‘És el David Fernández d’Escòcia’. Així presenten Jonathon Shofi, un dels polítics convidats a la conferència internacional de la CUP a favor del referèndum que aquest cap de setmana ha reunit més de quinze organitzacions de països diferents que donen suport a les demandes catalanes. Shofi és un jove de Glasgow provinent dels moviments socials, ànima fundadora de la Radical Campaign, l’elogiada campanya de l’esquerra radical a favor del sí al referèndum escocès. També és membre de RISE, el partit dels anticapitalistes escocesos. Shofi va ser rebut divendres per Carme Forcadell i Raül Romeva, juntament amb la resta de convidats, al Parlament de Catalunya. I va aprofitar una estona lliure per parlar amb VilaWeb en un dels patis exteriors. —Com us presenteu, per a la gent que no us coneix? —Jo provinc, bàsicament, dels moviments socials. Vaig fer campanya contra l’austeritat, la guerra, a favor de vagues. La meva família, en canvi, no és pas una família de socialistes. Formo part de la generació que es va polititzar després de la guerra de l’Irac, amb la globalització. Durant el referèndum, perquè us situeu, treballava de cambrer. I la resta del temps, feia campanya. Quan em vaig quedar sense feina, fa anys, vaig començar a interessar-me per la política. Com funciona el món?, em demanava. I aleshores veus que funciona per aquests interessos i aquells altres, i arribes a una anàlisi socialista. I prens la idea que el sistema, com a tal, ha de ser substituït per una cosa millor. —Per què sou a Catalunya, aquests dies? —Som aquí per diverses raons. En primer lloc, venim a aprendre, en particular, de la CUP. Volem veure com s’ho fan per créixer, com s’organitzen per aconseguir el referèndum i la independència, i com ho lliguen amb els aspectes socials. En segon lloc, som aquí per aprendre de la resta de partits convidats a la trobada internacional organitzada, perquè creiem que l’única manera que l’esquerra radical a Europa aconsegueixi canvis és amb una resposta internacional. I en tercer lloc, perquè a Escòcia també tenim un referèndum a la vista, i el govern britànic s’hi oposa. Per tant, volem internacionalitzar aquest fet i veure com podem col·laborar amb altres actors. —Què passarà? El referèndum es farà igualment? —Molta gent es pensa que això és una batalla entre Nicola Sturgeon, de l’SNP, i Theresa May, dels tories. Nosaltres pensem que el referèndum es farà si hi ha un moviment des de sota. Un moviment que demandi un referèndum, des d’un punt de vista democràtic, però que també demana més coses: nosaltres volem un referèndum perquè volem trencar l’estat britànic, crear un esquerda en el procés d’austeritat i els atacs als drets humans i contra els migrants. És el referèndum que ens dóna aquesta oportunitat. (Fotografia: Lluís Brunet) —La Gran Bretanya és per als rics, Escòcia podria ser nostra. És un eslògan que us he llegit. —La Gran Bretanya és per als rics, Escòcia podria ser nostra, certament. El que diem amb aquesta frase, bàsicament, és que l’estructura, el muntatge, i les institucions que controlen la societat britànica són explícitament i obertament fetes en favor dels rics. I, tot i que no és automàtic que una Escòcia independent porti a una cosa diferent, sí que posem l’accent en el fet que això és possible. Ho és. Pot ser nostra. Hi veiem una oportunitat. —RISE, interpreto, opta per quedar-se fora de la Unió Europea. —400.000 votants que van votar sí a la independència d’Escòcia també van votar de sortir de la Unió Europea. El nostre argument és que hi hauria d’haver un referèndum sobre la Unió Europea, perquè som dels que creiem que a la Unió Europea hi ha manca de democràcia. Però, també, perquè creiem que no cal que estiguis a favor de la Unió Europea per estar a favor de la independència. I una altra cosa: si dius a la gent que voti independència i així serem un membre de la Unió Europea, no guanyarem el referèndum. L’agenda ha de ser molt més àmplia i transformadora que només dir que siguem independents i així entrarem a la Unió Europea. —Per què la CUP ha entrat al parlament, i RISE no? —Gran pregunta. L’esquerra radical a Escòcia ha despertat de nou tot just ara, després d’un període molt marginal. L’esquerra radical va jugar un paper enorme durant el referèndum. Els mítings, les trobades, les xerrades, eren plenes de gent. Molt plenes. Però van arribar les eleccions, i la gent va continuar prioritzant independència i, per tant, va votar l’SNP. Aquests són els qui, en el futur, ens tornaran a votar a nosaltres, o similar, segons en què ens convertim. Però ara mateix voten l’SNP. Penseu que RISE només tenia un any de vida quan es va presentar a les eleccions. Ara estem formant els nostres activistes, les nostres infrastructures i les nostres idees. Perquè sabem que l’esquerra radical és fonamental per a guanyar independència. I en conseqüència, en el futur, tindrem gent dins el parlament. I una altra cosa: els diputats només són una pota. Que quedi clar. És on veig moltes similituds amb la CUP. —L’SNP és de dretes o d’esquerres? —L’SNP té una important base que parla de tenir serveis mèdics gratuïts, una educació gratuïta per als nens i que defensa un gran canvi en salaris. Quan els compares amb els tories, no són només d’esquerres sinó que semblen radicals. Però, en el fons, tenen moltes coses en comú. Per exemple, van guanyar molts vots, però molts, de la classe treballadora, però ara no redistribueixen la riquesa, i les seves polítiques no són radicals en cap cas. I això és perquè es veuen a ells mateixos com un partit nacional. I això és, diuen, ‘bo per a tothom’. Ja sabem què vol dir, això. Nosaltres diem que treballem per a l’esquerra i per a la classe treballadora. Som una organització anticapitalista, socialista i internacionalista. I som dels qui creiem que el poder real rau a les mans de la gent, i no a les institucions. —Escòcia i Catalunya haurien de fer el referèndum el mateix dia? —Que Catalunya i Escòcia facin el referèndum el mateix dia és una idea interessant, penso. No sé si és bona o dolenta. Interessant, segur. És important construir tanta solidaritat internacional com sigui possible, i si això hi ajuda, és una bona idea. —Vosaltres teniu ecologistes dins el partit, i a Escòcia els sis diputats del Partit Verd també són independentistes. Aquí, ICV, no. Com s’explica aquesta disparitat? —Els verds varien molt, políticament. Fixeu-vos que alguns verds a Europa són fins i tot pro-austeritat. A Escòcia, els verds són molt independentistes, i van ser molt importants per a la campanya del sí. Vam treballar plegats i hi tenim una gran relació, i treballem plegats amb moviments socials. —El líder laborista britànic, Jeremy Corbyn, acaba de dir que vol nacionalitzar part de la indústria de la Gran Bretanya. —Sí. Corbyn ha posat damunt la taula un programa socialista. El problema que té a Escòcia és que els laboristes, allà, no solament s’oposen a la independència, sinó que també van fer campanya amb el partit conservador durant el referèndum. Per tant, el missatge de Corbyn, que podria calar a Escòcia, queda limitat per la seva pròpia història. —Corbyn us podria robar votants? —No us dic que no. Jo mateix voldria que Corbyn guanyés les eleccions. I crec que Corbyn necessita tot el suport. Ara, també crec que hem de mirar la situació a Escòcia i entendre que centenars de milers de persones de classe treballadora no escolten Corbyn perquè són independentistes. I per tant, hem de trobar la manera d’aconseguir la independència i, a la vegada, ajudar Corbyn. —Corbyn donaria suport al referèndum? —Ell sí. Ho ha dit. Però el programa laborista, no. L’acaben de fer públic i s’han posicionat contra el referèndum i la independència. Però m’agradarà veure què passa al final. Perquè ell és un demòcrata. I si la qüestió arriba a Westminster, diria que Corbybn votaria que sí al referèndum. Dit això, els laboristes a Escòcia són tota una altra cosa. I s’hi posicionen molt en contra. El problema de Corbyn, per mi, és que es posiciona en contra de la independència de manera molt contundent. (Fotografia: Lluís Brunet) —Res més que volguéssiu afegir? —Només afegiria que els problemes que té la gent, no importa d’on sigui la gent, provenen del mateix lloc: les finances internacionals, el capital internacional, els grans bancs, les multinacionals, els estats cada vegada més opressors, i per tant, em sembla que hi hauria d’haver un intent seriós d’articular una resposta internacional. No únicament a Escòcia o a Barcelona.

Summary: Jonathon Shafi: ‘La Gran Bretanya és per als rics, Escòcia podria ser nostra’


El ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, va viatjar a Budapest dilluns passat i es va reunir amb el primer ministre hongarès i membres del seu govern, en un moment en què a Hongria hi havia grans protestes contra dues noves iniciatives de l’executiu: ‘una que forçava els treballadors a fer 400 hores extra l’any, i una altra que creava un sistema judicial paral·lel que amenaçava la independència judicial’. Borrell va felicitar les autoritats hongareses per la confiança generada en l’economia del seu país entre les institucions internacionals i el món financer i va dir que, malgrat les diferències, volia diàleg amb Hongria per a evitar una escletxa entre l’est i l’oest d’Europa. El portaveu de Ciutadans a la Comissió Exterior del congrés espanyol li ha demanat ‘en quines qüestions’ considerava que podia cooperar amb Hongria, ‘tenint en compte la deriva autoritària que ha pres’. També han demanat a Borrell si, en les reunions amb Orbán, li va comunicar ‘la necessitat de fer marxa enrere en el deteriorament de la democràcia liberal a Hongria i de contribuir a una major integració europea en qüestions com la gestió migratòria’. Cal recordar que Hongria va refusar el Pacte de les Nacions Unides per una Migració Regulada, Ordenada i Segura.

Summary: Borrell va visitar Viktor Orbán enmig de la protesta més gran per la seva deriva autoritària


El president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart, ha advocat per dialogar amb els socialistes per a poder avançar en el conflicte entre Catalunya i Espanya, però ha avisat que el president del govern espanyol, Pedro Sánchez, ‘encara no ha demostrat res més enllà de les paraules.’ Malgrat veure diferents al PSOE actual del PP i Cs, ha recordat que es van alinear amb el 155 i que els socialistes no han derogat la ‘Llei Mordassa’ ni la reforma laboral, entre altres normes. En una entrevista d’Europa Press de la presó dels Lledoners estant, considera que el PSC ‘també ha de ser part de la solució al conflicte polític’ que, al seu judici, només tenen una sortida en forma de diàleg i la fi de la repressió. ‘Algú creu que podríem avançar sense dialogar amb el PSC?’, ha preguntat Cuixart, que desitja que en la taula de negociació entre el Govern i la Generalitat pugui parlar-se de tot. En la seva opinió, els socialistes han admès tard que la situació a Catalunya és un conflicte polític, ‘però benvinguda sigui la rectificació’, i ha fet una crida a les dues parts a ser empàtiques i perseverants si volen buscar una solució. Taula sense ‘renúncies ni vetos’ Per Cuixart, ha d’haver-hi una negociació bilateral entre governs ‘sense renúncies, sense vetos, basada en la fi de la repressió i el reconeixement al dret a l’autodeterminació’. També ha advertit que si la taula de negociació es limita al marc constitucional i aborda només qüestions de millora de l’autonomia ‘no serà útil per a la resolució del conflicte perquè la majoria de la societat catalana vol decidir el seu futur polític a les urnes’. Per això, creu que la taula ha d’afrontar ‘tot el que ha alimentat el conflicte polític entre Catalunya i l’estat’ i deixar de banda estratègies electorals o de partit. Sobre Iglesias Segons Cuixart, Catalunya necessita interlocutors valents que tinguin clar que ‘la defensa dels valors democràtics està per sobre de la unitat d’Espanya’, i ha elogiat també el paper jugat en molts moments pel líder d’Unides Podem, Pablo Iglesias. ‘Cal reconèixer a Pablo Iglesias la valentia que ha tingut en molts moments, com quan va ser el primer polític estatal a venir a visitar-me a la presó de Soto del Real, també Alberto Garzón’, ha explicat. El president d’Òmnium ha avisat que amb Iglesias ocupant un seient al Consell de Ministres espanyol al capdavant de la Vicepresidència Segona, Unides Podem haurà de demostrar molta fermesa en el govern de Sánchez perquè ‘les temptacions del PSOE seran constants’. Unitat d’acció Cuixart també ha urgit al sobiranisme a definir el pròxim objectiu comú així com unitat d’acció, i ha demanat de deixar enrere ‘debats superats que només serveixen per a confrontacions estèrils’. Sobre si s’ha plantejat formar part d’una candidatura, Cuixart ha afirmat que no, i que va entrar a la presó com a president d’Òmnium i vol sortir-ne amb el mateix càrrec: ‘Volem deixar clar a l’estat que cap jutge ni fiscal decidirà qui presideix la nostra entitat’.

Summary: Cuixart creu que cal parlar amb els socialistes però diu que Sánchez ‘encara no ha demostrat res’


1- El cor. Passen els anys, el nombre d’estats que formen la Unió Europea creix i creix, però el seu cor és manté inalterable. Alemanya, França i el Benelux (Bèlgica, els Països Baixos i Luxemburg) mantenen una relació privilegiada i són percebuts encara com el nucli més estable del projecte europeu. És especialment clau la relació entre França i Alemanya, que ha estat el veritable centre de gravetat de la UE en el curs dels anys i que es manté forta, tot i que ara s’han obert més coalicions amb visions pròpies sobre la majoria de qüestions. Dins el Benelux, Bèlgica tendeix a arrenglerar-se amb França, mentre que els Països Baixos i Luxemburg tendeixen a arrenglerar-se amb Alemanya. 2- La coalició dels grans estats. Responen a interessos diferents però tenen en comú que són els grans estats de la Unió Europea, encara més després del Brexit. Itàlia, l’estat espanyol i Polònia s’afegeixen a França i Alemanya en aquesta categoria, que és una font de discussions per diverses raons. Especialment d’ençà de l’aparició del ‘bloc dels petits’ que intenta aturar el pes de la coalició dels grans estats, sovint massa poc sensible a les necessitats dels altres. Quant a població i a economia, tenen un pes determinant però quant a vots en el Consell Europeu representen només 5 de 27 (sense comptar el Regne Unit). 3- El ‘bloc dels petits’. Cansats de ser comparses al Consell Europeu, un nucli d’estats petits però molt dinàmics han construït una aliança de fet que els permet un marge de maniobra. Luis de Guindos va ser el primer de rebre’n les conseqüències, quan no va arribar a la presidència de l’Eurogrup, malgrat que ho havien pactat els grans. Els canvis de partit al govern fan que aquesta coalició sigui inestable, però la seva existència ha canviat la manera de concebre la Unió Europea. En termes generals, Àustria, Bèlgica, els Països Baixos, Dinamarca i Suècia són els qui s’entenen més bé entre ells. 4- El ‘bloc dels petits’, ampliat. Els esdeveniments d’aquests darrers anys han augmentat la capacitat de l’anomenat ‘blocs dels petits’ amb una segona corona d’estats també petits que volen guanyar capacitat de maniobra. És el cas de Portugal i el d’Irlanda, que sobretot després del Brexit ha quedat molt despenjat, els de Txèquia i Eslovènia o els de Finlàndia i Letònia. Als països bàltics només Letònia ha fet un esforç per tenir una política pròpia en alguns afers, cosa que en cap moment no han intentat ni Lituània ni encara menys Estònia. Croàcia tampoc no s’ha afegit a aquest blocs i continua marcant distàncies amb Eslovènia. 5- Visegrad. Les aliances formals dins la Unió Europea són molt estranyes i per això crida tant l’atenció l’existència de l’anomenat Grup de Visegrad. El Grup de Visegrad és la unió de la República Txeca, Eslovàquia, Polònia i Hongria, creada per accelerar la seva integració a la Unió Europea. Va néixer el 1991 al castell de Visegrad i continua operatiu encara avui, amb la missió de coordinar els interessos comuns dels quatre països malgrat que tots ja són part de la Unió des del 2004. El fet que Hongria, Eslovàquia i Polònia tinguin governs especialment autoritaris ha conferit a aquest grup una imatge allunyada dels estàndards europeus, que incomoda molt la República Txeca. Però les eleccions imminents en aquest país podrien portar també una força autoritària i antiimmigratòria al poder. 6- L’eurozona. Per raons ben evidents, els estats membres de l’eurozona comparteixen preocupacions i projectes. L’entusiasme per tenir l’euro com a moneda comuna s’ha refredat notablement i no sembla que hagi de créixer manera immediata. En teoria, tots els estats membres de la Unió Europea haurien d’acabar compartint l’euro, però n’hi ha que sembla gairebé impossible que acabin acceptant-ho. És el cas de Dinamarca i Suècia, sobretot, que no estan disposats a acceptar allò que consideren una ‘imposició’ de Brussel·les. 7- El bloc nòrdic. Els tres països nòrdics –Dinamarca, Suècia i Finlàndia– han constituït una aliança des de fa anys, que se superposa fora de la Unió Europea amb la pertinença al Consell Nòrdic, amb Noruega i Islàndia. L’anomenat ‘caràcter nòrdic’, amb un gran respecte per la democràcia i l’estat del benestar, ha fet d’aquest bloc un dels més envejats no solament a Europa sinó arreu. De fa anys, els països bàltics malden per unir-s’hi i cada vegada més, sobretot Estònia i Letònia, hi col·laboren i hi comparteixen polítiques. 8- La frontera amb Rússia. Aquest darrer bloc es troba més unit per la influència de Rússia que per res més. Els tres països bàltics, ex-soviètics, juntament amb els estats que formaven part de l’antic Pacte de Varsòvia amb l’excepció de Txèquia, viuen en un estat de permanent odi-amor cap a Moscou i molt influïts per la seva dinàmica. Als països bàltics, hi preval la por però en els altres manen partits que no veuen amb mals ulls de relacionar-se amb Moscou i que fins i tot susciten problemes a Brussel·les en aquest sentit. Putin ho sap, i sap que és una de les fonts de desestabilització de la Unió Europea per dins, projecte que li ha interessat sempre. Aquest article el podeu llegir a l’edició gràfica de VilaWeb Paper.

Summary: Vuit mapes per a entendre les aliances dins la Unió Europea


BARCELONA, 22 (EUROPA PRESS) El ple de Barcelona ha aprovat aquest divendres modificar el Pla Especial de Protecció del Patrimoni Arquitectònic de la ciutat per incloure-hi la Casa Tarragó, ubicada al carrer Urgell número 30 i coneguda popularment com La Carboneria, el primer edifici construït a l’Eixample ideada per Ildefons Cerdà. La mesura ha prosperat amb els vots a favor del govern municipal de BComú i PSC, els de CiU, C’s i la CUP, mentre que el PP s’ha abstingut i ERC ha votat en contra perquè considera insuficient la protecció, que permet actuacions al seu interior. La protecció, de nivell C, impedeix que s’enderroqui o es transformi de manera irreversible la façana, el grafit de la qual no està especificat en la catalogació, tot i que la voluntat és que es mantingui perquè forma part de la memòria social de l’edifici, que va estar ocupat del 2008 al 2014, quan va ser desallotjat. La finca, que és de titularitat privada i que va ser construïda el 1864, ha estat catalogada com a bé d’interès urbanístic, fet que suposa mantenir els seus volums originals i admet actuar a l’interior de l’edifici, sempre que no s’afectin els elements exteriors protegits. Abans de qualsevol intervenció caldrà fer un estudi històric constructiu que permeti valorar tots els processos evolutius de l’edificació per tenir-los en compte per redactar el projecte arquitectònic corresponent. Valor simbòlic La tinenta de batlle d’Ecologia, Urbanisme i Mobilitat, Janet Sanz, ha destacat el valor simbòlic de La Carboneria, i ha lamentat el vot contrari d’ERC, perquè assegura que aquesta modificació és ‘un gran pas per protegir una cosa que no ho estava’. El portaveu republicà, Jordi Coronas, ha insistit en la necessitat d’ampliar la protecció de la finca, i ha expressat: ‘Deixin de fer ‘façanisme‘. Si protegim l’edifici, no és només per la façana, sinó també per recuperar els elements interiors’. Diàleg amb el propietari Francina Vila (CiU) ha dit que la finca ‘explica la història de la ciutat, el seu creixement i el naixement de l’Eixample’, per la qual cosa ha donat suport a la catalogació, tot i que ha avisat que podria comportar responsabilitats patrimonials de l’ajuntament, de manera que ha demanat que es dialogui amb el propietari perquè tingui el mínim impacte a les arques públiques. Des de C’s, Koldo Blanco ha defensat que es tracta d’un ‘valor exemplar del disseny primitiu de l’Eixample de Cerdà’, i ha confiat també que l’ajuntament assoleixi un acord amb la propietat de l’edifici. Maria José Lecha (CUP) ha demanat que l’edifici es converteixi en un equipament públic, com ha dit que demanen els veïns, i també conservar el grafit de la façana, per ser un ‘testimoni d’anys d’ocupació i autogestió’. El popular Javier Mulleras ha criticat que ‘l’expedient està coix, perquè li falta la pota econòmica’ i no quantifica quant podria arribar a pagar l’ajuntament per l’edifici, i després ha augurat litigis que poden afectar el patrimoni del consistori.

Summary: Barcelona protegeix La Carboneria per ser el primer edifici de l’Eixample de Cerdà


BARCELONA, 12 (EUROA PRESS) L’alcaldessa de Barcelona, Ada Colau, ha expressat tot el seu suport al diputat de SíQueEsPot i secretari tercer de la Mesa del Parlament, Joan Josep Nuet, i ha demanat defensar “les institucions catalanes davant els atacs del PP”. “Tot el suport a Nuet, jutjat per permetre un debat en el Parlament”, ha dit aquest dilluns en una anotació de Twitter recollit per Europa Press. Nuet ha declarat com a investigat en el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) per votar a favor de tramitar una proposta de resolució de JxSí i la CUP que incloïa la defensa d’un referèndum unilateral sobre la independència, aprovada el 6 d’octubre.

Summary: Colau sona suport a Nuet: “Defensem les institucions catalanes davant els atacs del PP”


Amb aquella solemnitat acadèmica que dóna el fet d’aplegar en un mateix acte totes les universitats públiques del País Valencià, la sala s’ha anat omplint sense estridències. Això que s’ha viscut a València aquest 26 de juny, a l’Octubre CCC, ha estat, de fet, un veritable esdeveniment. Tothom en sembla conscient. I la fita s’ho val. Perquè, més enllà de l’escenificació, sempre necessària per tal que ens adonem que les cosses passen realment, hi ha la feina de fons, que ja fa temps que dura: l’any 2015, les cinc universitats públiques valencianes (la de València, UV; la Jaume I de Castelló, UJI; la d’Alacant, UA; la Miguel Hernández d’Elx, UMH; i la Politècnica de València, UPV) van constituir, juntament amb Acció Cultural del País Valencià (ACPV) un grup de treball amb un objectiu concret: ‘dissenyar propostes de política lingüística i cultural, amb aval acadèmic i social’ per tal d’avançar ‘cap a la plena igualtat lingüística’. Era el mes de març i es presentava públicament el document ‘Per una nova i efectiva llei d’igualtat lingüística. Principis bàsics i àmbits d’actuació pràctica’. L’acte del 26 de juny, a València, així doncs, s’ha emmarcat dins la perspectiva del darrer tram de legislatura al País Valencià. A la convocatòria, de fet, els organitzadors mateix ja ho explicitaven: ‘Volem fer balanç públic d’allò en què hem pogut avançar, i remarcar també allò que s’ha iniciat però que cal acabar de concretar: la reciprocitat de les emissions de les nostres ràdios i televisions, la competència lingüística en la funció pública, la col·laboració cultural entre territoris i l’atenció especial a la diversitat del nostre sud.’ A la sala, hi havia també representants dels partits polítics (Compromís, Podem, PSPV-PSOE, EUPV, ERPV i els Verds), dels sindicats (CCOO-PV i Intersindical Valenciana), a més de diverses entitats i associacions (Acadèmia Valenciana de la Llengua, Escola Valenciana, Associació Cívica Tirant lo Blanc, Bloc d’Estudiants Agermanats, Societat Coral el Micalet, Ca Revolta, Plataforma per la Llengua, Plataforma pel Dret a Decidir i Un Entre Tants). ‘Quasi no m’ho crec’. Joan Francesc Mira, president d’ACPV, començava així el parlament que obria l’acte. Després de la seva breu salutació, ponderada i emocionada també per l’evidència del pes de l’esdeveniment, hi intervenien Ferran Suay, vice-president d’ACPV; Artur Aparici, en representació de la UJI; Rafael Castelló, director del Servei de Política Lingüística de la UV; i Javier Toledo, vice-rector de la UMH. A la sala hi havia també les vice-rectores de la UV, Isabel Vàzquez; de la UPV, Rosa Puchades; i de la UJI, Pilar Safont. Juntament amb Carles Cortés, vice-rector de la Universitat d’Alacant, que ha posat veu al manifest. El text, acordat per totes les universitats i ACPV, s’ha fet públic en el moment de llegir-lo i presenta al govern i a les forces polítiques que donen suport a l’Acord del Botànic els objectius que s’han de resoldre abans no acabi la legislatura en política lingüística i cultural. Amb el títol ‘Per la igualtat lingüística’, el manifest recorda les propostes formulades, també conjuntament, l’any 2015, per tal de posar fi, ‘de manera efectiva’, a la discriminació per raons de llengua, es referma en principis i actuacions que s’hi apuntaven i, tot seguit, enfoca el curs de coll que encara resta: ‘Durant aquests tres anys s’han fer avenços en la línia que demanàvem, però alhora també trobem a faltar passes endavant en alguns camps fonamentals per a aconseguir la necessària igualtat lingüística de tots els valencians.’ Els tres punts: competència, reciprocitat i xarxa I quin són aquests ‘camps fonamentals’? Es resumeixen en tres punts, ‘tres aspectes clau que han aconseguit importants acords i que podrien ser pactats abans d’acabar aquesta legislatura’: la competència lingüística per a la funció pública, els mitjans de comunicació en català i la col·laboració entre els territoris de l’àmbit lingüístic. ‘La competència lingüística en les dues llengües oficials per tal d’accedir a la funció pública’ és la primera de les consecucions que es reclamen. L’escrit apunta que l’acord ja hi és d’ençà que, l’any 2016, i al costat també d’ACPV, els principals sindicats van trobar els punts de coincidència per tal de poder ‘fer efectiva l’exigència de la competència lingüística en una aleshores imminent nova llei de funció pública valenciana’. Però ha passat el temps i la llei encara no ha estat presentada, recorden, per la qual cosa la competència roman als llimbs: ‘És necessari i urgent aprovar la nova llei o les reformes legislatives corresponents per tal que la competència lingüística dels servidors públics siga efectiva.’ El segon punt se centra en els mitjans de comunicació, tant en l’estrena, finalment, de la radiotelevisió pública À Punt, com en la recuperació de ‘la reciprocitat de tots els mitjans de la Corporació Catalana de Mitjans de Comunicació, aprovada per les Corts Valencianes’ i l’establiment de ‘nous acords per tal de rebre també els mitjans públics balears, com ara IB3, o d’Andorra’. I, finalment, el tercer punt reclama ‘la col·laboració efectiva en matèria lingüística i cultural entre tots els territoris de la nostra comunitat lingüística’. Tal com ha recordat també Rafael Castelló, de la Universitat de València, la Xarxa Vives d’Universitats és un exemple de treball col·laboratiu que funciona: ‘Per damunt les fronteres de quatre estats, hem institucionalitzat canals de treball conjunt en tots els àmbits de la vida universitària.’ En aquest sentit, el manifest remarca que ‘aquest model de col·laboració, mitjançant xarxes com ara l’Institut Ramon Llull o d’altres de similars, pot ser molt profitós i hauria de fer-se efectiu en tot el nostre àmbit lingüístic’. Al capdavall, tal com ha explicitat, en nom de tots, Rafael Castelló (UV): ‘Avui la societat valenciana viu un kairós, un moment oportú. El resultat reeixit de la nostra acció serà en benefici del conjunt social.’

Summary: Les universitats valencianes i ACPV, juntes per la igualtat lingüística


La fiscalia xilena ha obert una investigació contra un agent de carrabiners que va utilitzar a un menor com a escut humà en la manifestació que es va produir dimecres a la ciutat de Rancagua, en el marc de l’onada de protestes que viu el país. El fet va quedar gravat en unes imatges que ha difós en les últimes hores la premsa xilena. En elles es pot veure com carrabiner, equipat amb armilla antibales i casc, agafa al jove de coll per fer-lo servir com a escut mentre dispara gasos lacrimògens. ‘Deixa’l anar!’, li crida la persona que ha gravat el succés. Fiscalía de Alta Complejidad (O´Higginss) abrirá causa penal contra carabinero que usó "de escudo humano" a menor de edad. pic.twitter.com/WBKtWS3iDX — PIENSA.PRENSA (@PiensaPrensa) November 8, 2019 El jove, de disset anys, va ser detingut i posat en llibertat poc després. Segons el cos de Carrabiners, estava llançant pedres als uniformats i va ser immobilitzat per portar-lo a la unitat perquè està dins d’un procés d’investigació, ha explicat el cap de la prefectura de Cachapoal, el coronel Boris Morales. Carrabiners ha començat així mateix un expedient administratiu contra l’agent. Per la seva banda, la Fiscalia Regional d’O’Higgins ha ordenat obrir una causa penal contra l’uniformat. La Defensoria de la Infància i l’Institut Nacional de Drets Humans també havien anunciat que emprendrien accions legals per aclarir els fets. Admesa a tràmit una querella contra Piñera per violacions dels drets humans durant les protestes

Summary: La fiscalia de Xile investiga un agent de la policia per fer ús d’un menor com a escut humà


L’escriptora de Manacor, Maria Antònia Oliver, rebrà el 48è Premi d’Honor de les Lletres Catalanes que convoca anualment Òmnium Cultural. Oliver ha conreat principalment la novel·la i la narrativa breu, però també ha la traducció, l’assaig literari, la literatura infantil, la dramatúrgia i el guionatge. Fou una de les escriptores capdavanteres de la generació literària dels 70. És la quarta dona destacada amb el premi després de Mercè Rododera (1980), Teresa Pàmies (2001) i Montserrat Abelló (2008). Oliver ha reconegut en la conferència de premsa d’anunci del guardó que quan ha vist el llistat històric de premiats ha sentit ‘por’ per la ‘dignitat’ de les personalitats distingides. Ambtot, ha animat les dones a escriure per lluitar contra el ‘patriarcat’ en el qual encara es viu en l’entorn literari. Així mateix, també ha constat el seu compromís amb els Països Catalans i ha assegurat que l’aspiració d’independència que desitja per al territori complet no creu que la pugui veure, malgrat que ‘continuarà lluitant’. ‘Catalunya és un gran mirall per a nosaltres’, ha precisat, i desitja que ‘l’empenta catalana’ per esdevenir un estat propi també arribi a les Illes. ‘En termes culturals i lingüístics estem molt units, però no en política. Ja hi estarem, n’estic segura’, ha conclòs. En aquesta entrevista a VilaWeb, Oliver expressava el seu compromís independentista com a presidenta aleshores de l’Assemblea Sobiranista de Mallorca (ASM). Explicava que l’objectiu de l’Assemblea era ‘situar l’independentisme en la centralitat política mallorquina’. El jurat que ha decidit el premi està format per Margarida Aritzeta, Fina Birulés, Marta Buchana, Lluïsa Julià, Joan Mas i Vives, Anna Sallés, Carles Solà, Toni Soler i Quim Torra.’acte de lliurament del guardó, dotat amb 20.000 euros, tindrà lloc al Palau de la Música Catalana el 6 de juny. Òmnium Cultural guardona així una persona que, per la seva obra literària o científica en llengua catalana i per la importància i exemplaritat de la seva tasca intel·lectual, hagi contribuït de manera notable i continuada a la vida cultural dels Països Catalans. Biografia (AELC) «Maria-Antònia Oliver neix a Manacor el 1946 i de ben jove se sent atreta per la literatura, primer com a lectora i tímida poeta, i ben aviat com a autora de narrativa. Aquesta passió per la literatura té uns orígens ben definits: la rica rondallística mallorquina recollida per mossèn Antoni M. Alcover, que Oliver conegué de ben menuda a través de les versions que li contava un seu oncle-avi. Així, les arrels d’algunes de les seves obres, com ara Cròniques de la molt anomenada ciutat de Montcarrà (1972), i sobretot El vaixell d’Iràs i no Tornaràs (1976) tindran el substrat de les rondalles mallorquines de les quals, ben aviat, esdevindrà una apassionada lectora. Llavors, però, encara no tenia clar que volia ser escriptora, i també volia ser artista de cinema i hostessa de l’aire, i no va ser fins als 17-18 anys que va anar canviant, es va posar a estudiar el batxillerat, va trobar nous amics, es va interessar per la política, va començar a fumar i va esdevenir una noia rebel. I va descobrir la seva veritable vocació, que la va portar a fer les seves primeres provatures literàries, primer en castellà. Però després de seguir un curs de català amb n’Aina Moll (fora d’hores lectives), ja sempre més va escriure en català, tret d’alguns articles en castellà quan encara no hi havia diaris catalans. Per això no és gens estrany que, amb tot just 23 anys, irrompi dins la narrativa catalana del moment amb una obra que l’escriptor Llorenç Villalonga, en la presentació pública que en farà l’abril de 1971, qualificarà de petita obra mestra. Es tracta de la novel·la Cròniques d’un mig estiu, publicada a Barcelona el 1970, una ciutat on es traslladarà a viure aquells mateixos anys ja que, en l’endemig, i a la seva Mallorca natal, Oliver haurà conegut l’escriptor Jaume Fuster amb qui es casarà i, fins a la prematura mort d’ell, compartirà vida i literatura. Un cop a Barcelona, Oliver participarà dels moviments literaris més avantguardistes i, amb els escriptors de l’època i de la seva mateixa edat, si fa no fa, conformarà la “Generació literària dels setanta”, nom que té l’origen en el llibre del mateix títol de Guillem-Jordi Graells i Oriol Pi de Cabanyes, el contingut del qual és un recull d’entrevistes a un conjunt d’escriptors amb voluntat renovadora i rupturista. Tot i que no deixarà mai d’estar en contacte amb la seva Mallorca natal, serà a Barcelona on Oliver publicarà la major part de la seva obra, i on desenvoluparà gran part de les seves col·laboracions literàries. Ella mateixa diu que “per a mi escriure és viure, viure és escriure”, i serà doncs escrivint en els gèneres i camps més diversos que Maria-Antònia Oliver intentarà fondre les necessitats de subsistència amb aquelles feines que més s’adiuen a la seva vocació: durant anys col·laborarà en la premsa escrita, serà responsable de l’àmbit de Producció Literària del Congrés de Cultura Catalana (celebrat a Barcelona el 1977), es dedicarà a la traducció literària (recordem, en aquest sentit, la seva magnífica versió de Moby Dick, que obtingué el 1985 el Premi a la Traducció al català de la Generalitat de Catalunya), farà guions per a la televisió i treballarà també per al Circuït Català de TVE, en els programes “Signes” i “Cinc cèntims de cultura”, presentant els autors catalans més importants del moment, entre els quals Josep M. Llompart, Francesc de B. Moll, Mercè Rodoreda, Llorenç Villalonga, Maria-Aurèlia Capmany, Joan Perucho, Joan Fuster etc. A més a més de la seva obra narrativa, que conforma el gruix de la seva producció, Maria-Antònia Oliver ha conreat el teatre, amb obres com Negroni de ginebra i l’adaptació teatral de l’obra de Salvador Galmés, La dida. En el camp audiovisual, ha treballat en guions cinematogràfics i per a la televisió i la ràdio, dels quals podem destacar, entre d’altres, “Vegetal”, “Muller qui cerca espill”, “Que patines, Laura?”. Ha format part, així mateix, del Col·lectiu Ofèlia Dracs. La narrativa de Maria-Antònia Oliver té una àmplia gamma de recursos: en algunes de les seves obres el nus central el conformen les relacions de diverses generacions o sagues familiars (Cròniques de la molt anomenada ciutat de Montcarrà, Amor de cans…); en d’altres, l’autora ens remetrà a mons onírics i mitològics (aquest seria el cas d’algunes narracions de Tríptics o de la novel.la Crineres de foc, tot i que en aquesta darrera també veiem reflectida aquesta necessitat d’explicar-se el món a través dels antecessors). També hi trobem la seva incursió al gènere detectivesc, amb la creació, seguint la tradició dels autors de les novel·les policíaques, d’un personatge que, diferentment de la majoria de detectius que ens ha llegat la literatura, serà una detectiva. I almenys, pel que fa a la literatura catalana, serà la primera autora que incorporarà aquest personatge femení dins el gènere: la Lònia Guiu ha estat l’heroïna de les novel·les Estudi en lila, Antípodes i El sol que fa l’ànec, obres que han estat traduïdes a diverses llengües. Després de publicar Joana E (premi Prudenci Bertrana 1991), la Institució de les Lletres Catalanes, de la Generalitat de Catalunya, li va proposar ser “Escriptora del mes”, fet que li va donar l’oportunitat de recórrer, durant trenta dies, els Països Catalans i de contactar directament amb part del seu públic. El 1995 publica Amor de cans (premi Llorenç Villalonga dels Ciutat de Palma) i comença una nova novel.la, que no acabaria fins més tard. El juliol de 1997 li varen haver de trasplantar el cor. Aquesta operació va iniciar un llarg període de silenci, silenci que es va prolongar perquè, el 31 de gener de 1998, va morir el seu company Jaume Fuster, cosa que la va incapacitar per tornar a escriure. Les paraules no li eren amigues, com deia ella mateixa en una entrevista amb motiu de l’aparició de Tallats de lluna (octubre del 2000), títol de la novel.la començada cinc anys abans. Al final d’aquesta novel.la hi ha una llarga nota d’agraïment a amics i amigues que l’han ajudada a viure i a tornar a escriure. La paraula ha fet sobreviure l’escriptora.»

Summary: Maria Antònia Oliver, Premi d’Honor de les Lletres Catalanes


JxCat ha registrat al congrés espanyol una bateria de preguntes al govern espanyol perquè doni més explicacions i aclareixi quines actuacions emprendrà després d’haver rebut recomanacions a l’Examen Periòdic Universal del Consell de Drets Humans de l’ONU. En un escrit signat per la diputada Míriam Nogueras, JxCat planteja al govern espanyol si pensa promoure al congrés la despenalització dels delictes d’injúries a la corona i d’ultratge a Espanya o si impulsarà l’adequació de les lleis espanyoles que afecten la llibertat d’expressió conforme a la legislació i marc del dret internacional. També reclama que concreti quan reformarà la ‘llei mordassa’ i s’interessa per la vulneració de drets dels migrants. Al text registrat a la cambra baixa perquè l’executiu de Pedro Sánchez respongui per escrit, JxCat demana que confirmi que el govern espanyol no practica devolucions en calent de migrants a la frontera; que concreti quins protocols té per garantir la protecció dels menors no acompanyats i expliqui si les forces de seguretat de l’estat fan ‘controls policials d’identitat basats en perfils ètnics i racials’. El document també demana concreció sobre mesures ‘per garantir que les denúncies de tortura o maltractaments per part de les forces de seguretat se sotmetin a investigació real i efectiva’ i sobre mesures addicionals ha impulsat per fer front a la violència masclista.

Summary: JxCat demana explicacions al govern espanyol sobre les recomanacions rebudes a l’ONU en matèria de drets humans


La Generalitat Valenciana ha publicat un test per a ajudar els ciutadans a identificar la simptologia de la Covid-19 i per a respondre dubtes i preguntes habituals sobre com actuar amb el coronavirus. Per exemple, conté informació sobre què cal fer en cas d’estar aïllat a casa i com relacionar-se amb les persones de l’entorn, o sobre com actuar en cas que una prova hagi estat positiva de Covid-19. El test és més complet que el que va publicar fa dos dies la Generalitat de Catalunya, que consistia en tres preguntes molt senzilles sobre el coronavirus i el risc de patir la malaltia.

Summary: El test sobre la Covid-19 i els dubtes sobre el coronavirus de la Generalitat Valenciana


Els líders de CCOO, Javier Pacheco, i de la UGT, Camil Ros, aposten per un acord d’estabilitat d’esquerres després del 28-A i avisen al PSOE i als partits d’esquerres que ‘ja no tenen excuses’ per a una reforma laboral després dels resultats de diumenge. En una entrevista als dos líders sindicals a Catalunya Ràdio amb motiu del Primer de Maig, Pacheco ha alertat en referència a un acord entre PSOE i Cs que ‘no es tracta de posar cordons sanitaris sinó de no posar una soga al coll als treballadors’. I és que, segons els representants sindicals, Sánchez ha de decidir si tria la voluntat de la gent a les urnes o aposta per més beneficis empresarials. Ros ha defensat que els ciutadans han votat per evitar el ‘trifachito’ però ha avisat que no és un ‘vot gratuït’. ‘La millor manera de combatre l’extrema dreta és amb més drets’, ha afirmat per després instar el govern de Sánchez a constituir la mesa del diàleg social i portar les mesures per reformar el mercat laboral al consell de ministres. Pacheco ha afegit que els sindicats no demanen unes normes que estiguin a favor dels treballadors, sinó que es conformen amb la ‘neutralitat’, ja que considera que l’actual legislació laboral beneficia els empresaris. Precisament per aquest motiu, els dos representants sindicals han assenyalat que en els darrers mesos ha augmentat la presentació d’ERO perquè ‘veuen que es pot acabar’. Preguntats per si aposten per un govern de coalició amb la incorporació de Podem, Ros no ha volgut entrar a valorar quina ha de ser la fórmula de govern però ha assenyalat que l’estabilitat està en les esquerres. I ha recordat que les esquerres han apostat de manera unànime pel diàleg. Tots dos han considerat que el resultat del 28-A és una aposta pel diàleg amb Catalunya i han demanat un marc de negociació per recuperar la normalitat política i institucional ‘sense condicions però amb contingut’.

Summary: CCOO i UGT aposten per un acord d’estabilitat d’esquerres i avisen que ‘ja no hi ha excuses’ per a una reforma laboral


El PDECat reforça la seva direcció executiva. El batlle de Mollerussa, Marc Solsona, assumirà les tasques de portaveu a partir d’ara, i el d’Igualada —i ex-president de la Diputació de Barcelona—, Marc Castells, serà el responsable d’acció política municipal. Així ho ha anunciat el president de partit, David Bonvehí, durant la conferència de premsa a la nova seu del PDECat, posterior a la reunió de la direcció. La formació descarrega així de feina el coordinador d’organització, Ferran Bel, diputat de JxCat al congrés espanyol.

Summary: Marc Solsona, nou portaveu del PDECat


El copríncep francès, Emmanuel Macron, acabarà la seva primera visita a Andorra amb un parlament a la plaça del Poble, divendres. Tal com s’havia previst, arribarà dijous a la nit però no començarà els actes oficials fins l’endemà, segons que ha confirmat el govern en un comunicat. Començarà la jornada amb les visites als comuns de Canillo, Encamp i Sant Julià de Lòria i es reunirà amb els cònsols de cada parròquia. A migdia hi haurà actes a la Casa de la Vall, on es reunirà amb el copríncep episcopal, Joan-Enric Vives, i després farà un parlament a la sessió del Consell General, presidida per la síndica general, Roser Suñé, i amb la presència del cap de govern, Xavier Espot, els ministres i els consellers generals. Havent dinat, visitarà la Casa Museu Areny-Plandolit i reprendrà la visita als comuns d’Ordino, la Maçana, Escaldes-Engordany i Andorra la Vella, on acabarà la visita amb el discurs a la plaça del Poble. El govern, que ha decretat que es tanquin comerços, indústries, oficines i administracions públiques durant la visita, també convida els ciutadans a participar-hi.

Summary: Macron clourà la visita a Andorra amb un discurs a la plaça del Poble


El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, i els consellers que són amb ell a Bèlgica hauran de comparèixer el divendres 17 de novembre davant de la Cambra del Consell de Brussel·les, el tribunal de primera instància que ha de decidir sobre l’ordre d’extradició a Espanya de la jutgessa Carmen Lamela. El jutge té quinze dies per a decidir si accepta la petició d’extradició d’Espanya o no. En cas que l’acceptés, Puigdemont i els consellers podrienn presentar un recurs al tribunal d’apel·lació, que tindria quinze dies més de marge. Aquest tribunal ha d’escoltar totes les parts abans de prendre cap decisió. En cas que tornés a decidir d’extradir-los, encara hi hauria una possibilitat de recurs més: enviar el cas al tribunal de cassació. Aquest tribunal té trenta dies per a decidir. En total, doncs, el procés es pot allargar dos mesos (i trenta dies més en casos excepcionals, fins a un màxim de noranta dies).

Summary: Puigdemont i els consellers que són a Bèlgica compareixeran davant el jutge el 17 de novembre


L’eurodiputat de Ciutadans Adrián Vázquez presidirà la comissió d’Afers Jurídics del Parlament Europeu que gestiona el suplicatori contra el president Carles Puigdemont i els consellers a l’exili Toni Comín i Clara Ponsatí. Els membres de la comissió l’han escollit aquest dilluns com a nou president de l’òrgan, un càrrec que fins ara ocupava una eurodiputada britànica liberal. Vázquez va entrar a principis de febrer al Parlament Europeu gràcies a la sortida dels britànics amb el Brexit. D’acord amb el repartiment de cadires entre els grups polítics a la cambra, aquesta presidència corresponia a Renovar Europa, el grup on s’integra Cs. En la seva presentació, Vázquez ha assegurat que com a president de la comissió vol treballar amb ‘transparència i sobretot diàleg’.

Summary: Un eurodiputat de Ciutadans presidirà la comissió que gestiona el suplicatori de Puigdemont, Comín i Ponsatí


La Comissió Nacional de Salut de la Xina ha elevat a 56 els morts pel brot del nou coronavirus (2019-nCoV) i a 1.975 els casos confirmats, entre els quals s’inclouen 324 que es troben en estat crític. A més, les autoritats sanitàries de la Xina han alertat de 2.684 casos sospitosos que s’estan investigant. Això se suma al fet que les autoritats l’estat francès van confirmar divendres els seus primers tres casos del nou coronavirus, el primer registrat a Europa. El govern nord-americà, per la seva banda, va confirmar que hi ha un segon pacient infectat al país. Es té constància també de dos casos a Corea del Sud i dos més al Japó, Hong Kong, Macau i el Vietnam. A Taiwan se n’ha registrat un, igual que a Singapur. A més, a Tailàndia s’han registrat tres casos, però dos d’ells ja s’han guarit, el mateix nombre que a Malàisia, als quals se suma un cas a Austràlia i un altre al Canadà. L’Organització Mundial de la Salut (OMS) va resoldre que és ‘massa aviat’ per declarar l’emergència de salut pública internacional arran del brot de coronavirus, tot i que ha alertat que a la Xina sí constitueix una emergència. El ministre de Sanitat de la Xina, Dt. Xiaowei, ha confirmat que el nou coronavirus causant del brot de pneumònia és contagiós fins i tot abans de mostrar símptomes, cosa que podria dificultar enormement les tasques de control per evitar la propagació de la pneumònia. Manifestants d’Hong Kong incendien un dels possibles recintes de quarantena per al coronavirus Centenars de manifestants d’Hong Kong han incendiat la planta baixa d’un edifici on les autoritats havien proposat d’albergar un recinte de quarantena per al coronavirus. La multitud ha entrat en el que, originalment, va ser concebut com un bloc d’habitatge públic a la localitat de Fanling, fronterera amb la Xina continental. La cap executiva de Hong Kong, Carrie Lam, havia proposat el canvi d’ús, enfuriant encara més els manifestants que des de fa mesos demanen la seva dimissió. Si bé el govern d’Hong Kong va aclarir ràpidament que el pla no era ferm, almenys 200 persones han acabat entrant a l’edifici principal i han llançat bombes de gasolina a l’interior. La policia antiavalots i camions de bombers han acudit immediatament al lloc. Els agents han detingut un nombre encara no especificat de persones, segons informa el ‘South China Morning Post’. Després dels aldarulls, el govern d’Hong Kong ha enviat un comunicat on es demana calma a la població i ‘reconeix i comprèn la preocupació d’alguns residents davant la declaració d’aquesta propietat’. Fire services putting out a fire in the lobby of one of the new buildings residents believe is to used as a #coronavirus quarantine camp.#hongkong #CoronavirusOutbreak pic.twitter.com/OSIANybhMM — Dave Coulson (@cheesindave) January 26, 2020

Summary: La Xina eleva a cinquanta-sis els morts pel nou coronavirus


El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, ha hagut de passar per uns quants tràngols en l’interrogatori pel cas Gürtel, especialment quan els advocats li han demanat per Luis Bárcenas. Rajoy ha assegurat que no va fer ‘absolutament res’ per ajudar l’ex-tresorer del PP, tot i que li va enviar missatges de suport on li demanava que fos ‘fort’ i que estaven fent ‘el que podien’. ‘No vam fer res que perjudiqués algun procés’, ha declarat. En un dels missatges, li deia que el trucaria l’endemà i, segons Rajoy, no va fer ni aquest gest. Era l’abril del 2012. ‘Què significava fem el que podem, en el missatge enviat a Bárcenas?’, li han preguntat. I ha repost: ‘Fem el que podem significa exactament el que significa fem el que podem’. Ho podeu veure en aquest vídeo d’ElDiario.es: Rajoy ha afirmat que no tenia coneixement dels comptes de Bárcenas a Suïssa i que ho va saber a través dels mitjans de comunicació. També ha afirmat que és ‘absolutament fals’ tot allò que apareix sobre ell en aquests documents i ha assegurat que no coneixia l’existència d’un finançament il·legal al PP. Rajoy ha negat que l’extresorer l’hagués implicat per alguna enemistat. ‘No tenia cap tipus d’enemistat, que jo sàpiga’, ha manifestat. Un altre dels advocats li ha insistit pels SMS: Presidente del tribunal ante preguntas a Rajoy sobre SMS Bárcenas y noticias El Mundo: “Las noticias de prensa q se ventilen en la prensa”. pic.twitter.com/oHgO4ket8a — Juan Miguel Garrido (@Juanmi_News) 26 de juliol de 2017 També li han demanat per una cèlebre resposta que va donar quan en una conferència de premsa li van preguntar pels papers de Bárcenas. Aleshores va dir que ‘tot és fals, tret d’algunes coses’. I avui ha explicat així què volia dir:

Summary: L’esperpèntica resposta de Rajoy quan li demanen pel ‘Luis, sé fuerte’


La junta electoral de les Illes ha ordenat a Més per Mallorca i al president del parlament, Vicenç Thomàs, que en un termini de vint-i-quatre hores es retirin els llaços grocs que es puguin trobar a la cambra. La junta argumenta que aquest és un signe que pot ser utilitzat en propaganda electoral però no pels poders públics, els quals han de mantenir ‘una rigorosa neutralitat política’. El PP de les Illes ho havia denunciat avui mateix, després d’haver presentat dos escrits a la mesa sol·licitant la seva retirada. El 10 de setembre, Més per Mallorca va col·locar el llaç en un dels balcons dels despatxos dels diputats. Després de penjar el llaç, minuts abans del primer ple de la legislatura, el portaveu parlamentari de la formació, Miquel Ensenyat, va assegurar que aquest era ‘un símbol de denúncia emparat per la llibertat d’expressió’. ‘És una manifestació cívica i pacífica d’una idea. Qui no comparteixi el seu significat té infinites formes per expressar-ho, però mai ocultant o negant l’expressió de qui pensa diferent’, va defensar abans d’afegir que el llaç ‘no va en contra de res, ni de ningú’.

Summary: La junta electoral de les Illes dóna 24 hores perquè es retiri el llaç groc del parlament


Les forces militars turques han intensificat els atacs sobre la localitat de Ras-al-Ain, situada al Kurdistan Occidental, en el quart dia d’ofensiva contra les milícies kurdes. Segons Reuters, s’hi veuen columnes de fum. A l’altre punt neuràlgic, Tel Abyad, uns 120 quilòmetres a l’est, s’han registrat atacs puntuals d’artilleria. L’Observatori Sirià dels Drets Humans calcula que més de cent persones han mort en aquests primers dies, i l’ONU diu que la xifra de desplaçats ja ronda els 100.000. Per la seva banda, el Ministeri de Defensa de Turquia ha elevat a 415 el nombre de milicians ‘neutralitzats’. Dimecres, el president turc, Recep Tayyip Erdogan, va donar l’ordre de començar a envair el Kurdistan Occidental i atacar Estat Islàmic i, especialment, les Unitats de Protecció Popular (YPG) kurdes. Argumenta que vol crear una zona segura dins de Síria per avançar, entre altres coses, en el retorn de 3,6 milions de refugiats. Erdogan ha amenaçat de deixar que aquests refugiats emprenguin camí cap a Europa si la Unió Europea no dóna suport a l’ofensiva.

Summary: Les forces turques intensifiquen el bombardament sobre Ras-al-Ain, al Kurdistan Occidental


Kilian Jornet finalment s’ha despullat. Ha trencat una carcassa que havia anat construint al seu voltant per a protegir-se i s’ha decidit a exposar-se amb una intimitat i una sinceritat que fins ara no li havíem vist. Kilian Jornet es deconstrueix en el seu darrer film, ‘Path to Everest‘, una coproducció d’Arcadia Motion Pictures i Mountain Life, amb la direcció de Sébastien Montaz-Rosset i de Josep Serra, que fou presentada dijous al vespre a Barcelona a l’enorme sala principal del Multicines Aribau. Tres mil assistents. Jornet és un fenomen de masses, un fet que li ha costat de pair. Per això ha construït aquesta carcassa, formada pel seu equip de confiança, els seus amics i la seva família. ‘Path to Everest’ ens permet de veure què hi ha dins: les pors, les obsessions, les crisis més profundes i l’èxit més rotund, allunyat de l’èpica i cercant la transmissió d’una experiència autèntica i molt propera. Kilian Jornet, en la presentació del film a Barcelona. El co-director del film, Josep Serra, explica que ha pogut treballar amb un material extraordinari: uns enregistraments excepcionals de Jornet mateix i del seu company i co-director, Seb Montaz, que ens permeten d’entrar de bon començament en la foscor d’una glacera a 7.000 metres a l’espatlla de l’Everest amb plaques que es poden desprendre en qualsevol moment i arrossegar-los una allau mortal; hi predominen la respiració i la veu nerviosa de Montaz sobre la fugacitat dels cercles de llum que dibuixen els frontals damunt la neu de tots dos alpinistes. ‘És terrorífic. Això és un suïcidi’, xiuxiueja Montaz… Les imatges que Jornet i el seu equip han tingut desades amb cura durant molts mesos van apareixent durant el film des d’aquest punt de vista immersiu, com si acompanyéssim en Kilian, com si fóssim ell mateix. El fil narratiu que va del fracàs en l’intent d’ascensió a l’Everest del setembre del 2016 fins a la culminació de l’objectiu el juny de l’any passat avança simultàniament a un altre fil, el que explica la trajectòria personal de Jornet. Aquesta és la part més sorprenent, per unes quantes revelacions que fa, per com s’arriba a despullar per parlar de les seves crisis més profundes, de quan va caure al pou, i de la seva tendència autodestructiva. En parlen ell, la seva mare, Núria Burgada, i el seu primer entrenador, Jordi Canals, integrant, per cert, de la primera expedició catalana a l’Everest, el 1985. Són ells els qui el salven, els seus puntals, juntament amb la seva parella, la també corredora de muntanya Emelie Forsberg, l’última persona a la qual Kilian Jornet s’ha aferrat per fugir de l’autodestrucció; per escapar del cercle viciós que l’havia atrapat després de la mort del seu company de travessa Stéphane Brosse, el juny del 2012, quan va caure al buit a l’Aiguille d’Argentière, a pocs metres d’on es trobava en Kilian. Forsberg és l’estabilitat, i apareix en el documentari també com la viva imatge del patiment col·lectiu que hi va haver durant les hores inacabables que van passar fins que Jornet no va donar senyals de vida després d’haver coronat per primera vegada l’Everest. Sis dies després ja es tornava a enfilar al capdamunt del cim més alt de la Terra. Aquella segona vegada, enmig d’un vent fortíssim i una nevada persistent i perdent-se durant el descens. Ho explicava en aquesta entrevista colpidora a VilaWeb: ‘Allà dalt no tens ningú que et digui que al·lucines‘. La gesta és impressionant, i li ha valgut d’ésser reconegut per la revista National Geographic com l’aventurer de l’any. Però Jornet fuig de l’èpica en aquest film i prova de tocar de peus a terra i d’explicar la dimensió precisa i humana del que tots veiem com una proesa. Això ho aconsegueix amb el testimoni d’una llegenda viva de l’alpinisme, Reinhold Messner, el primer que va pujar a l’Everest sense oxigen, el 1978, i el primer a coronar els catorze vuit-mils. Messner relativitza l’èxit de Jornet. ‘Quan deixi de mirar el cronòmetre i s’inventi línies d’ascensió pròpies, m’hi començaré a fixar’, diu Messner. Reinhold Messner. La mirada crítica de Messner és reveladora del que es proposa fer ara Kilian Jornet, i Montaz Rosset el veu com un referent de l’alpinisme durant la dècada del 2020… En tot cas, ja no és el mateix Kilian Jornet que va plegar a mitja Cavalls del Vent el 2011 plorant perquè no se sentia feliç amb el que feia, perquè no podia assimilar tanta pressió mediàtica. ‘Odio el meu nom!’, es va arribar a dir. Ara ha trobat l’equilibri, i per això és capaç d’explicar-nos fins a quin punt li ha costat i de mostrar-se tal com és. Per a ell, tot un renaixement.

Summary: ‘Path to Everest’: Kilian Jornet venç l’autodestrucció


El president de la Generalitat en funcions, Artur Mas, va assumir ahir tota la responsabilitat de la consulta sobre la independència del 9 de novembre de l’any passat. Mas va declarar com a encausat al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) i va dir que ell era el ‘responsable únic’ i el ‘promotor polític’ d’aquell procés participatiu. Va apuntar que la consulta a la ciutadania era una de les fites fonamentals de la legislatura i que la prohibició del Tribunal Constitucional espanyol obligava a fer el procés participatiu amb menys garanties i, alternativament, unes eleccions al parlament. Per això –afegí– no entenia com era que havia estat encausat per una decisió política. Després de declarar al TSJC, va fer una declaració institucional des del Palau de la Generalitat per agrair l’acolliment multitudinari que havia tingut: ‘La recepció que hi ha hagut ha estat formidable. Ens hem sentit acollits i confortats. M’he sentit com quan van venir centenars de batlles i el president de l’Associació de Municipis de Catalunya, Miquel Buch, en nom de tots, em va dir que si hi havia moments difícils, quan mirés enrere hi serien. Quan he mirat enrere i als costats, he vist molta gent donant suport i escalf. Vull agrair a tothom que s’hagi pres la molèstia de venir.’ Vegeu la declaració de Mas al Palau de la Generalitat: Mas també va dir que el procés participatiu del 9-N havia estat ‘conseqüència d’una evident voluntat institucional i política, però també d’una implicació ciutadana molt forta’. I afegí: ‘Per una acció com aquesta, s’hauria de comparèixer davant un parlament, però mai davant un tribunal. I encara menys en una causa penal. Em declaro màxim responsable d’haver pres la iniciativa política, haver ideat i haver impulsat el procés participatiu del 9 de novembre passat. Vaig escoltar el clam de molta gent que va omplir carrers, avingudes i places els Onze de Setembre del 2012, 2013 i 2014.’ I continuà així: ‘Sóc responsable d’haver obeït decisions del Parlament de Catalunya de posar les urnes per consultar els ciutadans de Catalunya. Sóc responsable d’haver escoltat centenars d’ajuntaments de tot el país. Sóc responsable d’haver avançat eleccions el 2012 i el 2015 per rebre els mandats democràtics. No entenc que pel fet de ser responsable d’això hagi de declarar davant un tribunal. Sóc responsable d’haver aplicat les resolucions del Tribunal Constitucional de suspensió del decret de convocatòria de la consulta del 9-N.’ Mas va dir que el paper dels polítics era adequar la legalitat a la voluntat democràtica dels ciutadans: ‘La nostra responsabilitat com a polítics és de conjuntar la legitimitat de les urnes a la legalitat. No de confrontar els mandats electorals amb les lleis. Em sento responsable d’haver defensat la pau social, la llibertat ideològica, la llibertat d’expressió i la llibertat de participació.’ En la declaració institucional va explicar que havia fet notar això al tribunal: ‘Haurà de jutjar si actuar com un demòcrata equival a actuar com un delinqüent.’ I afegí: ‘Ho sabrem els mesos següents, si la instrucció del cas continua endavant.’ El president també va dir que la consulta del 9-N s’havia dissenyat inicialment per ser executada pel govern de la Generalitat. Però això va canviar: ‘A partir de la suspensió del decret de convocatòria i d’una part de la llei de consultes, se’n va canviar el format. Ja no era l’administració la responsable de l’execució del procés participatiu. Els responsables passaven a ser els voluntaris. Vam tenir quaranta mil voluntaris. Sense ells no s’hauria pogut fer. La Generalitat informava, facilitava i ajudava, però no donava instruccions.’ Així mateix va recordar: ‘El govern espanyol primer va menystenir el procés participatiu. Va tardar quinze dies a presentar un recurs al Tribunal Constitucional. Aquests quinze dies van permetre a la Generalitat de fer tota la feina que li tocava en el procés participatiu.’ Mas va acabar dient: ‘L’èxit del 9-N, amb una enorme mobilització ciutadana i un ampli ressò internacional, va provocar aquesta querella. No hi havia un problema de lleis ni de justícia. Era una qüestió de ràbia per l’èxit de la democràcia. L’èxit de la democràcia mai no hauria d’acabar als tribunals de justícia.’ Vegeu la sortida d’Artur Mas del TSJC enmig de crits d’independència:

Summary: Mas assumeix la responsabilitat del 9-N acompanyat de mig miler de batlles i del govern


Una dotzena de nadons prematurs han mort a causa d’un incendi en un hospital de Bagdad, segons han informat les autoritats iraquianes, citades per la BBC. El Ministeri de Sanitat ha indicat que el foc va començar al pati de l’Hospital Yarmouk i va provocar que una bombona d’oxigen explotés, fet que va avivar les flames. El Departament de Bombers ha trigat tres hores a sufocar-lo. Les forces de seguretat iraquianes han acordonat la zona per iniciar com més aviat millor les investigacions. Un total de 8 nadons i 29 mares han aconseguit sobreviure, però ara necessiten tractament mèdic per les cremades que han patit i per inhalació de fum.

Summary: Moren 12 nadons prematurs en un incendi d’un hospital de Bagdad


La Generalitat i el Govern del Cantó de Sarajevo han acordat estudiar una possible candidatura conjunta per acollir els Jocs Olímpics d’Hivern del 2030 i han incorporat la capital bosniana en el projecte de candidatura que ja té Barcelona, ha informat el govern en un comunicat. El conseller d’Acció Exterior, Alfred Bosch, s’ha reunit avui amb el primer ministre del Cantó de Sarajevo, Edin Forto, a la capital de Bòsnia, i la trobada ‘ha servit per posar les bases d’una possible inclusió de la ciutat de Sarajevo’ en la candidatura de Barcelona per acollir els Jocs Olímpics d’Hivern del 2030. ‘Hi ha una empatia molt forta i ganes d’enfortir una solidaritat i una connexió que sempre ha existit’, ha destacat Bosch. Ha afirmat que ‘Sarajevo és una ciutat que sempre ha tingut una relació privilegiada amb Barcelona i amb Catalunya’, i ha sostingut que tots dos governs tenen voluntat d’enfortir aquests vincles i establir col·laboracions en l’àmbit de l’esport, el turisme i l’intercanvi cultural. Bosch ha explicat que encara cal treballar molt per la possibilitat d’incloure Sarajevo a la candidatura de Barcelona als Jocs Olímpics d’Hivern, però que de moment tenen la voluntat de col·laborar: ‘Estem establint el marc de cooperació, la concreció vindrà més tard’. Així mateix, ha reivindicat que el govern de Sarajevo té molta sensibilitat amb la situació que viu Catalunya, que ‘per sort no té res a veure amb la de Bòsnia fa uns anys’.

Summary: El govern català i Sarajevo estudien una candidatura conjunta per als JJOO d’Hivern del 2030


Josep-Maria Terricabras acaba de publicar el llibre Allò que som, d’Edicions 1984. Parla de la por, del llenguatge, de la llibertat, dels drets i els deures, de la felicitat, de la vida, de la mort, de l’absència i de molts temes més d’aquells que ens toquen el cor, la pell i el cap. Escrit amb ganes d’ajudar a exercitar la defensa personal, pot convertir-se en un manual de supervivència en temps de confusió i combat. Ben lluny de l’autoajuda i molt a prop de l’estímul de pensar. Les reflexions del llibre han servit per analitzar la inclement vida política del país difícil de digerir. No hem obviat cap dels temes d’actualitat. Terricabras els ha engaltat, amb franquesa i fen diana sense esquivar les preguntes. De les respostes no tothom n’ha sortit ben parat. Junker,conxorxat amb el PP, és el que ha tret més mala nota. També ens ha recordat que per Ferrater Mora ‘el seny no és ser prudent sinó fer en cada moment allò que toca fer. Per tant, el seny pot ser desaforat, el seny pot ser rauxa’. Va bé saber-ho, perquè no ens robin les paraules. —La situació és greu, què podem fer? —Hi ha coses que s’arreglen amb un aixecament popular, que és el que va estar a punt de passar l’1 o el 3 o el 10 d’octubre. No sé si ara estem a punt d’això o potser hi estarem en algun moment. Però bàsicament s’ha de combinar això amb la presència exterior, que em semblen dues potes extraordinàries. Jo ja vaig dir en una entrevista que em vàreu fer que el president o presidenta de la Generalitat que hi pugui arribar a haver no s’ho ha de creure. Ha de mirar d’aguantar, tenir paciència i tirar els projectes que calgui tan bé com pugui perquè no ens facin més mal. Ara, això s’ha de combinar amb un contacte directe amb l’exterior. A fora és on tenim més possibilitats de guanyar. —Encara ens pot ajudar a guanyar el front internacional? —Sí, t’ho explicaré. Entre els jutges guanyem segur. No hi ha ni un jutge europeu que estigui a favor de les mesures que pren el senyor Llarena, entre tantes coses perquè es queden al·lucinats quan llegeixen què diu. Per exemple, quan diu coses com que ‘és comprovat que vostè no ha fet violència, és comprovat que no l’ha propiciada però el retinc a la presó’. Fa poc, un alumne em preguntava si això pot passar al Suprem i li vaig haver de respondre: ‘doncs mira, a Espanya sí’. —La detenció de Puigdemont a Alemanya ho complica tot? Com ho veieu? —No ho simplifica gens, però, segons com acabi pot ser molt important. Una decisió positiva (o no ben negativa) del tribunal alemany seria un pas endavant molt important per al principal país de la Unió. —L’Esquerra Europea ens hi pot ajudar? Podeu generar aliances al parlament europeu? —Sí, podem i ho fem. Però s’ha d’anar en compte, perquè la independència de la justícia alemanya (a diferència d’unes altres) és proverbial i respectada per tots. —Podem sortir d’aquesta situació tan adversa? Com? —S’han d’aplicar mesures d’urgència per evitar que es faci realitat el seu desig terrible d’esclafar-nos. Aquest desig és molt ben expressat al film de Pere Portabella El Sopar, que va filmar amb presos que acabaven de sortir de les presons franquistes. En aquest film hi ha moltes afirmacions brillants i una diu: ‘No només volen esclafar-nos sinó que volen que quan sortim de la presó ens n’anem a casa’. Això és la decapitació que va anunciar la senyora Sáenz de Santamaria. Hem de mirar d’evitar-ho. Els jutges de l’exterior ens poden ajudar i també la premsa. Jo he parlat amb molta premsa, els alemanys han virat i et fan preguntes amb un interès i una intensitat que no té la mateixa corrosió que tenia el començament. L’opinió pública va canviant. El fet que durant aquests mesos alguns estats europeus hagin acollit al president i els consellers ha obert una esquerda, que ara s’ha fet més gran encara amb l’exili de Marta Rovira. El dia que tinguem cent persones conegudes exiliades d’una manera activa serà un problema encara més important. —Hi ha qui creu que l’autonomia pot tornar, que és pot recuperar. —L’autonomia a Catalunya s’ha acabat per sempre, encara que hi posis la pepa o el pepu més gros que vulgui el govern espanyol. Tant si retiren el 155 com si no, l’autonomia catalana estarà ocupada i dominada per sempre més. Mai no se’ns ha tingut confiança i ara, després d’aquesta experiència, no en tindran més. Sempre seríem una autonomia inferior a Múrcia i a tota la resta. Això, tant és que sigui amb el PP, com amb el PSOE, com amb Ciutadans, que són els qui tallen el bacallà. —Durant aquests mesos hem comès molts errors? —Molts. —Per què? —Tots, encara que alguns més que uns altres, juguem en prejudicis enquistats. Els comuns no es poden treure de sobre el 3% i jo els diria si no podem deixar estar això ara, que parlem d’una altra cosa. A la CUP tenen dificultats amb Esquerra perquè no és prou pura i a Esquerra en tenen amb la CUP perquè són joves i tossuts. Però, que és això?, hem d’arribar a un estat, a una república on la gent pugui enraonar. Amb això, tots els partits hauran de canviar. —Al vostre llibre parleu de la por, la por ha estat a punt de vèncer-nos? —La por és construïda i ens pot vèncer quan ens la creiem. Hi ha una expressió de Wittgenstein que em sembla esplèndida, que diu que sovint confonem l’objecte de la por amb la causa. Nosaltres podem digerir l’objecte de la nostra por cap als dirigents independentistes, que ens diuen que són terribles, quan la causa són precisament els qui ens diuen això: la presó, el jutge… Això també passa amb els immigrants, ells no són la causa de la por, sinó allò que ens diuen que passarà si venen. —No es va investir a Puigdemont per por? —En bona part per por, efectivament, sabent també que a nivell estrictament legal seria impossible de fer-ho i tirar endavant. Jo vaig quedar bastant satisfet que el Parlament de Catalunya reconegués per majoria que el President de Catalunya és Puigdemont. I, ateses les amenaces, no vull més gent a la presó. La investidura, amb franquesa, no em calia. —Però l’ANC, la CUP, JxCat i la manifestació popular ho reclama com a compliment del mandat del 21-D i com a mostra de sobirania? Què en penseu? — El president hi va renunciar només provisionalment. Ara ja hi ha tres possibles candidats, però, i això ho complica. També és cert que els diputats que eren amenaçats de tornar a la presó si recolzaven Puigdemont ja hi són, a la presó. Per aquesta banda, s’ha simplificat. Però la cosa és complexa, perquè estem a mitja elecció de Turull. Tornar a la idea original de Puigdemont, que és a qui li toca de debò, a mi em sembla bé. No sé, però, si ara és tècnicament possible. —La falta d’unitat ha estat devastadora? —Em sembla al·lucinant i incomprensible que moltes decisions que han pres JxCat i Esquerra, les hagi pres cadascú pel seu compte i que no les hagin comunicat a la CUP fins al final. Jo estaria amb el telèfon penjat permanentment. —I per què passa això, vós que hi sou a dins com a eurodiputat d’Esquerra? —Jo, a dins, hi sóc poc perquè com a independent no vull remenar, ni puc, qüestions de negociació. Allò que puc dir és que jo ho hauria fet diferent, que hauria entrat en contacte absolutament amb tothom, que hauria esmorzat cada dia amb la CUP i hauria dinat cada dia amb el PDeCAT. —La repressió hi influeix massa? —Molt. Jo entenc perfectament que la gent no vulgui anar a la presó (només faltaria que ara volguéssim anar a la presó!) però també em fan molt respecte els qui diuen ‘jo aguantaré tot allò que passi perquè per això m’hi he posat’. És la posició d’en Turull de dijous, és clarament la d’en Junqueras, la d’en Valtònyc… Hi ha una actitud de plantar cara, que no és només sortir al carrer i cantar un himne (sense desmerèixer això que està molt bé que ho fem) però plantar cara és fer-ho realment. Com han fet els qui han marxat a l’exili o els qui han anat a la presó. —Un jutge pot tenir tant poder, com el que exerceix Llarena? —Es creu que és nostre senyor. Que ja és curiós que un jutge pugui prendre decisions tan brutals sobre tanta gent. I em sembla absolutament delirant que només un grupet de jutges dels seus li revisin això que fa. Com és delirant també que un grup d’extrema dreta en formi part. Són fets que no passen a enlloc d’Europa. Els meus col·legues europeus es queden parats. —Sou dels qui penseu que Espanya no canviarà? —Hem de tenir resistència perquè Espanya no canviarà. Encara que tot el món ens reconegués, no ens reconeixeria ni en els dos-cents anys vinents. Espanya no reconeix Kossove, quan ja és gairebé mig reconegut per Sèrbia… la cosa és ja delirant. Sèrbia ja té uns passis pels kosovars i Espanya encara no els permet. —Sorprèn que estiguéssim tan poc informats sobre la podridura d’Europa i del seu president Juncker. —Junker és un cínic, però també hem de saber que és molt llest. És el més llest de la colla. Al cap d’una setmana de ser elegit ja van sortir el Luxleaks, l’escàndol de finançament de quan era primer ministre de Luxembourg. Però sempre va trampejant, és valent. Mira com és que se’ns va presentar al parlament europeu i va dir una cosa terrorífica: ‘Això que es diu de Luxemburg, ho fan vint-i-dos països dels vint-i-vuit de la Unió’. L’home és molt hàbil. Hem de saber que la Unió Europea és un club d’estats. Un parlament que no legisla té trons! Nosaltres co-legislem amb el Consell i, per tant, el Consell és qui ho mana tot. El seu president és el mosso que posen els estats i el comissari és el que envia cada estat. Són els qui tallen el bacallà. —Fa poc que ha saltat l’escàndol Selmayrgate i com tot aquest poder corrupte ha anat construint una trama amb el PP. —És espectacular com Junker i Tajani s’han entregat al PP. Nosaltres mirem de denunciar-ho tot el que podem. El senyor Tajani no em rep, no em contesta les cartes… són infectes. Jo només confio que una mica d’aquesta infecció generalitzada de la Unió Europea canviï. —Donald Tusk ens va enganyar? —No sé si ens va enganyar o nosaltres vam actuar de bona fe. Hem d’abandonar la bona fe. Hem de pensar malament perquè les coses que passen són dolentes, pensar malament és la nostra obligació moral. El seny, segons Ferrater i Mora, no és ser prudent sinó fer en cada moment allò que toca fer. Per tant, el seny pot ser desaforat, el seny pot ser rauxa. —No oposa seny i rauxa? —No, no els contraposa mai, diu que no és una oposició. El seny és una virtut moral i, per tant, et sents obligat a fer unes determinades coses amb seny, que de vegades són molt tranquil·les i pacífiques i, de vegades, no ho són gens ni mica. —Un dels temes que tracteu és el de la postveritat i el de la generalització de la mentida. —Sembla que, en el fons, es vulgui que no hi hagi diferència entre veritat i mentida. Això de la postveritat és terrorífic. —De vegades sembla impossible enfrontar-se a tanta mentida. Com ho hem de fer? —Enfrontant-s’hi. Jo amb això sóc molt radical. Jo ho dic tot a la cara. Potser s’ha de tenir una certa edat. —Trigarem a ser independents? —No, no pot trigar més de tres anys. Hi haurà una implosió — Parlem del llibre. Podem dir que és un manual de supervivència? Vós el definiu com una ajuda per a exercitar la defensa personal. — Pel fet de dedicar-me a la política de forma institucional, cosa que no havia fet mai, em sembla que és bo que indiqui que convé que ens oxigenem. És bo que no pensem només amb l’activitat política que cadascú té i que interessa a l’altre, sinó que reflexionem amb temes que ens ajuden a formar-nos, que ens ajuden a sobreviure; sobretot en unes circumstàncies polítiques tan dramàtiques com les que vivim. Alguns d’aquests pensaments que hi ha al llibre m’han governat tota la vida. Al principi del llibre, m’ha agradat posar-hi aquesta frase: ‘Tu ensenyes a pensar? No, però m’agradaria que s’aprengués al meu costat’. —Toqueu molts temes, impossible d’abastar-los. Deixeu-me que m’aturi a la crítica que feu en aquesta frase: ‘Tinc dret d’equivocar-me’. Dieu directament que és ridícula. —Ara tothom té dret de tot: d’equivocar-se, de pujar a un tren,… de qualsevol cosa. Però això de tenir un dret no és qüestió de decidir-ho. A un dret li ha de correspondre un deure. Jo he desenvolupat el que se’n diu ‘l’arc Terricabras’: a una punta de l’arc hi ha un dret i a l’altra punta, hi correspon un deure. Això vol dir que algú que no és el mateix individu té l’obligació de satisfer aquest dret. Sí no hi ha un deure, vol dir que el dret no és reconegut, que no és acceptat. Vist així, quan algú diu ‘Jo tinc dret d’equivocar-me’ és obvi que a l’altra banda de l’arc no hi ha ningú que tingui el deure d’ajudar-lo a equivocar-se. Si no, aniríem tots de quatre grapes. —Què és més important, el dret o el deure? —És més important el deure que el dret. Això és fàcil d’entendre quan mirem com s’ha arribat al reconeixement dels nous drets. És el cas dels drets dels animals. Quan s’han reconegut és quan la gent ha començat a sentir el deure de tractar-los bé. També passa això mateix quan comencem a dir que tenim el dret de morir dignament el dret de l’eutanàsia. Això passa perquè hi ha persones disposades a ajudar que això sigui un fet. Sempre apareix abans el deure. —S’ha banalitzat el concepte de dret? —Tothom té drets i allò que ha de créixer és el sentit d’obligació. A la nostra societat hi ha molt creixement de drets i poc d’obligacions. Som en una societat encarada a rebre. Si tinc drets, alguna cosa rebré i, si tinc obligacions, alguna cosa hauré de donar. A la societat, hem de donar. —Som llenguatge? —Sí, som llenguatge. No és que els humans puguin parlar sinó que el parlar els fa ser humans. Això és molt gruixut. Només som humans perquè parlem. El llenguatge és una capacitat constitutiva, és allò que ens constitueix com a humans. Sobre això, t’adones que aquests grans conceptes com la felicitat i la llibertat són allò que nosaltres diem. —I prou? —Són conceptes que no existeixen pas per ells mateixos. Una pera i una poma hi són, ho sabem segur. Si parlem de la felicitat, de la llibertat són plantejaments que nosaltres hem fet. I Déu n’hi do allò que hem construït amb les paraules i Déu-n’hi do allò que hem aconseguit. —I els deures morals? —Passa com en el llenguatge, la moral, ens l’hem inventada nosaltres. Encara bo que hem tingut la valentia d’inventar-la. Passa que és condicionada per la història, per la guerra, per l’economia, per tantes coses… llavors, uns arriben a una mena de moral i uns altres a una altra. I ens hem de posar d’acord i n’hem de parlar. El llenguatge és per a tot: per a crear, per inventar, per posar-se d’acord. —Què vol dir respectar els drets dels altres? —Comprometre’ns en la seva defensa i tenir unes obligacions. Parlar d’això em fa quedar especialment horroritzat perquè de seguida penso què hem fet a Europa amb els immigrants i refugiats. Ells no vénen amb drets, com aquell qui ve amb una col·lecció de segells a la butxaca i diem ‘mira li respectaré que la guardi’. No, no, és que si nosaltres els reconeixem aquests drets, som nosaltres qui tenim l’obligació de proveir-los. Allò que no podem fer és dir ‘espavila’t’. La immoralitat és nostra des d’un punt de vista humà. I no parlo de cap ètica cristiana, ni de cap ètica de res, sinó des d’un plantejament que sembla racional. I és que nosaltres tenim obligacions i no n’hem complert gairebé cap, perquè allò que hem fet, no ho hem fet amb la nostra responsabilitat, sinó per treure’ns-els de sobre. —La ciutadania no pot gestionar aquest ‘nosaltres’ i ens sentim impotents. Qui és aquest ‘nosaltres’, el poble o els governants? —En aquest cas concret, el ‘nosaltres’ serien els qui han pres decisions sobre allò. Són els nostres governants, però com que després les responsabilitats poden baixar en cascada hem d’actuar. Si el meu fill fa unes coses, jo me les he de plantejar com a pare: doncs amb els polítics passa el mateix. En general, Europa és mancada de polítics de mires una mica altes, de nivell. I si no fan allò que creiem, aleshores se’ls ha de penalitzar. —Com ho podem fer? Fent manifestacions? —Ara tots fem moltes manifestacions i em sembla bé que es facin, però potser n’hauríem de treure alguna conseqüència. Com és que tornem a votar els mateixos que han pres aquestes decisions, que no ens agraden contra els refugiats… Si ens sentim responsables d’allò que han fet irresponsablement, llavors els hem de bandejar del tot i, en canvi, els tornem a votar. I es busquen arguments miserables i a vegades molt bèsties per justificar-ho. A mi, sobre aquest tema dels immigrants, m’agrada recordar una dada: si n’arribessin 5.000.000 d’immigrants (que és una bestiesa perquè estem als 2.000.000) voldria dir que ha arribat un 1% dels cinc-cents milions de ciutadans de la UE. Quan es culpa als polítics jo sempre els dic ‘perquè els voteu?’. —Hem de ser tolerants amb la ignorància? —Amb la ignorància invencible sí, amb la no invencible no. —Què voleu dir? —Hi ha una ignorància invencible que ve per les seves circumstàncies. Amb aquests hem de ser tolerants del tot. Amb allò que no puc ser tolerant és amb la ignorància dels governants, de gent que es pensa qui sap què, que ha tingut oportunitats i diuen les barbaritats més grosses. Ara penso en els espanyols, que l’ofensa que ens fan no és només política i moral, sinó també intel·lectual. Cada dia em sento agredit intel·lectualment i penso per què he de ser governat per gent d’un nivell tan petit, de gent que haurien d’anar a escola. —M’heu fet venir al cap l’Arrimadas i això que sento quan l’escolto. —Si us hi fixeu, l’Arrimadas parla seguit. És com si premés un botó. Ho fa fent servir molts eslògans, frases, però gairebé mai una reflexió, una citació intel·ligent, una ironia, una comparació interessant. Això empobreix molt el seu discurs. Li deuen haver aconsellat de tenir un estoc d’eslògans, de frases que les engalta una darrera l’altra. Una manera de dissimular la ignorància és que parlis seguit. Hi ha preparació, hi ha entrenament i hi ha un públic que ja ho troba bé. —Fracassem amb l’educació? —En bona part fracassem perquè, entre més coses, no recordem prou que les escoles d’elit són escoles de conservadorisme, d’establishment, de gens de revisió d’idees. Són d’elit per com van vestits, perquè acabaran sabent tot allò que han de saber i acabaran col·locats a les grans empreses tal com és previst. Però, si tu grates una mica, es queden desorientats. Com amb tot, hem d’insistir: educació, educació, educació. —Al llibre també parleu de la mort i de l’absència. Dieu que no us fa por morir. Gens ni mica? —No em fa por morir, a casa sempre en faig broma perquè va bé.

Summary: Josep-Maria Terricabras: ‘L’autonomia a Catalunya s’ha acabat per sempre’