Jordi Lara (Vic, 1968), autor de Mística conilla i d’Una màquina d’espavilar ocells de nit, acaba de publicar una novel·la de no ficció, Sis nits d’agost (Edicions de 1984), on recrea i també imagina com va ser la mort de Lluís Maria Xirinacs, el lluitador antifranquista, el senador més votat de la història de la democràcia espanyola, el pacifista, el lluitador per la llibertat dels pobles oprimits, el filòsof definidor del Globalisme… Xirinacs va decidir quan morir i com: va triar deixar de viure el dia que feia setanta-cinc anys i ho va fer al mig de la natura, al pla de cal Pegot, una pastura al peu del Taga, al Ripollès. Volia convertir-se en adob, morir fusionant-se amb la natura, mitjançant la transsubstanciació, una tècnica de respiració i meditació a través de la qual pots induir-te al coma i morir al cap de quaranta-vuit hores. Lara es pregunta per les raons que van portar Xirinacs a treure’s la vida. Perquè diu a la novel·la: ‘Segurament, un home en té prou amb una sola raó per llevar-se la vida si ho fa des del dolor, però si ho fa des del goig i la plenitud en calen un grapat.’ I després també es pregunta per les raons que donava: ‘¿No eren, ben mirat, raons intercanviables que tant podien ser justificacions d’una mort com incentius per a la vida?’ I explica en Joan Parés, el metge amic de Xirinacs que el va acompanyar a la muntanya aquell sis d’agost del 2007: ‘És que en general no ens sabem morir…, però ell havia tastat la mort moltes vegades amb les vagues de fam, i tenia la meditació, el significat del lloc, la tècnica per no patir. Era una jugada perfecta i estava feliç. Sí: tots dos estàvem feliços, jo el primer. ¿Com no podia estar feliç si l’ajudava a fer el que ell volia i com ho volia?’ Xirinacs va deixar dues notes: una a la fundació Randa, ‘Acte de sobirania’; i, a sobre, hi van trobar una nota de comiat. Quan el va trobar sis dies després, el cos no mostrava indicis de violència. —El llibre parla de la mort, de saber morir, de triar com et vols morir. És una qüestió profunda, relliscosa i delicada. Devíeu pensar en la manera com evitar certes coses, com ara caure en sentimentalismes. Devíeu proposar-vos uns certs límits… —Era essencial acotar els perills del relat. Que no es convertís en una mena d’assaig encobert, per exemple. Perquè jo volia que fos literatura, volia explicar una història. I un altre perill: que la història i el pes de la figura de Xirinacs no acabés menjant-se la reflexió sobre la mort. Calia trobar aquest punt d’equilibri. I cercar aquest equilibri em va portar una reflexió prèvia força llarga. Vaig fer un plantejament narratiu honest, i vaig decidir ensenyar les costures del procés d’escriptura. El narrador, que és l’escriptor, es pregunta en primera persona fins i tot si cal escriure el llibre. És un punt de vista de fidelitat amb la realitat que vaig trobar adequat, perquè pel llibre transiten persones reals de les quals reprodueixo el testimoni. I en literatura (no pas en periodisme), tan important és què expliquen com què decideixen no explicar-te. Aquests silencis també són importants, per allò que amaguen. En Parés, per exemple, no em va voler explicar l’última cosa que es van dir amb en Xirinacs. Doncs no m’ho invento pas, dic que no m’ho va dir i que no ho sé. —Al final del llibre feu un agraïment a la persona que us va ajudar en la reconstrucció del cel d’aquells sis dies d’agost. Aquests elements ambientals i d’altres, a voltes els més petits, com marcar l’últim batec del cor, són els que us serveixen per a crear un estat d’ànim, un flux líric. —Aquesta mort ens interroga a nosaltres sobre com volem morir. I jo, a la novel·la, interrogo aquesta mort. I no podia explicar-la només passant pels dietaris que Xirinacs va escriure, perquè les raons que dóna per a morir-se són intercanviables i podrien ser raons per a continuar vivint. El narrador es pregunta si les raons no les buscava tot escrivint. Per això calia interrogar altra gent que estava vinculada amb la mort de Xirinacs i amb el lloc que va triar per morir. No hi tenia cap lligam. Per això calia interrogar les persones del territori i també el territori mateix: quines cuques i altres animalons hi habiten, quina lluna va fer aquelles nits d’agost… No és un fet gratuït ni faig preciosisme naturalista. Xirinacs volia fondre’s amb la natura. Volia tornar-se adob. Calia explicar molt bé el cel del pla de cal Pegot, perquè va ser la darrera cosa que va veure. Aquells dies, després de les cinquanta hores de pluja ininterrompuda, el cel es va obrir i era espectacular, perquè va coincidir amb el fenomen de les llàgrimes de Sant Llorenç. I, a més, va coincidir que el transbordador espacial Endeavour, que portava la primera astronauta de la història, s’acoblava a l’Estació Espacial Internacional, que orbitava per sobre del pla del Pegot. Tots aquests recursos també eviten un llibre de consignes, un llibre d’autoajuda encobert. —La mort de Xirinacs és envoltada d’alguns misteris, com ara alguns objectes que es van trobar al costat del cos. Aquesta mena de misteris són elements que van molt bé a la narració. —Aquests elements me’ls vaig anar trobant durant la recerca. D’entrada, la intenció era desbrossar les mentides i bajanades que s’havien arribat a explicar sobre la mort d’en Xirinacs. Es van dir tantes coses: que s’havia penjat d’un arbre, que havia pres pastilles, que patia una depressió, que tenia una malaltia terminal… Però la realitat em va fer de caixa d’eines per al relat. —Voleu deixar ben clar que no heu escrit pas una biografia de Xirinacs, però un personatge tan atractiu, amb tantes capes, també és un caramel per a un escriptor. —Era un perill, que fos tan polièdric. I un altre perill és que molts lectors ja en tenen una idea feta, d’ell, i busquen la confirmació d’aquesta idea. De manera que vaig haver de vetllar perquè Xirinacs no se’m mengés el llibre. Per això li dono poca veu a través dels seus dietaris. Xirinacs té tal magnetisme, que es converteix en un forat negre que ho xucla tot. Calia evitar de ser absorbit pel seu magnetisme. —Xirinacs va ser un pacifista, un resistent antifranquista, un lluitador per la llibertat dels pobles oprimits, un pensador, un il·luminat, un místic… Amb quin us quedeu? —El llibre no conté cap tesi, però jo diria, és una sensació, que en la seva mort hi ha la clau: la mort que va triar conté i culmina totes les persones que ell va ser: el polític, el pacifista, el místic, el filòsof… —En la conferència de premsa vau dir que crèieu que el Xirinacs que quedaria seria el pensador, el filòsof. —No conec la seva obra filosòfica a fons, però la gent que coneix bé el Globalisme ho constata. Perquè la seva part contestatària va molt vinculada a un temps determinat que ja ha passat. Però la seva obra filosòfica, que se situa en un temps perpetu, és nascuda per ser mirada per tots els temps. I la seva mirada transversal (era teòleg, matemàtic, donava classes de filosofia quàntica…) i el seu coneixement tan ampli sobre la mirada de globalitat de l’experiència humana sobreviuran al temps. —Un home tan polièdric té el perill que tothom se’l vulgui apropiar. —El seu amic metge, Joan Parés, diu a la novel·la que és igual que es mitifiqui en Xirinacs home, perquè és l’obra, que en quedarà, i és un element que no es belluga. —‘Xirinacs no interessa ningú, està amortitzat’, diu al llibre la Cesca, un personatge que representa els joves antifranquistes, utòpics, que van voler canviar el món i el poder els va engolir o marginar. És clar que ella parla des del pessimisme. —Des de la seva òptica, Xirinacs era per sobre de tot un personatge central de la lluita pacifista antifranquista i contra l’opressió dels pobles. Però Xirinacs era polièdric i era un avançat. Al llarg dels anys s’han anat confirmant coses que ell ja havia previst. —Era avançat en qüestions d’alliberament nacional i independència; en el fet de mirar d’entendre ETA; en el desenvolupament d’un pensament filosòfic complex i molt contemporani; en la reivindicació del poder de decidir com i quan volem morir-nos. —La seva figura és vigent en el debat sobre l’eutanàsia, sí, també en el procés d’independència i de Països Catalans (ja l’any 2000, la gent el veia dret davant la Generalitat demanant una Assemblea d’Assemblees dels Països Catalans per a convocar a la mobilització cívica d’un poble que veia adormit); i també amb l’actitud de desobediència: la desobediència i l’inconformisme són una actitud pròpia dels joves. En aquest sentit, Xirinacs va ser sempre jove, perquè no es va resignar ni conformar mai. Sempre va ser desobedient i va posar en entredit qualsevol dogma. —Parlant de l’eutanàsia, als agraïments finals també dieu que agraïu la complicitat generosa i arriscada de les persones que apareixen al text. L’eutanàsia i el suïcidi encara van de la mà del risc i del tabú? Els testimonis que van ajudar Xirinacs han de témer la repressió judicial? —Quan parlo de complicitat generosa i arriscada, en parlo en termes literaris, de deixar el seu testimoni en mans d’un escriptor. Però, tal com ho heu interpretat, no, no poden tenir problemes, perquè la mort de Xirinacs va ser qualificada de mort natural i, per tant, no hi ha responsabilitat legal. Però en Parés tenia molt clar que podia portar-li problemes. Per això va llogar un cotxe i per això no va explicar res fins al cap d’un any, quan es va certificar la mort natural. L’eutanàsia és una qüestió que la societat no es mira de cara. Així com s’ha anat acarant amb temes greus, com la violència masclista i d’altres, la mort encara és tabú. Però un dia o un altre s’hi haurà d’acarar. —Per acabar, hi ha una altra frase de la Cesca que és dura i de gran potència. La Cesca, crítica amb el país, diu: ‘Som un país tan imaginatiu que som capaços de transformar un Gandhi en un viatjant de segells’ (referint-se a la feina que va fer durant uns anys Xirinacs, després de ser senador, per al Fórum Filatélico per guanyar diners). Hi esteu d’acord? —La comparteixo absolutament. És així. Tenim la imatge d’en Xirinacs assegut al carrer Entença, davant la presó Model envoltat de gent o dempeus com a senador. Només cinc anys després, Xirinacs va amb americana i corbata i agafa el metro per anar a vendre segells. És l’inici de la transició, quan el país ha dit per on vol anar. I el país va triar un futur de resignació, amb una Generalitat de fireta. El país no va apostar fort per un futur propi. I aquell que havia lluitat contra la resignació va passar de la desobediència a la supervivència. Ell no es va conformar amb el peix al cove del país, de manera que el van silenciar. —Silenciar i invisibilitzar. —Es va passar disset anys sense publicar cap article, ni tan sols una carta al director. N’havia escrit un munt. Han quedat entre l’obra inèdita. —Encaixaria millor en aquest moment, Xirinacs? —Al llibre hi ha una pregunta oberta, sense resposta, que el narrador fa a la Cesca: ‘No t’has preguntat què hauria dit en Xirinacs si hagués pogut veure tot això del procés?’ Ella només li respon: ‘És clar. És clar que hi penso.’ Podeu comprar Sis nits d’agost a la Botiga de VilaWeb

Summary: Jordi Lara: ‘Xirinacs té tal magnetisme, que es converteix en un forat negre que ho xucla tot’


La manera més fàcil de definir l’ex-conseller i empresari Xavier Vendrell és amb la paraula patriota, però també es pot fer a la moderna dient que és un home que té una centralitat clau dins l’independentisme. Del Baix Llobregat, amb una aparença física contundent i fama de bon organitzador, té com a arma negociadora dir el que pensa. Però, segurament, també sap callar més que no sembla. El seu pes polític rau en el fet que, tot i estar profundament compromès amb la seva militància a Esquerra, és una de les persones per qui han passat i passen tots els intents d’unitat estratègica independentista. Proper a Marta Rovira, escriu l’epíleg del llibre de Sergi Sol sobre Oriol Junqueras i, al mateix temps, té fàcil accés al president Carles Puigdemont. Des d’aquesta posició diu que és optimista: que la unitat estratègica és molt a prop. Això sí, s’intueix que se li ha esmunyit de les mans més d’una vegada. Comença l’entrevista amb el xip pragmàtic, tants per cents inclosos. Hem de ser pràctics, diu. Però acaba mostrant camins per a posar l’estat contra les cordes. Deixa anar la idea d’una marxa per Europa. Aclareix una mica més el concepte. La mobilització seria més potent que la de Brussel·les no pel que fa a nombre de gent, sinó perquè hauria de ser més sostinguda en el temps. És inevitable pensar amb la marxa d’Hondures. Com a bon home pont, després d’haver explicat això mateix al programa ‘FAQS’, ha aconseguit posar Junqueras i Puigdemont d’acord, el dia de la presentació de la Crida. Tots dos han fet un piulet beneint la idea de la mobilització europea. Això només ho pot fer ell. Ha sortit a l’escenari públic poca estona. Sembla que ha aprofitat el temps. —Com veieu la situació del país un any després de la declaració d‘independència? —Aquests últims mesos ha baixat la tensió. Això és bo. Crec que l’independentisme comença a acostar posicions, encara que la posició pública sigui diferent. Fixem-nos en les declaracions d’alguns dels dirigents polítics, des d’Albert Botran o Mireia Boya de la CUP, que diuen que cal un referèndum perquè és això que se’ns reconeixerà internacionalment i ens permetrà de sostenir la República, fins al president Puigdemont, que diu al seu llibre que cal una mediació internacional pel referèndum, passant pels dirigents d’ERC. Com més va més es recupera la idea que és el referèndum que ens fa forts, perquè té darrere el 80% de la ciutadania, al costat de la reivindicació de la llibertat dels presos. És això que entén el 99% de la comunitat internacional. Si fas la mobilització dient que la fas perquè vols votar, la comunitat internacional ho entén. Si la fas dient que ets una república, la comunitat internacional no ho entén. Hem de ser pràctics. Crec que la majoria de dirigents independentistes, tant dels partits com de les entitats, són molt a prop de posar-se d’acord en quin és el camí. —Sou optimista, doncs. —Trec la vena d’alpinista. Si estem d’acord que mai no hauríem imaginat la quantitat de gent que hem pogut pujar al camp base; si estem d’acord que vam fer un atac al cim per una via on ens va caure una allau i ens va deixar tocats i que ara hem de recompondre l’expedició per atacar el cim, el debat que toca resoldre ara és per quin camí pugem. Després, ja discutirem si anem a la mateixa cordada i quins rols fa cadascú. Les entitats han de fer d’entitats, i els partits de partits. Això serà una discussió a posteriori, però primer ens hem de posar d’acord en quin és el camí. Sí, sóc optimista, som a prop d’aquest acord i el país manté el tremp, es va veure l’Onze de Setembre. Si hi ha una direcció amb les coses clares, no hi haurà cap problema perquè la gent la segueixi. Tenim la força i la il·lusió per a fer-ho. Cal definir el camí i quines són les fites que no vam poder superar l’octubre passat. —Quin considereu que és el camí? —Tornar a recuperar la unitat pel referèndum, que interpel·la el 80% de la gent i que força els dirigents polítics i sindicals a qui no entusiasma la independència, però que han manifestat públicament el seu suport al dret de decidir. Mobilitzar tota aquesta gent per tornar a fer pressió a l’estat i aconseguir de tornar a tenir una gran mobilització unitària pel dret de decidir. Aquest és un dels èxits del primer d’octubre. Hi ha gent que diu que l’1-O no va servir de res. Home, jo he fet d’interventor al barri de les Planes, de Sant Joan Despí, que té un vot abassegadorament unionista, i els interventors d’ERC sempre havíem estat la gent del centre del poble, catalanoparlants. El 21-D, els interventors d’ERC eren tots gent del barri castellanoparlant. Això és un salt impressionant. I no és un salt d’ERC, és un salt de l’independentisme. Hem aconseguit que gent emocionalment espanyola s’hagi afegit al projecte. Oriol Junqueras és capaç de dur a la pràctica allò que fa quinze anys va teoritzar Carod-Rovira. Per a ser independentista, no cal deixar de ser sentimentalment espanyol. Junqueras i gent com Gabriel Rufián connecten amb aquesta gent perquè s’apuntin a la defensa de la independència o, si més no, del dret de decidir. Hem de garantir aquest gruix intern suficient, i després complementar la diplomàtica. —A què us referiu? —La diplomàcia no la podem fiar només al fet que un conseller, amb tota la seva bona fe i astúcia, pugui parlar amb ministres d’Afers Estrangers i primers ministres i els pugui convèncer. Estic segur que la majoria de primers ministres de la Unió Europea els semblaria bé que els catalans decidíssim com va fer Escòcia. Però el cost que té enfrontar-se amb l’estat espanyol no els compensa. En canvi, si aconseguim que la seva població els ho demani… Nosaltres, els ciutadans, hem de treballar-nos els nostres conciutadans europeus perquè pressionin els seus estats. Sense el 50% hem anat molt lluny. El món sap que volem la independència. Però és evident que si els independentistes som capaços de guanyar tres o quatre eleccions seguides, és un pas molt important i podem mostrar aquesta victòria. Si, a més, podem demostrar que un 80% estan a favor del dret de decidir, això és molt important. —L‘independentisme ja ho ha demostrat, això. —Evidentment, sí. —Fa temps. —Però hem vist que no n’hi ha prou. Hem d’aconseguir més simpaties. Imaginem que no s’aconsegueix de convèncer l’estat espanyol. I fem un altre referèndum. I guanyem. I ens reconeixen. Tenir la comunitat internacional al nostre costat és molt important. S’havien fet els deures? Sí. Però no havien valorat que no n’hi havia prou, que s’havia de fer alguna cosa més. Hem d’aconseguir que l’unionisme no estigui espantat. Sempre que s’ha fet un cim per primera vegada, s’ha fet després d’haver-ne fet diversos. —Si després de la declaració d‘independència el govern hagués sostingut la posició, hauria pogut arribar algun reconeixement? —Això no ho sabrem mai. —N‘éreu partidari? —Aquell moment era molt difícil per als governants que prenien les decisions. No podem saber si era la millor decisió. Resistir potser hauria significat més presó, exili i algun mort. Hi ha qui diu que necessitem morts. Els demanaria què dirien si fos el seu fill. Potser no ho tindrien tan clar. Oblidem-nos-en i fem les coses com les sabem fer. —La vostra posició sembla molt diferent de la del president Torra, que apel·la al ‘momentum‘ i a la confrontació amb l‘estat. —En l’escena pública hi ha una percepció de gran divisió a l’independentisme, però en privat les posicions estan molt més acostades. Tothom n’és conscient. Però a vegades som esclaus de les nostres paraules i a vegades hem dit coses de les quals no és senzill desdir-nos. Des de la societat civil, els partits i les organitzacions hem d’ajudar perquè a poc a poc acceptin que el 27 d’octubre potser no teníem prou força. —Què us ho fa pensar? —Senzillament que vivim molt bé. —Molt bé? Cada dia ens llevem amb l’angoixa que vivim en una democràcia falsa, que tenim gent a la presó… —En el context mundial vivim molt bé. Vaig a Colòmbia cada mes per motius professionals. Imagineu que cada dia, quan us llevéssiu al matí, no tinguéssiu res per a donar als vostres fills. Hem de ser conscients que les grans revolucions les han fetes gent que es moria de gana. És clar que tots tenim angoixa, però aquest cap de setmana potser anirem a sopar amb els amics, beurem la nostra cervesa o prendrem una copa de cava. Arriscar-se en aquest context és molt més difícil que fer-ho quan la teva situació és desesperada. No estem pas en una situació desesperada. En aquest país, la revolució independentista l’hem encapçalada les classes mitjanes. Gent que tenim unes condicions de vida, un sou, una feina, una hipoteca, fills, unes escoles per pagar… A la gent que em demana més contundència en les accions no els demano si estan disposats a anar a la presó, els dic que es responguin a si mateixos si estan disposats a perdre la feina. I quanta gent coneix disposada a això. —La pregunta podria ser: esteu disposats que entrin a casa vostra per detenir el vostre fill per no haver fet res, com ha passat a l‘Adrià Carrasco? L‘amenaça real és aquesta. —Evidentment que no. Per això lluitem i treballem. L’única manera que no entrin a casa meva i detinguin els meus fills és tenir la independència. Si no, pot passar en qualsevol moment. Per tant, mirem com aconseguim la independència. Intento ser realista. Què estem disposats a fer? Jo no sóc paràmetre, fa 35 anys que milito en l’independentisme. Puc estar disposat a tot. Però mirem la realitat del nostre entorn. Hi ha dos milions i escaig d’independentistes, però no tothom està disposat a anar igual de lluny. El 27 d’octubre no érem un 47%, érem molts menys. N’hem de ser molt conscients. Quan fem un pas, hem de saber quanta gent tenim darrere. L’1-O teníem molt més del 47%. Ens ho hem de mirar fredament. No podem fer més perquè no tenim forces per a fer-ho. No podem anar contra una paret. N’hem de prendre mides i saber si la podem tirar a terra o si hi ha un camí que l’envolta. Hem de ser realistes. —La repressió us ha fet ser realista? —No. Sempre miro de ser realista. No és la repressió que em porta aquí. El dia 27 pensava que aquell camí ens podia portar al cim, però ens va caure una allau al cap. I com que ens cau l’allau, veig que aquell camí no ens pot dur al cim. N’hem d’agafar un altre. —L‘allau és la repressió? —L’allau és que a posteriori veig que al meu poble hi ha un 70% de la gent que vota partits que vol que jo sigui a la presó. No vull la independència amb aquests veïns així. Vull convèncer-los i que vegin que sóc veí seu i que junts podem construir una ciutat on viure millor tots. I que la millor manera és tenir una república. I que m’és igual la bandera que tingui al balcó. Em queda molta feina per a convèncer aquesta gent. Quan hem omplert els carrers d’estelades ens hem sentit molt a gust, i quan he vist set-centes persones amb estelades al meu poble m’he sentit molt orgullós, però no m’he adonat que estava espantant el meu veí. Aquell amb qui he anat a l’escola, amb qui porto els fills a l’escola, amb qui he jugat a futbol, l’espanto. Per tant, he de parar i pensar com m’ho faig per no tenir-lo en contra, sinó a favor, com a mínim, que puguem votar. No em crec que ningú dels qui vota Ciutadans no sigui demòcrata. Gent que ha votat partits d’esquerres tota la vida ara no s’ha tornat feixista. Senzillament els hem espantat i s’han refugiat en el partit que els semblava que els donava més garanties de romandre en la seva espanyolitat. Per tant, els hem de calmar, seure amb ells a prendre una cervesa i explicar-los que volem construir un país junts i que només el farem amb la llibertat i la democràcia. Això no es fa en una setmana i requereix feina, i ens hem d’arremangar. Ens hem equivocat pensant que havent parlat amb els governs de la Unió Europea i una pila de la resta del món en teníem prou. La gent que va encapçalar això no va delegar. Van assumir tota la responsabilitat i ara n’assumeixen les conseqüències. No entenc que es critiqui això, tots cometem errors. —No enteneu que es critiqui qui? —Els presos i els exiliats. No pas que no es faci una anàlisi crítica del seu paper per a evitar errors la pròxima vegada, jo ho faig. Ara bé, s’ha faltat al respecte a gent que és a la presó. I també a dirigents que no hi són. Quan veig piulets insultant en Joan Tardà, amb una vida sencera lluitant per la independència… Per a mi, això no és tolerable. —Lamentablement, a Twitter s‘insulta tothom. Tardà i Arrimadas. Aquest insult té valor polític? Qui no ha rebut un insult? —Dic que a les xarxes els independentistes que ataquen altres independentistes, o són infiltrats de la policia espanyola o s’equivoquen, perquè actuen com a quinta columna. Per tant, vull interpel·lar aquesta gent. No són tan sols les xarxes socials. Gent amb renom dins el món independentista que agredeix verbalment i ataca altres dirigents independentistes. M’és igual del partit que siguin. A mi, el cas de Tardà em fa un mal especial. Que algú que no ha fet ni una desena part del que ha fet ell per la independència gosi atacar-lo em molesta profundament i em fereix. És un home d’una bonhomia absoluta i honest. No parlo de discrepar, parlo d’atacar i insultar. —No creieu que aquest soroll el provoca una minoria? —Ho hem vist també en persones amb responsabilitats. No vull dir noms perquè no vull entrar en aquesta dinàmica. És un error. Els independentistes ens hem de mirar als ulls i fer una anàlisi coherent i realista d’on som. Decidir per on hem de continuar el camí, repartir-nos les feines. No té sentit que els partits vulguin fer d’entitats i les entitats vulguin fer de partits, i això ara passa. Dins els partits s’han de repartir la feina. I créixer, créixer i tornar a ser prou forts i generar les circumstàncies que ens permetin de posar l’estat en una posició d’escac com l’1-O i el 3-O. —Tornar al camp base del referèndum implica que els dirigents assumeixin que l’1-O no és un referèndum vàlid. —Si algú pretén que la comunitat internacional reconegui l’1-O com un referèndum i el resultat com a vàlid per a dir que ja no cal fer més referèndums, crec que és poc realista. Hem de donar una eina acceptable. En aquest sentit, quan algú diu que l’1-O no va servir de res si no sostenim la República, també s’equivoca. U, va servir perquè el món sàpiga que existim. Dos, s’ha sumat gent al projecte perquè l’1-O van veure com defensàvem els nostres drets. Tres, per saber on som i on són. Vam veure què estaven disposats a fer ells i com estàvem disposats a resistir nosaltres. Si som honestos i pensem què hauríem dit si a final de setembre algú ens hagués ensenyat les imatges de l’1-O i ens hagués dit que passaria allò, hauríem respost que a les onze no quedaria ningú als col·legis, que no es resistirien aquelles càrregues. És molt important saber que tenim un poble disposat a resistir allò. L’1-O ha estat un aprenentatge brutal, en aquest camí al cim, en aquesta via que ningú havia transitat. Sí que hem descobert una allau que ens ha arrossegat, però també altres coses molt importants. Sabem que hi ha una allau, però sabem també que hi ha punts de fortalesa brutal, com l’actitud de la nostra gent. A partir d’aquí, cerquem el camí essent conscients de les dificultats que tenim. Cal unitat estratègica. —La unitat és el punt mitjà entre això que dieu i el que diuen els presidents Torra i Puigdemont? —La unitat estratègica és el camí més adequat que acordin els dirigents. L’anàlisi que faig jo ve de les coses que llegeixo. A més, si veig que la Mireia Boya o l’Albert Botran no diuen coses gaire diferents de les que diu el president Puigdemont, i molt semblants a les que diuen els dirigents d’Esquerra, crec que va per aquí. Són gent significativa. El president Torra també parla de tres potes, el 80% que no reconeix la monarquia espanyola, que està a favor del dret de decidir i de l’alliberament dels presos. —També parla de fer nous primers d‘octubre… I sembla que dieu el contrari. —No estic en contra de fer un primer d’octubre. Però hem de trobar un motiu, organitzar-lo, que els dirigents es posin d’acord. —La diferència rau en el grau de confrontació? —No em feu entrar en noms propis. Parlo amb molts dirigents de moltes organitzacions i moltes entitats. Veig que som molt a prop d’arribar a un acord estratègic. Si hi posen una mica de ganes, tots saben quin és el punt de trobada. Al final, la gent marca el punt de trobada i és això que ens fa forts. Per més que tots tinguem pressions per coses que hem dit o entorns que tinguem. Tots vivim un moment de frustració, evidentment. Si pels joves ha estat dur, la gent més gran que veia la independència a tocar ara té el dubte si la veurà. Això és un cop molt fort i els hem de cuidar i fer entendre que no els hem enganyat, sinó que pujàvem la muntanya i prevèiem fer l’atac al cim, però hem tingut mal temps. El 1987, vaig intentar fer el Cerví, però no el vaig poder fer fins al 2000. —Públicament, l‘ANC, la CUP i els CDR exigeixen al govern que desobeeixi, que faci efectiu el mandat de l‘1-O i que faci efectiva la República. Més concretament, l‘ANC demana que es publiqui la declaració d‘independència. —L’ANC també diu que els partits s’han de posar d’acord. I es posaran d’acord amb les qüestions que considerin convenient, no amb les que digui l’ANC. Aquí tothom té molta pressió, és lògic i humà. Hi ha circumstàncies i moments complicats. Però crec que tothom sap que es pot fer allò que es pot fer. Tothom té el seu públic i el seu discurs, però si tothom és honest, que no ho dubto, i tothom vol guanyar i fer viable el projecte… Tu pots ser al camp base i dir que pujaràs pel camí més recte perquè ets molt valent i tens uns admiradors mirant, oi? Però quan t’estires a la màrfega i et mires l’aresta, bufes. Hi ha uns passos que ningú no sap com fer. Ningú ha dit què vol dir la desobediència. —Què creieu que vol dir? —No en sé, d’aquestes coses. —Sou un radical. —Ho dieu perquè tinc arrel independentista? —Per la vostra trajectòria. —A la meva trajectòria he fet moltes coses, però a vegades he vist que el camí no era el correcte i n’he agafat un altre. —El vostre discurs pot sorprendre. —No ho sé. Sóc coherent en una cosa, sempre dic què penso. Qui em coneix de fa molts anys ho sap. Per tant, ara dic tot això convençut. I no em diran que em vull aferrar a la butaca, perquè no tinc cap càrrec ni en vull cap, ni cap sou. Dic què penso lliurement. No veig possibles altres vies. He parlat amb gent que proposa d’anar per un altre camí, però no me’l saben descriure. La desobediència què vol dir? Amb tot l’afecte i el respecte, és fer el que ha fet la batllessa de Berga? No. L’altre dia en Carles Riera deia que calia desobeir col·lectivament. D’acord. Però hem de ser molts, no només els polítics. Tornem a allò d’abans, quanta gent coneixem que estigui disposada a perdre el seu lloc de feina. Després diuen de fer una vaga general. Tornem-hi, quanta gent està disposada a faltar a la feina un mes o s’ho pot permetre? No tothom pot! Si tinguéssim la certesa que amb un mes de vaga general guanyaríem, potser convenceríem molta gent. Però si no la tenim… —Si condemnen els presos polítics a vint anys de presó, com ho ha d‘afrontar el país? —He fet algunes propostes i tinc algunes idees. Crec que per la via pacífica i legal es pot posar l’estat espanyol contra les cordes. He fet propostes que partits i organitzacions estudien. Hi ha gent treballant-hi. No crec que no triguem a tenir una proposta sobre la taula que posi l’estat contra les cordes. Però ho hem de fer honestament, sense cometre cap il·legalitat i sense que impliqui cap acció de violència ni sabotatge físic. Per exemple, molts independentistes, ho dic amb vergonya, tenim algun compte bancari en entitats de l’Ibex 35. O paguem la llum, el gas o l’aigua a aquestes empreses. Que s’arremanguin les entitats i facin que cap independentista pagui a aquestes empreses i veurem que l’estat comença a grinyolar. Hi ha moltes coses per fer sense saltar-nos la llei. —Posar l‘estat contra les cordes significa fer accions que forcin un referèndum? —Sí. Crec que és l’única sortida. —Pel que dèieu al principi de l‘entrevista, sembla que l‘independentisme s‘hagi d‘estar deu anys convencent tota la població. —No he dit que aquestes accions puguin fer-se en un dia, ni en dos ni tres. Les mobilitzacions que hem de fer no són d’un dia ni d’una setmana, han de ser de llarg termini i sostenir-les. I hem de calcular com les fem sostenibles. —Quines idees teniu al cap? —No vull cremar cap idea. Ha de sortir gent representativa de moltes entitats i partits a defensar-la. Crec que hem de mirar a Europa. Hem de fer la mobilització més gran de la història de la humanitat. Hem de desbordar el món i les diplomàcies per a fer que la gent del món es posi al nostre costat. Hem de convèncer més gent. Hem de preparar-nos més. Hem d’afinar i preparar una mobilització cap a Europa. —Ja va haver-hi la manifestació del 7 de desembre a Brussel·les —No sé què s’ha de fer, les entitats i els partits són qui ho han de decidir. Hem de fer alguna cosa que posi nerviós l’estat, que el posi contra les cordes. Tenim la capacitat de fer-ho molt més gran. Segur que us ho imagineu, milers i milers de persones permanentment mobilitzades a Europa. —Ens podeu donar més detalls? Per on aniria? —….. —Si no pot ser, canviem de tema. Com valoreu el paper d‘ERC aquests últims mesos? Hi ha hagut un canvi de rumb? —Tot l’independentisme, des del 27 d’octubre fins avui, ha estat en xoc. En dol. Esperàvem que tot anés d’una altra manera. Havíem somiat el paradís i ens hem trobat una situació molt dura. Estàvem preparats? Sí. La gent que és a la presó estava disposada a fer-ho. Quan vas a veure un partit del Barça, esperes guanyar. Vas amb la il·lusió d’un resultat positiu. Però també saps que pots perdre. Ha anat de la pitjor manera que ens podíem imaginar. Segurament, els dirigents no volien fer més passos perquè empitjorés encara més. El president Puigdemont no estava disposat a tenir morts a la seva consciència. Per tant, s’atura quan es creu que pot haver-hi morts. Això ho van explicar. —Era real, l‘amenaça de violència? —És clar que sí. L’amenaça de violència era realíssima. De fet, l’1-O, tal com van actuar, podrien haver matat algú. Estaven disposats a tot. Els dirigents polítics són humans i quan els cau una garrotada, reaccionen com a tal. Els dirigents elegits i reconeguts són a la presó i a l’exili. Si demà poguéssim asseure durant cinc hores els setze represaliats en una taula, estic segur que sortirien amb un acord. Però això no podem fer-ho. I, per tant, els qui negocien hi són per delegació. Gent sobradament preparada, però que no té la legitimitat moral. No és senzill. Lògicament, els dirigents actuals, abans de prendre decisions transcendents, han de consultar-les i parlar-ne amb els qui són a la presó i a l’exili. Si hi pogués haver una reunió entre Junqueras i Puigdemont, avançaríem molt. Tothom ha passat per moments difícils. Crec que el realisme d’Oriol Junqueras ha fet que Esquerra fes aquesta lectura que us comentava. A mi em va costar de fer-la. —Què en penseu, de la Crida per la República? —M’estimo més no parlar dels altres. Cadascú té el dret d’estructurar-se com li sembli. La Crida tindrà la seva funció i em sembla molt bé. Crec que no ha ajudat com s’ha presentat. Ho dic sense mala intenció. Si realment la Crida es llança com un projecte que vol agrupar diferents sectors de l’independentisme, s’ha de fer de manera pactada amb aquests sectors. Si vosaltres i jo negociem per fer una societat plegats i de cop presenteu un projecte i em dieu que m’hi he de sumar sense que ho hàgim pactat, d’això se’n diu OPA hostil. Així és com ho han interpretat ERC i la CUP. Per tant, una de dues: o realment es pensava fer un projecte ampli on cabés tothom, i calia pactar-lo, o bé és la refundació legítima d’un espai. Però aleshores ho havien d’haver pactat amb els seus, perquè el PDECat ha quedat una mica descol·locat. Els dirigents que han impulsat la Crida han tingut poca habilitat. I això els ho he dit personalment. Són gent d’una gran vàlua i em sap greu que tinguin un desgast amb això. —Creieu que no els anirà bé? —Volent-ho ser tot potser no acaben essent ni una cosa ni una altra. Si volien ser un front ampli, ho havien d’haver pactat amb els altres partits. I si volien ser la refundació d’un espai, ho havien d’haver pactat amb el nucli dur d’aquest espai, que és el PDECat. Pot ser un naixement una mica complicat. Però no vull ficar-me gaire a la casa dels altres. —Quin paper ha de fer el Consell de la República? —Hi ha moltes coses que no estaven a punt l’octubre de l’any passat. Algunes d’aquestes s’han de fer i s’han de fer millor. Hi ha algunes que no les pot fer el govern. Per tant, el Consell per la República, més enllà de la internacionalització, pot ajudar a preparar el nou embat que s’hagi de fer en el futur.

Summary: Xavier Vendrell: ‘No trigarem a tenir una proposta que posi l’estat contra les cordes’


La UE ha d’ajornar l’aprovació del tractat de lliure comerç amb el Canadà, el CETA, perquè Bèlgica l’ha acabat vetant. I això ha passat perquè el primer ministre belga, Charles Michel, ha deixat clar que no li podien donar el vist-i-plau de Valònia. El parlament való va votar contra l’aprovació del CETA la setmana passada i, segons el funcionament del sistema federal de Bèlgica, les regions tenen competències per a l’aprovació dels tractats internacionals. I això ha fet que el govern de Bèlgica bloqués l’aprovació del tractat fins que es renegociïn els punts més conflictius. Perquè es pugui signar el tractat amb el Canadà en una cerimònia prevista el 27 d’octubre cal que els 28 estats membres hi donin suport. Aquest fet ha irritat el ministre d’Afers Estrangers espanyol, José Manuel García Margallo, sobretot pel fet que una part de les competències en política exterior són en mans des les regions. Editorial de Vicent Partal: Bèlgica fa tornar boig un Margallo incoherent i desconcertat

Summary: Bèlgica frena el tractat de lliure comerç de la UE amb el Canadà pel vet del parlament de Valònia


La Diputació Permanent del Senat ha aprovat per unanimitat no reduir ara el nombre de senadors que designen les Corts Valencianes, que haurien de passar de sis a cinc després d’haver disminuït la població, i deixar la retallada per a les pròximes eleccions autonòmiques, d’ací a tres anys. Així ho han decidit tots els grups de la Cambra per unanimitat en una decisió poc habitual: han votat en contra d’una proposta de la Mesa de la Diputació Permanent del Senat que seguia els criteris dels servicis jurídics de la Cambra. Com en cada canvi de legislatura, el Senat ha de revisar el nombre dels seus membres d’acord amb el cens electoral. Fins hui, els canvis sempre havien estat per a sumar senadors autonòmics, el nombre dels quals va lligat a la població; de fet, eren 46 en 1982 i han pujat fins a 58 actuals. Cada ampliació es va produir sempre amb cada nova legislatura de les Corts Generals. Però en esta ocasió es tractava de reduir el número, perquè el País Valencià ha baixat dels cinc milions d’habitants, i és esta retallada el que ha provocat la controvèrsia. Els servicis jurídics del Senat defensen que la composició de la Cambra Alta la fixa esta institució i que ho fa quan arriben les eleccions generals, quan es revisa el cens; els lletrats de les Corts entenen tot i això que els seus senadors de designació són elegits per a quatre anys segons el cicle electoral autonòmic i que ara no se li pot retirar el mandat a un d’ells. Així les coses, els grups del Senat han hagut de votar i han decidit fer-ho en contra del criteri dels seus servicis jurídics: la Comunitat Valenciana seguirà tenint en la pròxima legislatura sis senadors autonòmics, fins que arribaren les eleccions valencianes. Una solució política a un problema jurídic Tots els portaveus han argumentat que han pres una decisió política per a resoldre un problema jurídic; han donat les gràcies als lletrats del Senat pel seu treball i s’han compromès a una reforma legal per a evitar una situació així en el futur. José Manuel Barreiro ha explicat per què també el PP s’ha mostrat a favor del criteri valencià. ‘S’ajusta més a este caràcter territorial del Senat i a la defensa de l’autogovern i del marc autonòmic que la representació s’adeqüe en el marc temporal a les Corts Valencianes’, ha dit. El portaveu socialista, Óscar López, ha lamentat la situació i que sigui una votació política la que canvie el nombre de representants d’una assemblea legislativa. ‘No pot ser que el que hi haja un senador més o menys depenga d’una majoria parlamentària, no pot ser’, ha censurat. Maribel Mora, portaveu de Podem-En Comú-Compromís-En Marea ha considerat que la Diputació Permanent no és la que hauria de decidir sobre esta qüestió ni el seu criteri pot primar sobre el d’un parlament autonòmic. Segons la seua opinió, si s’accepta reduir ara el nombre de parlamentaris, seria com establir senadors de primera, els elegits a les urnes i el mandat dels quals és intocable, i senadors de segona, els autonòmics, que poden vore el seu mandat limitat. DiL censura l’interès electoral del PP Josep Lluís Cleries, portaveu de CiU, ha explicat que els senadors autonòmics tenen un encàrrec polític, ‘representar al poble valencià durant la legislatura de les Corts Valencianes’, que no es pot variar. I ha aprofitat per a criticar al PP per acceptar en esta ocasió el criteri valencià sobre el constitucional per interès electoral, ja que en el cas de Catalunya, ha dit, els populars van a cop de sentència i amb suspensió cautelar. El portaveu d’ERC, Santiago Vidal, s’ha mostrat també d’acord amb la resta dels grups. ‘Ens agradaria que el Tribunal Constitucional pogués en el seu moment resoldre esta llacuna’, ha afegit. Pel PNB, el seu portaveu Jokin Bildarratz ha apostat per defensar la posició del més feble, en este cas, les Corts Valencianes. ‘Ens costa molt com PNB anar contra el que han acordat tots els grups de les Corts Valencianes’, ha explicat. Finalment, el portaveu del Grup Mixt i membre de Ciutadans, Luis Crisol, ha considerat que mantenir els sis senadors valencians afavorix més la representativitat de la comunitat.

Summary: El senat no reduirà el nombre de senadors territorials del País Valencià


El president del govern espanyol, Pedro Sánchez, ha comparegut avui vespre, una setmana després d’haver decretat l’estat d’alarma, per passar revista de l’evolució de la crisi de la Covid-19 durant aquesta setmana a l’estat espanyol. Un Sánchez visiblement abatut ha emès un discurs de gairebé mitja hora amb un to molt menys triomfalista que el de fa una setmana i s’ha centrat, sobretot, a enumerar les conseqüències de les mesures de l’estat d’alarma. S’ha negat al confinament total i al tancament dels epicentres peninsulars de la pandèmia, Catalunya i Madrid, desoint allò que avui li han demanat més de setanta científics de prestigi d’arreu de l’estat espanyol, i el que el president Torra fa una setmana que li demana. Tanmateix, ha reconegut que Madrid i, en menor mesura, Catalunya, són els focus més destacats d’afectats. Però Sánchez no se n’ha estat d’afirmar que les mesures que ha imposat el seu executiu són ‘les més dràstiques i les més dures d’Europa i del món’. ‘Hem aconseguit que l’impacte del virus no sigui uniforme a tot el territori’, ha celebrat, tot afegint que ‘ningú del  govern no polemitzarà amb cap administració’. Sánchez ha començat donant el condol als qui han perdut amics o familiars i agraeix el servei del personal sanitari i a la resta de treballadors. ‘Només han passat set dies, però aquests set dies ens han canviat de dalt a baix’, ha dit. També ha afirmat que encara n’han de passar uns quants més per a poder notar els resultats de les mesures preses fa una setmana. I demana ‘més temps per a reforçar el sistema de salut’, que, segons que ha avisat el president espanyol, està en risc per l’auge dels contagis, ‘que creixeran els dies vinents’. Ha acabat el discurs commogut en esmentar les morts que causa la pandèmia a l’estat espanyol i ha lamentat que hi hagi qui ‘consumeixi notícies enganyoses, acapari productes frenèticament’ i no obeeixi a les restriccions, cosa que considera ‘indisciplina social’. També ha explicat que l’exèrcit espanyol continuarà amb les tasques de desinfecció.

Summary: Sánchez abandona el to triomfalista però continua sense prendre les decisions necessàries


La consellera de justícia de la Generalitat, Ester Capella, en nom del govern, retrà un homenatge als exiliats del 1939 en inaugurar aquest dissabte l’exposició ‘A nation in retreat. La retirada vista per les agències fotogràfiques internacionals’ que acollirà fins al setembre el Museu Memorial de l’Exili (Mume) a la Jonquera (Alt Empordà). Segons ha informat avui la conselleria en un comunicat, l’exposició documenta dia a dia entre el 26 de gener del 1939 fins al 10 de febrer d’aquell any, a través de fotoperiodistes, els escenaris de la retirada republicana cap a l’estat francès. En la inauguració també es commemorarà el desè aniversari del Mume, per la qual cosa la consellera entregarà la reproducció d’un dibuix de Josep Narro a les persones que van impulsar el museu: l’ex-conseller d’Interior i Relacions Institucionals entre el 2003 i 2010, Joan Saura; l’ex-batlle de la Jonquera Jordi Cabezas; l’ex-batlle d’Argelers, Pierre Aylagas; l’ex-secretari general d’Interior Joan Boada, i l’ex-directora general de Memòria Democràtica Maria Jesús Bono. Posteriorment, la consellera acudirà al carrer Major de la Jonquera, on la consellera descobrirà un monolit dedicat als exiliats, en un carrer que era un antic tram de la carretera N-II per la qual van passar unes 200.000 persones cap a l’exili entre finals de gener i principis de febrer del 1939. Aquesta jornada de commemoració se celebra en el marc del Dia Internacional de l’Exili i la Deportació, i també hi haurà un altre acte a Camprodon (Ripollès), on la directora general de Memòria Democràtica de la Generalitat, Gemma Domènech, visitarà l’ajuntament i inaugurarà l’exposició itinerant ‘Vencedors i vençuts’, a l’Espai Cal Marquès. A les 16 hores, la comitiva d’autoritats recorrerà caminant un itinerari senyalitzat dels espais vinculats a la Guerra Civil i a l’exili del municipi, amb plafons de la Xarxa d’Espais de Memòria Democràtica, i la jornada conclourà amb l’espectacle ‘Maleïdes les guerres (i aquell qui les va fer)’ al Casal Camprodoní.

Summary: El govern català homenatjarà els exiliats del 1939 en una visita a la Jonquera i Camprodon


A final d’aquest mes de març un dels grans noms del periodisme britànic, The Independent, deixarà d’editar-se en paper. L’anunci va causar commoció arreu d’Europa. Als Estats Units alguns diaris en paper de llarga trajectòria i prestigi ja han decidit d’abandonar el paper i publicar-se només online, però a Europa no n’hi havia precedents gaire importants. L’impacte encara es va engrandir la setmana passada, quan el diari espanyol El País va anunciar que també faria aquest pas. Sense concretar tant com el diari londinenc, El País anunciava en una carta del director que d’ara endavant s’orientarien a ser un diari online i que deixarien d’eixir en paper, d’entrada alguns dies de la setmana. De moment, els redactors ja treballen en una nova redacció multimèdia i integrada i, segons que sembla, les decisions referides a deixar el paper començaran a ser efectives abans que ningú no es pensa. Després d’anys de parlar-ne, l’impacte d’aquestes dues decisions ha dut molta gent a preguntar-se: ara sí que s’acaben els diaris en paper? Les raons econòmiques És l’economia, el factor hi ha al darrere d’aquestes decisions. Fa anys The Independent havia arribat a vendre 428.000 periòdics per dia. Va ser la seva millor època. Però el mes passat la mitjana de venda al quiosc era de 27.000 exemplars. Pel que fa a El País, el mes de gener passat va vendre una mitjana de 215.547 exemplars, 34.000 menys que el gener del 2014. No és un resultat tan dramàtic com el del diari britànic, però també és molt lluny del milió d’exemplars diaris que havia arribat a vendre en el seu millor moment. Tanmateix, no és pas solament la caiguda de la difusió. El negoci de la premsa s’ha anat tornant ruïnós pel preu de la distribució del producte, sobretot, i també pel de la impressió. Dels diners que un lector habitual paga al quiosc, l’empresa editora només n’ingressa, anant bé, la meitat. És cert que el cost, en aquest sentit, no s’ha aguditzat sinó que fins i tot ha baixat perquè avui la impressió és molt més barata, però la gran diferència és el mercat publicitari. Abans els diaris portaven quantitats ingents d’anuncis que ara han desaparegut, la major part dels ingressos n’estaven relacionats. L’època en què el diumenge publicaven suplements completament publicitaris s’ha acabat i la publicitat, que abans compensava el cost de posar a cada quiosc un nombre determinat d’exemplars, ara ha esdevingut un llast. Si el lector pot llegir per internet les notícies i els anunciants ja no tenen interès en els diaris com a suport publicitari, el preu d’engegar les rotatives i coordinar la flota de camions i furgonetes que han de portar els exemplars a cada racó del país no és justificat. En paper només alguns dies a la setmana Per totes aquestes raons entre els experts el debat ja no és paper sí – paper no, sinó paper quan. Als Estats Units ja no és excepcional trobar diaris que han renunciat al paper per ser només digitals (The Seattle Post-Intelligencer o el prestigiós Christian Science Monitor) o que han deixat d’editar en paper entre setmana i només són al quiosc el cap de setmana, quan la gent té temps i ganes de passar fulls i quan els diaris porten més generosament coses que no són notícies estrictes –el cas més conegut és el de Detroit on els dos diaris locals ho fan. Molts també fan ofertes de subscripció en paper només el cap de setmana, el cas del The New York Times i hi ha el cas cridaner del The Washington Post en que l’amo d’Amazon ha comprat el diari i ha anunciat que el reconvertirà ‘seguint les regles d’internet’. Deixar d’eixir entre setmana en paper, però, és l’alternativa que ara mateix més empreses editores ja prenen en consideració. Però encara ho fan amb la por de no saber si treure’ls de circulació els dies de cada dia pot ensorrar la fidelitat dels lectors. Al final la visita al quiosc té molt de ritual. Durant uns quants anys, aquest ha estat el principal fre. Fins i tot un diari com l’Ara va pensar en un primer moment d’eixir només el cap de setmana. Aleshores hauria estat el diari més modern i innovador, però no ho va fer. Tot indica, però, que la pressió del mercat i de les finances de les empreses periodístiques podrà més que no la por i les reticències. Als Estats Units, els primers diaris a deixar estar el paper van ser molt criticats, però després, una volta trencat el glaç, molta gent els va seguir. En poc temps sabrem si a Europa The Independent i El País provoquen un moviment semblant.

Summary: The Independent, El País: ara sí que s’acaben els diaris en paper?


L’advocat Jordi Pina, que defensa Josep Rull, Jordi Turull i Jordi Sànchez, ha posat contra les cordes el coronel Diego Pérez de los Cobos, encarregat de la coordinació del dispositiu policíac que va reprimir el referèndum del Primer d’Octubre. Al tram final del seu interrogatori, Pina ha recordat que ahir Pérez de los Cobos havia negat que la policia espanyola carregués contra els votants i li ha demanat ben bé què entén per ‘càrregues’. ‘La càrrega és una actuació contundent per a dissoldre una manifestació o per a desallotjar un espai’, ha definit el coronel. ‘Vint o vint-i-cinc funcionaris policíacs, amb escuts i defenses a la mà, corrents cap a ciutadans amb les mans aixecades és una càrrega policíaca?’, li ha demanat Pina. En vista de la contradicció, el president de la sala Manuel Marchena ha auxiliat Pérez de los Cobos i ha demanat a Pina que formulés una altra pregunta. Pina hi ha insistit per a evidenciar la contradicció i per la possibilitat que Pérez de los Cobos hagués comès un delicte de fals testimoni, cosa que ha enutjat Marchena. Seguidament, Pina ha demanat per actuacions concretes de la policia espanyola durant el referèndum, com ara si van colpejar les extremitats superiors de ciutadans que eren a terra amb les mans aixecades o si van llançar gas pebre a l’escola Aiguaviva de Girona. Sobre aquestes pràctiques desproporcionades, Pérez de los Cobos no s’ha atrevit a reconèixer els fets i ha dit que ho ignorava. Vegeu a continuació la seqüència completa:

Summary: Pérez de los Cobos pateix per a justificar la brutalitat policíaca i Marchena l’auxilia


Pocs dies abans de morir-se, Jordi Carbonell deia a la seva família que l’Onze de Setembre vinent hauria de sortir d’amagat de l’hospital per poder assistir a la manifestació de la Diada. La seva salut ja era molt fràgil, i tot i amb això s’imposava un termini més per a continuar, per a mirar endavant, com havia fet tantes altres vegades aquests últims anys, quan es deia a si mateix, i ho compartia amb familiars i amics, que havia de ser a temps d’arribar a veure un nou besnét, o d’arribar a un nou Sant Jordi o a una nova Diada. Així ho explicava el seu fill Oriol, durant la cerimònia de comiat, al tanatori de les Corts, a un dels referents de l’independentisme i del compromís polític, que es va morir dilluns a 92 anys. L’anècdota que explicava Oriol Carbonell servia per a exemplificar la tenacitat, la fermesa i el compromís del seu pare fins al darrer moment. Era una lliçó més de tantes com Jordi Carbonell ha deixat com a llegat, a través de les seves paraules, la seva actitud, els seus gests. Quan ara hi ha elements d’incertesa en l’independentisme, amb una Diada amb incògnites en l’horitzó, amb un setembre que es presenta decisiu, alguns dels principals dirigents polítics del país han reivindicat justament l’exemple de Carbonell, el de la seva lluita constant. El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, que ha assistit al funeral, ha recordat el consell de Carbonell ‘que no oblidarem mai’, aquell que resumeix la frase que va pronunciar a la Diada del 1976 a Sant Boi de Llobregat i que l’ha fet famós: ‘que la prudència no ens faci traïdors’. ‘Ens ha deixat un exemple de vida, en el seu vessant d’acadèmic i en el de compromís amb el país, i ens ha deixat un somni per acomplir. Serem fidels al consell i intentarem seguir l’exemple, i de ben segur aconseguirem el seu somni’, ha dit Puigdemont en unes declaracions un cop acabat l’acte de comiat. Durant el funeral, Puigdemont ha estat a la primera fila acompanyat de la presidenta del parlament, Carme Forcadell, i del president d’ERC, Oriol Junqueras, a més de consellers com ara Carles Mundó i Antoni Comín i més dirigents destacats d’ERC (Anna Simó, Alfred Bosch…) i del Partit Demòcrata (Jordi Turull, Marta Pascal i David Bonvehí), a més de la diputada de la CUP Gabriela Serra. A les primeres files de la sala del tanatori on s’ha fet el funeral, plena a vessar, familiars de Carbonell i autoritats polítiques; al fons, un munt de gent que volia acomiadar un exemple de lluita de l’independentisme. I enmig dels uns i dels altres, força inadvertits, els ex-presidents Jordi Pujol i José Montilla. I també Josep-Lluís Carod-Rovira, qui el va conèixer molt bé i va proposar el 1996 que Carbonell fos president d’ERC. Una vida d’amor i lluita ‘A casa, amor i felicitat, a fora la lluita constant’, deia de Carbonell Oriol Junqueras, que ha fet una de les intervencions a la cerimònia de comiat. ‘Aquesta lluita neix de l’amor, d’un amor que l’abocava a lluita pel benestar de la seva get i de la seva societat. El seu independentisme és indestriable del seu compromís social, de la seva vinculació a Nacionalistes d’Esquerres primer i després a ERC. El seu compromís és resultat de l’amor que desbordava.’ El president d’ERC, emocionat, amb ulls plorosos, parlava de la vida de Jordi Carbonell com ‘un exemple constant de triar sempre la porta que mena al camí més difícil, però que és el de més dignitat’. I ho exemplificava així: ‘Ho trobem en la seva vida acadèmica, quan perdé el lloc de professor a la UAB ; quan el van tancar a la secció de psquiàtrics de la Model perquè no volia deixar de parlar en català, o quan el 1976 a Sant Boi va pronunciar una frase que l’ha fet famós i que l’acompanyarà en el record d’aquest país durant moltes generacions’. I acabava: ‘Va triar la porta estreta quan va votar contra una constitució espanyola que s’imposava enmig de la remor de sabres d’un exèrcit encara franquista; va triar la porta estreta quan es va oposar a una constitució europea que s’havia demostrat absolutament insuficient, i quan es va oposar a un estatut retallat que traïa la voluntat que havia expressat el Parlament de Catalunya.’ ‘Entre l’amor i la lluita’, es titulen les memòries publicades per Carbonell el 2010 (Proa). I és entre l’amor (al pare, a l’avi) i la lluita (per la llengua, pel país) que ha transcorregut l’acte de comiat a Carbonell; els néts, recordant les muntanyes de llibres que tenia a casa seva l’avi, les paraules dolces i d’agraïment, els viatges a Sardenya cercant traces de manifestacions culturals catalanes, i el fill explicant com el seu pare es va fer fort després d’una infantesa dura i cruel, recordant les nits de por per si la policia venia a casa a endur-se’l o a fer-hi un escorcoll, aguantant la respiració al passadís i escoltant la mare dient que no obrissin la porta si trucaven. Oriol Carbonell va recordar el retorn a la fe cristiana del seu pare després de la mort insuportable de la seva muller, Hortènsia Curell, l’amor de la seva vida. Els relats d’amor sobre Carbonell s’alternaven amb les paraules de reconeixement a la trajectòria acadèmica i política, també les de Teresa Cabré, presidenta de la secció filològica de l’Institut d’Estudis Catalans de la qual Carbonell n’era membre i a les reunions de la qual va assistir fins al juliol. Cabré ha destacat el coratge de Carbonell en la lluita per les llibertats i la seva tasca com a filòleg. ‘Sempre ha estat un gran idealista fins al final, una persona incòmoda que mai callava allò que pensava’. L’inconformisme i la lluita constant, el llegat de Carbonell, ara que vénen moments decisius. Així ho apuntava Junqueras: ‘Tenim un exemple per als moments més difícils i incerts que acompanyen una vida, especialment quan cadascú de nosaltres, i entre tots, decidim de fer coses que valen realment la pena.’

Summary: L’adéu a Jordi Carbonell, un somni per a acomplir, un esperó per a l’independentisme


El govern espanyol ha lliurat un seguit d’informes al titular del jutjat d’instrucció número 13 de Barcelona, José Antonio Ramírez Sunyer, en què diu que la Generalitat no va gastar diners públics en el referèndum de l’1-O. Entre aquests informes, hi ha el de Natàlia Garriga, directora de Serveis del Departament de la Vice-presidència i d’Economia i Hisenda, una de les detingudes durant el cop d’estat del 20 de setembre. El jutge havia demanat al govern espanyol que l’informés sobre les despeses de l’executiu català per dur a terme el referèndum. També adjunta un altre informe de la interventora general de la Generalitat, Rosa Vidal, en què informa que no li consta cap expedient de despesa amb càrrec al programa 132 del pressupost de la Generalitat per a consultes populars i que va ser blocat per ordre del Tribunal Constitucional espanyol. Les úniques obligacions de pagament reconegudes que recull la interventora són dues despeses de 19.366,68 i 6.154,66 fetes pel Centre de Telecomunicacions i Tecnologies de la Informació (CTTI) per a manteniment ‘ordinari i evolutiu’ de programes ja existents des de fa anys al Departament de Governació, Administració Pública i Habitatge. Els consellers del govern de Puigdemont són investigats –i a la presó o en llibertat condicional– per presumpta malversació de cabals públics, a més de rebel·lió, sedició, desobediència i prevaricació. Tanmateix, aquests informes neguen que es destinessin diners públics al referèndum.

Summary: El govern espanyol reconeix al jutge que la Generalitat no va gastar res en l’organització de l’1-O


El director de l’ONG Proactiva Open Arms, Òscar Camps, ha retret al cap de la diplomàcia europea, Josep Borrell, les seves declaracions sobre les vaixells de salvament humanitari. ‘Per accident? Ha de ser accidentalment?’, s’ha preguntat. Borrell, citant la llei del mar, havia declarar: ‘Si un vaixell es troba per accident persones que poden ofegar-se, ha de salvar-les. No es pot discutir, el contrari aniria en contra del dret humanitari’. ¿Por accidente? ¿tiene que ser accidentalmente? https://t.co/XEC8hVH6pu — Oscar Camps (@campsoscar) February 17, 2020

Summary: Camps retreu a Borrell les seves declaracions sobre el salvament de refugiats al mar


‘Ens prenen la vida. Ens causen molt dolor, ens prenen els fills.’ Són paraules de Bel Pozueta, mare d’Adur Ramírez de Alda, de 23 anys, un dels tres joves d’Altsasu que avui fa cinc-cents cinc dies que són en presó incondicional a l’espera de judici. I començarà, finalment, el dia 16 a l’Audiència espanyola. La fiscalia demana per a ell, els altres dos empresonats, Oihan Arnanz i Jokin Unamuno, i per a quatre joves acusats més, cinquanta anys de presó. Els acusen de terrorisme per haver participat en una baralla en un bar en què van ser implicats dos guàrdies civils fora de servei i les seves parelles. Això que semblava una baralla de bar, i així ho va considerar l’Audiència de Navarra, s’ha acabat convertint en un cas de ‘terrorisme’ segons el Tribunal Suprem, que va ordenar que ho portés l’Audiència Nacional espanyola. Un cas en què tots els aparells de l’estat, el policíac, el judicial i el mediàtic, han anat alhora per crear un relat que s’assembli tan com sigui possible al dels temps d’ETA. I ara en paguen el preu els vuit joves que seran jutjats i les seves famílies. ‘Amb la solidaritat que anem rebent, veiem que hem de continuar lluitant’, diu Bel Pozueta en aquesta entrevista. El 14 d’abril, dos dies abans del judici, hi ha convocada una gran manifestació a Pamplona. —Com pot ser que una baralla en un bar acabi essent una acusació de terrorisme? —És la pregunta del milió. Hi ha una intenció de causar-nos dolor i d’aplicar-nos una lògica de la revenja. I intuïm que hi ha uns interessos que volen mantenir aquesta situació de dolor, de topades i de violència. I han agafat l’excusa d’una baralla de bar, on dues de les persones són guàrdies civils, per relacionar-la amb una reivindicació que fa temps que hi ha hagut aquí que és la que diu: ‘que se’n vagin’. I amb aquesta argumentació hi han afegit ETA i amb tot això han creat un relat de terrorisme. —Com ho vau viure en un començament? —L’endemà de la trifulga del bar, Rajoy va dir a Twitter que això no quedaria pas impune. Això ja ens va situar en una diferent de qualsevol que podria passar en qualsevol altre poble. I que quedi clar que nosaltres, com a famílies, sempre hem repudiat aquests fets. Però, d’ençà del missatge de Rajoy, els mitjans generalistes espanyols van anar apuntalant un relat segons el qual Altsasu és un poble en què es viu una situació de violència extrema; on hi ha també una situació de línies de separació, d’unionisme i abertzalisme… Com si fos el Belfast dels pitjors anys. —Però en un primer moment ningú no parlava de terrorisme. —Se’n van fer dos informes, un de la Guàrdia Civil i un altre de la policia foral. I no s’hi parlava de terrorisme, no; en tot cas, d’un fet de lesions i d’un suposat delicte d’odi. La cosa va canviar radicalment quan un comandament de la Guàrdia Civil va anar a visitar a l’hospital el sergent i el tinent que hi van estar implicats. Perquè si fins aleshores havien declarat un dels guàrdies civils afectats i una companya seva a la policia foral, llavors se’ls va prohibir de fer cap més declaració i als que restaven per a anar declarar, se’ls va dir que es dirigissin a la Guàrdia Civil. I va començar un relat concret de què havia passat. —Parlàveu del paper dels mitjans de comunicació espanyols. —Sí. Per exemple, van fer una infografia. Si mirem la portada d’El Mundo o de l’ABC, com hi apareixien les fotografies dels nostres fills i filles, recordaven allò que fa anys havia estat un comando d’ETA. Jugaven clarament amb l’imaginari dels lectors de l’estat espanyol; volien portar-los a una situació que ja s’havia viscut anys abans amb la banda terrorista. —I uns dies després uns guàrdies civils de paisà van començar a patrullar per Altsasu i van anar a detenir els vostres fills. —Sí. Ens van seguir. A nosaltres, els veïns ens van avisar que al davant de casa hi havia un cotxe que venia cada dia. I jo, que viatjo molt, vaig començar a veure un cotxe davant de casa a les set del matí, quan encara era fosc. I tots els dies teníem seguiments. Fins que un dia, un dijous, quan vaig sortir amb el cotxe per la rampa del garatge, en vaig veure un en el qual hi havia dues persones que es van ajupir. Jo no vaig poder més. Vaig deixar el meu enmig del carrer, vaig sortir i hi vaig anar, el vaig voler obrir i van abaixar la finestra. ‘Què voleu, què busqueu?’, els vaig dir. ‘Per què no ens deixeu en pau?’ I un d’ells em va dir: ‘Què en pensa, vostè?’. I els vaig respondre que deurien ser policies o guàrdies civils. No em van fer cas. Aquell dijous al vespre es van acabar els seguiments. Però el dilluns següent, mentre esmorzava, vaig veure un encaputxat que passava davant de casa. Nosaltres vivim en uns baixos. Fins i tot vaig dubtar què havia vist. No m’ho volia creure. Es veu que l’Aratz , que viu a prop de casa nostra, no el van poder detenir al centre d’estudis i van anar corrent a detenir-lo. En el cas de l’Adur, van venir a casa nostra però no portaven ordre judicial. Tot i això, aquell dia a la tarda es va presentar a Madrid, davant la jutgessa Carmen Lamela, a l’Audiència espanyola. —Un cop els van tancar de seguida els van aplicar un règim penitenciari molt dur. Què implica? —Tot ho tenen intervingut. Totes les converses i relacions que tenen allà. Tot és enregistrat. No tenen possibilitat de participar en les activitats que s’organitzen a la presó. Vol dir que tot el temps que s’estan allà han d’estar a les cel·les o als mòduls però que no tenen possibilitat de gestionar el temps. Hi ha una llista de les persones que els poden visitar, i tots aquests també són intervinguts a la presó i han de tenir el vist-i-plau de seguretat. Un pres comú té deu trucades setmanals de cinc minuts; ells en tenen vuit i també són intervingudes. —I la correspondència? —Poden escriure dues cartes a la setmana. Els altres presos poden escriure tant com vulguin. I tota la correspondència, tota, és intervinguda. Depenent dels criteris de seguretat, moltes cartes són retornades. Tot ho té intervingut. I les persones que els escriuen són anotades en una llista de sospitosos. Que se sàpiga que tothom els qui els escriuen entraran a formar part d’una llista. —I l’Adur està sol a la presó. El van separar dels altres dos. —Inicialment van enviar dos presos a Alcalà, perquè eren menors, i cinc més a Soto del Real. Els darrers van ser repartits: dues parelles en mòduls separats i l’Adur sol en un altre. Per a ell, va ser una situació molt i molt dolorosa. Molt dura. I el mes de maig passat es va fer una marxa solidària i l’Adur va sortir en una finestra amb una samarreta que tenim reivindicativa d’Altsasukoak Aske. I els va dir ‘eskerrik asko’, per agrair aquella visita. Doncs per això li van obrir un expedient, el van ficar al mòdul d’aïllament a Soto del Real. I a en Jokin, a l’Oihan i a ell, els van aplicar l’aïllament i la dispersió. Avui en Jokin és a Estremera; l’Oihan és a Navalcarnero i l’Adur és a Aranjuez. I els altres dos que en aquell moment eren a Soto del Real i els d’Alcalá, els van deixar anar el 20 de desembre del 2016; van estar un mes a la presó. Amb els vuit que finalment van entrar-hi, han fet una diferència quan la situació jurídica és la mateixa, amb peticions de cinquanta anys de presó. És una mica com el cas català: a uns els fiquen dins i a uns altres els deixen fora. —I a presons que són a quatre-cents cinquanta quilòmetres de casa vostra. —Sí. El 29 de juny de 2017, la meva família va tenir una accident que, per sort, només va causar danys al cotxe i un ensurt molt gran. És un risc més, sí. I hi ha cansament acumulat. Aquesta setmana tornem a anar a Aranjuez. Vol dir fer carretera, molta despesa, molt temps i perills. Els diners són diners, però ens la juguem. Pamplona té una presó nova, a cinquanta quilòmetres d’Altsasu. En tenim una altra, que és nova, a Vitòria, a cinquanta-cinc quilòmetres; una altra a Sant Sebastià, a cinquanta. Som envoltats de presons. —Us han donat explicació de per què no els tenen en presons basques? —Diuen que perquè el judici és imminent. —Més de cinc-cents dies esperant-lo! —Sí, ara el judici és imminent però fa un any i mig no ho era. Clarament, és una altra manera de castigar-nos. Si aquesta política s’ha aplicat als presos polítics, doncs a nosaltres igual. Hi ha molta gent que sofreix aquesta situació que patim. —Això que expliqueu recorda molt el cas dels familiars dels presos polítics catalans. —És calcat. El primer dia que els familiars dels Jordis van anar a Soto del Real, aquell dissabte, nosaltres anàvem a Aranjuez. Ho sentia per la ràdio i em venien unes ganes de plorar… Perquè recordava el primer dia nostre, que va ser tan dur; vam plorar tant tota la família en el locutori de la presó que no podíem ni parlar amb l’Adur. Només ploràvem. I quan vam sortir, igual. Aquell dissabte vaig pensar en ells. I l’altre dia veia al parlament els familiars dels presos catalans, la cara que feien. Si us plau! És que juguen amb el nostre dolor. És increïble.

Summary: Bel Pozueta: ‘Els nostres fills són presos arran d’una política de revenja de l’estat espanyol’


És aquest diumenge i contra tota adversitat. Amb vestits de gala, maquillatge i parafernàlia, enguany per dotzena vegada, els premis Gaudí passen per sobre la corda del cinema català, cada dia més prima i sobre un abisme més gran. L’audiovisual d’aquest país ho té difícil per dissimular que s’ofega, fins i tot amb la gala de l’Acadèmia del Cinema Català, que tossudament ha provat de compensar l’agonia precària del sector amb una institució de país que fes, alhora, d’altaveu crític. No se n’ha sortit gaire. El problema lingüístic és el que més ressona. Però té moltes capes: a l’arrel de tot hi ha l’abandonament institucional de la defensa de l’audiovisual. I com que el català ja té bastons a les rodes en condicions normals, si tot el sector falla, és el primer perjudicat. L’any passat, no hi havia ni una desena de films candidats que fossin en versió original en català. I encara que enguany hagin revifat, la crisi és de fons. Si no es reverteix, pot deixar el sector sentenciat. Com s’ha arribat fins aquí? Qui en té la responsabilitat? Hi ha temps d’esmenar-ho? Què s’ha de fer per canviar-ho? La llengua també s’apaga al cinema Si arriba un dia que l’Acadèmia del Cinema Català ha de triar entre no fer cap gala o fer una gala on totes les nominacions són de films en castellà, Isona Passola, presidenta de l’entitat des de fa set anys, respon que la faran. ‘Perquè hi hem de ser.’ Però la qüestió de la llengua la preocupa, com ja va alertar l’any passat. De les onze cintes que els premis Gaudí van guardonar aleshores, només tres eren en versió original en català. Enguany encara ho hem de veure, però se n’han presentat el doble que l’any passat. Però Passola ho considera ‘un miratge’. ‘És com les pel·lícules fetes per dones.’ Són miratges perquè no hi ha canvis estructurals al funcionament de les dinàmiques del país. ‘Perquè la gent filmi en català els ha de sortir a compte. Una cosa clau per a la llengua de les produccions és la televisió. Per això la solució és a TV3.’ Les dades també constaten que aquest canvi és més una casualitat que no pas un símptoma de res, perquè tot indica que, cinematogràficament, la tendència ens envia la llengua al fons del pou. Fa unes quantes setmanes, es va publicar un informe del periodista i professor Francesc Vilallonga que, amb la direcció de l’Acadèmia i el suport de la Diputació de Barcelona, estudia el comportament cinematogràfic dels ciutadans entre el 2013 i el 2018. Les xifres són esfereïdores. Catalunya és el quart territori europeu amb més consum de cinema (2,58 entrades per persona), però la seva llengua pròpia hi és gairebé residual. A més, segons les dades que ha recopilat Vilallonga, cauen tres quotes. La primera, la de pantalla en llengua catalana, la suma de versions originals i doblatges, que entre el període estimat és al 2,57%. El 2018 va ser el pitjor any, amb un 2,13%. El doblatge per si sol ja és la segona: passa de 450.000 espectadors el 2013 a 246.000 el 2018. I la tercera és la que més sobta. Dels deu milions de persones que parlen català, només quaranta-sis mil van anar al cinema a veure un film de versió original en català durant el 2018. L’abandonament del públic i la manca d’oferta Òscar Escuder, president de Plataforma per la Llengua, esmenta l’incompliment de la llei del cinema que es va aprovar el 2010. La llei establia que, de manera progressiva, durant els anys posteriors a ser aprovada, s’havia d’arribar al 50% de projeccions en català a les sales de cinema. El Tribunal Constitucional espanyol, però, ho va limitar al 25%. ‘Venim de molt avall i no anem cap amunt: continuem igual.’ ‘La gent no deixa d’anar al cinema perquè no li interessa, no hi va perquè les versions en català són a les deu del matí dels dies entre setmana.’ La responsabilitat, diu, és dels governs català, valencià i balear, que no han fet un pla d’exhibició cinematogràfica ben articulat al llarg del país. ‘Quan la gent pot triar lliurement’, perquè hi ha oferta i és accessible i normalitzada, ‘com passa amb les ràdios’, la gent consumeix en català. Hi ha diferències entre tots dos casos, però és així: quan no hi ha barreres, no hi ha abandonament massiu. ‘Quan es donen subvencions audiovisuals i musicals no es té prou o gens en compte el component lingüístic.’ La Generalitat subvenciona films pagant-ne el doblatge al català, i quan després els ven a les associacions majors de distribució, no hi inclou el doblatge en català. Segons Escuder, tant les distribuïdores com els exhibidors en són coresponsables, perquè hi posen moltes reticències. Qui vol produir no troba diners La llengua catalana al cinema, que està sota mínims, és una de les dues cares de la moneda. L’altra cara és la indústria: abandonada, debilitada, i cada vegada amb més rumb cap a Madrid. Les produccions que es fan a Catalunya, siguin en la llengua que siguin, han baixat del 9,2% al 5,3%. Als Gaudí d’enguany, n’hi ha inscrites cinquanta-tres de catalanes (sense comptar-hi les sis fetes a altres llocs d’Europa). De les catorze que són fetes originalment en català, només n’hi ha tres amb un pressupost que assoleixi el milió d’euros, aproximadament dos punts per sota de la mitjana europea. I encara n’hi ha que s’ho han hagut de muntar amb menys de cent mil euros. Passola en diu: ‘Amb el voluntarisme no n’hi ha prou. La gent vol fer pel·lícules, però si qui ha de crear les condicions perquè sigui rendible produir-les no les crea, no poden competir a Europa.’ TV3 és al centre de la diana de les crítiques més punyents, perquè la Generalitat hi va delegar la funció de comandar l’audiovisual, i ara l’ha abandonat. Enguany, Televisió Espanyola ha produït nou sèries i TV3, només una. ‘TV3 ha de tenir una partida exclusiva per a salvar l’audiovisual català. La televisió és molt important i necessita una reestructuració, però amb aquesta excusa s’ha abandonat la resta.’ Sempre hi ha una raó o una altra per a no destinar més fons a l’audiovisual català. Primer van ser les retallades. Després, la suspensió de la taxa audiovisual per part del Tribunal Constitucional espanyol. I ara, un pressupost que es descongela poc. ‘La responsabilitat és de Presidència i, sobretot, de Vice-presidència’, afirma Passola. I ho remata: ‘Si el govern no inclou una partida finalista per a l’audiovisual català als pressupostos, Catalunya haurà perdut definitivament el tren de la modernitat de l’audiovisual, perquè al nostre voltant ja s’ha espavilat tothom. Ens n’haurem d’anar tots a Madrid. Madrid es posiciona molt bé, és la capital audiovisual del sud d’Europa.’ L’absència catalana a les plataformes en línia Una altra de les dades que remarca l’estudi de Vilallonga és que la participació catalana en produccions espanyoles, que havia estat clàssicament molt elevada, ha minvat aquests anys del 48% al 30%. Els experts ho atribueixen al fet que Madrid s’ha endut la majoria de projectes de les plataformes en línia, com Netflix, HBO i Amazon Prime, que són la gran promesa del sector audiovisual. El 2018, la indústria espanyola va generar més de dos-cents seixanta llargmetratges. Això també indigna Passola, que creu que el govern de Catalunya ha omès la seva responsabilitat de crear les condicions perquè les companyies vinguin a produir aquí. ‘Netflix vol venir a Barcelona. Si no ve és perquè el govern no hi ha estat al darrere. No han fet res perquè vinguessin. I si governes, has de saber per on va el món. Tens estudis que et diuen que el 75% dels teus joves consumeixen audiovisual cada nit, que els joves entre setze anys i vint-i-cinc hi dediquen cinc hores al dia. I no hi fas res? Has d’oferir terrenys, recursos, facilitats!’

Summary: Audiovisual català: el naufragi


Albert Batet serà el nou president del grup de Junts per Catalunya al parlament en substitució de Jordi Sànchez, segons ha informat la formació. La decisió s’ha pres en la primera jornada de la reunió que estan portant a terme a Brussel·les, que continuarà demà. Batet deixarà, així, el càrrec de portaveu que ocupava fins ara, on el rellevarà un dels portaveus adjunts del grup, concretament Eduard Pujol. La plaça de president del grup parlamentari era ocupada fins ara per Sànchez, que ha assumit el càrrec de diputat al congrés espanyol. Durant el dia d’avui s’han abordat molts aspectes interns i de planificació del curs polític amb les intervencions dels presidents Carles Puigdemont i Quim Torra i amb una carta de Jordi Sànchez.

Summary: Albert Batet serà el nou president del grup parlamentari de Junts per Catalunya


L’eurodiputat Jordi Sebastià ha fet una roda de premsa amb els membres crítics del Bloc Nacionalista Valencià per presentar el manifest ‘Amb tu, #MésCompromís‘ on expressen les seves crítiques a la forma com s’ha assolit l’acord amb Podem per presentar-se en coalició a les eleccions espanyoles. Sebastià i la resta de crítics han elaborat aquest document que compta amb el suport de més de 600 persones per manifestar la seva disconformitat amb la fórmula electoral escollida i han reclamat més ‘democràcia interna’. El corrent crític ha apuntat que ‘la majoria’ preferia presentar-se el 20-D com a Compromís. També ha demanat la convocatòria d’un congrés extraordinari del Bloc Nacionalista Valencià i un congrés constituent de Compromís, que haurien de celebrar-se després de les eleccions del 20-D, segons han assenyalat els crítics. Pel que fa a la coalició Compromís-Podem han assegurat que donaran tot el seu suport a Joan Baldoví, cap de llista de la candidatura per València. Una altra de les seves demandes és que hi hagi al Bloc ‘una executiva forta amb càrrecs orgànics diferents dels càrrecs institucionals’. Una reclamació que fa referència al president de les Corts, Enric Morera, que també és el secretari general del Bloc.

Summary: Crítics de Compromís fan públic el manifest ‘Amb tu, #MésCompromís’


Dijous passat, poques hores després de la publicació de la sentència del TJUE que avala la immunitat d’Oriol Junqueras, el president del Parlament Europeu, David Sassoli, va dirigir-se a les autoritats espanyoles des de la tribuna de l’hemicicle per exigir-los que complissin la sentència. Així mateix, va demanar públicament als serveis jurídics de la cambra que analitzessin la situació de Carles Puigdemont i de Toni Comín. Sassoli compareixia amb trenta minuts de retard, que va excusar dient que havien estudiat atentament la sentència. Però a més d’estudiar la sentència, Sassoli va haver de discutir-se amb la presidenta del grup socialista europeu, l’espanyola Iratxe García, que va pressionar-lo perquè no fes allò que exigia la justícia. Ho explica el periodista especialitzat en política europea Jean Quatremer al diari Libération. Diu que durant la reunió amb els presidents dels grups parlamentaris Sassoli va defensar que el tribunal havia estat clar i que, a més, això era una bona notícia per al Parlament Europeu, perquè els eurodiputats veuen reconeguda la seva condició. García va demanar-li de trobar-se abans de la represa de la sessió plenària i es van reunir en una sala del parlament on hi havia nombrosos funcionaris europeus. Quan, després de continuar la conversa, va veure que Sassoli no canviaria de parer, García va perdre els estreps i va començar a bramar: ‘No ho pots fer, això, a Espanya! T’adones de què ets a punt de fer?’ De la ràbia que tenia, escriu Quatremer, García va llançar els papers que duia a terra. ‘Entrar en mode pànic’: la significativa reacció d’una funcionària espanyola del Parlament Europeu L’endemà mateix de la declaració de Sassoli, Puigdemont i Comín van obtenir l’acreditació com a eurodiputats. Quatremer diu que llavors van continuar les maniobres d’Espanya per a impedir de reconèixer els drets polítics dels independentistes. Essent conscients de la dimensió mediàtica que implicava l’acreditació de Puigdemont i Comín com a eurodiputats, l’administració del Parlament Europeu, la mateixa que el juny havia refusat d’acreditar-los sota instrucció de Madrid, va decidir d’expedir-los una acreditació provisional, d’un dia i prou, per a guanyar temps mentre estudien la nova situació jurídica. Tanmateix, a causa dels nervis per la situació, els funcionaris es van equivocar i els van expedir una acreditació provisional per un període d’un any.

Summary: Libération revela els nervis i amenaces espanyols a Sassoli en una reunió privada per la sentència sobre Junqueras


Una cinquantena d’integrants de la plataforma Desmilitaritzem l’Educació han protestat davant l’estand de l’exèrcit al Saló de l’Ensenyament de Barcelona contra la seva presència a la fira, que s’ha inaugurat avui i estarà al recinte de Fira de Montjuïc de Fira de Barcelona fins diumenge. Abillats amb barrets i xiulets, han desplegat una pancarta davant l’expositor que resava ‘Les armes no eduquen, les armes maten’ i han col·locat flors, adhesius i cartells contra la seva presència al saló. El portaveu de Desmilitaritzem l’Educació, Jordi Muñoz, ha considerat ‘inadmissible’ la impunitat de Fira de Barcelona per a incloure l’exèrcit al saló, malgrat la moció aprovada al Parlament i la declaració de l’Ajuntament de Barcelona contra la seva presència. Ha advertit que les entitats que conformen la plataforma –en la qual hi ha entitats i sindicats educatius– no permetran que l’exèrcit entri a l’escola, davant la intenció del govern espanyol d’introduir els seus valors a les aules: ‘L’exèrcit no marcarà el pas. No forma, recluta’, ha afegit. Un Saló de l’Ensenyament marcat pel 155 El secretari d’Universitats i Recerca de la Generalitat, Arcadi Navarro, ha assenyalat que el govern ‘no comparteix’ des de fa anys que l’exèrcit ocupi espai a la fira, però ha dit que no presideix la Fira de Barcelona i que aquesta edició no ha participat en la presa de decisions per l’aplicació de l’article 155 de la constitució espanyola. El Saló no ha comptat amb cap inauguració oficial. El secretari general d’Ensenyament, Lluís Baulenas, el secretari general d’Empresa i Coneixement, Pau Villòria, i Navarro han arribat a la Fira a les 9 del matí per fer-hi una visita institucional, a la qual s’hi ha sumat la tinenta de batllia de Drets Socials, Laia Ortiz. Això no obstant, no s’han fet parlaments, com és habitual. Navarro ha assenyalat que l’obertura ha estat ‘peculiar’ i ‘inhabitual’. ‘La Generalitat està intervinguda’, ha recordat. També ha destacat que el Saló és una mostra que ‘no ens poden aturar ni com a economia ni com a país’. Per a Navarro, és un Saló que demostra la modernitat del sector educatiu i que ‘amb bastons a les rodes’, segueix funcionant.

Summary: Protesta davant l’estand de l’exèrcit al Saló de l’Ensenyament de Barcelona


El govern andorrà ha prorrogat avui la prohibició d’apujar el preu del lloguer per sobre de l’IPC. En una conferència de premsa, el ministre de Presidència, Economia i Empresa, Jordi Gallardo, ha considerat que és una mesura ‘bona, immediata i efectista’ i que és una política que funciona a curt termini. Tanmateix, ha afegit que s’han de prendre altres mesures. Gallardo ha exposat que no es pot esperar només al fet que l’oferta i la demanda s’acabin regulant i que cal donar una resposta a la problemàtica del preu dels lloguers, i aplicar mesures que ajudin a reduir l’impacte del lloguer en el pressupost familiar. Ha afegit que per poder prendre decisions cal tenir informació, perquè ‘si no, no es pot saber si la decisió és la correcta, si tindrà l’impacte que es busca o si és realment la necessària’. Així mateix, ha explicat que el govern espera disposar els pròxims mesos d’un estudi que determini el preu del metre quadrat de lloguer, en el qual estan treballant l’Associació de Gestors i Agents Immobiliaris (Agia) i el departament d’Estadística del govern. L’objectiu és ajustar les polítiques d’habitatge. Un lloguer de 601 euros de mitjana Gallardo ha convocat la premsa per aclarir els resultats de l’enquesta de pressupost familiars de l’any 2018, que determina que les famílies van destinar una mitjana de 601 euros al lloguer. Ha deixat clar que no és el mateix el que es destina de mitjana al lloguer que el preu de mercat mitjà, i que entre les famílies que participen en l’enquesta de pressupostos familiars n’hi ha que tenen un contracte antic i d’altres amb contracte més recent. Segons Gallardo, la dada rellevant és que el pes de l’habitatge va augmentant en l’economia familiar, i ha valorat el resultat de l’enquesta com un reflex del moment econòmic: ‘Hi ha un esforç important de les famílies en conceptes com el de l’habitatge, que és una realitat palpable’.

Summary: El govern d’Andorra prorroga la prohibició d’apujar el lloguer per sobre de l’IPC


El viatge del president Carles Puigdemont i alguns consellers a Brussel·les ha obert les especulacions sobre la petició d’asil polític al cor d’Europa. Les ha obertes aquí i allà, on alguns polítics ja han començat a pronunciar-se sobre aquesta possibilitat. Diumenge fou el secretari d’estat d’Immigració belga, Theo Francken, qui va obrir la porta a donar l’estatut d’exiliat polític al president de la República arran de la persecució política a què és sotmès per l’estat espanyol. El primer ministre belga, Charles Michel, va contestar al possible oferiment d’asil del seu responsable d’Immigració, tot demanant-li que no afegís ‘llenya al foc’, en relació amb l’actual situació política de Catalunya. Sigui com sigui, la presència des d’ahir del president Puigdemont i alguns consellers a Brussel·les ha despertat el debat obert sobre aquesta possibilitat. Però, què és un govern a l’exili? Quina política d’asil té Bèlgica? Quant pot tardar a resoldre’s la petició? Aquestes preguntes i més les responem tot seguit. Què és l’asil polític? El dret d’asil polític és un dret reconegut per alguns països i tractats internacionals, previst per a oferir protecció a persones d’uns altres estats que veuen perillar la vida, la llibertat o el drets fonamentals i que són objecte de persecució, violència o amenaça al país d’origen. La protecció de l’estatut d’exiliat polític impedeix la devolució, l’expulsió i l’extracció de la persona que en gaudeix. L’estatut de refugiat és donat a l’estranger que compleix els criteris de l’article primer de la convenció de Ginebra: «Una persona que, tenint un temor ben fundat de ser perseguit per raons de raça, religió, nacionalitat, pertinença a un grup social particular, o opinió política, és fora del seu país, de la seva nacionalitat i està inhabilitat o, a causa d’aquesta por, no vol col·locar-se en la protecció d’aquest país.» Per què Bèlgica és una bona opció? Bèlgica és un dels estats de la Unió Europea més sensibles a les peticions d’asil de ciutadans dels altres estats europeus. La legislació belga té com a fonament la convenció internacional sobre l’estatut dels refugiats, signada a Ginebra el 1951. Aquesta convenció és el fonament que serveix per a delimitar l’estatut del refugiat. La llei belga es refereix explícitament a aquesta convenció. L’octubre del 2006 Bèlgica va incloure a la llei l’estatut de protecció subsidiària en compliment de la convenció. El procediment d’asil i les competències troben el fonament legal en la llei del 1980 sobre l’accés al territori, l’estat i l’establiment dels estrangers. Què diu el protocol 24 de la UE i què no diu? El protocol 24 sobre l’asil de ciutadans europeus, vinculat al tractat de Lisboa, diu que és possible per a un ciutadà de la UE de demanar asil en un altre estat membre en quatre situacions específiques. Descarta, per tant, que Bèlgica sigui l’únic país europeu –o dels pocs països europeus– on es pugui començar aquesta sol·licitud de protecció. Amb tot, Bèlgica és el país que va demanar d’incloure en el protocol que es pogués examinar una petició d’asil de qualsevol ciutadà de la UE i la llei belga preveu un procés concret per a tramitar aquesta mena de sol·licitud. L’any 97, quan es va debatre aquest protocol, Bèlgica va ser el país que es va oposar a la petició de l’estat espanyol de prohibir l’asil entre estats membres de la UE. De fet, la petició espanyola era que l’estat membre d’origen de la persona que demanés la condició d’exiliat tingués capacitat de revisar la sol·licitud. Bèlgica s’hi va oposar rotundament. Un govern pot establir-se a l’exili? Un govern a l’exili és una entitat que reclama la legitimitat d’un estat o d’un territori sobirà, però que no té la capacitat efectiva d’exercir-hi el poder legal i, per això, s’instal·la en un país estranger. Normalment, l’objectiu principal d’un govern a l’exili és retornar al seu país per recuperar el poder que reivindica. Els governs a l’exili s’estableixen en un país estranger a conseqüència d’una guerra, d’un cop d’estat o d’una situació de persecució greu per part d’un poder aliè o d’un país veí. La història és plena d’exemples de governs a l’exili. Un dels casos europeus més cèlebres és el de Polònia després de la invasió militar alemanya en la Segona Guerra Mundial. Aleshores, el govern polonès es va establir a París, en un primer moment, i a Londres, més tard, i va coordinar l’acció de la resistència i dels departaments i l’exèrcit des de l’estranger. Actualment, un dels governs a l’exili amb més ressò mundial és el govern tibetà, establert a Dharamsala, a l’Índia. Quins passos cal fer per obtenir la consideració d’exiliat polític a Bèlgica? Els ciutadans europeus poden fer la petició d’asil a Bèlgica per mitjà del Comissionat General per als Refugiats. En el cas de ciutadans d’estats membres de la UE, Bèlgica preveu un procediment accelerat de revisió del cas que ha de resoldre’s en tan sols cinc dies. Segons que explica el comissionat belga, el sol·licitant d’aquesta protecció internacional ha de demostrar clarament que en la seva situació personal té un temor fonamentat a la persecució o s’enfronta a un risc real de rebre greus danys. I explica que la càrrega de la prova depèn en gran mesura del sol·licitant. El comissionat acostuma a prendre la decisió definitiva després d’una entrevista personal amb el sol·licitant. Pot denegar la sol·licitud? Quants dies pot tardar la resposta? El Comissionat General per als Refugiats pot decidir de no considerar la sol·licitud d’asil ‘si els arguments del sol·licitant no proven de demostrar de manera ben fonamentada el risc de persecució o el risc real de danys greus’. En qualsevol cas, la decisió indica ‘clarament’ el motiu pel qual el comissionat no la consideraria i, segons la informació de l’organització, trigaria un màxim de cinc dies laborables a comunicar-ho a l’Oficina d’Immigració, on es presenta en primera instància la sol·licitud. A més, també hi ha la possibilitat de presentar un recurs contra la denegació mitjançant el Consell per al Litigi del Dret Estranger. El ciutadà europeu que sol·licita l’asil polític té trenta dies per a presentar aquest recurs. Si aquest consell considera que el comissionat no ha estudiat el cas d’acord amb els procediments i les lleis, el cas torna a començar el procés. Hi ha gaires casos com el català? Hi ha un reconeixement del cas català? Hi ha desenes de governs a l’exili que reivindiquen la seva legitimitat des de l’exili. Hi ha casos ben estranys i casos més coneguts. A la Wikipedia en anglès hi ha llistes prou completes de caps d’estat i de govern exiliats i de governs a l’exili amb característiques ben diferents. Curiosament, Carles Puigdemont i el govern de la República Catalana ja formen part d’aquestes llistes. Puigdemont figura en la categoria de cap d’estat i de govern que ha estat a l’exili. Hi surt com a president de Catalunya, exiliat a Bèlgica.

Summary: El govern i el president a l’exili a Bèlgica? Algunes preguntes amb resposta


El Consell s’ha marcat un seguit d’objectius per al semestre vinent, després del seminari de Torrevella, la reunió d’anàlisi i prospectiva que ha tingut el govern aquest cap de setmana. Els principals són la posada en funcionament de la nova RTVV i una llei de renda garantida. Així mateix, continuarà exigint un finançament més just per part del govern espanyol, perquè és ‘una necessitat fonamental’. El seminari ha servit també per a avaluar la gestió d’aquests darrers mesos. Abans de la trobada, el president de la Generalitat, Ximo Puig, ja va dir que no es farien canvis al consell. La vice-presidenta, Mónica Oltra, ha dit que l’equip de govern està satisfet per haver aconseguit que el 90% dels objectius i mesures acordats al seminari de Morella, ara fa sis mesos, s’han complert o siguin en fase d’execució. Concretament, la Generalitat ha complert 47 compromisos dels 92 acordats i 40 són en procés d’executar-se. Entre les cinc mesures pendents, hi ha la llei electoral valenciana, la llei de mort digna i la llei dels espais naturals protegits. Puig ha dit que els nous compromisos adquirits pel Consell per al semestre vinent són un binomi que és ‘consubstancial a l’objectiu ideològic d’aquest govern: creixement i redistribució’.

Summary: El Consell vol la nova RTVV i una llei de renda garantida per al semestre vinent


El Grup d’Estats contra la Corrupció del Consell d’Europa (GRECO) qüestiona en un informe publicat avui la independència del poder judicial espanyol i els esforços d’Espanya en la lluita contra la corrupció. L’organització lamenta que no s’hagi aplicat íntegrament la recomanació d’avaluar el marc legislatiu que governa el Consell General del Poder Judicial (CGPJ) i els efectes sobre la realitat i la independència percebuda d’aquest cos. El Consell d’Europa critica la manca de desenvolupament legislatiu per a establir els criteris a l’hora de nomenar els presidents dels tribunals provincials, els tribunals superiors de justícia, l’Audiència espanyola i el Tribunal Suprem espanyol per a garantir que no desperten ‘cap dubte sobre la independència, la imparcialitat i transparència del procés’. Tot i els avisos, el Consell d’Europa subratlla també en l’informe ‘l’alta qualitat del sistema judicial.’ Celebra, per exemple, el procés per a emetre una estratègia estatal de justícia i augmentar la independència i eficiència del poder judicial. Recull, per exemple, que s’ha adoptat un codi de conducta i s’ha creat una Comissió d’Ètica Judicial amb un paper consultiu, tot i que recorda que encara no ha començat a funcionar. El text també recull que les autoritats polítiques ‘no han participat, en cap cas, en la tria dels membres de l’òrgan de govern de la judicatura’. Això mateix conclou respecte de la recomanació d’establir criteris objectius i requisits d’avaluació en la llei per al nomenament dels alts càrrecs de la judicatura. El document revisa el nivell de compliment de l’estat espanyol en l’aplicació de les recomanacions fetes ara fa quatre anys i mig per a prevenir i combatre la corrupció de parlamentaris, jutges i fiscals. El GRECO denuncia que aquest compliment es manté ‘globalment insatisfactori’, perquè considera que Espanya no ha aplicat del tot cap de les onze recomanacions fetes per l’organització el 2013: set s’han implantat parcialment i quatre no s’han posat en pràctica. Una de les recomanacions que no s’han implantat aquests darrers quatre anys és l’adopció d’un codi de conducta per a diputats que sigui fàcilment accessible i que inclogui, per exemple, informació sobre prevenció de conflictes d’interessos, obsequis o interessos financers. El document també explica que la recomanació per a introduir normes sobre la manera com els membres del congrés espanyol es relacionen amb lobbistes que pretenen influenciar en el procés legislatiu només s’ha acomplert parcialment. El Consell d’Europa és una organització internacional formada per quaranta-set estats i amb seu a Estrasburg. Té per objectiu principal defensar i protegir la democràcia, l’estat de dret i els drets humans, particularment els civils i polítics.

Summary: El Consell d’Europa qüestiona la independència del poder judicial espanyol