L’economista Luis Garicano va anar al Cercle d’Economia de Barcelona a presentar el seu llibre El contraataque liberal (Editorial Península), en què exposa la crisi, virtuts i sortides del liberalisme econòmic, la ideologia econòmica que ell, i el Cercle d’Economia, defensen. Tot i jugar a casa, doncs, l’ex-professor de la London School of Economics es va trobar un auditori mig buit: una banda de la sala era completament buida, i l’altra meitat absolutament plena. Abans de dos quarts vuit, tothom era fora, per a poder arribar a veure el Barça-Madrid, els uns, i a agafar l’AVE, Garicano. Abans, durant hora i mitja els assistents van poder escoltar un diàleg poc punyent entre Garicano i un cooperador Anton Costas, ex-president de l’entitat, sobre la crisi i les solucions de la doctrina econòmica imperant. A primera fila hi havia Inés Arrimadas, més pendent del mòbil que no del seu company de files; Enric Millo, el delegat del 155; i el diputat militar de Ciutadans, Matías Alonso. I més enrere Francesc Xavier Mena, conseller del govern Mas que en plena crisi va dir que els joves catalans podien anar a Londres a servir cafès; i Carles Gasòliba, del Patronat Català pro Europa. Entre el públic hi havia una majoria de corbates d’una certa edat. I per sort –com veurem– unes quantes dones. Sala mig buida al Cercle d’Economia Tres van ser els moments en què les paraules del liberal Garicano van desconcertar més, si més no aquest cronista. La primera, quan va afirmar que ell, i els liberals en general, havien abandonat els sentiments i les emocions als populistes. I que per això perdien. I que ja era hora d’apel·lar al cor de la gent. Aquí se’ns va aparèixer, a mitja sala, un cor enorme, gran i taronja. Un cor amb tres banderes, que és símbol de Ciutadans, de fa anys. El partit de Garicano té com a símbol un cor, i ell diu que no parlen al cor de la gent? Realment xocant. En segon lloc, va ser realment revelador veure que Garicano acceptava que un dels errors del sistema econòmic imperant havia estat salvar els bancs, que això havia llevat legitimitat al sistema, i que costaria molt de recuperar. De fet, Garicano fins i tot va mig acceptar el drama dels experts com ell, professor d’economia de la London School of Economics, en una frase curta i clara: ‘La gent ha deixat de creure en els experts.’ Però aquí el professor va recórrer a un símil, sempre tan útil a classe. ‘Vull recordar un acudit de la revista New Yorker. Un passatger aixecava un cartell i deia: no creiem en els experts. Ara conduiré l’avió jo.’ Una idea semblant va expressar Anton Costas, quan féu el símil entre la poca confiança que ara hi ha en els experts econòmics i la que hi hauria amb els metges. ‘Us imagineu que la gent no fes cas dels metges?’ El dia que els economistes com Garicano i Costas s’adonin que l’avió ja fa anys que s’ha estavellat potser es demanaran qui el conduïa, l’avió. I qui era l’expert, i qui no. Perquè potser a la cabina hi hagi hagut, i encara hi ha, l’home del cartell. I si justament són els liberals, els homes dels cartells? Sala mig plena al Cercle d’Economia. L’atac de Garicano als nacionalistes i el concepte de tribu que segons ell traginen era previsible. Però altre cop va ser xocant de veure com l’economista, nascut a Valladolid, format a Chicago i amb fills als Països Baixos feia un mea culpa i acceptava que feia anys que anava equivocat, i que si bé ara no es declarava nacionalista, això mai, sí que es declarava patriota. I que el patriotisme constitucional tenia tantes virtuts. I que el seu error havia estat creure, com tants altres liberals, que són els individus que compten, i res més, i que el liberalisme havia abandonat les comunitats. I que les comunitats, els grups, són importants. I que no s’han de deixar en mans dels populistes, que saben com manegar-los. I que ell, Garicano, ha tardat anys a veure-ho, però que ara ja ho havia vist (si en fa d’anys que Ciutadans també!). Agafant-li la paraula, una senyora de primera fila va fer la primera pregunta punyent del vespre: ‘Si el patriotisme constitucional li sembla bé, per què no entén que el patriotisme català vulgui la seva constitució?’ Pam. El balbuceig de Garicano (‘cop d’estat, cop d’estat’), la senyora el va tallar en sec, i va obligar Garicano a raonar. I l’home va arribar fins aquí: si una cosa no es pot fer és trencar les lleis. No es pot fer. La segona pregunta punyent del dia la va tornar a fer una dona, quan li va demanar explicacions sobre el seu optimisme per la sortida de la crisi, si resulta que els robots, la informàtica, afectaran de manera tan descomunal els futurs mercats de treball. La seva resposta va ser que noves situacions creen noves feines, com per exemple al Cercle d’Economia, ‘que segur que tenen una persona encarregada de xarxes socials, o com per exemple al barri neerlandès on viuen els meus fills, on hi ha aquesta mena de feines: coach de felicitat, i coach de família’. El cavall blanc i rural de Santiago Abascal, en aquest punt, pujava cap als Països Baixos, per a poner una pica en flandes, i robar els vots i la cartera al partit del francès …i el globalista neerlandès al crit de ‘Garicano és un gloabalista que té coach de família!’ D´esquerra a dreta: Ramon Perelló, Inés Arrimadas, Luis Garicano i Anton Costas (fotografia: Marta, Cercle d’Economia, Colorín Colorado). Com a resum del paradoxal discurs del senyor Garicano al Cercle d’Economia només recordarem que diumenge el partit no liberal del liberal Luis Garicano es manifestarà al costat dels populistes de Vox, i el PP, perquè creuen que Pedro Sánchez és un traïdor. I hom es pregunta si és un traïdor a la tribu espanyola, que, per molt espanyola que sigui, se suposa que no deu deixar de ser tribu a ulls dels liberals.

Summary: Luis Garicano juga a casa i perd


El ple de l’Ajuntament de Barcelona ha atorgat la Medalla d’Or al Mèrit Cívic a l’activista i economista Arcadi Oliveres pel seu activisme compromès i la seva lluita incansable a favor de la pau i el desarmament, així com per l’impuls d’iniciatives a favor dels drets humans i la justícia social. La proposta ha rebut els vots favorables de BComú, el PDECat, ERC, el PSC i els regidors no adscrits Gerard Ardanuy i Joan Josep Puigcorbé, l’abstenció de la CUP, i els vots en contra de Cs i el PP. El tinent de batlle Gerardo Pisarello ha recordat Oliveres com un ‘desobedient contra la injustícia’. ‘Amb el seu exemple ens ha mostrat que un món més just és possible’, ha assegurat. El líder del PDECat a Barcelona, Xavier Trias, ha subratllat que es tracta d’un home honest, coherent, compromès i de diàleg, mentre que Montserrat Benedí (ERC) ha destacat el seu paper en la reconciliació dels pobles. La regidora del PSC Carmen Andrés ha dit que, al marge de la discrepància en projectes polítics concrets, Oliveres ha treballat pel progrés de la dignitat humana, i Gerard Ardanuy i Joan Josep Puigcorbé han agraït la seva defensa de les ‘causes justes’. Marilén Barceló (Cs) només ha intervingut per expressar el vot en contra del seu grup, mentre que Alberto Fernández (PP) ha criticat que el govern municipal prioritza les afinitats ideològiques en l’entrega de medalles, la qual cosa ha assegurat que ‘no representa tota la ciutat’. La regidora de la CUP Maria Rovira ha reconegut la figura d’Oliveres i el seu discurs combatiu i coherent amb els valors universals, i l’ha recordat com un referent del moviment antiglobalització, encara que ha expressat que la CUP no creu que els homenatges hagin de fer-se amb medalles: ‘El reconeixement ha de ser al carrer’. Altres medalles El ple també ha aprovat la Medalla d’Or al Mèrit Cultural a la ballarina i coreògrafa Anna Maleras pel seu paper en la internacionalització de Barcelona com a centre mundial de la dansa; així com al també ballarí i coreògraf Cesc Gelabert, per connectar la ciutat amb la modernitat del món de la dansa. També s’ha concedit la medalla al crític d’art Daniel Giralt-Miracle per la qualitat de les seves aportacions sobre el patrimoni artístic barceloní, ‘la significació dels seus estudis sobre Antoni Gaudí i Salvador Dalí, a més del seu paper en la configuració del Macba i el seu compromís amb la capital catalana’.

Summary: Barcelona atorga la Medalla d’Or al Mèrit Cívic a l’activista i economista Arcadi Oliveres


S’acaba de presentar el primer volum de l’ECOC, Edició Crítica de l’Obra de Josep Carner (no conté el terme ‘Completa’, perquè pretendre oferir l’obra completa de Carner sembla una comesa inabastable). Es titula Llibres de poesia 1904-1924 i és publicat per Edicions 62. Aquest primer volum consta d’aquest tom i d’un altre, que apareixerà d’aquí a un any, que contindrà la poesia dispersa des del 1896 (any que va començar a publicar poesia) fins al 1924, amb la poesia que va escriure però no va aplegar en cap llibre. Aventurar-se a fer una edició crítica de l’obra de Josep Carner (Barcelona, 1884 – Brussel·les, 1970), un dels grans poetes catalans, per a alguns el més gran, és gairebé una temeritat. Així ho explica l’especialista Jaume Coll, que fa quinze anys que va començar a preparar aquesta edició: ‘Carner vivia de rellegir-se. Revisava constantment la seva obra. La meva intenció des del principi, per a l’edició crítica, ha estat que contingués totes les formes que va utilitzar en totes les versions de cada poema. Perquè us en feu una idea, l’obra de Carner consta d’uns dos mil poemes amb més de tres mil formes diferents. Només del llarg poema Nabí n’hi ha tres. Tenir controlada aquesta producció ingent requereix molts anys.’ De dalt a baix: Jaume Coll i Jordi Cornudella. L’editor Jordi Cornudella concreta tres edicions que contenen la revisió d’una part important de la seva obra o de la totalitat: el 1924 Carner revisa la seva poesia amorosa a La inútil ofrena; el 1928 revisa Els fruits saborosos, que havia publicat per primera vegada el 1906; i quan és a l’exili comença un procés de revisió de tota la seva obra poètica, que culmina amb Poesia 1957. Segons Cornudella, per respecte al poeta i al lector, s’han publicat totes les formes en el lloc que els correspon. Per ell, l’obra de Carner justifica que es recullin totes les formes, però no deixa d’advertir de la dificultat d’aquesta comesa i, d’una manera simpàtica, qualifica Jaume Coll de ‘detectiu’. Coll explica que aquest primer tom del primer volum, Llibres de poesia 1904-1924, recull els primers onze llibres que va publicar Carner. Són 726 poemes, dels quals 137 es van editar dues vegades, en el volum antològic La inútil ofrena. El segon tom d’aquest volum, amb la poesia dispersa, tindrà uns 510 poemes, no aplegats mai en llibre, una part dels quals són inèdits. En conjunt, doncs, el primer volum tindrà més d’un miler de poemes, dels quals es recullen 2.210 formes diferents. Aquest primer període poètic correspon al Carner que viu a Catalunya, la primera època de formació i d’evolució. És la meitat de la seva obra, i ja l’anomenaven ‘Príncep dels poetes’. Era un dandi: un home molt elegant, que menjava molt bé i fumava els millors cigars que es venien a Barcelona, explica Coll. Cornudella diu: ‘Ens hem de treure de sobre el clixé de poeta antic i antiquat.’ I posa exemples del caràcter modern, atrevit i fins i tot escandalós de la seva poesia: ‘Carner és ben capaç d’encisar-nos per la seva màgia verbal, però no ens podem quedar només amb això: és molt difícil que trobem un sol poema seu que no contingui una idea que ens pugui tocar. Carner té aquesta capacitat lúcida de veure els mecanismes de funcionament de la gent, de la humanitat. Una humanitat que avui és la mateixa que aleshores, que no ha canviat gaire en allò que és essencial. I llegir-lo amb aquests ulls és reconciliar-se amb la nostra tradició.’ Després d’aquest primer volum en dos toms, el pla general de l’edició preveu un segon volum amb la poesia del 1924 al 1957. El tercer (també en dos toms) contindrà Poesia 1957, i el quart l’obra poètica del 1958 al 1970, any de la seva mort. Els tres volums següents contindran la prosa: 1896-1922, 1922-1932 i 1933-1970. Encara hi ha la possibilitat d’un vuitè volum amb el teatre, les traduccions i els epistolaris d’interès literari. En principi, seran vuit volums, però, a causa de la gran producció de Carner, l’ECOC pot acabar tenint-ne setze. Amb tot, el risc d’aquest projecte tan ambiciós és, com sempre, la qüestió econòmica, perquè ara per ara només hi ha garantit el finançament dels dos toms primers. En l’àmbit de la prosa, Jaume Coll avisa que la quantitat de texts que no s’han publicat mai segurament farà reconsiderar la visió que es té de la prosa de Carner. I Jordi Cornudella rebla: ‘Una de les conseqüències que tindrà l’ECOC és que permetrà de revisar la figura de Carner. Carner és un clàssic i com a tal és bàsic ara i serà bàsic per a les generacions futures.’ L’Edició Crítica de l’Obra de Josep Carner també té un valor important més enllà de l’obra, quant a la manera de presentar una edició crítica. Com diu Cornudella, té un gran valor també pel que fa a la forma: és un volum clarament modèlic de com ha de ser una edició crítica. I, és clar, editar la poesia amb tant de rigor serveix de base de les edicions dels llibres que es poden fer a partir d’ara. Per exemple, l’any 2018 s’escaurà el centenari de l’aparició del llibre Bella terra, bella gent. Seria un bon motiu per a tornar a editar aquest llibre, partint de l’ECOC, que serà el text de referència.

Summary: Arriba el primer volum de l’Edició Crítica de l’Obra de Josep Carner


El vot dels residents a l’estranger ha permès de consolidar el quart diputat de Compromís per Castelló a les Corts Valencianes, José Silverio, en detriment del sisè del PP, Jesús Antonio Lecha. Fonts parlamentàries han confirmat a EFE que el recompte, fet avui en les tres juntes electorals del País Valencià, ha llançat finalment un total de 180 vots per a la candidatura de Compromís per Castelló a les corts enfront de 86 de la del Partit Popular. L’entrada de l’escó de Silverio va ballar durant gran part de la nit electoral amb el número sis del PP. Finalment, les urnes es van decantar en favor de Silverio, la qual cosa deixava Compromís amb 17 diputats autonòmics contra els 19 del PP, encara que la distància entre tots dos parlamentaris era d’escassos centenars de vots. Quant al vot al congrés espanyol dels residents a l’estranger de la circumscripció de València, el PSPV ha aconseguit 1.270 sufragis, Unides Podem-EU 890, Compromís 673, Vox 514 i el PP 490. En les eleccions autonòmiques i espanyoles del 28 d’abril hi havia censats un total de 109.153 valencians residents a l’estranger. 38.214 són de la circumscripció d’Alacant, 9.382 de Castelló i 61.557 de València.

Summary: El vot estranger dóna el quart diputat de Compromís per Castelló a les Corts


El govern de progrés de les Illes podrà repetir amb una majoria al parlament per segona legislatura consecutiva. Els socialistes del PSPV són per primera vegada la primera força al parlament i tenyeixen el mapa electoral de vermell. L’esquerra ecosobiranista de Més per Mallorca es manté com a tercera força, malgrat perdre dos escons, de la mateixa manera Més per Menorca reté dos dels tres seients. Per la seva part, Gent per Formentera manté l’únic escó que es tria a l’illa. Però la força més votada canvia de municipi en municipi, com podeu comprovar en aquest mapa. Maximitzeu-lo per poder veure els resultats complets de totes les candidatures amb més facilitat.

Summary: Els resultats de les eleccions a les Illes municipi a municipi


A Pedro Rubira, un dels fiscals de l’Audiència espanyola del judici contra Trapero, Soler, Puig i Laplana, l’ha traït el subconscient i ha fet sortir el nom de Jordi Pujol en la seva intervenció sobre les qüestions prèvies. Rubira parlava d’un recurs resolt pel Tribunal Constitucional espanyol que van presentar o bé Jordi Cuixart o Jordi Sànchez, no recordava ben bé qui. Però en comptes de dir Jordi Cuixart ha dit Jordi Pujol, i després no ha pas corregit. EN DIRECTE: El judici contra Trapero i la cúpula dels Mossos a l’Audiència espanyola

Summary: El subconscient traeix el fiscal Rubira en el judici contra Trapero i se li escapa el nom de Jordi Pujol


El barceloní Juan Carlos Girauta (1961) és el candidat de Ciutadans a les eleccions espanyoles del dia 20. Anirà de número 1 per Barcelona. Advocat, llicenciat en dret, i MBA a Esade, Girauta també ha treballat de periodista i escriptor. Després de passar pel PSOE, i el PP, avui és un dels homes forts del partit d’Albert Rivera. Actualment és eurodiputat a Brussel·les, parla un anglès força fluid i llegir en francès és una de les seves passions. Ara vol ser diputat a Madrid. Rep amablement VilaWeb a la seu del partit a Barcelona. —Heu passat pel PSOE, PP i Ciutadans. Com s’explica? —Quan tenia vint anys era d’aquells que va caure en la xarxa de Felipe González. Creia que era un personatge que Espanya necessitava. Ho pensava llavors, vaig deixar de pensar-ho, i ara ho torno a pensar. Després, l’any 1986, a vint-i-cinc anys, vaig deixar el PSC. Molts anys després, el 2003, el PP em va demanar de donar suport al partit a Girona. Era l’època del tripartit. I jo pensava aleshores que el PP era l’únic que defensava una posició constitucionalista. No me’n penedeixo en absolut. Si visqués a València, o a Madrid, no hi hauria anat ni boig, amb el PP, perquè era donar suport a l’establishment. Però aquí era donar suport a una mena de resistència. Després, la veritat, va ser una enorme decepció. Perquè amb l’arribada de Piqué, el PP va girar el discurs. —La corrupció del PP, us devia afectar més que no pas el tomb de Piqué. —Això va ser després. Hi va haver un dia que jo era al programa ‘Catalunya opina’ i acabava d’arribar la informació del cas Bárcenas. Aquell dia exploto. El PP és un partit molt peculiar. A Catalunya no tenien ningú als mitjans de comunicació que defensés les seves posicions. Ningú. I m’hi vaig posar jo, per la cara. Ho feia per la cara i per les circumstàncies que t’he explicat. Doncs un dia el senyor Rajoy va venir a Barcelona, va organitzar una trobada amb la societat civil catalana amb 3.000 persones i jo no hi era. No m’havien invitat. —Em recordeu el cas de Luís Racionero. També ell ha passat per tots els partits. Però a vós us falta ERC. —Ha! Deixa’m que et digui una cosa. Hi ha un personatge, que és d’ERC, i que és un dels meus referents polítics: Josep Tarradellas. —També ho és per a mi: Tarradellas va intervenir en la llei de col·lectivitzacions, i va posar en funcionament les fàbriques d’armaments amb els anarquistes durant la guerra. —És clar. És que hi ha tres Tarradellas. El Tarradellas de la guerra, el de Saint-Martin-le-Beau i el de la transició. És la mateixa persona amb circumstàncies diferents. Quan ell arriba aquí, sap encarnar el paper de dignitat. Jo era a la plaça de Sant Jaume el dia que va arribar i diu ‘Ciutadans de Catalunya’. —Ja pronosticava el naixement d’un partit… —Per què et penses que ens diem així? Ja t’ho dic jo. Em consta que és per Tarradellas. —Doncs Tarradellas ara seria independentista. Com els d’ERC. Voleu dir que no? —Jo crec que no. Tarradellas va denunciar la dictadura blanca del senyor Pujol. Va advertir d’ignorar la pluralitat catalana, va denunciar el caire mercantil del projecte de Pujol i Convergència. I convé llegir-se tot allò de Tarradellas i que ara ha sortit. —Com voleu que ens quedem a Espanya si el 27-S el ‘no’ va treure el 39% del vot? (‘sí’ 48% NS/NC, 12%) Difícil que amb aquesta força ho freneu. Els independentistes són més. —Hi ha una cosa que és pre-política: el respecte a les lleis, la constitució, i les sentències en un estat de dret. I el que no podem fer és seguir discutint sobre el marc. Nosaltres no el posem en dubte. Són les regles de joc, i això és pre-polític. Després ve la política. I en aquest sentit és on nosaltres pensem que es pot invertir la tendència. Perquè l’independentisme és una opció perfectament legítima, però cronificada durant molts anys entre un 15% i un 20%. I que això es dobli és el resultat de moltes coses. L’explicació no és lineal. Aquí hi ha hagut l’efecte de diverses crisis. La crisi econòmica, que ha posat en perill l’existència de la classe mitjana, i això és posar en perill no només el nivell de vida de la gent, sinó la mateixa democràcia. Després, ve la crisi ètica. Casos de corrupció increïbles. I en tercer lloc, la crisi territorial que, a causa de les altres dues, es fa aguda. I també és causa d’un procés de descentralització que no es pot tancar, perquè és mal dissenyat. Nosaltres diem: si som capaços d’una regeneració a Espanya, i de la seva economia, hi haurà molta gent de la que s’ha sumat a solucions radicals, a la desesperada, com l’independentisme o Podem, que podria invertir la tendència. No es tracta de frenar. Es tracta de demostrar que això que ha passat no pot tornar a passar. Que les institucions no fallin més. Que l’economia no sigui d’amiguets. —Ni del totxo. —No només del totxo. Les caixes d’estalvis han estat un escàndol. —Us diuen el partit de l’Íbex-35 —Això de dir que som de l’Íbex-35 és una crítica infundada si el que es vol és dir que hi ha empreses darrere. I en segon lloc: agradar a la gran empresa és diferent que la gran empresa et doni suport. A mi em tranquil·litza que nosaltres tranquil·litzem grans empreses, amb centenars de treballadors. —No m’estranya. Amb la vostra proposta de contracte únic l’acomiadament és més barat que amb l’actual. —És molt fàcil de fer la crítica d’això sobre el paper. Una altra cosa és la realitat. I la realitat és que a Espanya es fan 16 milions de contractes de treball l’any. Això vol dir que són contractes clínics. A Espanya quan hi ha una crisi qui ho paga són els treballadors temporals. Per exemple, en la darrera crisi, més del 90% dels qui han perdut el lloc de treball tenien contractes temporals. I ara tenim un mur de separació, als contactes. D’avui per demà passes de tenir una indemnització de 12 dies a 33. Així incentives l’acomiadament abans no arribis al límit. I això és fotut, dolent, i tot el que vulguis. Però és la realitat. —Hi ha països on l’acomiadament és més car, i la desocupació més baixa. Perquè pots tenir totes dues coses: acomiadament car, i desocupació baixa. —No és més barat, home! Dadesdel novembre: el PP es posa la medalla perquè diu que és el mes amb més contactes de fa molts anys. 92% són temporals. I del 8% restant, la meitat són a mitja jornada. La cosa és important. Si poses el mur, incentives l’acomiadament. Si poses una indemnització creixent, llavors no l’incentives. Però a més nosaltres ho complementem amb el complement salarial anual garantit. És a dir, els 7 milions de persones que treballen, i són pobres al mateix temps, tindran el dret de cobrar directament un xec de l’estat. I aquesta problemàtica és específicament espanyola, no d’altres llocs. I hi dóna suport Picketty, referent de l’esquerra. Això és mirar d’acabar un problema. No creiem que hi hagi una dicotomia d’interessos entre l’empresa i el treballador. Saps a qui volem agradar? Al treballador que sap que enganxa contractes temporals l’un darrere l’altre. —Ara empalmarà el vostre contracte únic l’un darrere l’altre, perquè serà molt fàcil, i barat, acomiadar. —La indemnització actual és 13,5 dies de mitjana. I comences amb 12. Nosaltres proposem saltar el mur, i que sigui progressiu. I que no t’acomiadin, perquè no hi ha l’incentiu. —Aquí alguna gent ha guanyat la batalla. Parlo del franquisme. PP i Ciutadans no condemnen el franquisme al parlament i no passa res. Tenim les cunetes plenes d’avis republicans i no passa res. Una banalització brutal. I no passa res. —Jo et vull recordar per què Ciutadans es va aixecar i marxar. Perquè van ser titllats de franquistes, o feixistes, em sembla que era per David Fernàndez. No em voldria equivocar. Nosaltres hem condemnat i condemnem el franquisme. I per si no queda clar, ho faig jo ara. El condemno jo en aquest moment. I et diré claríssimament, i és un compromís de Ciutadans, que tothom qui vulgui exhumar els seus parents tindrà el suport i el finançament de l’estat. És un compromís de Ciutadans. No hi haurà cap plaça ni carrer que porti el nom de Franco. És increïble que hagin passat gairebé quaranta anys de democràcia i encara hi hagi places i carrers que portin el nom de Franco. —Ja ho dèiem. Acabareu a Esquerra Republicana… —Ha! Hi ha casos que són molts clars. Com pots dir Franco a un carrer? O José Antonio? Ara, hi ha gent que vol esborrar tota resta de franquisme. I aleshores no podem posar un carrer a Josep Pla, espia de Franco? A Francesc Cambó, que va finançar l”alzamiento’? O a Salvador Salí, que era franquista? Tu saps que una dictadura que va durar tant com va durar genera unes complicitats en la cultura, i en la societat, que si vols eliminar-la d’arrel del tot, t’emportes la història d’aquest país. —Amb el franquisme feu el doble joc. Crec. Per alguna cosa Vidal Quadras votarà Ciutadans. —Jo n’estic encantat, que Vidal Quadras voti Ciutadans. —Doncs aquest et defensarà el franquisme. —Vidal Quadras defensa el franquisme? No l’he sentit mai. —Justificar, matisar, entendre. Teniu un votant d’extrema dreta que us obliga a fer el doble joc. —Llàstima que no tingui les gràfiques perquè te les ensenyaria. Som el partit que encaixa amb el centre. Entre 0 i 10, la gent ens clava al 5. Han passat 40 anys. Qui el 2015 reivindica Franco, no votarà Ciutadans. I una cosa hem d’acceptar: aquí no s’ha generat una extrema dreta com la francesa. Xenòfoba, antieuropea. Aquí l’extrema dreta és residual. —Aquí tenim el Valle de los Caídos, els avis a les cunetes i la gent s’aixeca d’un parlament per no condemnar Franco. —No pots dir que van marxar per no condemnar Franco. Van marxar perquè els havien insultat. Què tenen a veure amb Franco? Rivera va néixer amb la constitució. Cañas ve de l’esquerra. Perdona, posem les coses a lloc. Nosaltres volem posar fi a la simbologia franquista. I em pregunto per què no s’ha fet fins ara. O exhumar els morts. S’ha de poder exhumar aquesta gent. El meu avi va ser condemnat a mort al castell de Montjuïc. Era jurídic de l’armada, i republicà. I de la UGT. I no el van matar de miracle. I va passar-se anys a la presó, i quan en va sortir no va poder exercir el dret. Era represaliat. Jo sé molt bé què són les dues Espanyes. —Jurídic de l’armada? —El nom que rep un militar de l’armada, però expert en lleis. L’any 1945 el meu avi va sortir de la presó, però va quedar obsessionat tota la vida. Jo recordo, de petit, anar a casa seva, i es dedicava a arrencar els ulls de les fotografies de Franco que sortien a La Vanguardia. Treballava sense poder exercir legalment, assessorant sense poder signar, en un despatx d’advocats. Perquè li van prohibir d’exercir. Amargat, va quedar, i va morir l’any 1968. —A Ciutadans teniu gent amb passat militar. Girauta, Carina Mejías. —Matias Alonso, que és militar. —Molt curiós, Matias Alonso. Busques informació seva a internet i no en trobes. Zero. Un cas espectacular. —Ni idea. No sé gaires detalls del seu passat militar. I em faràs quedar malament. Et puc dir que era paracaigudista. Va tenir una mala caiguda, i va quedar una mica malament als ossos. —Cañas. Es va criticar molt que després de ser encausat anés d’assessor a Europa. Assessor vostre, precisament. Enteneu les crítiques? —Sí. Les entenc. Però vull explicar la qüestió. Nosaltres som un partit que vam proposar i practicar abans que ningú que els encausats havien de dimitir. En realitat dèiem que els encausats per corrupció política havien de dimitir. Cañas el van encausar per un cas de fa molts anys, quan no existia ni Ciutadans. En aquell moment, podria haver dit ‘no és corrupció política’. Però ell va dimitir. L’honora. —Fins aquí, d’acord. Però que entri per la porta del darrere… —No entra per la porta del darrere. Cañas queda fora de joc. Però aquest senyor té una especialitat: el màrqueting polític. I experiència de portaveu en el grup parlamentari. I quan jo he de formar un equip al Parlament Europeu, on no hi érem, vaig decidir de contractar Jordi Cañas. Ho assumeixo perquè vaig veure, i ho tinc comprovat, que era un col·laborador extraordinari. —Bilingüisme. Si és tan bo, perquè només el voleu a Barcelona? I a Madrid no? —Volem que a l’escola, on només hi ha una llengua oficial, n’hi hagi dues: castellà i anglès. I on n’hi ha dues, doncs, tres. Castellà, català, i anglès. —Jo no entenc per què un català ha d’aprendre en castellà a Barcelona, i un castellà a Madrid no ha d’aprendre en català. —Perquè el català és cooficial on ho és. No en altres llocs. —Tampoc no és oficial l’anglès, i bé que el poseu. —Cert. Perquè creiem que és la ‘lingua franca’. I obre els horitzons professionals. —L’anglès pot substituir el castellà per dalt. Com a llengua d’elits. A Barcelona ja passa. Gent que treballa en català i anglès. Res de castellà. —Jo vaig fer l’MBA a Esade, tot en anglès. Vam ser la primera promoció a fer-ho. I no, no em preocupa el castellà. Hi ha un fotimer de parlants. Hi ha d’haver una ‘lingua franca’. I aquest paper el té l’anglès. Al Parlament Europeu jo en francès parlo amb els cambrers. Amb tota la resta, anglès. —A Ciutadans el que no voleu és el monolingüisme en català. Eviteu que hi hagi bosses monolingües, com tenen totes les llengües. El castellà i l’anglès, per començar. Per què no en català? —Això que dius és molt bèstia. És enginyeria social. Treus la potencialitat a la gent. —No, home. Mireu els EUA. O França. Tenen ciutats amb centenars de llengües. Nova York, París. I després, zones monolingües. Perquè les societats necessiten bosses monolingües i espais cosmopolites. Això voleu evitar. —Jo només parlo de l’escola. A partir d’aquí que la gent faci servir la llengua que vulgui. —No ho sé. Jo us veig al cap una idea de societat, no només d’escola. —A mi em preocupa el que dius. Perquè aleshores el tall seria econòmic. Parlarien idiomes la gent amb més diners i la resta,no. —Ciutadans ha donat suport a l’status quo a Andalusia (PSOE) i a Madrid (PP). A Espanya fareu igual. Rajoy, president. —A nosaltres ens pot agradar o no, però a Andalusia guanya sistemàticament el PSOE. I les combinacions que quedaven eren limitades. Vam votar tres vegades no, a la Susana Díaz. Ella sabia que no ens podia oferir càrrecs, com havia fet amb Esquerra Unida. I nosaltres hi posàvem condicions. I com que ella feia l’orni, vam votar tres cops no. I arriba un moment que s’imposava l’aritmètica: o nosaltres o Podem. I no oblidem els del PP. Que són molt espavilats, aquests. Ells ens retreuen dia rere dia aquest pacte. I ells són els que van oferir el pacte al PSOE! En canvi de quedar-se alcaldies de capitals. Aquests estant desacreditats per a exigir res. Nosaltres vam donar la investidura en canvi de res. Volíem que no es repetissin eleccions, perquè segurament hauria guanyat amb majoria absoluta la Díaz. Ara és una situació totalment diferent. No farem president Mariano Rajoy. No farem president Pedro Sánchez. I això ha de quedar claríssim. No hem arribat fins aquí, amb la claredat d’idees que hem aconseguit, per fi, amb un projecte per a Espanya, per a fer president el Rajoy. —Molts independentistes ho veuen clar. Tant de bo Rajoy continuï. —Ha! Ja ho sé, ja ho sé. I també us aniria bé una altra figura del PP. Ho dic per l’operació Menina… —L’altre dia el senyor Monedero va insinuar que Rivera pren cocaïna. Ciutadans ha decidit de denunciar-lo. No era millor deixar-ho estar? Ara allargareu el debat. —Vam pensar-ho. Normalment deixem passar les bestieses, per no posar-hi el focus. Però en aquest cas vam considerar que era una excepció. Havíem de marcar una línia. Un límit. No s’hi val tot. I aquesta és la línia personal. Quan els pares de l’Albert estan fets pols, ell pensa que la seva filla un dia ho veurà als diaris i quan ens vam adonar que estava preocupat personalment per la seva família, vam dir que faríem una cosa que no era l’habitual. Dibuixarem la línia dels límits personals. De la vida personal. Això no s’ha de traspassar amb mentides. —Voldríeu afegir alguna cosa? —No. Bé. Tu ets un bon entrevistador, però lamento que les entrevistes als polítics sempre girin només entorn de la política. Els polítics som percebuts com a robots. Una cosa impersonal. I és l’antipolítica, això, que demana despersonalitzar els polítics. A mi em fa molt por. Perquè és el preàmbul dels totalitarismes. —Doncs un dia podríem parlar de llibres. Perquè ha estat un plaer. —O de música. I gràcies a tu.

Summary: Juan Carlos Girauta: ‘N’estic encantat, que Vidal Quadras voti Ciutadans’


Després de tot un matí a la seu de la fundació de CDC, CatDem, situada al carrer de Casp de Barcelona, la guàrdia civil ha arribat a migdia a la seu nacional de Convergència, al carrer de Còrsega de Barcelona. L’escorcoll s’emmarca dins la segona fase de l’operació ‘Petrum’, que investiga els suposats pagaments de comissions del 3% de la constructora Teyco al partit. També han escorcollat el domicili de l’ex-tresorer de CDC, Daniel Osàcar, i els ajuntaments de Figueres, Lloret de Mar, Sant Celoni i Sant Cugat del Vallès, tots governats per CiU. El cas és secret de sumari. No es preveuen detencions. Tot plegat arriba el mateix dia que Artur Mas participarà en el gran acte de pre-campanya de Junts pel Sí i quan falten tan sols dues setmanes per a la campanya de les eleccions del 27-S. L’operació la duu a terme la guàrdia civil de Tarragona, juntament amb el Jutjat d’Instrucció número 1 del Vendrell i la Fiscalia Especial Contra el Crim Organitzat i la Corrupció. S’investiga la possible comissió de delictes contra l’administració pública. L’operació ha començat a les 8.45, tot i que l’escorcoll a la fundació CatDem no ha començat fins a les 10.15, quan ha arribat el fiscal anticorrupció Fernando Bermejo, acompanyat de la comitiva judicial. Han arribat amb moltes caixes per a recollir la documentació. La guàrdia civil s’ha emportat de l’Ajuntament de Sant Cugat del Vallès l’expedient de l’adjudicació de l’obra dels pisos protegits de la plaça dels Rabassaires, adjudicada el 2008. La batllessa, Mercè Conesa (CDC), ha detallat que l’obra s’havia adjudicat a l’empresa Teyco ‘en segona instància’, arran d’uns quants entrebancs sorgits a les dues licitacions anteriors. L’obra que s’investiga és una promoció de setanta-dos pisos de protecció oficial construïts a l’època del batlle Lluís Recoder, entre el 2008 i el 2010, a la plaça dels Rabassaires, al barri de Volpelleres. Romeva: ‘La fotografia té el pes que té’ El cap de llista de la candidatura independentista Junts pel Sí a les eleccions del 27-S, Raül Romeva, ha demanat que s’aclarís i s’assumissin responsabilitats pel cas de suposada corrupció de la fundació CatDem, vinculada a CDC. ‘És una investigació que ve de lluny i fa falta transparència’, ha dit en una entrevista al canal 3/24. Tot amb tot, apunta quin és el moment en què sorgeix l’escorcoll d’avui: ‘La fotografia té el pes que té en el moment en què estem i les circumstàncies actuals’. Ha assegurat que la prioritat número u del futur estat català seria la lluita contra la corrupció. En conseqüència, ha reiterat: ‘El moment que vivim demana una resposta estructural que passi per un país lliure de corrupció i amb eines per a evitar-la’. ‘Petrum’ A la primera fase de l’operació ‘Petrum‘, del passat 23 de juliol, es podien haver trobat documents que podien demostrar que hi va haver pagaments de Teyco del 3% a la fundació CatDem en concepte de comissions per a adjudicació d’obra pública. Les obres podien ser als municipis de Figueres, Lloret de Mar, Sant Celoni i Sant Cugat del Vallès, que avui al matí també s’han escorcollat. A la primera fase de l’operació van detenir Jordi Sumarroca, conseller delegat de Teyco i fill del fundador de Convergència Democràtica de Catalunya Carles Sumarroca, i dos membres més de la família. A més, també van detenir l’ex-batlle de Torredembarra, Daniel Masagué, i el gestor Marià Júdez. El jutjat número 1 del Vendrell porta el cas i ha obert una peça separada per a l’operació en el marc de l’operació ‘Petrum’. ‘No sé què hi cerquen’ L’ex-director de la Fundació CatDem, Agustí Colomines, en declaracions a ‘El Matí de Catalunya Ràdio’ ha expressat sorpresa per l’escorcoll: ‘És impossible que hi trobin res perquè no hi ha documentació administrativa; no sé què hi cerquen’. I ha afegit: ‘Cada vegada que tenen ganes de picar, munten un espectacle com aquest’. Amb ironia, Colomines ha dit que potser podien trobar-hi alguna ampolla de cava Sumarroca, però poca cosa més.

Summary: La guàrdia civil escorcolla la seu de CDC a un mes del 27-S


Barcelona (ACN).- Els Mossos d’Esquadra investiguen la mort d’un home aquesta matinada al districte de Ciutat Vella, a Barcelona. Els Mossos han rebut un avís a les dotze de la nit informant que hi havia una persona ferida al Fossar de les Moreres. Els agents s’han desplaçat al barri del Born i han comprovat que hi havia un home al lloc indicat, el qual presentava una ferida d’arma blanca. El Sistema d’Emergències Mèdiques ha atès i traslladat la víctima a l’hospital, on ha mort hores més tard.

Summary: Els Mossos d’Esquadra investiguen la mort d’un home per arma blanca al Fossar de les Moreres


L’editorial Males Herbes, en col·laboració amb Cryptshow, acaba de publicar el volum Estats alterats de la ment, una antologia de relats que té el punt de partença exactament en aquesta idea que transmet el títol, tan arrapada a la realitat de la societat actual. Hi ha relats de Roser Cabré-Verdiell, David Castejon, Marina Espasa, Ariadna Herrero, Gemma Martí O’Tuoole, Jordi Masó Rahola, Lucia Pietrelli, Jaume C. Pons Alorda, Carles Ribas i Josep Sampere. Us proposem un fragment del relat que obre el llibret: ‘Nosocomi dels Orats’, de Carles Ribas. Cryptshow és un festival que es fa al juliol a Badalona i que promou el gènere fantàstic i de terror. Els organitzadors van proposar a l’editorial Males Herbes d’editar una antologia sobre els estats alterats. Com l’expliquen, aquest concepte, en la seva web? ‘Hom sent “estats alterats” i pensa en ionquis, artistes i científics bojos. Però avui, en una civilització de civilitzacions cada cop més complexa, les fronteres que delimiten els estats de la consciència es difuminen i la moral que els jutja és posada en dubte. Drogues com l’LSD o l’èxtasi, demonitzades durant anys, avui són utilitzades per alguns psicoterapeutes. L’heroïna surt de les zones deprimides i atrapa joves de tots els estrats socials. El xarop per a la tos ha arribat a ser la segona droga més consumida pels adolescents dels EUA. Al Iemen, la majoria dels homes masteguen de manera ritual cat, un estimulant vegetal que provoca addició. L’església Nativa Americana de Mèxic utilitza el peiot amb finalitats religioses. L’estrès s’ha convertit en una pandèmia, abocant-nos a un estat d’activació constant que provoca estats d’ànim alterats que se somatitzen en trastorns físics. Els millennials viuen enganxats als dispositius intel·ligents, en un dia a dia que confon les fronteres de la realitat, els somnis i el món virtual. A internet trobem fàcilment consells per assolir un estat alterat de la consciència sense necessitat de drogues: la privació de la son, la respiració holotròpica, els tancs d’aïllament sensorial o, simplement, dormir amb un braç alçat o mirar fixament els ulls d’una altra persona durant més de deu minuts en són alguns exemples. Ja es pot viatjar sense moure’s de casa.’ L’editor Ramon Mas, de Males Herbes, ens explica la gènesi del llibre: «Els estats alterats de la ment són, més que un tema, un context literari, o fins i tot una força motriu perquè narradors i poetes de totes les èpoques hagin pogut donar via lliure a la cosa més amagada que hi havia en les seves ments, estimular la seva imaginació, amplificar la seva por o afinar les seves reflexions. Les drogues són la resposta ràpida quan es pregunta per estats alterats de la ment, però el dejuni (forçós o voluntari), les premonicions, l’esquizofrènia i la paranoia també han tingut un paper importantíssim en la història de l’art i la literatura. »Per això, quan Cryptshow Festival ens va proposar de fer una antologia amb aquest tema no ho vam dubtar ni un segon. ‘Estats alterats de la ment’ és una altra manera de concebre les ‘distorsions de la realitat’, i aquest, com es fa evident des del mateix nom de la col·lecció que acull el llibre, és el nostre territori. »Així doncs, seguint la fórmula de l’edició anterior, des de l’editorial hem pogut, d’una banda, convidar cinc autors, una tria que al nostre entendre fa molt de goig, amb autors que ens encanten: Jordi Masó, Lucia Pietrelli, Marina Espasa, Jaume C. Pons Alorda i Josep Sampere; i d’una altra, formar part del jurat que havia de triar els altres cinc contes entre tots els presentats al premi de relats que convoca el Cryptshow Festival, i que enguany han estat Carles Ribas, Ariadna Herrero, Gemma Martí O’Toole, Roser Cabré-Verdiell i David Castejon. »Tot i tractar-se, aparentment, d’un recull temàtic, la varietat de maneres d’acostar-se a aquestes ments que es desvien del funcionament ‘normal’ és molt variada, la riquesa estilística remarcable, i el nivell general altíssim.»

Summary: ‘Estats alterats de la ment’, un gènere clàssic, una literatura que experimenta


Quan es va formar el nou govern, en alguns sectors va sorprendre que Oriol Junqueras assumís totes les responsabilitats d’Economia. Acostumats com estàvem que es ressaltés el pedigrí de l’especialització, podia semblar que el perfil de Junqueras i el seu equip no hi encaixaven. Per contestar els primers recels, el nou vice-president va posar sobre la taula el seu títol de doctor en Pensament Econòmic i, sense deixar escampar els dubtes, va fer la primera declaració pública a la premsa internacional. Avisava els mercats que si volien cobrar el deute potser els sortiria més a compte apostar per una Catalunya independent. Ho feia al Financial Times. Un nou estil es començava a notar en el discurs, però ben aviat també en la tàctica. Quan el nou govern encara no té ni dos mesos, el canvi es percep també en la gestió. La marxa de Joan Iglesias i el desplegament tàctic A l’entorn de Junqueras no li agrada dir que el seu objectiu és accelerar el ‘tempo’: se senten més còmodes quan parlen de passar del pla teòric al pràctic, és a dir, del pla estratègic al pla tàctic. No es tracta, per tant, d’un canvi de rumb, sinó d’una concepció de l’exercici de la sobirania que exigeix passar a l’acció d’una manera eficient i directa, sense escletxes. En aquest sentit, la marxa de Joan Iglesias del capdavant de la hisenda catalana es pot interpretar com un altre signe del canvi. L’home que va escriure el llibre ‘Una hisenda a la catalana. Preguntes i respostes sobre la hisenda pròpia’ i que des del Departament de Presidència de la Generalitat va dissenyar com havia de ser la hisenda catalana ha decidit de deixar la Generalitat i reincorporar-se a la seva feina al ‘ministerio’, on té plaça per la seva condició de funcionari de l’estat. Alguns mitjans ho han assenyalat com un possible entrebanc per al procés, però no sembla pas que pugui ser-ho. Segons sembla Iglesias no va acceptar la invitació de formar part de l’equip comandat per un dels pesos pesants d’ERC i home de confiança de Junqueras: Josep Lluís Salvadó, l’actual secretari d’Hisenda. Però això no vol dir que l’ideari que va definir d’una hisenda basada en la confiança i en la transparència es guardi al calaix, sinó que continuarà essent el model a seguir i concretament hi ha la intenció de crear el Consell Fiscal de Catalunya Ordenació dels tributs catalans Iglesias no s’hauria sentit còmode en una política que deixa el marc teòric i passa a l’acció. Una acció que Junqueras ha concretat des del primer moment en una direcció que definia molt bé a l’entrevista que li va fer VilaWeb: ‘La Generalitat de Catalunya ha de ser capaç, perquè encara no ho ha fet mai, de gestionar amb plenitud el 5% dels impostos que són seus. Un cop culminat aquest procés, ha de preparar-se per culminar els altres.’ Això, que podria semblar una afirmació amb molt contingut tècnic i poca transcendència política, en té molta. Amb aquest gest, el govern no tan sols no claudica de la sobirania que li pertoca, sinó que assumeix la gestió de tot el procés dels imposts de dalt a baix. Això inclou deixar de fer servir els instruments de l’estat per a la recaptació d’aquests imposts i destinar els 35 milions que fins ara es pagaven a l’Agència Tributària espanyola i als registradors a crear una estructura pròpia, esgotant així el tram de les competències autonòmiques que encara no s’havia desenvolupat. Explicat més clar: fent-ho d’aquesta manera, els 35 milions que sortien de la Generalitat i anaven a parar l’erari espanyol ara es podran destinar a crear estructura pròpia, que pot incloure contractar unes 150 persones durant el 2016 i preparar un programari que millori l’eficiència per a gestionar els tributs. Tot això sense crear més despesa de la que hi ha actualment, ni trepitjar cap ull de poll de cap dels tribunals vigilants, perquè desenvolupar aquesta estructura encaixa de ple en la legalitat actual. D’aquesta manera, la Generalitat podrà fer una ordenació de tots els tributs catalans i gestionar-los amb més eficiència, al mateix temps que suma sinergies entre totes les administracions catalanes (diputacions i ajuntaments). Entre més coses, es poden posar en funcionament convenis per a perseguir el frau fiscal i polítiques de transparència. Aquest procés de gestió és un trajecte inevitable per a arribar a la finestreta única que hauria d’entrar en funcionament quan es declari la República Catalana. En aquest sentit, cal dir que Catalunya ha anat endarrerida i que algunes comunitats autònomes ja fa temps que han fet molts d’aquests passos. Executar el deute pendent El Departament d’Economia també es mostra decidit a executar el deute pendent dels contribuents. En aquesta última època s’ha encarat preferentment una part dels deutes menors, aquells que es podien resoldre embargant els comptes corrents del banc. Però encara queda per cobrar un 80% del deute total. A partir d’ara es vol afrontar aquesta situació, tant si això vol dir embargar comptes corrents com béns immobles o d’una altra mena. El govern espanyol en funcions i l’eterna tensió de tresoreria de la Generalitat Un dels altres punts que té sobre la taula Economia és com millorar la situació de la Generalitat, que a final d’aquest mes pot entrar en dificultats, i que empitjorarà molt si s’ha d’encarar la paga del juny dels funcionaris sense que l’estat hagi fet les aportacions que li pertoquen. Si sempre ha costat que els diners tornin a Catalunya, ara Madrid té una nova excusa per a no atendre les demandes de la Generalitat: la situació de govern espanyol en funcions. Recentment Pere Aragonès, secretari d’Economia, s’ha reunit amb els representants del ministre Montoro per aclarir la situació econòmica. El govern català se centra a demanar que l’estat pagui abans del juliol una bona part dels 1.400 milions que té pendents des del 2014 –amb la qual cosa podria pagar la paga doble sense dificultats–, que faci el pagament del FLA en terminis mensuals i que no cobri interès per aquests diners. Aquests tres punts serien els mínims necessaris per a millorar la tresoreria, però els obstacles per a les finances de la Generalitat no desapareixerien ni es resoldrien. Un dels aspectes importants perquè la Generalitat no augmenti el deute és que pugui renegociar-lo amb els creditors. Per a poder fer-ho a llarg termini, que és la millor manera, cal que ho autoritzi el consell de ministres espanyol. De moment, no sembla pas que en tingui la intenció. Per això, si la Generalitat vol evitar la penalització i pagar interessos de demora haurà de trobar la manera de renegociar el deute a curt termini en unes condicions no tan favorables.

Summary: Junqueras agafa la directa cap a la hisenda pròpia


Després del discurs de Quim Torra que ha obert el ple d’investidura avui al matí i un parell d’hores de descans, ha començat el torn d’intervencions dels grups parlamentaris. Ha començat Inés Arrimadas llegint sis o set piulets –traduïts al castellà ‘perquè ho entenguin aquells a qui van dirigits– de fa uns anys. La cap de files de Ciutadans ha continuat llegint fragments descontextualitzats d’algun article de Torra. També ha retret l’assistència del candidat de Junts per Catalunya a un homenatge a Daniel Cardona, dirigent d’Estat Català. Segons Arrimadas, una persona que hagi escrit piulets que considera ofensius contra els espanyols no hauria de poder ser candidat en un parlament. Arrimadas ha dit que personalment s’ocuparia de traduir els piulets i els articles de Torra per fer-los arribar a Juncker, Tajani i a tots els dirigents de la Unió Europea. ‘Cal que tothom sàpiga què pensa la persona que vol ser investida a la presidència de Catalunya’, ha dit. La bancada de l’odi i el CDR-govern La primera part del discurs d’Arrimadas ha estat exclusivament en castellà i ha fet servir tan sols frases en català amb to burleta i per escarnir. Però ha dit que humiliar els catalans que se senten espanyols i la resta d’espanyols surt de franc en el Parlament de Catalunya. ‘Els ha caigut la careta, definitivament, als nacionalistes’, ha afegit. Arrimadas també ha retret a Torra que digués a una entrevista a TV3 que tan sols obeiria el parlament. ‘Vostè estarà per sobre de la justícia i no pagarà els seus impostos…’ La cap de Ciutadans ha arrencat uns quants aplaudiments de la bancada de l’odi –la seva– dient ‘que es preparin les arques del govern perquè ja ha anunciat un comissionat per investigar el 155, però una investigació sobre el 3% de Pujol, no, oi?’ També ha satisfet molt el seu grup quan Arrimadas ha enumerat les dificultats socials de Catalunya dient que això no té res a veure amb Espanya, sinó que és una cosa interna de Catalunya, deixant de banda els problemes de finançament i l’espoliació fiscal. Arrimadas, que avui ha fet un pas més en l’escalada de la violència verbal, ha acabat la intervenció dient que l’independentisme havia perdut una oportunitat de reconduir la situació. Ha trobat una imatge d’aquestes dialèctiques que tant agraden a Ciutadans en la seva construcció de relats falsos: ‘Vostè no vol fer un govern. Vostè vol governar un CDR a la Generalitat.’ I quan ha acabat, desfilant amb el cap dret cap al seu escó, els diputats de l’odi s’han alçat sincronitzadament per aplaudir-la. I quan ella ha reposat el cul al seient, tots s’han assegut de cop, una altra vegada de forma sincronitzada, com si haguessin assajat el gest. Sintonia amb l’octubre català i agraïment a Torra ’No volien que féssim un referèndum, no volien que guanyéssim unes eleccions, no volien que investíssim un president, no volien que forméssim un govern. Per no voler, segurament no voldrien que existíssim.’ Aquesta ha estat l’arrencada de Sergi Sabrià en nom d’Esquerra Republicana, que ha deixat clar que no deixaran d’avançar cap a l’objectiu, ara que hi som més a prop que mai. ‘No voldrien que existíssim, però existim. I cada dia en som més’, ha insistit Sabrià. Que no ha dubtat de dir que es faria la feina que cal per a construir una república independent. Per això, ha dit que convé de formar un govern per recuperar les institucions de les mans d’un partit a qui la ciutadania va donar tan sols quatre dels cent trenta-cinc diputats del parlament. Sabrià ha agraït a Torra la valentia d’assumir la responsabilitat en un moment difícil. ‘La democràcia sempre guanya i es demostrarà que és així’, ha dit. El president del grup d’Esquerra també ha dit que es treballarà en sintonia amb l’octubre català, ‘amb el 1r d’octubre i amb el 3’. ‘Farem efectiva la victòria del 21 de desembre. Una victòria descomunal’, ha dit, per dirigir-se després als grups unionistes: ‘Si no guanyen a les urnes, treballin més. Ja sabem que vostès són més de vèncer que de convèncer. De cridar que de parlar. Ho hem tornat a comprovar.’ Sabrià ha dit que s’ha demostrat que, als unionistes, no els molesten els noms dels candidats, sinó la democràcia. I ha tingut unes paraules per als presos i exiliats: ‘No descansarem fins a tenir-vos tots a casa.’ I ha defensat la necessitat de tenir govern per poder avançar en l’objectiu de la república. Sabrià ha proposat que el govern creï una oficina de drets civils que faci un seguiment de les vulneracions i dels atacs a les llibertats i drets dels ciutadans. Iceta s’apunta a la llenya d’Arrimadas Miquel Iceta, en nom del grup dels socialistes, ha volgut deixar clar d’entrada que Quim Torra no té ni el suport del seu grup ni l’abstenció. I ha retret aquesta voluntat manifesta de reconèixer Puigdemont com a president legítim. Ha llegit un fragment de la Llei de Presidència que atribueix al president de la Generalitat les competències de representar la institució a l’estranger i de coordinar i dirigir l’acció del govern. Iceta també s’ha afegit a la pràctica de llegir fragments de textos de Torra trets de context per dibuixar un candidat etnicista i xenòfob. El cap de files socialista també ha insistit en atacar Torra per haver defensat el català contra el progrés social del castellà. ‘Que li incomoda que hi hagi tants catalans que parlin castellà?’ En la seva capacitat retòrica habitual, Iceta ha volgut corregir les paraules de Torra sobre les raons de la no-investidura de Puigdemont. Iceta ha demanat de no donar les culpes de tot a l’estat espanyol perquè, si no s’ha investit Puigdemont, és ‘perquè els partits independentistes no han volgut desobeir’. ‘I per això la CUP no se’ls creu, ara’, ha afegit. Iceta, com és habitual, ha esborrat les amenaces, les prohibicions i les coaccions de l’estat espanyol en la seva anàlisi discursiva. Com un senyor que passeja amb un gos perillós al costat, però que fa veure que no hi és, Iceta ha dit a Torra que convindria no tornar a explorar camins que, segons ell, s’ha demostrat que tenien conseqüències negatives, no fos cas que el gos ens mossegui. Els dubtes de Domènech sobre la provisionalitat del govern Xavier Domènech ha començat la intervenció recordant que ja fa cinc mesos que la Generalitat va ser intervinguda i que considera que tothom està pendent de si es podrà fer un govern ‘eficient’. S’ha preguntat si, tal com ha parlat Torra, el govern s’ocuparà de qüestions importants de gestió o si serà un govern de simbolismes. ‘Vostè serà el president del govern o serà el president de Puigdemont?’, ha demanat. Domènech ha furgat en els anuncis de consellers abans de ser investit president. I ha mirat de posar de manifest les diferències que hi ha en la majoria independentista. ‘No sabem si tenen el mateix objectiu encara’, ha dit. El cap de files de Catalunya en Comú s’ha queixat del sentit provisional que Torra ha donat a la seva presidència. ‘Hem d’esperar que ens ho anunciï Puigdemont en una entrevista a La Stampa? Aquí rau la sobirania de Catalunya i és aquí on s’han d’explicar les coses’, ha dit. ‘Aquest és un govern caducat abans de néixer.’ El president del grup de Catalunya en Comú també ha fet llenya amb els piulets antics de Torra. I ha demanat què pensa el candidat a la presidència dels espanyols. ‘Què pensa dels catalans que se senten espanyols?’, li ha demanat. ‘Quan ho hagi explicat sabrem què pensa de Catalunya i què entén vostè que és Catalunya’, ha afegit. També li ha retret la voluntat de fer valer el mandat del 1r d’octubre. ‘El 21 de desembre el 155 va ser derrotat, però la independència no va ser referendada’, ha dit Domènech. El cap de CeC també ha retret diverses vegades que Torra ‘miri al passat’ quan parla de fer complir el mandat del primer d’octubre. ‘La política és parlar del futur i superar els problemes del passat, no recrear-s’hi’, ha dit el qui fou el comissionat de Memòria Històrica d’Ada Colau a l’Ajuntament de Barcelona. En canvi, després ha demanat respectar la lluita de ‘tots els qui ens han precedit’ per a construir l’autogovern. Domènech, en un discurs ple de retrets a la CUP, ha dit que havien renunciat a fer avançar la lluita nacional i social plegades. I ha posat d’exemple, el vot dels anticapitalistes del darrer pressupost de la Generalitat. La duresa de la CUP tot esperant la decisió ‘Més de dos milions de persones van interposar llurs cossos entre les urnes i la violència policíaca de l’estat. I avui Junts per Catalunya i Esquerra Republicana volen interposar entre aquest poble i l’estat espanyol un govern de gestió autonòmica?’ Així ha començat Carles Riera la seva intervenció. Ha qüestionat l’estratègia de la resta del bloc independentista de gestionar l’autonomia com un camí per construir la república. ‘A qui volen enganyar?’, ha demanat el president del grup de la CUP. ‘Avui se’ns presenta una candidatura perquè l’estat l’accepti i el borbó la rubriqui’, ha afegit. ‘Si no s’ha investit Carles Puigdemont, ha estat perquè no han volgut desobeir i defensar la sobirania de les institucions.’ Riera ha demanat a JxCat i ERC que rectifiquin la seva decisió d’abandonar la via de la desobediència i la unilateralitat. ‘La lluita per la república cal que torni a gravitar en la desobediència civil’, ha dit Riera. ‘Si s’obre un nou cicle autonòmic, la CUP no hi col·laborarà’, ha dit Riera, que ha afegit que continuaran treballant al carrer i a les institucions per tornar a obrir un cicle de construcció republicana. El seu discurs s’ha escoltat en un silenci sepulcral a l’hemicicle, mirant d’esbrinar si donaria alguna pista del debat de la CUP sobre el sentit del seu vot. Ha estat molt crític amb les dues formacions majoritàries del bloc independentista. No ha valorat, per bé o per mal, cap de les propostes que ha fet aquest migdia el candidat Quim Torra. Riera ha fet un discurs de principis esperant la decisió que ha de prendre demà el consell polític del partit. Què és una democràcia, per Garcia Albiol ‘Si vostè és investit president de la Generalitat, serà perquè Espanya és una democràcia. Si vostè, que és separatista, és investit president, és perquè Espanya és una democràcia. I si vostè torna a trepitjar els drets dels qui no pensen com vostè, la democràcia actuarà com ha fet fins ara. Perquè això fan les democràcies.’ Xavier Garcia Albiol, que ja passa els últims dies com a diputat, ha engegat el seu discurs amenaçador habitual. El president a Catalunya del partit que governa un estat espanyol que ha empresonat dirigents escollits a les urnes i que ha colpejat ciutadans que volien votar ha dit que la radicalitat no havia estat mai la solució dels problemes. Evidentment, Garcia també s’ha afegit a la llenya dels piulets de Torra. ‘Nosaltres voldríem que es disculpés per escriure i pensar barbaritats com aquelles’, ha dit. La repartidora d’Eduard Pujol Eduard Pujol ha estat el responsable de parlar en nom de Junts per Catalunya. Després d’haver valorat positivament el discurs de Torra, Pujol ha demanat de poder parlar sense interrupcions constants del grup de Ciutadans, que ja havien començat a la primera paraula del diputat de JxCat. Quan ha dit això, els diputats sorollosos de grup de l’odi han esclatat en protestes. I Pujol s’ha dirigit al seu portaveu: ‘Senyor Carrizosa, el parlament no és cap taverna.’ El diputat independentista ha dit que coincidia amb Sabrià, d’Esquerra, sobre el fet que, a alguns, els molesta l’existència de la institució i, fins i tot, del país. Pujol ha anat responent tots els grups unionistes. Per exemple, ha retret a Iceta que exigeixi respecte per la institució de la presidència quan ell va avalar el 155 que la liquidava. Pujol ha dit que no es faria cap pas enrere en la defensa del mandat del primer d’octubre. ‘Si es tracta de defensar Catalunya, sóc un radical’ Abans de la votació de la primera tanda de la investidura, amb resultat conegut, Quim Torra ha fet un torn de rèplica als presidents dels grups parlamentaris. ‘Senyora Arrimadas, estic molt content del seu discurs. Pensava que els articles que anava escrivint per aquests mons de Déu no els llegia ningú. Però veig que sí que interessaven.’ Torra ha dit que no tenia sentit demanar diàleg i tenir a la presidenta del parlament Carme Forcadell a la presó precisament per haver permès el diàleg a la cambra. També ha criticat a Arrimadas per haver retret una frase a Junqueras, perquè ell no es pot defensar des de la presó. Torra ha posat nerviosos els diputats socialistes quan ha lamentat que s’hagués trencat el fil del socialisme que van fundar Rafael Campalans, Serra i Moret, Josep Pallach, o Joan Raventós i Pasqual Maragall. ‘Si podem fer res pel retorn del vell PSC que defensava el dret d’autodeterminació, estarem encantats’, ha dit Torra. ‘Companys i companyes de la CUP, hem passat hores parlant. I sabeu que probablement no hi ha ningú d’aquest parlament a qui hagi dolgut més que no s’hagi investit el president Puigdemont. Aquest debat sobre la unilateralitat i la desobediència és un debat que podem superar amb un debat sobre les oportunitats de cada moment.’ Així s’ha dirigit Torra al grup que dubta sobre el suport a la seva investidura en forma d’abstenció. ‘Per mi, la CUP forma part de la solució. Aquest país té uns reptes considerables. I ens necessita a tots’, ha dit. ‘Encara que tinguéssim els vots necessaris, us continuaríem demanant ajuda’, ha dit. ‘Aquest govern no ve a fer autonomia ni autonomisme. Des del primer d’octubre que no se’n pot fer. Hem de fer república. El 1r d’octubre és un moment fundacional i aquest govern no farà autonomisme. Enfront de les acusacions de radicalitat de part de Xavier Garcia Albiol, Torra ha recordat que Carrasco i Formiguera també va ser considerat un radical. I que va defensar l’honor de ser-ho. Torra ha acabat: ‘Si es tracta de defensar Catalunya, sóc un radical.’

Summary: La bancada de l’odi, un CDR al palau, el gos d’Iceta, la duresa de la CUP i la radicalitat de Quim Torra


La candidata dels PSIB-PSOE a la reelecció com a presidenta del govern, Francina Armengol, ha demanat la màxima mobilització per a les eleccions del 26 de maig: ‘Un sol vot pot ser decisiu per a detenir el pacte de la dreta i l’extrema dreta‘. A una setmana dels comicis, Armengol ha animat a la participació en un acte organitzat per l’Agrupació Socialista Palma-Ponent al parc de Son Cotoner, al qual han assistit prop de 600 persones, i on també han intervingut els candidats a la batllia de Palma, José Hila, i al parlament europeu, Alicia Homs. ‘És cert que estem a punt de fer-ho possible, però que tots fem el 26 de maig el mateix que vam fer el 28 d’abril: anar a les urnes massivament’, ha demanat Armengol, que ha insistit que les urnes estan buides i s’han d’omplir amb ‘el vot entusiasta, de l’esperança, de la il·lusió i del progrés’. Armengol ha dit que ‘l’únic partit que pot fer possible seguir sempre avanci amb més drets, més democràcia i més llibertat, així com l’únic que té un projecte clar per a les Illes Balears i per a Palma és el PSOE’. Segons Armengol, ‘la sanitat i l’educació pública, els serveis socials, desenvolupar la llei de dependència, garantir el dret a l’habitatge, continuar lluitant contra el canvi climàtic i protegir el territori’, són reptes que estan en joc.

Summary: Armengol demana el vot contra la dreta i l’extrema dreta


Vint-i-vuit persones en presó provisional és una xifra que ja s’ha dit i repetit a tots els mitjans. És el balanç més cru –lesionats a banda– de la setmana de protestes que hi va haver després de fer-se pública la sentència contra els presos polítics i que fins ara ha ocasionat 205 detencions arreu del Principat. Dels tancats en presó provisional, n’hi ha que ja fa deu dies que són entre reixes i encara no saben quan en podran sortir. La majoria ja han presentat recursos d’apel·lació i, abans d’un mes, els jutges hauran de tornar a citar els advocats per revisar-ne la situació. Però de moment no hi ha hagut cap citació. La majoria d’empresonats sorgeixen de jutjats d’instrucció de Barcelona, però són de municipis diversos, tant de poblacions petites, com Térmens i Artesa de Lleida, com de zones industrials del Vallès, com Parets del Vallès, Sabadell i Cerdanyola. Els vint-i-vuit tenen noms i cognoms, però en alguns casos les famílies volen mantenir-ne l’anonimat. Saben que abans d’un mes els seus fills poden ser al carrer i prefereixen d’evitar que els seus noms quedin vinculats a una situació estigmatitzadora com la presó. Malgrat que tenen procedències diferents, tots tenen una cosa en comú: són molt joves i la seva vida s’ha capgirat de la nit al dia com no s’haurien imaginat mai. Tenen, de mitjana, 22,5 anys. En Charaf i l’Ibrahim, de Girona, tenen divuit anys, igual com en Ionut, d’Anglesola; l’Álvaro i el David, de Parets del Vallès, i en Robert, de Girona, en tenen vint; l’Andrea, de Sabadell, vint-i-un, com l’Amadeu, d’Artesa de Lleida; vint-i-dos, la Xènia, de Caldes de Montbui, i en Joan, del Pont d’Armentera; en David, de Tarragona, la Paula, de Barcelona, i en Pau, de Llagostera, en tenen vint-i-tres; la Laura, del Serrallo, vint-i-cinc; en Francesc, de Barcelona, trenta; i en Martí, de Térmens, trenta-cinc. Empresonaments com a escarment Diversos advocats consultats per VilaWeb coincideixen que l’elevat nombre d’empresonats provisionalment és producte d’una mesura coordinada que vol donar exemple davant les pròximes protestes que es poden organitzar. Justament, en algunes interlocutòries de presó fetes públiques es feia servir com a argument que els dies següents hi havia previstos nous actes de protesta, els quals, tenint en compte el que havia passat fins aleshores, podrien desembocar en aldarulls. A tots vint-i-vuit els acusen de danys, desordres públics, atemptat contra l’autoritat i, en algun cas, de lesió. Els advocats denuncien que la policia redacta atestats genèrics en què es fan acusacions contra els manifestants amb pocs detalls. Ho denuncia la defensa d’en Ionut, que va ser detingut la matinada de dissabte al barri antic de Lleida. Explica que la policia va fer un atestat molt genèric en què atribuïa al jove haver llançat tres pedres ‘en direcció als agents’: ‘Però no diu ni si els toca, ni si els fereix, ni com eren les pedres.’ També l’acusen d’haver llançat bosses d’escombraries en un contenidor en flames i d’haver ‘participat activament en les protestes i haver-lo vist córrer’, sense especificar res més. Atestats genèrics La manca de concreció als atestats de la policia i els Mossos també l’han posada de manifest alguns jutges instructors. Com el cas d’una interlocutòria, publicada per TV3, en què un magistrat decreta llibertat per als detinguts i avisa la policia d’una ‘falta de descripció més estricta i detallada dels fets, així com les conductes individualitzades en cadascuna d’aquestes conductes’. I una altra en què un jutge diu que ‘no és estrany que en la seva redacció s’hagi utilitzat una mateixa plantilla per a facilitar-ne la confecció’. Les denúncies en aquesta ràtzia d’empresonaments no acaben aquí. Algunes defenses assenyalen que es troben amb atestats conjunts que la policia fa servir com a calaix de sastre de diversos detinguts, encara que aquests no es coneguin. Això és el que denuncia Marta Mas, que porta la defensa de sis joves magrebins detinguts a Lleida el 19 d’octubre. Dos d’ells anaven junts, però els altres no es coneixien entre ells i se’ls acusa dels mateixos danys i desordres. D’aquests, dos van quedar en llibertat, però en Mohamed i l’Othmane van ser enviats a la presó de Ponent II. Els altres dos, l’Ayoub i l’Acharaf, com que no tenen el permís de residència, el jutge els ha enviat al Centre d’Internament per a Estrangers (CIE) i els ha obert un expedient urgent d’expulsió. Val la pena de destacar que en la interlocutòria de presó de dos nois gironins de divuit anys detinguts el 16 d’octubre, l’Ibrahim i en Charaf, la jutgessa Maria Elena Román Aita utilitza com a argument per a empresonar-los el fet que són ex-tutelats i tenen nacionalitat marroquina. Segons diu, no hi ha prou evidència que no s’escaparan i per això cal tancar-los. Detencions violentes La denúncia de la família de la Xènia, detinguda divendres de la setmana passada a un quart de set de la tarda després de la manifestació per la vaga general, és encara més greu. Van explicar a VilaWeb que la policia havia presentat com a prova de material subversiu contra ella una bola de petanca, bales de vidre i claus. Casualment, aquests mateixos elements van ser presentats com a proves inculpatòries contra els altres cinc detinguts aquell dia, i el número de la bola de petanca era el mateix en tots els casos. En aquest vídeo es pot veure com la Xènia, a la vorera oposada a la càmera i amb els cabells tenyits de color blau, és arrossegada fins a la porta de la furgoneta pels policies espanyols, que l’estomaquen una vegada i una altra abans de ficar-la a dins. Un altre familiar que ha denunciat l’extrema violència d’una detenció és Jordi Colomines, pare d’en Francesc, empresonat a Can Brians: ‘Aquell vespre, quan era al carrer de Trafalgar, anava més avançat que no els seus amics i la policia el va atrapar. El va estomacar, li va obrir el cap, al mig del crani. Semblava que hagués caigut d’un primer pis. Aleshores, vuit policies el van arrossegar pel carrer de Jonqueres i el van fer passar pel mig de les furgonetes. Allà li van pegar, li van clavar puntades de peus als testicles i li van tirar escopinades. Sembla que després el van deixar a terra i una ambulància el va atendre. A partir d’aquell moment, la policia no el va tornar a tocar.’ Colomines explica que l’ambulància el va dur al dispensari Pere Camps, on li van cosir el trau del cap amb nou punts de sutura. Després, els Mossos se’l van endur d’allà amb la bata de primeres cures –oberta pel darrere– i sense samarreta, mig nu. El van deixar a la comissaria de la Via Laietana i d’allà la policia espanyola el va portar a la comissaria de la Verneda. Li van llegir els drets a dos quarts de cinc de la matinada i fins a les sis de la matinada no li van permetre de trucar a casa. Però la detenció que més impacte mediàtic va tenir, per la violència amb què es va fer, és la de la Laura Solé, una de les dues empresonades al Mas d’Enric, juntament amb en Joan Tortosa. La detenció de Solé a Tarragona s’ha convertit en un exemple de la brutalitat i els abusos policíacs durant les protestes contra la sentència. A les imatges es veu com tres encaputxats la tiren a terra. Tot seguit l’agafen pels cabells i l’arrosseguen desenes de metres. Moment de la brutal detenció de la Laura Solé a #Tarragona. pic.twitter.com/Cy5LSh1rVP — EL PUTU AMU! (@elputuamu) October 22, 2019 David Pérez i Álvaro Alierta, de 21 i 20 anys respectivament, van ser detinguts la matinada de dijous al carrer d’Aragó de Barcelona en un punt on, segons assegura la germana d’un d’ells, ja no hi havia aldarulls. Sempre segons fonts familiars dels joves, ara empresonats a Quatre Camins, els agents de la Brimo dels Mossos d’Esquadra van aturar-los i els van acusar de llançar pedres sense proves i abans de detenir-los els van pegar. Declaració amb dos encaputxats a la sala L’advocat Benet Salellas, que porta el cas de la Xènia, i d’en Robert, l’Ibrahim i en Chafar, tres nois de Girona, va denunciar que durant la declaració judicial d’un d’ells hi havia a la sala dos agents de la policia espanyola encaputxats. ‘Mai no ho havia viscut, ni a l’Audiència espanyola’, explicava. Després, la jutgessa va enviar-lo a ell i a un altre noi a la presó. Avui al jutjat de guàrdia de Girona hem pres declaració als detinguts amb la presència de dos membres del CNP encaputxats dins la sala. Mai abans ho havia viscut, ni a l'AN. Després la jutgessa ha enviat dos joves a presó. Sento l'estat d'excepció! — salellas advocats (@salellasadv) October 20, 2019 Els nois són en Robert i en Pau, un noi de Llagostera. Tots dos els van detenir a Girona la nit de la vaga general i ara comparteixen cel·la al Puig de les Basses, acusats de delictes de desordres públics, lesions i atemptat contra agents de l’autoritat. Al mòdul de dones d’aquest centre penitenciari també hi ha Dolors Bassa, consellera de Treball condemnada a dotze anys de presó per sedició i malversació. En Robert, segons que explica el seu pare, Joan Llach, no és un noi gaire implicat en política. Aquell vespre havia sortit a fer un tomb per Girona amb els amics, però ni tan sols tenia pensat d’anar a la manifestació, sinó que se la va trobar i s’hi va quedar. Quan van començar els incidents –explica el pare– ell va marxar cap a la zona de Fontajau i quan tornava a casa el van detenir al carrer del Bellaire. El pare explica que no sap ben bé com va ser la detenció, perquè han passat massa pocs dies i el noi no n’ha volgut parlar, però sap que en algun moment el van agredir.

Summary: Vint-i-vuit joves empresonats: radiografia d’unes detencions irregulars


El president de la Generalitat i secretari general del PSPV, Ximo Puig, la vice-presidenta del Consell i coportaveu de Compromís, Mónica Oltra, i el secretari general de Podem al País Valencià i síndic a les corts, Antonio Montiel, signaran demà l’ampliació de l’Acord del Botànic. Ho han anunciat avui en una conferència de premsa després de la junta de portaveus a les Corts Valencianes. Montiel (Podem), Manolo Mata (PSPV) i Fran Ferri (Compromís) han valorat positivament que s’hagin assolit els compromisos pactats i han defensat que se n’introdueixin de nous en aquesta ampliació. Tot i això, Montiel considera que a l’executiu li falta trobar ‘la velocitat adequada’ per al desenvolupament dels objectius. Ha criticat una ‘certa sequera’ en la presa de decisions i algunes ‘inèrcies del passat’ que encara perduren. ‘El govern té una oportunitat aquests primers mesos de l’any per donar un impuls a la seva gestió’, ha dit. Per Montiel, el 2017 és l’any decisiu de la legislatura i cal una reflexió sobre quin futur es vol per al País Valencià. Per als socialistes, Manolo Mata s’ha manifestat molt content per l’aplicació de l’acord amb Podem i Compromís, i ha destacat la tasca del govern, que duu a terme polítiques socials per millorar la vida de la gent. En la mateixa línia s’ha expressat Fran Ferri, de Compromís, també satisfet de l’ampliació de l’acord. Per una altra banda, la presidenta del PP del País Valencià i síndica a les Corts, Isabel Bonig, ha dit que al seu partit li és igual aquest acord i aquesta ampliació. ‘És un acord polític entre ells’, ha dit. Un acord que ha qualificat ‘de perdedors’ i que no interessa la gent del carrer.

Summary: Puig, Oltra i Montiel signaran demà l’ampliació de l’Acord del Botànic


Carles Puigdemont i Toni Comín van demanar d’entrar com a diputats al grup dels Verds-ALE del Parlament Europeu. Van enviar una petició formal d’entrada al subgrup de l’Aliança Lliure Europea (ALE), que presideix el parlamentari del Partit Nacional Escocès Alyn Smith i del qual forma part també ERC. Tres setmanes després, el grup Verds-ALE va fer pública la llista dels setanta-cinc eurodiputats que en formaran part, però no hi havia ni Puigdemont ni Comín. Fonts de Waterloo diuen a VilaWeb que ahir Puigdemont va parlar amb Alyn Smith per demanar-li’n una explicació, i que li va respondre que no podien prendre cap decisió sobre la petició que els havien fet fins que no s’hagués resolt la seva situació com a eurodiputats, és a dir, fins que no se sabés si ell i Comín podran finalment exercir els seus drets com a parlamentaris. La situació d’Oriol Junqueras també roman incerta, oimés quan és en presó provisional per ordre del Tribunal Suprem espanyol, que ara estudia de consultar l’abast de la immunitat del president d’ERC com a eurodiputat al Tribunal de Justícia de la Unió Europea. Junqueras és, juntament amb l’altra eurodiputada electa d’ERC, Diana Riba, un dels eurodiputats que hi ha a la llista difosa pels Verds-ALE. It's official: with 75 elected members the @GreensEP are the 4th biggest group in the European Parliament! 🇪🇺💚🎉 pic.twitter.com/6v6puudoKF — Greens in the EP (@GreensEP) June 26, 2019 La diferència és que ERC ja forma part del grup de l’ALE, i en canvi Puigdemont i Comín, com a candidats d’una altra formació, Junts per Catalunya, n’han de demanar la incorporació. Sí que tenen en comú tots tres que la Junta Electoral espanyola no els ha inclosos en la llista d’eurodiputats elegits, malgrat haver estat proclamats eurodiputats el 14 de juny proppassat al Butlletí Oficial de l’Estat espanyol (BOE). Quina posició té ERC sobre la petició de Puigdemont i Comín? Fonts del partit han respost a VilaWeb que la decisió finalment la prendrà i la comunicarà el grup dels Verds-ALE, no pas ERC; que ara es volen concentrar en la lluita jurídica perquè tant Junqueras com Puigdemont i Comín puguin ser eurodiputats, i que serà després quan s’abordaran qüestions com aquesta. VilaWeb ha provat, debades, d’obtenir més explicacions de l’ALE, per a saber si en cas que la situació de Comín i Puigdemont es resolgués favorablement hi hauria cap impediment perquè tots fos formessin part del grup. Però, ara com ara, no han respost cap de les peticions d’informació adreçades als principals responsables del grup. Els ecologistes i l’ALE conformen una agrupació parlamentària de coalició que és la quarta força política de la cambra. El fet de pertànyer a un grup parlamentari és d’una gran importància. Si Puigdemont i Comín acabessin essent eurodiputats no inscrits trobarien molt limitada la capacitat de maniobra i de treball com a parlamentaris, i sobretot la possibilitat de fer intervencions i formular preguntes parlamentàries. Els no inscrits no constitueixen formalment cap grup parlamentari –a diferència, per exemple, del grup mixt en alguns altres parlaments. No entren en el repartiment que es fa entre els grups de la participació en comissions ni de les intervencions en els plenaris.

Summary: L’Aliança Lliure Europea deixa fora Puigdemont i Comín provisionalment


Robert Trivers (Washington DC, 1943), Premi Crafoord en Ciències de la Vida –l’equivalent al Nobel en biologia–, ha rebut el reconeixement internacional pel seu treball sobre l’altruisme recíproc, la inversió parental, la determinació facultativa de la proporció sexual, els conflictes entre generacions, els conflictes intragenòmics i l’autoengany. Els seus principals llibres inclouen Social evolution (Benjamin-Cummings, 1985), Natural selection and social theory (Oxford University Press, 2002) i The folly of fools: The logic of deceit and self-deception in human life (Basic Books, 2011).1 El seu nou treball sobre la lògica evolucionista dels crims d’honor es va presentar en un seminari a Barcelona sobre «Ciència evolutiva, estructures familiars i drets humans»,2 que va comptar amb la presència del biòleg Jaume Bertranpetit, el microbiòleg Mauro Santos i els membres del Behavioral Sciences Laboratory de la Universitat Pompeu Fabra (Barcelona), Antoni Bosch i Rosemarie Nagel. Com ell mateix explica, sempre ha viscut entre dos mons: «A l’institut, a Alemanya, era “l’americà”. A Amèrica, era “l’alemany”. Ara visc a Jamaica, i els meus fills, que viuen als EUA, són “els jamaicans”. Sé el que és que et recorden: “Vius ací, però no ets un de nosaltres. Aquest és el nostre territori.” És dur. I, paradoxalment, aquestes actituds no inclusives solen ser pitjors quan les diferències són trivials.» «El narcisisme de les petites diferències». No et preocupa que la nostra visió actual dels assassinats per honor dels musulmans i hindús també puga dificultar-los la inclusió? Els assassinats d’honor es produeixen entre persones estretament relacionades. Per tant, les víctimes també són musulmanes o hindús. Mirar cap a un altre costat demostraria que no ens preocupen en absolut. Aquestes morts solen ser especialment horribles perquè la intenció és infondre por per dissuadir de la desobediència. Però sempre subratlle que en la nostra cultura també es cometen crims horribles contra persones genèticament distants. Per exemple, als EUA opera la por que les dones blanques se senten atretes per individus com Obama, que exhibeixen vigor híbrid: intel·ligència, altura, complexió, salut, aparença… «Matar a la teua filla va en contra de la tendència a voler transmetre els teus propis gens» Els ximpanzés o babuïns mascles i els bonobos o els goril·les femella migren per a obtenir vigor híbrid, i l’anàlisi genètica demostra (com confirma Jaume Bertranpetit) que en tots els animals hi ha una fugida de l’endogàmia. Per què aquesta obsessió d’anar en la direcció contrària? Els matrimonis musulmans i hindús entre cosins germans, que al seu torn són fills de cosins germans, etc., multipliquen per deu la probabilitat de desenvolupar malalties, defectes congènits i discapacitats. En altres cultures (i espècies) s’eviten fins i tot els matrimonis entre cosins segons o tercers. A la Xina, per exemple, afirmen que la proximitat redueix la intel·ligència. Algunes malalties greus com l’anèmia falciforme o la malaltia de Tay-Sachs se solen transmetre mitjançant gens recessius que només s’expressen quan els descendents reben dues còpies. L’endogàmia facilita aquests casos. També és possible que la variació genètica siga la nostra única defensa contra malalties que coevolucionen ràpidament, i que els animals busquen vigor híbrid per aquesta raó. D’altra banda, si en condicions normals la teua filla té només el 50 % dels teus gens i els teus nets, el 25 %, les bodes consecutives entre cosins germans poden fer que els teus descendents se t’assemblen en més d’un 90 %. La disminució de l’èxit reproductiu causada per l’endogàmia es compensa per l’avantatge més directe obtingut quan una filla extremadament pròxima es casa amb un cosí extremadament pròxim i produeix nets extremadament pròxims. Com més endogàmic has estat, més guanyes si continues sent endogàmic i nepotista. Els animals no poden imposar una endogàmia tan extrema. D’altra banda, com més endogàmic has estat, més vigor híbrid guanya la teua filla en desobeir-te amb un no parent i més genèticament pròxima és la filla a qui amenaces de mort. Sí. Matar la teua filla va en contra de la tendència a voler transmetre els teus propis gens, especialment quan ella és tan genèticament semblant a tu. Per això m’intriga: sembla desafiar l’evolució, com l’homosexualitat o l’autoengany. La meua hipòtesi és que la teua proximitat genètica amb altres membres de la família pot fer que ells t’importen també tant com per sacrificar la teua filla. Per protegir la reputació d’aquests familiars o la pràctica de l’endogàmia? Potser ambdues coses. Els assassinats per honor són costosos per al perpetrador, tant emocionalment com legalment. Per a alliberar-se de la presó, els adults sovint forcen menors a cometre aquests assassinats. Els mecanismes d’autoengany que descriu també poden fer que la gent acabe creient-se els seus propis ultimàtums per a fer que altres els prenguen seriosament, com quan un diu: «Dona-me’n més o me’n vaig». Sí. L’altre diu: «Perds més si te’n vas». I un insisteix: «Et jure que me’n vaig» i se centra en les seues raons per a anar-se’n fins que acaba creient-se el seu propi ultimàtum, i llavors se’n va i ocasiona costos enormes per a tots. Llig l’entrevista completa al web de Mètode Paula Casal, Investigadora ICREA, codirectora de l’UPF Center for Animal Ethics i presidenta del Projecte Gran Simi Espanya. Què és Mètode?

Summary: Entrevista a Robert Trivers, expert en sociobiologia


El poeta Enric Casasses recita ‘Les cases del meu carrer’ al costat de Pascal Comelade al CCCB de Barcelona l’any 2002.


Junts pel Sí i la CUP forçaran la inclusió de les conclusions de la comissió d’estudi del procés constituent en l’ordre del dia del pròxim ple si finalment la mesa decideix de no portar-les al ple. El termini per a fixar els punts que es debatran en sessió plenària s’acaba divendres a les dotze del migdia. Segons l’article 81.3 del reglament del parlament, l’ordre del dia pot ser alterat si el ple ho acorda a proposta del president o a petició de dos grups parlamentaris o d’una cinquena part dels membres del parlament. ‘Els grups, malgrat el que decideixi la mesa, continuarem endavant’, ha declarat la portaveu parlamentària de Junts pel Sí, Marta Rovira. Avui la mesa s’ha limitat a prendre nota de les conclusions de la comissió d’estudi sobre el procés constituent però no les ha incloses de moment en l’ordre del dia del ple, l’últim abans de les vacances d’estiu. Aquesta decisió arriba després de l’advertiment d’ahir del Tribunal Constitucional espanyol, dient que s’havia d’impedir ‘qualsevol iniciativa’ que impulsés el procés constituent per a la desconnexió de Catalunya amb Espanya. El dirigent del PP al parlament català, Xavier Garcia Albiol, ha avisat que es podria suspendre l’autogovern de Catalunya si el parlament no atenia els avisos del TC. ‘Segurament veiem l’últim avís del Tribunal Constitucional’, ha dit. I ha afegit que votar les conclusions del procés constituent ‘podria posar en risc l’autogovern i podria significar la suspensió d’alguna institució’. La diputada de la CUP Eulàlia Reguant ha dit que el seu grup preferia que no s’alterés el funcionament habitual del parlament per un posicionament del TC. ‘Ens preocupa poc el TC, ens preocupa més que es dediqui a anul·lar lleis com la d’habitatge’, ha afegit.

Summary: Albiol amenaça amb la suspensió de l’autogovern si el parlament aprova el procés constituent


La Fiscalia Provincial de Barcelona ha presentat dues denúncies davant dos jutjats d’instrucció de Barcelona arran de la presentació per part del Consell de l’Audiovisual de Catalunya (CAC) de dues denúncies sobre continguts a internet que inciten a la violència masclista i que promouen l’homofòbia. En els continguts denunciats pel CAC, tal com ha informat en un comunicat, hi ha els vídeos de YouTube ‘Lobby LGTB asesinos psicopatas’ i ‘Manual Cristiano de Nalgadas a Tu Esposa’. El president del CAC, Roger Loppacher, ha lamentat que, mentre que la ràdio i la televisió vetllen per la correcció dels seus continguts, les persones usuàries poden trobar a les plataformes d’internet una concentració de continguts perjudicials. En el primer cas, el CAC va elaborar el desembre del 2017 un informe en què denunciava la presència a internet de 33 continguts susceptibles d’incitar a l’odi i a la violència envers les persones LGBTI. Entre els continguts hi havia amenaces, exhortacions o relativització de la violència contra aquest col·lectiu. Entre d’altres, alguns dels vídeos que a data d’ahir encara eren visibles a YouTube hi ha els que porten per títol ‘Lobby LGTB asesinos psicopatas’ i ‘Verdades ofenden. El eterno vínculo: homosexualidad y pederastia’. En el segon cas, el CAC va elaborar el febrer del 2018 un informe sobre 19 continguts a internet que inciten a la violència masclista, la banalitzen, mostren pautes sobre com exercir-la i difonen escenes de violència masclista acompanyades d’un discurs complaent i amb missatges que tracten de manera vexatòria les dones. Entre els continguts que aquest dimecres encara eren visibles hi ha el vídeo de YouTube ‘Manual Cristiano de Nalgadas a Tu Esposa’ i el blog de Tumblr ‘Orgullo Machista’. ‘Cal endurir les actuacions contra determinats continguts, alguns d’extremadament greus, que es troben amb massa facilitat a internet i que promouen la violència i la discriminació envers les dones i l’odi a les persones segons la seva orientació sexual’, ha dit Loppacher. El CAC va denunciar els 52 continguts davant la Fiscalia per la possibilitat que la conducta detectada fos susceptible de constituir un delicte que tipifica l’article 510 de la Llei orgànica 10/1995, de 23 de novembre, del Codi penal. La Fiscalia ha respost amb la presentació de dues denúncies: una sobre els continguts contraris a la LGBTI davant el Jutjat d’Instrucció número 19 de Barcelona i una altra en relació amb la violència masclista davant el Jutjat d’Instrucció número 15 de Barcelona. En paral·lel, el CAC es va adreçar a les empreses proveïdores dels diferents serveis d’internet, per demanar-los la retirada immediata dels continguts. Aquestes van respondre retirant o modificant alguns d’aquests continguts. En concret, pel que fa als 33 continguts contra el col·lectiu LGBTI, les empreses en van eliminar 8, van incloure un advertiment i/o una obligació de registre previ en 4 casos i van desactivar els comentaris en un cas. Pel que fa als 19 continguts que inciten a la violència masclista, els proveïdors en van eliminar 8 i van incloure un advertiment i/o una obligació de registre previ en 9 casos.

Summary: La Fiscalia tramet al jutjat dues denúncies del CAC per promoure l’homofòbia i el masclisme a internet


Ricard Peris d’ANDANA EDITORIAL recomana: Oliver Jeffers i Sam Winston, La nena dels llibres Tria de Josep Vicent Frechina i il·lustracions d’Irene Bofill, Bressolant, el llibre de les cançons de Bressol Simona Ciraolo, Les arrugues de l’àvia I un de la competència… Levi Pinfold, El nen llavor. Traducció d’Ester Jiménez de Cisneros-Puig (Nube Ocho) Joan Vives d’ANIMALLIBRES recomana: Rocio Bonilla, Max i els superherois Alicia Casanoca i Fernando Falcone, Enciclopèdia misteriosa dels éssers diminuts Tessa Julià, No sense tu I un de la competència… Albert Asensio , El banc blau (Babulinka Books) Jordi Martín d’EDITORIAL BAMBÚ recomana: David Almond, amb il·lustracions d’Oliver Jeffers, El noi que nedava amb les piranyes. Traducció de Bel Olid Rosa Moya, amb il·lustracions de Luciano Lozano, L’últim gat birmà Francesc Puigpelat, L’artilleria de Mr. Smith (juvenil) Sara Moyano de BARCANOVA recomana: Alenxander Steffensmeier, El gran llibre de la Florentina Rubèn Montañá i Toni Sanas, En Benjamí i el semàfor que mai es posava verd Ledicia Costas, Jules Verne i la vida secreta de les dones planta I un de la competència… Lyona + Marcus, Monsieur Gargot (Principal de Llibres) Oriol González Tura de BIRABIRO EDITORIAL recomana: Hélène Lasserre i Gilles Bonotaux , Meravellosos veïns Anne Villeneuve, La Lola se’n va a l’Àfrica José Ignacio Valenzuela , La iaia no hi toca I un de la competència… Julia Donaldson i Axel Scheffler Bruño, Quina escombra més guapa! Traducció de Núria Riera Fernàndez (Bruño Libros) Jose López de l’editorial BRIDGE recomana: Sarah Andersen, Sarah’s Scribbles. Créixer és un mite Joana Santamans, Vida. Bestiari il·lustrat Jofre Martell, Els putos còctels de la Iaia I un de la competència… James Rhodes, Toca el piano (Blackie Books) Gonçal López-Pampló de BROMERA recomana: Bertomeu i Empar Bou, Sensacionari Lewis Carroll, Les aventures d’Alícia al País de les Meravelles. Traducció de Rubén Luzón. Ramon Llull, versió de Teresa Broseta, Llibre de les bèsties I un de la competència… Jory John i Benji Davies, Au, bona nit! Traducció d’Anna Llisterri (Andana) Núria Sendra d’EDICIONS DEL BULLENT: Llorenç Giménez i Tarazona, il·lustrat per Núria Feijoó, La mona lectora Joan Bustos, Paraules de Júlia Enric Valor i Vives, adaptació de Jordi Raül Verdú Pons, il·lustracions de Priscila Arándiga Gil, El rei Astoret I un de la competència… Irene Verdú i Maria Martínez, La lluna Cesca Mestres d’EL CEP I LA NANSA recomana: Sebastià Serra, Bestiari salvatge d’estar per casa Glòria Fort, La Festa Major (1 a 3 anys) Montserrat Balada i il·lustracions de Julilustrador, El ratolí Pérez  I un de la competència… Jill Murphy, Cinc minuts de tranquil·litat. Traducció de Miquel Desclot (Kalandraka) Noemí Mercader de COMBEL recomana: Les aventures d’en Pinotxo. Història d’un titella. Traducció d’Anna Casassas, amb il·lustracions de Pep Montserrat Beatrice Alemagna, Un gran dia de res Robert Sabuda, La història de Nadal I un de la competència… Patrick Ness, amb il·lustracions de Jim Kay, Un monstre em ve a veure. Traducció de Ferran Ràfols (Sembra Llibres) (juvenil) Reina Duarte d’EDEBÉ recomana: Roberto Santiago i Eva Redondo, Caputxeta vermella: on és el llop Rosa Maria Curto , Converteix els teus gargots en art Ana Alonso i Javier Pelegrín, La porta del drac I un de la competència… Més d’un autor, Emocionari, digues el que sents (editorial Palabrasaladas) Olga Portell de la GALERA infantil recomana: Josep Lluís Badal / Zuzanna Celej (il·lustradora), Hopi 1. El misteri de la lluna Raül Romeva / Albert Asensio (il·lustrador), Les aventures d’en Nao, el nen llenguado María Isabel Sánchez Vegara i Elisa Munsó (il·lustradora), Poesia I un de la competència… Kirsten Hall / Dasha Tolstikova (il·lustradora), El meu amic Llibre (Blackie Books) Helena Pons de LA GALERA JUVENIL recomana: James Nicol, Arianwyn, l’aprenent de bruixa Rick Riordan, L’oracle perdut Katherine Applegete, Crenshaw, el gat invisible I un de la competència… Jennifer Niven, Aquí és on tot comença (Fanbooks, 2016) Els editors de KALANDRAKA recomanen: Antonis Papatheodoulou i Iris Samartzi, L’última carta. Traducció de Marta Morros. Quentin Blake, Les butxaques de l’Angèlica. Traducció de Francesc Parcerisas Ruth Krauss i Maurice Sendak, Un clot és per cavar-hi! Traducció de Miquel Desclot. I un de la competència… Kevin Henkes, L’espera (editorial Juventud). Traducció de Susana Tornero. Mònica Estruch d’EDITORIAL MEDITERRÀNIA recomana: Jordi Nopca, amb il·lustracions d’Albert Arrayàs, Un Mar d’Històries: Dalí Xavi Teixidor i Esperança S. Serra, Els Cacaus, col·lecció completa Carme Gasull, Petita història de la Festa de la Ratafia I el de la competència… Ramon Llull, El llibre del gentil i dels tres savis. Versió d’Ignasi Moreta i il·lustracions d’Àfrica Fanlo (Petit Fragmenta) Alba Besora de NANDIBÚ recomana: Pep Molist, amb il·lustracions de Zuzanna Celej, Les quatre estacions d’en Bru Paula Bombara, El mar i la serp. Traducció de Bel Olid (juvenil) Eulàlia Canal, En Roc i l’escala de les portes secretes (+10) I un de la competència… Rocío Bonilla, amb il·lustracions d’Oriol Malet, Max i els superherois (ÀnimaLlibres) Núria Manyé de PUBLICACIONS DE L’ABADIA DE MONTSERRAT recomana: Salvador Comelles i dibuixos de Mariona Cabassa, Capicua. 12 poemes amb animals per llegir i cantar Montse Ginesta (il·lustracions i edició), Abcircdari Carme Colomer i il·lustracions de Roberta Bridda, Aquest Nadal no diré el vers I un de la competència Alain Allard i dibuixos de Mariona Cabassa, El dia d’Anar i Venir (Fragmenta) Inês Castel-Branco de PETIT FRAGMENTA recomana: Nina da Lua (text) i Gemma Capdevila (il·lustracions), Silencia Míriam Raventós (text) i Maria Girón (il·lustracions), Ioga Alain Allard (text) i Mariona Cabassa (il·lustracions), El dia d’Anar i Venir I un de la competència… Maite Carranza, La pel·lícula de la vida (Premi Vaixell de Vapor 2016, Cruïlla) Bernat Cussó d’EDICIONS DEL PIRATA recomana: Picanyol, El gran llibre de les set diferències Antonio Santamaría, Papa, dibuixa’m un conte Ester Farran, Poca broma amb la xocolata I un de la competència… Jonny Duddle, El Zampa Piratas (Ediciones Fortuna) Núria Manyé de Publicacions de l’Abadia de Montserrat Salvador Comelles i dibuixos de Mariona Cabassa, Capicua. 12 poemes amb animals per llegir i cantar Montse Ginesta i dibuixos d‘Ed, Abcirdari Carme Colomer i dibuixos de Roberta Bridda, Aquest Nadal no diré el vers I un de la competència… Alain Allard (text) i Mariona Cabassa (il·lustracions), El dia d’Anar i Venir Patric de San Pedro d’EDITORIAL TAKATUKA recomana: Katharina von der Gathen i Anke Kuhl, Explica-m’ho. 101 preguntes realitzades per nens i nenes sobre un tema apassionant. Traducció d’Anna Soler Horta Lorenz Pauli i Miriam Zedelius, Cuida’m. Traducció d’Anna Soler Anja Tuckermann i Tine Schulz, Tota la gent del món. Vides de tots colors. Traducció d’Anna Soler Horta I un de la competència… Francesca Sanna, El viatge. Traducció d’Anna Gorina (editorial Impedimenta)

Summary: Especial llibres infantils i juvenils 2016: les recomanacions