L’escriptor i periodista Julià Guillamon viu un moment difícil. Fa un any, la seva companya, la Cris, va tenir un vessament cerebral. Va estar en coma i finalment en va sortir i ara lluita per recuperar la mobilitat de la banda esquerra del cos. A Guillamon, la vida li ha canviat, perquè la prioritat li ha canviat. Però després d’un any de batalla mèdica i de tenir la situació més estabilitzada, treballar li és una manera de sobreposar-se. I no para. Aquesta setmana hi ha dos llibres seus que coincideixen a les llibreries: Travessar la riera (Comanegra) i El barri de la Plata (L’Avenç). Durant el 2017, en les seves columnes literàries a La Vanguardia, va publicar set articles que tenien relació amb el vessament cerebral de la seva companya. Articles molt literaris. Guillamon va aconseguir convertir una situació emocionalment molt forta en literatura, bandejant el sentimentalisme. No tenia previst d’aplegar-los en un llibre quan els va escriure, però ara ho ha fet, amb el títol Travessar la riera. L’obra també és una manera d’agrair a l’equip mèdic la dedicació i el suport. Tot i que en algun moment la veu d’en Guillamon s’ha trencat relatant alguns episodis difícils, l’entrevista ultrapassa el to dramàtic i té la gràcia d’endinsar-se en viaranys sobre la creació literària, per explicar com convertir experiències personals en literatura, en la necessitat de tenir lectors i tenir un retorn sobre allò que escrius, de referents, de la curiositat com a motor vital, de projectes… —Comencem pel llibre Travessar la riera. En quin moment vau decidir de donar una dimensió pública a una experiència tan personal i traumàtica, per mitjà del periodisme? —No hi ha un moment concret. Això és un procés que ve de lluny. La meva generació venia d’un món en què la literatura era molt abstracta. En primer lloc, perquè la majoria de nosaltres havíem estudiat filologies. Veníem d’un món en què la literatura era una professió, érem molt lectors, etc. I, per una altra banda, perquè en l’atmosfera de l’època, la moda era que tot fos molt abstracte: era l’època del cinema experimental, de la literatura experimental… Ens agradava molt. I a BUP i COU es parlava de novel·la estructural. Era una novel·la experimental en què la història quedava en segon pla i la tècnica literària era la cosa més important, el punt de vista, la distància respecte dels sentiments, que tot fos com una mena de màquina. Això ens agradava molt i quan vaig començar a escriure, volia escriure així. Vaig fer un llibre de prosa experimental, La Moràvia, que era això. Però el món va anar canviant i jo em vaig anar fent gran i vaig anar veient que el món no funcionava així, que la novel·la experimental està molt bé, que havia estat una gran escola, però que hi ha coses més importants que la tècnica literària. I d’una manera molt lenta vaig anar-hi introduint elements biogràfics. Com que hi he pensat molt, en això, us en puc fer la genealogia. —Endavant. —Va començar amb La Moràvia. Jo volia fer una cosa molt marciana, molt abstracta, sobre el món industrial. Però en aquest món industrial se m’hi van colar els meus pares. Tota la part del final del llibre és la història dels meus pares. Ho vaig fer d’una manera molt abstracta, nuvolosa, però allà ja hi havia això. Després, a La ciutat interrompuda, una crònica de la transformació de Barcelona a través de la literatura des de la dècada dels setanta, quan vaig començar a parlar dels anys vuitanta, que eren els meus, era lògic que jo hi sortís, perquè era una època que havia viscut. L’any 1985 ja anava als bars, a fer el got… Així que en aquest llibre ja m’hi vaig posar jo. Era una crònica més personal. I el punt culminant d’incloure experiències biogràfiques en els meus relats va ser el pròleg d’El dia revolt. —El llibre de retrats de l’exili? —Sí. En el pròleg del catàleg de l’exposició d’El dia revolt vaig explicar una cosa meva molt bèstia: explicava que la casa dels meus pares, que era buida, perquè la meva mare s’havia mort, hi van entrar uns moros. Uns veïns ens van trucar, el meu germà i jo hi vam anar i vam entrar en una casa ocupada que era la nostra. Vaig recollir quatre coses: les joguines de quan érem petits i les carpetes amb els primers articles de quan tenia vint anys. En aquelles carpetes hi havia entrevistes amb gent que havia anat a l’exili. En Benguerel, Calders, Tísner…, que jo havia conegut, però que no els havia preguntat sobre l’exili, perquè quan jo tenia vint anys de l’exili no en sabia res i no m’interessava. De manera que vinculava la sensació de pèrdua de la casa de la meva mare amb la sensació de pèrdua d’aquesta gent que havia anat a l’exili. Era molt molt fort el text. La reacció no va ser de dir-me ‘què fas!’, sinó de dir-me ‘està bé!’. Aquell pròleg va quedar com una peça literària que donava una dimensió literària a tot el llibre. I a partir d’allà vaig perdre la vergonya. Em va semblar que era una via que podia escrutar: podia explicar coses molt íntimes i fortes, perquè si ho feia bé era molt potent. I d’aquesta manera arribava a la gent i provocava un terrabastall. —Teníeu cap referent que us reforcés aquesta opció? —Tres autors m’han influït molt en aquest aspecte, perquè he vist que eren vies a seguir. Un és el llibre de Mercè Ibarz La terra retirada. Quan el vaig llegir em va impressionar. Parlava de la seva mare, de la seva àvia, de les seves ties, quan ella tornava a Saidí… Vaig pensar que estava molt bé i que era molt natural. L’altre autor és Monzó, el d’El millor dels mons, que també fa això. Parla del seu pare, de la seva mare, tot i que d’una manera dissimulada. —Monzó, un autor que fugia de ser sentimental. —Ell no és sentimental ni La terra retirada és sentimental. És una manera d’explicar coses sense sentimentalisme. —Una cosa és ser sentimental i una altra, carrincló. —Vull dir que toquen la fibra sense sobreactuar i tot això. I després, una altra cosa que va ser molt important va ser fer-me amic d’en Julià de Jòdar, que era igual com jo però vint anys més gran. La trilogia que parla de la immigració a Badalona, el món industrial de Badalona… Tot això va ser escrit d’una manera molt literària, però amb un fons que era molt autèntic. Aquestes van ser les influències. —Què va passar després d’Un dia revolt? —Després d’Un dia revolt vaig començar a escriure columnes a La Vanguardia. D’entrada ja vaig voler fer columnes literàries. I vaig començar a fer cosetes d’aquesta mena. Recordo, per exemple, un article on parlava que no havia tornat mai més a l’hostal d’Arbúcies que tenia la meva mare. Però un any per Setmana Santa em va semblar que feien malbé un pedrís que hi havia i vaig anar-ho a veure. I vaig veure que no feien malbé el pedrís. Era un article molt personal. I vaig anar fent articles on de vegades sortia el meu fill, de vegades sortíem la Cris i jo, de vegades els meus nebots… De vegades dissimulat, de vegades no tant. Però sempre introduint aspectes de la vida quotidiana, sempre buscant un costat exemplar, per tenir interès per alguna raó. La cosa positiva dels diaris és que, com que té molt de retorn, ha estat un banc de proves per a anar veient que això funcionava. —Voleu dir que us escriuen els lectors? —Sí. Els articles més personals i els més forts, quan penses ‘ai, m’he passat’, són els que tenen més retorn, molt més que quan parles d’una pel·lícula, per exemple. Quan hi ha un element personal, a la gent li arribes més. Potser perquè vivim en una època en què la gent necessita testimonis vius i també saber trobar una manera atractiva d’explicar una història. Una vegada vaig escriure un article explicant com les iaies d’Arbúcies feien les piles de troncs i em va arribar una carta a La Vanguardia d’una senyora dient: ‘Tu ets de Centelles, segur, perquè això que expliques ho has d’haver vist a Centelles.’ Aquest retorn de la gent et fa adonar que vas bé, i això és una cosa molt difícil de detectar per a un escriptor. Això ha anat fent que s’hagi convertit en un registre meu molt propi. En aquest camí, l’últim projecte ha estat El barri de la Plata. —Això anava a dir: paral·lelament a La Vanguardia, vau escriure una sèrie d’articles sobre els vostres pares a la revista L’Avenç, que ara surten aplegats en llibre. —Va ser fa dos anys o tres. L’Avenç em va proposar que durant onze mesos escrigués una sèrie d’articles. I vaig decidir d’escriure la història de la meva família, que jo crec que és La Moràvia tornada a escriure. Ara miro de publicar-lo en castellà i, si ho fes, m’agradaria publicar tots dos llibres junts. És que són el mateix llibre. Però passa que un és un llibre abstracte i l’altre és explicat en pla gore. És la mateixa història però escrita en dues èpoques diferents i amb dues maneres diferents d’entendre la literatura. —El llibre El barri de la Plata conté només els onze articles o l’heu reelaborat? —Vaig escriure onze articles que començaven amb el barri, amb aquesta idea del ‘jo vull ser escriptor i de què escriuré’ (és un tema bàsic) i acaba amb el descobriment que el meu pare era alcohòlic. Aquesta era la sèrie de L’Avenç. Quan vaig publicar l’últim, que era de por, explicant que el pare era alcohòlic i la mare va mirar d’amagar-nos-ho tota la vida, rebia missatges que em deien: ‘Això no es pot acabar així!’. No, jo ja sabia que no es podia acabar així, perquè era molt depriment. I vaig escriure un parell d’articles més. Però vaig deixar el llibre aparcat. Aleshores en vaig començar un altre, que potser sortirà l’any vinent, que explica els anys vuitanta vists des de dins. I si El barri de la Plata és molt tràgic, aquest altre, que es diu El rellotge verd, és com una comèdia sobre els anys vuitanta. I, enmig d’això, la Cris va tenir el vessament. En Julià i la Cris, a la platja del Borró de Llançà. —I com vau escriure els articles sobre aquest fet que recull Travessar la riera? —El primer article va sortir tot sol. Era allà, a l’hospital, durant tantes hores, vivint una situació tan dramàtica i angoixant, que vaig pensar d’explicar-ho. I, com passa sovint, aquesta mena d’articles són els que agraden més a la gent. De seguida va haver-hi molt de retorn. I els articles els he escrits només en moments que ha passat alguna cosa que em semblava que tenia interès. No ha estat deliberat: el dia que la Cris m’explicava com recordava que estava en coma i com li parlava… és un fet tan intens que no pots deixar d’escriure’l. I entre cadascun d’aquests articles n’hi ha un munt parlant d’unes altres coses. Perquè no hi ha un pla preparat ni segueix una línia argumental, tot i que acaba tenint un argument. Tampoc no pensava en un llibre. És que quan tens un vessament cerebral no saps què passarà. En un primer moment, la Cris s’hauria pogut morir. —Em sembla que al vostre Facebook vau explicar que aquest llibre també naixia de la necessitat de fer coses, una vegada la situació, passat un any, s’estabilitza més. —Més que el llibre, allò que ha estat de supervivència ha estat treballar. Quan va passar això acabava l’exposició del Patufet, teníem els projectes de les exposicions de l’Any Palau, vaig fer el llibre de l’Arquimbau de la prostitució, tenia l’antologia d’articles de menjar del Monzó de La Vanguardia i una sèrie de projectes més. Vaig haver de renunciar als projectes que implicaven investigació. No em podia tancar durant una setmana a la Biblioteca de Catalunya resseguint una història… Però els que eren més creatius els vaig continuar fent i m’anaven molt bé. I les exposicions i el llibre d’en Palau i Llançà em van anar molt bé per a fer teràpia. Perquè en Palau i la Cris eren molt amics, s’estimaven molt, també amb el meu fill, en Pau. L’any 1999 i 2000 vam començar a anar a Llançà regularment a l’estiu, per treballar amb en Palau, quan fèiem l’exposició al Centre d’Art Santa Mònica. —La relació que teníeu amb en Palau va restar ben explicada en el pròleg de la novel·la gràfica La joia de viure, sobre Palau i Llançà, que va dibuixar Toni Benaiges i que va acompanyar l’exposició del mateix nom. Un pròleg on apareix la vostra veu i la veu de la Cris parlant dels records que teníeu d’aquells estius. Encara sembla que arribeu a fer un pas més que els articles. —El vam escriure a l’hospital. Tot i que abans d’aquest llibre ja havia parlat dels anys que havíem passat a Llançà amb en Palau al pròleg del llibre Contes despullats. I després, escriure el pròleg del còmic La joia de viure va ser com una teràpia. Perquè en la nova situació no podíem anar a Llançà i un dels dies més durs d’aquesta història va ser el dia que vaig trucar a la noia que ens llogava el pis de Llançà per dir-li que la Cris havia tingut un vessament cerebral i que no pujaríem més. Va ser duríssim. Nosaltres passàvem quatre i cinc mesos a Llançà i anàvem a la muntanya, a la platja, ens ho passàvem bomba. Era la nostra vida. I pensar que aquell estiu no hi aniríem i que potser no hi podríem tornar mai més era molt difícil d’acceptar. Ara ja he endurit una mica la pell i ja m’ha passat, però va costar. I aquest còmic va ser una manera de dir adeu a Llançà. —Sentiu més pèrdua pel paisatge de Llançà que pel paisatge del Montseny? —Jo sé que al Montseny hi tornaré. I el Montseny el porto sempre a dins. Amb Arbúcies m’ha passat una cosa curiosa. Penseu que nosaltres érem una gent de Barcelona que, l’any seixanta, la meva mare obre una fonda a Arbúcies, un lloc molt tancat. Teníem poca relació amb el poble. El meu germà s’hi va integrar força, però jo no. Però vaig començar a publicar articles sobre Arbúcies, que van quedar aplegats en el llibre El sifon de can Sitra. I allà a Arbúcies es va crear com un fenomen i aquest llibre s’ha convertit en el més venut de la història del poble. I cada vegada que escric un article vinculat amb Arbúcies, se’n parla molt. En aquest sentit, es produeix un fet que és el contrari del que els passa a molts escriptors: et sents acollit pels lectors. —Creieu que la majoria d’escriptors no tenen retorn dels lectors? —Jo sempre dic que tenim una literatura autista, de gent que escriu per a l’espai sideral, que no té vinculació amb la gent. I jo he entrat en una fase que, sense ser popular ni populista ni sentimental, tinc la sensació que tinc lectors. És una cosa molt especial, perquè abans això no em passava. Em llegien els del gremi, els del món artístic… Però ara tinc lectors, que m’envien cartes, que em diuen coses, i això és una sensació molt especial, perquè et sents estimat per la gent, et sents acompanyat i et fa sentir molt segur d’això que fas. I m’encanta que la literatura serveixi per a això. He passat de la literatura experimental més marciana a la literatura més propera, que et serveix per a connectar amb la gent. —Potser també és un tret de l’època. Sergi Pàmies també ha fet això i tenia grans prevencions a l’hora d’entrar en una història familiar tan connotada com la seva. —És una cosa que és a l’ambient. I passa aquí i passa a tot arreu. —I què creieu que vol dir això? —Des del punt de vista periodístic, és la revolució del nou periodisme però portada a les últimes conseqüències. El periodisme ho és tot. Pots fer qualsevol cosa, sempre que t’ho deixin fer i sempre que ho sàpigues fer i que la gent et llegeixi. Jo a la meva columna he fet de tot. Després, hi ha una necessitat molt gran d’humanitat, de contacte directe, d’interrelació. De tota manera, jo penso que en Pàmies i jo som molt diferents. En Pàmies és sempre un món que va cap endins. I jo el que faig és de cara enfora i em serveix per a relacionar-me amb la gent. És diferent. —També és trencar un estereotip de creador. —En Monzó és molt així també. L’he vist als bars i la gent li diu coses i la gent el llegeix, interactua amb la gent, no es fa estrany amb ningú. En Palau també era molt així. I al marge de la cosa emocional, que obre moltes portes, la gent també té ganes que li expliquis coses interessants. Tota la informació s’ha banalitzat tant, tot és tan igual… La diferència suma. —Aquesta situació confortable, de tenir uns lectors que us estimen, us pot portar a caure en la concessió? —Jo crec que no. El que és molt clar és que no es pot convertir en un sistema, perquè la gràcia és sempre fer coses diferents. També passes etapes. Durant un temps feia molts articles de natura i després els he deixat de fer. Bé, a l’estiu m’enyorava tant d’Arbúcies que vaig fer uns articles d’escarabats. —En els vostres articles demostreu un interès i un gran coneixement de la flora i la fauna mediterrània. D’on us ve? —Jo sóc mig d’Arbúcies i, com que era raret, una mica inadaptat, mentre els altres joves anaven a la discoteca jo me n’anava a passejar tot sol pel bosc. Per una altra banda, quan m’interessa una cosa l’estudio. I quan el meu nen era petit, ens apreníem els noms de les plantes, de les papallones, era una manera de jugar, de socialitzar-nos. I després hi havia una cosa fascinant: llegies Josep Maria de Sagarra i de cop parlava de la ‘cugula’ i un altre dia el pagès del barri et comentava aquesta herba i jo la recordava del text del Sagarra… Jo sempre dic que el meu mestre és el Sagarra pare. Quan vaig llegir L’aperitiu vaig caure de cul. És un periodisme viu i molt lliure. També ho tenien els primers articles del Glossari d’Eugeni d’Ors. I ‘les rumbes’ del Joan de Sagarra. Això vol dir també que el que escric no surt del no-res. —Ja l’heu represa, la biografia de Palau? —Encara no. L’Any Palau em va saturar una mica. I, per una altra banda, la biografia d’en Palau no pot ser pas menys que la biografia d’en Perucho que vaig fer. I això requereix molta musculatura. Escriure la biografia d’en Perucho va ser una escola molt gran, perquè escriure un llibre de vuit-centes pàgines i que no caigui de les mans, narrativament ha de ser molt potent. I em penso que me’n vaig sortir prou bé. És clar, amb en Palau no et pots pas quedar endarrere. Però en Perucho era més expansiu, en Palau és més introspectiu. Cal tenir en compte que era sord. En Palau és un solitari molt solitari. I no és tan lluït. Per això, en Palau és molt més complicat, tot i que el tinc ben agafat. —Més projectes? —Ara la prioritat és acabar la biografia d’en Palau. Però tinc un munt de projectes, perquè tinc moltes hores per a barrinar: no surto als bars, no sopo fora de casa i no vaig a la muntanya. És clar, cada dia se m’acut alguna cosa. Jo m’ho passo molt bé treballant. I aquesta actitud de no ser esquerp, de ser generós i empàtic acaba creant unes sinergies molt interessants. Per exemple, hem fet el clip de Travessar la riera, amb en Carles Belda, que ha fet la música de franc, i la Maria Padró, que ens ha fet el vídeo de franc. I ara fem el clip d’El barri de la Plata: en Morrosco Vilasanjuan farà un vídeo a partir de les nostres pel·lícules de Super8 (surt el meu pare torejant, l’hostal d’Arbúcies…) i el grup Arrels de Gràcia, de la plaça del Raspall, en faran la música. Començarà amb la cançó ‘Les caramelles’ a ritme de rumba. Tinc moltes ganes de fer aquestes coses. Més projectes: amb el Toni Benages fem el còmic de la versió del Llibre de cavalleries del Perucho; i amb en Belda parlem de fer un disc sobre ciclisme. I estic imaginant un llibre d’articles centrat en els insectes que es dirà Les cuques. I amb en Francesc Torres ja parlem de fer un llibre sobre cotxes… Però, és clar, el dia té vint-i-quatre hores.

Summary: Julià Guillamon: ‘He passat de la literatura experimental més marciana a la més propera, que et serveix per a connectar amb la gent’


La presidenta del grup parlamentari dels comuns, Jéssica Albiach, ha assegurat aquest dimarts que el seu espai no contempla participar de cap aliança ‘amb les forces de la dreta’ al govern de la Diputació de Barcelona i ha descartat donar suport a JxCat, Cs i PPC. En roda de premsa al Parlament, ha dit que la posició dels comuns és defensar un govern d’esquerres entre ells, ERC i PSC. Albiach ha tancat la porta a formar un govern amb JxCat i també a donar suport a un possible executiu on hi hagi la formació de Carles Puigdemont. La líder dels comuns s’ha mostrat preocupada per l’efecte que pot tenir al Govern la lluita ‘acarnissada’ entre els socis de l’executiu pels llocs de poder a la Diputació. ‘Catalunya necessita un govern fort, cohesionat, que treballi i que no necessiti teràpia de parella cada dos per tres’, ha conclòs. Pel que fa a la votació del president de la Diputació, ha explicat que no coneix les propostes en ferm que hi ha damunt la taula i que fins que aquestes no hi siguin no valoraran res. De la proposta del popular Xavier García Albiol, que ha ofert els vots del PP al PSC i ha emplaçat Cs i Comuns a fer-ho, per tal d’evitar un president independentista, Albiach ha descartat de seguir la iniciativa d’Albiol perquè el considera un dels responsables de la crispació. El PDECat, mai una opció de pacte Hores abans el portaveu de Catalunya en Comú, Joan Mena, ha dit que no han tingut mai el PDECat ‘com una opció a les negociacions’ per arribar a acords, la qual cosa dificulta que donin suport a un pacte per a la Diputació de Barcelona que inclogui JxCat. En una entrevista a Catalunya Ràdio, Mena ha lamentat el ‘mercadeig’ en les negociacions del govern de la Diputació de Barcelona i ha reiterat que l’opció dels comuns continua essent ‘un tripartit progressista’ amb el PSC i ERC. Ha dit que ‘el PSC sempre que pot mira cap a la dreta’, en referència al seu acord amb JxCat per a la Diputació. Podeu escoltar ací l’entrevista: Per què és tan important la Diputació de Barcelona? Ha dit que no entén que els socialistes estiguin disposats a pactar amb una força independentista com JxCat, però no amb ERC per a fer un tripartit. Més enllà, ha criticat que totes dues formacions independentistes dediquin el temps a ‘barallar-se i fer públiques les seves divisions’. ‘A vegades entenem per què tenen tan poc temps per governar’, ha dit. Encara que divendres passat el PSC i JxCat van anunciar un acord de govern per a la Diputació de Barcelona, ahir ERC va oferir a JxCat un pacte independentista que només seria possible amb el suport dels comuns. Desintoxicació: Per què ERC i JxCat no poden governar a la Diputació de Barcelona ni es poden desfer els pactes municipals

Summary: Els comuns no preveuen cap aliança ‘amb les forces de la dreta’ a la Diputació de Barcelona


Tots els partits de l’oposició de l’Ajuntament de Barcelona, tret de la CUP, han reprovat la batllessa, Ada Colau, per l’acció a Ciutat Vella. Tots ells han coincidit en denunciar la inseguretat que es viu en el barri. El president del Grup Demòcrata, Xavier Trias, ha denunciat que ‘ningú vol anar a un pis quan a sota té prostitució o està rodejat de narcotraficants’ i la líder de Ciutadans ha avisat la batllessa que ‘una vegada comença el deteriorament és molt difícil aturar-lo’ per això demanen al govern que ‘escolti als veïns’. La regidora de Ciutat Vella, Gala Pin, ha defensat la inversió del seu mandat que ha xifrat en ‘més de 76 milions d’euros’ en què s’ha ‘posat els veïns al centre de les polítiques’. Pin, però, també ha convidat a la resta de grups a ‘portar solucions’ en comptes de fer un ‘ús partidista dels problemes’ que hi ha actualment al districte. La reprovació de la batllessa s’ha tractat en un ple extraordinari que ha durat poc més de 25 minuts, en què els grups han tingut intervencions de quatre minuts de màxim. En aquest plenari, la regidora de Ciutat Vella també ha remarcat que el govern actual ha creat ‘equipaments de proximitat’ i ha destacat que ‘feia temps’ que no se’n construïen. Pin també ha destacat la inversió d’1,9 milions d’euros ‘en matèria de drogues’ i, a més, ha retret que no hi hagi prou implicació d’altres administracions, destacant que l’Ajuntament és l’administració que té menys competències en drogues i habitatge. La regidora del districte també ha assegurat millores en la neteja, remarcant que es fa una recollida de xeringues dues vegades al dia i han reforçat la neteja a pressió amb aigua dels focus de pudor i orins. També Pin ha afirmat que en tot el 2017 s’hi ha destinat 10.000 hores de servei per part de la Guàrdia Urbana. L’explicació de les accions de govern, però, no ha estat suficient per a la resta de grups en el què Alfred Bosch ha qualificat de llegir ‘el llistat telefònic’ i ha demanat a la regidora i la batllessa que ‘actuïn’ i ha demanat que si el govern no pot garantir que en els pisos municipals no s’hi instal·len narcopisos ‘com volem que els privats ho facin’. Jaume Collboni ha presentat el document de mesures que ha elaborat el PSC i ha avisat que el govern no pot permetre que es malmeti ‘el cor de la ciutat’ però que no han trobat cap ‘mesura que no sigui pal·liativa’ comparant les polítiques de Colau amb ‘una tireta en el que s’està convertint en un tumor’ com són els problemes de seguretat. La líder de Ciutadans, Carina Mejías, ha definit el Raval com una ‘xarxa expansiva de narcopisos i baralles de carrer’ per culpa de la ‘inseguretat’ i de la ‘falta de recursos’ amb què compta la Guàrdia Urbana en aquest barri de Ciutat Vella. El president del grup municipal del PP, Alberto Fernández Díaz, ha demanat que el govern entengui la reprovació com una oportunitat per elaborar ‘un pla transversal’ de cara al ple del mes de maig que inclogui ‘mesures urgents’ i demana que en la mesura del possible es puguin consensuar amb la resta de grups de l’oposició. La CUP ha votat en contra de la reprovació al govern i ha afirmat que la convocatòria del ple extraordinari ‘constitueix una falta de respecte a la resta de veïnes’ perquè consideren que la resta de grups ‘han ajudat a perpetrar’ la situació que hi ha actualment al Raval i en el conjunt de Ciutat Vella.

Summary: L’oposició reprova Colau pel ‘deteriorament’ de Ciutat Vella


El candidat de Ciutadans el 10-N, Albert Rivera, ha criticat que el candidat del PSOE, Pedro Sánchez, hagi dit obertament que el govern espanyol controla la fiscalia en relació a l’extradició del president Carles Puigdemont. ‘Efectivament la fiscalia hauria de treballar independentment i no podem tenir un president tirant per terra la feina de fiscal, advocats de l’estat, jutges i funcionaris i gent que es juga la vida i el tipus per defensar la democràcia’, ha dit. En tot cas, segons Rivera, malgrat aquestes manifestacions de Sánchez, Puigdemont serà finalment extradit a Espanya. ‘Malgrat Sánchez i Iceta, les seves negociacions per a indults, estic convençut que Puigdemont arribarà a Espanya a ser jutjat pel mateix delicte que els altres, perquè la feina de Llarena, Marchena i dels fiscals donarà fruit’, ha afegit. Els resultats de les eleccions espanyoles del 10-N, municipi a municipi ‘No és que Sánchez porti Puigdemont, és que malgrat Sánchez estic convençut que Puigdemont serà jutjat a Espanya’, ha sentenciat.

Summary: Rivera acusa Sánchez de ‘tirar per terra la feina del fiscal’ en l’extradició de Puigdemont


El conseller de Territori i Sostenibilitat, Damià Calvet, confia que l’impost català a les emissions de CO2 es començarà a recaptar a partir de 2020, per molt que el calendari per a la seva aprovació sigui ‘just’ -encara és en fase de tramitació parlamentària-. La Generalitat preveu recaptar 40 milions d’euros l’any que ve, dels quals una part anirà destinada a ajudes per renovar la flota de vehicles antics que estan afectats per la zona de baixes emissions de Barcelona. De fet, la previsió és que 20 MEUR vagin a un fons climàtic per impulsar ‘mesures de mitigació i adaptació al canvi climàtic’ -entre les quals la d’ajudar a renovar els vehicles més contaminants o també per ajudes al transport públic o a incentivar l’economia circular a les empreses- i els altres 20 MEUR nodriran un fons ‘que ha d’ajudar a preservar i projectar espais naturals i la biodiversitat’. Així doncs, els diners recaptats per aquest tribut aniran íntegrament destinats a fer millors polítiques ambientals i climàtiques i ‘s’afegiran als que destina de manera ordinària la Generalitat’. L’objectiu és arribar a recaptar 150 MEUR amb aquest impost. Calvet ho ha dit en una atenció als mitjans aquest diumenge després de participar en l’assemblea de la xarxa Regions4 en el marc de la 25a Cimera del Clima de l’ONU a Madrid. El conseller de Territori i Sostenibilitat ha destacat que el govern ha pogut explicar les iniciatives catalanes en la lluita contra l’emergència climàtica en diversos espais de la COP25 i ‘ha captat l’atenció’ d’altres actors. El conseller ha estat acompanyat de la secretària de Medi Ambient i Sostenibilitat, Marta Subirà, i la directora Mercè Rius. Calvet també ha destacat que la Generalitat té ambició de fer més acció climàtica.

Summary: La Generalitat preveu destinar part de la recaptació de l’impost de CO2 a renovar vehicles antics


L’operadora pública Barcelona Energia s’ha posat en funcionament avui en instal·lacions municipals de la ciutat de Barcelona. D’aquesta manera, el consistori comença a proveir-se d’energia verda provinent majoritàriament de la planta incineradora de Sant Adrià de Besòs. Desconnectar l’electricitat de les empreses privades per obtenir-la de l’operadora pública en les instal·lacions municipals és la primera fase de la implantació de Barcelona Energia, que prestarà servei en edificis municipals, equipaments culturals i esportius, mercats, cementiris, habitatges municipals i la xarxa d’enllumenat públic i semàfors. En paraules de la batllessa, Ada Colau, Barcelona Energia permet de desconnectar la ciutat de l’oligopoli elèctric i impulsar la sobirania energètica. A mesura que els contractes elèctrics de les altres empreses municipals es vagin acabant, no es tornaran a licitar i passaran a l’operadora pública. Barcelona Energia es converteix, així, en l’operadora pública més gran dels Països Catalans, que, a més, funcionarà amb energia de proximitat i 100% verda. Per Colau, això servirà per a combatre millor la pobresa energètica i garantir l’accés a una energia neta i a preus justs per als ciutadans. A partir del gener del 2019, el servei s’oferirà a tothom. Per llei, el volum de negoci destinat a tercers no pot superar el 20% del total de negoci de l’empresa, cosa que permetrà de donar servei a unes 20.000 famílies a Barcelona. Més enllà del subministrament directe de l’energia per mitjà de l’empresa pública, Barcelona Energia també pot ser representant energètic d’aquelles famílies que produeixin energia verda a casa seva amb plaques fotovoltaiques. ‘L’ajuntament serà còmplice de les llars que vulguin apostar per la fotovoltaica sense els riscos i les penalitzacions de la llei estatal’, assegura Colau. L’energia verda que gestiona i explota Barcelona Energia prové de plantes que gestiona Tractaments i Selecció de Residus SA (TERSA), una companyia pública en què participa l’Ajuntament i l’Àrea Metropolitana de Barcelona. Un 90% surt dels processos de revaloració energètica de la planta incineradora de Sant Adrià de Besòs, un 9% de la planta de biogàs del Garraf i l’1% restant de les plaques fotovoltaiques del Fòrum.

Summary: Les instal·lacions municipals de Barcelona es desconnecten de l’electricitat privada


L’ex-president de la Generalitat Valenciana Francisco Camps ha negat els sobrecostos de mil milions d’euros que va tenir l’empresa pública Ciegsa per la construcció de centres educatius: ‘És impossible tècnicament que d’un pressupost de dos mil milions d’euros surtin mil milions de sobrecostos’. En la seva compareixença a la comissió d’investigació de les Corts Valencianes, ha defensat que la fiscalització de l’activitat de Ciegsa era absoluta. Camps ha afirmat que durant el seu mandat es van construir quatre-centes escoles i ha assegurat que mai va col·locar ningú a dit a Ciesga, sinó que només va nomenar-ne els consellers, i ha reptat els partits a enumerar una per una les desviacions pressupostàries en cada centre educatiu i els ha acusat de voler enfosquir la seva etapa. A la comissió també estan citats l’ex-assessor de Presidència Juan José Andrés, l’ex-conseller i ex-vice-president de l’empresa BM3 Obres i Serveis, Jesús Nazareno, i l’ex-treballadora de Ciesga Núria Mas. Cotino declara sobre el Grup Savia L’ex-conseller de Benestar Social i ex-president de les Corts, Juan Cotino, ha explicat que mai va facilitar ni afavorir cap empresa ni ningú amb les seves decisions. Ha declarat a la comissió d’investigació del Grup Savia, una empresa vinculada a la seva família, i ha assegurat que mentre va estar al capdavant de la conselleria les decisions es van prendre comptant amb els informes tècnics pertinents. Ha recordat que quan va entrar en política va vendre la majoria de les accions que tenia en empreses familiars i que la fiscalia anticorrupció no va veure delicte penal en l’adjudicació de places de residències que va fer la conselleria a empreses de la seva família i va arxivar les diligències. Cotino ha evitat pronunciar-se sobre les suposades gravacions en les quals el seu nebot Vicente Cotino i l’empresari Enrique Ortiz parlaven sobre les adjudicacions en residències ni sobre l’augment de places que van tenir les empreses de la seva família, de sis-centes quaranta a més de dues mil.

Summary: Camps no explica el forat de mil milions de Ciegsa quan era president


Aquest divendres, batlles i regidors d’arreu del territori s’han reunit a Barcelona. Ho han fet en defensa dels 280 ajuntaments sobiranistes investigats per l’Audiència Nacional per haver donat suport a la resolució independentista del 9-N. A aquests cal afegir els 336 processos contra ajuntaments catalans denunciats per diverses causes per la Delegació del govern espanyol a Catalunya. Si tenim en compte que hi ha 948 municipis a Catalunya, és una evidència la judicialització de la política per part de l’estat. Especialment contra el municipalisme sobiranista. 381 municipis catalans tenen ara mateix algun contenciós jurídic obert amb l’estat, xifra que s’eleva a 393 administracions locals si tenim en compte també els consells comarcals i les diputacions. El jutge de l’Audiència Nacional, Ismael Moreno Chamarro (vegeu aquest article sobre ell) va ordenar a principis de febrer investigar l’Assemblea Nacional Catalana (ANC), l’Associació de Municipis per la Independència (AMI) i l’Associació Catalana de Municipis (ACM) per suposats delictes de rebel·lió i de sedició. Bàsicament per impulsar i promoure mocions de suport a la resolució del 9-N en els ajuntaments catalans, quan aquesta ja havia estat anul·lada pel Tribunal Constitucional. La persecució de Moreno Chamarro A més de les associacions anteriors, 280 municipis catalans són investigats ara mateix per l’Audiència Nacional. Ajuntaments com Celrà, Girona, Igualada o la Seu d’Urgell ja havien estat denunciats per la Fiscalia de l’Audiència Nacional per rebel·lió i sedició. Hi ha la particularitat que aquestes quatre causes ja han estat arxivades per tres magistrats diferents de l’Audiència Nacional, que asseguren que es tracta de “posicionaments polítics en el marc de la llibertat ideològica i d’expressió d’aspiracions o anhels polítics”. Malgrat això el jutge Moreno Chamarro, el mateix que va portar a la presó els titellaires de Madrid, ha decidit obrir una espècia causa general contra l’independentisme i en concret contra el municipalisme independentista. Cal remarcar en aquest procés la imputació del regidor de Capgirem Vic Joan Coma Roura. Coma és acusat d’incitació a la sedició, sent el primer càrrec electe des del final del franquisme en ser investigat per aquest motiu. En la moció de suport a la resolució del 9-N, el regidor de la CUP havia animat a desobeir la decisió del Tribunal Constitucional i se l’acusa d’utilitzar frases com: “nosaltres sempre hem dit que per fer la truita caldrà trencar els ous”. La investigació en aquest cas es va iniciar per una denuncia del regidor Josep Anglada, exdirigent de Plataforma per Catalunya. A Coma se li podria demanar fins a 8 anys de presó. Contra el municipalisme independentista. Aquesta onada de denúncies contra els municipis catalans té un precedent en l’actuació de María de los Llanos de Luna, que des del seu nomenament com a Delegada del govern espanyol a Catalunya el 2012, ha judicialitzat constantment la política catalana. Amb acusacions fetes des de la delegació del govern espanyol s’han obert ja un total de 336 processos contra ajuntaments sobiranistes. Les principals raons per les quals s’acusa els consistoris són denuncies per no penjar la bandera espanyola, per exercir o reclamar la sobirania fiscal, pel pagament de quotes a l’AMI o per declarar el municipi “territori català lliure i sobirà”. També s’han fet denuncies per cedir un local a l’AMI (cas de Vic), o per contractar trens per la Diada de 2012 (cas de Girona, quan el batlle era l’actual president de la Generalitat). Cal remarcar que la majoria de les denuncies presentades per la delegació del govern espanyol a Catalunya acaben sent arxivades o desestimades. En concret ho han estat 122 mentre que 46 han estat favorables a l’estat. En la meitat dels casos de sentències favorables a l’estat la causa és per no penjar la bandera espanyola a l’ajuntament. Malgrat això la delegada continua amb la seva campanya de denunciar centenars de consistoris per delictes que en molts casos ja han desestimats abans en els jutjats. Per donar suport als ajuntaments i càrrecs electes locals, l’Assemblea Nacional Catalana, Òmnium Cultural, l’Associació de Municipis per la Independència i l’Associació Catalana de Municipis han promogut un manifest en defensa de “la llibertat d’expressió i contra la judicialització del procés sobiranista” i han fet un acte de suport aquest mateix divendres. Paral·lelament la CUP presenta aquest diumenge al Fossar de les Moreres una campanya sota el lema “Sense por” per donar suport als regidors perseguits per la justícia espanyola. amb la intervenció del regidor de Vic investigat, Joan Coma, l’alcaldessa de Berga, Montse Venturós, o l’alcalde de Celrà, Daniel Cornellà. L’alcaldessa de Berga ha de declarar al jutjat el proper dimarts per no haver retirat l’estelada de la façana de l’ajuntament. Políticament aquesta causa contra el municipalisme català se suma al procés judicial obert contra el govern de la Generalitat pel 9-N. L’ex president de la Generalitat, Artur Mas, que va declarar el 15 d’octubre de 2015, així com l’ex vicepresidenta Joana Ortega i l’ex consellera d’Educació Irene Rigau, que van declarar el 13 d’octubre, han estat imputats pel Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC). Arran aquesta imputació podrien ser inhabilitats o fins i tot ser condemnats a penes de presó. També el cap de llista de Democràcia i Llibertat i en aquell moment portaveu del Govern, Francesc Homs, ha declarat voluntàriament davant el TSJC. En ser aforat, ja que és diputat del Congrés, el seu cas hauria de ser jutjat pel Tribunal Suprem.

Summary: Més d’un terç dels municipis catalans ja estan amenaçats per la justícia espanyola


El fabricant d’automòbils Ford ha anunciat una retallada de personal a Europa, sense aportar xifres concretes i pendent de la negociació amb els interlocutors socials, amb un seguit d’accions ‘clau’, entre les quals no s’esmenten canvis en la planta d’Almussafes. ‘Les millores en el cost estructural se sustentaran en la reducció del superàvit laboral en totes les funcions’, diu la companyia en un comunicat. Assegura que vol reforçar la seva posició competitiva i la rendibilitat a Europa. ‘Anem prenent decisions contundents per a transformar el negoci de Ford a Europa’, explica Steven Armstrong, vice-president del grup Ford i president de Ford Europa. La nova estratègia inclou el tancament, a l’agost, de la planta de Bordeu (Occitània); la fi de la producció del model C-Max i Grand C-Max a la planta de Saarlouis (Alemanya); una reconsideració fonamental de la seva activitat a Rússia en l’aliança d’empreses Ford Sollers; i la consolidació del seu negoci al Regne Unit. Els sindicats no es refien que tot plegat no acabi afectant Almussafes i preveuen un any complicat.

Summary: Almussafes se salva ara com ara del pla d’acomiadaments de Ford a Europa


La terrible crisi de refugiats que hi ha a Europa no és, malauradament, l’única del planeta. Amb magnituds diferents, una mica pertot hi ha casos de persones fugint de conflictes armats i de la pobresa extrema que topen amb molts obstacles i impediments quan miren d’accedir a països més segurs i pròspers. No fa gaire vam parlar del cas de les illes Comores, a l’Àfrica austral, i avui proposem de descobrir, amb un curt d’animació, la greu situació que viuen milers de sol·licitants d’asil a Austràlia en camps de detenció perduts en remotes illes d’Oceania. ‘Veus des de Manus Island‘, de Lukas Schrank, és un documentari animat que narra la història de dos d’aquests demandants d’asil, els iranians Behrouz i Omar, actualment retinguts a l’illa de Manus, a Papua Nova-Guinea. El 2013, el govern australià va reprendre una polèmica política d’immigració que ja havia provat una dècada abans, consistent a transferir les persones que arribaven per mar en cerca d’asil a centres de detenció a l’estranger sense garanties jurídiques i en condicions deplorables. Behrouz i Omar van anar a parar l’illa de Manus i al film expliquen la duresa del centre de detenció a través d’una conversa telefònica recreada amb dibuixos. El film, en anglès, es pot veure amb subtítols en alemany, castellà, francès, italià i portuguès.

Summary: Un film relata el drama dels sol·licitants d’asil a Austràlia retinguts en illes remotes


La mesa del parlament aborda a partir de les 10.00 si accepta la petició de JxCat que demana que el president de la Generalitat Carles Puigdemont pugui delegar el vot en un altre diputat en els propers plens. Es tracta d’un dels punts de l’ordre del dia de la reunió de l’òrgan. Hi tenen majoria JxCAt i ERC (dos membres cadascun) i també hi són representats Cs i PSC (dos membres i un de sol, respectivament). Fins ara, el parlament ha permès de delegar el vot als diputats presos a l’estat espanyol, però mai no s’havia vist obligat a decidir si havia d’acceptar la delegació del vot dels diputats exiliats. De fet, en els quatre plens que s’han celebrat en aquesta legislatura, els presos polítics l’han delegat sense que l’oposició ni el govern espanyol ho hagin impugnat. L’executiu de Mariano Rajoy, però, sí que va avisar setmanes enrere que impugnaria qualsevol delegació de vot per als diputats a l’exili, Carles Puigdemont i Toni Comín. JxCat defensa que ara sí que es donen les circumstàncies perquè Puigdemont delegui el vot sense generar impugnacions, car recorda que, després de la detenció a Alemanya, el president ja ha passat a disposició judicial i és privat de llibertat. La formació ja va intentar que Puigdemont el delegués en el ple del dimecres de la setmana passada, però com que la petició va arribar uns minuts abans de començar el debat i va generar molta polèmica, es va acceptar que fos abordat en la reunió de la mesa. Cs va demanar immediatament un informe dels lletrats perquè es pronunciessin sobre si la veien legal. Ja que JxCat va retirar la proposta, no va caldre l’informe, però és possible que avui es torni a demanar l’opinió dels juristes de la cambra. També és un incògnita la posició que esgrimiran els dos diputats d’ERC a la mesa, Roger Torrent i Alba Vergés, atès que els republicans sempre s’han mostrat partidaris de no prendre cap decisió que exposi els membres de l’òrgan rector a la justícia espanyola.

Summary: La mesa del parlament aborda avui si permet a Puigdemont de delegar el vot


Carlos Cuadrado, tresorer de Ciutadans d’ençà que es creà aquest partit (2006), s’ha convertit ara en un maldecap per a Albert Rivera. Segons que informa InfoLibre, Hierro té els comptes corrents del Brasil –on tenia activitat empresarial– blocats arran d’un procediment judicial que va començar el 2014. En una entrevista a la cadena SER, Rivera ha volgut llevar importància a la polèmica i ha dit que era ‘un litigi laboral de 400 euros’ que ‘no té res a veure amb política’ i que és un ‘afer privat’. Tanmateix, el cas va molt més enllà. El problemes del tresorer amb la justícia brasilera van començar quan fou demandat per no haver pagat la cotització de la seguretat social d’un dels seus treballadors. Segons InfoLibre, el treballador estava a sou d’Ibertex Importação e Exportação de Máquinas Texteis Ltda, una empresa de la qual Cuadrado era copropietari. En total, el tresorer té un tres processos judicials oberts al Brasil, un dels quals és per l’impagament d’un deute de 74.000 euros amb el Banc Itau. Segons InfoLibre, els tribunals han refusat l’últim recurs de Cuadrado, que haurà de pagar tot el deute. Cuadrado va mentir al senat La troca s’acaba d’embolicar perquè Cuadrado va mentir en seu parlamentària arran dels seus problemes judicials. El juliol de l’any passat, dins la comissió d’investigació del finançament de Ciutadans al senat espanyol, Cuadrado va negar reiteradament tenir cap mena de causa judicial pendent en territori espanyol ni a l’estranger. ‘No, no tinc cap causa. Ni a Espanya ni fora d’Espanya’, va declarar. El PP ha aprofitat aquest afer de Cuadrado per tornar a atacar Ciutadans en la pugna que sostenen tots dos partits. Al febrer, en una altra compareixença de Cuadrado en la comissió d’investigació del senat espanyol sobre el finançament dels partits, ja hi va haver topades entre PP i Ciutadans a propòsit de la foscor en els comptes del partit de Rivera. El PP va atacar aleshores Cuadrado per l’opacitat en la informació sobre els diners amb què es finança Ciutadans. El tresorer va arribar a admetre que una partida de 860.000 euros en concepte de ‘serveis d’assessoria’ apuntats als comptes procedents del grup parlamentari català eren un artifici comptable. A final de l’any passat, el Tribunal de Comptes va publicar que hi havia nombroses deficiències en els comptes de Ciutadans, que exclouen ingressos dels grups parlamentaris de les Corts Valencianes, les Corts de Castellà i Lleó i l’Assemblea d’Extremadura, i que tampoc no inclouen l’activitat econòmico-financera dels grups polítics de 574 entitats locals. Els comptes de Ciutadans també reflecteixen pagaments irregulars de despesa electoral que no han estat comptabilitzats, com ara 161.000 euros de les campanyes d’Andalusia i Múrcia.

Summary: Els problemes judicials del tresorer de Ciutadans obren un nou front contra Rivera


Les primàries de Compromís han reforçat el Bloc com a formació nacionalista integrada dins la coalició que encapçala Mónica Oltra. El Bloc ha guanyat les primàries a València, amb Fran Ferri, que anirà de dos d’Oltra, i a Castelló, on Vicent Marzà serà el cap de llista. Per Alacant, les ha guanyades Aitana Mas, que és d’Iniciativa, tot i que l’actual conseller d’Economia, Rafael Climent, del Bloc, ha quedat segon. El Bloc també ha guanyat les primàries per a les eleccions europees, amb Jordi Sebastià, que tornarà a ser candidat. Un altre dirigent del Bloc que ha tingut un ampli suport és l’actual president de les Corts, Enric Morera, el més votat per la circumscripció de València, tot i que anirà quart a la llista. La intenció de Morera per a la legislatura vinent és ser conseller del govern si les forces d’esquerres tornen a tenir majoria. Com era previsible, la gran guanyadora va ser la candidata a la presidència de la Generalitat, Mónica Oltra, militant d’Iniciativa, que va obtenir 23.315 vots, és a dir, un 87% de suport dels que van participar en aquest procés i d’un 49% del cens total.

Summary: El Bloc ix reforçat de les primàries de Compromís


Enguany se celebra el 150è aniversari dels gegants vells de la Patum i el 125è dels gegants nous. Per commemorar-ho, s’han organitzat uns quants actes especials, entre els quals es destaca la ballada que han fet avui, diumenge de Corpus, amb música de Bruce Springsteen. Concretament, amb una versió de la cançó ‘If I should fall behind’ del músic nord-americà, que en va cedir els drets. La plaça de Sant Pere ha ovacionat el ball amb aquesta versió, amb arranjaments del director i compositor Sergi Cuenca i interpretada per la Cobla Ciutat de Berga. Us oferim el vídeo que n’ha enregistrat Pol Asensi. La versió per a la Patum ha pres la base de la versió que Springsteen mateixa va fer de la seva cançó, publicada el 1992, durant la ronda de concerts amb The Seeger Sessions Band, el 2006.

Summary: Vídeo: L’espectacular ball de gegants de la Patum amb música de Bruce Springsteen


El cor de VilaWeb és la relació amb els lectors que decideixen de prendre un compromís de suport al diari, per mitjà del servei de subscripció. Amb un cost mínim de cinc euros el mes els subscriptors participen en les tasques informatives i aporten opinions i suggeriments, a més de beneficiar-se de serveis especials. Per fer-vos subscriptors del diari, escriviu les vostres dades en aquesta pàgina. VilaWeb considera que el periodisme té una responsabilitat social i en aquest sentit rebutja la idea que si algú paga més rep més informació. Això seria contradictori amb el nostre compromís d’ajudar la societat a entendre millor on és i què està passant. Per això els continguts de VilaWeb són avui i seran sempre en obert. Volem arribar al màxim nombre possible de persones i ajudar a millorar la nostra societat a partir de la informació. Per això la subscripció és, sobretot, la mostra del compromís dels nostres lectors que entenen que això ha de ser així. Això no és, però, contradictori amb oferir als nostres subscriptors una sèrie de serveis exclusius que els fan viure la informació d’una manera més pròxima i directe. Serveis especials pels subscriptors Així els subscriptors reben cada vespre un correu de la redacció on se’ls explica la feina que s’està fent, se’ls presenta la portada de l’endemà, donant accés previ a vegades a articles que els lectors normals no veuran fins l’endemà i poden llegir i comentar l’editorial que escriu cada dia Vicent Partal. Les seves aportacions en forma de comentari es publiquen l’endemà quan els lectors normals tenen accés a aquest editorial. També cada nit a partir de les deu els subscriptors poden llegir ja els articles que els altres lectors no llegiran fins l’endemà. Per a fer-ho només cal identificar-se amb el correu i el password. Els subscriptors també poden partiticipar en la creació de continguts obrint el seu propi bloc dins el diari. Els blocs són una de les seccions més seguides de VilaWeb i plantegen un panorama molt plural de temàtiques, orígens i mirades. Una altra aportació editorial és que els subscriptors de VilaWeb també poden comentar les notícies i llegir els comentaris fets pels altres subscriptors. VilaWeb no accepta els comentaris en general ni publica els comentaris en obert a tothom perquè considera que, especialment per aquells que s’emparen en l’anonimat o les identitats falses, es fan servir de manera abusiva. Per això els comentaris de la comunitat de subscriptors es publiquen amb el perfil real del subscriptor i tenen més interès en la mesura que en ser només pels subscriptors solen ser més raonats. Els subscriptors tenen també la possibilitat de guardar en una pàgina personal especial aquells articles que els interessen per poder-los llegir sempre que vulguin o per tenir-los a mà quan els necessiten. Aquesta pàgina és privada i només pot accedir-hi el propi subscriptor. Un cop a l’any els subscriptors són convocats a l’Assemblea de Lectors on els responsables del diari els expliquen els projectes en marxa i escolten les seves crítiques i suggeriments. Generalment l’Assemblea es fa en quatre sessions a Perpinyà, Barcelona, Palma i València. Al llarg de l’any també es fan consells de redacció oberts als quals poden assistir-hi els lectors interessats. Els subscriptors també tenen descomptes especials en la Botiga de VilaWeb i poden participar en actes especials reservats en exclussiva per a ells. Hi ha quatre categories de subscriptor: -adherit (per 60 euros l’any, que es poden pagar de cop o fraccionats) -estudiant (reservada per als menors de 28 anys) -col·laborador (per 120 euros l’any, que incorpora a més la possibilitat de llegir VilaWeb sense publicitat) -protector (sense límit, per a les persones, associacions o empreses que volen tenir una implicació més forta amb VilaWeb). Per damunt de tot, però, la subscripció a VilaWeb representa un compromís per donar suport al diari i una forma de participació en la vida del país. En uns moments en que la premsa passa per importants dificultats les petites aportacions monetàries dels subscriptors, quan es posen en comú, són vitals per al sosteniment de la nostra publicació.

Summary: La subscripció a VilaWeb: un compromís amb el país i el periodisme


Una trentena d’organitzacions LGBTI+ dels Països Catalans i arreu del món han signat un manifest de suport al dret d’autodeterminació català i de condemna a la repressió exercida per l’estat espanyol. En el text, recorden que la desobediència civil i l’acció directa són eines que, ‘davant de lleis injustes i institucions il·legítimes’, han permès el moviment LGTBI+ progressar com a societat i guanyar drets. ‘Aquesta ha estat l’expressió del moviment d’alliberament LGBTI+: dels aldarulls d’Stonewall i la primera manifestació sota el franquisme a la Rambla de Barcelona en l’actualitat’, afirmen. Cinquanta anys de la revolta de Stonewall, la nit que el col·lectiu LGTB va dir prou És per això que els signants reivindiquen ‘la fi de la repressió i la defensa de la pau’, que concreten amb la retirada de les forces d’ocupació, l’alliberament immediat dels presos polític i el lliure retorn dels exiliats, i l’amnistia total als ‘perseguits per la causa general contra el procés d’alliberament nacional’. També fan una crida a la mobilització permanent, la desobediència civil i l’acció directa per a fer efectius l’amnistia i l’exercici del dret d’autodeterminació, que consideren ‘elements indestriables per a superar la situació d’excepcionalitat’. Per últim, demanen l’obertura d’un procés constituent de base popular amb la participació activa del moviment LGTBI+ que ‘assenti els fonaments d’una república feminista i lliure d’LGTBIfòbia’. El text té el suport de les següents organitzacions: Crida LGBTI (Països Catalans) L’Aldarull LGBTI+ (Països Catalans) Atzagaia (Països Catalans) Gènere Lliure (Països Catalans) Colors de Ponent (Països Catalans) ANC LGBTI (Països Catalans) Jovent Dissident (Països Catalans) Nou Barris LGBTI (Països Catalans) Act Up Sud-Ouest (Occitània) Purna LGTB (Aragó) Avante LGTB (Galícia) Amizando (Galícia) Colectivo Agrocuir da Ulloa (Galícia) EHGAM (País Basc) Sare Lesbianista (País Basc) MDMA Taldea (País Basc) Hiruki Larroxa Kolektiboa (País Basc) Lumagorri Heterosexismoaren Aurkako Taldea (País Basc) Ozen LGTB (País Basc) Bujarra (Astúries) Valladolid Diversa (Castella) RQTR (Castella) Proyecto Rivera (Castella) LGSMigrants (Anglaterra) Maruf Foundation, International Platform for Queer Muslim (Països Baixos) Legebitra (Eslovènia) Revolutionär Pride Stockholm (Suècia) Gay Liberation Network (EUA) Strollad LGBTI dispach’el breton / Collectif LGBTI Breton révolutionnaire (Bretanya) Laboratorio Smaschieramenti (Itàlia) Cara-Friend (Irlanda) União de Mulheres Alternativa e Resposta (Portugal) Plataforma Anti Transfobia e Homofobia de Coimbra (Portugal) Podeu llegir ací el comunicat íntegre: «El col·lectiu LGBTI+ amb el poble català Davant la sentència del Tribunal Suprem espanyol, les mobilitzacions dels darrers dies i la desfermada repressió de l’estat espanyol contra les manifestants, els col·lectius LGBTI+ sotasignats manifestem: Les condemnes del Tribunal Suprem contra un govern democràtic i les dues entitats civils més importants dels Països Catalans –i d’Europa– per una acció pacífica, popular i massiva com va ser el referèndum d’autodeterminació de Catalunya, són condemnes contra els drets fonamentals en conjunt, també els del col·lectiu LGBTI+. Ens trobem davant les mobilitzacions més importants de la història recent, que són reflex del rebuig de la majoria del poble català a una sentència injusta i la voluntat de defensar l’exercici dels drets fonamentals, especialment dels drets socials conquerits pel poble treballador i posats en qüestió pel capitalisme patriarcal. La resposta repressiva dels governs català i espanyol, amb agressions físiques i segrest de manifestants per part dels seus braços armats i aparell judicial suma en aquests moments més de 200 detingudes, 600 ferits i una trentena de preses polítiques. Aquesta repressió no és nova: l’hem vista al llarg de la història contra els moviments feminista i antimilitarista, l’independentisme, el sindicalisme o el moviment LGBTI+. La desobediència civil i l’acció directa són les eines que ens han permès històricament, davant de lleis injustes i institucions il·legítimes, progressar com a societat i guanyar drets. Aquesta ha estat l’expressió del moviment d’alliberament LGBTI+: dels aldarulls d’Stonewall i la primera manifestació sota el franquisme a la Rambla de Barcelona a l’actualitat. Per tots aquests motius, fem una crida al conjunt del moviment LGBTI+ català i d’arreu a fer seves les següents reivindicacions: La fi de la repressió i la defensa de la pau, mitjançant la retirada de les forces d’ocupació, l’alliberament immediat de les preses polítiques, el lliure retorn de les exiliades i l’amnistia total a les centenars de perseguides per la causa general contra el procés d’alliberament nacional. La crida a la mobilització permanent, la desobediència civil i l’acció directa per a fer efectius l’amnistia i l’exercici del dret d’autodeterminació, elements indestriables i imprescindibles per a superar la situació d’excepcionalitat. L’obertura d’un procés constituent de base popular, amb la participació activa del moviment LGBTI+, que assenti els fonaments d’una República feminista i lliure d’LGBTI-fòbia. Amnistia, desobediència, república, alliberament LGBTI+.»

Summary: Més de trenta col·lectius LGTBI del món defensen l’autodeterminació de Catalunya i condemnen la repressió


Josep Costa, vice-president primer del Parlament de Catalunya, parla lentament. Transcriure les seves paraules no és difícil. La radicalitat d’allò que expressa sembla néixer d’una reflexió profunda. Eivissenc de naixement, se sent independentista des que va tenir raó política. Arriba a Barcelona a divuit anys per estudiar dret i allà forma part del Bloc d’Estudiants Independentistes (BEI). Però l’ensenyament polític més intens el va rebre a Eivissa, a les protestes contra la construcció de l’autopista. Eren els anys 2004, 2005 i 2006 i hi va haver un autèntic moviment de desobediència civil, del qual va formar part activament. Sense poder-ho evitar, la conversa enfila cap al 30 de gener de 2018. Veu clar que aquell dia es va dilapidar en bona part la victòria del 21 de desembre i que allò que va passar va acabar essent un èxit de l’estat espanyol. Això no li impedeix de mirar-se el futur amb optimisme. Creu que la unitat tornarà a ser inevitable. Mentrestant, el preocupa l’estratègia de l’estat espanyol de silenciar la repressió. —Entrevistar-vos sense preguntar pel 30 de gener de 2018, encara que faci temps que hagi passat, sembla que no pugui ser. Com ho veieu, allò que va passar, en la perspectiva d’ara? —El 30 de gener marca la legislatura, perquè és el dia que havíem de decidir si manteníem l’embat amb l’estat, en els termes que ens permetia el 21 de desembre, i aprofitàvem l’impuls que ens havia donat la gran victòria electoral. Malauradament, una part de la victòria del 21 de desembre la vam dilapidar el 30 de gener. La gràcia de la nostra victòria era que havia guanyat la restitució. Això, jurídicament i políticament, és molt significatiu perquè guanya les eleccions el govern que volien decapitar, el que havien enviat a la presó i a l’exili. Per tant, el mandat democràtic contra la repressió i el 155 és molt clar. La gent decideix que el govern que s’ha destituït pel 155 és el govern legítim que la majoria vol mantenir. Això és un desafiament a l’estat en tota la regla i a l’estat li és molt difícil de gestionar-ho. Mantenir-nos en aquest desafiament ens era del tot favorable, perquè des de la legalitat no podien subvertir el resultat de les eleccions, que era molt clar. D’alguna manera, vam renunciar a fer aquest torcebraç que es podia fer en unes condicions molt favorables. Des d’aleshores no hem acabat de trobar el to, ni la forma eficaç per a desafiar la repressió i la negació de la democràcia que hem de suportar des de l’1 d’octubre. —Heu dit ‘vam renunciar’. Per què ho heu dit en primera persona del plural? —Crec que és obvi que jo ho hauria fet d’una manera diferent, però tots hem d’assumir que l’independentisme, com a col·lectiu, va optar per fer això, encara que hi hagi molta gent que no ho hauria fet d’aquesta manera. —Aquesta situació us va trasbalsar molt? —Sí, sí… No poder complir el mandat amb què m’havia presentat a les eleccions va ser un xoc. Vaig acceptar d’anar a una candidatura electoral per donar suport a la restitució del govern i del president. Era el primer punt que teníem al programa electoral i el primer de l’agenda per a poder-lo aplicar. El fet de no poder-ho fer d’entrada ens ha situat en una situació d’una certa debilitat. Això no vol dir que no ho puguem recuperar, que no ens puguem rearmar. Estic segur que ho farem. Sóc molt optimista pel que fa a les nostres opcions de ser independents, però crec que aquell dia ens vam equivocar. —Hi ha el paper del president del parlament, però també els dels partits. En aquell moment Junts per Catalunya hauria pogut tenir una actitud més decidida? —No crec que s’hagi de personalitzar en ningú. Estic segur que aquesta qüestió no la va decidir personalment el president del Parlament. I nosaltres, Junts per Catalunya, teníem la capacitat que teníem. Tots junts vam fer el Primer d’Octubre i quan no estem junts no podem fer ni la investidura del president. La divisió sempre ens debilita molt. Què podíem fer, Junts per Catalunya tots sols? Només ens quedaven dues opcions: o fer govern amb la investidura d’una altra persona o repetir les eleccions. —Potser es podien visualitzar més les discrepàncies? —La gent no l’accepta ni la vol, la discrepància. La gent vol que anem junts i que tinguem una unitat de propòsit. Quan hi ha divisió i discrepàncies, la gent ens castiga a tots de la mateixa manera, perquè és un fracàs col·lectiu. No crec que n’haguéssim tret res, de fer més aguda la discrepància o que és visualitzes més. Ara, mirant a l’arrel, veus que en aquell moment la discrepància era molt aguda, molt substancial, perquè era continuar l’embat a l’estat o no. És una bifurcació de les opcions molt gran i al final has d’acabar assumint que determinades coses no les pots fer tot sol. O hi és tothom o no són viables. —A vegades estirar…. —Sí, per fer coses cal unitat i anar a l’una. Per a no fer res, o per a no fer una cosa basta la simple desunió. Perquè hi hagi desunió no cal que tots estiguem d’acord, basta que una part opti per una cosa diferent i et bloqui l’opció de fer. —El 30 de gener va guanyar l’estat? —Sí, va ser un èxit de l’estat. —Va ser tan imprevist com ens vàreu explicar? —En quin sentit? —Que tot estava lligat i que a l’últim moment es deslliga? O hi ha moltes coses que anirem descobrint amb els anys? —Per part meva, em vaig aixecar d’una reunió on estava tot lligat. —A quina hora? —Més o menys, a les sis de la tarda del dia abans. Sabia que l’endemà desafiaríem a l’estat i me’n vaig anar a dormir amb el pes de la responsabilitat i amb la determinació de fer allò que havíem acordat. Amb la consciència del que representa això i sabent que l’endemà podia tenir la Guàrdia Civil a la porta. Record, no sé si aquella nit o abans, que hi havia la Guàrdia Civil cercant-nos per notificar-nos les resolucions del Tribunal Constitucional. —Aquests dies es torna a posar sobre la taula la unitat estratègica. El ciutadà sovint té la sensació que és la cançó de l’enfadós… —Sóc optimista, perquè la resposta de l’estat sempre ens acaba unint. Hi ha gent a qui incomoda que siguem reactius, que hagi de ser l’estat que, amb les seves actuacions, ens acabi de posar les piles. Però justament és la naturalesa de l’estat on vivim i perquè aquest estat és com és que som independentistes. Si Espanya fos un estat normal, no hi hauria una majoria independentista al Parlament de Catalunya. A mi no em fa res de dir que aquesta majoria existeix perquè l’estat s’ha equivocat reiteradament i amb els seus errors l’ha provocat. Hem de ser conscients que hem viscut en un cert parèntesi durant el període de preparació del judici fins a la sentència. La sentència és el segon acte del Primer d’Octubre perquè va ser un acte de sobirania i de desobediència civil. La gran virtut de la desobediència civil és acorralar el poder i posar-lo en el dilema d’exercir la repressió o no. De triar entre l’autoritat i la legitimitat. Si quan desobeeixes et castiga, aleshores preval l’autoritat per damunt de la legitimitat. Això té un desgast quant a la reputació. També pot passar al revés, però en tots dos casos l’acte de desobediència ha triomfat. Ara, paradoxalment, la pilota principal del conflicte entre Catalunya i Espanya és al terrat de l’estat que ha de decidir si renúncia al càstig o a la reputació. —L’estat potser té la sensació que guanya. —Probablement, però sempre que han pensat que guanyaven s’han equivocat. No conec ningú que hagi deixat de ser independentista i, en canvi, conec gent que ha començat a ser-ho. —Com anirà l’Onze de Setembre? —Com sempre, tornarem a dir que hi som. Hi ha moltes accions qualitatives, però l’Onze de Setembre té una importància quantitativa, de ser molts. Com que estic segur que serem molts, tornarem a demostrar que hi som i que ens podem haver cansat un dia, enfadat un altre dia…, que podem tenir raó amb aquestes sensacions, però aquell dia la gent sap que és important de ser-hi perquè ningú no tingui la temptació de pensar que hem renunciat a continuar lluitant per la independència, que en cap cas no és una idea retòrica ni romàntica. —Creieu que podrien endarrerir la sentència si hi ha eleccions? —No m’agrada especular amb això. La sentència es dictarà amb criteris polítics, que no necessàriament han de ser del govern espanyol, però ho són igualment. La dictaran quan més els convingui. Ara, en el fons l’estat tampoc no té una unitat estratègica entre el Suprem i el govern espanyol. Una sentència dura del Suprem tampoc no convé al govern espanyol, perquè el terratrèmol que provocaria va contra l’estratègia de fer-nos patir en silenci. Hi ha interessos contraposats. —De quina estratègia parleu? —Ara som en una situació en què ens volen fer viure la repressió en silenci. El màxim exponent d’aquesta estratègia que té l’estat, en aquest moment, va ser el discurs d’investidura de Pedro Sánchez, que no va dir ni una paraula sobre Catalunya. En això, hi veig una estratègia de silenci, que és fer veure que aquí no passa res. I la repressió en silenci és pitjor. Si em permeteu una comparació que no és del tot exacta, és com quan tens una infecció. Quan tens una infecció, és millor que tinguis febre, que no pas que no en tinguis. Si en tens, val més que ho sàpigues i que et puguis guarir. Suportar la repressió en silenci seria com tenir una infecció sense cap símptoma. —Que et pot matar. —És més fàcil que et pugui matar. És una amenaça més greu si és d’aquesta manera. L’estratègia del silenci és més difícil de combatre perquè quan et volen silenciar el primer reflex pot ser cridar. I potser cridar no convé. Hem de ser intel·ligents i hàbils per a fer front a aquesta estratègia de repressió que fa veure que a Espanya tot va bé i que és un país feminista, progre i solidari. —L’independentisme és prou hàbil? —No és fàcil d’encarar, aquesta estratègia. Tot just anem prenent-ne consciència, d’aquesta situació. Silenciar-nos pot formar part d’una estratègia de dividir-nos. En aquesta situació hem de decidir si cridem més o trobem una resposta més intel·ligent per a visualitzar la repressió sense incomodar ningú. De vegades quan crides massa el qui més s’incomoda és el qui tens més a prop, i no el teu adversari. —Potser s’hauria d’introduir més el debat sobre la repressió en la discussió política. Sovint es parla de la unilateralitat o la confrontació, com si fos una decisió abstracta. Sense posar la repressió al centre. Sobretot es parla poc de la repressió indiscriminada que afecta tots els ciutadans, ara l’un, ara l’altre, com un degoteig. —És inconcebible que en un lloc que hi ha presos polítics i el govern és a la presó i a l’exili, la gent visqui amb plenitud de drets i amb normalitat. Si hi ha gent a la presó és perquè no hi ha llibertat plena. També és evident que la repressió afecta més els qui ja són a la presó que no aquells que hi poden entrar en el futur. Però no podem reduir la lluita contra la repressió a la denúncia de la situació dels presos. En un moment determinat hi va haver un error d’anàlisi de molta gent, que va pensar que si es feien certes coses no entraria més gent a la presó. Era al començament de la legislatura. S’ha demostrat que era una anàlisi equivocada. En aquell moment hi havia quatre presos: en Junqueras, Forn, Jordi Sànchez i Jordi Cuixart. I després sense raó aparent van fer tornar a la presó aquells que estaven en llibertat sota fiança. Si ho mires en perspectiva, et preguntes per què els van fer tornar a entrar a la presó? La resposta no és gaire evident. Què fa que aquells que van sortir el 5 de desembre es poguessin presentar a les eleccions, poguessin assumir el càrrec… i tornin a estar empresonats? —Potser van pensar que la gent no tenia prou por? —Tot són càlculs polítics. En el gest de deixar anar uns quants presos hi havia un càlcul polític. Se’n van quedar un de cada organització i això no és casualitat, en absolut. És fet expressament. Deixen sortir la resta per donar una imatge de rebaixa de la pressió, per veure si això políticament es resolia a favor de l’estat. Si rebaixant la pressió aconseguien guanyar les eleccions. El dia 22 de desembre tenien dos plans, segons qui guanyés. Si haguessin guanyat els unionistes tot hauria anat diferent. Crec que aquest és el pla que tenien. Com que vam guanyar nosaltres, van intensificar la repressió. Hi havia també la part tècnica, que per inhabilitar-nos políticament els havien de tenir a la presó, la famosa qüestió del 384 bis. La suspensió de drets requereix ser a la presó. No podien acabar aquest pla de decapitació sense tenir-los a la presó. —Veig que hi heu pensat molt… —La reflexió de ‘no podem fer res que porti més gent a la presó’ no va funcionar. El resultat és més gent a la presó i més gent que serà jutjada. Penso, per exemple, en la gent del jutjat 13. Més de la meitat dels encausats tenen penes de presó a les acusacions. La reflexió que hem de fer és que si ens atura l’amenaça que ens posin a la presó, hem perdut. L’estat la compleix, l’amenaça. —Un dels punts que hi ha sobre la taula aquesta tardor és si hi haurà confluència de Junts per Catalunya, la Crida i el PDECat. Un grup d’independents de Junts per Catalunya vàreu fer un manifest demanant més transversalitat… —Això va ser una reflexió que vam compartir amb el grup parlamentari, va ser ben acollida amb les decisions que es van prendre i va ser útil en el debat. Després de tot això hi ha hagut fets que superen el manifest, com el llibret del president Puigdemont que deixa ben clar quin és el seu plantejament estratègic per al futur i que jo subscric plenament i Junts per Catalunya també. —Però el conflicte de sigles i interessos partidistes existeix. —El debat organitzatiu, per a mi, és molt secundari. No és el més important i a mi m’interessa relativament. Com deia, el president Puigdemont defineix cap a on hem d’anar. Cap a un futur d’unitat, d’una direcció aliada, d’una unitat de propòsit, que vol dir acceptar quina és la causa del conflicte: un estat que no ha renunciat a una confrontació amb nosaltres ni a la repressió. Nosaltres no som lliures de decidir quan tenim un conflicte amb l’estat o com. És l’estat que ha decidit de confrontar-se a la força amb nosaltres. La nostra opció era la resolució democràtica del conflicte, però l’estat ha negat aquesta resolució democràtica, pactada i negociada. Hem de ser conscients que nosaltres no podem decidir tots sols. Aquests arguments del president Puigdemont són difícils de refutar. De fet, no he vist ningú que ho fes —Us queden ganes de continuar fent política? —Crec que sempre faré política des d’un lloc o un altre. Però la presència a les institucions sí que té data de caducitat. Mentre pensi que sóc útil hi seré i si no m’hi sento útil, no m’aferraré a cap càrrec. —Què en penseu, de convocar eleccions catalanes? —Hem de tenir una estratègia que sigui una resposta de país als embats de l’estat cap a nosaltres, i un full de ruta per a fer realitat el mandat del Primer d’Octubre. Jo no veig que fent unes eleccions l’escenari de l’endemà fos diferent de l’actual. Digueu-me optimista, però per més eleccions que fem hi haurà una majoria independentista i tindrem la necessitat d’entendre’ns per liderar el país cap a la independència. Per tant, les eleccions no són la solució de res. —Cal modernitzar el funcionament del parlament? —Les institucions funcionen molt amb rituals, però hem de ser innovadors i estar oberts als canvis de les formes i de les estructures per encarar les circumstàncies que vivim. L’excepcionalitat política actual no es pot gestionar amb les tradicions i els costums de funcionament de tota la vida. És evident que hem de modernitzar moltes coses, sempre al servei de la voluntat democràtica de la gent.

Summary: Josep Costa: ‘Pensar que si es feien certes coses no entraria més gent a la presó va ser un error’


Fem l’entrevista un dia abans de començar el ple extraordinari per validar el decret llei de plurilingüisme del Consell. El PP ha amenaçat amb tot d’impugnacions. Enric Morera, president de les Corts, es declara tranquil. I parla, d’entrada, de Sicília i de la bella capella del Palatinat, que n’allotja el parlament. De seguida, però, cal anar al tall: de temes n’hi ha molts, la legislatura comença i enguany es presenta trepidant. —Comenceu legislatura amb un ple extraordinari. Hi preveieu normalitat o hi pot haver episodis de filibusterisme parlamentari? —Jo espere que siga una sessió de molta normalitat, que donarà molta seguretat i tranquil·litat als claustres de professors i als pares, perquè farà que comence el curs amb normalitat, amb llibertat d’elecció del projecte lingüístic de cada centre. —El PP ha amenaçat amb recursos d’inconstitucionalitat i ha dit que fer el ple pot tenir ‘conseqüències jurídiques’… —Sí, però és estrany, perquè el grup parlamentari popular va prendre la decisió de convocar aquest ple. Van ser ells. Jo em vaig limitar a fer l’acte formal de convocatòria. Jo he escoltat la Junta de Síndics: dimarts passat, per unanimitat, va decidir la convocatòria. —Aleshores, tranquil·litat? —I bons aliments. Jo preveig una situació normal: convalidar un decret llei d’un govern que vol comptar amb el suport de les Corts uns dies abans de l’inici del curs escolar. Per tant, molta normalitat. Allò que sí que ha estat anormal és que una institució com la Diputació d’Alacant, que no hi té legitimitat, puga haver interposat un recurs . Això és el que veig estrany. —I que s’hagi acceptat. —També. Però nosaltres hem de solucionar els problemes de la gent. I això és el que fa aquest decret. —Una vida parlamentària de qualitat pot donar la mesura del grau de democràcia d’una societat. És la tercera legislatura que sou a les Corts… —Des del 2007, sí. —I ara fa dos anys que en sou el president. A banda les figures dels Borja que ens reben a l’entrada de l’edifici, en què penseu que es nota el canvi, respecte de les legislatures anteriors? —Hem recuperat un clima de normalitat, de més treball, de més acords i de més consens. Teníem una anomalia derivada de la situació política i econòmica que es vivia en aquesta terra, i hem demostrat que en la pluralitat es funciona millor. Perquè en aquestes Corts hem aconseguit molts punts de consens sobre interessos estratègics del nostre poble. Quant a activitat parlamentària, som la primera cambra pel que fa a atenció a les demandes de l’oposició, a respostes escrites, a demanda de documentació… I, quant a vitalitat d’assemblea legislativa, tenim una sana i envejable normalitat democràtica. De fet, m’han nomenat president de la conferència de les presidències dels parlaments autonòmics, la COPREPA. En aquests moments som un referent de bones pràctiques parlamentàries. —Ah. —I, amb tot, som bastant invisibles. Malgrat haver recuperat la connectivitat amb la societat civil. Hem fet actes, per exemple, en els quals els diputats escoltaven el que deien plataformes de la societat civil, hem girat el calcetí. Però som uns grans desconeguts. I si no hi ha un bon parlamentarisme, la democràcia se’n ressent. —El parlamentarisme, per cert, té molt de pes en la configuració d’aquest poble. —Sí, des que Jaume I ens institucionalitza com a entitat pròpia, hem tingut unes Corts molt actives, molt avançades. De l’època, estamentals, que assessoraven el rei, però el rei no podia fer qualsevol cosa. De fet, també hem tingut revoltes, com la dels agermanats, pel fet de no respectar les nostres institucions. Bé, crec que en aquests moments tenim les Corts més reivindicatives des de la pèrdua de les nostres llibertats nacionals per la batalla d’Almansa: hem aconseguit situar al centre del nostre debat qüestions bàsiques dels interessos valencians, com l’infrafinançament o la falta d’inversió. I ho hem fet de manera unànime. És una qüestió de justícia. —A mitjan legislatura ja es pot fer balanç. D’activitat legislativa n’hi ha hagut poca, fins ara… —La primera part de la legislatura ha estat d’anàlisi i de reparació. Però s’ha aprovat el pressupost, les lleis d’acompanyament i mecanismes importants per a afrontar el futur. Hem creat l’Agència Valenciana de la Innovació, hem aprovat la recuperació de la nova RTVV, que ha implicat una feinada molt intensa… I crec que ara s’accentuaran molt els projectes de llei. Per una altra banda, he de dir que les lleis valencianes aprovades són totes al Tribunal Constitucional, perquè el govern central hi ha presentat recurs en contra. És un escàndol majúscul que es vulnere d’eixa forma la feina del nostre parlament. Les lleis valencianes aprovades són totes al Tribunal Constitucional, perquè el govern central hi ha presentat recurs en contra. És un escàndol majúscul. —Totes, sistemàticament? —Sistemàticament. La de pobresa energètica… totes. És un atac directe al nostre autogovern i a la nostra autonomia. Hi ha voluntat d’anul·lar-nos l’autogovern. En la comissió bilateral hem tingut una posició molt enèrgica per a defensar el parlamentarisme i els interessos valencians. Aquesta dinàmica d’involució autonòmica és el caldo de cultiu per a la crisi global territorial que hi ha a l’estat. —Aviat farà un any que sindicats i associacions van arribar a un acord per a la futura llei de la funció pública, que inclou la competència lingüística. Arribarà a rams de beneir, aquesta llei? —Ja la tenim en tràmit. I s’aprovarà prompte. Calcule que a començament del 2018. És una de les lleis importants. Però cal fer un treball previ prou ampli, en aquest cas amb els sindicats, perquè ja arribe molt acordada. Com que s’ha fet, el tràmit parlamentari hauria de ser més fàcil. —Una altra qüestió és normalitzar la representativitat de les Corts amb la supressió de la barrera electoral del 3%… És factible en aquesta legislatura? —És factible. I necessari: no es poden posar barreres antidemocràtiques a ningú. S’ha triat la via de la proposició de llei. I s’ha treballat així: comissió parlamentària de reforma de l’Estatut i de nova llei electoral, dictamen de tots els grups, que ja tenim, i ara, d’eixe denominador comú, n’ha d’eixir un text articulat. La proposició de llei que entre a les Corts haurà de tenir molt consens. No serà fàcil, però ha de ser així: no un projecte legislatiu del Consell sinó de les Corts. Perquè, de fet, les mateixes Corts han recuperat molt la seua sobirania, com a entitat. No som un ens dependent del Consell com passava en el passat. —Heu esmentat la llei de creació de la nova ràdio i televisió públiques. La llei és feta. La televisió, quan? —Us diré una cosa: hauríem pogut tenir la televisió el 9 d’octubre del 2015. —Com? —No liquidant la que hi havia. En aquell moment jo vaig intentar un acord amb els treballadors i posar aquest fet en evidència. Però hi hagué incomprensió i no hi hagué altura de mires. I es va decidir fer una nova televisió. Ja vaig avisar en aquell moment que tindria problemes de temps. Jo, com a valencianista, volia una televisió de seguida, amb garanties. I això significava triar el camí de no liquidar-la. Però se’n va triar un altre. I ha significat un tall. Quan tindrem la televisió? No ho sé. Jo, en aquest tema, estic negre. —I quan tornarà TV3? —Tan bon punt com tinguem en marxa À Punt, proposaré al govern que aplique la reciprocitat. Des del minut u proposaré que s’aplique la normativa que en el seu dia ja vaig pactar amb el PP (per tant, supose que sobre aquest punt no faran demagògia). Però perquè hi haja reciprocitat has de tenir alguna cosa per a reciprocitar. Jo aniria més lluny de la reciprocitat: buscar fórmules que ens permeten de cooperar en l’àmbit audiovisual. És lògic. I hem de fer lògic el que fins ara han mantingut en l’anormalitat. —La qüestió del finançament acabarà de marcar bona part de la legislatura… —Efectivament, ho hem situat en el centre del debat polític, lligant-ho amb el fet que és una causa directa de l’empobriment sistemàtic del poble valencià. També hem situat en el centre del debat la falta d’inversió pública territorialitzada del pressupost general de l’estat. I hem de recordar que hem reformat l’estatut d’autonomia, que està pendent de tramitar-se, per aquest punt. Dit això, el sistema de finançament i el model de la LOFCA és un exemple més del fet que Espanya no funciona. —Penseu que hi pot haver cap mena de receptivitat o de rectificació per part de l’estat, quant al finançament? —L’estat espanyol s’ha de repensar i reelaborar tot. En cinc anys, el senyor Mariano Rajoy ha incrementat el deute públic de 350.000 milions d’euros, que és un catàstrofe, perquè s’ha fet sobre una devaluació social enorme. Les desigualtats han augmentat i, per tant, no és que s’haja de parlar de recursos cap a les autonomies, sinó de tot el model d’ingressos i despeses de l’estat. No es pot consentir que siguen les autonomies les que es barallen per un tros del pastís. Hem de parlar de tot, dels ingressos públics i de les despeses públiques. I hem de recordar que el principal incomplidor és l’estat, que és el que acumula més incapacitat en la gestió econòmica. S’ha de parlar del conjunt d’ingressos de l’estat i, per tant, no sóc optimista si no hi ha una visió política més àmplia d’un problema greu: que l’estat espanyol en aquests moments no és viable. —La resposta a les reivindicacions valencianes ha estat, de moment, aquell ‘els polítics valencians només saben plorar’ que va dir el ministre espanyol Montoro… —Ens han insultat, sí. Ens han insultat aquells que ens porten a la catàstrofe, que han exhaurit els fons de pensions, que es han posat en un deute públic superior al 100% del PIB, que ens porten al desastre. No ens poden donar lliçons. Si continuen aquestes polítiques, les polítiques del PP, crec que el fracàs de l’estat espanyol serà global. I no s’han fet els passos per a canviar el model productiu. Una prova d’això és l’impost al sol, que és una barbaritat. La política del PP és la de crear problemes i d’incrementar els que ja hi ha. No en soluciona ni un. Ni econòmic, ni social, ni territorial, ni democràtic: els augmenta. Governen per intentar tapar la seua gestió i la multitud de casos de corrupció. —I aquest menysteniment… —Eixe menysteniment, eixa burla formen part d’eixe no abordar els problemes. I cada dia que passa… Hem de recordar que tota la situació que viu Catalunya és per la seua campanya anticatalanista del 2006, que ja venia larvada de feia molt de temps. Eixes dinàmiques ens han portat a aquesta situació. I els valencians recordem, i molt, que l’anticatalanisme ha estat un mal negoci per al poble valencià, molt mal negoci. I que les polítiques de dreta centralista impulsades pel PP en tots els àmbits són un autèntic fracàs. Encara que no vulguen veure-ho, els problemes cada vegada es faran més evidents. I hem de fer una reflexió. Perquè el pacte del 1978 està absolutament exhaurit. I si no som capaços d’elaborar un altre pacte amb polítiques d’altura jo pronostique una situació molt difícil per a l’estat espanyol. —Com valoreu els darrers esdeveniments parlamentaris a Catalunya? —Era un fet anunciat. No em va sorprendre. Ja s’havia dit i anunciat que hi hauria l’aprovació d’una llei de referèndum. La qüestió és per què s’arriba a aquesta situació. Aquest malestar ve de lluny. Per una altra banda, aquests mateixos fenòmens passen a tot Europa: l’exhauriment dels estats nació entesos com abans. Cada vegada els pobles europeus, no només el català, volen tenir més instruments per a poder estar en un món global des de la seua localitat. El que jo reclame és tranquil·litat, serenitat i que hi haja un clima que ens permeta d’abordar des de la política una evidència: que hi ha un enfonsament del pacte constitucional del 78. I, o bé es fa un altre pacte, unes altres polítiques, o tindrem una situació negativa per part de tots. L’immobilisme que hem vist no és la solució. —Hi heu parlat, amb Carme Forcadell? —Sí, vaig fer un acte de presència al Parlament de Catalunya per donar-li el meu suport personal en el moment en què va ser encausada per haver dut al parlament un debat polític. Això és inaudit. És més propi de règims del passat. I de aquellos polvos, estos lodos. Ara no he parlat amb ella, però com a president de la COPREPA parle amb tots els meus homòlegs, i intentaré que es genere la situació per establir el que ens pertoca: el parlamentarisme és parlar. I parlar amb tots. —Quin és l’últim llibre que heu llegit? —Individus com nosaltres, de Ferran Torrent.

Summary: Enric Morera: ‘L’estat espanyol no és viable’