parlament cors va aprovar una moció en favor dels presos polítics. —Per a la majoria territorial, el consell executiu i la majoria de l’assemblea de corsa va ser una decisió difícil de prendre, però alhora molt natural, perquè entre el poble cors i el poble català hi ha una unitat i una solidaritat històriques. Gran part de la nostra majoria nacionalista sent una gran simpatia pels independentistes catalans. Jo no sóc independentista, a Còrsega. Sóc autonomista i no pretenc canviar els objectius del poble català. Però sóc un demòcrata i no puc acceptar de cap manera que avui hi hagi uns homes i unes dones a la presó per la senzilla raó que volien exercir un dret fonamental: deixar que un poble decideixi el seu futur. —A Catalunya hi ha un cert malestar per l’immobilisme d’Europa. —Sí. Europa, amb aquesta actitud, ha decidit d’allunyar-se dels seus valors fonamentals, dels ideals constitutius de la seva identitat, perquè en nom de la raó d’estat no ha volgut veure què passa a Catalunya. Això és un fet. I si continua així Europa està condemnada a no existir, perquè la raó de ser d’Europa és la democràcia i els drets dels pobles. —Macron no ha acceptat de negociar amb el vostre govern la cooficialitat de la llengua, els límits d’accés a l’habitatge als no residents i l’amnistia dels presoners. Ara mateix hi ha cap possibilitat de negociació amb París? —Jo diria que ens ha negat l’autonomia. Avui dia la porta de la negociació és clarament tancada tant a París com a la presidència de República. Si bé la situació de Catalunya i Còrsega són molt diferents, hi ha molts punts en comú perquè Madrid i París mostren el mateix rebuig a dialogar i a tenir en compte un poble que existeix i que existirà, per molt que els dolgui. Però, d’alguna manera, no n’estem decebuts, de Macron, perquè ja ens esperàvem aquesta oposició. —Amb aquesta actitud de Macron, penseu que aviat deixareu de ser autonomista? —Ja us entenc. Això va passar a Catalunya amb la sentència del TC sobre l’estatut, que havia de regular les vostres competències. I aquí és quan va créixer molt l’independentisme, oi? —Exacte. —Jo no sóc independentista, però el problema és que ens han tancat la porta al davant, ens han dit no a cap millora, a tenir un estatut d’autonomia que ens igualaria a totes les illes de la Mediterrània. Efectivament, el govern francès s’arrisca a reforçar la lògica independentista. Perquè si no es pot tenir allò a què tens dret, s’acaba entrant en una lògica de tot o res.

Summary: Gilles Simeoni: ‘Aquest judici és un anacronisme a l’Europa del segle XXI’


La batllessa de Barcelona en funcions, Ada Colau, aposta per un tripartit entre BComú, ERC i PSC, i ha assegurat que en la setmana que falta per a la investidura treballarà per superar els ‘vetos creuats’ que s’han imposat les dues últimes formacions i aconseguir un acord de govern d’esquerres, estable i transversal a l’Ajuntament, segons ha dit. ‘Ni jo ni Barcelona en Comú serem el trofeu de ningú’, ha dit en roda de premsa. Preguntada per si acceptaria el suport del líder de BCN Canvi-Cs, Manuel Valls, ha assegurat no estar pactant ni fent ‘operacions estranyes’ amb el candidat. També ha dit, però, que ‘serà responsable dels seus actes’ si li dóna suport a la investidura sense condicions.

Summary: Colau, sobre el possible suport de Valls: ‘Serà responsable dels seus actes’


El senat de Xile ha aprovat avui el projecte de llei ‘anti-encaputxats‘, una de les eines amb les quals es vol dotar el govern de Sebastián Piñera amb el propòsit d’acabar amb les protestes contra el govern i la desigualtat del país. Els senadors l’han aprovat, per vint-i-dos vots a favor, onze en contra i dues abstencions, un primer pas per a l’aprovació definitiva d’aquesta llei. L’esborrany proposa endurir les sancions contra els que cometin delictes durant els actes públics, i especialment, contra els que ocultin la seva identitat. Les penes van des dels divuit mesos fins als tres anys. No és la primera vegada que el senat debat una iniciativa d’aquesta mena. Durant el primer mandat de Piñera (2010-2014) es va impulsar l’anomenada llei Hinzpeter per evitar l’ús de caputxes durant les manifestacions. L’aprovació d’aquest primer tràmit arriba un dia després que el president xilè fes una crida a aprovar projectes de llei que considera ‘absolutament necessaris’ per a frenar ‘la violència’ i així, centrar-se en la solució política de la crisi.

Summary: El senat xilè obre el procediment per a aprovar la llei anti-caputxes arran les protestes


Eulàlia Reguant ha presentat avui la seva renúncia a l’acta de diputada al Parlament. Així, la diputada de l’esquerra anticapitalista centrarà a partir d’ara l’activitat institucional només a l’ajuntament de Barcelona i posarà fi a uns mesos en què ha compaginat els dos càrrecs. Reguant es va incorporar al consistori al juliol per substituir Josep Garganté. ‘Gràcies CUP. Compromís amb la gent i la militància. Ara CUP Barcelona, municipalisme compromès i rupturista també #perlarepública’, ha escrit Reguant en un piulet al seu compte personal en què ha adjuntat una fotografia de la renúncia. Gràcies @cupnacional. Compromís amb la gent i la militància. Ara @CUPBarcelona, municipalisme compromès i rupturista també #perlarepública pic.twitter.com/1zXf7Kksby — Eulàlia Reguant Cura (@aramateix) 11 d’octubre de 2017 Reguant era la quarta de la llista de la CUP Capgirem Barcelona, que va treure tres regidors el maig del 2015. Quan va marxar Garganté, Reguant va entrar al consistori de manera gradual. La seva proposta inicial era abandonar el parlament l’endemà del referèndum però finalment va mantenir l’escó fins al ple. Reguant va defensar al juny que assumia de fer el pas a l’ajuntament perquè el seu ‘primer compromís’ electoral era amb la llista municipal.

Summary: Eulàlia Reguant renuncia a l’acta de diputada al Parlament


Carme Teatre de València estrena temporada de la mà del cicle Escèniques LGTBI, que es fan per tercer any consecutiu. Per mitjà de l’art, proposen de reflexionar sobre diversos aspectes que afecten el col·lectiu. El cicle, que va començar la setmana passada amb l’estrena de l’obra Ma Part de Miguel Ángel Sweeney, viurà aquesta nit i demà una nova estrena. Serà un espectacle de dansa protagonitzat per Mari-Paula, que porta per títol Devórate. El cap de setmana també oferiran un espectacle en primícia, la performance CIBORGA. Barroqu-is-me, de l’artista Víctor Parral, activista LGTBI i antic coordinador de la comissió d’Estudis queer a Lambada. El cicle continuarà la setmana que ve amb propostes ja més rodades. El 19 i 20 de setembre tocarà Eurídice sin Orfeó, del coreògraf asturià Manuel Badás. Un espectacle de dansa que presenta una relectura feminista del mite. El mateix 20 de setembre, hi haurà una proposta musical. Serà el concert de Marco Michelangelo, en què el cantautor presentarà el seu nou projecte, Sol Salvatge. L’últim espectacle serà Suddenly III de la companyia basca Osa+Mujika, una peça que ha estat seleccionada dins el Catàleg de Dansa Escena 2019. Amb aquest cicle, el Teatre Carme dóna el tret de sortida a una temporada molt especial, la vint-i-cinquena aixecant el taló.

Summary: Carme Teatre estrena temporada amb el cicle Escèniques LGTBI


L’històric activista, dirigent sindical i eurodiputat occità José Bové forma part de la comitiva d’eurodiputats que ha visitat la presó d’Estremera, on hi ha tancats Oriol Junqueras i Joaquim Forn, per denunciar l’existència de presos polítics a l’Europa del segle XXI. I per palesar l’actitud de les institucions espanyoles, que els han impedit d’exercir el dret de visitar presoners. En aquesta entrevista, Bové compara aquesta situació amb la que va viure en una presó francesa, on fa ben poc va poder visitar sense problema uns presoners bascs. —Per què heu decidit d’anar fins a la porta de la presó d’Estremera? —Vam prendre la decisió fa un mes, després dels fets a Barcelona. Que hi hagi gent a la presó, dos dels quals diputats electes, no és possible, és increïble en el context europeu. I per això hem vingut a visitar-los. Des de fa un mes, hem demanat cada dia de poder venir a visitar els presoners. O sigui que sabien exactament a què veníem i saben què passa en molts països europeus, en què els eurodiputats poden visitar els presoners. És un dret que tenen els eurodiputats. És per això que hem decidit de venir i de ser avui aquí. És increïble que a Espanya es visqui una situació com aquesta. Sembla que hagin retrocedit seixanta anys o setanta. És una situació que ens recorda coses dolentes. —Fa unes setmanes, vau voler visitar uns altres presos i no vau tenir problemes. Ho podeu explicar? —Vaig anar a visitar presos a França. Vaig arribar al matí i, tal com hem fet aquí, vaig demanar a la policia de poder entrar-hi. I cinc minuts després, ja era dins de la presó. Sense cap problema. I hi era amb un senador conservador i amb un diputat. Tres membres de tres grups diferents. —Qui era el pres? —Eren presos bascs. Formaven part del moviment per a aconseguir la pau, i per això hi vam anar, amb altres diputats i senadors del nord del País Basc. —Més enllà d’això d’avui, com veieu la situació a Catalunya? —Penso que els catalans tenen el dret de decidir on volen anar. Jo no he de dir què han de fer; tenen la capacitat de decidir. Des de fa més de deu anys, a escala nacional, l’evolució institucional de la situació a Catalunya ha estat blocada pel PP i per Rajoy. I això arriba a una situació que és una crisi. Si no ets capaç de tirar endavant, has de trobar la teva manera d’avançar. En les últimes eleccions era clar que els independentistes electes intentarien aconseguir el que volien. Tothom ho sabia. I els catalans van votar per un parlament que tenia una majoria independentista. Què va passar l’1-O? Part d’allò que s’havia previst. I la reacció de Madrid va ser completament boja, perquè no va ser res il·legal, sinó que era una part del pla del poble català. —Quin impacte us va fer? —Fins i tot amb la gran repressió, amb la policia colpejant tothom, gairebé un de cada dos catalans va anar a votar. I poc després, ja hi va haver gent que va anar a la presó: els dos Jordis i una part del govern. És una cosa increïble. És impossible d’empresonar gent que no ha fet res malament, que no ha fet res violent, i n’hi hauria pogut haver, de violència, amb tanta policia al carrer. Però el fet és que no hi va haver violència, i calia una resposta de les autoritats catalanes, quan va passar això. Per tant, d’ací a dos dies hi haurà eleccions i veurem què farà Rajoy, perquè podríem veure que surt una majoria independentista, i potser un dels pròxims personatges polítics més cabdals serà aquí, a la presó. I un altre encara serà en un país estranger. La situació està completament blocada i és per aquest motiu que nosaltres volem demanar clarament una mediació des de la Unió Europea i construïm una plataforma perquè hi hagi diàleg entre Catalunya i Espanya. —I creieu en una mediació liderada per la UE, tenint en compte l’actitud de Juncker o Tusk? —Ells, de moment, no volen una mediació. Si la situació es manté exactament com fa dos mesos, amb gent a la presó i sense cap evolució en el debat entre Madrid i Catalunya, caldrà fer alguna cosa. Jo crec que Rajoy perdrà les eleccions que ell mateix va decidir de convocar, i no podrà mantenir la mateixa posició. Si no la canvia, haurà d’assumir-ne les responsabilitats. —Manteniu la lluita per unes millors condicions laborals dels pagesos i una millor l’agricultura? —Sí. Jo vaig ser un dels membres de la Confédération Paysanne i sóc al Parlament Europeu des del 2009. —A França, la gent entén la vostra posició envers els bascs i els catalans? —Bé, a França, per exemple, el referèndum que hi haurà l’any vinent a Nova Caledònia per la descolonització dels països colonitzats ha estat organitzat amb les autoritats franceses i l’ONU. Han canviat la constitució francesa per poder permetre un referèndum. Si observeu el moviment independentista basc, l’abril d’enguany van fer una gran manifestació a Baiona. Aquell dia, la societat civil va organitzar el desarmament d’ETA per a lliurar-lo a la policia. Als carrers de Baiona hi havia més de trenta mil persones, amb tots els batlles de les ciutats, diputats i senadors. Tots hi eren perquè era un moviment pacífic. I ara hi ha una discussió entre les autoritats franceses i les autoritats locals per a veure com poden portar els presos més a prop de casa o retornar aquells que estan malalts. L’any que ve hem d’intentar portar aquest moviment al País Basc i intentar construir-lo, tot i que sabem que serà difícil amb Rajoy al capdavant, perquè ell rebutja completament cada discussió encara que no hi hagi més armes ni morts.

Summary: José Bové: ‘A Espanya sembla que hagin anat setanta anys enrere’


Paul Mason (1960) és un dels periodistes britànics més reputats. Ara freelance, durant anys ha treballat a la televisió i la ràdio britàniques (Channel 4 i BBC) en programes molt influents que tractaven sobretot d’aspectes econòmics i revoltes socials. Té més de mig milió de seguidors a Twitter. Situat en l’espectre de l’esquerra, aquest professor de música i politòleg apassionat per la política viatja per tot Europa informant dels esdeveniments sobre el terreny. Diumenge va estar a Barcelona, i va escriure un article molt comentat a The Guardian: ‘We are with you Catalunya. The revolt in Spain is bigger than flags and language‘. La peça es va publicar en espanyol a El Diario (ací). Mason va presenciar no únicament la violència policíaca, sinó també la democràcia al carrer. VilaWeb s’hi ha posat en contacte per via telefònica –perquè ara és a Alemanya– i ha comprovat que Mason té un coneixement del cas català molt detallat i actualitzat. Ahir mateix piulava sobre el canvi de seu dels bancs catalans. —A l’article dieu que diumenge vau veure el naixement d’una nació cosmopolita. —La primera cosa és que el nivell de participació del referèndum, tot i que es va declarar il·legal i en part va ser suprimit per la policia espanyola, no és només una qüestió de quanta gent va anar a votar. Malgrat que la xifra és impressionant, el fet també té a veure amb el factor humà. A la peça del The Guardian en parlo. Al Clot i a Sant Andreu, i a l’Escola Industrial, vaig veure com naixia una democràcia popular als carrers. I les dades no ho reflecteixen, això. Tothom ha vist la violència a través de les xarxes socials. Però és important d’explicar també què va passar quan la violència no va aparèixer. Durant el dia vaig fer piulets en directe des d’escoles on no hi havia violència. Alguna gent m’ho va recriminar: és propaganda de l’estat espanyol, per negar els fets. I no. La propaganda era la violència, pensada per intimidar la gent. Crec que l’habilitat de la gent de projectar calma, i una resiliència molt rica, i una cultura molt democràtica, va ser probablement la fita més important dels catalans. I dies després crec que és el llegat més durador: la calma, la pau, els debats altament polititzats dels carrers. —Més escenes que recordeu? —Cada vegada que apareixia una persona gran rebia un aplaudiment ben educat i la deixaven votar en primer lloc. I s’ha de saber història de Catalunya, aquí: perquè si tens vuitanta anys, o noranta, vol dir que has viscut gran part de la teva vida sota el feixisme. I per tant els aplaudiments no solament eren per l’edat i la seva presència. Eren per la gent que ha viscut tanta repressió, i la supressió de la llengua catalana, i que ara podien expressar el seu vot amb dignitat. Em va recordar els primers dies de l’ocupació dels carrers a Grècia, el 2011. Quan gent normal i corrent es reunia en assemblees i deien allò que pensaven. Per molta gent la història de diumenge només té a veure amb la violència. I la violència ens ha d’indignar. Però vull insistir i explicar la vibrant democràcia que es va viure als carrers. —Vau pronosticar la detenció del govern català. Després del discurs del rei espanyol, ho continueu pensant? —Espero que no. La lògica la vaig veure en directe entre els activistes de Barcelona. Deien que si han de detenir el govern català, que declarin la independència ara. I almenys haurà anat a la presó per una cosa de veritat. Vaig creure, i crec, que és arriscat. I que és una ruleta. I estic content que al final no passés. Si alguna cosa em va demostrar diumenge és que la dinàmica porta a la independència. He estat en més diades a Catalunya, des del 2011. Jo he escrit sobre el milió de persones estrangeres que no poden votar a les eleccions, i el fet que entre un 40% i un 60% de la gent no acaba de veure bé la independència, segons enquestes. Però aquest diumenge em va convèncer que anem cap a la independència. Ho pots veure per la reacció de l’estat espanyol. No poden doblegar-se més. No s’obliden, tristament pel rei, dos-cents anys de Borbons. Aquests no es dobleguen pel vent. Aquests es trenquen. Tot el que han fet des del referèndum, inclosa la decisió del TC contra el ple de dilluns, o l’amenaça implícita del discurs del rei contra Catalunya, indica que no poden tolerar més autonomia. I aquest és el problema: l’argument dels qui no volen la independència és que es pot tenir més autonomia. Bé, la lògica d’ara va cap a menys autonomia. I, per tant, crec que els catalans farien bé de tenir una estratègia basada en la paciència. —Quina creieu que hauria de ser la posició de la UE, ara? —Això és un test per a Europa. Teníem assumit que el federalisme europeu es basaria només en democràcia. Ja va ser un escàndol que permetessin que Turquia hi tingués opcions d’accés tant de temps, quan era evident que Turquia anava en la direcció oposada a la democràcia. Crec que és correcte que Europa comenci a dir a Polònia i a Hongria que la dissolució de la democràcia tindria conseqüències. Doncs ara passa això mateix a Espanya. Si la Comissió Europea no fa complir la llei a Espanya, quin sentit té? Si fas servir força militar contra la teva gent, doncs aleshores s’ha d’aplicar l’article 7. Altrament, es podria perdre el dret de votar, de tenir un parlament dins la UE. Tota l’estructura no democràtica d’Europa queda exposada pel fet que no fan res: la Comissió no farà res i el parlament no farà res. Sóc molt crític. Ho he llegit a Twitter: si et pensaves que el Brexit era el punt més fosc d’Europa vas errat. És la qüestió catalana. Si un país s’encamina cap a la repressió militar contra la seva gent i Europa no fa res, aleshores… Europa ha de mostrar en algun moment que els drets democràtics el preocupen. I em fa l’efecte que l’elit, Juncker, és una elit defensant elits. —Llegit a Twitter: ‘El món queda horroritzat per la violència de l’estat espanyol. Però això no vol dir que donin suport a la declaració d’independència de Catalunya.’ —Crec que no hi donarà suport, no. Però, a la vegada, crec que una declaració d’independència de Catalunya s’ha de tenir preparada. Et puc explicar l’experiència que vaig viure a Escòcia. El govern va publicar un pla econòmic detallat sobre què passaria l’endemà del referèndum. Tenien els noms dels membres del banc central que formarien, tenien un pla sobre l’economia, com es faria la transició, què passaria amb la lliura. I aquí l’equivalència és: d’acord, Catalunya abandona Espanya, i pot demanar la readmissió immediatament a la UE, farà servir l’euro, haurà de lluitar activament contra la circulació del dòlar, o la lliura. Ha de tenir un banc central que demani el reingrés de la zona euro. La pitjor cosa que pots fer és declarar la independència sense tenir aquestes coses preparades. I per això estava preocupat: que Puigdemont es trobés forçat a fer una declaració d’independència gestual. I m’agrada que no ho hagi fet. —Però la farà dilluns. Així ho ha anunciat. —Deuen al poble català la publicació d’un document com va fer el govern escocès. Era una gran arma per als independentistes: mostrar que hi havia un pla. Fer-ho sense pla és pur gest. No porta a l’acció. L’acció seria establir ara un banc central català, una força armada alternativa, perquè fer un estat és això. Mireu: crec que dos milions de vots, i més 700.000 de robats, probablement és una majoria. Però és una majora estreta. I he sentit, i crec que és veritat, que la gent dins el govern entenen que fins i tot si tinguessin una majoria formal, no seria suficient per a fer una declaració unilateral d’independència. El que em va impressionar en els carrers de Barcelona va ser el pensament estratègic de la gent. Van entendre que havien d’entomar la violència sense respondre-hi. Vaig veure que, com els indis l’any 1948 sota l’imperi britànic, aconseguiran la independència. La tindran. I els indis la van tenir perquè van resistir i van rebutjar accions unilaterals. Vull afegir una cosa: políticament jo sóc proper a Ada Colau. Ho sóc. Però, com a britànic, entenc perfectament bé que a vegades la lluita econòmica per la justícia social és absorbida per qüestions nacionals. I per l’autodeterminació. John Mcklein, gran socialista escocès, és una figura que val la pena d’estudiar. Va començar com un lluitador de la justícia social i més tard va entendre que la qüestió nacional era inevitable. Als meus col·legues de l’esquerra espanyola els diria que la qüestió nacional catalana és inevitable. O comences a donar respostes positives o la història et deixarà enrere. Va passar a l’esquerra britànica i irlandesa quan van negar-se a entendre el poder de l’autodeterminació com a moviment progressista. —Doncs això li pot passar a Colau. —Crec que Colau n’és conscient. Fins i tot avui ha emès un comunicat molt contundent a Facebook. On diu que s’oposa a la independència de Catalunya, però dóna suport al dret d’autodeterminació. Crec que aquesta és la posició correcta. Seria la meva. Entendre que el dret d’autodeterminació és un dret profundament democràtic en el món modern és molt important. Sobretot quan estàs envoltat de gent d’esquerres que no ho entenen, i que només veuen el factor econòmic. Per la gent de Colau, i de Podem, això els marcarà. I tot resta reduït a un punt: si la majoria dels catalans volen la independència, l’han de tenir. Punt. I la resta hem de donar-hi suport. Però insisteixo: no facis una declaració d’independència si abans no tens feta l’estructura, com els escocesos. —Voleu mediació i diàleg? Declara la DUI i es mouran. Si estàs quiet i no fas DUI, no es mourà ningú. Potser és això la DUI de dilluns. —També ho crec. Crec que teniu raó. És possible que l’únic que pugui aconseguir la intervenció de la UE sigui una declaració d’independència. Potser sí. Només un avís, però. Potser el premi el recullen uns altres. Va passar a Irlanda el 1916. Molts nacionalistes radicals i d’esquerres van morir en un alçament. I qui se’n va beneficiar? Nacionalistes burgesos que el 1921 van fer el seu alçament. La lliçó és: si fas una declaració prematura, pots fer que els beneficiaris en siguin uns altres. T’has de demanar si la tàctica és l’adient, ara. Ara, potser teniu raó. I que després de dilluns la UE es mogui. Però el parlament el tancaran, oi, dilluns? —Si ho intenten tindrem desenes de milers de gent envoltant-lo. Avui ja es van organitzant. —Potser sí. —Per acabar: valoreu-me, si us plau, el moviment de CaixaBank. —La gent ha d’entendre que els bancs volen estar a la zona euro. I la seu ha d’estar dins la UE. Dit això, el moviment, per mi, és un senyal: després de diumenge el sector bancari arriba a la conclusió que la independència de Catalunya, en una forma o altra, és possible. Com tothom sap, una Catalunya independent tindria un excedent fiscal. Jo espero que el govern català comenci a parlar de la quantitat que vol pagar a la UE i Espanya com a preu per deixar Espanya i quedar-se a la UE. Però això només pots fer-ho si tens un banc central català preparat per a aquest dilluns, cosa que no sé si tenim. O si tens un banc d’estalvis amb suport estatal. Això també ho necessites. Tens el moment, l’emoció, la gent motivada i emprenyada, però, a diferència dels escocesos, no sembla que hi hagi un pla detallat. —Escolteu, que aquí som mediterranis. No ho oblidéssim eh? — No del tot. Els catalans sou els menys mediterranis de tots. I ho dic mig de broma, que quedi clar als lectors, però ho dic: els fets de diumenge van ser de tot menys mediterranis. Molt pocs crits, gairebé cap actitud d’home macho. Com us deia abans, una actitud molt gandhiana, vaig veure. —Com descriuríeu Rajoy? —Com a periodista penso que el que va fer Rajoy, i el rei, va ser el pitjor moviment possible. Jo odio l’imperialisme britànic. L’odio. Però jugaven bé, i eren llestos. Mireu Escòcia. Referèndum? Aquí el tens, i aquí et guanyo. Rajoy no és llest. Hi ha una paraula que resumeix el que va fer la policia. Diumenge vam veure accions militars contra la gent. Això va fer Rajoy. I cada vegada en tenim més evidència. I ara tota l’estratègia de xarxes del supremacisme ètnic espanyol és crear un relat que diu que totes les proves són falses. Que totes les imatges són falses. Així és com ho fa Putin. Primer reprimeixes i després crees falsos relats que diuen que la sang era falsa. Però això en una democràcia no funciona. En democràcia hi ha maneres d’arribar a la veritat. I a la Rússia de Putin, no.

Summary: Paul Mason: ‘El sector bancari arriba a la conclusió que la independència de Catalunya és possible’


El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, i el vice-president, Oriol Junqueras, han comparegut en una conferència de premsa després de fer-se públic que el Tribunal de Comptes espanyol havia citat els encausats pel 9-N. Concretament, han estat citats Artur Mas, Irene Rigau, Francesc Homs, Joana Ortega i set ex-alts càrrecs de la Generalitat, el dia 25 de setembre, per a reclamar-los una fiança per les despeses de la consulta. En cas de no pagar-la, el tribunal els embargarà. Puigdemont ha dit que el govern s’havia reunit d’urgència amb l’ex-president Mas i els presidents de les entitats sobiranistes per analitzar ‘el salt qualitatiu en l’estratègia desesperada de l’estat espanyol per evitar el referèndum de l’1-O’. El president ha donat suport ple als afectats i ha dit: ‘Si els toquen a ells, ens toquen a tots.’ Puigdemont ha assegurat que el tribunal havia fet una interpretació esbiaixada de la llei i havia eixamplat la represàlia econòmica pel 9-N a set alts càrrecs de la Generalitat, que la justícia no havia volgut processar durant el judici de la consulta. Els afectats són: Lluís Bertrán i Saura, Josefina Valls i Villa, Carolina Pardo Miguel, Jaume Domingo i Planas, lgnasi Genovés i Avellana, Jordi Serra i Catalán i Jordi Vilajoana i Rovira. El president ha dit que el Tribunal de Comptes espanyol era un altre òrgan polititzat i ha dit que la decisió que ha pres era un ‘acte de confiscació de patrimoni’ que el deixa fora de l’estat de dret. A més, ha denunciat que en el procés hi havia hagut irregularitats i que s’havia executat en un temps rècord. ‘Ni tan sols s’han atès els expedients sol·licitats al govern’, ha dit. ‘La resposta als excessos de l’estat espanyol ha de ser una resposta democràtica i cívica’, ha acabat dient, fent referència al referèndum del primer d’octubre. El vice-president Junqueras ha dit: ‘El govern del PP vulnera totes les normes bàsiques de la democràcia per impedir que els ciutadans votin.’ I ha acusat la Moncloa d’abusar de les institucions espanyoles forçant-les a una interpretació esbiaixada de la llei. Junqueras ha dit que fer un referèndum no és cap delicte, perquè les lleis internacionals ho emparen. A més, ha afegit que el congrés espanyol ho va admetre el 2005. ‘Fer un referèndum no és cap delicte’, ha reiterat. A més, el vice-president s’ha preguntat: ‘El conjunt dels demòcrates espanyols, quina garantia tenen que aquest abús del govern espanyol no serà aplicat contra tots ells?’ En una entrevista al programa ‘Més 3/24’, l’ex-president de la Generalitat Artur Mas també s’ha pronunciat sobre la citació dels onze encausats pel Tribunal de Comptes. Ha dit que les institucions de l’estat espanyol apliquen l’estratègia de la por, però que, davant aquesta estratègia, n’hi ha una altra, que és la de ‘no fer-ne cas’. ‘En aquest moment –ha indicat–, hi ha una pugna entre una gran part del poble de Catalunya, per sentit democràtic i de defensa de drets fonamentals, i algunes institucions de l’estat que intenten impedir que la gent voti.’ I ha afegit que l’estat cometia un abús de poder que està condemnat al fracàs. Pel que fa al delicte de malversació de fons públics pel qual inicialment havien estat encausats ell mateix, Rigau, Ortega i Homs, ha recordat que la justícia ja en va arxivar la causa penal. ‘Ara surt una boleta aquí al mig, una altra institució, que ens persegueix per delictes comptables.’ Segons Mas, a l’estat espanyol no hi ha precedents de malversació comptable. Pel que fa al pagament de la fiança de 5,12 milions d’euros, imposada pel Tribunal de Comptes als encausats, ha dit que ell no podia pagar-la. De totes maneres, ha explicat que el pagament seria ‘solidari’ entre tots onze, i que si un dels encausats ‘pot una mica més’, hi aportarà més diners. Mas també ha parlat d’una ‘caixa de solidaritat’ promoguda per entitats cíviques, com l’ANC i Òmnium, que han fet una crida als ciutadans perquè facin donacions per ajudar els encausats a pagar la fiança. I ha assenyalat que ja hi havia hagut aportacions. Sobre el referèndum, ha assenyalat que tenia confiança absoluta que els catalans podrien votar l’1 d’octubre i ha recordat que l’executiu que ell encapçalava també va rebre amenaces abans del del 9-N, el 2014, però que, el dia assenyalat, més de dos milions de ciutadans havien anat a votar. Mas també s’ha preguntat si, a part d’amenaçar funcionaris i perseguir-los judicialment, l’estat espanyol aniria més lluny. ‘L’estat pot amenaçar molt, perseguir i inocular el virus de la por, però hi ha una cosa que no pot fer: aturar uns quants milions de persones que lliurement vagin a votar.’ I encara ha afegit: ‘La força real es troba en cadascun de nosaltres i, segons si som capaços d’utilitzar aquesta força real, ens en podem sortir o no.’

Summary: Puigdemont sobre els nous encausats del 9-N: ‘Si els toquen a ells, ens toquen a tots’


Avui fa vint-i-vuit anys, l’Organització Mundial de la Salut va deixar de considerar l’homosexualitat una malaltia mental. O dit d’una altra manera, fins fa només vint-i-vuit anys, l’ens que actua com a autoritat en qüestions de salut pública internacional et considerava malalt, o no, en funció de qui estimaves. La data es commemora anualment amb la diada contra la LGTBIfòbia, que té com a objectiu posar en relleu les discriminacions que pateixen les lesbianes, els gais, les persones trans i les intersexuals. Eugeni Rodríguez, director de l’Observatori contra l’homofòbia, ens atén telefònicament en un breu moment de descans de l’ocupada agenda d’avui. —Quines són les mostres de LGTBIfòbia més habituals? —Les més habituals són sempre les agressions, tant verbals com físiques. A més, com recull l’últim informe de l’estat de la LGTBIfòbia a Catalunya, el 2017 les agressions han crescut un 16,8%, sobretot contra homes gais i bisexuals. Les agressions que més pateixen les dones lesbianes són els insults al carrer, gairebé en un 80%. Però rarament pateixen agressions físiques. Amb les persones trans hi ha hagut un creixement molt preocupant dels atacs pel dret d’admissió. El 75% de denúncies de persones trans que hem rebut és perquè les han tractades malament a la porta d’un local de concurrència pública. Aquest últim trimestre també hem detectat un repunt de problemes en la feina per homes gais i trans. A ningú no el fan fora directament, però sí que hi ha un assetjament que es tradueix en la no-renovació del contracte. —Dieu que sobretot es registren agressions, però potser és perquè el límit a l’hora de denunciar es marca aquí, i es deixa passar la LGTBIfòbia més subtil. —És clar, moltes vegades una agressió transcendeix tant si ho vols com si no. A vegades no és només que t’insultin, sinó que descobreixes que el circuit perquè una persona LGTBI pugui recuperar la dignitat la deixa absolutament desemparada. No hi ha mecanismes per a identificar els agressors, no hi ha el tractament adequat a les víctimes… La denúncia comença un procés, no l’acaba, i comporta una quantitat de diners important si la vols portar per la via penal. —Com es combat la LGTBIfòbia? —De la manera que, en el seu moment, vam fer constar a la llei contra l’homofòbia. Vam pensar una llei amb què es pogués denunciar per la via administrativa, que és de franc i propera, tot allò que no és gaire greu, com ara els insults. En teoria, no hauries d’anar a la via judicial perquè hi hauria d’haver un servei prou integral i ampli a Catalunya. Això estableix la llei. Podries tocar amb els dits els teus drets, tindries una atenció a la víctima a prop… Però tot això no s’ha fet i ara és inajornable. Defensar els drets LGTBI costa diners, però s’han d’invertir. Una persona heterosexual no dubta que, si té un problema a la Vall d’Aran i ha d’anar al metge de capçalera, anirà al seu centre i no a cap altre. No pot ser que hi hagi un model d’atenció per a les persones trans que només s’apliqui a Barcelona o que el protocol de reproducció assistida només es conegui als hospitals de Barcelona. Això s’ha d’implementar a tot el territori. Ara és el moment de fer-ho i no hem d’amagar la realitat: cal voluntat política, que normalment es tradueix en diners i a tractar un tema que no s’havia volgut tractar mai. S’havia banalitzat tant insultar un gai o una lesbiana que era més fàcil fer costat a l’agressor que no a la víctima. —Quim Torra es va comprometre en el discurs d’investidura a implantar el règim sancionador de la llei contra l’homofòbia. És una mesura que fa temps que reclameu. —Hem d’agrair-li que s’hi hagi compromès. Això sí, vigilem perquè l’anterior govern no ho va fer pas, tot i que va tenir-ne l’oportunitat. Perquè puguem creure que el decret es farà, cal que canviïn totalment les persones que hi ha ara a la direcció de les polítiques LGTBI. Volem una altra direcció que tingui una altra visió i un altre abast. Creiem que al departament hi ha d’haver una complicitat amb les entitats que ara no hi és, i que hi ha d’haver una mirada integral, no exclusivament sobre el paper i funcionarial. —La llei LGTBI valenciana protegirà especialment les persones grans. Quines dificultats concretes tenen en aquesta edat? —És una qüestió que en la nostra societat té un abast molt important. Mai no hi havia hagut tanta gent de més de cinquanta anys. És gent que moltes vegades ha de viure en unes condicions en què necessita el suport de l’administració. Les persones LGTBI que ja havien pogut sortir de l’armari es troben amb un circuit on torna a haver-hi uns valors absolutament LGTBIfòbics. Demanem que en aquest camp, que es va treballant molt, es tingui la visió que hi haurà persones LGTBI a qui caldrà tractar amb tota la dignitat que mereixen, independentment de l’edat i els mitjans que tinguin. —Sembla que es va reduint l’homofòbia, però amb la transfòbia hi ha molt camp per a recórrer. Què cal per a eradicar-la? —No hi estic d’acord, l’homofòbia es banalitza moltíssim als piulets, a les cançons, als acudits… Quan algú et diu ‘marica de merda, vés a prendre pel cul’ no pensa pas que sigui homòfob. Amb la transfòbia passa igual, un tampoc no és conscient que és trànsfob. A la gent li és igual, no té gens d’interès a saber si algú és gai, lesbiana o la diferència entre identitat i orientació sexual. Pel conjunt de la societat som ‘els diferents’. Encara és pitjor. Durant molts anys passava amb les lesbianes, no les insultaven perquè no les consideraven. El terrible estigma de les persones trans és que la societat no les considera. —I com es pot combatre això? —Cal invertir en educació i en un nou model de societat. Significa que passi el que no passa, que no es donin ajudes a escoles que segreguen, que no hi hagi les campanyes que ha fet Hazte Oir i que s’expliqui la sexualitat i l’afectivitat des d’un altre punt de vista. Això requereix una voluntat política que actualment no hi és.

Summary: Eugeni Rodríguez: ‘El terrible estigma de les persones trans és que la societat no les considera’


A l’espera que Pedro Sánchez confirmi diumenge la composició del seu govern, continuem coneixent-ne més detalls. Salvador Illa, ex-batlle de la Roca del Vallès i secretari d’Organització del PSC, serà el nou ministre de Sanitat en substitució de María Luisa Carcedo. Illa, home de confiança de Miquel Iceta, ocupa així la quota catalana al govern espanyol. La jurista basca Arancha González Laya, directora executiva del Centre de Comerç Internacional de l’ONU des del 2013, serà la nova ministra d’Afers Estrangers. El perfil de Laya, molt tècnic, s’adiu al tomb que el president espanyol volia donar al ministeri, atribuint-li un vessant més econòmic. Una altra novetat és la creació d’un nou ministeri, el de Seguretat Social, Inclusió i Migracions, que ostentarà el socialista José Luis Escrivá, també un perfil tècnic, fins ara president de l’Autoritat Independent de Responsabilitat Fiscal (Airef). Així, Sánchez redueix l’impacte i les competències que tindrà Yolanda Díaz, de Podem, a Treball. Els dos ministres valencians mantindran les seves carteres. José Luis Ábalos, home de confiança del president, serà al capdavant de Foment, que esdevindrà el ministeri de ‘Transports i Mobilitat’. I Luis Planas, que també es feia càrrec de Política Territorial des del nomenament Meritxell Batet, tornarà al seu càrrec original i es quedarà amb Agricultura. També han revalidat la confiança de Sánchez Fernando Grande-Marlaska, a Interior; Margarita Robles, a Defensa; Isabel Celaá, a Educació; Pedro Duque, a Ciència; i Reyes Maroto, a Indústria. En canvi, no seuran al consell del nou govern de coalició amb Unides Podem la ministra de Justícia en funcions, Dolores Delgado ni el de Cultura, José Guirao. Calvo, Calviño, Iglesias i Ribera seran els vice-presidents del govern espanyol Fins ara s’havia anunciat que el govern de coalició tindrà quatre vicepresidències (tres per al PSOE i una per a Iglesias) i quatre ministeris per a la formació morada. Dilluns se celebrarà la presa de possessió dels membres del nou executiu i dimarts, el primer consell. Un govern del qual en serà portaveu l’actual ministra María Jesús Montero, que continuarà al capdavant del ministeri d’Hisenda, segons fonts de Moncloa. Montero substituirà Isabel Celaá.

Summary: Salvador Illa, secretari d’organització del PSC, nou ministre de Sanitat


Continuen les protestes contra la sentència de procés, que han deixat centenars de ferits i detinguts. Avui s’acaba la campanya electoral del 10-N, que ha estat marcada per la bel·ligerància contra Catalunya. El CDR ha convocat una acció de protesta per la presència del president del govern espanyol, Pedro Sánchez, aquest vespre en l’acte de tancament de campanya del PSC a Barcelona. Seguiu l’última hora dels Països Catalans i el món al canal de Telegram de VilaWeb Editorial de Vicent Partal: Unes eleccions irrellevants però que cal guanyar Tsunami Democràtic: totes les convocatòries del 9 de novembre La resposta a la sentència del judici del procés: totes les mobilitzacions

Summary: Protestes contra Pedro Sánchez en l’acte de tancament de campanya del PSC


MADRID, 6 (EUROPA PRESS) El grup gihadista Estat Islàmic ha executat aquest dimecres 33 persones als voltants de la localitat siriana d’Al-Mayadin, situada a la província de Deir ez-Zor, segons ha denunciat l’Observatori Sirià pels Drets Humans. L’organisme, amb seu a Londres i informants al país àrab, ha indicat que aquestes 33 persones han estat executades amb armes blanques, i ha afegit que cap d’elles ha estat decapitada. En un comunicat a la seva pàgina web, l’Observatori ha afirmat que de moment desconeix la identitat dels executats o la seva possible pertinença a cap de les parts enfrontades en el conflicte. Així mateix, ha subratllat que es tracta de la “pitjor execució en massa” duta a terme per Estat Islàmic al país àrab aquest any. L’Observatori va afirmar la setmana passada que el grup gihadista ha executat a Síria més de 2.500 civils, entre ells 87 menors, des que va proclamar el seu ‘califat’ el juny del 2014. L’organisme va detallar que la xifra total d’executats en aquest període per part dels gihadistes és de 4.630, comptant a més combatents rebels, militars i milicians lleials a Damasc, així com membres d’Estat Islàmic.

Summary: Estat Islàmic executa 33 persones a la província de Deir ez-Zor


La defensa del president de la Generalitat Quim Torra ha presentat un escrit al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) perquè aclareixi l’hora i el lloc del judici per desobediència fixat per al 25 i 26 de setembre contra Torra en relació amb les instruccions de la Junta electoral espanyola sobre els llaços grocs en campanya electoral. L’escrit, al qual ha tingut accés l’ACN, demana al tribunal que actuï amb ‘la mateixa celeritat’ que ha demostrat a l’hora de fixar la data de la vista per ara ‘reparar el defecte consistent en la falta d’indicació d’horari i lloc per a la celebració del judici’.

Summary: La defensa de Torra demana al TSJC d’aclarir l’hora i el lloc del judici per desobediència


La fiscalia espanyola ha demanat al Tribunal Suprem espanyol que refusi els incidents de nul·litat presentats per les defenses dels presos polítics contra la sentència. Els fiscals consideren que no s’ha vulnerat cap dret dels dotze processats i, a més, acusen les defenses de cobrir un ‘tràmit’ amb els incidents de nul·litat per a presentar després els recursos d’empara al Tribunal Constitucional espanyol. També retreuen que intentin ‘construir artificialment una aparença de parcialitat’ sobre el tribunal del procés que ‘serveixi en instàncies diferents per a minar la credibilitat i imparcialitat de tribunal’. A més, insisteixen en la rebel·lió dient que els presos polítics van ‘vulnerar l’ordre constitucional’ perquè la tardor del 2017 va haver-hi a Catalunya ‘un aixecament multitudinari, generalitzat i projectat de manera estratègica’. Als incidents de nul·litat, els presos polítics han al·legat que s’havia vulnerat el seu dret de reunió, el de llibertat ideològica i el de llibertat d’expressió. La fiscalia respon que no eren drets perquè eren ‘aixecaments hostils contra les resolucions judicials’ i ‘actuacions delictives d’extraordinària gravetat contra l’ordre públic’. Respecte de l’error flagrant de la sentència que atribueix a la consellera Dolors Bassa les funcions de Clara Ponsatí com a consellera d’Ensenyament, la fiscalia es limita a dir que és una ‘equivocació’, sinó un ‘mer error material’ que no incideix en la condemna contra Bassa.

Summary: La fiscalia espanyola s’oposa a anul·lar la sentència del procés


La primera reacció oficial de la Unió Europea al resultat del referèndum grec ha estat dura. S’esperava una resposta de to suau després de la dimissió de Iannis Varoufakis però no ha estat així. El comissari europeu per a l’euro i el diàleg social, Valdis Dombrovskis, ha estat molt contundent en una compareixença pública i molt gràfic alhora quan ha dit en resposta a una pregunta que ‘el golf que hi ha entre Grècia i els altres s’ha fet molt més gran’. Dombrovskis fins i tot s’ha negat a respondre la pregunta sobre si Grècia forma part de la zona euro o se la pot considerar ja com que n’és fora. El govern alemany molt pessimista també El govern alemany no veu les condicions necessàries per negociar un tercer rescat per a Grècia després del referèndum. El portaveu de l’executiu de Merkel, Steffen Seibert, ha assegurat en una compareixença informativa que ‘no es donen les condicions perquè hi hagi un nou programa d’ajuda’, però que ‘la porta continua oberta’ per dialogar. Seibert ha dit: ‘Grècia és a l’Eurozona i està a les mans del govern grec que això continuï sent així.’ El portaveu de l’executiu alemany ha assenyalat que els líders europeus estaran ‘molt atents’ a les noves propostes que porti el primer ministre grec, Alexis Tsipras, durant la cimera extraordinària convocada demà per analitzar la situació del país hel·lè. En tot cas, el portaveu alemany ha afegit que, a Europa, ‘solidaritat i esforços propis’ no poden ser delimitats. En aquest sentit, el govern alemany remarca que només es pot assistir financerament als països membres que apliquin reformes i ajustos com a contrapartida a les ajudes rebudes. Aquesta tarda està prevista una reunió entre François Hollande i Angela Merkel que pot marcar el discurs negociador que emprendrà l’Eurozona en els pròxims dies.

Summary: La Unió Europea apreta Grècia: ‘la distància entre nosaltres s’ha eixamplat’