L’ex-president de Bankia, ex-ministre d’Economia i ex-director gerent de l’FMI, Rodrigo Rato, ha evitat d’assumir qualsevol responsabilitat en la compareixença d’aquest matí davant la comissió d’investigació sobre la crisi financera a l’estat espanyol del congrés. S’ha discutit amb la diputada d’ERC, Ester Capella, qui l’ha qualificat de polític delinqüent que s’havia servit del poder polític per als seus interessos i els dels amics: ‘Amb un cost que supera els 20.000 milions d’euros de diners públics. Bankia està sanejada, sí, però amb diners públics i havent deixat pel camí centenars de milers de persones desnonades, a l’atur i amb alguns suïcidis.’ Rato l’ha respost visiblement molest: ‘Jo no sóc un polític delinqüent, això no li puc consentir. A mi m’acusen d’unes remuneracions il·legals, que jo sostinc que són legals, però jo no era polític’. I ha afegit: ‘Vostè m’acusa perquè està protegida. Està protegida. No sé si això és ser delinqüent penalment, però sense dubte, moralment és molt greu.’ Tanmateix, cal recordar que l’Audiència espanyola va condemnar Rato a quatre anys i mig de presó pel cas de les ‘targetes black’ de Caja Madrid. A més, li va imposar una multa de 6.000 euros per haver-se ‘beneficiat personalment a costa de l’entitat’. L’execució de la condemna és pendent de revisió del Suprem espanyol, perquè l’ex-ministre va presentar-hi un recurs. Rato, en actitud altiva, ha dit, assenyalant els diputats, que ells eren els responsables dels diners públics que es van fer servir per a salvar la banca. Però se n’ha mantingut al marge: ‘Els diners són públics, efectivament, vostès són els responsables d’aquests 19.000 milions. Jo no els vaig demanar. Jo vaig demanar els 4.600 que vaig demanar al FROB. D’aquests responc, dels altres no.’ Un dels moments que més indignació ha despertat entre els presents a la sala ha estat quan Rato ha definit el rescat bancari amb la següent frase: ‘Això és un saqueig? No. Això és el mercat, amic.’ DIRECTO https://t.co/cGZpQuPNtc Rato, sobre las pérdidas de las cajas y los bancos: “¿Eso es un saqueo? No. Eso es el mercado, amigo” pic.twitter.com/Hz0ZiKrA8s — EL PAÍS (@el_pais) 9 de gener de 2018 Rato també ha criticat el ministre d’Economia, Luis de Guindos, i el govern de José Luis Rodríguez Zapatero per la gestió de la crisi. Concretament, ha criticat que De Guindos digués, poc després d’haver pres possessió del càrrec amb el canvi de govern del 2011, que ‘el sector bancari espanyol necessitava 60.000 milions d’euros addicionals’ pel seu rescat i que exigís més endavant la dimissió de Rato. La primera afirmació va comportar, segons Rato, ‘la caiguda de les accions de tots els bancs’ i la segona, que les accions de Bankia s’enfonsessin. D’altra banda, ha retret al govern de Zapatero de no fer cas de les advertències de l’FMI el 2006 i el 2007 –quan Rato n’era director gerent– sobre l’arribada de la crisi. Rato s’escuda en el fet que el Fons Monetari Internacional va recomanar la professionalització de les caixes d’estalvis i l’obertura al mercat de capitals en un informe del 2006 encarregat pel govern Aznar –del qual Rato era ministre d’Economia. Aquestes recomanacions, ha dit, ‘no van fer cap efecte a les autoritats espanyoles d’aquell moment’. Rato també ha dit que l’FMI havia advertit el govern de Zapatero, el 2007, ‘dels desequilibris que s’apreciaven en el creixement del dèficit exterior’ d’Espanya, advertència a la qual els representants espanyols van respondre dient que ‘l’estabilitat macroeconòmica estava garantida’. Malgrat ser investigat per la sortida a borsa de Bankia el 2011, Rato tampoc no ha fet autocrítica d’aquesta operació: ‘Bankia sí que tenia provisions suficients i fons disponibles per a cobrir ajustaments i es van complir tots els requisits legals’. Ha tornat a culpar el PSOE d’aquesta qüestió i ha acusat De Guindos d’haver causat la caiguda del valor de les accions de Bankia. També ha criticat l’actual president de l’entitat, José Ignacio Goirigolzarri, per haver demanat 19.000 milions de rescat. A més, ha acusat el ministre d’organitzar el rescat de Bankia amb els competidors de l’entitat perquè aquests se’n beneficiessin. Segons Rato, els bancs encarregats de preveure les provisions que podria necessitar Bankia amb la nacionalització van ser, després, ‘els grans receptors dels dipòsits’ que van sortir del rescat. També ha retret que De Guindos exclogués el Banc d’Espanya de l’operació de rescat de Bankia i de la resolució de la crisi bancària. ‘Va ser una decisió política’, ha insistit. Nega la bombolla immobiliària durant el seu mandat Rato també ha negat que hi hagués una bombolla immobiliària a l’estat espanyol en el moment en què ell era ministre d’Economia del govern del PP. A més, ha evitat de comentar si el govern d’Aznar en va ser responsable amb la llei de liberalització del sòl, entre d’altres. A banda de no assumir responsabilitats, ha lloat la seva gestió i ha considerat que el govern del PP va emprendre ‘reformes estructurals’ beneficioses per a l’estabilitat econòmica que no van ser continuades durant la legislatura de Zapatero. A la comissió d’investigació sobre la crisi financera a l’estat espanyol, hi compareixeran els dies vinents ex-responsables econòmics com ara els ministres d’Economia durant els governs de Zapatero Pedro Solbes i Elena Salgado.

Summary: La prepotència i el cinisme de Rato escandalitzen el congrés espanyol


‘No és un tema jurídic com els jutges volen dir, és un tema polític’, defensa el portaveu del Sindicat de Barri del Poble Sec, Silvio Covolo. Al bloc Llavors, el número 38 del carrer Lleida de Barcelona, fan guàrdies nocturnes per a evitar que l’arribada de la comitiva judicial i dels Mossos d’Esquadra els agafi desprevinguts i puguin reaccionar al sisè intent de desnonar-los, aquesta vegada amb data oberta. L’ordre és en curs d’ençà del 26 de febrer i durant quinze dies seguits poden arribar en qualsevol moment. En aquest edifici viuen sis famílies en condicions de vulnerabilitat a qui la propietat de l’immoble, Vauras Investment, hauria d’oferir un lloguer social en compliment del decret de mesures urgents per a millorar l’accés a l’habitatge. Però no ho ha fet. Aquest fons forma part del miler de grans tenidors d’habitatges que operen a Barcelona. La batalla del bloc Llavors s’ha convertit en emblemàtica per a la defensa de l’últim decret validat pel Parlament de Catalunya, que ha topat amb l’oposició del sector immobiliari, i que els moviments per l’habitatge defensen amb el suport majoritari dels partits i institucions. El bloc va viure una primera gran victòria després de l’aprovació del decret, quan la titular del jutjat de primera instància número 48 de Barcelona va aturar el desnonament previst per a mitjan gener perquè el propietari no havia ofert un lloguer social a les sis famílies. Semblava una decisió que podia marcar un abans i un després en la lluita contra l’emergència de l’habitatge, però la primera victòria no va durar gaire. La magistrada va canviar de criteri al cap de poc: dimarts passat va notificar a les famílies que l’endemà començava un desnonament obert amb l’argument que el decret no té ‘caràcter processal sinó administratiu’. Aquesta mateixa interpretació és la que finalment han acordat els jutges per a aplicar-lo d’ara endavant. Els jutges no aturaran els desnonaments si els grans tenidors incompleixen Les seccions civils de l’Audiència de Barcelona van fer públic divendres un acord d’interpretació que considera que el fet que els grans tenidors no ofereixin un lloguer social a les famílies en perill d’exclusió social abans de la demanda judicial no pot aturar el desnonament cursat per via judicial i, en tot cas, serà l’administració qui haurà d’interposar les sancions administratives previstes a la propietat. És així com els magistrats de les seccions civils de l’Audiència de Barcelona feien pinya una setmana més tard d’haver-se reunit per a acordar una presa de posició comuna. De fet, han notificat el seu acord al president del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya i als presidents de les Audiències Provincials de Girona, Tarragona i Lleida, a més dels jutges degans de Barcelona, a la Fiscalia Superior de Catalunya, al Consell de l’Advocacia de Catalunya i al Consell del Col·legi de Procuradors de Catalunya. Els moviments per l’habitatge no es donen per vençuts. El decret, pactat pel govern amb aquestes organitzacions, amplia alguns dels àmbits de protecció de la llei 24/2015, que provenia d’una iniciativa legislativa popular (ILP) i pretenia de placar els desnonaments i els talls de subministraments indiscriminats. El grup promotor d’aquesta llei (que inclou, entre més, la PAH) ha reclamat que el decret i la llei s’apliquin igualment i ha reclamat que els jutges de primera instància de Catalunya ho facin de la manera més garantista possible i respectant els drets humans. És a dir, aturant els desnonaments de grans tenidors i fent-los oferir lloguers socials a les famílies afectades. Els promotors de la llei consideren que els magistrats n’han fet una interpretació restrictiva, oblidant que les normes s’han d’interpretar tenint en compte la realitat social. ‘Els jutges han d’entendre que aplicar-la és imprescindible per a garantir els drets més fonamentals de totes les famílies afectades per aquesta crisi d’habitatge’, han sentenciat. El Sindicat de Barri del Poble Sec, que forma part del Sindicat de Llogaters, veu en la postura dels magistrats ‘una enèsima prova de la complicitat dels poders judicials amb els grans propietaris’ que expulsen els veïns de casa i s’enriqueixen amb l’especulació. Amb el decret s’han passat a considerar grans tenidors les persones físiques amb més de 15 habitatges. Celebració de la suspensió d’un dels intents de desnonar el bloc Llavors, l’octubre passat. Fotografia: ACN Caldrà veure què farà la Generalitat d’ara endavant. El departament de Territori i Sostenibilitat, que té les competències d’habitatge, no s’hi ha pronunciat encara, i la consellera de Justícia, Ester Capella, va assegurar que el govern cercaria els mecanismes per a reformar la llei perquè no hi hagi ‘excuses’ i es vulnerin drets. L’Ajuntament de Barcelona, en canvi, va restar importància als efectes pràctics que tindrà el pronunciament dels magistrats. La regidora d’Habitatge, Lucía Martín, creu que la capacitat sancionadora de l’administració ja aconsegueix de facto que els desnonaments s’aturin perquè els propietaris no volen ser sancionats amb quanties tan importats i finalment ofereixen un lloguer social. Martín vaticina, de fet, que el decret s’anirà consolidant igual que la llei 24/2015, que també va ser ‘polèmica’. El fons Vauras Investment, pendent de ser sancionat En el cas del bloc Llavors, l’ajuntament preveu de sancionar el fons d’inversió propietari, d’origen finès, una vegada s’haurà exhaurit el termini màxim per a oferir un lloguer social als afectats. Fonts del consistori subratllen que ja han acreditat que són sis les famílies a qui els correspon i, per tant, s’obrirà l’expedient sancionador. L’ajuntament va notificar el 17 de gener a Vauras Investment que tenia un mes de marge per a oferir-los alternatives de lloguer. L’Agència de l’Habitatge de Catalunya també els va enviar dijous una carta en mà, amb acusament de recepció, per a exigir-los el compliment del decret i advertir-los que podrien ser sancionats. La interposició de la sanció li correspon, en primera instància, al consistori del municipi on es produeixi el desnonament, sense alternativa, tot i que la Generalitat també pot multar la propietat si la batllia implicada no ho fa. L’Ajuntament de Barcelona ha fet bandera de l’aplicació del decret. I, a banda d’actuar en el cas del bloc Llavors, va enviar cartes al miler de grans tenidors que podrien ser susceptibles de trobar-se en una situació similar per recordar-los la nova normativa. Tot plegat paral·lelament a l’intercanvi de cartes entre el TSJC i Ada Colau. El tribunal va qüestionar les feines del Servei d’Intervenció i Mediació davant Situacions de Pèrdua d’Habitatge i/o Ocupacions (SIPHO) perquè impedia execucions judicials, i la batllessa li va respondre que continuarien fent servir totes les eines a l’abast per a evitar desnonaments. Fonts del departament de Territori apunten que no tenen una base de dades específica de grans tenidors de tot Catalunya, però que preveuen que l’Agència de l’Habitatge escriurà als propietaris perquè compleixin el decret quan detectin vulneracions amb l’Ofideute o de la mesa d’emergències i, si no, s’adreçaran als ajuntaments perquè comencin el procediment sancionador corresponent. Fins ara s’ha consolidat un bloc institucional i parlamentari ampli per a exigir el compliment del decret. JxCat, ERC, CatECP i la CUP també van fer pinya al parlament en una conferència de premsa conjunta i van reclamar sense èxit a la justícia que aturés el desnonament del Bloc Llavors. El Sindicat de Barri de Poble Sec espera que tota la pressió sigui efectiva i el desnonament s’aturi. El bloc Llavors, en lluita Mentrestant, el bloc Llavors continua mobilitzat. Dimecres, una trentena d’activistes va fer una acció a la seu de l’auditoria a càrrec dels comptes de Vauras i avui han programat un concert de les cinc de la tarda a les onze de la nit. Conviden la gent a dormir a l’edifici amb sac i màrfega per protegir-lo col·lectivament. Les guàrdies nocturnes continuen. Silvio Covolo, portaveu del Sindicat de Barri del Poble Sec, explica que no aturaran la campanya de pressió a Vauras fins que no s’aturi el desnonament. Elsa Artadi (JxCat), José Rodríguez (ERC), Silvio Covolo (Sindicat de Barri del Poble Sec), Lucía Martín (BComú), Maria Antònia Castellana (PAH), Maria Sirvent (CUP) i Susanna Segovia (CatECP) el 19 de febrer en una conferència de premsa conjunta al parlament. Fotografia: ACN El decret torna al parlament El Parlament de Catalunya ja va donar el vist-i-plau al decret el 5 de febrer, però es tornarà a debatre al ple que començarà dimecres. La cambra votarà una modificació del text que matisa la definició inicial de pis buit. La nova redacció estableix que un habitatge buit és el que roman desocupat permanentment, sense causa justificada, durant un termini de més de dos anys, i són causes justificades ‘el trasllat per raons laborals, el canvi de domicili per una situació́ de dependència, l’abandonament de l’habitatge en una zona rural en procés de pèrdua de població́ i el fet que la propietat de l’habitatge sigui objecte d’un litigi judicial pendent de resolució́’. A més, l’ocupació́ sense títol legítim no impedeix que es pugui considerar buit. Es preveu que la majoria de grups hi donarà suport malgrat que el Consell de Garanties Estatutàries va determinar que la modificació és inconstitucional perquè suprimeix com a causa justificada que el propietari hagi començat accions judicials per a recuperar-lo abans de complir-se els dos anys i vulnera el dret de propietat privada i herència. El PP ja va anunciar que recorreria contra el text al Tribunal Constitucional perquè, segons que diu, converteix Catalunya ‘en un paradís okupa’. També presentaran una proposició no de llei al congrés espanyol per a instar a Pedro Sánchez a recórrer-hi en contra igualment i demanar-ne la suspensió immediata, car el decret només s’embarrancarà al TC si el govern espanyol fa servir aquest avantatge processal que li dóna la llei. Passen els dies, el compte enrere per al desnonament del bloc Llavors continua i no es frenen les vulneracions del dret d’habitatge.

Summary: El decret d’habitatge: resistència veïnal i institucional malgrat els jutges i grans tenidors


Albert Rivera també va participar en l’operació Catalunya contra l’independentisme? Aquesta és la qüestió que es formula el periodista Carlos Enrique Bayo en aquest article d’avui a Público, en què explica la presència del dirigent de Ciutadans en un casament on es va ordir el suposat pacte entre la policia espanyola i la Banca Privada d’Andorra per a revelar les dades bancàries de Jordi Pujol. Rivera va assistir al casament d’un familiar de l’advocat José María Fuster Fabra, ex-militant del partit d’ultradreta Fuerza Nueva, advocat del general Rodríguez Galindo, condemnat pels GAL, i actualment vinculat Ciutadans. Segons Público, en aquell casament, el 21 de juny del 2014, van assistir-hi com a convidats el director adjunt operatiu de la policia espanyola, Eugenio Pino, i el responsable de la unitat d’afers interns de la policia, Marcelino Martín Blas. Tots dos, explica el diari, van seure a la mateixa taula on seien el propietari de la Banca Privada d’Andorra, Higini Cierco, un altre ex-alt càrrec de la Banca i Fuster Fabra. Segons aquesta informació, cap al final del banquet Albert Rivera hi va fer cap. Entre tots hi havia un ambient de cordialitat. Cinc dies després, el 26 de juny, els propietaris de la BPA van enviar el seu conseller delegat, Joan Pau Miquel, a Madrid per reunir-se amb un comandament de la policia espanyola, que era justament Martín Blas. I fou aleshores que van lliurar a la policia una nota amb dades del compte que tenia l’ex-president de la Generalitat Jorid Pujol a la Banca Privada d’Andorra, que indicava ingressos i transferències per valor de cinc milions d’euros. El periodista de Público explica que el tracte era que els accionistes majoritaris de la BPA lliurarien aquesta informació bancària de Pujol –malgrat que la legislació andorrana protegeix el secret bancari– i, en canvi d’això, el Ministeri d’Interior espanyol aturaria les investigacions per presumpte emblanquiment de capitals del Banco Madrid, adquirit per BPA. Però la policia no en va tenir prou amb aquella informació, perquè no eren els extractes bancaris autèntics, i la investigació sobre el Banco Madrid va continuar. A més, l’any següent el Departament del Tresor dels Estats Units va acusar la Banca Privada d’Andorra d’haver facilitat operacions relacionades amb l’emblanquiment de diners provinents d’organitzacions criminals. Les autoritats financeres andorranes van acabar intervenint la BPA i Joan Pau Miquel fou detingut. Tant l’autor de la informació d’avui, Carles Enrique Bayo, com la seva companya Patricia López, van comparèixer la setmana passada a la comissió d’investigació de l’operació Catalunya del parlament. El diputat de Ciutadans Matías Alonso preguntava a López si no temia que les investigacions sobre tota aquesta trama es tanquessin en fals. Justament Ciutadans ha contribuït a obstruir les investigacions del congrés espanyol sobre l’operació Catalunya i l’ús de fons del Ministeri d’Interior per a la policia política. Ahir Ciutadans i el PP es van oposar a prorrogar les tasques de la comissió d’investigació. Això, ja ho havia denunciat precisament la periodista Patricia López en la seva compareixença al parlament.

Summary: Público vincula Albert Rivera amb les conspiracions de l’operació Catalunya contra l’independentisme


La CUP aposta per l’estratègia ‘més àmplia possible’ fonamentada en la ‘desobediència civil i institucional per fer possible l’exercici del dret d’autodeterminació’. Així consta en un document de 10 punts aprovat el 27 d’abril en un Consell Polític i del que ara ha informat en un comunicat. Al text, la CUP explora la possibilitat de construir una ‘alternativa política’ de cara a les pròximes eleccions al parlament. A més, el document no descarta un referèndum en cas d’intervenció de la comunitat internacional, però assenyala que, en el context actual, les ‘debilitats’ allunyen la possible intervenció’, que veuen ‘necessària per a una resolució definitiva del conflicte en clau d’autodeterminació’. L’Assemblea Nacional dels cupaires aprovarà definitivament els 10 punts polítics i organitzatius al juliol. El comunicat assegura que la CUP aposta per una ‘estratègia concertada de la forma més àmplia possible’ davant del ‘bloqueig i ‘repressió’ de l’estat espanyol que es fonamenta en la ‘desobediència civil i institucional’ i un programa de mesures en matèria de drets civils, socials i polítics. La CUP assegura que ‘només en el context de desplegament d’una estratègia civil institucional i en el context també d’una intervenció de la comunitat internacional’, la CUP no descarta l’organització d’un nou referèndum d’autodeterminació. En el context actual, però, la CUP considera que els escenaris de resolució del conflicte democràtic amb l’estat espanyol són ‘lluny de ser possibles’ i n’assenyala dues causes: en primer lloc pel ‘tancament en banda per part de l’estat espanyol i els seus aparells contra l’exercici del dret a l’autodeterminació’ però també degut a ‘debilitats pròpies del moviment per l’autodeterminació’. ‘Aquestes debilitats allunyen la possible intervenció de la comunitat internacional, necessària per a una resolució definitiva d’aquest conflicte en clau d’autodeterminació’, afegeix la formació. De cara a les eleccions municipals del 26-M, la CUP diu que posa les seves més de 200 candidatures municipals ‘al servei d’una estratègia que posi els ajuntaments com un dels elements fonamentals per a la construcció de sobiranies al servei de les classes populars i treballadores i al servei també de l’exercici de l’autodeterminació’.

Summary: La CUP prepara una ‘alternativa política’ per a les eleccions al parlament


El regidor de Medi Ambient de l’Ajuntament d’Avià, Josep Subirana, ha refusat un premi europeu sobre sostenibilitat perquè Europa té presos polítics i exiliats. Durant la gala de lliurament dels premis a l’Energia Sostenible de la UE a Brussel·les, el regidor d’ERC ha explica que a Catalunya es patia repressió política i social. La presentadora de l’acte l’ha tallat dient que la cerimònia de premis no era cap ‘fòrum de discussió política’. ‘Sé que això us fa sentir molt incòmodes, més incòmodes estem nosaltres’, ha respost el regidor. Subirana ha demanat que tornessin el premi al comissari europeu d’Energia, Miguel Àngel Arias Cañete, que finalment no ha assistit a l’acte. ‘No acceptarem el premi fins que Europa actuï seriosament per resoldre aquesta anomalia‘, ha dit Subirana. En acabat, el director general d’energia de la Comissió Europea, Dominique Ristori, ha recriminat a Subirana que l’acte no era ‘el lloc per a obrir una discussió sobre jocs polítics perillosos’ i que s’havia concedit aquest premi a Avià només per la seva feina en sostenibilitat energètica. ‘És l’únic tema d’aquesta trobada’, ha reblat. El projecte ‘Avià per un bon clima‘ estat premiat en les categories de lideratge i ciutadania, el premi de la ciutadania. El projecte El 2015, l’Ajuntament d’Avià va aprovar un projecte per a impulsar les energies renovables, l’eficiència energètica i la protecció del medi. Gràcies a això, va aconseguir de reduir les emissions de carboni i la demanda de combustibles fòssils. Per exemple, els edificis públics del municipi han reduït un 60% la seva demanda de quilowatts respecte al 2015.

Summary: Un regidor d’Avià rebutja un premi de la UE davant la Comissió per la inacció amb els presos polítics


Amb la imminent presa de possessió dels consellers del nou govern Torra i el previsible aixecament de l’article 155, ja hi ha hagut el primer moviment significatiu per a fer ressuscitar la tercera via, que durant tots aquests últims mesos havia restat atuïda, enterrada. El moviment, l’ha fet el Cercle d’Economia, just abans de començar la reunió anual que fa a Sitges i que enguany ha coincidit amb la moció de censura a Rajoy i amb la formació del nou govern. El Cercle ha fet un pas insòlit amb la presentació d’un document (pdf) per a mirar d’acostar el model territorial espanyol al d’un estat federal, un intent de fer reviure una tercera via amb la idea d’aprovar un estatut ‘amb rang de constitució nacional’, però que s’adeqüi a la constitució espanyola. El document diu que aquest nou estatut hauria de ser acordat primer entre les forces polítiques catalanes i després ratificat en referèndum pels catalans. Això ja es va fer el 2005 i el 2006, respectivament, però el Cercle recorda que l’estatut actual no pot ser un punt de trobada perquè fou mutilat pel Tribunal Constitucional espanyol el 2010; ‘un error i una anomalia política’ que ‘permet de comprendre l’ampli malestar social existent a Catalunya’. El Cercle fins i tot parla, per aquesta raó, de ‘la deslegitimació a Catalunya del model territorial vigent’ i del fet que ‘un amplíssim nombre de ciutadans  donin ara suport a opcions polítiques radicals i rupturistes de l’ordre constitucional i estatutari’. Tenen tant suport que són majoria absoluta al parlament. El document encara va més enllà en el diagnòstic i destaca que dues terceres parts dels catalans volen un referèndum. ‘Una àmplia majoria de ciutadans –al voltant de dos terços– volen votar en una consulta per expressar la seva voluntat sobre la forma d’integració de Catalunya a l’estat.’ I reconeix que ‘sense haver respost aquesta pregunta el problema polític romandrà empantanegat’, fent ús d’una expressió d’un terceraviista com Joan Coscubiela. El dret de decidir sense dir-ne així El Cercle parla del dret de decidir sense referir-s’hi amb aquest terme. Que els catalans decideixen què volen ser. Implícitament hi ha la idea d’un referèndum, quan l’any passat la posició d’aquest mateix lobby i el seu president fou d’una gran hostilitat amb Carles Puigdemont i la proposta de pactar els termes justament d’un referèndum per a decidir això mateix amb el govern espanyol. Però aleshores el Cercle va actuar al dictat de la Moncloa i mostrà un tracte impropi al president de la Generalitat: vetà preguntes, trencà la neutralitat (si més no aparent) de què sempre s’havia vantat la institució i motivà un profund malestar entre alguns membres de la junta. Un any després, el Cercle parla per escrit del dret de decidir i també de la necessitat de reconèixer la nació catalana. Però ho encamina tot a un procés estatutari, que pugui implicar també una modificació de la constitució espanyola, i vigilant de no parlar d’un tracte diferenciat de Catalunya respecte de les altres comunitats autònomes. I, com que l’experiència ja diu que un estatut català pot ser escapçat pel TC, la proposta és que aquest tribunal en faci ‘un control previ’. Aquest nou estatut, diu el Cercle, hauria de recollir les competències exclusives de Catalunya, com ara la llengua, la cultura, l’educació, l’ordenació territorial, l’administració pública, el finançament… Tot allò que durant aquests últims anys el govern de Rajoy ha anat minant i ha provat de recentralitzar, fins a la intervenció total de les finances i l’aplicació del 155. Recaptar els imposts El Cercle acompanya la proposta de canvi del model territorial d’una proposta de reforma del model de finançament. ‘La capacitat tributària de les comunitats autònomes és molt inferior a les seves responsabilitats de despesa’, diu. I proposa que puguin ‘dissenyar el seu propi esquema impositiu, possibilitant una provisió de béns i serveis eficient i que respongui a les preferències dels ciutadans’. Això vol dir, segons el Cercle, que les comunitats autònomes puguin tenir imposts propis sobre la renda, sobre societats o un IVA, ‘amb independència que l’administració de l’estat també gravi les mateixes bases’. I demana un nou sistema de redistribució i de solidaritat interterritorial que pal·liï el greuge d’autonomies com Catalunya. La proposta del Cercle d’Economia ha estat aplaudida per Foment del Treball, la plataforma Portes Obertes del Catalanisme (en l’òrbita del PSC i d’Unió) i La Vanguardia, que va dedicar un editorial a lloar-ne els termes bo i afirmant que ‘aquest és el camí’. Un camí que, de moment, no comparteix el president del PP català, Xavier García Albiol, que ahir deia que la proposta és ‘al marge de la legalitat’, que no pot encaixar amb la constitució espanyola ni amb l’estatut i que ara no és el moment de donar més competències a Catalunya. Albiol i el PP fan una competició ferotge amb Ciutadans per a demostrar qui és més dur amb els independentistes, després de set mesos de 155 i d’una cruenta repressió política en l’àmbit judicial i policíac. El Cercle, doncs, s’allunya de la posició intransigent de Rajoy i Rivera, just un any després d’haver-hi tancat files, quan el president que va inaugurar les jornades de Sitges era Puigdemont. Avui és Quim Torra qui inaugurarà la reunió i sembla evident que el to serà diferent. El Cercle mira de portar la fi del 155 cap a una tercera via que, ara com ara, no acaba de fer el pes a ningú, llevat de l’entorn immediat dels impulsors.

Summary: La tercera via intenta ressuscitar


L’Audiència de Navarra ja ha dictat sentència per la violació en grup de ‘La manada’. El tribunal ha condemnat els cinc membres del grup anomenat ‘La manada’ —José Angel Prenda, Ángel Boza, Jesús Escudero, Alfonso Jesús Cabezuelo (militar) i Antonio Manuel Guerrero (guàrdia civil)— com a autors d’un delicte continuat d’abús sexual a nou anys de presó i inhabilitació al dret de sufragi passiu durant el temps de la condemna. A més, cadascun d’ells haurà de pagar una multa de 900 euros. Per contra, han estat absolts dels delictes d’agressió sexual, de robatori amb violència o intimidació i d’un delicte contra la intimitat. Un d’ells ha estat condemnat per un delicte de furt en haver robat el telèfon de la víctima. També hauran de complir una ordre d’allunyament de cinc-cents metres de la víctima, el seu domicili, lloc de feina o a cap lloc que sigui freqüentat per ella. El tribunal també els ha prohibit d’establir qualsevol tipus de comunicació amb ella durant quinze anys. Un cop complerta la pena de presó hauran d’estar cinc anys en llibertat vigilada. L’advocat de l’acusació particular, Miguel Ángel Morán, ha manifestat que està ‘decebut’ amb la sentència. Quan abandonava el Palau de Justícia de Pamplona després d’escoltar la sentència, Morán ha assenyalat que la condemna per abús, i no per agressió sexual, no era el que esperava. Preguntat per com ha acollit la sentència, ha assenyalat que està ‘decebut’. L’advocat que representa a la víctima ha assenyalat que recorreran la sentència. La benevolent sentència ha desfermat indignació en el món polític i social. Ràpidament s’ha format una protesta a les portes de l’Audiència de Navarra. A més, s’han convocat concentracions de rebuig a la plaça de Sant Jaume de Barcelona i a la plaça de l’ajuntament de València a les 19 hores. Crits contra la sentència a #LaManada a l’exterior de l’Audiència de Navarra: “No és abús, és violació” https://t.co/MiIOwfuo0v pic.twitter.com/ysvE5iTFH9 — 324.cat (@324cat) 26 d’abril de 2018 Bakartxo Ruiz, portaveu de Bildu a Navarra, ha publicat un missatge contundent: ‘Indignant. Dictaminar que va ser un abús implica dir que no hi va haver violència ni intimidació. Minimitzar la violència cap a les dones és part de la violència patriarcal. I el sistema judicial, un dels seus pilars’. Indignante. Dictaminar que fue un abuso implica decir que no hubo violencia ni intimidación. BENETAN?? Minimizar la violencia hacia las mujeres es parte de la violencia patriarcal. Y el sistema judicial, uno de sus pilares. #YoSiTeCreo #NikSinistenDizut — Bakartxo Ruiz (@BakartxoR) April 26, 2018 La diputada de Bildu al Parlament Basc Maddalen Iriarte diu que ‘totes ens sentim violades avui’. ‘Tot el suport a la víctima i tot el reconeixement a la lliçó de dignitat a la ciutadania pamplonesa’, escriu. Todas nos sentimos violadas hoy. Todo el apoyo a la víctima y todo el reconocimiento a la lección de dignidad de la ciudadanía pamplonesa.#NikSinestenDizut #Justizia pic.twitter.com/76gUdUrBvD — Maddalen Iriarte (@MaddalenIriarte) April 26, 2018 Elisenda Alamany, portaveu de Catalunya en Comú-Podem, ha escrit que sent ràbia i impotència ‘davant d’una justícia que gira l’esquena, de nou, a les dones’. ‘La condemna de La Manada és repugnat’, afegeix. És violència, és violació! Sento ràbia i impotència davant d'una justícia que dona l'esquena, de nou, a les dones. #justíciapatriarcal La condemna de #LaManada és repugnant. #HERMANAyositecreo pic.twitter.com/ruvMfyxYq6 — Elisenda Alamany (@Elisendalamany) April 26, 2018 La portaveu adjunta de Compromís a les Corts Mireia Mollà diu que sap quin és el missatge que envia la sentència: ‘si no ens maten o no ens desgarren violentament, no és violació’. Així i tot, Molla diu que no callaran i que la sentència ‘és una vergonya, és indigna i assenyala un sistema judicial que ens maltracta’. Sabemos qué mensaje nos trasladáis: si no nos matan o no nos desgarran violentamente, no es violación.Pero NO vamos a callar! Esta sentencia es una vergüenza, es indigna y señala a un sistema judicial q nos maltrata!SÍ, también nos maltrata! #juiciomanada #violadores — Mireia Mollà (@MireiaMolla) April 26, 2018 La també diputada de Compromís Isaura Navarro s’ha referit al fet que la condemna considera que no hi va haver violència: ‘T’has de deixar la vida en una violació de cinc homes per a que siguen condemnats com cal?’ T'has de deixar la vida en una violació de cinc homes per a q siguen condemnats com cal? #SentenciaManadaARV #indignacion — Isaura Navarro (@isauranavarro) April 26, 2018 Natàlia Sànchez, diputada de la CUP al Parlament de Catalunya, ha piulat una imatge amb les cares dels cinc autors de la violació. ‘No oblideu mai les seves cares’, escriu. El missatge va acompanyat amb les etiquetes ‘és una guerra’ i ‘la manada som nosaltres’. No és un abús, és una violació. No oblideu mai les seves cares.#Ésunaguerra#LaManadaSomosNosotras pic.twitter.com/y9cphpQQrl — Natàlia Sànchez Dipp (@Nataliadipp) April 26, 2018 La co-presidenta del grup Els Verds/Aliança Lliure Europea del Parlament europeu ha manifestat estar impactada per la sentència: ‘Com pot no ser considerat una violació pel jutge? Això és una clara banalització de la violència contra les dones. Insto la justícia espanyola a corregir aquest escàndol.’ Shocked by the ruling in Spain in the case #LaManada. How can this not be consider a rape by the judge? This is a clear banalisation of violence against women. I urge the Spanish justice to correct this scandal! #HermanaYoSiTeCreo — Ska Keller (@SkaKeller) April 26, 2018 Irene Montero, portaveu al congrés espanyol d’Units Podem, ha estat contundent: ‘Cinc agressors fiquen una dona a un portal i la violen. És evident que hi ha intimidació. Que actuaven en manada. Que hi ha agressió. Aquesta sentència hauria de ser de violació. Mentre la justícia no ens protegeixi, ens cuidarem entre nosaltres. No estem soles.’ Cinco agresores meten a una mujer en el portal y la violan. Es evidente que hay intimidación. Que actuaban en manada. Que hay agresión. Esta sentencia debería ser de violación. Mientras la justicia no nos proteja nos cuidaremos entre nosotras. No estamos solas #HermanaYoSiTeCreo — Irene Montero (@Irene_Montero_) April 26, 2018 La fiscalia demanava una pena de vint-i-dos anys i deu mesos de presó per agressió sexual, delicte contra la intimitat i robatori amb intimidació. Per la seva part, l’acusació particular va demanar vint-i-quatre anys i nou mesos de presó; i les acusacions populars vint-i-cinc anys i nou mesos. Les defenses, per contra, havien demanat l’absolució dels cinc acusats. Un dels tres magistrats del tribunal que ha jutjat el cas ha emès un vot particular perquè considerava que haurien d’haver quedat absolts de tots els delictes, excepte del robatori del mòbil de la víctima. Quina diferència hi ha entre ‘abús sexual’ i ‘agressió sexual’? La sentència del tribunal ha condemnat els cinc acusats a un delicte d’abús sexual, però els ha absolt del de d’agressió sexual. El codi penal estableix que el delicte d’abús sexual consisteix en accedir al cos d’una altra persona sense consentiment però sense violència física. En canvi, el delicte d’agressió sexual consisteix a accedir al cos d’una altra persona per a una activiat explícitament sexual, sense consentiment i a través de la violència.

Summary: La benevolent sentència amb el grup anomenat ‘La manada’ desferma indignació


El ministre d’Indústria, Energia i Turisme espanyol, José Manuel Soria, ha fet una conferència de premsa per negar qualsevol implicació amb la societat deslocalitzada UK Lines Limited, de la qual va ser administrador el 1992, segons El Confidencial: ‘No he tingut mai ni tinc cap participació en cap empresa ni compte a Panamà.’ Sobre UK Lines, ha dit que era proveïdora de serveis de la seva empresa familiar, però que no hi va tenir mai interessos econòmics. Soria ha sol·licitat a la fiscalia de l’Audiència espanyola que aconsegueixi tota la informació pertinent a Panamà i investigui el cas: ‘Si a Panamà al·leguen secret bancari, autoritzo la fiscalia perquè vegin que jo he atorgat l’autorització.’ Sobre les peticions perquè dimiteixi, ha dit que li semblen normals i que sortirà a donar explicacions, ‘tantes vegades com calgui’. Segons que ha avançat avui El Confidencial, Soria apareixia com a administrador de la societat deslocalitzada UK Lines, creada el setembre del 1992. Es va dissoldre el 1995, poques setmanes abans que comencés la campanya electoral per a les eleccions que portaren l’actual ministre a ocupar la batllia de les Palmes de Gran Canària. El nom de Soria va desaparèixer dels papers molt abans del 1995, concretament el novembre del 1992, tres mesos després d’haver-se creat. Una carta adreçada a les oficines de Mossack Fonseca a les Bahames demanava de canviar els administradors de la companyia, perquè un d’ells ‘havia estat nomenat de forma errònia’. En lloc de José Manuel Soria es demanava de posar-hi d’administrador Luis Alberto Soria, el seu germà.

Summary: El ministre José Manuel Soria nega haver estat administrador d’una societat deslocalitzada


El Tribunal Suprem espanyol manté la decisió de retirar l’escó de diputat al president de la Generalitat, Quim Torra. La sala contenciosa-administrativa ha refusat el recurs que demanava de suspendre cautelarment la decisió de la Junta Electoral espanyola (JEC) de retirar-li l’acreditació malgrat que la condemna per desobediència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) no és ferma. El Suprem ja es va pronunciar fa tres setmanes en aquest mateix sentit, però la defensa de Torra havia presentat un recurs contra la suspensió, que el tribunal ha tornat a desestimar. Aquesta decisió és sobre la mesura cautelar de suspendre-li la credencial, però encara ha d’examinar el fons de la qüestió. El Suprem afegeix que la decisió és reversible si li acaben donant la raó a Torra. El Suprem s’ha desmarcat de la fiscalia, que va avalar la petició del president de la Generalitat. Argumentava que ‘en ordre a la prudent i equilibrada preservació’ dels ‘interessos públics’, que podrien ser ‘contradictòriament afectats’ per la inhabilitació en un context ‘complex’, calia no oposar-se a la suspensió de la decisió de la JEC. De moment, el Suprem només s’ha pronunciat pel que fa a la suspensió imposada per la JEC. La sentència del judici per no haver retirat dins del termini marcat per la JEC la pancarta del Palau de la Generalitat en suport als presos polítics i exiliats encarà tardarà uns mesos a arribar. Torra: ‘No ha canviat res i no ens farem enrere’ En una declaració institucional des de la delegació de la Generalitat a Girona, el president Torra ha dit que la decisió del Suprem no era cap canvi. ‘Sóc diputat i president perquè així ho va decidir la ciutadania i ho va votar el parlament en la meva investidura i ho va ratificar el 4 de gener.’ També ha recordat que, uns dies després, la mesa del parlament va avalar la decisió amb una gran majoria. ‘No ha canviat res i no ens farem enrere’, ha dit. Segons l’estatut de Catalunya i la llei de la Presidència de la Generalitat, un diputat i el president només poden ser apartats del càrrec amb una sentència judicial ferma. Aquest és el criteri que han defensat també els lletrats del parlament en un informe, els quals sostenen que Torra podria continuar com a president malgrat que fos inhabilitat com a diputat. Seria una situació inèdita. Per tant, podria continuar exercint el càrrec fins que s’acabés la legislatura i decidís de convocar eleccions anticipades o bé fins que la sala segona del Suprem el condemnés amb sentència ferma. Els lletrats de la cambra consideren que la decisió de la JEC és un acte administratiu nul, que no es pot declarar una ‘inelegibilitat sobrevinguda’ i que és un organisme incompetent per a resoldre aquest afer. I segons l’informe dels lletrats de la Generalitat, la destitució del càrrec ‘ha de ser com està previst en una llei i, en l’actualitat, cap llei preveu la destitució en execució d’una pena d’inhabilitació en virtut d’una sentència condemnatòria que no és ferma’. I continua: ‘Cap òrgan administratiu o judicial pot fixar noves causes de destitució per al president de la Generalitat que no estan previstes en una llei.’ Segons el document, la interpretació extensiva de les causes de la destitució del president, més enllà del seu sentit estricte, representaria ‘una vulneració del dret fonamental de participació política’ i es recorda que la constitució espanyola atribueix a una sola llei, amb moltes limitacions, la potestat d’establir i fixar les causes que impedeixen gaudir del dret fonamental a l’exercici d’un càrrec públic. El Suprem avisa al parlament que qui presenti el recurs ha de ser el ple, no la mesa A més de desestimar el recurs de la defensa de Torra, el Suprem ha publicat una providència on s’adreça al Parlament de Catalunya i li diu que ha de ser el ple, i no la mesa, el que recorri l’acord de la JEC de suspendre la credencial de diputat. Per tal de solucionar l’error, dóna quinze dies a la càmera perquè el ple presenti un recurs. A més, recorda que està pendent que Roger Torrent, president del parlament, presenti el poder per a plantejar plets en qualitat de president de la cambra, i no com ho ha fet, en el seu propi nom.

Summary: El Suprem avala l’argúcia de la JEC per a retirar l’escó al president Torra


Demà farà deu anys de la consulta sobre la independència d’Arenys de Munt. Carles Móra, llavors el batlle, en va ser un dels impulsors i assegura que la iniciativa va reeixir gràcies a la unitat i la bona organització dels arenyencs, quelcom que a hores d’ara troba a faltar en l’independentisme. Diu que viu l’aniversari d’un moment tan important amb cert regust agredolç per l’existència de presos polítics i exiliats i creu que s’han de fer accions ‘més estratègiques i contundents’ que cridin l’atenció més enllà de la frontera. També es mostra molt crític amb la desunió dels partits independentistes i creu que ‘decep’ veure com els polítics ‘vetllen per la cadira’. Parlem amb ell sobre la consulta d’Arenys, sobre la situació política actual i sobre l’estat de la llengua, de la qual sempre ha estat un ferm defensor. —Què hi va haver a Arenys de Munt que ara no tenim? —Molta unitat i transversalitat. Això falta ara, i no ho dic per part de la gent. Víctor Alexandre ens va dir que vam ser el bressol de la independència, i és perquè vam saber fer pinya, anar a la una, sense marcar ningú amb prejudicis. Fa mal que els partits polítics no s’uneixin. Veure’ls lluitant junts seria una gran motivació i esperonaria molta gent. Decep veure enfrontaments i com els polítics vetllen per la cadira. Això s’entén, però l’objectiu principal hauria de ser el país. A la presó hi tenim gent innocent, obscenament inculpada. —Deu anys després, com penseu que es pot culminar el procés i aconseguir la República? —En aquests deu anys ens hem consolidat molt. Ara parlem de la independència com un fet normal. Demanar-la és una fita normal, cosa impensable fa deu anys. Jo no tinc la clau, però crec que hem d’anar units i fer accions estratègiques, organitzades, multitudinàries, pacífiques i eficaces per la seva contundència. —Per exemple? —Imagineu que a cinquanta mil jubilats se’ns espatlla el cotxe casualment a la frontera, com si fos el Triangle de les Bermudes… Es crea un tap que potser no es pot destapar durant dies! O imagineu que la manifestació de la Diada, en lloc de fer-la a Barcelona, l’haguéssim feta a la Jonquera. Cal ser més contundents. Més d’un milió de persones allà, pacíficament, cantant, parlant, amb ambient de gatzara… També es podrien fer vagues generals i paralitzar el país, ocupar llocs que siguin neuràlgics… Sempre pacíficament, però que siguin contundents i eficaces, que facin moure el govern espanyol i l’europeu, que tinguin conseqüències polítiques més enllà de la frontera. Llavors s’ho prendran seriosament. En gairebé tots els processos d’independència s’ha vessat sang, però nosaltres no ho volem, això. Ho volem fer pacíficament, però hi ha d’haver una desobediència civil multitudinària, organitzada estratègicament i que no vagi a les palpentes. Jo crec que això pot fer que la política es regeneri, però no solament a Catalunya i Espanya. Els catalans podem regenerar la política europea i, si regenerem la política europea, podem arribar a regenerar la política a escala mundial. —En quin sentit? —Si hi ha algú que no pot tenir privilegis, són els representants polítics. Primer el poble ha de tenir privilegis. Dedicar-se a la política ha de ser una cosa vocacional, i no parlo de cap utopia. Què és això de les llistes tancades? Representació directa! Si un polític no treballa per la zona que representa, no se’l torna a votar. Fora la disciplina de partit. Què vol dir que no pots votar allò que penses segons la teva consciència? Hi ha moltes coses que s’han de canviar, i podríem començar-hi nosaltres, fent taca d’oli, com amb la consulta. Podríem ser el centre d’Europa, com a l’època medieval. 'Els catalans podem regenerar la política europea i, si regenerem la política europea, podem arribar a regenerar la política a escala mundial.' —Creieu que algunes de les accions que heu comentat poden aplegar prou gent durant prou temps? —Això els qui ho tenen molt ben estudiats són els bascs. Ells diuen que amb disset mil persones decidides guanyem la independència. Amb disset mil fent accions contundents n’hi ha prou. El nombre de garjoles és limitat. Aznar va haver de professionalitzar la mili perquè els que feien objecció de consciència eren tants milers que no tenien prou jutges ni presons. No ho va fer de bon ‘rotllo’, sinó perquè hi va haver quinze mil persones insubmises! La unió fa la força i si hi ha molta gent és més fàcil. A un govern, en un tres i no res el posen a la presó, però seria una jugada mestra que els setanta diputats independentistes tensessin molt la corda i els empresonessin. —Per què? —Imagina’t els setanta diputats independentistes empresonats. Hi hauria una revolta popular, per més por que la gent tingui de perdre-ho tot. El poble no és conscient del poder que té. Fins ara, ens ho hem passat de conya amb totes les coses que hem fet, com ara la cadena humana. No es tracta de deixar de fer-ho, però també s’han de fer coses contundents. Aquesta gent no cau de l’ase i, si convé, ens portaran els presos polítics fora de Catalunya, cosa que va contra els drets humans i la constitució. Si no hi reaccionem, ens menjaran el terreny, i no podem cedir. 'Els bascs diuen que amb disset mil persones decidides guanyem la independència.' —Creieu que la resposta a la sentència vindrà més de la gent que no pas dels polítics? —Sí, però una cosa no treu l’altra. No hem d’abominar dels polítics perquè no han creat aquest sistema, sinó que ve de lluny, quan va arribar la democràcia. Una cosa que es va fer molt malament llavors va ser dissoldre l’Assemblea de Catalunya. Va ser un disbarat perquè allà érem un, fèiem pinya. En canvi, després els partits polítics van tirar uns per una banda i uns altres per una altra. Ara per sort s’ha tornat a crear. Jo confio molt en Òmnium, l’ANC i totes les entitats. Ens agradaria que els polítics s’hi afegissin i fer pinya, però la resposta a la sentència descansarà damunt el poble i les accions que faci. És tan terrible això que s’ha fet… El judici va ser una farsa impressionant. Cada dia que el veia m’emprenyava com una mona! —Entenc que viviu l’aniversari de la consulta amb cert regust agredolç per la situació dels presos i els exiliats. —Sí, i estic segur que aquest regust agredolç el comparteixen dos milions de persones. La majoria de nosaltres hem lluitat molt pel país, però això no és res en comparació amb la manera com sofreixen presos i exiliats. Jo he anat fins als Lledoners i he plorat allà davant com tanta gent… Fa quinze dies vaig parlar amb Txell Bonet, la dona de Cuixart, i vaig haver de respirar molt fondo per no plorar. És una dona tan valenta! Veus això i t’adones que no tens cap problema i no et pots queixar de res. 'Ens agradaria que els polítics s'hi afegissin i fer pinya, però la resposta a la sentència descansarà damunt el poble.' —Però d’alguna manera us ha afectat la repressió. El vostre fill Arnau és un dels encausats per les protestes davant el parlament el 30 de gener del 2018. Com ho heu viscut? —Ens en sortim molt bé. El moment fatídic va ser quan agents dels Mossos van venir a buscar-lo a casa cap a un quart de set. Ell era a punt d’agafar el tren i vaig trucar-li i li vaig dir que anirien a buscar-lo a l’estació, que estigués tranquil. Abans d’entrar a la caserna el van emmanillar –és el protocol– i allà li van fer coses que no són legals, com ara fotografiar-li el cos. El van despullar i li van fer fotografies als tatuatges reivindicatius. No el van tractar malament, però va estar engarjolat i en roba interior fins que no va arribar l’advocat, Xavier Monge. Aquella hora ho va passar malament… Quan va sortir va fer un escrit en què va recordar la memòria dels nostres familiars, que, com tants altres, van ser lluitadors i van ser afusellats durant la guerra. A ell l’acusen d’atemptat contra l’autoritat, però no se sap contra quina autoritat ni en què va consistir l’atemptat. L’Arnau no va tocar ningú ni va fer res… Com molts. Els identifiquen i els acusen. Hi ha més de mil persones encausades. És tan ridícul… ‘No vull que la por formi part dels meus gens’ —Què en penseu que molts d’aquests casos tinguin a veure amb els Mossos? —Jo sempre hi he tingut molt bona relació. Jo, quan vaig sortir del judici per la consulta d’Arenys, vaig acatar perquè no volia la fotografia dels Mossos requisant les urnes. Quan vam fer la consulta ens van ajudar molt i jo els vaig agrair la presència. Van ser un bon escut perquè pensàvem que la Falange ens la fotria… Pensàvem que seria com trenta anys enrere, però eren quatre gats i un caporal. Eren ridículs, pobres… —Penseu que el vostre fill el tenien ‘fitxat’? —Sí, el tenien vigilat. A la caserna dels Mossos li van ensenyar fotografies d’ell en un bar, en una terrassa, en una plaça… L’anaven seguint de ja feia temps. Però, vaja, quan jo era alcalde, l’inspector dels Mossos em va dir que tenien el meu telèfon intervingut des que m’havia significat políticament. Però no me l’havien intervingut ells. Jo m’ho prenia amb humor i els deia ‘bon dia’ cada matí… Imagina’t què pot fer un alcalde d’una població de 8.000 habitants… Xavi Monge: ‘Que determinats jutges i fiscals frenin els Mossos hauria de fer pensar que potser hi ha un excés de zel’ —Com a professor, també teniu un vessant més relacionat amb l’activisme per la llengua i l’escola en català. Com veieu la situació actual i què s’hauria de fer per millorar-la? —S’hauria de fer complir la llei de normalització lingüística, i això és molt. En algunes escoles –de l’Àrea Metropolitana de Barcelona, per exemple– ho fan gairebé tot en castellà. La situació del català no és bona. Ens salva que l’escolarització es fa en català i que les escoles tenen aules d’acollida per als nouvinguts. Si algun dia l’escolarització no s’hi fa, la llengua té les generacions comptades. Ara, no deixen d’atacar la llengua. Ciutadans es va crear per anar en contra de la nostra llengua i la nostra cultura i Vox a Andalusia ha dotat una partida del seu pressupost per als catalans que vulguin fer classes en castellà. A les proves de les PAU els alumnes tenen millors resultats en castellà que en català. Per tant, aquestes mesures són per fer mala política. Afortunadament no n’hi ha que piquin l’ham. És bo que hi hagi gent dels comuns que hagi defensat el català com a eina d’integració. La llengua és l’espina dorsal d’una nació i per això alguns se la volen carregar. —Parlem d’Arenys de Munt; en aquell moment us esperàveu que tingués tant d’impacte? —La veritat és que no ens ho imaginàvem. Era una idea que ja tenia Jordi Bilbeny el 1990, quan va posar el Moviment Arenyenc per a l’Autodeterminació al mapa. Érem només set o vuit integrants al principi… Però sí que és veritat que, a mesura que passaven els dies, la Falange i el govern espanyol es posaven frisosos i hi reaccionaven d’una manera que no agradava a ningú. Llavors ens vam adonar que ens enfrontàvem al govern central i que la cosa agafava una dimensió important, més quan Fernández de la Vega havia de respondre a quatre o cinc preguntes dels periodistes sobre la qüestió en cada compareixença setmanal. Posant-se una mica nerviosa, la menystenia i deia que això no tindria cap mena d’efecte. Llavors vam veure que la cosa agafava embranzida, especialment quan es va estendre a més municipis. Començava l’efecte taca d’oli i l’efecte dominó que el govern central deia que no tindria. —Heu parlat de les accions de la Falange i la reacció de l’estat espanyol. Vau passar por en cap moment? —Això depèn de la vivència de cadascú. Alguns ens ho vam agafar amb cert equilibri emocional i alguns altres no. Va haver-hi qui en va tenir i els qui simplement vam desconnectar els telèfons a la nit i no vam fer cas dels missatges anònims. La gent no tenia por i estava molt engrescada. Com més hi reaccionava l’estat, més actitud ferma i decidida tenien els arenyencs. Com més repressió, més decisió. Ells deixaven anar les seves armes institucionals i jurídico-administratives i nosaltres fèiem passes amb fermesa. Potser va ser el primer apoderament seriós per part del poble que ha viscut l’independentisme. Érem com l’Àsterix i l’Obèlix envoltats pels romans… Tothom era conscient que, com que érem tants, teníem força, i cadascú va actuar responsablement i va tenir la importància decisiva de fer allò que li tocava. Què vaig fer jo com a alcalde –encara que anés a judici– no té més importància que allò que va fer la persona que penjava els cartells als arbres centenaris d’Arenys. Poca broma! 'Com més hi reaccionava l'estat, més actitud ferma i decidida tenien els arenyencs.' —Abans d’acabar, una darrera pregunta: us heu mostrat molt crític amb la manera de funcionar dels partits. Vau acabar molt escarmentat de la política? —No, però m’he hagut de menjar molts gripaus. Tots els qui estimem el país hem de fer-ho per no perjudicar el moviment independentista. Aquí no hi ha motiu per a plànyer-se. Els que es planyen que es posin al marge! La dinàmica dels partits és la que és i s’hauria de resoldre. Dedicar-se a la política hauria de ser com un sacerdoci. No com el sacerdoci d’un sacerdot escarxofat i que fa panxa, sinó una vocació. Donar-ho tot pel poble, passi què passi. Com que els partits practiquen la mala política, i no la bona… Qui escala? El qui més ensabona al qui mana… Però a mi no m’agrada criticar i sí anar per feina. La consulta d’Arenys de Munt, com la determinació d’un poble va despertar un país

Summary: Carles Móra: ‘Imagineu que la manifestació de la Diada l’haguéssim feta a la Jonquera; cal ser més contundents’


La vice-presidenta del Consell Mónica Oltra es mostra convençuda que el Pacte del Botànic II està ‘a prova de bombes’, com el primer acord, perquè els ‘fonaments’ d’aquest govern són ‘sòlids’, en tant que es basen en un programa en què s’ha marcat primer ‘a diferència d’altres llocs’, quin és el ‘projecte comú’. Així ho ha dit en una entrevista a l’agència Efe, on ha remarcat que el ‘mestissatge’ entre els quatre partits que conformen el Consell ‘funcionarà’, ja que és una fórmula ‘d’èxit’ i ‘exportable’ segons la qual no hi ha ‘compartiments estancs’ a l’executiu. Per tant, quan hi ha algun ‘conflicte’ a l’executiu és entre àrees de govern, no entre partits. Reivindica que aquest Consell soluciona les coses ‘amb diàleg, amb escolta’, a més de ‘transigint i arribant a punts d’equilibri’, i opina que al món de la política ‘s’escolta poc i es parla massa’, quan ‘és molt important escoltar’. A més, diu que li agradaria que aquesta legislatura hi hagués una oposició ‘constructiva, que propose, que intente acordar’ i actuï amb ‘lleialtat institucional’, i anuncia que aspira a aconseguir un ‘ampli consens’ sobre dues futures lleis: la d’Igualtat i la d’Accessibilitat universal. Al Consell no ens marcarà l’agenda la ultradreta Oltra assegura que al Consell no li ‘marcarà l’agenda la ultradreta’ i opina que els partits de l’oposició que vulguin situar-se en la democràcia s’haurien de plantejar ‘fins a quin punt’ Vox els marcarà a ells ‘l’agenda o la línia ideològica’. Respecte a la petició del partit d’extrema dreta de la documentació sobre ajudes als col·lectius LGTBI, la també consellera d’Igualtat i Polítiques Inclusives avança que els respondran perquè respecten el dret dels diputats al control del govern, però que ho faran amb ‘els marges que marca la jurisprudència ‘del Tribunal Constitucional espanyol. Així, indica que es tindrà en compte si aquestes dades tenen ‘rellevància pública’, si hi ha intromissió en el dret a la intimitat o si poden suposar una discriminació, i destaca que donaran ‘el mateix tractament’ que quan el PP va demanar els expedients complets de les dones en situació de violència de gènere en centres de la Generalitat. Oltra lamenta que el que l’extrema dreta busca en demanar aquestes dades és ‘generar estigma’. Segons diu, Vox té un model de societat en què ‘no hi ha gaire gent’, atès que ‘s’oposen a les societats democràtiques avançades, a la pluralitat i a la diversitat’. ‘Totes les ideologies totalitàries són uniformitzadores’, ha afegit. Oltra ha opinat que Vox se situa ‘fora de la democràcia’ en triar no formar part del Pacte valencià contra la violència masclista. Reivindica, però, que ‘l’important és el conjunt, no el que es queda fora’, i que en aquest acord hi ha tota la societat i les institucions, la qual cosa és ‘simbòlicament molt important’. Relació amb Ximo Puig Sobre les crítiques del PP a la quitança del deute de l’Institut Valencià de Finances (IVF) al Grup Zeta, en el qual té accions el president Ximo Puig, la vice-presidenta sosté que ‘sempre parla qui més ha de callar, perquè la causa de tot això la va originar el PP’. Illuenca diu que el préstec de l’IVF a Zeta va ser concedit pel PP ‘per raons partidistes’ Així, indica que quan el Botànic va començar a gestionar el banc públic valencià aquest tenia ‘un índex de morositat insuportable’ i estava ‘a la ruïna’, a causa de préstecs que es donaven ‘i que se sabien que no es cobrarien’, gràcies, denúncia, a una gestió dels diners públics ‘per desviar diners als amiguets’ del PP. Finalment, assegura que ‘no es va trencar la confiança’ entre ella i Puig quan aquest va optar per avançar les eleccions, perquè encara que no va ser el ‘millor moment’ entre tots dos ‘aquest moment va passar, i passat està’. Al setembre, quan ja estiguin complets tots els equips a la Generalitat, diu que començaran a ‘navegar a tots els nusos que done el vaixell’.

Summary: Oltra reivindica l’acord del nou Botànic com a fórmula de govern d’èxit


Crema de Sant Josep Ingredients: (per a 6 persones) 1 l llet fresca 6 rovells d’ou 150 g de sucre pela d’una llimona 1 branquilló de canyella 1 paquet de midó un polsim de sal Elaboració: Posem la llet al foc, però abans en retirem una tasseta. Fem bullir la llet amb la pela de llimona i la canyella, partida en un parell de trossos. Un cop puja la llet, apaguem el foc. Mentrestant, en un bol, posem els rovells i el sucre i ho remenem molt bé fins que es blanquegi, que vol dir que el sucre s’ha desfet. Aleshores, s’hi afegeix el midó, el polsim de sal i la llet que hem reservat al principi. Canviem la llet de pot, per evitar que s’enganxi. Posem la llet bullida i la barreja, remenant tota l’estona a foc lent. No ha d’arribar a bullir mai la crema, perquè es podria tallar. La retirem del foc quan faci la primera bombolla. I continuem remenant una mica més. Col·loquem la llet en safates o terrines més petites. Un cop freda la posem a la nevera. Un quart d’hora abans de servir tirem sucre per sobre i cremem la crema amb la pala roent. I per aprofitar les sis clares d’ou sobrants, que de vegades no sabem què fer-ne, us proposem aquests pastissets: Pastissets de coco. Pastissets de coco Ingredients: 6 clares d’ou 250 g coco ratllat 250 g sucre 1 polsim de sals unes gotes de llimona Elaboració: En un recipient fondo, batem les clares amb el sucre, les gotes de llimona i el polsim de sal. Batem la massa fins que quedi blanca i amb una textura de merenga. Hi afegim el coco i la remenem amb molt de compte. Col·locarem els motlles de paper de magdalena sobre una safata d’anar al forn. Els omplim fins una mica més de la meitat, amb una cullera o una mànega pastissera. Els posem al forn a 180 graus i els deixem de 10 a 12 minuts, en funció de cada forn. I ja les tenim.

Summary: La cuina de la Neus: crema de Sant Josep i pastissets de coco


El diputat de la CUP Vidal Aragonés ha avisat que la seva formació no es tanca a negociar un futur pressupost ni una possible governabilitat a Catalunya, que es reserva l’opció d’entrar al govern, però només si implica avançar nacionalment i socialment. En una entrevista al ‘Via lliure’ de RAC1, Aragonés ha assegurat que no s’han negat mai a parlar del pressupost, però ha marcat que és imprescindible que inclogui polítiques concretes que no siguin ‘un replegament cap a l’autonomia’, com denuncia que han estat aquests darrers 18 mesos. ‘Amb el replegament cap a l’autonomia, la il·lusió per un possible govern de Pedro Sánchez i les polítiques neoliberals no ens hi trobaran’, ha afirmat. Després ha afegit que no pretenen ‘enganyar a ningú’ i que el canvi de rumb aprovat aquesta última assemblea nacional ‘no ha transformat la CUP’, sinó que ha estat només ‘una opció estratègica concreta’. A l’entrevista, Aragonés ha rebutjat de concretar amb quines formacions polítiques podrien entrar al govern i ha apuntat que la decisió ‘no és en clau de partit, sinó de polítiques’. ‘Volem polítiques que no ens mantinguin en la resignació, volem un full de ruta per a combatre-la’, ha explicat. El diputat de la CUP ha avisat que continuaran tenint una actitud crítica i que no deixaran mai de ser ‘oposició al parlament i al carrer’. Quant a la possibilitat que els diputats puguin repetir una segona legislatura, Aragonés ha explicat que no era una mesura pensada per al retorn de David Fernández, sinó que permetrà que tots els diputats puguin repetir. Podeu consultar ací la nova ponència estratègica de la CUP:

Summary: La CUP s’obre a negociar el pressupost si implica avançar nacionalment i socialment


La 35ena edició de La Setmana del Llibre en Català, que aplegarà 163 expositors, 144 segells editorials i 500 capçaleres de revistes en català, a més de 13 llibreries, obrirà les portes el divendres dia 8 de setembre a l’avinguda de la Catedral de Barcelona i s’hi estarà fins al 17 de setembre. La Setmana aplegarà unes dues-centes activitats centrades en la presentació de novetats i signatures que donaran protagonisme als escriptors. Noms com Paul Auster (convidat especial de la Setmana), Jaume Cabré (premi Trajectòria), Mary Beard, Jordi Puntí, Martí Domínguez, Sebastià Perelló, Sergi Pàmies, Antonio Baños o Ferran Torrent passaran per la Setmana, on conversaran sobre els seus llibres i en signaran exemplars. Tres són els elements que marquen aquesta fira: la internacionalització, la representació de les associacions d’editors dels Països Catalans (Andorra, País Valencià i Illes Balears) i la consolidació gràcies a l’increment de vendes sostingut durant els darrers tres anys i al fet que és l’esdeveniment que marca el sector editorial a la tornada de les vacances i l’impulsa fins a les festes de Nadal. Fa tres anys que les editorials han canviat la dinàmica en aquestes dates i han avançat l’edició de les novetats de setembre per a poder-les presentar a la Setmana del Llibre. Perquè aquesta fira dóna una visibilitat al llibre en català que sovint les grans llibreries i els centres comercials no poden aconseguir. Les xifres ho constaten: l’any passat la Setmana va facturar 354.000 €, un 16,6% més que al 2015. Però és que al 2015 ja havia facturat una xifra rècord que superava els 300.000 €. En dos anys la Setmana va incrementar la facturació global un 42,6%. Joan Sala, president de la Setmana, ha explicat en conferència de premsa que l’any passat el 55% de les vendes van ser de novetats, mentre que el 45% restant van ser de llibres de fons. Això li fa pensar que la fira manté un vincle amb els seus orígens, perquè inicialment era un esdeveniment centrat en el llibre de fons. Així, també, creu que els editors aprofiten la Setmana per a fer visibles alguns títols que van desaparèixer per Sant Jordi i que no van tenir una difusió prou bona. L’Institut Ramon Llull impulsa la internacionalització de la Setmana Fins ara, l’Institut Ramon Llull aplegava editors de tot arreu dues vegades l’any a Barcelona i durant uns dies els submergia en l’edició en català i la història del país. Tanmateix, enguany els responsables del Llull van proposar als impulsors de la Setmana (l’Associació d’Editors en Llengua Catalana) d’organitzar una única trobada anual que coincidís amb la Setmana. Izaskun Arretxe, directora de l’àrea de literatura i pensament del Llull, ha explicat a VilaWeb que portar els editors durant la Setmana els permet de constatar en viu tot allò que se’ls explica: que puguin conèixer la varietat d’editorials i títols, parlar amb editors, conèixer escriptors… Explica Arretxe: ‘Fins ara, la selecció d’editors convidats la fèiem des del Llull. Enguany també l’hem feta, però amb una variant. D’entrada vam fer una crida oberta i ens van contestar amb interès seixanta editors. D’aquests n’hem seleccionat setze: nou editors de segells per a adults i set de segell d’infantil i juvenil. Per a molts d’ells és el primer contacte amb la literatura i la cultura catalana, de manera que els preparem un programa que inclou conferències, a més de les reunions de treball amb editors i agents literaris. N’hem planificat quaranta, de reunions. La seu d’aquesta ‘missió internacional’ (així en diuen d’aquests aplecs) serà el COAC (Col·legi d’Arquitectes de Catalunya), que col·labora amb la Setmana des d’un punt de vista logístic, cedint-li espais com ara l’auditori. A més, hi ha altres elements que marcaran la internacionalització de la Setmana, com ara la presència d’escriptors estrangers. El nom més llampant, és clar, és Paul Auster, que presentarà el seu darrer llibre, 4 3 2 1 (Edicions 62). Però també ens visitaran l’artista visual, poeta i escriptor italià adscrit al moviment de la neoavantguarda italiana Nani Bellestrini, que presentarà Carbonia (Tigre de Paper); la intel·lectual britànica Mary Beard, de la qual l’editoral Arcàdia ha publicat el volum La veu i el poder de les coses, i la il·lustradora d’origen sirià Gulnar Hajo, que presenta el llibre infantil La Nur s’escapa del conte (Mosaics Llibres). I encara més: per primera vegada, la fira comptarà amb un estand dedicat a llibres traduïts del català a diferents llengües, amb la intenció d’atraure els turistes que hi ha a Barcelona en aquestes dates i que passegen per l’avinguda de la Catedral. Totes aquestes accions que internacionalitzen la Setmana tindran com a objectiu consolidar-se i anar-se ampliant. Des l’Associació d’Editors ja imaginen la figura del ‘país convidat’, una idea que vol agafar forma al llarg dels anys vinents. Jaume Cabré recollirà el premi Trajectòria i passarà per la Setmana el dijous dia 14, el dia que es farà l’acte de lliurament. Sobre la presència de les associacions i gremis d’arreu dels Països Catalans, us emplacem a llegir l’article que publicarem divendres dia 8 de setembre.

Summary: La Setmana del Llibre en català s’internacionalitza


El Museu Valencià d’Etnologia reflexiona sobre ‘la rebel·lia, la modernització, el valencianisme i l’expansió’ que van registrar les Falles durant els anys 1932-1936 en l’exposició ‘La República de les Falles’, que des d’avui pot visitar-se en la Sala X del Centre Cultural de la Beneficència. El diputat de Cultura, Xavier Rius, el director del Museu Valencià d’Etnologia, Francesc Tamarit, i el president de l’Associació d’estudis Fallers, Jesús Peris, han presentat en roda de premsa aquesta mostra, que al principi estava programada fins al 31 de març però que a causa de la convocatòria d’eleccions espanyoles es perllonga un mes i mig més. Així, al llarg de prop d’un centenar d’objectes prestats per 26 institucions i particulars es pot recórrer l’evolució que van experimentar les festes en aquests ‘intensos’ anys i que són un reflex dels canvis socials registrats, especialment, de la conquesta de la dona de l’espai públic després d’obtenir el dret al vot. Sobre aquest tema, el diputat de Cultura, Xavier Rius, ha ressaltat que la recopilació d’aquestes ‘joietes exposades’ són un mirall de ‘l’abans i després’ que va suposar la República en les Falles, que les va convertir en un referent superant les festes vicentines. D’aquesta manera, la pluralitat i modernitat que va conquistar la societat d’aquella època es va plasmar en els ‘llibrets’, la cartelleria i la indumentària de les festes i va culminar amb la creació del comitè faller, encarregat de la coordinació de baix a dalt de les comissions, que mostraven una gran crítica política en els seus monuments. No obstant això, després de la República ‘tot això va fer un pas enrere’, el comitè desapareix i la Junta Central Fallera trenca amb aquesta ‘alegria’ i ‘esperit rebel’ per a ‘controlar les festes des del poder’. El president de l’Associació d’Estudis Fallers i comissari, Jesús Peris, ha explicat que la mostra no segueix un ordre cronològic sinó reflexiu entorn de tres eixos: la festa en expansió, la festa moderna i la festa popular i urbana. Així, s’ensenya l’extensió de la festa no només per València, amb un mapa d’elaboració pròpia que mostra com van sorgint comissions en tots els barris, inclosos els de nova creació, sinó per la província. Així mateix, s’analitza com les falles es transformen en una festa moderna amb la seva repercussió en el món artístic, amb la consolidació de les estructures falleres i amb la incorporació de la dona a la festa a tots els nivells, tan organitzatius, hi ha presidentes de comissions falleres, com amb la consolidació de la figura de la Fallera Major, que augmentarà la visibilitat de dones de totes les classes socials. Valencianisme polític Finalment, es reflexiona sobre l’esdevenir de les falles en una festa popular i urbana i es converteix en un recurs important per a difondre les idees del nou valencianisme polític. ‘Les Falles van ser una caixa de ressonància del valencianisme’, ha recalcat. L’exposició es tanca amb un epíleg sobre el canvi de les Falles en els anys 40 i l’ordre nou que li planteja l’ajuntament i la fundació de la JCF amb ‘un control vertical’ de la Festa. Per la seva banda, el director del Museu Valencià d’Etnologia, Francesc Tamarit, ha assenyalat que encara que es tracta d’una exposició de ‘grandària reduïda’ és una mostra ‘magnífica’, que va començar a forjar-se fa dos anys i que és una mostra dels canvis importants que es van registrar tant en el món faller com en l’estat espanyol i en el País Valencià.

Summary: El Museu d’Etnologia retrata la ‘rebel·lia, modernització i el valencianisme’ de les Falles en la República


Ahir al vespre va començar la segona volta de les Primàries Catalunya a Barcelona. Després que el filòsof i periodista Jordi Graupera guanyés per una àmplia majoria la primera volta, aquesta segona tanda servirà només per a establir l’ordre de la llista. Graupera ha pogut escollir qui ocupa el número 2, 3, 5 i 7: Maria Vila, Diana Coromines, Violeta Gràcia i Guillem López. En aquesta segona volta es poden votar fins a dotze candidats dels trenta-sis que van passar la primera volta. Formaran part de la candidatura els candidats que superin el 2% dels vots de la segona volta i es distribuiran en ordre de més a menys vots. Hi podria haver correccions, però, per complir la llei de paritat. Es pot votar telemàticament fins demà a les 20.00. També es pot votar presencialment en diverses seus electorals. La iniciativa Primàries Catalunya s’estén arreu del Principat

Summary: En marxa la segona volta de Primàries Catalunya a Barcelona


El govern ha elaborat un cens de víctimes de la guerra del 36-39 i la dictadura franquista que recull els casos de 2.077 persones que van ser assassinades durant la contesa i en l’etapa de repressió posterior. La Conselleria de Cultura, Participació i Esports ha informat al consell de govern de la conclusió dels treballs d’elaboració d’aquest cens, previst a la llei de memòria, que està pendent de ser ratificada per la comissió que gestiona el desenvolupament de la normativa. Dels 2.077 assassinats sense consell de guerra o executats, 1.544 van morir a Mallorca, 346 a Menorca i 187 a Eivissa i Formentera. Aquest registre oficial recull la llista de persones que tenen la consideració de víctimes segons uns criteris establerts a la llei de memòria i reconeixement democràtics. El cens es digitalitzarà i tindrà caràcter públic perquè pugui ser consultat. Disposarà d’informació diversa sobre els fets ocorreguts i la tipologia de la repressió que va patir la víctima, a més d’altra informació rellevant. La importància recau en el fet que a partir d’aquest document es podran impulsar mesures de reparació a les víctimes. Cadascun dels noms que figuren en el cens és avalat per la seva font històrica, que determina el rigor del registre. A més, s’especifica quina mena de repressió va patir la víctima (assassinat sense consell de guerra, execució, presó, desterrament, exili, confiscació de béns, etc.).

Summary: El govern balear documenta 2.077 assassinats durant la guerra del 36-39


En Kilian Jornet s’ha fet gran. No és que hagi envellit, ni de bon tros. Però es nota que ha madurat, que no és el mateix corredor excitat i assedegat de victòria i ansiós de rebentar rècords de les curses de muntanya més exigents del món. Això ja no l’omple, els seus somnis han canviat. Ell mateix explica que fa sis anys o set era més temerari que no pas ara, i que s’havia ficat en situacions de risc innecessari. Ara tècnicament i física està més preparat, i continua entomant el risc, perquè forma part de la seva activitat, de la seva professió i és part intrínseca de l’esport de muntanya; però el mesura més i, sovint, gira cua i se’n torna. Perquè ha tingut por. De somnis, en té uns altres, i l’ambició la manté intacta. Acaba de presentar el penúltim film del projecte ‘Summits of my life’, molt diferent dels anteriors. ‘Langtang’, dirigit també per Sébastien Montaz-Rosset, és, tal com explicava Júlia Tercero en la crònica de la presentació, ‘una mena de dietari de la seva experiència al Nepal just després del terratrèmol del 25 d’abril proppassat. Però ara la fita no és un cim, sinó el projecte humanitari que van desenvolupar-hi i que encara té continuïtat. De la intensitat de la vivència sobre el terreny, n’ha sorgit una altra iniciativa: el recapte de diners per a construir 116 cases en una de les zones més devastades.’ I d’això comencem a parlar amb en Kilian Jornet. Parlem per telèfon; és a la Vall d’Aran, on prepara la copa del món d’esquí de muntanya. Quan parles amb ell tens la sensació que el coneguis de fa molt de temps. —A ‘Langtang’ no corres per superar un rècord, sinó per mirar d’ajudar enmig d’una tragèdia. —És molt diferent, sí, perquè no anàvem allà a filmar això. No hi anàvem preparats. Vam anar enregistrant allò que vèiem molt sobre la marxa, ens vam preguntar què en fèiem de tot allò, i ho vam editar de la millor manera possible. —Va ser just abans de marxar cap al Nepal per anar a l’Everest que hi va haver el terratrèmol, oi? —Sí. De fet, un dels companys de la nostra expedició ja era allà. I el dia abans de volar-hi nosaltres hi va haver el terratrèmol. Però no sabíem exactament la magnitud del que havia passat. I fou durant el viatge cap allà que ens anaven informant de quina era la situació, quantes víctimes hi havia, quina era l’afectació. I quan vam arribar allà ja no vam pensar en la muntanya. En Jordi Tosas coneixia molta gent a la vall de Langtang, i jo hi havia estat dos anys abans. Sabíem que era una de les zones més afectades i vam decidir d’anar directament cap allà. —Amb un material d’enregistrament molt diferent del que vau fer servir en els films anteriors. —Portàvem material de gravació per anar a l’Everest, però un cop ens hi vam trobar no podíem carregar tant de pes, havíem d’actuar ràpid i vam agafar només un parell de GoPros, una altra càmera bastant lleugera i un objectiu. Vam agafar el mínim, que no ens perjudiqués a l’hora de portar pes i que alhora poguéssim documentar-ho tot. —Enregistreu imatges molt crues de la devastació, en pla subjectiu, i ho contrasteu amb imatges de poc abans en què tot era dempeus. Impressiona. —És la manera de fer entendre què ha passat: que es vegi que la gent abans somreia i ara ja no. Crec que el Seb  ha fet una feina molt bona a l’hora de mostrar què havia passat quan vam ser allà, i sense ser sensacionalista. Hi havia imatges molt dures que vam veure i que no vam utilitzar, perquè no calia. Sense entrar en detalls com aquests es podia explicar la duresa del que va passar. —Quan hi éreu no sabíeu què us trobaríeu ni què n’havia de sortir, d’aquell enregistrament. —Vam tenir clar que volíem anar a ajudar a Langtang. Sabíem que hi havia molta gent morta, i vam decidir d’entrar-hi, fer la feina que poguéssim de reconèixer cossos, d’enviar informació a les ambaixades i col·laborar amb els equips de rescat. La nostra idea era fer coses i l’enregistrament era més secundari. Quan hi pensàvem ens posàvem la GoPro al cap i enregistràvem el que podíem. —Fa l’efecte que vau estar en perill, que vau jugar-vos la pell provant d’arribar a segons quins llocs. —Tant com jugar-nos la pell, no. Sí que hi havia llocs que eren perillosos. Però vaja, anàvem a l’Everest, de manera que la quota de risc ja la teníem assumida. —Però les autoritats us avisaven justament d’aquest perill. —Sí, va haver-hi moments de risc. Hi va haver esllavissades de pedra, jo em vaig trencar una costella i hi va haver moments en què veies que havia passat molt a prop. Al final, també has de saber fins on pots pujar i fins on et pots arriscar, fins a quint punt val la pena. De fet, hi havia un lloc on volíem anar i no hi vam arribar perquè vam veure que encara hi havia allaus. Vull dir que estem acostumats als terrenys de muntanya on hi ha allaus, on hi ha perill, i ja anàvem preparat no pas a assumir els riscs sinó a intentar evitar-los. Kilian Jornet i Jordi Tosas, al Nepal aquesta primavera passada. —Sovint parles de saber conviure amb el risc, i saber mesurar-lo en cada moment. Trobar l’equilibri en això deu ser la clau per a sobreviure fent el que fas. —Sí, n’és la clau; saber renunciar, saber ser honest amb tu mateix. No pas humil, sinó honest. Saber dir ‘tinc aquestes capacitats físiques i tècniques i tinc aquesta experiència, i la muntanya em presenta aquest repte’. I has de decidir si val la pena o no. I hi ha una part subjectiva que és molt gran: hi ha dies que arribes a un lloc i dius ‘avui, ho sento, però no puc’. I un altre dia que arribes al mateix lloc amb les mateixes condicions i sí que pots, per una qüestió emocional, pel moment de la vida que travesses, per la por que tens. Tot afecta. I per això l’equilibri és difícil de trobar, perquè hi ha en joc moltes coses. Has de saber renunciar moltes vegades. Sempre dic que la meitat de les vegades que vaig a la muntanya he girat cua, perquè sents que no és el dia o que les condicions no hi són. —Recordes cap cas concret en què hagis hagut de girar cua? —Sí, en escalada, per exemple. Jo no sóc escalador. I fent vies senzilles sense corda, vies que he fet abans, m’he trobat que feia deu metres i sentia que no estava bé, que no estava concentrat, que tenia por. I faig mitja volta. Vas a un lloc i tot és perfecte, però hi ha alguna cosa que sents que et fa dir que no. Mira, avui mateix hem anat a fer un cim aquí a la Vall d’Aran. Hi hem arribat, i a mitja paret ja hem vist que hi havia alguna cosa que feia pudor; hi havia una quantitat de neu que ens feia pensar que potser passàvem, o que potser no. I una altra vegada que hagués estat motivat al cent per cent i amb ganes hauria decidit de tirar amunt, i potser hauríem passat i no hi hauria hagut cap problema. Però érem allà i ens hem dit que potser no valia la pena perquè amb una relliscada ens hauríem matat. En un altre moment de la meva vida, segur que avui hauria dit ‘passem’. —Per això segur que et va marcar molt la mort de l’Stéphane Brosse, al teu costat. —Sí. Precisament després de l’accident que vam tenir vaig fer coses en què ara m’adono que me la vaig jugar. I en aquell moment no ho veia. No veia que afrontava un risc que avui potser no afrontaria. —En el moment de l’accident? —No, en el moment de l’accident va ser mala llet. Hi havíem estat una setmana abans, hi havia una cornisa molt grossa, i es van alinear una sèrie de factors que van desencadenar l’accident. Però els sis o set mesos després sí que vaig fer activitats en què em vaig arriscar. Que potser avui les faig, però ara el meu nivell és més alt que aleshores. Quan fas activitats sense corda o sol has de trobar-te en una zona de molt confort; no pots anar a trobar els teus límits quan fas una activitat tot sol. I en aquell moment vaig fer activitats tot sol molt al límit. Però llavors no ho veia d’aquesta manera. —En què és diferent el Kilian Jornet de fa cinc anys o set, que meravellava el món guanyant totes les curses de muntanya que es proposava, del d’avui? —D’entrada, amb els anys vas aprenent coses, et vas fotent hòsties. En aquella època estava molt més excitat per guanyar curses. La primera vegada que guanyes una cursa important tens una emoció molt gran, i avui dia guanyar una altra UTMB o alguna altra cursa així doncs està bé però no m’aporta personalment una emoció gaire gran, i l’has de buscar en un altre lloc. Quan repeteixes molt ja controles, ja domines, però ja no aprens més. Per això he hagut de canviar les motivacions, i ara faig més muntanya. Tenia una llista de curses i d’objectius que volia aconseguir i pensava que potser algun dia aconseguiria, quan tingués quaranta anys. Però quan ho has aconseguit tot abans et quedes buit de somnis, i has de buscar unes altres motivacions. El perill de somiar és que si te’n surts et quedes sense somnis. —Quins són ara els teus somnis? —No m’agrada gaire posar grans objectius i anar fent el dia a dia. M’agrada llevar-me i pensar que tinc aquest petit projecte per a avui o per a demà, avui aquesta línia, demà aquella cursa… Evidentment que hi ha grans projectes, com l’Everest, on tornarem segurament l’estiu que ve. I aquest hivern continuo competint, fent la copa del món d’esquí de muntanya. I vull intentar guanyar algunes curses, però sense l’ànsia aquella que fa sis o set anys que tenia, que volia guanyar la copa del món. Ara si la guanyo, bé, i si no mala sort. I anar aprenent en el terreny personal. Ara conec molt bé el meu cos, com reacciona a l’entrenament, i sé si una cosa és realment possible o no. Però això no em posa cap desafiament al davant, i en canvi sí que me n’hi posa l’escalada, l’alpinisme, i anar aprenent fent coses noves, coses que abans no podies fer. —Has pensat mai quan arribarà el moment que el teu cos et dirà que ja no pots ser tan competitiu? —A veure, tenim l’Urban Zemmer amb quaranta-dos anys i essent un dels millors en quilòmetre vertical, en curses que duren mitja hora. Crec que fins als trenta llargs la gent rendeix molt bé. —L’Agustí Roc, per exemple, un dels teus mestres. —Sí, l’Agustí, i tant. Fins ben entrats els trenta va estar al capdavant. Fins els trenta-sis o trenta-set en curses de muntanya es pot rendir molt bé. I en esquí de muntanya hi ha gent que guanya amb trenta llargs. Una altra cosa és la motivació. Jo ara mateix fa quinze anys que competeixo en esquí, i deu o dotze en curses de muntanya. Són molts anys de fer les mateixes coses. I em motiva igualment perquè al final una cursa és un molt bon entrenament. —I després de l’Everest, què? —Quan puges una muntanya, darrere en veus un munt que també vols pujar. De projectes i idees n’hi ha. Com fer-ho i quan ja ho veurem més endavant. —Et fa mandra parlar de política? —No, cap problema. —Ho dic perquè hi ha gent a qui li comença a fer una mica de mandra. —Sí, però com que jo visc una mica més aïllat… —Com veus la situació política avui dia? —És complicada, tant la nacional com la internacional. Jo ara visc a França. I al final el Front National no ha aconseguit cap govern regional, però que l’extrema dreta pugi tant… I a Espanya? Que un partit com Ciutadans pugi tant, si és la dreta. I que el PP, amb tot el que ha fet, continuï al capdavant de les enquestes, és preocupant. —Per què penses que a França hi ha tanta gent que es decanti pel Front National? —Jo crec que hi ha por. I que la gent està cansada de la política en general, i potser per això partits com Ciutadans i Podem pugen molt. I també per això crec que puja el Front National a França, on també deuen haver afectat bastant els atemptats de París. I l’educació d’avui dia es basa molt a aprendre coses, però no pas d’obrir la ment, de veure món, de descobrir coses diferents. I als polítics ja els interessa tenir gent que es prepara per a una feina i que sigui capaç de fer-la però sense esperit crític. Si tothom tingués molts diners entendria que guanyessin el PP o Ciutadans, però no és el cas. Si el que és estrany és que no hi hagi una revolució. —A Catalunya hi ha l’independentisme. —Sí, i molta gent s’ha fet independentista perquè qui vol estar a Espanya? Quan veus totes les lleis que s’hi han anat aprovant… Li ho comentava a la meva companya, que és sueca, i no es podia creure una llei com la llei mordassa, o la llei de política energètica. No ho entenia, venint d’un país on les dretes fan polítiques socials més avançades que les esquerres d’aquí. Qui es vol quedar en un lloc així, quan hi ha tanta falta de respecte? Jo no sóc independentista ni nacionalista d’enlloc. Jo segurament seria més aviat anarquista. En un món ideal la política no hauria d’existir. Però en un món com el d’avui, si Espanya retrocedeix democràticament, fent lleis retrògrades, qui s’hi vol quedar? —Vas votar sí el 27-S? —Sí, vaig votar per una opció independentista. —El 20-D votaràs? —No. Ara sóc a la Vall d’Aran i després he de marxar a França, i era un merder haver d’anar a Puigcerdà per a demanar el vot per correu, i no hi podia passar. I, a part, tampoc….  —No et motiva gaire, oi? —No, no gaire. I visc a fora. Les coses d’aquí sí que m’afecten, perquè la meva empresa sí que treballa a Espanya, però jo visc a França. —El 2012 vas demanar el vot per Iniciativa. —No demanar el vot, però sí que m’agradava el programa que tenia. I ara mateix la CUP em sembla un partit molt interessant, i m’agrada que hagin aconseguit tenir tanta força. —Hi sents afinitat. —Sí, des d’un punt de vista de polítiques socials hi sento més afinitat. Pel que fa a Iniciativa, és que hi ha hagut un canvi tan gran els últims quatre anys, que ha explotat tot. Han sortit tantes opcions i diferents… i ara hi ha d’haver una estabilització, què es pot fer i què no, què és paper mullat i què és factible. —És a dir, que el 27-S vas votar la CUP. —Sí. Dubtava molt entre la CUP i Junts pel Sí, de qui m’agradava el programa social i tenia el Raül Romeva, que és un polític que ha fet coses molt interessants. Però jo votava a Girona, i preveia que Junts pel Sí ja tindria prou força. I vaig pensar que era millor votar la CUP. Si hagués votat a Barcelona potser hauria votat Junts pel Sí.

Summary: Kilian Jornet: ‘De vegades he hagut de girar cua perquè he sentit por’


Avui fa quaranta anys que sortia a la venda un dels discs més influents de la història del rock, el ‘Born to run’ de Bruce Springsteen. Aquest disc conté himnes com ara la cançó homònima del disc, ‘Thunder Road’, ‘Badlands’, ‘Jungleland’… Enregistrar-lo va ser tota una epopeia: Springsteen i la E Street Band van necessitar més de catorze mesos tempestuosos, amb el ‘Boss’ obsessionat a obtenir el so que tenia al cap i que no aconseguia de traslladar als enregistraments. Fins que va arribar el productor Jon Landau, que va acabar substituint el que fins aleshores era mànager de Springsteen, Mike Appel. Landau va desencallar el procés d’enregistrament. I el disc va esdevenir un èxit i va esclatar a les llistes de vendes dels Estats Units. I no solament la música va deixar empremta, també el disseny de la coberta, en què es veu Springsteen amb la mítica guitarra fender Telecaster recolzant-se en el saxofonista Clarence Clemons: tota una icona de la música rock. Al documentari ‘Wings for wheels’, publicat el 2005, Springsteen i alguns dels membres de la E Street Band explicaven com fou el tortuós procés d’elaboració del disc. Vegeu-lo ací:

Summary: Quaranta anys del ‘Born to run’ de Bruce Springsteen: com es va fer?


Avui arriben a les llibreries els primers tres títols d’una nova col·lecció de dramatúrgia,’Dramàticles’, impulsada per l’editorial Comanegra i l’Institut del Teatre. Joan Sala, editor de Comanegra, fa dies que desperta expectació a les xarxes socials. Creu que, tot i que es diu que les obres teatrals no es venen, a Comanegra hi han apostat, tot creant aquesta col·lecció que conjuga teatre contemporani i teatre clàssic. Els tres primers títols surten plegats: ‘Animals de companyia’ d’Estel Solé, ‘La pols’ de Llàtzer Garcia, i ‘Sis personatges en cerca d’autor’ de Luigi Pirandello, en una traducció inèdita de Jordi Sarsanedas. Marina Laboreo Roig, que és la directora de la col·lecció, i qui ha iniciat aquest projecte i ha triat els primers títols, amplia la reflexió i dóna dimensió al projecte: ‘Començar a editar teatre en català és una aventura valenta, però ens fa molta il·lusió. Fa massa temps que la majoria de col·leccions històriques de textos teatrals han quedat congelades i volíem aprofitar el bon moment que viu la dramatúrgia al nostre país perquè els textos més rellevants del panorama actual tinguin l’oportunitat de viure més enllà dels escenaris i ser accessibles a qualsevol lector. Hi ha obres fantàstiques i és una llàstima que no hi hagi la tradició d’anar-les publicant.’ Continua: ‘La col·lecció ‘Dramàticles’ s’estrena amb dues primeres obres que formen part d’una línia de dramatúrgia catalana contemporània: ‘Animals de companyia’ d’Estel Solé i ‘La pols’ de Llàtzer Garcia. Des del primer moment, vam pensar que era una bona idea publicar-les plegades perquè es relacionen molt bé entre elles: totes dues ens permeten de reflexionar sobre la soledat, la incomunicació i la necessitat d’afecte, tot i que la primera és plantejada com una comèdia realista i a la segona hi descobrim el drama des de les primeres paraules. Són, per tant, dos camins diferents per explicar una sensació semblant i probablement molt actual. L’obra de Pirandello, ‘Sis personatges en cerca d’autor’, en canvi, s’emmarca en una línia de repertori teatral que només podíem inaugurar amb un gran text com aquest: tota una experiència teatral que recull les principals inquietuds de l’obra pirandel·liana.’ Sobre les obres: Sis personatges en cerca d’autor, de Luigi Pirandello. Un grup d’actors es prepara per assajar una obra de Pirandello quan, de sobte, irrompen a l’escenari sis personatges de carn i ossos que han estat rebutjats pel seu autor i clamen la necessitat de viure i representar el seu drama. Animals de companyia, d’Estel Solé. Una colla d’amics es reuneix per celebrar un sopar de benvinguda el dia que la Beth torna a casa després d’haver estat ingressada per un trastorn psiquiàtric durant dos mesos. Però la festa sorpresa es complica quan un dels amics confessa un secret inesperat i acaben sortint els draps bruts de tots els personatges. La pols, de Llàtzer Garcia. El pare s’ha mort. Això és el que ha sentit en Jacob quan ha despenjat el telèfon, tot i que dos minuts més tard se n’ha oblidat completament. Ni tan sols ho ha comunicat a la seva germana Ruth, amb qui conviu temporalment. Aquest és el principi del llarg dia i mig que passa des de la mort del pare fins al seu enterrament. Són unes hores intenses per a cadascun dels personatges, que mostren les veritats més humanes que sovint ens entossudim a amagar.

Summary: Neix una col·lecció de texts teatrals, ‘Dramàticles’


El primer secretari de la mesa del congrés espanyol i ex-primer tinent batlle de Barcelona, Gerardo Pisarello, avisa als ‘poders fàctics’ que no faran un govern antiindependentista. ‘Si els poders fàctics volen que a Barcelona hi hagi un govern antiindepependentista, no el tindran. No renunciarem al projecte de transformació social ni a la voluntat d’acabar amb la perspectiva judicialitzadora amb Catalunya’, ha dit en una entrevista a Ser Catalunya. Pisarello ha defensat que els comuns no renunciaran al seu projecte pel que fa a la doble agenda: justícia social i posició de diàleg envers Catalunya, ha dit que veu ‘realista’ un acord amb ERC i PSC i ha recordat que ‘hi ha moltes coses que semblaven impossibles en un context i que després han esdevingut possibles’. En aquest context, ha assegurat que tenen l’obligació de no renunciar a aquest acord a tres, no tirar la tovallola i superar la situació de ‘vetos mutus’ perquè, segons ha dit, ‘la gent no ho entendria’. Segons Pisarello, es donen les condicions perquè a Barcelona hi hagi un govern de majoria d’esquerres i que posi fi a la situació de blocatge amb el conflicte a Catalunya. I, de fet, situa Barcelona com a ‘laboratori’ per resoldre els ‘dos grans temes de país’: afrontar la crisi social i trobar una sortida dialogada al conflicte polític. ‘Si podem avançar cap a un escenari en què s’acabin els blocs confrontats i avançar amb una agenda progressista, ens hem de deixar la pell perquè sigui possible fins a l’últim moment’, ha defensat per després assenyalar que en altres ciutats de Catalunya és possible un acord entre comuns, ERC i el PSC. L’informe dels lletrats del congrés espanyol és ‘incongruent’ Com a membre de la mesa del congrés espanyol, també s’ha referit a l’informe dels lletrats de la cambra baixa, que conclou que la suspensió dels diputats presos no ha d’alterar la majoria absoluta de 176 diputats. Segons Pisarello, aquest segon informe és ‘incongruent’ amb el primer, que apostava per suspendre els diputats en presó preventiva. ‘Si no pot alterar majories, tampoc podria deixar sense cap mena de prerrogativa uns diputats que no han estat condemnats i s’hauria de respectar la presumpció d’innocència’, ha defensat. També s’ha mostrat molt crític amb la decisió ‘precipitada’ de la mesa de suspendre’ls i ha considerat que es va prendre abans de les eleccions del 26-M per ‘oportunisme polític i càlcul electoral’. Segons el secretari primer de la mesa, la decisió l’havia de prendre un jutge i en cas que ho hagués de fer el congrés espanyol s’havia de sotmetre a la votació del ple. De totes maneres, Pisarello ha considerat que la ‘part bona’ de l’informe és que sigui partidari de no alterar majories.

Summary: Pisarello: ‘Si els poders fàctics volen un govern antiindependentista a Barcelona, no el tindran’