Si Marta Vilalta s’asseu a la sala de negociació amb la mateixa perseverança que a l’entrevista, tot fa pensar que els negociadors del PSOE tindran a la taula un os dur de rosegar. Marta Vilalta domina el temps, és persistent, destil·la convenciment i manté la posició sense perdre la cordialitat ni el to de proximitat. Sembla que la seva capacitat de resiliència li ve del seu origen pagès, de ser dona i de la seva afecció al patinatge: ‘Si caus, t’has de tornar a aixecar.’ Diu que si el PSOE té pressa, que es mogui més ràpidament. Valora que en la negociació es comenci reconeixent que no hi ha un problema de convivència sinó que hi ha un conflicte polític. Segons ella, hi ha recorregut per fer. Paraules clau són amnistia i autodeterminació. Però també calendari i continuïtat. —Després de dues reunions, veieu una voluntat real del PSOE de parlar d’autodeterminació? —Hem enfocat l’inici d’aquestes reunions per explorar si hi havia una voluntat per part del PSOE, perquè per anar a perdre el temps no ens hi posàvem. Volíem constatar que hi anaven de debò i que no utilitzaven l’independentisme com una excusa per a abraçar la dreta després. I ho volíem constatar amb el reconeixement que això és un conflicte polític. I després de les dues primeres reunions tenim això: hem pogut comprovar que ells aposten ara per fer aquest govern de coalició d’esquerres a l’estat espanyol i que ens necessiten per a la investidura, i que estan disposats a moure’s. I una prova d’això és que han reconegut públicament que hi ha aquest conflicte polític sobre el futur de Catalunya. Això ho han verbalitzat, i evidentment no n’hi ha prou, però és important que hagin fet aquest pas. Perquè fins ara només deien que hi havia un problema de convivència a Catalunya. Reconèixer que hi ha un conflicte polític és el pas previ per a solucionar-lo políticament. —Veieu un recorregut a la negociació perquè s’avinguin a parlar d’autodeterminació? —Sí. Hem constatat aquesta voluntat per part seva, que ens ha permès de continuar els contactes i les reunions. I de concretar com activem una via política en un conflicte que és polític. La nostra proposta és clara, és la mesa de negociació, que volem posar al servei del país i que ha de tenir aquestes quatre potes perquè se sostingui. Una d’aquestes potes diu que hem de poder parlar de tot, i això vol dir el dret d’autodeterminació i l’amnistia com a solució política. —Dimarts hi haurà la següent reunió? —Sí. —Malgrat les declaracions de dimecres de Pedro Sánchez donant per fet l’acord? —Ja vam demostrar el nostre malestar per aquelles declaracions. Perquè donava per fet un acord que és lluny, i quan només hem començat a veure que hi ha aquesta voluntat d’arribar a un acord. No poden donar per fet que hi haurà un acord, i no cal que facin pressing ERC. Ja els ho vam deixar clar des d’un primer moment: la pressió a ERC no funcionarà. Funcionarà que Pedro Sánchez i el PSOE es moguin i que hi hagi uns moviments grans per a encarrilar el conflicte per la via política. Això ens pot fer reconsiderar la voluntat de donar una solució política i democràtica. Seure, parlar i negociar. Les pressions no funcionaran. —Abans del 10-N, ERC estava disposada a facilitar la investidura de Sánchez a canvi de res. Ara hi poseu totes aquestes condicions. Què ha canviat? —Ha canviat molt la situació: pre-sentència i post-sentència. En aquell moment, el nostre enfocament era que hi havia la possibilitat d’un govern d’esquerres a l’estat espanyol, que passava per alt l’independentisme i, malgrat tot, nosaltres els dèiem: ‘No voleu els nostres vots? Doncs aquí teniu els nostres vots, i això us haurà de fer moure per començar a obrir una via política i negociada. Ens humilieu, ens amenaceu? Doncs aquí teniu els nostres vots, perquè molta gent vol que això passi.’ En aquell moment, vam posar la nostra força al servei de desemmascarar-los, evidenciar que no tenien aquesta voluntat i que s’havien de mirar al mirall. I va passar això. No van ser capaços de veure que tenien l’independentisme forçant-los a obrir una via política. —I ara? —Ha canviat molt la situació. Ja els vam avisar. Hi ha hagut la sentència pel mig, amb la condemna, amb una campanya electoral que ha estat duríssima per part seva, amb amenaces d’un nou 155, contra l’escola catalana, contra els mitjans de comunicació, a tornar a penalitzar la convocatòria d’un referèndum… I tot això, per a treure’n uns rèdits electorals. I ara els diem que el gest de responsabilitat ja el vam fer, nosaltres, i no el van acceptar. Ara, per tant, no tindran cap gest de responsabilitat per part d’ERC si ells no es mouen. La pilota la tornen a tenir ells. —Es pot pactar amb algú que ha fet aquesta campanya i que és responsable de la condemna per sedició contra el president d’ERC i la resta de presos polítics? —Diguem-ho d’una manera clara: s’ha de negociar amb els enemics. No amb els amics. Amb qui hem de ser capaços de negociar, i tant de bo d’arribar a algun acord que sigui satisfactori per a allò que nosaltres demanem, és amb aquells que tenim més lluny, fins i tot que són còmplices de la repressió i que ens han amenaçat. És el que fem ara, ERC com a guanyadora de les eleccions a Catalunya i el PSOE com a guanyador de les eleccions a Espanya, amb la voluntat de construir un marc democràtic i polític que sigui de país, una mesa de negociació on seguin Catalunya amb l’estat espanyol. Això no ho hem tingut mai aquests últims anys. —Però Pedralbes s’hi va assemblar. Tornar a aquell punt, a la Declaració de Pedralbes, seria acceptable per a ERC? —Va ser un bon punt de partida, però allò no va aguantar ni un telenotícies. Fou molt dèbil, allò. Van ensenyar la poteta i després van venir les tres dretes i la van tornar a amagar. No. Hi ha d’haver una voluntat ferma d’abordar el conflicte polític i que sigui duradora i útil per al país. No n’hi ha prou amb dir sí, sí, sí… —Hi haurà garanties? —És clar, i per això diem que tan bon punt han constatat que hi ha un conflicte polític i que s’ha d’activar la via política, com ho fem? Doncs amb la mesa de negociació al servei del país: entre governs, que seguin els representants legítims de cada país; sense condicions, podent parlar de tot, defensant-hi l’autodeterminació i l’amnistia perquè s’acabi la causa general contra l’independentisme. És que són grans consensos de país. I les dues darreres potes: cal un calendari concret, no es pot eternitzar i hi ha d’haver una periodicitat, que garanteixi que allò que es vagi acordant passi, que la taula no es pugui desmuntar en qualsevol moment com va passar amb Pedralbes, i que quan hi hagi un acord tingui unes garanties de validació. —Mitjançant un relator? —No ho hem abordat. Nosaltres hem parlat de garanties. Som en la fase d’aterrar aquestes garanties. —Per què la figura del relator va ser incòmoda per al PSOE? Per això cerqueu una altra manera de fer-ho? —Cercarem maneres en què es puguin trobar aquestes garanties, que poden ser prèvies a la mesa de negociació, durant o després. Probablement hi haurà diversos mecanismes, i ara intentem de concretar quins, no tant el què sinó per què; massa vegades no han complert els acords a què han arribat. La ciutadania s’ha sentit estafada massa vegades pels anuncis d’acords i les promeses dels governs espanyols successius. Ara volem les garanties. —Garanties per a parlar d’autodeterminació i amnistia, o per a fer un pas en això? —Per a tot. No valen bones paraules, hi ha d’haver uns compromisos ferms que la mesa hi serà, que podrà fer la seva feina, i aquí és on entra l’exigència de poder parlar de tot. —Parlar de l’amnistia vol dir concretar si hi haurà una llei d’amnistia? —Volem abordar aquest tema, que es pugui debatre, que hi pugui haver els informes necessaris, els arguments jurídics adients, amb una resposta, una contraproposta… Això no ho hem tingut fins ara. Hem viscut els darrers anys a cop de titulars. Ara necessitem aquest espai per a argumentar i contraargumentar les propostes per al futur de Catalunya. —Aquesta és la vostra proposta de màxims? —No, és de mínims. La nostra proposta de màxims hauria estat dir que volem la independència del nostre país, la llibertat dels presos i el retorn dels exiliats, la fi de la causa general i el referèndum. Com hi arribem? Intentem construir una via política que fins ara no era oberta, i per fer-ho, els proposem allò que considerem mínim, que és el que ens demana la gent al carrer: seure i parlar. Habilitem, doncs, l’instrument que ho permeti. —Però aquest punt de partida en la negociació és molt allunyat de la proposta del PSOE. El punt d’acord de la negociació potser serà una posició intermèdia. No abaixareu els vostres mínims? —No. —Que no acabi essent una Declaració de Pedralbes adobada, amb el compromís que la interlocució sigui més permanent. —No, nosaltres ens sentim molt forts per a defensar que això ha de ser el mínim i si no és així, que no comptin amb el suport d’ERC. Ens sentim forts perquè ens avala la militància d’ERC, que es va expressar en la consulta sobre si rebutjaven la investidura de Sánchez si no hi havia una mesa de negociació que servís per a resoldre políticament aquest conflicte. Doncs si no hi ha la mesa de negociació… —Diuen que al PSOE els seria més fàcil de treure la llei mordassa o el decret digital que no entrar a parlar de la repressió, que és el que més els costa. —Hi ha una qüestió central, que és com encarem la via política i desactivem la via judicial. Les altres propostes que garanteixin i refermin els drets socials, civils i polítics benvingudes siguin, perquè les portem al programa electoral. Llei mordassa? És evident que s’ha de derogar. I ja fa temps que reclamem que hi ha d’haver una agenda social molt més ambiciosa a l’estat espanyol, però tot això, perquè pugui tirar endavant amb el suport d’ERC, ha d’anar acompanyat prèviament de la part central, que és la mesa de negociació política. —Quin recorregut us doneu per comprovar que això va de debò, avança i es tanqui un acord que permeti la investidura? —Els hem dit que nosaltres no hi som per negociar cap investidura, sinó per negociar una solució democràtica i política a la situació que viu Catalunya. No tenim gens de pressa, ara no ens vindrà d’uns dies. Ells treballen amb un calendari més ajustat, voldrien anar més de pressa. Però ja els hem dit que no tenim pressa, que no es tracta dels dies que es trigui, sinó d’aconseguir activar aquesta via política. Si tenen pressa, que vagin més de pressa. Si ells són capaços d’abordar en pocs dies això, tot anirà més de pressa. —La decisió del Tribunal de Luxemburg sobre Junqueras, com pot influir en aquesta negociació. —Si reconeixen la immunitat d’Oriol Junqueras, batallarem perquè es recuperin tots els seus drets i perquè es repari aquesta situació d’injustícia. I s’obre la possibilitat que aquest reconeixement permeti que unes altres persones, com el president Puigdemont, puguin tenir reconeguts aquests drets que ara els neguen. Batallarem per aquests drets, als tribunals i en política. —Dolors Bassa deia que la situació dels presos no hauria d’entrar en la negociació. Hi esteu d’acord? —És que tenim presos polítics, i ells en són conscients i els en fem prendre consciència a cada moment. Hi ha presos polítics, exiliats, desenes de represaliats i perseguits, desenes de persones amb causes obertes… La repressió afecta moltíssima gent, i això s’ha d’acabar. Per això els proposem d’obrir la via política, han d’anar revertint i evitant de continuar per aquest camí en el futur. —Us heu sentit utilitzats per part del PSOE i de Pedro Sánchez per a arraconar el president Torra? —Nosaltres els diem que aquesta via de negociació s’ha de fer entre iguals i entre governs. I, de fet, els diem: Heu de reconèixer el govern de Catalunya, i no solament el govern. Heu de reconèixer el president de la Generalitat, us agradi o no, és el que ha decidit el país democràticament. Aquest és l’interlocutor que heu d’acceptar, el govern i el president. —Però sí que ho han intentat. —Ells han intentat dividir-nos i intentaran sempre fer més grans els punts dèbils que tenim, com pot ser el de la divisió interna, però no els ho deixarem fer. —Els heu dit a les reunions explícitament que no han de menystenir al president de la Generalitat? —I tant. Els hem dit clarament que cal que reconeguin les institucions catalanes i qui són els seus interlocutors. I, per tant, que hi hagi aquest reconeixement del president i del govern. —Això crea tensió a la taula de negociació? —No. —Són tranquil·les? —Sí, sí. És evident que hi ha moments de més intensitat i altres de més distensió, però en general fem una cosa que pot ser molt útil, que és començar a parlar de coses de les quals fins ara no es parlava. —Ells han sortit del marc constitució, constitució, constitució? —No puc entrar en totes les converses, però ells han reconegut que hi ha el conflicte polític i nosaltres hem de donar una oportunitat al diàleg, a la negociació i a la via política. Són conscients que allò que havien criticat tant a Mariano Rajoy, que era incapaç d’entrar a discutir els temes i que era expert en deixar-los morir o podrir, ells també ho han fet. Ara s’ha de donar una oportunitat a seure i parlar. —Dolors Bassa també deia que la resposta institucional contra la sentència no havia estat a l’altura. Hi esteu d’acord? —Sí, és evident que podríem fer autocrítica, perquè segurament hauríem volgut que hagués anat diferent. No només amb la sentència sinó també en molts altres moments. —Per què ha passat, això? —No ho sé. Nosaltres vam treballar perquè hi hagués una resposta tan conjunta, unitària i de consens com fos possible i vam aconseguir de fer moltes coses. Potser en voldríem molt més, però vam habilitar unes respostes socials, de carrer: hi va haver les marxes, l’aturada de país, que va ser impressionant. Hi ha hagut altres iniciatives paral·leles que han servit per a evidenciar la força que té el carrer. —Però a escala institucional? —Hi va haver unes respostes conjuntes, un acord de govern. L’altre dia vam aprovar la resolució del parlament… Que ha arribat tard, que ha costat molt? Sí, però rebutjàvem la sentència i reivindiquem que al parlament es parli de tot. Jo entenc i comparteixo que volíem més. Doncs continuem, perquè la resposta a la sentència no s’ha acabat, ara mateix tenim l’oportunitat d’activar aquesta via política que, d’alguna manera, farà que la sentència no sigui vàlida. Per tant, continuem construint part de la resposta. —Ara al desembre s’ha d’aprovar la ponència política d’ERC. La declaració d’independència unilateral com a opció en queda fora. Per què? —Ara fem l’assemblea amb una ponència política que és la continuació de la ponència política que vam aprovar a la conferència nacional de l’any passat. Què hi diem? Que volem la independència i que la manera més democràtica d’exercir-la és amb el dret d’autodeterminació, que es tradueix en un referèndum. I tracem tres vies per a conduir aquest referèndum. —Quines? —Una via és pactar-lo amb l’estat espanyol, encara que és evident que som molt lluny de poder-ho fer, però no hi hem de renunciar. Una segona via és forçar-lo; per tant, ser prou forts perquè no tinguin més remei que acceptar-lo i Catalunya pugui decidir el seu futur. I una tercera via és convocar-lo i guanyar-lo. Qualsevol de les tres vies: la pactada, la forçada o la feta requereix una… —Feta vol dir unilateral? —…Qualsevol de les tres requereix una condició prèvia o un canvi previ: ser més forts. Que el moviment independentista sigui més fort, tingui més fortalesa. I això ha de ser en l’àmbit social, de mobilització, de fortalesa institucional interna, de legitimitat, d’espais de sobirania, internacional… Com més forts, més fàcil serà fer aquest referèndum. —I qui ho decidirà, si som prou forts? —Amb reiterades eleccions, pensem que d’uns anys fins ara no ha fet més que créixer, l’independentisme. Hem de continuar amb aquesta tònica. —Però aquesta resposta és ambigua. —No, és molt clara. La ponència té quaranta pàgines i sí que s’aterra… Som prou forts a escala internacional, tenim tots els contactes que volem tenir, tenim la comprensió i la complicitat dels agents internacionals? —Penseu que no? —Jo no dic que no siguem forts, però podem continuar-nos enfortint, perquè serà més fàcil acabar fent real aquest referèndum que sabem que és inevitable, que és qüestió de com i en quin moment acabem tenint sobre la taula. Insisteixo que no renunciem a cap de les vies democràtiques. —Si el president Torra és inhabilitat aquest any vinent, caldrà convocar eleccions? —Nosaltres no volem avançar esdeveniments. Som al costat del president Torra, defensem que ell defensés la llibertat d’expressió del govern i de les institucions de Catalunya que s’emparen amb unes voluntats més àmplies de la població i l’acompanyarem amb tots els recursos que hi hagi en cas d’habilitació, però esperem… —Però és un escenari molt plausible i que pot ser prou aviat… —De la mateixa manera que estarem al costat del president, seria bo poder valorar en el marc del govern –i tant de bo en el marc d’un consens estratègic d’un moviment independentista– si el pas següent han de ser unes eleccions o no. Si aconseguim que tots els passos siguin consensuats per la major part del moviment independentista segur que ens aproxima a ser més forts. I anar més ràpids cap a fer real aquest referèndum que és inevitable. —L’objectiu d’Esquerra és tenir l’hegemonia independentista? No creieu que tant d’anomenar l’hegemonia de vegades confon i desvirtua les prioritats? —És claríssim que el nostre objectiu és la independència del nostre país. Jo no sé què confon. Potser alguns volen confondre. Nosaltres ho diem molt clarament i a tot arreu. Si hi ha confusió, la desfem: l’objectiu d’Esquerra Republicana és la independència del nostre país i farem tot el possible, a tots els nivells, per aconseguir-la. —Joan Tardà en nom de qui parla? —Tardà, òbviament, és un referent dins el republicanisme català, dins la família republicana. —Les seves declaracions generen molta polèmica. —Tardà no és membre actual de la direcció d’Esquerra Republicana. Malgrat tenir aquest reconeixement i aquest paper important del republicanisme català i evidentment de la família d’Esquerra Republicana per tot el que ha estat, ara mateix entenc que parla en l’àmbit personal. —Veurem una dona presidenta de la Generalitat? —Faig una prèvia, el nostre candidat és Oriol Junqueras. D’acord, és a la presó, és pres polític, està condemnat, però té la inhabilitació suspesa a l’espera del que digui el TJUE. Nosaltres defensarem fins al final que es reconeguin i recuperin els seus drets. Batallarem fins al final que es pugui continuar presentant a les eleccions i que no li impedeixin que la ciutadania el pugui escollir com ha passat fins ara. Dit això, treballem per feminitzar no solament Esquerra Republicana sinó el país. —Diuen que no cal que patim pel pressupost, que està pactat amb els comuns. Hi haurà pressupost a la Generalitat i a l’Ajuntament de Barcelona? —No en tinc totes les informacions. Ho negocia Vice-presidència, el vice-president, Pere Aragonès, amb tot el seu equip d’Economia. Crec que les converses van bé, que van encarrilades. En tot cas els pertoca explicar-ho a ells. Jo només vull constatar la necessitat del país de tenir un pressupost. —Vau fer trenta-cinc anys a Madrid, en plena taula de negociació. —Sí, així mateix. —I com ho vau celebrar? —Poca celebració, un exemple de com n’és, de difícil, conciliar vida personal amb vida política, en aquest cas. Però, vaja, sempre me’n recordaré, de què feia el dia del meu trenta-cinquè aniversari. —Personalment, com us definiu? —Sóc la Marta Vilalta. Sóc dona, fins ara deia que era jove, això va canviant amb el pas del temps, i sóc de Torregrossa. Per a mi, ser dona i ser d’on sóc defineixen com sóc. Ser dona, per la manera de lluita constant que hem de fer en tots els espais. Ser d’un poble, Torregrossa, del Pla d’Urgell, d’un poble petit, fa que contínuament t’hagis de reivindicar territorialment des de les arrels. El país és molt més que Barcelona i si parlem de Països Catalans, encara molt més. Existim i volem existir i volem aquesta igualtat d’oportunitats a tot arreu. —A la vostra família li va agradar que des de tan jove us dediquéssiu a la política? —No. Quan vaig dir que em volia vincular a les Joventuts d’Esquerra Republicana em van dir: això només et durà problemes. —Els vostres pares a què es dediquen? —Vinc d’una família pagesa. El meu pare es va morir fa anys, quan jo en tenia vint-i-cinc. Era pagès. He mamat des de sempre l’estima per la terra, he crescut enmig d’arbres fruiters i els estius he anat a collir pomes. Això fa que sigui com sóc. Els valors de casa els aprens a posar al servei del que fas. —Amb Pere Aragonès teniu un perfil molt semblant, per edat i també per haver començat des de les JERC. És una bona estratègia, formar els polítics a casa? —Hi ha molts camins per a arribar a àmbits de responsabilitats polítiques i tots són bons. Jo volia destacar que les joventuts d’un partit polític són una gran escola de formació. Aprens a debatre, a escoltar, a reflexionar i també a satisfer aquest cuc polític de la vocació de servei públic, que crec que totes les persones que som en aquest món hem de tenir i tenim. Serveix per a tenir aquest aprenentatge incorporat quan et trobes davant meses de negociació . —Com us ha condicionat ser dona, per bé i per mal? —N’estic orgullosa, de ser dona, i en aquest sentit, és la lluita constant que fa que valgui més la pena tot, encara que sigui més cansat. —Encara sou secretària de la penya del Barça de Torregrossa? —Sí, i diumenge passat vam fer reunió perquè aquest any 2020 la penya barcelonista Som i Serem de Torregrossa fa cinquanta anys i prepararem una jornada de celebració. —Sou molt culer? —Molt. —El dia 18 de desembre sereu al Camp del Barça? —Si no estem negociant… Sóc molt culer, no tinc seient a l’estadi, sempre que puc hi vaig i sempre és massa poc… Però aquell dia seré on toqui ser perquè hi hagi aquesta sortida política que tant necessita el país. —Us agrada més repiular que piular… –Ara sí, perquè no tinc temps, però potser el propòsit de l’any nou serà ser més activa a les xarxes. —Ens deixem res que us defineixi? —He practicat patinatge artístic des que tinc cinc anys. Per a mi, el patinatge és una lliçó de vida, perquè quan patines, si caus has d’aixecar-te ràpidament, no et pots quedar a terra. Això serveix per la vida i per la política. Quan caus o et volen fer caure, només hi ha una alternativa, que és aixecar-te, refer-te i continuar. Moltes vegades quan patines sol, competeixes contra tu mateix i això fa que sigui un esport de superació. Saps que no seràs la primera, que n’hi ha d’altres que són més bones, però vas allà a fer-ho tan bé com saps i anar-te a superar dia a dia.

Summary: Marta Vilalta: ‘Hem constatat que estan disposats a moure’s’


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha participat avui en una reunió per videoconferència amb els presidents autonòmics de l’estat espanyol presidida per Pedro Sánchez. Se n’ha derivat un comunicat conjunt subscrit per tots els presidents tret de Torra, i en el qual es dóna suport ple a les mesures implantades pel consell de ministres d’ahir. En el text es fa èmfasi en l’acció coordinada i la col·laboració entre autonomies per a ser més eficients en el control de la pandèmia. No hi consta cap crítica al decret d’estat d’alarma anunciat ahir pel govern espanyol i amb el qual Torra ha estat molt crític.

Summary: Torra no signa el comunicat de la resta de presidents en suport a les mesures de Sánchez


La defensora del poble europeu, Emily O’Reilly, ha publicat un informe molt dur contra el president de la Comissió Europea, Jean-Claude Juncker, i la manera com va col·locar l’alemany Martin Selmayr de secretari general i home de confiança. El nomenament va ser opac, polèmic i precipitat, hi van fer passar el criteri polític per davant dels mèrits, i implica un grup de dirigents pròxims a Juncker, entre els quals Clara Martínez Alberola, del PP espanyol. L’informe indica uns quants aspectes clars de mala administració per part de Juncker en l’escàndol ja conegut com a ‘Selmayrgate’. O’Reilly en critica que confongués la independència administrativa amb la seva proximitat amb Selmayr, o que generés una sensació d’urgència falsa per tal d’accelerar els tràmits per a designar-lo. També desaprova els comissaris en ple: ‘És extraordinari que cap d’ells no hagués qüestionat el procediment d’elecció del secretari general.’ La comissió també és acusada d’haver actuat primer amb opacitat i després amb agressivitat quan va haver de respondre sobre les acusacions de mala praxi. La designació de Selmayr ha estat ben ombrívola. Va ser el cap de gabinet de Juncker fins el 21 de febrer proppassat, quan va ser ascendit a secretari general. Aquest càrrec va passar a Martínez Alberola i Selmayr va substituir el veterà Alexander Italianer. Però ningú no estava al cas que es retirava, tret de Juncker i de Selmayr. No en van dir res a la resta de comissaris i Selmayr fou nomenat secretari general adjunt, que és un requisit previ per a ser designat secretari general. Però a Selmayr encara li calia un altre requisit per a ser secretari general adjunt: disposar, si més no, d’un candidat alternatiu que fos una dona. I hi va haver efectivament una altra candidata, que hi va renunciar al cap de vuit minuts. Selmayr tenia via lliure per a esdevenir el principal funcionari de la comissió, bo i sabent que Italianer ja plegava. Qui era aquesta falsa candidata, utilitzada fraudulentament per a permetre l’ascens de Selmayr? Doncs Clara Martínez Alberola, tal com va revelar el periodista de Libération Jean Quatremer. El ple del parlament europeu ha arribat a demanar de ‘reavaluar’ el nomenament de Selmayr. I el eurodiputats fins i tot van equiparar el procediment a un cop d’estat intern.

Summary: La defensora del poble europeu critica Juncker amb duresa per l’escàndol a la cúpula de la comissió


En una escena del film Vice, que retrata l’ascens de Dick Cheney a la Casa Blanca fins a convertir-se en vice-president de George Bush, explica a tall d’anècdota com es va impulsar el negacionisme de l’escalfament global per mitjà del llenguatge. L’administració nord-americana va eliminar el concepte dels discursos de Bush i el va substituir per ‘canvi climàtic’, menys agressiu i que pretenia desmarcar l’acció de l’home com a causa de les alteracions climatològiques. Sigui quin sigui el terme utilitzat, el negacionisme és com més va més desacreditat. El darrer estudi, del qual s’han fet ressò els principals mitjans mundials, alerta sobre les greus conseqüències del desgel de Grenlàndia, una porció de terra que acumula el 8% del gel del planeta. L’estudi és un crit d’alerta publicat a la revista Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America (PNAS), que edita cada setmana l’Acadèmia Nacional de Ciències dels EUA. La principal conclusió és que Grenlàndia es desfà més de pressa que no es pensaven els científics. Dotze anys perquè no sigui irreversible I què podem fer, amb aquesta situació? És impossible tornar al començament, com si l’acció de l’home no hagués tingut cap impacte –és a partir dels anys vuitanta que comença a disparar-se el creixement de l’escalfament global–, però sí que es pot actuar abans que la situació sigui irreversible i causi catàstrofes naturals. De fet, hi ha un termini que ha estat acceptat per la major part de la comunitat científica: dotze anys. ‘És el temps que tenim per a canviar el rumb i evitar l’augment d’1,5ºC o 2ºC, que són els llindars que no hem de traspassar’, diu Escrivà, que recorda que el planeta ja s’ha escalfat un grau per culpa de la contaminació generada per l’acció de l’home. Hi ha estudis que indiquen que, amb un escalfament global de dos graus, s’activarien processos que serien irreversibles. ‘Ja podrem tenir molts cotxes elèctrics, que si s’activa un canvi d’estat a l’Amazones, un desgel massiu a Grenlàndia o un desgel del Permagel, això no es podrà aturar. Per molt que aleshores reduïm les emissions a zero, perquè si es desfà un pol, tu no pots revertir la situació i congelar-lo.’ Si el planeta supera aquesta temperatura de dos graus, s’entra en una fase desconeguda i no es pot saber quin seria exactament el ritme del desgel. Fa deu anys, el desgel de Grenlàndia podia fer créixer el nivell del mar 0,3 mil·límetres anualments. Ara, més del doble, 0,7 mil·límetres. És a dir, que un grau d’escalfament en el futur tindrà molt més impacte que un grau d’escalfament en el passat. ‘L’escalfament no té una progressió lineal, sinó exponencial. Comencem a veure que els processos s’acceleren. Els dos graus poden ser tan perillosos perquè, si els traspassem, poden activar processos sobre els quals ja no tindrem cap control.’ Aquí dos imágenes que usé en un post hace ya muchos años. Una, del primer informe del IPCC y otra sobre cómo ha evolucionado el aumento de nivel del mar frente a las previsiones (sí, es lo que va por arriba, superando a lo que se había previsto). pic.twitter.com/hdLUC25m5V — Andreu Escrivà (@AndreuEscriva) 22 de gener de 2019 Per cert, si Grenlàndia es desfés del tot, el nivell del mar creixeria set metres, de manera que inundaria moltes poblacions baixes del litoral i en faria desaparèixer qualsevol dels paisatges urbans que ens imaginem. Aquest vídeo de la NASA explica de forma il·lustrativa el creixement del nivell del mar: ‘Aquesta notícia és un senyal molt fort que aviat podríem arribar a un punt de no retorn’, explica a VilaWeb l’ambientòleg Andreu Escrivà (València, 1983), qui ens ajuda a entendre la importància d’aquest estudi: ‘Cal entendre que són dades noves perquè es va arribant a una detecció molt més precisa que fa uns anys. Hi ha un balanç molt més clar sobre la massa total que es va perdent per totes les vies, i això ens diu que es va més de pressa que no ens pensàvem i hi ha zones que no s’estudiaven i que també s’han de tenir en compte.’ I per què aquestes dades tan alarmants no s’havien conegut fins ara? Els investigadors havien mostrat preocupació per la desaparició de gel al sud-est i al nord-est de Grenlàndia, on hi ha grans glacials dels quals es desprenen trossos de gel de la mida d’un iceberg i després es fonen a l’oceà Atlàntic. Ara, però, els científics han descobert que entre el 2003 i el 2013 la major part del gel de Grenlàndia no es va perdre pas al sud-est ni al nord-est de l’illa, sinó al sud-oest, on pràcticament no hi ha glaceres. Aquesta troballa demostra, segons l’estudi, que el gel de la superfície de Grenlàndia es va fonent a mesura que les temperatures globals augmenten, cosa que provoca que rius d’aigua fosa flueixin fins a l’oceà i, com a conseqüència, creixi el nivell del mar. Les nostres glaceres i l’aeroport, el millor exemple La gent necessita comparacions properes per a copsar la magnitud de la tragèdia. Per això Escrivà ens parla d’un lloc ben conegut: ‘Si s’activa el desgel de Grenlàndia, l’aeroport de Barcelona serà submarí. És molt bèstia, però és que és així. No vol dir que això passe d’ací a vint anys, ni trenta, ni cinquanta. Però a final de segle, la pujada del nivell del mar podria arribar a superar els dos metres.’ També ens són propers espectacles de la natura que tenim al costat de casa, com les glaceres del Pirineu. L’observador glaciòleg Jordi Camins és qui segurament ha estudiat més aquestes formacions de gel que el canvi climàtic va fent desaparèixer. I ho il·lustra amb fotografies comparatives en què es veu a la perfecció com aquestes glaceres es van consumint i van cedint terreny a la pedra. Les xifres parlen soles. Es calcula que el 1830 la superfície glacial dels dos vessants del Pirineu era d’unes 2.000 hectàrees (20 quilòmetres quadrats) i avui s’ha quedat reduïda a una quarta part. Glacera oriental de la Maladeta (1992-2015) (Fotografia: Jordi Camins). La glacera de la Maladeta, a la Vall de Benasc, una dels més grans del Pirineu, podria desaparèixer d’ací a vint anys o trenta, segons els experts. El canvi climàtic i, de manera indirecta, l’acció de l’home, fan agonitzar aquesta massa de gel, que no és tan sols una reserva d’aigua dolça, sinó que també serveix per a regular l’ecosistema. Si l’any 1991 ocupava 50 hectàrees, actualment n’ocupa menys de la meitat, 23. Aquí sobre us n’oferim una comparativa, perquè una imatge val més que mil paraules.

Summary: L’alarmant desglaç de Grenlàndia: dotze anys per a evitar un desastre irreversible


El director general de l’Organizació Mundial de la Salut (OMS), Tedros Adhanom Ghebreyesus, ha advertit a la conferència de premsa d’avui que les persones guarides de la Covid-19, donades d’alta, poden continuar infectant altres persones durant dues setmanes més. Així mateix, ha demanat que les altes continuïn en quarantena per tal d’evitar nous contagis. Adhanom Ghebreyesus ha instat els estats a fer més proves a la població: ‘Tenim un missatge per a tots els països: proves, proves, proves’ ha dit. ‘Fem una crida a cada país i individu perquè facin tot el possible per a aturar la transmissió’, ha afegit, tot destacant que l’arribada del coronavirus 2019 als estats amb ingressos més baixos pot tenir un impacte molt greu sobre la infància i les poblacions amb alta prevalència del VIH. També ha dit que cal que les persones infectades per la Covid-19 s’han d’aillar als centres sanitaris per a evitar la transmissió de la malaltia. En els casos en què els pacients estiguin als domicilis, ha recomanat que la persona cuidadora porti una màscara mèdica quan estiguin junts a la mateixa habitació i que el malalt dormi en una habitació separada i faci servir un bany diferent.

Summary: L’OMS adverteix que els qui s’han guarit de la Covid-19 poden continuar infectant dues setmanes més


Barcelona (ACN).- El Consell Nacional d’Iniciativa per Catalunya Verds (ICV), que s’ha celebrat aquest dissabte a Barcelona, ha ratificat per unanimitat repetir l’estratègia de confluència amb Podem, EUiA, i Equo a les eleccions generals del desembre. La formació ha apostat per “vertebrar una alternativa política que sumi la força de moviments socials i de les resistències a les retallades”. Tot i que aquest dissabte Podem i IU s’han acusat mútuament dels resultats del 27-S, la cúpula ecosocialista ha considerat, en un comunicat, que “l’experiència i l’aprenentatge amb Catalunya Sí que es Pot servirà per reforçar i millorar la confluència de cara a les eleccions generals”. Segons ICV, aquest projecte polític “està al servei d’aconseguir un canvi al Govern espanyol imprescindible per avançar en el terreny social, en la regeneració democràtica i la lluita contra la corrupció i per desbloquejar la situació nacional”. A més, la formació ecosocialista ha detallat que segueix apostant pel reconeixement de Catalunya com a nació i que defensarà el dret a decidir a través de la celebració d’un referèndum.

Summary: ICV ratifica per unanimitat l’estratègia de confluència amb Podem, EUiA, i Equo de cara a les generals


L’advocat general de la Unió Europea, el polonès Maciej Szpunar, ha donat la raó a Oriol Junqueras en la qüestió pre-judicial que va presentar el Tribunal Suprem espanyol sobre la immunitat del president d’ERC com a eurodiputat electe. Segons l’advocat, ‘l’adquisició del mandat parlamentari dels diputats europeus resulta únicament del vot dels electors i no pot restar supeditada al compliment ulterior de cap formalitat’. El tribunal presidit per Manuel Marchena va impedir a Junqueras d’exercir d’eurodiputat i de prendre’n possessió a la sessió inaugural del Parlament Europeu a Estrasburg el 2 de juliol proppassat perquè no havia complert el formalisme de prometre la constitució espanyola. Un formalisme que Marchena mateix li havia impedit de complir. El tribunal, tanmateix, va presentar una qüestió pre-judicial per a aclarir quan començava la immunitat de Junqueras com a eurodiputat. La posició de l’advocat de la UE no és vinculant amb vista a la futura decisió del Tribunal de Justícia de la UE, però té molt pes i normalment hi coincideix. A més, la decisió que pugui prendre el TJUE en el cas de Junqueras repercutirà directament en la demanda presentada per Carles Puigdemont i Toni Comín com a eurodiputats electes, que aquest mateix tribunal va admetre a tràmit. Puigdemont mateix ha reaccionat ràpidament al dictamen de l’advocat: Això demostra una altra gravíssima injustícia de què és víctima @junqueras. Li han vulnerat els seus drets i els dels seus electors. L'Oriol hauria d'estar assegut al @Europarl_EN, com en @toni_comin i jo mateix, perquè així ho van votar més de 2 milions persones #SpainSitAndTalk https://t.co/RFuFYFua0D — Carles Puigdemont (@KRLS) November 12, 2019 El TJUE examina l’abast de la immunitat dels eurodiputats i si l’estat espanyol tenia l’obligació d’alliberar Junqueras arran dels dubtes que li va traslladar el Tribunal Suprem sobre el cas.

Summary: Bufetada de l’advocat de la UE a Marchena: dóna la raó a Junqueras sobre la seva immunitat


El 155 no és el començament de la intervenció, sinó la culminació. Això ha destacat el president Quim Torra en la compareixença conjunta amb Carles Puigdemont que ha fet a Berlín, on ha deixat clar que no n’hi ha prou de suspendre l’aplicació de l’article 155, sinó que ha exigit al govern espanyol que cessi també la intervenció de les finances de la Generalitat. Una intervenció que Mariano Rajoy, amb el suport explícit del dirigent del PSOE, Pedro Sánchez, ha dit que pensava mantenir. ‘Sense el control de les finances no hi ha autogovern’, ha recordat Torra. I, efectivament, els comptes de la Generalitat resten sota un control total del ministeri de Cristóbal Montoro des del setembre de l’any passat. Fou aleshores que el consell de ministres espanyol va imposar un control de pagaments per intervenir econòmicament la Generalitat. Les finances del govern català ja eren fiscalitzades de feia anys pel sotmetiment al FLA, però al setembre el govern espanyol va anar més enllà. L’objectiu era que cap euro de la Generalitat no anés destinat a finançar el referèndum del primer d’octubre. Montoro se n’ha arribat a vantar tant, de l’efectivitat d’aquell mecanisme de control, que de retruc ha acabat desmuntant l’argument del jutge Pablo Llarena per a incriminar els dirigents independentistes –començant per Carles Puigdemont– d’haver comès malversació. El cas és que els pagaments essencials –nòmines, sanitat, educació i serveis socials– es van passar a fer mitjançant un mecanisme similar al del FLA, és a dir, és el govern espanyol que fa el pagament directament al proveïdor. A més, l’estat deixava de transferir 1.400 milions d’euros anuals per compte del sistema de finançament, dels imposts que té centralitzats, com l’IRPF i l’IVA. A la pràctica, el govern espanyol prenia a la Generalitat la capacitat de pagar els serveis bàsics i li impedia de demanar cap crèdit ni de pagar-ne de pendents. Un control total. Però la intervenció ja venia d’abans, amb el mecanisme del FLA. Un sistema que el govern de Rajoy va implantar arran de la crisi econòmica, quan les agències de qualificació valoraren negativament els indicadors de capacitat recaptatòria de les comunitats autònomes. L’estat espanyol sí que es va continuar finançant a l’exterior, però per aportar capital a les comunitats deficitàries va establir el FLA. El control pervers del FLA Aquest va ser el pretext del govern espanyol per a prendre les regnes de les finances autonòmiques i per a liquidar de facto l’autogovern d’un punt de vista financer. El Ministeri d’Hisenda espanyol estableix el dèficit que poden tenir les comunitats autònomes, una mesura vigent d’ençà de la reforma constitucional pactada pel PSOE i el PP, l’any 2011. El FLA dóna líquid d’acord amb aquest dèficit autoritzat. El Ministeri d’Economia divideix la quantitat assignada en dotze parts, corresponents als dotze mesos de l’any. Però aquestes mensualitats no s’ingressen pas als comptes de la Generalitat, com molta gent es pensa. El Departament d’Economia ha d’enviar a Madrid una relació de tots els proveïdors a qui ha de pagar. Aleshores el ministeri rep aquest fitxer, l’estudia i fa directament la transferència mitjançant l’Institut de Crèdit Oficial (ICO), l’ens que s’encarrega de gestionar el FLA. Això sempre ha estat així. De manera que podem dir que les finances de la Generalitat són intervingudes de l’any 2012 ençà. Però el 2015, l’any de les eleccions del 27 de setembre, Montoro ja va aplicar unes condicions específiques a Catalunya per a accedir al FLA. El ministre mateix va dir que eren perquè el govern català no gastés els diners ‘en vel·leïtats independentistes’. El govern espanyol passava a tenir totes les factures controlades. La interventora general dels comptes de la Generalitat havia d’informar mensualment el ministeri de tots els pagaments que fes la Generalitat. I el setembre passat, amb el pretext del referèndum, Montoro va fer el pas definitiu. Culminava el control financer de l’administració de la Generalitat, que s’havia anat eixamplant en el curs dels anys, a partir de la sentència de l’estatut. I poc abans de l’activació de les mesures de l’article 155, que liquidaven del tot l’autogovern. El nou govern Torra s’ha proposat com a punt de partida, com a exigència mínima sobre la qual negociar amb el govern de Rajoy, l’aixecament d’aquestes mesures d’excepcionalitat i d’intervenció.

Summary: Així funciona el control total dels comptes de la Generalitat que el president Torra exigeix d’aixecar


VilaWeb, Berria i Sermos Galiza oferiran als seus lectors aquest estiu una narració literària cada diumenge, que serà publicada en català, basc i gallec en els respectius diaris. Els autors catalans que participaran en aquesta secció, que porta per nom ‘Un estiu a Galeusca’, són Tina Vallès (Llegiu ‘Minuts de créixer‘), Núria Cadenes (Llegiu ‘Hi-hi-hi-hiiih…!‘) i Sebastià Benassar. Les autores gallegues són: ―Susana Sánchez Arins. Nascuda a Vilagarcía de Arousa el 1974. Forma part de la plataforma de crítica feminista A Sega. Dels llibres que ha publicat, destaquen  construnçon i Seique. ―Eli Rios. Nascuda a Londres el 1976, ha escrit poesia, narrativa i assaig. La seva darrera obra és O ceo das reixes. ―Maria Reimondez. Nascuda a Lugo el 1975, ha treballat diversos registres i ha estudiat l’obra de Rosalia de Castro. I els autors bascs són: ―Iban Zaldua. Nascut a Sant Sebastià el 1966 i catedràtic d’història, ha escrit llibres de ficció i té una forta presència en mitjans de comunicació. El seu darrer treball és Sekula kontatu behar ez nizkizun gauzak. ―Katxika Agirre. Nascuda a Vitòria. Dels llibres publicats citem Sua falta zaigu, Habitat i Atertu arte itxaron. ―Harkaitz Cano. Nascut a Asarte-Oria el 1975. Ha publicat novel·les i contes curts.

Summary: ‘Un estiu a Galeusca’, VilaWeb, Berria i Sermos Galiza us ofereix cada diumenge una narració


ISTANBUL, 23 (DPA/EP) El president de Turquia, Recep Tayyip Erdogan, ha assegurat aquest diumenge que no tolerarà ingerències en qüestions internes del país, en el marc de les tensions actuals entre Turquia i Alemanya, al mateix temps que va destacar la “cooperació estratègica” entre Ankara i Berlín. Turquia és un “Estat de dret democràtic i social”, va dir abans de començar una gira per l’Aràbia Saudita, Kuwait i Qatar enmig de les tensions al Golfo Pèrsic. “Ningú té dret d’interferir en qüestions internes de Turquia”, ha insistit. No obstant això, i al mateix temps, Erdogan ha destacat la “cooperació estratègica” entre Turquia i Alemanya i ha demanat evitar passos que enfosquin aquesta cooperació. Com ja va fer el divendres, Erdogan va tornar a referir-se a la independència de la Justícia turca i a arremetre contra les informacions que apunten al fet que empreses alemanyes estan sent investigades en el seu país com a sospitoses de recolzar el terrorisme, que va qualificar de “mentida”. No obstant això, sí que existeixen aquestes investigacions contra empreses turques, va dir Erdogan. Aquest mateix diumenge, un portaveu de la cancellera alemanya, Angela Merkel, ha qualificat d'”inacceptable” el comportament d’Erdogan i ha subratllat el deure Alemanya de defensar als seus ciutadans i empreses, encara que aspiri a tenir unes relacions sòlides amb Ankara. “Volem tenir bones relacions amb aquest gran i important país, però això solament serà possible si Turquia és i segueix sent un estat de dret”, ha afirmat el cap de gabinet de Merkel, Peter Altmaier, en declaracions al diari vespertí ‘Bild am Sonntag’. “El comportament de Turquia és inacceptable”, ha apuntat en ser interrogat per la negativa d’Ankara a permetre una visita de diputats a soldats alemanys destinats a la base turca d’Incirlik, la detenció d’alemanys o els últims comentaris d’Erdogan sobre Alemanya. El setmanari alemany ‘Die Zeit’ havia informat que Ankara estava manejant una llista de desenes empreses i persones alemanyes que estarien acusades de tenir relacions amb el moviment del clergue Fetulá Gulen, autoexiliat als Estats Units a qui Ankara acusa d’estar darrere de l’intent de cop d’Estat del juliol de 2016. Erdogan va tornar a acusar Alemanya de donar recer a terroristes turcs i no lliurar-los. Turquia acusa el país de refugiar a integrants del moviment de Gulen o del kurd Partit dels Treballadors del Kurdistan (PKK), considerat per Turquia com una organització terrorista.

Summary: Turquia.- Erdogan assegura que no tolerarà ingerències d’Alemanya en qüestions internes del seu país


Amb la baixada del preu de les plaques solars fotovoltaiques, en molts països s’ha produït un boom de les instal·lacions solars en habitatges particulars. A Europa, els països nòrdics i especialment Alemanya n’han encapçalat el desplegament a escala mundial tot i estar situats en latituds elevades amb poc sol. Al nostre país, en canvi, tot i disposar de molt més sol, la instal·lació de plaques solars particulars no acaba d’enlairar-se. Els dos motius principals són, primer, la legislació espanyola, que fins fa a la pràctica poc impedia d’instal·lar-ne. El segon és que, mentre que a Europa la majoria de la població viu en habitatges unifamiliars on és fàcil instal·lar plaques, al nostre país el 70% de la població viu en edificis on no hi ha tant espai. Recentment, l’estat espanyol ha reformat la legislació i ha permès finalment d’instal·lar plaques solars residencials per a facilitar l’autoconsum i la venda dels excedents a la xarxa elèctrica. A continuació us expliquem què cal fer per a instal·lar energia solar a casa nostra. La legislació El 5 d’abril passat es va publicar al BOE el reial decret que regula l’autoconsum d’energia elèctrica. En principi serveix per a tota mena de producció elèctrica particular, però l’atenció s’ha centrat en les plaques solars fotovoltaiques, car és la millor forma de producció elèctrica per a particulars. La primera bona notícia del canvi normatiu és que permet l’autoconsum, llargament reivindicat per col·lectius en favor de les energies renovables. D’ara endavant podem tenir una instal·lació de 100 kW de potència. Si bé per a una família és una potència molt gran (típicament necessitarem per sota de 10 kW), és interessant per un segon aspecte: permet les instal·lacions col·lectives. Ara, doncs, les comunitats de veïns poden fer instal·lacions solars. Un tercer aspecte positiu de la nova normativa és que no solament en podem instal·lar al nostre habitatge o als edificis de veïns: Podem posar-ne en qualsevol terreny o edifici adjacent, sempre que no sigui més de 500 metres lluny. Finalment, ha estat acceptada una altra de les reclamacions: d’ara endavant els excedents que no consumim s’injectaran de la nostra instal·lació a la xarxa general i la companyia elèctrica ens haurà de compensar de dues maneres. La normal la té qualsevol central elèctrica i que se sotmet a una tributació d’un negoci. Tanmateix, la més interessant i recomanable per als particulars és la simplificada, perquè no requereix fer cap declaració fiscal. Es farà un balanç entre què consumim de la xarxa i què hi aportem. La compensació no podrà mai ser superior a quant hem consumit. Així, si per exemple consumim 150 kWh però n’hi hem aportat 200, només en compensaran els 150. La resta de kWh els haurem regalat a la xarxa. D’aquesta manera, mai no podrem ingressar diners per aquest concepte i, per tant, no cal fer cap declaració fiscal. En el cas de les comunitats de veïns, poden fer una instal·lació comunitària a la teulada de l’edifici i la companyia farà el balanç net en funció d’un coeficient acordat per cada veí. Així, si deu veïns tenen el mateix coeficient (0,1, tot i que poden acordar de tenir-ne de diferents) i hi ha, per exemple, un excedent de 1.000 kWh, la companyia elèctrica en compensaria 100 en el rebut de cada veí. La manera més fàcil Hem decidit d’instal·lar-nos plaques solars al nostre habitatge o edifici. Com ho podem fer? La manera més senzilla, però també probablement la més cara, és mitjançant la nostra companyia elèctrica. No totes ofereixen aquesta possibilitat, però comercialitzadores d’energies renovables, com ara les catalanes Som Energia i Hola Luz, ofereixen la possibilitat de fer-nos tota la instal·lació. Consulteu si la vostra companyia també ofereix aquest servei. És la manera més còmoda, perquè sap perfectament quant consumim i pot fer un disseny adequat de tota la instal·lació. A més, gestionarà els permisos municipals, sempre enrevessats i que poden durar tres mesos o més. Un altre avantatge és que poden oferir facilitats de finançament. En el cas que la nostra companyia no ofereixi la possibilitat de fer una instal·lació d’autoconsum, hi ha l’alternativa de canviar de companyia elèctrica. Actualment és una opció senzilla, on tots els tràmits de canvi són gestionats per la nova companyia sense cost, i no implica cap tall de llum específic. Una altra opció és contractar una empresa especialitzada per a fer tota la instal·lació solar, independentment de la companyia elèctrica –no cal demanar-li permís. En aquest cas haurem de pagar-ho tot d’entrada (directament o mitjançant finançament bancari), però és possible que sigui una opció una mica més econòmica que no pas fer-ho mitjançant el nostre subministrador elèctric. Informeu-vos si en la vostra població hi ha instal·ladors solars i demaneu un pressupost. En qualsevol cas, aquestes dues opcions són interessants fins i tot quan pensem que podem fer la instal·lació nosaltres mateixos, com veurem tot seguit. De fet, una altra opció seria que ens fessin una instal·lació mínima i ens estalviessin tots els tràmits administratius havent fet les obres més significatives. Un cop ens hàgim familiaritzat amb aquesta tecnologia, podem fer una ampliació de potència de manera relativament senzilla i econòmica nosaltres mateixos. Autoconsum i autoinstal·lació Podem optar per fer la instal·lació sense encarregar-la a ningú. Cal advertir, tanmateix, que fer aquesta mena d’instal·lacions és perillós i s’han de seguir normatives de seguretat. Així doncs, en instal·lacions en teulades hem de fer treballs verticals, i qualsevol instal·lació elèctrica pot electrocutar-nos. Hem de ser conscients que alguns accidents poden causar fins i tot la mort. També podem optar per una opció mixta i contractar un instal·lador que ens ajudi i que comprovi que complim la normativa. De fet, encara que nosaltres fem tota la instal·lació, és molt recomanable que, una vegada acabada, contractem un especialista que la validi per evitar-nos algun accident o sanció de l’administració. Haurem de fer els tràmits administratius nosaltres mateixos. Cal no oblidar que és possible que hi hagi bonificacions fiscals al nostre municipi, generalment en funció de la potència instal·lada (com a orientació, pot arribar a ser d’un 50% de l’IBI). Per començar la instal·lació, necessitem plaques solars. Podem adquirir-ne a una botiga física o comprar-ne a internet. Cal informar-se bé de la marca. El consell és defugir de marques barates i adquirir-ne de fabricants reconeguts. El primer que cal tenir present és que hi ha dues cel·les solars: monocristal·lines i policristal·lines. Les primeres són les més recomanables, perquè produeixen més electricitat, malgrat que són més cares. El segon aspecte recomanable és que siguin de cel·la partida. Les que no ho són, en cas que els afecti un ombra (un núvol, un arbre o un edifici), afecta tota la producció encara que ocupi només una part. A les partides (generalment en dos), en canvi, només afecta la part en qüestió, mentre que l’altra continua produint electricitat. Les mides són generalment d’1×2 metres i ofereixen potències màximes d’entre 300 W i 400. El preu se situa a partir de 100 € o 150. Si considerem que una instal·lació solar típica és de 5 kW de potència, necessitarem entre 13 plaques i 17. En superfície, entre 26 metres quadrats i 34. El preu total de les plaques se situaria, per tant, al voltant dels 2.000 €. Com us dèiem abans, amb aquests preus i la facilitat d’instal·lació, és factible de començar per poques i anar ampliant-ne progressivament el nombre. El segon element que necessitem és el suport de les plaques solars. També en podem trobar per internet. Hem de decidir de primer on les posem. Si tenim un habitatge unifamiliar és més típic damunt la teulada. Així no ocupen espai. Tanmateix, és la instal·lació més complexa, perquè s’ha de treballar en alçada, hem de fixar el suport a la teulada (amb el perill de generar filtracions d’aigua) i el manteniment de les plaques (especialment la neteja periòdica) pot resultar més difícil. A més, han d’anar en l’orientació i la inclinació de la teulada, un aspecte que pot perjudicar-ne l’eficiència. La segona opció és sobre un suport metàl·lic ancorat a terra. Sigui en el terreny del nostre habitatge unifamiliar, a la terrassa del nostre pis, a la teulada comuna del nostre edifici –si la comunitat ho autoritza–, o en els terrenys o edificis adjacents fins a 500 metres que comentàvem al principi. L’inconvenient és que ocupen espai, però l’avantatge és que podem posar-les en l’orientació i inclinació més eficient i el manteniment i la revisió seran molt més fàcils. La Comissió Europea disposa d’una pàgina que ens permet de trobar quina és la millor orientació i inclinació, però en general al nostre país les plaques han d’anar orientades al sud i en inclinacions entre els 30 graus i el 60, depenent de l’època de l’any. Un cop ancorades al suport, haurem de decidir com les connectem entre si, en paral·lel o en sèrie. Generalment es recomana en sèrie per augmentar el voltatge i tenir menys pèrdues. El tercer element necessari és l’inversor. És un element car –típicament per damunt els 1.000 €. Hi ha dos aspectes clau a considerar. El primer és que es pugui posar en paral·lel amb més inversors. Això és important si decidim d’ampliar la potència de la instal·lació solar, car els inversors són d’una potència màxima fixa. Per tant, si hem fet una instal·lació inicial d’1 kW, comprem un inversor no paral·lelizable de la mateixa potència (tot i que és altament recomanable d’adquirir-ne un de 5 kW) i posteriorment decidim ampliar-la, haurem de canviar d’inversor. En canvi, si és un com el que us recomanem i passeu d’una potència de 5 kW a 10, només haureu de connectar-ne un segon de 5 kW en paral·lel a l’anterior. El segon aspecte important és que incorpori un carregador per a bateries. Com veurem a continuació, adquirir una bateria ara per ara no és l’opció més econòmica, però a mitjà termini pot ser interessant. A banda això, cal considerar que l’inversor és l’element clau de la instal·lació. S’encarrega de transformar l’electricitat contínua que produeixen les plaques a electricitat alterna, que és la que utilitzem a casa. També puja el voltatge resultant de les plaques solars als 220 V que fan servir els dispositius. Però a més l’inversor reparteix l’electricitat entre la xarxa, les plaques solars i les bateries. És ell qui decideix de desviar l’excedent de les plaques a la bateria o la xarxa. O, en el cas que no hi hagi prou producció solar, pren l’electricitat de la xarxa. Amb les plaques, el suport, l’inversor, la instal·lació elèctrica (proteccions i cables estàndards seguint la normativa) i la connexió a la xarxa general de què ja disposem, tindríem la instal·lació funcionant. Tot plegat, si ens fem nosaltres mateixos la instal·lació, ens podria sortir a partir d’uns 5.000 €. Ara, podem adquirir opcionalment una bateria. Si decidim de desconnectar-nos completament de la xarxa general (una opció no gaire recomanable), una bateria és obligatòria. Però també si preferim d’emmagatzemar l’excedent d’energia en compte d’injectar-lo a la xarxa. Primer de tot, hem de considerar que hi ha diverses bateries. Les més barates són les d’àcid, com ara les de plom. Encara que es desenvolupen unes altres tecnologies (com les bateries de sals) actualment són recomanen les de liti, tot i que són més cares. El problema és que les bateries que no són de liti requereixen manteniment, poden generar hidrogen –que és inflamable i explosiu–, tenen efecte memòria i no es poden descarregar profundament (generalment només podrem utilitzar el 50% de la capacitat total). A més, són catalogades com a perilloses i molt contaminants. En canvi, les de liti no, no contaminen ni tenen els problemes que esmentem. El problema: el seu preu elevat. El Powerwall de Tesla és la referència del sector. El preu d’un de 10 kWh (la necessitat diària d’un habitatge normal) és de 8.240 €. Si considerem una amortització a deu anys, només la bateria tindria un cost de 70 € mensuals. Aquest cost caldria afegir-lo a l’amortització típica de vint anys de la instal·lació solar. Més enllà del cost (que ha de baixar significativament els anys vinents), hem de considerar que una bateria aporta estabilitat (ens oblidem dels talls de llum) i podríem programar-la perquè es carregués de nit –tarifa reduïda– en cas que amb les plaques solars no cobríssim tota la demanda de la nostra llar. D’aquesta manera, compensaríem part del cost. Com veiem, avui dia ja és possible de fer-nos una instal·lació solar d’autoconsum amb facilitat, sigui a un habitatge unifamiliar o a una comunitat de veïns. Consulteu els instal·ladors de la vostra localitat i la vostra companyia elèctrica. També trobareu molta informació a Youtube i internet, amb particulars i professionals que expliquen la seva experiència. En tot cas, avui dia una instal·lació solar per a autoconsum ens permetrà d’estalviar diners en el nostre rebut elèctric, contribuir a l’economia circular i la independència energètica, a més de lluitar contra el canvi climàtic i la pol·lució.

Summary: Autoconsum elèctric: com instal·lar plaques solars a casa nostra


La ciutat de Wuhan, l’epicentre de la pandèmia del coronavirus 2019, ha començat a afluixar el confinament total que les autoritats xineses van decretar el passat 23 de gener. Per primera vegada en dos mesos, grups de ciutadans han sortit al carrer per anar a comprar menjar o gaudir una estona de l’espai públic. Segons que informa The Guardian, anit el govern xinès va anunciar que els ciutadans poden tornar a la feina si tenen el permís de l’empresa i poden acreditar un codi verd de salut, és a dir, que no tenen símptomes de la malaltia com ara la febre. De fet, també ahir va arribar el primer tren amb un miler de treballadors provinent de l’exterior de la província de Hubei. La situació de Wuhan, capital de la provincia xinesa de Hubei Les autoritats locals han assegurat que ‘gradualment’ aniran reobrint la ciutat i el transport públic. A més, els estrangers i no residents a qui el confinament va atrapar a Wuhan també poden demanar de sortir-ne. La reobertura es produeix després d’una davallada sostinguda dels contagis local de la Covid-19. Segons les dades oficials, la Xina ha registrat 81.093 casos de la malaltia i 3.270 morts, dels quals 3.153 només a la província de Hubei. Fins ara continua essent el país més afectat, però el coronavirus es propaga amb molta més virulència a Europa i als Estats Units. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Els òrgans de propaganda del règim xinès han publicat imatges de la desinfecció del metro de Wuhan abans de la reobertura: Happy to see you again, #Wuhan subway! Workers carried out disinfection and maintenance work in Wuhan’s subway on Monday to welcome back its reoperation after two-months of closure. pic.twitter.com/R23NYLEUte — People's Daily, China (@PDChina) March 23, 2020 Un 80% de les comunitats de Wuhan ja són lliures de la malaltia, segons la televisió CGTN, motiu pel qual s’està relaxant el confinament. En aquest sentit, un breu reportatge publicat a Youtube es veu com algunes botigues comencen a reobrir, entre les quals algunes grans cadenes com McDonald’s o Starbucks. S’ha aturat l’expansió del virus? Tanmateix, no tothom és tan optimista sobre Wuhan. Segons que informa Bloomberg, una revista local anomenada Caixin denuncia que el virus continua estenent-se per la ciutat perquè les autoritats sanitàries no comptabilitzen els pacients asimptomàtics. ‘Encara hi ha uns quants o una dotzena de pacients asimptomàtics  encara no es pot determinar si la transmissió s’ha aturat completament a Wuhan’, afirma un treballador del centre xinès pel control i prevenció de malalties.

Summary: La Xina afluixa el confinament marcial de Wuhan després de dos mesos


Entre els moltíssims mitjans de comunicació de tot el món que s’han fet ressò de la multitudinària manifestació de l’Onze de Setembre a la Meridiana hi ha el New York Times, que ha destacat una fotografia de la fletxa de la Via Lliure a la portada de la seva edició internacional: En aquesta notícia podeu trobar un ampli recull de titulars de la premsa internacional sobre la Via Lliure.

Summary: La Via Lliure a la portada del New York Times internacional


Aquests dies de confinament tothom procura de sortir de casa com menys millor, però n’hi ha que s’hi veuen obligats per la feina o bé per comprar aliments o algun producte essencial. I aquest últim punt és un dels elements que més maldecaps porta. D’ençà que es va decretar l’estat d’alarma, han canviat les rutines a l’hora d’anar a comprar i ara ja és habitual de veure cues a fora dels supermercats i botigues d’alimentació, com es guarda la distància recomanada o com la gent porta màscares i guants. Però malgrat tot això, encara hi ha molts dubtes: com s’ha d’actuar a l’hora d’anar al supermercat? Què s’ha de fer en tornar a casa? A continuació intentarem detallar totes les recomanacions que s’han de seguir per evitar la propagació del coronavirus. Què s’ha de tenir present a l’hora d’anar a comprar? Planificar la compra: Abans de sortir de casa és molt important de planificar què caldrà els dies vinents, per minimitzar el temps a fora de casa. L’Organització del Consumidor i l’Usuari (OCU) recorda que és important de limitar les sortides i que només s’ha de sortir quan és estricament necessari. Els Mossos recomanen d’anar a comprar una vegada per setmana. Anar-hi sols: Les autoritats desencoratgen d’anar-hi amb infants, gent grans o amb problemes de salut. La millor opció és anar a comprar sol. Sobretot, demanen d’evitar-ho si es té algun símptoma. En aquest cas, és millor que algú us porti allò que necessiteu a la porta de casa. Cal que qui té símptomes eviti el contacte amb l’altra gent. No anar-hi a hores punta: Cal ser conscients que moltes botigues alimentàries han canviat els horaris. Per això, abans de sortir, és millor de mirar quins horaris fan ara. Cal mantenir la distància: Els experts recomanen de no acostar-se a més d’1,5 metres als altres. A més, recomanen que, si hi ha gaire gent, és millor d’esperar-se a fora. La majoria d’establiments ja controlen l’aforament. Les bosses, de casa: Sempre és molt millor de portar les vostres bosses, carrets o cistells. Havent tornat a casa, els experts recomanen de rentar-les a la rentadora amb aigua calenta. Consells per a l'hora d'anar a 🛒 comprar durant el 🏡 confinament: 🔹Aneu-hi sols🔹Manteniu distància de seguretat🔹Porteu les vostres bosses🔹Utilitzeu guants per a triar fruites i hortalisses🔹Pagueu amb targeta 🔹Recordeu que l'abastiment d'aliments està garantit pic.twitter.com/1nP50fIle7 — Salut (@salutcat) March 18, 2020 Com he d’actuar dins el supermercat? Els experts afirmen que és altament improbable de contagiar-se amb un paquet o un aliment d’un supermercat. Tanmateix, convenen que és millor de prendre totes les mesures adequades per a evitar aquest supòsit. Cal recordar que el coronavirus pot sobreviure 72 hores sobre superfícies d’acer o plàstic. Per això és millor de prendre algunes mesures per precaució: Procureu no fer servir el carretó: Hi ha molta gent que hi posa les mans, i per això es recomana de no fer-lo servir o bé agafar-lo prenent precaucions. Per exemple, hi ha alguns supermercats que els desinfecten constantment o bé es poden agafar amb un mocador i després tirar-lo a la brossa o netejar-ho amb solució alcohòlica. ¡Necesitamos tu colaboración! 🆕 Incorporamos más medidas de higiene y prevención para garantizar la salud y seguridad de clientes y trabajadores. Nuevas medidas a partir del lunes 23 de marzo.#EstoNoTieneQueParar #EstoPasara — Mercadona (@Mercadona) March 21, 2020 Utilitzeu guants: Sobretot recomanen que siguin d’un sol ús a l’hora de triar fruites i hortalisses. Si porteu guants a la resta de la compra és molt important ser conscients que no us podeu tocar la cara. No toqueu els aliments: Les autoritats recomanen no tocar-los si no preveieu de comprar-los. Encara que siguin envasats, és millor només agafar allò que esteu segurs que us emportareu. Sobretot, una vegada s’ha tocat, no s’ha de tornar a deixar. També demanen de no parlar ni estossegar a prop de cap aliment ni persona dins el supermercat. No us toqueu la cara: És molt important de no tocar-se la cara. L’Organització Mundial de la Salut (OMS) recorda que ‘el fet de portar guants no impedeix el contagi, car, si algú es toca la cara mentre en porta, la contaminació passa dels guants a la cara’. Procureu de no pagar en metàl·lic: Es recomana de pagar amb targeta o amb el mòbil. Les grans cadenes de supermercats, com Bonpreu, han instal·lat mampares per a protegir clients i venedors a les caixes de pagament. Què cal fer en arribar amb la compra a casa? D’acord amb l’Autoritat Europea de Seguretat Alimentària (EFSA), actualment no hi ha evidència que els aliments siguin una font o via probable de transmissió del virus. Malgrat això recorden que, per prevenir qualsevol toxiinfecció alimentària, cal seguir les quatre normes bàsiques d’higiene durant la manipulació i preparació d’aliments, com ara rentar-se les mans, cuinar la carn a fons i evitar una possible contaminació creuada entre aliments cuinats i no cuinats. Però a més aquests dies també es recomanen d’extremar les precaucions: Bosses a terra: Els experts recorden que no s’han de posar mai damunt la taula o al marbre de la cuina. Sobretot és important de no posar el producte on es cuina. Renteu-vos les mans: Abans de tocar qualsevol aliment cal rentar-se les mans a consciència. Productes a fora de casa: Una opció és deixar-los en una caixa fora de casa, al balcó o pati durant tres dies. D’aquesta manera, quan els torneu a tocar ja no hi haurà cap rastre del virus. Elimineu els envasos exteriors: Per exemple, llevar els cartons dels iogurts. I sempre que es pugui, traspasseu els aliments a envasos nets, per exemple en caixes o pots de vidre que ja teníeu. Després cal tornar-se a rentar les mans. Netegeu tots els productes: La recomanació és netejar-los tots amb un paper de cuina humit amb una solució de lleixiu diluït. La fruita i la verdura es poden rentar submergint-les uns quants minuts en aigua calenta amb unes gotes de lleixiu i després esbandir-les molt bé. Per què rentar-se les mans amb aigua i sabó és tan eficaç? Què cal fer en tornar a casa després d’haver sortit al carrer? El Departament de Salut de la Generalitat de Catalunya recorda que quan arribeu a casa cal ser conscients que podeu portar el virus i que, per tant, podeu posar en risc amb qui conviviu, especialment si tenen més de seixanta-cinc anys o alguna malaltia crònica. Per això recomanen de seguir aquests passos: Proveu de no tocar res de l’interior de casa: Sobretot, cal recordar que abans és millor rentar-se les mans. Deixeu la bossa i les claus a l’entrada: El Departament de Salut recomana d’agafar una capsa i deixar-la a l’entrada amb tots els utilitzats a l’exterior i que no necessiteu al dia a dia dins de casa, com ara la bossa, les claus o la cartera. Traieu-vos les sabates i la roba: A més, us recomanen que, només arribar, us traieu la roba i les sabates que dúieu a l’exterior. Aquesta roba cal posar-la dins una bossa tancada i després a la rentadora. Netegeu el mòbil i les ulleres: Pel que fa a objectes personals, com ara el mòbil o les ulleres, recomanen d’apartar-los i rentar-los amb aigua i sabó o amb alcohol. Cal recordar que, una vegada fet aquest pas, cal tornar-se a rentar molt bé les mans. Coronavirus: com podem netejar el telèfon mòbil? Dutxeu-vos. Ventileu molt bé les zones comunes: És més, fa temps que Salut recomana que en cas d’estar aïllat o confinat és recomanable de ventilar la casa si més no 10 minuts tres vegades al dia.

Summary: Consells per a anar a comprar d’una manera segura durant la crisi del coronavirus


Un nen migrant de vuit anys originari de Guatemala s’ha mort avui a la matinada en un hospital de Nou Mèxic després d’haver travessat la frontera de manera irregular, segons que han informat les autoritats dels Estats Units. Les causes són desconegudes, però va començar a mostrar símptomes d’una possible malaltia mentre era sota custòdia dels agents fronterers. Llavors va ser traslladat a l’hospital regional Gerald Champion, a la ciutat d’Alamogordo (Nou Mèxic). Allà els metges van determinar que tenia un refredat i li van donar l’alta, però després va tenir nàusees i vòmits i els agents van tornar a traslladar-lo al centre hospitalari, on s’ha mort. El ministeri d’Afers Exteriors de Guatemala ha sol·licitat una investigació i accés als registres mèdics del nen. A més, ha afirmat que proporcionarà assistència i protecció consular al pare i que assumirà la responsabilitat de repatriació del cos del menor. Els investigadors encara s’ocupen d’esclarir la qüestió i ja n’han sol·licitat els registres mèdics. Aquest és el segon cas d’un nen que mor sota custòdia dels Estats Units després d’haver travessat la frontera amb Mèxic. Fa unes quantes setmanes, una nena de set anys originària també de Guatemala es va morir després d’haver travessat il·legalment la frontera passant pel desert de Nou Mèxic.

Summary: S’ha mort un nen guatemalenc de vuit anys sota custòdia dels Estats Units després d’haver travessat la frontera amb Mèxic


Avui a les 18.00 es reuneix la comissió de seguiment de l’Acord del Botànic. El PSPV, Compromís i Podem intentaran cloure la crisi de les darreres setmanes, oberta arran del vot favorable de la Conselleria d’Hisenda als límits de dèficit proposats pel govern espanyol al Consell de Política Fiscal i Financera. L’objectiu és de llimar les diferències entre els socis de govern abans del Debat de Política General (DPG) a les Corts, previst per la setmana vinent. La reunió de la comissió fou precisament una proposta del president de les Corts, Enric Morera, secundada per Podem. El president de la Generalitat, Ximo Puig, va assegurar al secretari general de Podem, Antonio Estañ, que descartava de convocar eleccions anticipades. Així doncs, els tres partits del Botànic han d’abordar les resolucions que votaran al DPG i més qüestions pendents, com el pressupost del 2019. La comissió de seguiment és l’organisme que s’encarrega de posar en comú les posicions polítiques dels tres partits. Podem aprofitarà la trobada per a tornar a proposar qüestions bàsiques de l’agenda legislativa, com les polítiques d’ocupació, de sanitat, d’educació i de serveis socials. Els darrers dies, tant Podem com Compromís han intentat rebaixar la tensió amb el PSPV per tal d’arribar al DPG amb la màxima unitat possible entre els signants del Botànic.

Summary: El PSPV, Compromís i Podem es conjuren per cloure la crisi del Botànic


La direcció del PDECat que surti de l’assemblea tindrà un nou mandat per a regir l’actuació dels diputats al congrés espanyol: haurà d’aprofitar l’aritmètica parlamentària per a blocar l’agenda política de Pedro Sánchez si la repressió continua. En la comissió que debat la ponència política, ha estat transaccionada l’esmena que advocava per fer servir la força del partit en les institucions per a treballar per l’alliberament dels presos polítics, el retorn dels exiliats, la fi de la repressió, l’exercici del dret d’autodeterminació i la creació de la República catalana. També s’hi ha aprovat de no renunciar a l’exercici unilateral d’aquest dret. Durant el debat, el senador Josep Lluís Cleries ha defensat la necessitat d’actuar d’aquesta manera a Madrid, segons diverses fonts presents, i ha estat molt aplaudit. L’esmena, promoguda per Aleix Sarri, assessor de l’eurodiputat Ramon Tremosa, i avançada per VilaWeb, arriba després d’haver facilitat el PDECat la investidura de Sánchez sense cap contrapartida concreta a banda fer fora Mariano Rajoy de la Moncloa amb la moció de censura. L’actuació del PDECat al congrés espanyol, arrenglerat amb la línia moderada que representa Marta Pascal, és un dels temes que ha generat més debat intern. La iniciativa introduïda també remarca que l’alliberament dels presos i el retorn dels exiliats ha d’estar fora de tota negociació política perquè és una ‘obligació’ de l’estat espanyol. Una altra esmena incorporada a la ponència ideològica estableix que l’1-O va ser un ‘referèndum d’autodeterminació.’ El mandat de la votació, diu, obliga els representants del poble català a cercar ‘la forma més ràpida i efectiva de crear una República catalana’, preferiblement amb l’acord del govern espanyol però sense renunciar a la via unilateral per exercir l’autodeterminació. D’altra banda, també han incorporat a la ponència una altra esmena que estableix que cada municipi haurà de valorar ‘de forma sobirana’ com es presentarà a les eleccions municipals. En les ciutats de més de vint mil habitants, si és complicat que hi guanyi l’independentisme, consideraran la constitució de llistes unitàries i la participació en ‘processos de primàries transversals.’ Debat viu a les ponències: la via unilateral als estatuts El debat de les ponències ideològica i política és ben viu. Ahir a la nit es va aprovar una esmena promoguda pels crítics que estableix que l’objectiu del partit ha de ser fer ‘efectiva’ la República de forma ‘immediata’ després d’haver-se proclamat ‘l’estat independent en forma de República’ el 27 d’octubre, d’acord amb el resultat del referèndum de l’1-O. Tot i això, el comitè de la direcció tenia prou suport per dur-la al plenari i tots els associats inscrits hauran d’acabar decidint si li donen el vist-i-plau. Quant a la ponència organitzativa, el plenari també haurà de votar si manté als estatuts el manteniment de l’opció de la via unilateral en el preàmbul. Tot i que el comitè redactor n’havia tret l’esment, les bases han empès per introduir-l’hi, tal com figurava als estava als estatuts fundacionals. A més, s’ha aprovat en comissió que l’assemblea per a la renovació de càrrecs es reuneixi cada quatre anys, i que cada dos es reconsideri el debat ideològic, segons que ha explicat el coordinador del congrés, David Font. Ara, la direcció haurà de fer un informe de gestió cada dos anys i, si no obté el 50% dels vots, haurà de convocar el congrés per sotmetre els càrrecs a votació. També es discuteix si els consellers comarcals han de ser elegits en primàries i els diputats provincials en una assemblea formada pels càrrecs electes dels municipis corresponents. En comissió, els sectors renovadors han aconseguit que prosperi una esmena que ho instaura, però la votació ha estat prou ajustada perquè el comitè redactor la porti igualment al plenari, que demà haurà de prendre la decisió definitiva.

Summary: El PDECat aprova de blocar l’agenda de Sànchez i inclou la via unilateral


Pascal Comelade (1955), reconegut músic nord-català, acaba de treure nou disc, Deviationist Muzak (Disc Medi), amb material inèdit de 2017 i 2019. Es pot escoltar en CD o en vinil, que compta amb la portada feta per Claudia Comelade, filla seva. Al setembre, Comelade va anunciar que no faria més concerts, però en aquesta entrevista deixa clar que continuarà fent cançons i discs. VilaWeb va visitar el senyor Comelade a la casa on viu i on crea, a Ceret, al Vallespir, al cor de la Catalunya Nord que tan de moda s’ha posat darrerament. L’entrevista és un repàs biogràfic a un dels creadors catalans més originals. —Sou fill de psiquiatre i de cuinera. —El meu pare era psiquiatre, es va instal·lar a Montpeller, on vaig estudiar, i ell es cuidava de l’associació dels estudiants catalans a Montpeller, l’Alzina. Montpeller va formar part del reialme i és on va néixer Jaume I. Als anys cinquanta i seixanta hi havia molts catalans, a Montpeller, i jo amb el meu pare parlava català. Per ell era una obsessió. El meu pare, després del Maig del 68, va fer venir cantants de la Nova Cançó a Montpeller: Enric Barbat, Lluís Llach, Maria del Mar Bonet, Ovidi Montllor. La meva mare, encara viva, es dedica la recuperació i la pràctica de la cuina catalana aquí a Catalunya Nord. N’és una experta. —La idea de fer música us ve d’aquestes visites? —Els meus pares eren tots dos amants de la música. A mi m’interessava la música electrònica, repetitiva, americana. Philip Glass. Jo vaig començar a fer música, més o menys, el 1974, i fins al 1981 feia música electrònica tot sol, a casa, amb un sintetitzador antic, un magnetòfon de cinta i dos cassets. El 1983, vaig deixar l’electrònica perquè volia muntar tota una orquestra, una mena de big band, però només amb instruments de joguina, o reduccions. Totes aquestes joguines i instruments els trobava al carrer, a la brossa, als encants. He arribat a tenir-ne centenars, després de trenta o quaranta anys de comprar-ne i trobar-ne. N’he donat molts al Museu del Joguet de Figueres. —Us heu guanyat bé la vida? —Al començament, no. De 1983 a 1991 feia música de manera marginal, contracultural si en voleu dir. Si parlem d’economia, la vida de debò, i la real politik, jo em vaig començar a guanyar la vida als anys noranta. Tenia quasi quaranta anys. Abans no tenia cap somni ni desig de tenir pis, casa, família. Els drets d’autor és el que em dóna diners. El 1991, vaig signar amb Virgin França. I a partir d’aquell moment, la cosa canvia. No tant per la venda de discs, perquè el disc mai va ser la meva manera de guanyar-me la vida. Jo he fet els diners amb l’ús que feien de la meva música per a curtmetratges, publicitat, teatres, dansa. Això va durar fins al 2008, quan va arribar internet i s’ho va menjar tot. La paradoxa de la meva vida és que, com a músic instrumental, en cap moment no m’ha trucat cap director per treballar amb mi per fer una música expressament. Música original de veritat. Encara avui hi ha gent que fa servir música meva per a tota mena de suports i concerts, però és música ja feta. —Teniu una filla, Claudia Comelade. Hi parleu en català? —Parlem en català amb la filla, sí. Va fer educació a la Bressola. La meva dona és de Tolosa de Llenguadoc. Parlem en francès. La pràctica del català aquí és complicada. Si un dia, als anys setanta, et trobes pel carrer en català, quaranta anys després, hi continues en català. Si la primera vegada és en francès, quaranta anys després, en francès. Em passa amb Pere Figueres, amic de tota la vida. Quasi l’únic cantant del Rossellonès. Parlem en francès. Amb Enric Casasses parlem en català i en francès. Parla un francès impressionant. Amb Víctor Nubla parlem en francès. —La vostra relació amb Barcelona, quan comença? —El 1972, vaig viure un any i mig a casa d’en Lluís Llach, al carrer de la Indústria. I vaig anar-me’n a final de 1974, juts abans de l’assassinat de Puig Antich. Vaig començar una relació molt forta amb la ciutat. Realment molt forta, encara dura. Decideixo que aquesta ciutat és la meva capital. Barcelona, capital. I a partir d’aquest moment la meva vida com a músic tindrà aquest aspecte, aquesta direcció o perspectiva. Països Catalans. O Barcelona, capital. Per a mi, França i París són cosa perifèrica. A Barcelona hi he viscut poc, però hi he passat la meitat de la meva vida. Als anys vuitanta i noranta m’hi passava el dia. I Catalunya, també: Reus, Olot, Terrassa, Sabadell, Banyoles, Tarragona. —Justament a Barcelona vau fer el darrer concert. Ho deixeu? —Deixo un aspecte molt concret. Els concerts amb el meu nom, la meva orquestra, el meu repertori. Un concert de Comelade, tot això s’ha acabat. El gran plat combinat. Estic gran i cansat. No m’interessa la part de burocràcia paral·lela, que em costa molt. En canvi, continuaré fent col·laboracions. Continuaré fent discs, però els concerts de Comelade s’han acabat. En aquests moments estic acabant el disc amb la Ivette Nadal, un altre disc amb un cantant francès, una pel·lícula per a un director de Girona, David Pujol, amb qui ja havia fet la música per al seu documental de Ferran Adrià. I ara presento Deviatonist Muzak. Per cert, que en recomano el vinil, perquè hi ha més material. —Josep Pla, grafòman. Comelade, també? Hi ha anys que heu fet tres discs. —Potser sí, potser sí. És la feina, també. Sóc mig gandul, mig stakhanovista. —Com us inspireu? —No sabria explicar-ho. No puc parlar d’una inspiració. És com un estat de salut. Com un mal de cap. Hi ha una part de la pràctica de la música poc normal. Imagineu-vos-ho. Pujar a un escenari davant un públic és surrealista. A mi mai m’ha agradat la representació. El concepte d’artista no m’agrada. No puc. Hola, sóc artista. Arg! Sóc un actor cultural. Arg! La representació de l’artista. Esnobisme, postura. —Creeu amb ordinador? —No. Tinc un piano i un casset. Jo creo amb un piano i un casset. El disc amb en Pau Riba el vaig fer amb un casset. No faig servir ordinadors per a crear, no. No m’interessa. —No us interessa internet? —És evident que som al començament d’una altra història de la producció musical. I es nota en quina música domina. Un vinil és cara A, cara B, la portada. És com un llibre. Tot això afecta el contingut. A Facebook, vaig entrar-hi un cop. Faig servir el correu electrònic. Això sí que és un progrés. I Youtube. Vaig descobrir Youtube fa dos anys. Vaig al·lucinar. Tinc una obsessió amb el rock’n’roll dels anys cinquanta i seixanta. Trobar discs i notícies i elements de biografia era molt difícil. Ara trobes joies increïbles. —I per què, tan obsessionat amb el rock’n’roll? —Perquè aquest és el període més frenètic del món de la música popular en tota la història de la humanitat. De final dels cinquanta a final dels vuitanta. Tres dècades, que no és res. Cada dia novetats. I un dia tot això s’acaba. Perquè surt el teclat. El teclat i la caixa de ritme mata molta cosa del rock’n’roll. El casset ha matat la cobla. La caixa de ritme i el teclat han matat el grup d’envelat de tota la vida. —Artistes que hàgiu conegut? —Famosos, tipus Tom Waits, no. Amb Robert Wyatt, correspondència epistolar molt llarga. Una carta i un casset de música. Des dels anys setanta. I s’acaba amb el fax. El fax ha matat la postal. I el mail ha matat el fax. L’any passat va ser el primer any de la meva vida que no vaig rebre cap postal de Cap d’Any. Ni una. L’última va ser de PJ Harvey. Jo n’enviava 150. I en rebia 120. Que les guardo. Tot això s’ha acabat. —El Japó sí que us el coneixeu. —Va durar deu anys, la relació. Del 1989 al 1999 hi anava un cop l’any, com a mínim. Per una obra de teatre, de dansa, que feien amb la meva música. Després, al Japó va sortir un grup que encara existeix, els Pascals, que fan versions de les meves cançons. Fan versions de versions. I van de gira per tot el món. Els conec. Simpàtics. Realment hi ha un amor molt fort per la cultura europea. Molt. Vénen sovint a França. —Els heu vist actuar? —Mai! És una patologia. No puc, no puc. Veure uns japonesos que em versionen a mi, que ja faig versions? No, no. No puc. —Què opineu de la música francesa? —No m’ha agradat mai, la cançó francesa. No puc. Cent mil violins lacrimals. No m’agrada tota aquesta colla de cantants catalans que van a la francesa. Ah, la cançó francesa. El cinema de Truffaut. Oh, là là. Cada vegada ho tinc més clar: adoneu-vos que al nostre país, als anys setanta, gent com Pau Riba, Jaume Sisa i Toti Soler van produir una música sense equivalent a Europa. Trobeu-me un equivalent del Dipotria de Pau Riba. No el trobareu. Un dia el vaig fer venir aquí. Havia de fer un text de presentació. I l’havia de posar en context. És el Frank Zappa català? I Albert Pla? És el Gainsbourg català? És impossible. És la part més interessant de la cultura catalana. Quan trobes gent com Casasses, en Pau o l’Albert, que no tenen equivalent a Europa. Un paio com en Casasses, que et pot parlar sense impostura del punk i els trobadors. Que et diu i et demostra per què Salvat-Papasseit i Tom Waits són iguals. —I quins llibres llegiu? —Novel·la negra, sobretot. És que m’encanta. No vull passar per intel·lectual. La llegeixo en francès, tot i que l’han traduïda molt malament. Chandler, per exemple. En català llegeixo poesia, llibres històrics, biografia. Dels darrers que he llegit en català, hi ha una cosa sobre els fets de Prats de Molló molt interessant. I la vida de Salvador Seguí, el Noi del Sucre. —El Tsunami Democràtic i el procés han revitalitzat políticament Catalunya Nord? —Això seria una altra conversa. La realitat i la situació serien una altra entrevista. La realitat d’aquest país és poc coneguda, al sud. Sempre hem tingut un nucli de persona molt militant. Però la gran població a Catalunya Nord menja, dorm, pixa i pensa a la francesa, amb premsa francesa i televisió francesa. A França, hi ha un silenci absolut sobre el tema. És a dir, complicitat. Això de les autopistes, a les notícies franceses, molt poca cosa. Frontera tallada un dia i mig i gairebé no en parlen? En fi. —Quan sortirà un llibre sobre Pascal Comelade? —Fa dos anys a França va sortir Pascal Comelade. Une Galaxie Instrumentale de Pierre Hild. I Donat Putx, periodista musical, ha començat a fer-ne un en català. Hem tingut cinquanta mil converses aquí. Jo tinc poca memòria. I fa dos anys que hi som.

Summary: Pascal Comelade: ‘Continuaré fent discs, però els concerts de Comelade s’han acabat’


El consum abusiu de plàstic és absolutament perjudicial per al medi ambient: És un material que no es biodegrada –per tant, no desapareix–, contamina els oceans, posa en perill la vida de moltes espècies i resulta molt complicat de reciclar. Tot i que la societat cada vegada és més conscient de com perjudica la natura, la realitat és que el consum no para d’augmentar: El 2020 es produiran un 900% més de plàstics que no el 1980 i cada any es fabriquen cinc-cents mil milions d’ampolles d’aquest material, segons dades de GreenPeace. Només cal mirar al nostre voltant: plàstic per a l’aigua, plàstic per al menjar, plàstic per a les cremes… Sovint en quantitats ingents i de maneres absolutament prescindibles. Malgrat que resoldre aquesta amenaça per al planeta depèn, en gran part, de les grans empreses i les administracions, com a consumidors també podem començar a fer accions per a intentar reduir-ne el consum o, fins i tot, eliminar-lo gairebé completament. Sembla que no, però viure sense plàstic és possible i l’exemple de molts activistes que ho divulguen a la xarxa ho demostra. És el cas de Fernando Gómez i Patricia Reina, que fa tres anys que viuen sense generar-ne i que han esdevingut molt populars explicant-ho al bloc Vivir sin plástico, un llibre i un canal de YouTube. El seu desafiament era que tot el plàstic que consumissin en un any cabés només en dos pots, i ho van aconseguir. ‘Fèiem una vida normal, però teníem remordiments per la quantitat de plàstic que consumíem’, expliquen. ‘Fins que vam intentar, si més no, viure sense plàstic, sense el plàstic d’un sol ús i innecessari. Al principi, guardàvem tots els que consumíem durant la setmana i en fèiem una foto. Ens va servir per a adonar-nos de la quantitat que gastàvem. Jo comprava moltíssimes amanides envasades, que en porten a tot arreu, i la solució era tan senzilla com comprar un parell d’enciams i fer l’amanida a casa’, recorda Gómez. I és que deixar de comprar menjar precuinat i preparar-ho tot a casa és una bona manera d’iniciar-se en la vida sense plàstic. La parella va començar també amb alguns altres petits canvis com ara aquests: 1. Bosses de tela Per començar a viure sense plàstic és vital dur sempre al damunt una bossa de tela o reutilitzable, per tal d’evitar trobar-se en la situació de voler comprar alguna cosa de manera imprevista i haver de traslladar-la amb una bossa de plàstic. Evidentment, no es tracta de llençar tot el plàstic que es tingui a casa i, per tant, també convé reutilitzar les bosses de plàstic que encara es tenen fins que no es facin malbé. És important de tenir present que, encara que sovint pensem que deixant al contenidor la bossa de plàstic que hem fet servir ja estem fent prou per al medi ambient, aquestes bosses no s’acaben reciclant. ‘El discurs que ens venen és que si reciclem ja n’hi ha prou, que podem continuar consumint tot el plàstic que consumim. Però la realitat és que no, que la majoria no es recicla, o bé perquè no es pot o bé perquè és tan difícil que no val la pena’, expliquen els activistes. 2. Comprar a granel Sens dubte, aquest és el pas més important si es vol començar a viure sense plàstic. Quan es compra en un supermercat, l’enorme majoria de productes hi són envasats: la carn, l’embotit, les galetes, la pasta, els llegums… Com que aquí encara no hi ha supermercats lliures de plàstic –com sí que han aparegut a Holanda, per exemple– la millor alternativa és comprar a granel, sigui als mercats, a les botigues de queviures tradicionals o als establiments moderns que han sorgit arran del moviment Residu Zero. En aquestes botigues, en cas de no dur envàs n’ofereixen de respectuosos amb el medi ambient. En aquests establiments, que solen oferir productes de proximitat, es poden trobar els elements bàsics per a dur una alimentació saludable si la compra es combina amb la del mercat i la fruiteria, on també és possible de comprar sense plàstic. Ofereixen dolços, llegums, pasta, arròs, farina, sal, sucre, llet… Difícilment es poden trobar, això sí, productes de menjar ràpid, com ara unes patates fregides en bossa. Però això pot significar una oportunitat per a millorar l’alimentació. Tal com expliquen Gómez i Reina, viure sense plàstic canvia la vida en tots els sentits perquè implica canviar hàbits com aquest, consumir una nova mena de productes o directament consumir molt menys: ‘Et tornes menys consumista. Acabes tenint menys coses a casa i fins i tot t’interesses per la roba sostenible. És una cadena sense fi que et fa sentir alliberat.’ 3. Revolucionar la cosmètica i els productes de neteja El fet d’utilitzar gel de bany implica haver de consumir un nou envàs de plàstic cada vegada que s’acaba. Hi ha una alternativa que simplement consisteix a tornar al mètode de tota la vida: la pastilla de sabó. I de xampú o de desodorant, encara que no ho sembli, també es poden trobar en format sòlid. Cada vegada hi ha més botigues a granel que tenen aquest tipus de producte. Quant a la resta de cosmètics, com ara la pasta de dents, els activistes recomanen de fabricar-la a casa o substituir les cremes hidratants per olis, com el d’ametlles dolces o macadàmia. ‘Acumulem mil i una cremes que al final no fem servir i ni tan sols som conscients de què porten. Si les fabriques tu mateix o utilitzes productes naturals, si més no saps què et poses al cos’, afirmen. Ver esta publicación en Instagram Estos son algunos de nuestros básicos cuando salimos de fin de semana: Jabón y champú sólidos, aceite hidratante, esponja de luffa, bicarbonato, cepillo de dientes y maquinilla de afeitar. (en realidad nos sobra la maquinilla y nos falta la pasta de dientes 😉. Y si nos apuras también el jabón, nos vale con el champú). Estamos ya casi preparando el neceser porque este sábado vamos a estar en Oviedo, dando una charla sobre cómo y porqué evitar el plástico. Hay otro montón de ponencias de lo más interesantes. Toda la información la podéis encontrar en @bloggever_ . La verdad es que estamos deseando pasarnos por Asturies 😀 Una publicación compartida de Vivir sin plástico (@vivirsinplastico) el 16 Oct, 2018 a las 8:56 PDT Fan exactament igual amb els productes de neteja. Asseguren que només amb bicarbonat, llimona, sabó i aigua es pot netejar tota la casa, sense necessitat de comprar productes específics per a cada part. Cal destacar també que, de la mateixa manera que proliferen les botigues de menjar a granel, també es multipliquen les que permeten de reomplir l’envàs de detergent o fer totes dues coses. ‘El plàstic de les ampolles de suavitzant, per exemple, és molt resistent. Només comprant-ne un a la vida es pot reomplir mil vegades sense haver de comprar-ne una altra’, aconsella Gómez. 4. Anar a comprar amb la carmanyola Ja no és estrany, anar al mercat o a la botiga amb la carmanyola per endur-se el producte sense haver de demanar un envàs. Cada dia hi ha més persones que decideixen fer-ho així. Si un primer pas és portar la bossa de casa, el segón sol ser aquest i evitar així un plàstic sobrer: ‘La manera més fàcil de consumir sense plàstic és recórrer al comerç local i de proximitat. També fan servir plàstic, però si els expliques que tu vols el producte sense i que te l’endús amb la carmanyola te’l posen sense cap problema’, expliquen els activistes. 5. Boicotar els establiments que facin un ús poc responsable del plàstic Una altra idea que proposen per a començar a viure sense plàstic és la de comprar només en els establiments amb una política sostenible i refusar supermercats o cadenes de menjar ràpid. Així doncs, saber quina és la ‘petjada plàstica‘ del supermercat on compres i boicotar tots els qui en facin un consum exagerat és una manera de fer una declaració d’intencions, ajudar a fer créixer els comerços sostenibles i intentar que les grans empreses canviïn de manera de fer. ‘Cada vegada que comprem alguna cosa, votem allò que volem que perduri. Si comprem on ho tenen tot envasat de manera exagerada, els estem ajudant a fomentar aquests hàbits’, explica Fernando Gómez. 6. Fer servir bosses d’escombraries compostables Els activistes expliquen que, quant a la brossa, ells fan compostatge, un procés de transformació de la matèria orgànica per a obtenir compost, un abonament natural. ‘Allò que no podem compostar ho guardem en carmanyoles, ho congelem i una vegada cada quinze dies ho portem a un hort urbà per compostar-ho allà’, expliquen. Però com que aquest procés és una mica complicat, diuen que una bona alternativa és fer servir bosses de plàstic compostables, que, malgrat no ser de plàstic, aniran a parar a una planta de compostatge industrial i, per tant, l’ús no és equiparable al de les bosses d’escombraries tradicionals. 7. Evitar l’aigua mineral Segons el municipi on es visqui, aquest potser és l’últim pas –o un dels més complicats– per a començar a fer una vida sense plàstic. Tenint present que es recomanable que beure una mitjana d’un litre i mig d’aigua o dos al dia i que les garrafes d’aigua mineral no acostumen a dur-ne més de vuit, és evident que això serà sinònim de consumir molt de plàstic. Això és fàcilment evitable als municipis on l’aigua de l’aixeta és de bona qualitat, però què es pot fer si es viu a ciutats on no és així? Una possible solució és la d’instal·lar un filtre per a separar les impureses. El mètode més conegut és l’osmosi, un sistema de filtratge amb un grau de depuració pròxim al 95%. També hi ha botigues que venen garrafes d’aigua en envàs retornable de vidre o aigua a granel, amb punts de recàrrega d’aigua filtrada o mineral. En alguns casos fins i tot es pot trobar de manera gratuïta o molt econòmica. 8. Refusar, reduir i reutilitzar Refusar, reduir i reutilitzar. Aquestes són les tres ‘R’ que els activistes de ‘Vivir sin plástico’ recomanen tenir sempre presents. ‘Refusar’ fa referència al fet de dir que no cada vegada que ens ofereixen alguna cosa de plàstic: ‘En molts bars, demanes un suc i automàticament et posen una canya de plàstic, sense haver-la demanat. És tan fàcil com dir que no o avançar-te i demanar que no te la posin. De la mateixa manera, si en un congrés et fan un regal embolicat amb plàstic, pots refusar-lo. És la típica cosa que acaba abandonada en un calaix.’ ‘Reduir’ fa referència al fet de consumir menys: ‘No cal tenir quinze cremes ni quinze productes de neteja. Als supermercats en tenen per a cada part de la casa, i això no pot ser.’ Finalment, la ‘r’ de ‘reutilizar’ fa referència, per exemple, a substituir els objectes d’un sol ús per reutilitzables. Gairebé tots tenen el seu substitut, de millor qualitat i fabricat amb un material que no és plàstic. És el cas de les maquinetes d’afaitar, les canyes per a beure o les tasses de cafè de plàstic. Així i tot, els activistes subratllen que fer aquestes tres accions és vital abans de reciclar, que ha de ser sempre l’últim recurs, atès que es venen molts productes que no són reciclables. Malgrat que ells prefereixen de no generar residus de cap mena, recomanen de substituir el plàstic pel paper o el vidre –guardant tot el menjar en pots, per exemple–, en cas que les coses s’hagin d’envasar d’alguna manera. A més, asseguren que viure sense plàstic també surt a compte d’un punt de vista econòmic: ‘Comprar llenties a granel pot sortir dues vegades més car, però a la llarga compensa. Redueixes el consum de molts productes i, a més, descobreixes una pila de llocs que desconeixies quan sempre compraves de la mateixa manera!’

Summary: Viure sense plàstic és possible? Vuit maneres de començar