El vice-president d’Òmnium Cultural, Marcel Mauri, ha acusat el govern espanyol de voler la provocació i venir a Barcelona sense cap proposta per a Catalunya, només cercant la ‘humiliació’ de l’independentisme. ‘Ens volen sotmesos i mesells’, ha dit davant l’Estació de França, on l’entitat sobiranista havia organitzat un Consell Popular de Ministres. Mauri ha criticat que es titllés de ‘violents’ els manifestants independentistes, i ha recordat que el govern espanyol havia incrementat un 10% la despesa militar i s’havia blindat la ciutat amb 9.000 policies. ‘Com gosen dir-nos violents a nosaltres?’ Milers de persones s’han congregat a tocar de les tanques del primer perímetre policial que ha tancat la Llotja de Mar per escoltar les intervencions de diversos portaveus d’entitats, cadascun dels quals representava un equivalent dels ministeris espanyols. El Consell Popular de Ministres s’ha fet sobre un escenari en què també hi ha hagut actuacions musicals. JxCat, ERC i la CUP han donat suport a la mobilització, a la qual s’ha afegit l’ANC. L’acte s’ha volgut diferenciar de les convocatòries matinals dels CDR i ha fet bandera d’una protesta festiva i amb les cares destapades, a tocar de l’edifici blindat per a la reunió del govern de Sánchez. La presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie, s’ha referit a la reunió del govern català i l’espanyol d’ahir al palau de Pedralbes. Ha denunciat que van signar un comunicat ‘de bones paraules’ però que no s’havia traduït en fets. ‘Esperem que no sigui només per a desmobilitzar-nos avui, que sigui el començament d’un diàleg de debò basat en l’aturada de la repressió política i el respecte al dret d’autodeterminació’, ha sentenciat. En directe: Les mobilitzacions contra el consell de ministres espanyol a Barcelona Mauri hi ha afegit que, si l’únic que podia oferir la Moncloa a Catalunya era ‘humiliació’, si anava de la mà de Vox i no reconeixia el dret d’autodeterminació, Sánchez tenia un problema. ‘És el 80% de la gent d’aquest país’, ha dit, subratllant el consens social que genera l’oposició als empresonaments, a la monarquia i la convocatòria d’un referèndum. La proposta del govern de Pedro Sánchez de canviar el nom de l’Aeroport de Barcelona al de Josep Tarradellas ha fet augmentar els xiulets de protesta dels manifestants. ‘Per a això han vingut a Barcelona? Aquesta és la seva proposta? Des del franquisme que no es reunia cap consell de ministres a Barcelona!’, ha exclamat. També ha confiat que ‘els disset de la vergonya’ que s’han reunit a la Llotja de Mar sentirien el clam contra la repressió de la ‘Barcelona rebel i lluitadora’. La germana de Carles Puigdemont, Montse Puigdemont, de l’Associació Catalana de Drets Civils i Polítics, ha parlat en contraposició a la ministra de Justícia, Dolores Delgado. ‘Quan els jutges fan de polítics, es vulneren drets fonamentals’, ha denunciat. Com a ministre alternatiu d’Afers Exteriors, Toni Borrell, de l’organització Stop Mare Mortum, ha denunciat que les polítiques migratòries s’havien fet servir per exercir el control i la repressió, i ha criticat que Europa es vulgui convertir en una fortalesa, amb unes fronteres que són un espai de no-dret. Anna Peña, d’Escoltes Catalans, i Xavier Corbera, de la Federació de Moviments de Renovació Pedagògica de Catalunya, han fet de ministres d’Educació. Com a portaveu del govern popular, ha intervingut Elisenda Rovira, del Grup de Periodistes Ramon Barnils. Com a ministres de Foment i Transició Ecològica, han parlat Joan Carles Sallas, de l’Associació per a la Defensa de l’Estudi de la Natura, i Josep Moner, del Centre d’Ecologia i Projectes Alternatius-Ecologistes de Catalunya. L’ex-diputada de la CUP Gabriela Serra, en representació del Centre Delàs d’Estudis per la Pau, ha exercit de ministra alternativa de Defensa. ‘Cada dia de l’any, l’estat espanyol gasta 54,6 milions d’euros. Cada persona de l’estat gasta 428 euros l’any em defensa. I el nou govern encara ens diu que aquests diners serviran per a crear llocs de feina’, ha criticat. Joan Caball, d’Unió de Pagesos, ha intervingut com a ministre d’Agricultura i l’escriptora Bel Olid, al capdavant de l’Associació d’Escriptors en Llengua Catalana, com a titular de Cultura, al costat de Jordi Merino, de la Federació d’Entitats Excursionistes de Catalunya. L’ex-diputat de Catalunya Sí Que Es Pot Albano-Dante Fachín ha parlat com a ministre de Regeneració Democràtica, i ha repassat diversos ministeris. També ha parlat de l’acte d’ahir de Foment del Treball. ‘Tallarem carreteres fins que pagueu impostos, lladres!’, els ha etzibat. Durant l’acte, que ha durat més de tres hores, Mauri ha llegit una carta del president d’Òmnium, Jordi Cuixart, acabada d’arribar de la presó dels Lledoners. La dirigia al ministeri de la Dignitat: ‘que sou vosaltres’.

Summary: Milers de manifestants diuen a Sánchez que no és benvingut amb un Consell Popular de Ministres


L’ex-conseller de Presidència Francesc Homs va explicar ahir en la declaració davant el Tribunal Suprem espanyol que el govern de Rajoy havia ofert a la Generalitat un acord abans de la consulta del 9-N. Segons que ha explicat avui en una entrevista a Catalunya Ràdio, va declarar que dies abans del 9-N una persona que parlava en nom del govern espanyol s’havia posat en contacte amb ell per proposar-li que si el dia de la votació el govern no sortia públicament a analitzar el resultat de la consulta l’executiu de Rajoy no emprendria cap actuació contra la Generalitat. Homs no ha revelat el nom de la persona que havia fet la trucada, però ha dit que era una proposta ‘surrealista i ridícula’. Ahir, tanmateix, va admetre davant el magistrat que no podia provar aquest contacte. Però la proposta, opina, demostra que ‘això del dret va segons la conveniència’ del govern espanyol: ‘Si et portes bé, no hi ha cap problema i si no, n’hi ha.’ I afegeix: ‘Algú en nom del govern espanyol em va fer arribar aquest missatge, i això demostra que hi ha hagut arbitrarietat en la presentació i en l’acceptació de la querella.’ Homs ha reiterat que la voluntat del govern de la Generalitat no era desobeir el TC, sinó obeir el mandat del Parlament de Catalunya i fer possible allò que volia la ciutadania. ‘Nosaltres vam complir la pròpia llei i el mandat del parlament, perquè també hi ha una llei que estableix que el govern té l’obligació de facilitar l’exercici de la participació ciutadana i la llibertat ideològica.’ No acatarà ‘políticament’ la sentència Ahir, després de declarar davant el Suprem, Homs va insistir que no acataria ‘políticament’ la sentència que emetessin els tribunals contra el procés participatiu del 9-N. ‘Políticament, no acatarem les decisions d’un procés polític i no jurídic sense les garanties que ha de tenir’, va subratllar. Segons ell, la sentència condemnatòria del cas ‘ja ha estat dictada’, en una mostra més de ‘l’arbitrarietat i el seguidisme dels interessos del PP’ que es pot palesar en les principals institucions de l’estat espanyol, incloses les de justícia. ‘Quan ets en un judici que qualifiques de polític, vol dir que el dret no compta. La defensa només pot ser política’, va reblar.

Summary: El govern espanyol va oferir un pacte a Mas abans del 9-N, segons Homs


El president del govern espanyol en funcions, Pedro Sánchez, ha dit avui a nit al president de la Generalitat, Quim Torra, que si es produeixen incidents la jornada de reflexió o el dia de les eleccions es poden cometre ‘delictes molt importants’. En una entrevista a La Sexta, ha dit que el govern espanyol ‘garantirà el funcionament normal d’una jornada electoral’, però ha afegit que Torra també ha de garantir-lo. S’ha afegit, doncs, a les paraules d’avui al matí de la ministra de Justícia en funcions del govern espanyol, Dolores Delgado, que ha amenaçat amb una possible actuació policíaca a Catalunya amb vista a les eleccions espanyoles de diumenge. Ha dit que la policia actuarà per prevenir ‘delictes electorals’ si es convoquen actes que contravinguin la Llei Orgànica del Règim Electoral General (LOREG) durant la jornada de reflexió o el 10-N mateix. ‘La policia ha de prevenir la comissió de fets delictius’, ha assenyalat a preguntes dels mitjans, abans d’un acte de campanya del PSC a Tarragona. Delgado considera ‘molt greu’ que se suggereixin activitats polítiques durant la jornada de reflexió, en al·lusió a la convocatòria promoguda pel Tsunami Democràtic a les xarxes socials. La plataforma ha fet una crida a la ciutadania perquè desobeeixi la Junta Electoral espanyola durant la jornada de reflexió del 9 de novembre i ha animat a fer ‘reflexionar’ l’estat espanyol. Concretament, ha convocat ‘una jornada d’activitats culturals i festives de les 16.00 fins a les 22.00 per a reclamar a l’estat que reflexioni’. I insta totes les ciutats, pobles i barris a organitzar ‘una jornada d’activitats culturals, polítiques i festives’. La ministra en funcions ha subratllat que qualsevol acte que distorsioni la jornada de reflexió implicarà una vulneració de drets democràtics i constitucionals del conjunt de la ciutadania i els promotors, per tant, correran el risc d’incórrer en delictes electorals. Torra demana propostes constructives Després de les declaracions de Sánchez, Torra s’ha demanat si el president espanyol ‘podria fer mai cap proposta constructiva en lloc d’amenaçar o insultar’. El president en funcions d’Espanya podria fer algun dia alguna proposta constructiva enlloc d’amenaçar o insultar? https://t.co/jsls5tHp3O — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) November 2, 2019

Summary: Sánchez torna a amenaçar Torra, que li demana propostes constructives


El Grup de Suport contra la Repressió de les Terres de l’Ebre ha denunciat que cinquanta ebrencs han estat citats a declarar als jutjats d’Amposta i la caserna de la Guàrdia Civil de Tarragona per haver participat en les protestes organitzades contra la sentència del Tribunal Suprem espanyol contra els presos polítics. Són sis pels talls de carretera a la Jonquera (Alt Empordà), dos a Salt (Gironès) i 42 més a la N-340 a Amposta (Montsià), protestes convocades pel Tsunami Democràtic. Tots són acusats d’un delicte de desordres públics. El col·lectiu ha anunciat accions de protesta, coincidint amb els dies de les declaracions, i ha denunciat la ‘ràtzia repressiva’ contra els manifestants i l’intent de generar temor entre la ciutadania. Juristes de les Terres de l’Ebre per les Llibertats en demanarà l’arxivament. Prop d’un centenar de persones s’han concentrat davant els jutjats d’Amposta avui al matí seguint la convocatòria del Grup de Suport contra la Repressió de les Terres de l’Ebre i el CDR. El col·lectiu ha denunciat el desgast de la repressió i s’ha solidaritzat amb qui en són víctimes. Segons la presidenta de Juristes de les Terres de l’Ebre per les Llibertats, Isa Castell, els citats a declarar van ser identificats principalment pels agents dels Mossos d’Esquadra, que van obrir diligències policíaques pels delictes de desordres públics i contra la seguretat viària. Malgrat això, a instàncies judicials només són citats per desordres públics, car durant els talls de carretera no es va produir cap incident, segons que ha detallat la lletrada. ‘Sempre ens havien dit que en un estat democràtic, de dret, prevalien els drets fonamentals i les llibertats. Veiem que això ho van retallant i que van encabint tots els fets en un codi penal que vol castigar-nos’, ha afirmat Castell. Contra aquesta situació els juristes han fet una crida a combatre-la i no tenir por a l’hora d’exercir els drets i les llibertats fonamentals. ‘Des de les entitats defensem que, per molt que siguis citat, si tens assessorament legal, pots estar tranquil’, ha dit. Així i tot, ha assegurat que els fets no són constitutius de cap delicte i per això ha destacat que demanaran l’arxivament de totes les actuacions judicials. A banda, també ha denunciat un altre cas de desobediència a Mataró (Maresme) i una sanció administrativa per una de les accions del 9 de novembre a Tortosa (Baix Ebre). Per tot plegat, el col·lectiu ha anunciat prop d’una desena de mobilitzacions. Les dues primeres són convocades per al 4 i 5 de febrer vinents davant la caserna de la Guàrdia Civil a Tarragona. La resta es faran el 6, 11, 18 de febrer, el 12 de març i el 7 i 8 d’abril. Totes als jutjats d’Amposta.

Summary: Cinquanta ebrencs, citats a declarar per haver protestat contra la sentència del Suprem


Al llarg de tot l’any han arribat al sud del País Valencià i a les Illes diverses barques procedents d’Algèria amb desenes de persones a bord. Concretament, i segons dades de l’ACNUR, han estat 210, la majoria algerianes, les que han arribat enguany. Bona part de les travesses clandestines han estat a l’estiu, aprofitant el bon temps i sobretot la proximitat geogràfica, que fa ‘atractiva’ la migració travessant la Mediterrània des de les costes d’Alger i d’Orà. Malgrat que trepitjar els Països Catalans no els garanteix una vida millor. Travessar la mar: què espera als migrants que arriben en barca? Però, però qui són aquests algerians i per què se’n van? L’ACNUR calcula que són 1.053 els algerians que enguany han emigrat clandestinament cap a l’estat espanyol. Sigui per mar, amb la ruta citada dels Països Catalans, la de Múrcia i la d’Andalusia; o per terra, entrant a Ceuta i Melilla. Tanmateix, les úniques dades públiques són les d’arribades que facilita l’agència de les Nacions Unides, però no pas la de partides. Les organitzacions socials algerianes no disposen d’estatístiques perquè les autoritats no en faciliten. ‘Abans del 2019 era fins i tot tabú. Es considera una qüestió que afecta la seguretat nacional i que ha de ser exclusiva del govern. Quan hi hem treballat, el govern ens ha acusat sovint d’embrutar la imatge exterior d’Algèria’, afirma Saïd Salhi, vice-president de la Lliga Algeriana per la Defensa dels Drets Humans (LADDH). Algèria té una economia basada en les rendes dels hidrocarburs. Però la caiguda del preu del barril de petroli va fer disminuir molt els ingressos i va causar que actualment el país tingui dèficit pressupostari i comercial. Tot plegat ha originat una situació econòmica més precària i més atur. El segon problema és que, durant el règim de l’ex-president Bouteflika, el monopoli de les activitats econòmiques era distribuït entre una oligarquia, instal·lada també en els circuits financers i comercials. Històricament des d’Algèria s’ha emigrat clandestinament mitjançant xarxes organitzades de passadors, per la ruta del Marroc fins a l’estat espanyol. Però fa uns quants anys les autoritats de tots dos països van començar a controlar-les molt més. Aleshores el flux migratori va desplaçar-se a la ruta de Líbia, via Tunísia, per a arribar a Itàlia o Grècia. Tanmateix, recentment ha deixat de ser una ruta segura arran de la violència a Líbia, una altra vegada en guerra i en una situació que es pot qualificar d’estat fallit. D’aquí que travessar directament des d’Algèria cap als Països Catalans hagi esdevingut aquests darrers anys una alternativa factible. Intents sovint més espontanis, amb menys pes de les xarxes organitzades que abans. De fet, Salhi explica que fins i tot hi ha casos de grups de migrants que organitzen per si sols la travessia: compren ells la barca i cerquen un passador que conegui bé la mar. Els qui provaven d’arribar a l’altra riba de la Mediterrània han estat tradicionalment joves formats, a l’atur o no, a la recerca d’una vida millor. Els anomenats ‘harragas’, ‘els qui cremen’ en àrab, perquè cremaven els documents d’identitat abans de partir o de ser detinguts: l’emigració il·legal és penada a Algèria. Val a dir que la precarietat econòmica no ha estat l’única raó de la partida. ‘Que un jovent completament desesperat se’n vagi no s’explica sols per qüestions econòmiques. És cert que hi ha molt atur i tota mena de dificultats, però, comparat amb els països veïns, Algèria si més no ha tingut mitjans financers per a permetre millors condicions de vida. Per què se’n van, doncs, en massa? Perquè el règim polític, completament corromput, blocava la renovació de les elits i el progrés dels joves’, afirma Soufiane Djilali, dirigent opositor del partit algerià Jil Jadid (Nova Generació). A més, assenyala un segon factor més profund, sociològic. ‘Algèria surt d’un model de societat tradicional, amb unes noves generacions molt més obertes, atretes pel model de vida occidental. I aquest model refusa també certes pràctiques de la societat algeriana. Hi ha parelles joves que tenen dificultats per a expressar la seva llibertat i la volen trobar fora. No sols la política, també la social, la sexual…’ Això explica que ja l’any passat i a començament del 2019, a banda els joves habituals, cap a Europa també embarquessin funcionaris, dones i famílies, desitjoses d’escapar d’una mentalitat tradicional i religiosa estricta. Tanmateix, el començament de la revolta democràtica del febrer passat va apaivagar el fenomen migratori. La Revolució del Somriure El 22 de febrer milers de persones van sortir als carrers de tot el país en protesta per la intenció de l’aleshores president, Abdelaziz Bouteflika, de presentar-se a un cinquè mandat. Fou la gota que va fer vessar el got, després de trenta anys de règim dictatorial. De llavors ençà, el país és en una revolta democràtica, coneguda per ‘Revolució del Somriure’. En sis mesos no s’han aturat les manifestacions pacífiques setmanals que demanen de deixar enrere el règim militar, eleccions lliures, un estat de dret i la transició cap a la democràcia. Un desvetllament després d’anys de dictadura. Les primeres dècades del règim el país va viure en la bonança que garantia el preu del petroli. Es van repartir moltes rendes i diners per a comprar la pau social. Durant uns dotze anys els algerians van ser testimonis de grans millores materials i polítiques perquè hi havia pau després de la guerra civil. Progressivament la població va entendre que s’havia instal·lat un sistema en què l’entorn del president era afavorit sistemàticament. Ja no hi havia eleccions lliures, tot era trucat, la corrupció era generalitzada. I a poc a poc els algerians van anar acumulant rebuig pel poder. Quan tot i la seva paràlisi el president va voler presentar-se a un cinquè mandat, tothom va entendre que els clans que l’envoltaven l’utilitzaven, encara que ell ho consentís. El poble esclatà i va prendre el carrer. Les protestes van aconseguir que Bouteflika anunciés que no s’hi presentaria i acabés dimitint sis setmanes després. El clima d’esperança va frenar els fluxos migratoris. ‘La gent va tornar a agafar confiança en el país i va implicar-se en la Revolució del Somriure. Va creure que tenia l’oportunitat de viure a Algèria, projectar-hi un futur, treballar-hi. Jo mateix tinc amics que van abandonar els seus projectes de migració’, assegura el vice-president de la LADDH. Tanmateix, el buit de poder l’omplí ràpidament l’exèrcit, la institució principal del règim algerià, amb el general Gaid Salah al capdavant. ‘Vivim la fi d’un règim polític que ha durat pràcticament trenta anys. Podem considerar que l’antic règim s’ha enfonsat completament i el poder ara ha de tornar a la sola institució que encara funciona, que és l’exercit. A partir d’aquí hi ha resistència entre l’antic règim i la possibilitat de fer-ne un de nou. Som en una fase intermèdia complicada per a negociar’, explica Djilali. El poder vol anar per feina. Salah proposa un diàleg entre tots els partits i la societat civil, però amb l’objectiu concret de convocar unes eleccions presidencials per a elegir un president que s’encarregui de revisar les institucions, començant per la constitució. Però una part de l’oposició pensa que, abans de continuar el procés electoral, cal revisar el sistema polític i la carta magna. L’oposició exigeix mesures de distensió per a dialogar, com ara la llibertat dels presos d’opinió i la dimissió del govern actual, designat per Bouteflika. De moment el poder no vol cedir, en nom de la continuïtat de la constitució i la seguretat de l’estat. La situació és d’un blocatge relatiu. Així i tot, cada divendres la població continua sortint al carrer. Sempre sense violència, perquè el record de la guerra civil dels noranta és encara molt present. Salhi és optimista i recalca que el món àrab necessita un model democràtic i que Algèria, després de Tunísia, podria ser l’exemple a seguir. També ho és Djilali, perquè creu que hi ha les condicions d’una transició democràtica. ‘Avui dia hi ha una consciència popular molt important que reclama la democràcia i l’estat de dret. També penso que a l’interior de l’exèrcit hi ha la consciència que cal arreglar el problema. Però el camí que hi du és difícil.’ Avisa que els militars tenen el tic de voler garantir la seguretat, que els fa voler controlar la transició per fer-la pas a pas. Una part de l’oposició pensa la cosa contrària: cal aprofitar el moviment i que el poder és feble per imposar-hi de pressa canvis estructurals que duguin a la democràcia. ‘Podria ser que l’exèrcit rebutgi un canvi tan ràpid i brutal. I no s’ha d’excloure que reaccioni per mantenir el control la situació’, avisa. ‘A mitjà i llarg termini podem tenir molta confiança i ser optimistes. A curt hi pot haver sobresalts’, alerta el dirigent de Jil Jadid. La incertesa revifa la migració Després de l’adeu de Bouteflika, els escàndols de corrupció s’han multiplicat i bona part de l’oligarquia és a la presó. Com a conseqüència, el sector privat està desorganitzat. Afegit a la inestabilitat política, pròximament hi podria haver dificultats econòmiques. Sorgeixen els dubtes i alguns no tenen perspectiva de futur després de sis mesos de mobilització. D’aquí que aquest estiu el fenomen migratori hagi revifat, com és el cas de les barques que han arribat als Països Catalans. Però Salhi afirma que no té la mateixa dimensió que abans del 22 de febrer. ‘Vivim en una fase de descomposició de l’antic règim però encara no construïm. Som entremig, i en aquesta situació molts en sofreixen les conseqüències. Els qui tenen mitjans i l’oportunitat se’n van, encara que al cap tinguin la intenció de tornar d’aquí a uns quants anys. No tothom somnia una nova república, un estat de dret, una democràcia. No tota la població s’implica en aquest combat’, conclou Djilali.

Summary: Per què els algerians se’n van amb barca malgrat la Revolució del Somriure?


Aquest vespre s’ha convocat una concentració a la plaça de la Revolució, al barri de Gràcia de Barcelona, contra el desallotjament del local anomenat ‘Banc Expropiat’. De la protesta, se n’han derivat aldarulls: alguns manifestats han tombat motocicletes i han cremat un vehicle de neteja municipal, al voltant de l’edifici desallotjat. També hi hagut avalots a prop del carrer de Verdi, on han cremat contenidors, i a hores d’ara continuen a prop de la plaça de la Virreina. S’hi han desplaçat moltes furgonetes dels mossos d’esquadra i des de fa hores un helicòpter policíac sobrevola la zona. Els mossos disparen bales de goma i avancen cap als manifestants amb escuts, però ara com ara no hi ha hagut detinguts. Alguns manifestants es queixaven que la policia actuava a tort i a dret, també contra els qui restaven al voltant, pacíficament. No se sap que hi hagi ferits greus, però sembla que algun manifestat ha rebut l’impacte de granades de fum. Un grup de manifestants, carregats amb sacs de rocs i proveïts amb martells, han destruït els aparadors d’algunes seus bancàries. Durant els aldarulls molts veïns han sortit al balcó: alguns cridaven a favor del Banc Expropiat, però contra la destrucció de mobiliari urbà. Alguns altres cridaven contra els manifestants. També hi ha hagut discussions entre veïns. Les façanes de la zona han quedat plenes de pintades. Segons fonts de la policia, el desallotjament respon a una ordre judicial i es fa sense incidents. El local, abans de ser ocupat, havia estat una oficina bancària de la Caixa Tarragona i després de Catalunya Caixa. Fa uns mesos es va saber que el govern de Xavier Trias havia continuat pagant el lloguer del local durant l’ocupació, però Ada Colau va considerar que era una irregularitat i va deixar de pagar-lo. Avui la batllessa de Barcelona ha volgut remarcar que el local havia estat desallotjat pel cos dels Mossos d’Esquadra, que hi havia intervingut per un ‘tema entre privats que s’ha resolt judicialment’.

Summary: Aldarulls a Gràcia després del desallotjament del Banc Expropiat


L’actuació de Leo Messi ha tornat a ser determinant aquest vespre al Camp Nou. El davanter argentí ha fet una nova exhibició contra el Chelsea i ha propulsat el conjunt blau-grana cap als quarts de final de la Lliga de Campions, amb dos grans gols i una jugada antològica per a assistir Dembélé. Només havien passat dos minuts des del xiulet inicial quan Messi, després de rebre una pilota dins l’àrea i trobar-se amb poc angle, s’ha inventat un xut per sota les cames de Courtois per inaugurar el marcador. This is why they call him #Messi. Right leg goal from a tight angle.#BARCHE #UCL #ChampionsLeague @Omojuwa @Bolarin_ @nathanielblow pic.twitter.com/Xbt5kWm1Ph — Bobola Onigold™ C.S.I (@Onigold) 14 de març de 2018 Poc després, ha demostrat l’ambició i la qualitat tècnica en una gran jugada individual: recuperació al mig del camp, cursa esquivant tres defensors i assistència a Dembélé, que ha marcat el segon gol del Barça. Dembele Goal (Full) #fcb pic.twitter.com/6j4TmmTrcY — Messinho (@i_Messinho) 14 de març de 2018 A la segona part, l’argentí ha culminat el recital amb una nova jugada de desequilibri i talent per a anotar el tercer gol, també sota les cames del porter. Barcelona 3 – 0 Chelsea 🇦🇷 Lionel Messi bags his 100th @ChampionsLeague goal 🔥 It only took Messi 123 games to score 100 UCL goals, fewer games than any other players! 🙈 Nutmegs Courtois for the 2nd time in the game in the process . . . 🐐🐐🐐🐐pic.twitter.com/IMWVhIA0jW — Disport (@DisportMedia) 14 de març de 2018 La victòria del Barça per tres gols a zero permet a l’equip barceloní d’accedir a l’eliminatòria següent i continuar optant a guanyar els tres títols a final de la temporada.

Summary: Tres genialitats de Messi classifiquen el Barça als quarts de final de la Lliga de Campions


Divendres de la setmana vinent s’inaugurarà la nova línia de metro de Barcelona, la L9sud, que ha de fer la connexió amb les dues terminals de l’aeroport. La inauguració d’aquesta línia està molt vinculada al Mobile World Congress i en aquest sentit no és gens estrany que els primers a rebre el nou mapa hagin estat els participants en el certamen. El mapa encara no està a disposició dels usuaris locals.

Summary: Barcelona ja té el nou mapa del metro, amb la connexió a l’aeroport


L’ex-diputat del Partit Demòcrata (PDeCAT) al congrés espanyol Francesc Homs ha demanat a la societat catalana que entengui que, a partir del procés sobiranista, Catalunya ha declarat ‘la guerra democràtica’ a Espanya. En el dinar col·loqui ‘El moment zero’, organitzat pel diari ‘El Punt Avui’ al Born Centre de Cultura i Memòria, l’ex-portaveu del govern ha explicat que cal que la ciutadania que assumeixi amb naturalitat la situació, ja que l’independentisme té les possibilitats històriques per a guanyar el conflicte, i ha afegit que el cost-benefici és ‘extraordinàriament favorable’. A més, l’ex-líder del PDECat a Madrid s’ha mostrat confiat que hi haurà urnes i es podrà votar en un referèndum vinculant, encara que s’inhabiliti una trentena de polítics. ‘En termes històrics, Catalunya no deixarà de fer una cosa que demana el 80% de la gent’, ha sentenciat.

Summary: Homs: ‘Hem declarat la guerra democràtica a Espanya i tenim oportunitat de guanyar-la’


El representant de Compromís al Parlament Europeu, Jordi Sebastià, ha elaborat un vídeo en què explica d’una manera divulgativa què és una democràcia. Ho fa centrant-se en el cas de l’estat espanyol, que, tot i haver fet una transició anomenada ‘exemplar’, avui dia té presos polítics, s’hi censuren llibres i la Fundació Francisco Franco manté tots els privilegis i preserva la memòria d’un dictador feixista. Jordi Sebastià ha estat eurodiputat per Compromís i abans havia estat el batlle de Burjassot. Sebastià és escriptor i periodista, facetes que queden ben clares en aquest vídeo, pensat per a fer visibles coses que cauen per la seva pròpia lògica.

Summary: ‘Democràcia per a dummies’: un vídeo divulgatiu per a entendre per què a Espanya no hi ha plenes llibertats


The upcoming Spanish general election of 20 December could see the disappearance of the two-party system that has dominated Spanish politics in recent years. According to the latest polls, Ciudadanos is projected to be the third most-voted party, in the vicinity of the PP and PSOE and far ahead of Podemos. In January, polls predicted that Ciudadanos would obtain only 8% of the vote, and now this projection has jumped to more than 21%. Ciudadanos has consolidated its presence in Spain very fast, particularly considering that until not too long ago the party only existed in Catalonia and has only recently expanded to the rest of Spain. Despite originating in Catalonia in 2005, Ciudadanos has always had a Spanish-centric identity and it has been characterized by its animosity toward Catalan nationalism and its opposition to Catalonia’s independence push. In the Catalan parliament, where Ciudadanos has been represented since 2006, it has always been politically close to the PP. Particularly memorable was the scene both parties staged in 2013. As parliament was voting on a proposition calling for the condemnation of any activity that trivializes, exonerates, or denies Nazism, Francoism, or any dictatorships, members of both parties chose to abandon the room and abstain from voting. In the Catalan parliament, where Ciudadanos has been represented since 2006, it has always been politically close to the PP. Recently, both parties also withheld their support for a Barcelona City Council declaration calling on the Spanish government to declare null the court ruling that sentenced Lluís Companys to death. Companys, the president of the Catalan government, was apprehended in France in 1949 by the Gestapo and handed over to Franco authorities in Spain. Companys was executed by firing squad shortly thereafter. In 2010, France and Germany apologized for having collaborated in the detention of Companys. Spain, however, still refuses to condemn his assassination. A right-wing party that calls itself liberal Led by the Catalan politician Albert Rivera, Ciudadanos has always advanced right-wing policies, which it has tried to conceal under a liberal veneer. The party’s programme is aimed at strengthening the unity of Spain and attacking the decentralized political system of autonomous communities established in the 1978 Constitution. Not only Catalan nationalism has been targeted by Ciudadanos. Recently, Rivera suggested doing away with the advantageous fiscal arrangement enjoyed by the Basque Country and Navarra and implementing a single tax system centrally managed from Madrid. Recently, Rivera suggested doing away with the advantageous fiscal arrangement enjoyed by the Basque Country and Navarra But the aim of Ciudadanos extends beyond centralizing regional powers. Its attack on cultures other than the dominant, Spanish culture have been felt in Catalonia, Valencia, and the Basque Country. In this respect, Carolina Punset, the leader of Ciudadanos in Valencia, recently made a very controversial statement. In a speech, she defined Catalan as ‘an endearing language, but one that will not necessary help you find work’. She added that where Catalan is spoken, there is a regression to village life. This attack on the Catalan language was widely criticized from all cultural, academic and social sectors. The other political parties also weighed in on Punset’s comments, and even the PP called her statements ‘insulting’. Ciudadanos’ overall media presence has grown on the back of its coverage in some of Spain’s privately-owned media. Thanks to this, in the local elections of last May, the party obtained good results and managed to successfully establish its presence in different communities. In Madrid, for example, the support of Ciudadanos was decisive in allowing a beleaguered PP, mired in numerous corruption scandals, to remain in power. In Andalusia, it was the vote of Ciudadanos that finally enabled socialist Susana Diaz to be sworn in as president of the autonomous community. Ciudadanos lent its support in exchange for the socialists’ adoption of an anti-corruption pact. This agreement, however, fell apart shortly afterwards, as politicians who had been indicted for corruption were allowed into public office. Many political analysts regard Ciudadanos as a media creation that is acting as a crutch that will allow the PP to stay in power for four more years, given the fact that, in all likelihood, it will not be able to renew the absolute majority it formerly enjoyed. The following video, with almost two million visits, demystifies the phenomenon of Ciudadanos, casting doubt on the notion that it is a leftist project that is in touch with the people and whose aim is political regeneration, which is how the party describes itself:

Summary: Ciudadanos, not a so liberal surprise in Spanish politics


D’unes quantes setmanes ençà, Televisió de Catalunya anuncia que fa deu anys que és líder d’audiència. Ho celebrem, però no podem deixar de pensar que tots els recursos de la televisió pública catalana s’han destinat a aquesta finalitat: produir programes que potencialment ho puguin ser. Així, doncs, també hem vist, en aquests deu anys, que pràcticament no s’ha optat pel talent i la creació en aquesta nostra televisió pública, oferint una programació cultural d’altura, a la qual no li calgui l’espectacle, que s’ocupi de les diverses expressions de l’art, sense esperar grans audiències, però fent cultura televisiva, i oferint programes centrats en la literatura, la música, les arts visuals, la dansa… De talent per a fer possible una televisió farcida de cultura i creativitat ja sabem que no en falta dins l’equip humà de la TVC, i de creadors, fora de la televisió, la cultura catalana n’és plena. Potser per aquesta manca de compromís amb les arts, quan de tant en tant la televisió pública catalana emet un programa que sí que hi posa l’accent, aleshores, s’apressa a connotar-lo amb adjectius com ara ‘singular’ o ‘espai de llibertat’. I tant que sí. És el cas del programa ‘Il·luminats‘, que s’ha estrenat ahir, amb una idea original i guió d’un escriptor reputat, que fa temps que treballa a Televisió de Catalunya: Jordi Lara. Però mireu si és singular aquest programa i mireu si s’hi compta poc que, mentre que és habitual que els programes continguin tretze capítols, aquest només en té una primera sèrie de sis. I segurament s’han pogut enregistrar perquè es fa en una sola nit, amb un equip petit, elements que ens indiquen que és de poc pressupost. Però celebrem i parlem de ‘Il·luminats’, perquè és una proposta que sorprèn i que atrapa. D’entrada, és concebuda com un conte, una faula, protagonitzada per un personatge i un context (a vegades hi trobem el personatge fora de context) i regit per un tema central. Jordi Lara condueix la proposta, que no és exclusivament una entrevista, sinó que es converteix en una petita aventura, amb nocturnitat. I per què s’ha de passar la nit amb un convidat? Lara diu que la nit convida a la confidència, al xiuxiueig: ‘La gent a la cinc de la matinada parla diferent, les carcasses s’esquerden i s’està més disposat a obrir-se. Sobretot perquè també mirem de ser poc invasius amb les càmeres.’ El primer dels convidats, que vam poder veure ahir, ha estat el cantautor Roger Mas, que, vestit de carlí s’ha passejat pel Solsonès a la recerca de les arrels. Diu Lara: ‘El tema és les arrels, del passat, del present, de si les necessitem o no… La nit la passem a can Tristany, mas d’un nostrat general carlí i espai on comença la novel·la de Raül Garrigasait Els estranys.’ Després, amb el pallasso Tortell Poltrona, Jordi Lara passa la nit al cementiri de Montjuïc, per allò de morir-se de riure potser. ‘Parlem de la mort, anem a trobar una calavera que rigui, passegem entre els nínxols i mausoleus, ens perdem, ens trobem i en Tortell Poltrona fa un monòleg sobre la mort brillant, després de pintar-se la cara de pallasso al costat d’una escultura funerària femenina. I acabem tocant plegats, mirant al mar, mentre comença a clarejar.’ Continua Lara: ‘Amb la dibuixant Pilarín Bayés entrem de nit a la seva escola. I el tema central en aquest cas és la infantesa. I un altre capítol molt espectacular és el de la ballarina Sol Picó, amb la qual trepitgem la gespa del Camp Nou de nit. La gespa d’aquest estadi és reservada a uns pocs. Per això cercàvem uns peus carregats de delicadesa i d’art. Havien de ser peus de ballarina. Caminar per la gespa del camp Nou sense gent ni focus és molt màgic. Amb la Sol Picó parlem de l’art i el moviment emocionat, tant de la dansa com del futbol.’ Lara col·loca el director teatral Xavier Albertí dins les clavegueres i li proposa una faula: ‘Li dic que s’imagini que l’art ha desaparegut de la terra i a les clavegueres hem d’intentar refundar-lo. I ens preguntem què és l’art, quin art voldríem, per a què serveix. I acabem fundant la república subterrània de l’art.’ El sisè convidat és el poeta Enric Casasses, que de fet és el primer que es va enregistrar. Ja es va emetre i ara es torna a oferir en aquest context una mica més ampli de nits de confidències i pensaments. ‘Un juliol que no teníem gaire feina, a l’Enric Casasses li vaig fer dues propostes. Una era anar a enterrar llibres a la muntanya. L’altra, colar-se dins la Biblioteca de Catalunya i passar-hi la nit. Vam enregistrar aquest programa amb la poesia com a tema central dins la Biblioteca de Catalunya.’ Casasses va demanar a Jordi Lara que hi fos també i així, de forma fortuïta, Lara va entrar en la història visual essent l’oficiant de l’aventura. Una aventura que és un conte, un nocturn, una faula, que a més de programa de televisió també té forma literària. Lara ha escrit el seu conte per a cada programa. Tanmateix, l’autor d’Una màquina d’espavilar ocells de nit, Mística conilla i Sis nits d’agost (finalista del premi Òmnium a la millor novel·la catalana de l’any) no ens ha assegurat que més endavant puguem tenir la versió en llibre dels ‘Il·luminats’. Abans de deixar la conversa, preguntem a Jordi Lara per la manca de compromís de la televisió pública catalana envers la cultura. La seva resposta és clara i poc nocturna: ‘La Televisió de Catalunya té un desafiament: tornar a trobar maneres de comunicar la cultura. Sobretot perquè entre els professionals de la casa hi ha gent molt bona i hauria de poder fer els seus projectes. Però s’hi ha de creure. En aquest sentit, la televisió té un desafiament.’

Summary: Il·luminar la televisió pública catalana


El grup de música festiva Strombers llança avui el primer single del nou disc, ‘Stromberland’. Energia, creativitat, sensibilitat, reivindicació… Tot això trobem en aquest nou àlbum, que compta amb les col·laboracions dels grups Txarango i la Pegatina. ‘Desig’ és el senzill que han enregistrat amb els de Sant Joan de les Abadesses i aquest n’és el videoclip: No és la primera vegada que Strombers i Txarango col·laboren, ja ho van fer també en el senzill ‘Vola’, dels Txarango. Els Strombers són un grup amb molts anys de trajectòria, famós sobretot per les seves actuacions en festes majors i festivals. Combinen des de ska i rumba, a reggae i country. El grup ja ha penjat el nou treball ‘Stromberland’ a Spotify i sortirà a la venda el 16 de febrer. Els Strombers encaren aquest àlbum, que presenten l’any que celebren els vint anys des de la seva formació, amb la mateixa força i il·lusió que amb el primer: ‘Ens sentim amb més empenta que mai. En el terreny creatiu, crec que estem en un dels nostres millors moments. Tenim l’experiència dels anys però l’energia dels inicis’, comenta Ferran Gallart, cantant del grup. La ronda de concerts de presentació començarà el 4 de maig a la sala Apolo de Barcelona.

Summary: ‘Desig’, el primer videoclip del nou disc dels Strombers, amb Txarango


El diari Público ha explicat avui que Ciutadans va pagar la major part del cost de la manifestació del 20 de gener de policies espanyols i guàrdies civils a Barcelona. Els agents van reivindicar l’equiparació salarial amb els Mossos d’Esquadra, l’Ertzaintza i la Policia Foral de Navarra. L’associació Jusapol havia aplegat 5.000 euros per a pagar les despeses derivades de la manifestació, amb autobusos pagats de tot l’estat, un escenari, un equip de so i fins i tot un globus aerostàtic. Una despesa que arribava fins a 17.000 euros. En canvi d’això, Albert Rivera hi havia de tenir un paper protagonista. I tal dit, tal fet: Rivera va encapçalar la manifestació, juntament amb Inés Arrimadas, Xavier García Albiol i diputats de Ciutadans al parlament. Público cita un escrit de dimissió del coordinador de Jusapol a Madrid, Carlos Morales, en què criticava l’apropiació de les reivindicacions dels cossos policíacs per part de Ciutadans amb l’objectiu de beneficiar Rivera i la manipulació que aquest partit havia fet de l’associació. Segons Público, Ciutadans va aprofitar-se de l’èxit de Jusapol i va forçar-ne la transformació en un sindicat policíac (Jupol), cosa que violava els compromisos constituents de l’associació. El responsable d’aquesta maniobra fou Miguel Ángel Gutiérrez, portaveu d’Interior del grup de Ciutadans al congrés espanyol. El diari explica que Gutiérrez ha negat que el partit hagi pagat cap mobilització. A més, les fonts policíaques citades per Público expliquen que qui va promoure la manifestació a Barcelona van ser precisament Ciutadans i Societat Civil Catalana, i que l’objectiu era convertir-la en un acte contra els partits independentistes.

Summary: Ciutadans va pagar la manifestació de policies espanyols i guàrdies civils a Barcelona, segons Público


El batlle de València i candidat de Compromís per a revalidar el càrrec en les eleccions municipals del 26 de maig, Joan Ribó, ha afirmat que la seva coalició és una força d’estabilitat en el govern local perquè sap gestionar la pluralitat i al seu torn és ‘una força de polítiques valentes que quan cal enfrontar als poderosos no es tira enrere’. Així s’ha expressat el líder de la coalició durant el míting central de campanya, acompanyat per regidors de la formació, per la vice-presidenta en funcions de la Generalitat, Mónica Oltra, i el candidat del partit en les eleccions europees, Jordi Sebastià. Ribó ha destacat la feina dels regidors de Compromís durant els últims quatre anys de govern i ha assegurat que ‘no tots els partits poden dir-ho amb la mateixa alegria’. Ha plantejat que en els pròxims comicis caldrà triar ‘entre una València de futur o tornar al passat’ i ha celebrat que València ‘sigui una ciutat honrada’ després d’haver estat ‘la capital de la corrupció’, incidint en casos com el de la construcció del circuit de Fórmula 1 ‘que no ens anava a costar res i l’Ajuntament ha de pagar 50 milions’. A més, ha criticat ‘el tòpic que l’esquerra sap repartir, però no sap gestionar els diners’ i ha destacat la reducció de deute de l’ajuntament ‘des dels 1.000 milions d’euros el 2012 als 370 d’ara’. Així mateix, ha apuntat que ‘el 2018 s’ha sortit del pla d’ajust que arribava fins al 2022’. Ribó ha assegurat que aquesta eficàcia s’aconsegueix si no es roba ni malgasta i que tampoc és necessari apujar els impostos, una cosa que ‘sí que va fer Rita Barberà pujant l’IBI d’un 10 per cent’. Respecte al seu model impositiu, el batlle ha defensat ‘que paguin tots per a pagar menys’ i que ‘si l’església té negocis, és raonable que pagui l’IBI per ells’. El dirigent de Compromís també ha assegurat que ‘volen generar il·lusió, no por, ni tan sols en aquesta formació que té nom de diccionari’, en al·lusió a Vox, i ha apuntat que ‘els plantejaments d’extrema dreta sempre han existit i els combatrem, ‘venguen d’on venguen‘.

Summary: Ribó reivindica les polítiques valentes de Compromís en l’acte central de campanya


La Generalitat i l’Ajuntament de Barcelona han arribat a un acord per a facilitar el referèndum del primer d’octubre. L’han anunciat gairebé alhora la batllessa, Ada Colau, i el president, Carles Puigdemont. Abans d’aquest anunci, el secretari municipal de l’ajuntament havia advertit Colau de les possibles conseqüències penals que pot implicar la cessió d’espais de votació. Complim el nostre compromís: a Barcelona l'#1oct es podrà participar sense posar en risc institució ni servidors públics — Ada Colau (@AdaColau) September 14, 2017 Bona notícia! https://t.co/l8NnOpbS9O — Carles Puigdemont (@KRLS) September 14, 2017 Per una altra banda, Jaume Collboni, tinent batlle i líder del PSC a Barcelona, ha rebutjat qualsevol acord que impliqui la cessió de mitjans i locals per al referèndum i ha reiterat que els socialistes ni participaran ni cridaran a participar el primer d’octubre. 1- L' @bcn_ajuntament no facilitarà mitjans, ni locals per 1O, com indica l'informe secretari, per respecte a lleis i resolucions judicials — Collboni BCN (@jaumecollboni) September 14, 2017 2- el @pscbarcelona no participarà en cap mobilitació ni cridarà a donar suport a un referèndum q està fora de la llei — Collboni BCN (@jaumecollboni) September 14, 2017 Informe negatiu del secretari municipal El secretari assegura que contravé la providència del Tribunal Constitucional espanyol, que va dictar que se suspengués la llei del referèndum i el decret de convocatòria. Segons l’informe del secretari, signat el 12 de setembre, els treballadors de l’ajuntament resten ‘vinculats al mandat del Tribunal Constitucional’ i han d’abstenir-se de ‘realitzar actuacions que permetin la preparació i/o celebració del referèndum’. També explica que l’incompliment pot implicar penes administratives, disciplinàries, comptables i fins i tot penals. Aquests últims dies Colau i el seu govern han reiterat que a Barcelona es podria votar el primer d’octubre si la resta de Catalunya votava, sempre que hi hagués garanties i s’assegurés la protecció dels funcionaris. Fonts municipals consultades per l’ACN han dit que el govern municipal mantenia les vies de diàleg obertes amb la Generalitat per facilitar que l’1-O es desenvolupés amb la màxima normalitat.

Summary: Acord entre la Generalitat i l’Ajuntament de Barcelona per a facilitar la votació del referèndum


El president del govern espanyol, Pedro Sánchez, i el líder de Podem, Pablo Iglesias, es van reunir dimecres al matí a la Moncloa per abordar la situació política després de l’esclat de la polèmica pel mitjancer en les reunions entre partits catalans, segons ha avançat ‘eldiario.es‘. La trobada va tenir el pressupost com el teló de fons i va servir per aplanar l’acord sobre els comptes entre les dues formacions i per llimar les diferències que havien sorgit per qüestions com la limitació dels preus dels lloguers. La cita no constava a cap de les dues agendes, i de fet Iglesias va aparcar almenys durant aquestes hores la seva baixa de paternitat. Iglesias i Sánchez havien ajornat aquesta trobada anteriorment fruit de la crisi interna de Podem que va culminar amb la marxa d’Íñigo Errejón. Tots dos impulsen un acord pressupostari que disposa només de 152 diputats, als que necessitaran sumar el PNB i també les forces independentistes, que de moment han presentat esmenes a la totalitat i amenacen amb tombar la tramitació del pressupost la setmana que ve.

Summary: Sánchez i Iglesias es van reunir dimecres en plena polèmica pel mitjancer


MADRID, 7 (EUROPA PRESS) Les autoritats colombianes han elevat a 311 el balanç de morts per les inundacions i devessalls registrats en la localitat colombiana de Mocoa, situada en el departament de Putumayo, en el sud-oest del país. Aquestes són les últimes xifres publicades per l’Institut Nacional de Medicina Legal i Ciències Forenses, que ha detallat que 240 dels cossos han estat lliurats ja als seus familiars. No obstant això, les xifres podrien pujar perquè hi ha encara prop de 300 persones que han denunciat la desaparició de familiars. Entretant, el Ministeri d’Afers exteriors i de Cooperació espanyol ha donat per localitzat al tercer nacional que es trobava incomunicat en el municipi colombià. La localització del tercer espanyol l’ha confirmat Exteriors en el seu compte de Twitter. El Departament que dirigeix Alfonso Dastis va anunciar el dimecres que estava tractant de localitzar tres espanyols que es trobaven a la zona, on les pluges i els despreniments han causat la mort a més de 300 persones. El primer va ser localitzat el mateix dimecres i amb el segon es va aconseguir contactar aquest dijous. Ara, Exteriors ha confirmat que ha localitzat al tercer. Les riuades i les esllavissades van afectar a unes 45.000 persones de les 70.000 que viuen a Mocoa, però només 3.240 han estat qualificades com damnificats, la qual cosa suposa que han perdut el seu habitatge i necessiten ajuda humanitària, informa ‘El Espectador’. La Procuraduría General ha anunciat l’obertura d’una investigació per determinar si els diferents nivells de Govern van fer tot el possible per prevenir la tragèdia a Mocoa. En cas contrari, es tractaria d’una falta gravíssima, sancionable fins amb destitució i inhabilitació per exercir càrrecs públics fins a per 20 anys”.

Summary: Ascendeix a 311 el balanç de morts en les inundacions i devessalls de Mocoa


Ana Garrido era directora de l’àrea de Joventut de l’Ajuntament de Boadilla del Monte (Madrid) i el 2007 va començar a veure-hi moviments irregulars. Va decidir de no callar i denunciar la situació. Allò que de primer semblaven irregularitats al seu municipi ha acabat destapant la trama Gürtel. Uns fets que li han canviat la vida. ‘Les vides dels denunciants de corrupció semblen una pel·lícula de terror’, diu. Garrido explica que la gran majoria viuen un assetjament constant. Ja ens va explicar la seva història fa dos anys. Ara hi tornem a conversar per analitzar les primeres sentències del cas Gürtel. ‘L’oposició s’havia d’haver pronunciat amb més contundència contra la corrupció del Partit Popular’, diu. Garrido és crítica amb els polítics, reclama una llei d’urgència per a protegir els denunciants de corrupció i assegura que si no s’ha fet és per manca de voluntat política. Però també deixa clar que no creu que hi hagi ningú intocable, i que per sort allà on no arriben els polítics la societat s’ha organitzat. Recomana que si hi ha ningú que tingui un cas per a denunciar, el denunciï en l’anonimat, que no hagi de patir com ella. Per això, creu que la millor alternativa són les bústies anònimes organitzades per plataformes com Xnet. —Semblava que no arribaria, però ja han sortit les primeres sentències del cas Gürtel… —La veritat és que ha estat com la història interminable. Semblava que no arribaria mai, aquest moment. —Com les valoreu? —Tenint en compte els instruments que tenen els jutges per a fer justícia, en línies generals, la valoro satisfactòriament. Encara que crec que les lleis no són ben fetes i no penalitzen com caldria delictes com la prevaricació o malversació de fons. A més, cal tenir en compte que alguns d’aquests delictes ja han prescrit. I quan la justícia és tan lenta ja no és tan justa. A més, segons el meu punt de vista, no hi són tots els que hi han de ser. —Hi ha gent intocable? —No hi ha gent intocable, hi ha gent més difícil de condemnar. Però és molt probable que ens sorprenguem i d’aquí a un temps aquelles persones que pensàvem que eren intocables, com Rajoy, Esperanza Aguirre o Aznar, no ho siguin. Ara no s’han pogut provar indicis per a encausar-los, però jo confio que amb el temps, si hi ha prou indicis, els jutges i els fiscals de corrupció actuaran en conseqüència. —Però són molt protegits? —És clar: no són intocables, però hi ha una maquinària i les lleis són com són. Jo sóc de les que penso que la justícia no és igual per a tots. No s’aplica amb la mateixa contundència. Hi ha persones que ocupen el poder que tenen prou eines per a posar bastons a les rodes als jutges i fiscals. Cal no oblidar que les lleis les fan ells o que són ells qui donen els indults. Encara més, per això existeixen els aforaments. Precisament, la gran majoria d’indults d’aquests últims anys s’han concedit a persones del Partit Popular implicades en casos de corrupció. Per això us dic: podem fer-ne una valoració positiva, però ara resta veure el recorregut que tindrà després. Haurem de veure si aquests condemnats tenen tracte de favor. Però del moment que han estat condemnats ja s’ha fet una mica de justícia, encara que la condemna no sigui proporcional. Això és molt important, perquè fa molt de temps que a la ciutadania li donen el missatge que aquí no passa res si robes diners públics. Ara la sentència és un indici d’esperança. Aquí no s’hi val tot. —Vau començar a investigar perquè vèieu irregularitats en el vostre batlle. Us podíeu imaginar tot això que vindria després? —Quan vaig començar a investigar pensava que era un cas que només afectava el meu municipi, però en el moment que vaig presentar la denúncia ja era conscient que era una trama organitzada de gran magnitud. Hi va haver dos periodistes d’investigació que em van fer obrir els ulls. Naturalment, no sabia ni que es deia ‘trama Gürtel’ ni que ja hi havia oberta una investigació del jutge Garzón. Però quan em citen a declarar davant la fiscalia d’anticorrupció ja era conscient de què passava. No de tot, perquè hi havia personatges que no coneixia. Però no em va sorprendre que fos una trama d’àmbit espanyol. —Era inimaginable que això pogués acabar fent que el Partit Popular perdés la presidència del govern espanyol? —Si us sóc sincera, pensava que això passaria molt abans. Esperava una dimissió. Però tenint en compte que és un partit condemnat per corrupció, lògicament no els quedava cap més alternativa que el president del govern que presideix aquest partit dimitís. —No va dimitir… —Efectivament, se’n va anar per la moció de censura. —La moció hauria hagut d’arribar abans? Ja hi havia prou proves de la corrupció del Partit Popular abans de la sentència…. —No sóc política, però sí que crec que l’oposició hauria pogut prendre mesures fa molts anys. Potser no una moció de censura, però sí que s’havien d’haver pronunciat amb més contundència contra la corrupció del Partit Popular. Han tardat massa. Com a ciutadana crec que el Partit Popular havia d’haver assumit la seva responsabilitat, però l’oposició també. I és que, encara que no hi hagués una sentència en ferm, hi ha una responsabilitat política que havien d’haver assumit molt abans. Hi havia prou proves que ho acreditaven. —La sentència és clara sobre això. I condemna el Partit Popular, però ells sembla que no vulguin assumir aquesta responsabilitat. Cal una neteja dins el PP? —No crec que ells tinguin cap intenció de regeneració. Aquests últims anys, per molt que diguin que han estat a disposició de la justícia, hem vist contínuament notícies que demostren el contrari. No crec que vulguin fer cap neteja, la corrupció al Partit Popular ja hi és instaurada de fa molts anys. Una altra cosa és que es pugui demostrar o no. Falta molt per a investigar i per a descobrir. S’ha de veure si persones tan importants com Esperanza Aguirre o Rajoy acaben essent investigats o encausats. —Aquestes sentències tornen a fer sortir la corrupció als mitjans. Potser una oportunitat perquè canviïn les lleis, de manera que defensin més els denunciants de la corrupció? —S’ha de fer de seguida. Cada vegada hi ha més casos de denunciats de la corrupció represaliats, assetjats… A ells els trenquen la vida. El meu cas, tot i ser més conegut, no significa que sigui el més dolorós. Hi ha molts casos que no han sortit a la llum, perquè són més petits. El meu ha tingut molta repercussió perquè parlàvem d’una trama estatal. —Per això us heu organitzat i aquest diumenge els denunciants us manifestareu davant el congrés espanyol a Madrid. —La situació que vivim nosaltres és terrible, és de manual. És igual que denunciïs un partit o un altre. De fet, en la concentració que farem aquesta setmana davant el congrés, hi participarem denunciants de corrupció de signes polítics diversos. La gran majoria no tenim res a veure amb la política. Som persones que ens hem trobat en aquesta situació i hem dit no a la corrupció. Hem actuat en conseqüència i això ens ha causat un calvari. —Fa molt de temps que demaneu una llei que protegeixi el denunciant… —Molt. Ciutadans va impulsar la llei de protecció del denunciant dins la llei òmnibus. Una llei que des del meu punt de vista té moltes deficiències i no acaba protegint el denunciant, però seria un primer pas. Inicialment semblava que hi havia acord, però va molt lenta. Aquesta llei hauria pogut sortir molt abans, ho haurien pogut fer amb caràcter d’urgència. Ens van fer creure que això era alguna cosa prioritària. —És urgent d’aprovar-la… —És que si no fos per nosaltres aquestes condemnes no existirien. No dic que en siguem els únics responsables, perquè també hi ha la feina de la policia, fiscals, jutges… Però crec que ja n’hi ha prou. No es pot jugar amb la vida de tantes persones que han fet un bé al país. Calen mesures de protecció reals per als denunciats. En el fons, els importa molt poc què ens passi a nosaltres. Si hi hagués voluntat, ja haurien fet alguna cosa. —Però sembla que Ciutadans la vol impulsar, no? —Crec que Ciutadans es vol apuntar una victòria amb la llei ara que ha perdut pes, arran de la moció de censura. Sincerament, a la majoria dels partits polítics els denunciants els importem molt poc. —És que protegir els denunciants significa que surtin a la llum més casos… —És clar, quan hi hagi persones que tinguin la garantia que no seran objecte de represàlies i que no els esguerraran la vida, n’hi haurà molts més casos. Estic convençuda que si hi hagués gent que no tingués aquesta por, amb la documentació que té sobre la taula, ja ho hauria denunciat. Crec que hi ha molts partits que tenen moltes coses a ocultar. Contra la corrupció, tolerància zero, sigui del partit que sigui. Però sembla que hi ha gent que no els interessa. —Però la cosa ha canviat de mica en mica, no? —Si, i ara funcionen agències en l’àmbit autonòmic. Per exemple, la de València és exemplar. En aquest moment hi ha uns vuit o nou denunciants protegits gràcies a aquesta agència antifrau. És una gran victòria. —Creieu que la solució és aquesta via de les agències antifrau? —Vam tenir la mala experiència de l’Agència Antifrau de Catalunya, en què vam veure com el director de l’agència era còmplice del govern espanyol. Però sí, crec que aquestes agències poden ser un primer pas. Com que aprovar una llei és un procés tan llarg i complicat…. Però, és clar, també hem de ser conscients de qui presideix l’Agència Antifrau de València? Joan Llinares, que és una víctima del cas Palau. I, per tant, sap perfectament de què es tracta. I, malgrat les dificultats, ho fa molt bé. —Per tant, si no se soluciona és perquè no es vol? Les solucions són clares? —Últimament hem vist com, per exemple a la Comunitat de Madrid, hi havia la intenció d’aprovar mesures per a protegir els denunciants. Al final no s’han aprovat perquè els partits no s’han posat d’acord. I al final sembla que l’única cosa que miren és que no s’apunti la victòria un altre. A nosaltres ens és igual, això. Estan jugant amb les nostres vides. El polític hauria d’estar al servei del ciutadà i sembla que aquest concepte s’ha desvirtuat totalment. —Creieu que no hi estan? —Em quedo astorada quan parlo amb polítics de diverses formacions i em diuen que tenen ordres de votar que no a qualsevol proposta de tal partit. Quan ho sents no pots fer res més que pensar si realment a aquestes persones els importa la ciutadania. Tu votaràs contra una cosa que podria ser bona només perquè tens una directriu dels superiors que et diu que ho has de fer? Això és una guerra entre partits, pel poder. No són conscients que s’han de resoldre els problemes i no mirar tant qui fa la proposta. Perquè mentrestant, els altres en rebem les conseqüències. —Creieu que els ciutadans són conscients de què significa denunciar? En el vostre cas i en molts altres, els ha canviat la vida… —Les nostres vides són de pel·lícula de terror. En els nostres casos la realitat supera la ficció. Fins que no ho vius no et pots imaginar què significa ser denunciant de corrupció. Me’n recordo de la primera vegada que li vaig explicar tot allò que em passava a la meva metgessa de capçalera. Quan ho expliques la primera cosa que fan és enviar-te el psiquiatre. Es pensen que ets boig, perquè allò que els expliques no pot ser real. Però la veritat és que hi ha una màfia organitzada i nosaltres en som les víctimes. —A algú que no ha sentit mai què significa ser denunciat de corrupció, com li ho explicaríeu? —Sempre dic que és com matar-te en vida. La majoria ens acabem trobant sense feina. La nostra situació econòmica és molt complicada per tots els casos judicials en què et trobes implicat. I les amenaces constants. És una pressió tan brutal…. Encara més, crec que puc dir que a mi sí que em van induir al suïcidi i, com jo, crec que li passa a molts denunciants. Hi ha un moment que penses que no val la pena viure. Penses que no te’n sortiràs, de tot això. I et passa pel cap. Però per sort hem tingut l’ajuda de molta gent que no ens coneixia de res. Això sí, la gran majoria vivim medicats i sotmesos a teràpia. Si no, no ho resistiríem. I això et deixa seqüeles. En el meu cas, tinc molts trastorns de son. —És a dir, que amb les sentències dels casos no s’acaben les conseqüències. —Cada vegada estic millor i més allunyada de l’assetjament, però continuo tenint pendents tot de denúncies. I la pressió mediàtica no para. He de continuar suportant que es diguin autèntiques barbaritats sobre mi a mitjans de comunicació afins del Partit Popular. Unes informacions que em fan perdre molt de temps i molta energia a netejar la meva imatge i el meu honor. Als corruptes els és igual si són encausats, perquè no tenen vergonya. Però, és clar, a la gent honesta, que t’acusin de lladre o de més barbaritats sí que ens importa. —Deu anys després es pot dir que hi ha sortida, que us han pogut vèncer? —En el meu cas no m’han pogut tombar. Però la sortida és molt difícil. Començar de zero a cinquanta-dos anys i amb la crisi econòmica va ser molt complicat. Puc dir que hi ha sortida, però crec que pel fet de denunciar la gent no s’hauria de viure tot això que he viscut jo. I intento això. —Malgrat tot, ho tornaríeu a fer… —Sí, sé que pot costar d’entendre. Però sóc conscient que cadascú és fet d’una manera i jo no sé ser de cap més. Estic convençuda que ho tornaria a fer, perquè si no estaria tota la vida pensant per què no ho he fet. Però ara he après moltes coses i per tant no cometria molts errors que he fet durant aquest procés. Ho tornaria a fer, però canviant moltes coses. I segurament això no hauria durat deu anys, hauria estat molt més ràpid. Però no hi havia manual. —Quines coses recomanaríeu al qui vol denunciar? —Quan parlo amb un denunciant sempre li dic que la cosa més important és preservar l’anonimat. És fonamental i és una cosa que no es preveu en la llei que proposa Ciutadans. Ara hi ha iniciatives populars molt potents que treballen perquè hi hagi bústies per a denunciar casos de corrupció d’una manera anònima, com és el cas de Xnet o de la Plataforma X Honestidad. Cal ser conscient que són igualment vàlids. A ells els arriben documents anònimament i els passen a mitjans de comunicació perquè ho investiguin. Encara més, em consta que la policia està molt pendent de què investiguen els periodistes. Aquestes iniciatives populars resolen un problema que el govern no vol solucionar. Per què no ho fan ells? Evidentment, perquè no hi ha interès. Perquè nosaltres tenim molts menys recursos i ho fem molt millor.

Summary: Ana Garrido, denunciant del cas Gürtel: ‘Em van induir al suïcidi, i crec que a molts denunciants també’


La Comissió Europea ha reclamat a la multinacional nord-americana Apple que tornés 13.000 milions d’euros pels avantatges fiscals rebuts a Irlanda. Ha determinat, arran d’una investigació començada el 2014, que havien constituït ajudes públiques il·legals. L’executiu comunitari ha conclòs que Irlanda havia concedit avantatges fiscals il·legals a la multinacional de Tim Cook que li havien permès de pagar ‘substancialment menys’ impostos que unes altres empreses. Un tracte ‘selectiu’, segons Brussel·les, que va atorgar un ‘avantatge significatiu’ a la companyia. Per aquest motiu, Brussel·les ha exigit a Irlanda que recuperés un total de 13.000 milions d’euros més interessos, que corresponien al període comprès entre el 2003 i el 2014. El govern irlandès ha expressat el seu ‘profund desacord’ amb la decisió de la Comissió Europea.

Summary: Brussel·les reclama a Apple 13.000 milions d’euros en impostos no pagats


La presidenta de l’Associació de Municipis per la Independència (AMI), Neus Lloveras, ha convocat una reunió ‘extraordinària i urgent’ del comitè executiu de l’entitat per aquest dissabte al migdia, segons ha informat l’ACN. L’entitat ha fet arribar la convocatòria als seus membres aquest divendres, que es reuniran dissabte en un local de Barcelona. Segons l’ordre del dia de la trobada, es preveu fer un anàlisi de la situació política i es plantejarà la possibilitat per convocar noves accions pels pròxims dies. La reunió es farà pràcticament al mateix temps que el consell de ministres extraordinari que ha d’aprovar les mesures del pla d’aplicació de l’article 155 de la constitució.

Summary: L’AMI convoca una reunió extraordinària de l’executiva per aquest dissabte


El cop d’ahir de l’Audiència espanyola a Gonzalo Boye és un nou abús de la justícia. Boye està avesat a la repressió, no tan sols en els casos en què actua com a advocat defensor, sinó també com a afectat directe. D’ençà que va assumir la defensa del president Carles Puigdemont i dels exiliats, ha estat objecte d’una persecució mediàtica per a criminalitzar-lo i la justícia espanyola ha provat d’atemorir-lo. Tanmateix, tot i la factura personal, Boye no es deixa intimidar: ‘Doblegaran qui es deixi doblegar. Continuem’, ha deixat escrit sobre l’última arbitrarietat de la justícia espanyola.. Agradezco todas las muestras de apoyo y solidaridad. La Audiencia Nacional tienen una larga tradición de doctrinas con nombre y apellido… doblegaran al que se deje doblegar #Seguimos — Gonzalo Boye (@boye_g) February 7, 2020 Detenció, tortures i condemna de catorze anys Tot va començar el 1992. Boye fou detingut i acusat d’haver col·laborat amb ETA en el segrest de l’empresari Emiliano Revilla. És per aquest cas que ara l’Audiència espanyola li ha embargat els comptes perquè l’indemnitzi, 27 anys després. Tal com explica en aquesta entrevista a VilaWeb, va ser torturat els primers cinc dies de la detenció. Ni ETA ni Revilla no van implicar-lo en el segrest durant el judici. No hi havia proves i un amic el va incriminar. Dels catorze que van imposar-li, va complir-ne gairebé vuit. Retirada de l’empara i querelles per la defensa de Puigdemont El setembre del 2018, el Col·legi d’Advocats de Madrid (ICAM) –al qual pertanyia– va negar-se a donar-li empara després dels atacs i amenaces que havia rebut pel procés judicial obert a Bèlgica contra el jutge Pablo Llarena. L’ICAM va deixar-lo a l’estacada i va fer costat a Llarena, en una decisió sense precedents. A més, Vox i l’Associació Moviment 24DOS van interposar una querella contra ell a l’Audiència espanyola. Aquesta ofensiva va fracassar, però la magistrada María Tardón va aprofitar-ho per mirar de desacreditar Boye, tot criticant el procediment contra Llarena a Bèlgica. Amb tota aquesta maniobra es palesava que el dret de defensa exercit per Boye era estigmatitzat. Citat a declarar a l’Audiència espanyola El 21 d’octubre passat, la policia espanyola va escorcollar-li la casa i el despatx professional durant quinze hores per ordre judicial. Això passava una setmana abans de la primera cita de Puigdemont amb la justícia belga, després de la tercera euroordre del jutge Llarena. La magistrada Tardón va citar-lo a declarar per presumpte emblanquiment de capitals i per un delicte contra la salut pública. L’objectiu era relacionar-lo amb les activitats d’un ex-client seu, el narcotraficant Sito Miñanco. Els agents van fer una còpia de tots els seus correus electrònics i del contingut del telèfon mòbil. Després de declarar, va restar en llibertat sense mesures cautelars. Embargament dels comptes L’últim abús es féu efectiu ahir, quan l’Audiència espanyola va ordenar l’embargament dels seus comptes per a fer-li pagar la indemnització a Revilla. En una trentena de casos similars, l’Audiència espanyola havia considerat que ja havia prescrit. En canvi, per a Boye s’aplica una doctrina nova, una arbitrarietat que ell ja ha denunciat i que combatrà amb recursos. El magistrat Ramón Sáez Valcárcel va emetre un vot particular perquè considera que, com diu Boye, el termini s’ha extingit. És la posició que també sostenia la fiscalia en aquest cas. Assalt d’uns desconeguts al seu despatx A més, el 17 de gener d’enguany uns desconeguts van assaltar el seu despatx i ho van regirar tot. Estranyament, no se’n van endur gairebé res. Boye va interposar una denúncia contra aquest fet, però de moment els cossos policíacs espanyols no han estat capaços d’avançar en la investigació ni de trobar els responsables d’un robatori ben peculiar. Els assaltants no se’n van endur diners, però sí el servidor d’un ordinador.

Summary: Els quatre abusos de la justícia espanyola contra Boye


València celebra aquesta nit l’arribada de l’any nou a la Plaça de l’Ajuntament amb un gran espectacle de llums i música. Tanmateix, no s’hi ha pogut organitzar l’espectacle de pirotècnia que s’havia previst, perquè la delegació del govern espanyol l’ha prohibit. La mesura ha causat una forta polèmica. La delegació del govern espanyol s’excusa en dos informes tècnics en què es desaconsella la pirotècnia. S’hi parla d’una ‘manca de tradició històrica’ per disparar –en una plaça més que acostumada als espectacles d’aquesta mena– i del fet que el foc es dispararia des de l’ajuntament mateix. El regidor de Festes de l’Ajuntament de València, Pere Fuset, ha reaccionat amb indignació contra aquesta prohibició i ha recordat que el govern espanyol bé ha autoritzat el llançament de pirotècnia des de l’Ajuntament de Madrid en la cavalcada de Reis. Fuset considera que la decisió és una ‘venjança política’ del PP. La celebració començarà a les 23.00 amb l’actuació de tres disc-jòqueis: els valencians Paco Plaza i LeyDj, i ElyellaDj. En els moments previs a la mitjanit començarà l’espectacle de les campanades pròpiament dit, amb una projecció de làser dels Visuals que havia de ser un espectacle multimèdia amb efectes pirotècnics a càrrec de l’empresa Caballer FX. ‘Es tractava –ha explicat Fuset– d’un muntatge avalat per un informe dels bombers i els servicis centrals tècnics de l’ajuntament, que a més contenia un protocol de Protecció Civil que garantia la seguretat.’ Finalment l’espectacle serà només amb làser.

Summary: Cap d’Any polèmic a València, perquè el govern espanyol hi ha prohibit la pirotècnia


Jordi Puigneró (Sant Cugat del Vallès, 1974) és el titular de la conselleria de Polítiques Digitals i Administració Pública, creada en la legislatura present amb la voluntat de fer la República digital, una idea molt pregonada per Carles Puigdemont. La setmana passada Puigneró va presentar el que ha de ser un dels projectes puntals de la conselleria, IdentiCAT. Vol que Catalunya es converteix en el primer país a dotar-se d’una identitat digital descentralitzada mitjançant la qual el ciutadà sigui ‘propietari, gestor i custodi exclusiu’ de la seva identitat i les seves dades. I què vol dir això? S’ha comparat amb el DNI digital. És cert que l’objectiu final del projecte és convertir-se en el sistema d’identificació oficial català, però ara mateix la Generalitat no té aquesta potestat. La singularitat d’IdentiCAT és que cadascú gestionarà les seves dades i l’estat no les pilotarà. Tot això es podrà fer gràcies a la tecnologia de la cadena de blocs, que assegura que ningú no tingui el control absolut de les dades i les pugui manipular. És un projecte pioner encara amb molts interrogants perquè es desconeix encara com es podrà aplicar i si el sistema ho permetrà, però vol intentar ser una nova manera d’identificar-se en la revolució digital en la qual estem immersos. —Expliqueu-me, perquè pugui entendre-ho tothom, què serà el projecte que vàreu presentar la setmana passada, l’IdentiCAT? —Primer hem d’entendre’n el context, perquè si no, no es pot entendre aquest projecte. Un informe del Fòrum Econòmic Mundial diu que aquests pròxims quinze anys la humanitat s’enfrontarà a tres grans desafiaments: el migratori, el canvi climàtic i la revolució digital, que ens afecta a tots els àmbits. I en aquest desafiament digital s’hi emmarquen també nous drets emergents que hem de ser capaços de garantir a la ciutadania i de respectar-los-hi totalment . Un és el dret d’accés a internet, el dret de tenir un espai cibersegur, i un tercer que és el propòsit d’aquest projecte, el dret de tenir una identitat a la xarxa. Veiem que al món emergeixen dos grans models antagònics. D’una banda l’americà, en què la tecnologia i les dades les gestionen clarament les grans corporacions, normalment amb un propòsit econòmic. I d’una altra banda tens el model xinès, que fins i tot és més perillós perquè la tecnologia i les dades les governa l’estat amb una voluntat clara de controlar el ciutadà. Per tant, els europeus estem obligats a posar un tercer model damunt la taula i que les dades i la tecnologia les governin els ciutadans; un model utilitzant tecnologies que ens permetin d’apoderar el ciutadà. —Aquest és el context. Llavors, en què consisteix el projecte? —Fins ara els models d’identitat es gestionaven d’usuari a usuari. És a dir, l’administració proporcionava un sistema d’identificació al ciutadà. I aquí s’acabava. I bàsicament era una identitat per a identificar-se davant l’administració i era ella qui tenia i té les teves dades. I a banda tens els models d’identitat que operen Google i les altres grans corporacions, i aquelles dades les controla l’empresa. Nosaltres, allò que volem fer i és emparat pel reglament EIDAS europeu és fomentar una identitat que l’usuari tingui al seu mòbil i que pugui utilitzar en tots els àmbits. Tot això es farà amb una tecnologia que permetrà que l’amo de les teves dades no sigui ni l’estat ni una corporació. I que tu, amb aquestes dades d’identitat amb les quals vulguis accedir a un servei digital, donis les que són imprescindibles. —Poseu-me’n un exemple, que ho entendré millor. —Posem per cas que tu vols comprar-te un cotxe i has de garantir que ets major d’edat. Cal que mostris on vius o quina és la teva cara? No. Tu només cal que acreditis que ets major d’edat. O vols acreditar que ets el pare del teu fill a l’escola o qualsevol lloc. Doncs tu només has d’acreditar això, i no donar cap dada més. Ni el teu número de mòbil, ni on vius, ni res més. Volem apoderar el ciutadà amb una identitat digital que li permeti de gestionar les seves dades d’identitat. Per tant, nosaltres homologarem la tecnologia que ho farà possible. —A efectes pràctics serà una aplicació que portarem al mòbil? —Podria ser una aplicació, però no té per què. Nosaltres llançarem aquesta setmana la licitació del projecte. Demanarem quines són les millors solucions per a implementar la tecnologia de cadena de blocs; és a dir, tecnologia distribuïda i d’apoderament, perquè ens diguin quina és la millor solució per a dur a terme aquest projecte. —Però és clar, el projecte requereix una autoritat i que, d’acord amb l’exemple, l’empresa que et ven el cotxe estigui disposada a utilitzar aquests sistemes d’identitat. Si no, no triomfarà. —L’autoritat la tindrà tan bon punt compleixi el reglament europeu EIDAS. I sí, es tracta que llavors sigui un estàndard d’ús, perquè l’adhesió serà voluntària. Això vol dir que a la conselleria tindrem feina una vegada hàgim llançat aquesta iniciativa perquè a Catalunya s’implanti la identitat digital. S’ha de fomentar, però tenim molta força. A l’administració ens relacionem molt amb el ciutadà i les empreses, i podem fer que aquesta identitat sigui un estàndard d’ús comú entre la societat. Tenim empreses que ja s’hi han interessat. —Sí? —Sí. Pensa que avui dia identificar algú, d’una perspectiva econòmica, és molt car. Si ets una entitat i vols registrar una persona al teu sistema, necessites algú que hi entri les dades, i això té uns cost. I per això s’han interessat pel projecte. —El que proposeu també és més fiable des del punt de vist de seguretat? —Pensa que amb un sistema com aquest hi ha menys perill de robatoris d’identitat en massa. Avui ens trobem que hi ha pirates informàtics que es dediquen a entrar als sistemes d’empreses i administracions i roben les claus i les identitats de molta gent. Això passa. Quan ho fas distribuït és molt més difícil de fer un robatori en massa. D’una altra banda, també reduïm el fenomen del gran germà que et controla. Com que la identitat és distribuïda i és el ciutadà qui té el poder de les seves dades, sempre serà ell qui decidirà quina informació i quina visibilitat dóna. Aquest sistema, al cap i a la fi, millora el compliment de la llei de protecció de dades. Permetrà que el ciutadà no estigui a mercè de ser una mercaderia digital, com quan et truquen per fer-te ofertes de viatge perquè avui dia les teves dades són visibles. —Hi ha qui diu que l’objectiu final és fer un cens. — Això servirà per a qualsevol iniciativa o servei en què es requereixi una identificació. Per tant, servirà per a registrar-te o donar-te d’alta a l’escola del teu fill, però també, evidentment, pot servir per votar, perquè quan anem a votar ens hem d’identificar. No ens n’amaguem. La part important d’això és que apoderem el ciutadà i ens ho creiem. Volem posar el ciutadà al centre i quan aquest país apodera la seva gent és imparable. —Perquè s’entengui millor. En el futur, aquest sistema sí que podria servir com a servei d’identificació oficial i substituir el DNI. —Nosaltres volem que sigui un estàndard d’ús a Catalunya. Per tant, volem que l’acabi utilitzant la majoria de la població de Catalunya i n’acabi essent el sistema d’identitat. Però en tot cas això ja ho acabaran de decidir els ciutadans. La gràcia és que posem damunt la taula un instrument que sigui tecnològicament atractiu, fàcil d’utilitzar i que sigui útil per a la privacitat absoluta. —Vol ser una estructura d’estat? —Parlem d’un projecte troncal en aquesta nova societat digital i que ha de sevir per a moltes coses. I si esdevé un estàndard d’ús, evidentment esdevindrà una estructura de Catalunya per a identificar-se a la xarxa. I serà obert a tothom qui vulgui tenir una identitat pròpia a la xarxa, també a qui viu a fora de Catalunya. —Teniu la seguretat que no trepitjareu cap competència espanyola i que el projecte no serà recorregut per la Moncloa? —Nosaltres hem treballat perquè sigui absolutament legal. Ara, ja hem vist com s’agafa la justícia i la legalitat a l’estat espanyol i com se l’estira d’una manera increïble. Per tant, no en puc estar segur al cent per cent, ni que no s’empesquin alguna iniciativa per a fer que aquest projecte no avanci. —Parlem del 5G. En quin punt és l’opció tan repetida de convertir Barcelona i Catalunya en pioners del 5G? —És una de les prioritats que tenim a la conselleria perquè entenem que el 5G serà determinant. El 2G ens va portar els SMS; el 3G ens va portar la connexió a internet i per tant totes les aplicacions que utilitzem avui; el 4G ens ha portat la reproducció en continu i l’alta capacitat; i el 5G serà la primera evolució de telefonia mòbil que sortirà del mòbil i ho connectarà tot. No solament mòbils, sinó que també un cotxe, un semàfor, o fins i tot la roba. I això vol dir que es generarà una indústria de serveis que avui dia encara no som capaços d’imaginar. Això vol dir llocs de treball, riquesa per al nostre país i tenir una millora de l’estat del benestar. I aquest pastís no el podem deixar escapar. —I què heu fet per ser capital del 5G? —Com que el desplegament de les xarxes 5G no arribarà fins al 2020, ens anem preparant. Fins ara el 5G havia estat una tecnologia de laboratori, de recerca. Ara ja som en la fase de pilots, de provar la tecnologia en entorns reals. Per això al MWC es va fer el pilot d’una ambulància controlada a distància i vàrem poder veure un metge que operava un pacient a distància. Perquè la tecnologia 5G té una latència baixa, és a dir, que el temps de transmetre i rebre les ordres serà molt menor que ara. Divendres, per exemple, vàrem presentar la iniciativa d’un cotxe autònom que farà proves per l’AP-7, i treballem amb el corredor 5G de la Mediterrània. Per tant, tenim molts fronts oberts arreu del país perquè volem estar al capdavant del desenvolupament d’aquesta indústria. —Internet és, gairebé, un dret de primera necessitat. No fóra bo que algun dia l’administració pública tingués una operadora pròpia, com s’han municipalitzat serveis d’aigua? —Això ara mateix no és damunt la taula. Nosaltres, la cosa que sí que fem, és desplegar un model que fomenta que hi hagi competència, que hi hagi molts operadors i no hi hagi un monopoli. La Generalitat desplega troncals de fibra òptica per arribar a totes les capitals de comarca. —Però encara no s’han acabat. —No, ens en falten poques. Volem acabar entre el 2019 i el 2020. Això vol dir que allà on arriba la xarxa de la Generalitat, que és una xarxa pública, permet que els operadors s’hi puguin connectar per prestar serveis finalistes als ciutadans i les empreses. Per tant, han de fer l’última milla. Per això aquests últims quatre anys s’han desenvolupat més de setanta operadors locals. Per tant, tenim un mercat molt ric. Penso que és un model molt millor. A part que som en un mercat liberalitzat i, per tant, la Generalitat no pot prestar serveis finalistes a la ciutadania, però així i tot crec que és molt més eficient un servei mixt basat en un model de col·laboració público-privada. —Quina valoració feu de la Diada? —Ha estat una Diada que ha arribat després de dos anys molt durs per a la societat catalana, durant els quals hem sofert la repressió. I que després de dos anys de tant patiment hi hagués tanta gent sortint al carrer i lluitant per les llibertats és d’admirar. El poble de Catalunya, sempre que el criden, respon. Dimecres en va ser un exemple, malgrat que alguns puguin dir que vàrem ser uns quants més o uns quants menys. —Us preocupa el descens en el nombre d’assistents, segons la Guàrdia Urbana? —Crec que no ens ha de preocupar. Això no vol dir que la gent que no hi va assistir no estigui convençuda de saber de qui ha de fugir. Crec que el 80% de la població està convençuda que aquest estat ha deixat de representar-nos i ara hem de ser capaços de saber veure com construïm, amb unitat, un nou estat o, en tot cas, com deu considerar una part de la població, una nova relació amb l’estat. —Enguany les protestes no eren contra l’estat espanyol, sinó contra els partits i demanaven unitat. Per què no hi ha unitat estratègica quan falta un mes per a la sentència? —Jo crec que ara com ara el president Torra manté converses amb la societat civil i partits per reprendre el camí de la unitat, que jo crec que no s’ha perdut en l’objectiu, però que possiblement s’ha perdut en la tàctica. Tots tenim molt clar quin és l’objectiu, i en això estem units. Potser després del 21-D ha passat que s’han aplicat tàctiques diferents. I ara es tracta de recuperar la unitat, perquè l’objectiu és més important que la tàctica. Per això el president Torra hi treballa i estic convençut que la resposta a la sentència i les accions que hi haurà seran en una línia unitària. —Quines línies mestres hauria de tenir aquesta estratègia unitària, tenint present que els partits vénen de posicions diferents? —Bé, com que s’hi treballa, seria una irresponsabilitat per part meva d’avançar qualsevol informació o opinió de les converses discretes que es mantenen amb l’objectiu que sigui una resposta unitària. Però serà unitària. La resposta a la sentència serà unitària, no en tinc cap dubte. —I si no hi hagués pressupost, caldria convocar eleccions? —Però és que no visualitzo un escenari sense pressupost. Estem conjurats perquè n’hi hagi. —Les primeres converses amb l’oposició, de moment, fan indicar que no hi haurà acord. —Encara som en aquesta fase i el PSC va obrir-se a parlar-ne. Per tant, no avancem escenaris. Hi treballem i estem fermament convençuts que ho assolirem. —Dèieu al febrer, en una entrevista, que ‘la via unilateral no és la millor’. Havent vist la predisposició del PSOE al diàleg, heu canviat de parer? —No sé com es va interpretar això que vaig dir, però el quesempre he dit és que no podem renunciar a cap via. És cert que la millor via és la pactada. Però no podem descartar la via unilateral perquè seria renunciar a continuar endavant. La via unilateral sempre l’hem de tenir guardada i preparada. Perquè Espanya també actua unilateralment en la seva acció. Quan no vol seure en una taula de diàleg, actua unilateralment. I també quan manté la repressió. Per tant, qui són els unilaterals en aquest procés? Nosaltres sempre hem buscat la via del pacte, som els del pacte. Però això no vol dir que renunciem a la unilateralitat. —I no us espanta emprendre-la, com a conseller, veient el nivell de repressió? —És que jo crec que aquest poble ja ha canviat el xip. I l’estat ha de saber que, per molt que ens reprimeixi, després de nosaltres en vindran uns altres. Ara em pertoca a mi ser conseller, però quan assumim el càrrec ja sabem a què anem. Només cal veure com han acabat la majoria de presidents de la Generalitat aquests últims cent anys. Fas la llista i, dels dotze, deu han acabat amb alguna mena de procés repressiu per part de l’estat. Ja sabem a què ens atenem. Aquest és un poble que no es cansarà de poder decidir la seva llibertat.

Summary: Jordi Puigneró: ‘L’IdentiCAT pot servir per a votar, no ens n’amaguem’


Davant l’escola dels nens, un pare rep un whatsapp. Pliiip. Mentre amb una mà aguanta la criatura, amb l’altra llegeix al mòbil que la guàrdia civil deté membres del govern que preparen el referèndum del primer d’octubre. No són ni les nou del matí del 20 de setembre de 2017. Diversos alts funcionaris, entre els quals Josep Maria Jové, i diverses seus governamentals (Economia, Afers Socials, Exteriors) són escorcollats per ordre del jutjat número 13 de Barcelona, del jutge Juan Antonio Ramírez Sunyer. Aquesta vegada, però, la gent reacciona. I pocs minuts després, milers de persones envolten el Departament d’Economia per donar suport als detinguts. Seran quinze mil persones en poques hores. Minuts després de rebre el whatsapp, el pare, periodista, ja és dalt del capó del cotxe de la guàrdia civil, ara ja famós, aparcat just davant la seu del Departament d’Economia. El que té armes llargues deixades dins. La Guàrdia Civil tardarà cinc hores a informar d’aquest petit detall als Mossos. Ignorant del petit detall, viurà les hores següents dalt del capó verd, convertit en tarima. De dalt estant, veurà com la Guàrdia Civil barra el pas d’entrada, però sobretot (sobretot!) veurà com una gernació de gent com més va més gran envolta l’illa de cases. Veu un amic de la infantesa, un company de feina, un col·lega de la Directa. Veu pares, mares, fills i àvies. Veu que avui la notícia no són ni les detencions ni els escorcolls. Això fa mesos que dura. Avui la notícia és la reacció de la gent. No havia passat fins ara, amb aquesta intensitat. La gent ha sortit de manera massiva a donar suport als homes i les dones que organitzen el referèndum. Escrit només un any després, costa de creure, però va anar així: la gent i els polítics anaven de la mà, com una pinya, davant d’Economia. El 20-S els carrers sí que van ser nostres. Tres són les imatges vistes des de dalt del capó que un any després es mantenen intactes a la memòria. Primera, la imatge d’un caparró ros, que clarament s’obre pas entre la multitud. És una mossa d’esquadra de l’equip de Mediació. Serena, valenta, tranquil·la per fora, apareix de sobte entre la massa. I de manera contundent i educada a la vegada, es preocupa per l’estat del cotxe. Li responen que són periodistes, que treballen des d’allà dalt, i que no tenen cap intenció de fer malbé el cotxe, però tampoc d’anar-se’n. És tarima privilegiada i necessària. La mossa d’esquadra gira cura i desapareix entre la massa. La seva presència ja no els deixarà. Hi són. Encara que no els vegis, ells a tu sí. I, de fet, les armes abandonades dins el cotxe estaran controlades per helicòpter i agents de paisà dels Mossos. El 20-S els carrers van ser nostres. I dels Mossos, també. La segona imatge que recorda és Pau Llonch. Membre de la PAH i de la CUP de Sabadell. Alt i atlètic, també és dalt d’un cotxe, o d’una tarima? Llonch, cantant de rap, gaudeix des de dalt dels càntics de la gent jove. Perquè davant Economia no es para de cantar. I avui una estrofa es convertirà en eslògan. ‘Els carrers seran sempre nostres’, aquell dia, va arribar a moltíssima gent. I ja no els deixarà. Aquell dia, sonava així enregistrat des de dalt del capó. L’última imatge que recorda des del capó és Ramon Tremosa brandant la bandera europea i Mikimoto llegint el discurs de Puigdemont que denuncia l’estat d’excepció encobert que avui s’ha desfermat per evitar el referèndum. I de sobte, setge a la CUP. Setge a la CUP Els caps l’informen que la policia assetja la seu del partit. Baixa del capó, se’n va d’Economia i enfila cap a la seu del partit. Tarda mitja hora i, quan arriba, David Fernàndez li explica, atabalat, que efectivament la policia espanyola no té ordre judicial, però que volien entrar a la seu igualment (i il·legalment) per confiscar material del referèndum. Hi ha calma tensa. Una calma tensa que les diputades Mireia Vehí, Eulàlia Reguant i Anna Gabriel aconsegueixen de rebaixar intel·ligentment amb un ball que es farà viral. Davant la provocació, alegria. Perquè el 20-S els carrers van ser nostres, i la calma, també. Un veí del barri, lector de VilaWeb, li ofereix el pis i internet per a poder passar la crònica. I allà dalt es troba amb una altra de les escenes que recordarà d’aquell dia. Una periodista del diari El País, dins el pis, parlant per telèfon. Obsessionada per veure què passa amb el jutjat d’instrucció número 13. I entendre per què l’ordre judicial no arriba. Nervis i tensió per telèfon. La tarda s’escola. Les hores passen i l’ordre judicial no arriba, per desesperació d’alguns. A la posta de sol, Xavier Trias i Albano-Dante Fachin sí que arriben, i per donar suport. Quan la policia espanyola abandona la CUP, frustrats per no haver-hi pogut entrar, ni provocar violència, ell enfila un altre cop cap a Economia. El vespre comença a manar. Vespre de cares perilloses Aquell vespre ja no va poder recuperar el seu lloc damunt el capó del cotxe. Llàstima. Ara l’ocupaven Jordi Sánchez i Jordi Cuixart, que animaven la gent a mantenir la calma. Per això deuen ser a la presó. Perquè per haver estat dalt d’un capó no deu ser. Aquell vespre, simplement va vagar pels voltants d’Economia. I encara recorda perfectament una cosa. A tocar de la Gran Via, homes forts, musculats, amb roba esportiva, cridant i gesticulant contra la policia. Homes que feien tota la pinta de provocadors professionals. Animaven la gent a enfrontar-se als mossos que feien un passadís per on pogués sortir la comitiva judicial. La gent, però, no els feia cas. La comitiva judicial va poder sortir. Ningú no els va tocar. Perquè el 20-S els carrers van ser nostres, i la calma també. Deu dies després, s’organitzava el referèndum del primer d’octubre. El 20-S la gent ho va permetre, fent-se seu el carrer i fent-se seva la calma.

Summary: 20-S, quan els carrers sí que van ser nostres


El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, ha fet una intervenció agressiva amb Pedro Sánchez en del debat sobre la moció de censura, en què ha utilitzat els presos polítics i Catalunya com a arma llançívola. Així ho ha expressat Rajoy: ‘Ordenarà a la fiscalia que retiri les acusacions contra les persones processades pel Tribunal Suprem després dels esdeveniments que tots sabem? Això és important, senyor Sánchez! No em miri així!’, ha dit. I ha afegit: ’És una pregunta obligada a fer a qui vol ser president del govern. Assumirà les peticions del senyor Torra, del president de la Generalitat, i dels diputats que li donen suport? Les assumirà? És important. Donarà suport al dret d’autodeterminació com li demanen alguns o no? No parlin tant, que això són conviccions. Si no té clar això el senyor Sánchez tenim un problema. Manté la seva paraula explicitada en una entrevista el gener d’aquest any en què afirma ‘no es pot anar amb una moció de censura contra Rajoy amb els que pretenen trencar Espanya’? Manté la seva paraula?’ Sánchez ha respost Rajoy vantant-se d’haver negociat i aprovat el 155 conjuntament amb el PP. ‘Que vostè em digui que som traïdors a la pàtria, quan el PSOE va negociar amb vostè els extrems del 155 i quan els batlles del PSC van defensar que no simposés la via unilateral a Catalunya… Ens quedarem amb els retrets?’ I ha afegit que vol parlar amb Quim Torra com a president de la Generalitat ‘per a reconstruir els ponts amb el govern de la Generalitat’, malgrat el fet d’aprofitar per atacar de nou el president.

Summary: Sánchez s’enorgulleix del 155 i Rajoy utilitza els presos catalans per a atacar-lo


Una armilla groga ha estat ferida quan li ha esclatat a la mà una granada lacrimògena llançada per la policia durant la manifestació d’avui a París, segons que informa el diari francès Le Figaro. L’home ha estat evacuat pels bombers. Centenars d’armilles grogues s’han manifestat al centre de París per tretzè dissabte consecutiu per protestar contra el president Emmanuel Macron i les seves polítiques. L’Arc de Triomf de l’Étoile ha tornat a ser un dels punts triats per a començar una de les marxes convocades a les xarxes socials. La columna ha sortit a les 10.30 de la plaça de l’Étoile i ha tallat el trànsit als Camps Elisis al crit de ‘La policia, amb nosaltres! La policia, amb nosaltres!’ i ha parat davant el ministeri d’Afers estrangers, l’Assemblea Nacional i el Senat i ha culminat al Camp de Mart al voltant de les 17.00. Com cada setmana, les estacions de metro dels voltants han estat tancades. ‘La peculiaritat d’aquest dia és una tornada al principi de no-declaració de les manifestacions’, ha apuntat un portaveu de la prefectura de la policia. Fora de la capital, a Bordeu i Tolosa, pols tradicionals de mobilització, també hi han convocat protestes. També hi ha actes a Montpeller, Lilla, Nantes, Roazhon, Brest, Caen o An Oriant. Les xifres oficials revelen una disminució de la mobilització els últims dissabtes. La setmana passada les autoritats van comptabilitzar 58.600 manifestants a tot l’estat francès, 116.000 segons els convocants. Què vol exactament el moviment de les armilles grogues?

Summary: Ferit un armilla groga per una granada lacrimògena de la policia