El Consell Regional del Piemont (Itàlia) ha aprovat una resolució que demana la llibertat dels presos polítics catalans. No és pas cap moció qualsevol, car, a més d’haver estat aprovada gairebé per unanimitat (només un diputat d’extrema dreta hi va votar en contra), també demana que Itàlia i la Unió Europea intervinguin a Catalunya. El promotor d’aquesta moció és Luca Cassiani, diputat torinès del Partit Democràtic, que era a Barcelona el dia del referèndum i que es va commoure quan veié la policia pegant a ciutadans que volien votar. ‘És increïble, on s’és vist? Això és propi de règims autoritaris i prou.’ Quan va saber que els membres del govern català eren acusats de rebel·lió i que podien ser condemnats a més de vint anys de presó per haver convocat el referèndum, simplement no s’ho podia creure. ‘Aquest judici no és únicament una agressió a un grup de polítics i al poble català, que va elegir un govern ara processat, sinó que és una agressió a tots els ciutadans europeus, als drets europeus’, explica. Per això, tan bon punt es va fer públic el manifest d’intel·lectuals i polítics italians que demana la llibertat del presos, del qual Cassiani és un dels primers signants, va passar a l’acció i va dur aquesta moció al parlament piemontès. Alhora demanà que més consells regionals italians la sotmetessin a votació. Hi parlem d’aquesta resolució, de les implicacions que pot tenir a Itàlia i a Europa i de com es viu a Itàlia la repressió contra Catalunya. —Heu promogut, i s’ha aprovat al Consell Regional del Piemont, on sou diputat, una resolució que demana la llibertat dels presos polítics i la intervenció d’Itàlia i de la Unió Europea a Catalunya. No és pas poca cosa… —D’entrada, ningú no ha d’anar a la presó per haver fet un referèndum. El dia del referèndum jo era a Barcelona, on tinc bons amics. Vaig veure gent gran i mainada fent cua durant hores per anar a votar. Hi vaig veure emoció i una actitud absolutament pacífica. Com es pot enviar la guàrdia civil contra aquesta gent? És vergonyós. En tinc fotografies i vídeos. Em van entrevistar, tant per a la televisió catalana com per a mitjans italians, alguns en directe. Pegar a la gent que vota… És increïble, on s’és vist? És propi de règims autoritaris i prou. Segueixo molt aquesta qüestió i per això he decidit de promoure aquesta resolució que ara hem aprovat, perquè és increïble que es negui la democràcia d’aquesta manera dins d’Europa. —Qui hi va votar, a favor de la resolució, al consell? —Tothom. El Partit Democràtic, que és el meu; 5 Estels; l’esquerra equivalent a l’espanyola Esquerra Unida, que són Liberi Uguali; Força Itàlia; i també la Lliga Nord. Solament hi va votar en contra un diputat, d’extrema dreta, provinent d’Aliança Nacional i més moviments d’extrema dreta, un grup que ara es diu Moviment Nacional per la Sobirania, i que a casa vostra seria equivalent a Vox. Quan vam fer el debat al consell ell va fer un discurs amb una defensa fèrria de la unitat d’Espanya, però jo li vaig respondre que demanàvem una solució diplomàtica i una intervenció de les institucions italianes i europees sobre la situació que es viu a Catalunya, a més de la llibertat d’uns presoners que l’única cosa que van fer va ser aplicar la democràcia. Va restar sol i va ser l’únic que hi va votar en contra. És més que evident que no es pot empresonar la gent per opinions i idees polítiques. A Europa no pot ser que un polític elegit per ciutadans europeus pugui passar vint anys a la presó per haver fet que els ciutadans s’expressessin democràticament. Europa no pot tolerar que passi això dins el seu territori. Em sembla bàsic. —Ha estat el vostre partit, el PD, l’esquerra italiana, que ha encapçalat aquesta resolució… —Sí, jo tinc molta relació amb Gianni Vernetti, ex-senador i ex-sots-secretari d’Afers Estrangers del govern Prodi. Va ser amb ell que en vaig parlar primer. Tots dos hem signat el manifest d’italians de suport als presos. I de fet jo hauria portat aquesta resolució a l’assemblea, al consell, abans, fa un mes o dos, però parlant-ne amb ell vam veure que per qüestions diguem-ne periodístiques era més convenient fer-ho després d’haver publicat el manifest. I per això ho hem fet ara, en l’últim acte del consell, perquè ara resta quasi aturat fins a les eleccions del 26 de maig, quan, a més de les europees, nosaltres fem eleccions regionals. —La resolució exigeix al govern italià que es manifesti… —Sí, a efectes polítics el Consell Regional del Piemont exigeix al govern italià que hi prengui partit i que faci tant com calgui perquè les institucions europees posin el focus sobre Catalunya, hi actuïn i hi intervinguin. —Ho farà, això, el govern italià? —Hem la petició formal perquè això s’executi i el govern italià, si més no, ha de donar-hi alguna resposta. Però tingueu en compte que malauradament els ritmes de l’administració són lents i que abans no arribi a Roma i el govern s’hi pronunciï poden passar molts dies. I aquí a Catalunya quina situació hi ha? —Ens trobem en pre-campanya electoral i, sobretot, enmig dels judici als presos polítics… El seguiu, el judici, a Itàlia? —Sí, jo el segueixo una mica, quan puc, però aquí, a Itàlia, hi ha un interès relatiu sobre això. Cal fer molta pedagogia, perquè si s’expliqués bé què passa molta gent, la majoria, entendria que aquest judici no és tan sols una agressió a un grup de polítics i al poble català, que va elegir un govern que ara és processat, sinó que és una agressió a tots els ciutadans europeus, perquè és un atac als drets dels europeus, als drets de tots nosaltres. No pot ser que Itàlia i les institucions europees no facin res contra aquest judici de vergonya. El poble italià no ha entès que el poble català demana democràcia i prou. I també ha d’entendre que Catalunya és una nació que té una llengua i una cultura pròpies de fa segles. Que és una nació que se sent oprimida. I cal que ho entengui. També per això hem fet la resolució. —A Itàlia sovint es vincula el sobiranisme i l’independentisme a l’extrema dreta… —Exacte. Costa d’explicar que a Catalunya els moviments independentistes no són d’extrema dreta, sinó a l’inrevés. A casa vostra hi ha un franquisme cultural que vol mantenir Espanya unida de manera, diguem-ne, forçada, i, en canvi, l’esquerra lluita de fa anys per més autonomia i més federalisme. A Itàlia això costa d’entendre. —De fet, la política italiana ha estat sempre molt complexa i molt particular. I ara amb Salvini… —Crec que els electors de Salvini se’n cansaran aviat, perquè Salvini neix com a independentista de la Pàdania i ara, a l’hora de votar, fa com Vox, utilitza els immigrats. D’aquí a un any o dos crec que s’haurà acabat l’era Salvini, afortunadament. A banda, 5 Estels s’han tornat com ells i els passarà igual. —La resolució també demana als altres consells regionals d’Itàlia que la votin… —Sí, és cert, però tingueu en compte que la majoria des consells regionals italians ara mateix estan una mica congelats perquè el 26 de maig hi ha eleccions regionals. Per tant, és difícil que abans de les eleccions aquesta resolució s’hi arribi a votar. —I després ho faran? Cal tenir en compte que és una resolució proposada pel PD, que té molts diputats a tots els consells. —Tant de bo, però això ja depèn de cada consell. O, més ben dit, de la sensibilitat dels diputats, perquè ho portin als consells respectius. Jo no els puc imposar res. Ara, sí que és cert els catalans que hi ha a Itàlia, o els italians sensibles amb Catalunya, que n’hi ha molts, fan molt bona feina. De fet, han promogut aquest manifest d’intel·lectuals, acadèmics, polítics –alguns dels quals parlamentaris– i artistes, del qual jo sóc un dels primers signants, igual que alguns parlamentaris del meu partit o el batlle de Nàpols. I aquest manifest va esdevenint enorme. A més, d’ençà que hem aprovat aquesta resolució al Piemont molts m’ho han agraït, m’han convidat aquí i allà i n’han parlat a les xarxes socials. Comença a haver-hi un cert moviment. —Sou optimista pel que fa al paper d’Itàlia respecte de Catalunya? —Us sóc sincer: em costa de ser optimista perquè, com deia, és una qüestió que no apareix prou als mitjans de comunicació i que no forma part del debat polític. Havent aprovat aquesta resolució al Piemont sí que s’hi ha notat una mica més d’interès, sí. Ara esperem que creixi. És necessari perquè ens afecta a tots. Però penseu que políticament costa molt que algú prengui posició contra Espanya. No és gens fàcil. Així i tot, això que hem fet és important perquè el Piemont no és una regió qualsevol dins d’Europa, és una regió important. Estic segur que no els ha agradat que el Consell del Piemont, quasi per unanimitat, hagi aprovat aquesta resolució. I si ho fessin més regions italianes, si el govern italià s’hi manifestés, si Europa finalment actués, etc., ja haurem fet alguna cosa, perquè aquesta situació és intolerable i vergonyosa. És a dir, deixant de banda la independència, que és un objectiu lògicament complex, hi ha d’haver un debat polític. Si Espanya no deixa que hi hagi aquest debat ni en una taula, ni amb un referèndum, ni als parlaments… quina alternativa hi ha? Senzillament no pot ser que això passi a Europa.

Summary: ‘No pot ser que Itàlia i Europa no facin res contra aquest judici de vergonya’


Iñaki Urdangarin ha arribat aquesta nit a Madrid, provinent de Ginebra, per ingressar a la presó, on hauria de complir la condemna de cinc anys i deu mesos de presó pel desviament de fons públics de l’Institut Nóos. El Suprem espanyol va rebaixar cinc mesos la pena que li havia imposat l’Audiència de Palma. Dimecres, el tribunal va comunicar-li que tenia un termini de cinc dies, és a dir, fins avui, per escollir un centre penitenciari i ingressar-hi. Segons que ha informat RAC1, la presó triada pel cunyat de Felipe VI és el centre penitenciari de Brieva, a Àvila. És una presó de dones, però té un mòdul masculí fins ara en desús que s’ha hagut de condicionar per a ell. Urdangarin pasarà la condemna aïllat de les preses en un pavelló especial amb només cinc cel·les, de les quals quatre són buides, un pati propi, un menjador i sales de vis-a-vis. En aquell mateix pavelló hi va complir la pena Luis Roldán, ex-director general de la Guàrdia Civil, condemnat pels delictes de malversació, estafa, suborn i cinc delictes contra la hisenda pública. El seu soci, Diego Torres, va triar el centre penitenciari de Brians 2, a Sant Esteve Sesrovires (Baix Llobregat). El Suprem el va condemnar a cinc anys i vuit mesos de presó, és a dir, una pena molt rebaixada respectes de la imposada per l’Audiència de Palma al febrer (vuit anys i mig).

Summary: Urdangarin ingressa a la presó de Brieva, a Àvila


La investidura promesa de Carles Puigdemont, els efectes de la constitució de la Crida Nacional per la República i les eleccions europees han centrat bona part del debat del consell nacional del PDECat. El màxim òrgan de decisió entre congressos ha aprovat una resolució, presentada amb urgència per alguns consellers nacionals, que referma el suport del partit a JxCat en ‘la voluntat de fer efectiva la investidura de Puigdemont’ i insta ERC, sense citar-la, a complir el pacte de legislatura per a fer efectiu el mandat del 21-D. La resolució ha tingut un aval gairebé unànime del consell nacional i l’ha defensada el senador Josep Lluís Cleries. Lluís Font, que també és diputat de JxCat, ha expressat el posicionament favorable de la direcció a la resolució, recordant que la investidura de Puigdemont uneix la diversitat interna que conviu al grup parlamentari. En canvi, segons fonts consultades per VilaWeb, diversos consellers nacionals han qüestionat la relació del PDECat amb la Crida. Durant el debat a porta tancada, alguns quadres del partit han verbalitzat les seves reticències davant del moviment impulsat per Puigdemont, que veuen com un atac contra el partit. Les inquietuds d’aquests representants territorials afloraven internament després de l’intent de dilluns passat de la direcció del PDECat d’apel·lar a la unitat i de remarcar que no hi haurà incompatibilitat de militància entre la Crida i el PDECat mentre el primer es mantingui com un moviment, de manera que tampoc seria incompatible el fet que Montserrat Morante sigui membre de les dues direccions. Morante, de fet, ha intervingut per defensar la Crida. També ho han fet altres quadres, remarcant que la Crida és un moviment que intenta ser un espai de convergència que suma persones, no sigles, i que no pretén acabar amb el PDECat. David Bonvehí també ha insistit que el partit no es dissoldrà, segons fonts presents a la reunió del consell nacional. La comissió delegada del PDECat, integrada pels presos polítics del partit, Bonvehí i la vice-presidenta Míriam Nogueras, ha de formular una proposta d’encaix del PDECat a la Crida que, en últim terme, haurà de ser avalada per les bases. El fet que la Crida hagi acotat la seva actuació política inicial com a moviment, tanmateix, els ha portat a endarrerir la decisió. Les pròximes eleccions municipals i les europees són, per ara, el front prioritari del partit. El consell nacional ha aprovat també el reglament per a l’elecció dels candidats a les europees. El PDECat subscriu l’aposta prioriària de Puigdemont i de la Crida per formar una candidatura unitària, però Bonvehí ha subratllat que l’opció clàssica de presentar-s’hi amb el PNB també està sobre la taula, al mateix temps que continuen les converses amb l’eurodiputat Ramon Tremosa per si serà a la llista. Bonvehí ha subratllat que el partit se sentiria còmode amb la coalició actual i ha garantit que la decisió final sobre la fórmula la prendran les bases. ‘La decisió és tan transcendental que l’hem de prendre tots els associats i el consell nacional’, ha dit. El reglament aprovat estableix que la candidatura l’haurà de ratificar el màxim òrgan de decisió entre congressos. També precisa que si el PDECat concorre a les eleccions en coalició, es podran alterar l’ordre i el nombre dels candidats elegits pel partit d’acord amb els pactes electorals que s’hagin tancat. El mateix Puigdemont no ha descartar ser candidat a les europees, però també s’hi han ofert Jordi Turull o l’advocat Jaume-Alonso Cuevillas. Al final del consell nacional, Tremosa ha estat aplaudit per la seva feina a l’europarlament. Durant la reunió, el secretari d’organització del PDECat, Ferran Bel, també ha explicat l’estat del trasllat de la seu del partit, del carrer Provença al carrer Calàbria, entre altres qüestions.

Summary: El PDECat es reafirma en la investidura de Puigdemont però amb divergències sobre la Crida


El portaveu d’ERC, Sergi Sabrià, ha assegurat que la sentència del 9-N és ‘indigna i antidemocràtica’. El republicà ha mostrat el suport del seu partit a l’ex-president de la Generalitat de Catalunya Artur Mas i a les ex-conselleres Joana Ortega i Irene Rigau, condemnats per desobediència al Tribunal Constitucional. ‘Un cop més l’Estat utilitza els jutjats per intentar aturar la democràcia’, ha afegit. Sabrià ha explicat que hi ha milers de persones que poden assumir el repte de portar Catalunya a la independència malgrat les inhabilitacions i que el govern català continuarà fent els passos necessaris per complir amb el mandat democràtic del 27 de setembre. ‘Què faran, ens inhabilitaran a tots?’, ha preguntat irònicament. S’ha referit al revés europeu de la reforma del Tribunal Constitucional del govern espanyol i ha criticat que s’utilitzin els tribunals i les clavegueres per intentar aturar el procés sobiranista: ‘Arribarem fins al final i posarem les urnes’, ha sentenciat.

Summary: ERC diu que la sentència del 9-N és ‘indigna i antidemocràtica’


L’any 1905, pocs mesos abans de publicar Solitud, l’escriptora Víctor Català va publicar el llibre de poemes Llibre blanc. El destí de tots dos llibres va ser diametralment oposat: mentre Solitud es convertia en una de les grans novel·les catalanes per excel·lència de la història, Llibre blanc queia en l’oblit fins a desconèixer-se que existís. Ara, cent tretze anys després, Enric Casasses i l’editorial Vitel·la de l’Escala l’han tornat a editar. L’edició conté una introducció de Casasses que diu: ‘Els primers llibres de contes i la primera novel·la de Víctor Català van tenir molta acceptació i es va fer molt famosa, però la poesia i el vers van quedar a l’ombra de no sé quin prejudici o quin tabú i avui dia no surten a cap antologia de la poesia del seu temps, que era just ahir o abans-d’ahir, però han hagut d’esperar fins avui per acabar-se d’obrir davant dels nostres ulls esbatanats com la boca oberta del marrec de muntanya que per primera vegada veu el mar i l’endemà mateix ja s’ha embarcat.’ Continua Casasses: ‘En el cas del Llibre blanc, els poemes no són valuosos perquè vagin a contrapeu estètic de l’estètica predominant del moment , els poemes són bons pel que diuen, i sembla que al seu moment això que diuen no ho va veure ningú o quasi ningú, o no ho van voler veure, o no volien reconèixer que ho haguessin vist, i els poemes de Víctor Català van ser menystinguts.’ ‘Víctor Català és un dels autors que conec que escriu amb més seguretat, com si en agafar la ploma ja sabés què vol dir i com s’ho ha de fer per dir-ho clar.  Quan Català agafa la ploma és per clavar-la en algun caire viu, i sap moltes coses, sap més coses que cap altre autor del seu segle.’ Hem quedat amb Enric Casasses per parlar de la Víctor Català poeta i del llibre que acaba de publicar. L’acompanya la seva mare, Josefa Figueres, que, tot i l’edat –n’acaba de fer noranta-sis–, es troba ben lúcida i combativa. Ella va néixer a l’Escala, com Víctor Català, i es van conèixer. Reproduïm dues dedicatòries que li va fer l’escriptora. I al final de la conversa trobareu un poema inèdit, ‘Filosofia Transcendental’, que Víctor Català va escriure el 1911. Enric Casasses Figueres i Josefa Figueras Cros. —La poesia que ara heu recuperat, quina posició ocupa en l’obra de Víctor Català? —Enric Casasses  Crec que ella comença escrivint amb vers, o amb vers i prosa, les dues coses alhora. I escriu poesia tota la vida, passa que només en va publicar de jove. Tenia un llibre a punt als anys trenta, Intents, però quan va venir la guerra va quedar interromput, i després, als anys cinquanta, el va voler tornar a reciclar, però no el va acabar publicant no sé si per censura o per què. I queda pendent de recuperar això i tots els altres poemes que hi ha per aquí i per allà. El domini de la tècnica i del llenguatge poètic el té del primer dia a l’últim. Gairebé tot el teatre el va escriure en vers. La infanticida, per exemple, són decasíl·labs. —No s’entén que… —E. C.: No, no s’entén. —El llibre que acabeu de reeditat amb Vitel·la és de l’any 1905 i només se’n va fer una edició. Han passat cent tretze anys. —E. C.: Va sortir a les Obres completes. Però, com a volum, no tan sols no s’havia tornat a publicar, sinó que semblava que no existís. En estudis i actes del primer i segon simposi amb prou feines hi surt la poesia. Sembla una cosa secundària, més i tot, terciària i quaternària. No sé què va passar des del primer dia. No s’entén. —Els elogis que dispenseu a la poesia de Víctor Català en la introducció són d’altura. —E. C.: És que em venia en safata: és un autor de primera fila que té una part de l’obra que ningú se la mira. Pel fet que ningú se l’hagués mirada, sembla que hauria de ser dolenta, aquesta poesia. No! Els versos de La infanticida són tots bons. No hi ha allò d’un vers que va coix i l’altre que no sé què. No, no. I el vers no molesta, no és un vers forçat. I les dedicatòries en vers que fa dels seus llibres o els poemets que fa per l’aniversari d’una neboda, tots els fa en vers improvisat. —Josefa Figueras  A mi la Víctor em va dedicar dos llibres, un en vers i un en prosa. —Vós que la vau conèixer, compartiu la visió que en té el vostre fill de creadora plenament lliure i forta, una autora que considerava que l’art no podia tenir ni límits ni renúncies? —J. F.: Jo la vaig conèixer personalment, la Víctor Català. A mi m’agrada i li tinc estima. Ella era molt amable i la sentia molt propera, com a persona. Totes dues érem nascudes a l’Escala i vivíem al mateix carrer. Ens saludàvem, perquè cada dia passava per davant de casa. Ella sempre anava amb la seva amiga, la Lola Broggi. I sé que la Víctor em tenia estima, també, perquè jo era una noia del poble que estudiava i això a ella li semblava bé. I també perquè jo feia la meva vida, com ella, que tenia una vida bastant independent. Aquesta mena de llibertat que jo ja tenia, li agradava. Josefa Figueras. Enric Casasses llegeix una de les dedicatòries que Víctor Català va fer a la seva mare: ‘A la gentil pedagoga i química Josefina Figueras, la qual amb son magnífic esforç honora a son sexe i a son poble. Amb viva simpatia de compatrici, l’autor.’ —E. C.: Fixeu-vos que ella es diu ‘compatrici’, en masculí, però fa un elogi al fet que la meva mare sigui una dona que estudia. És inclassificable. La Víctor era superforta i sempre va anar a la seva. Però arran d’allò, va decidir que el seu nom familiar no aniria de boca en boca, no seria públic. I mai més Caterina Albert. I quin nom va agafar? Víctor Català, que ja l’havia utilitzat en alguna obra, i això la fa créixer, perquè ella també es converteix en un personatge: Víctor Català, l’autor. Forma part de la seva obra. I és molt diferent de la Caterina Albert, que fou una senyora complidora, responsable amb les coses de la vida quotidiana, de l’administració de casa i de les propietats, molt ben educada. En canvi, Víctor Català era un personatge que anava recte cap endavant, que matava qui calgués. I era absolutament insubmís. No hi ha moral sobre l’art, l’art és lliure, això ja ho diu d’entrada d’una manera explícita. Dedicatòria de Víctor Català a Josefa Figueras. Ara Enric Casasses llegeix la segona dedicatòria que la Víctor Català va fer a la seva mare, aquesta en vers: En la llendera de ses noces salut doncella que amb encert un dia sabent triar ta ruta i ton company vas esquivar el teu afrost parany «la soledad de dos en compañia.» Víctor Català —J. F.: Jo no li deia pas Caterina Albert, sempre li dèiem la Víctor. —E. C.: Mare, tu i la Víctor us portàveu una cinquantena d’anys. I quan tu vas marxar a estudiar a Barcelona ella en tenia setanta. Recordes quan et va donar uns manuscrits perquè els portessis a ca la seva germana, a Barcelona? —J. F.: Sí, va venir a casa. No havia vingut mai abans. I va venir i em va dir si li voldria portar aquells llibres a Barcelona. Jo els vaig donar a la seva germana Amèlia, que se’n cuidava de portar-los a l’editorial. —E. C.: La germana vivia a Barcelona i tenia una torreta a Cerdanyola, en un barri que es deia Montflorit, que era nou. Ara corre la llegenda que aquest nom el va posar la Víctor. Però vaja… Aquest paquet que diu que li va donar la Víctor, jo calculo que eren els últims llibres que va escriure. Els llibres de contes, els últims, que s’han reeditat ara, Jubileu i Vida mòlta, els va escriure amb més de vuitanta anys. —J. F.: Els devia escriure el 1948 o 1949. Ho sé perquè era abans que jo em casés, i això va ser el 1950. —E. C.: Sí, aquests dos llibres van sortir el 1950 i el 1951. Li van proposar de fer l’Obra completa i suposo que li va agafar la cosa de ‘he d’acabar!’ i es va posar a escriure aquests dos llibres de contes, que va fer en un any i mig. Ella va dir que havia començat a escriure drames rurals a quinze anys. Però el primer llibre que va publicar el 1903 va ser el Cant dels mesos, que eren poemes. Va començar publicant versos. —Ella va publicar dos llibres de poesia: el ‘Cant dels mesos‘ i aquest, ‘Llibre blanc‘. En algun moment vau pensar a aplegar tots dos llibres en una edició? —E. C.: No. L’editora sí que ho volia, però no, perquè el Cant dels mesos és un llibret, els poemes són bons, però no arriba a llibre, és una plaqueta. En canvi, aquest Llibre blanc és un llibre que té tanta personalitat i caràcter que s’havia de publicar tal com és. És qüestió de recuperar aquest llibre. —’Llibre blanc‘ s’estructura en tres parts. La primera, que es titula ‘Segle XVIII‘, són poemes versallescos. Per què creieu que va fer servir aquest recurs? —E. C.: Ella és una literata cent per cent. Juga amb la tradició i decideix de fer aquest joc de marquesetes i capellanets i la Maria Antonieta. Vist per sobre, sembla una cosa cursi, de color de rosa, però és d’un blanc cru i fot una bona castanya a l’aristocràcia de just abans de la guillotina. Als Drames rurals hi ha un conte que és ben bé a la manera de Théophile Gautier, i va jugant amb els models literaris. És una persona creativa. En aquest llibre no hi ha cap poema de confessió de sentiments personals ni confessió romàntica. A ella li agrada parlar de coses, no d’ella. És una persona amb inventiva. —Els poemes versallescos potser són un recurs per a aportar erotisme i sexualitat als poemes. —E. C.: No, perquè en els altres es deixa anar igual. El de l’oca és molt deixat anar d’erotisme. Quan l’oca es banya és un orgasme total. I en altres poemes la voluptuositat surt molt. Parla moltíssim de l’amor i del desig, és un dels temes principals. Enric Casasses i Josefa Figueras. —Hi ha uns quants poemes de caràcter més religiós al final de la segona part. —J. F.: Religiós? Ella de religiosa no n’era gens. Ella anava al cinema; a missa, no hi va anar mai. Cada diumenge anava al petit cinema de l’escala i la seva cadira i la de la Broggi no les tocava ningú. Sempre s’asseien al mateix lloc. —E. C.: Sí, hi ha un poema en què fa una versió de l’Ave Maria, en un altre descriu l’hort de Natzaret i acaba amb una maledicció a Judes i es carrega els diners. Sí, la religió és un tema. —J. F.: Ella no hi va anar mai, a missa. —I la miraven malament perquè no hi anava? —J. F.: No! Perquè allà a l’Escala la meitat de la gent no hi anava, a missa. No érem gens catòlics, al contrari. —E. C.: A l’Escala, amb l’arribada de la República, es van posar uns noms pagans… —J. F.: Deien: ‘En fulano ha posat a la nena Primavera i tu li has posat Magda.’ I l’altre: ‘Oh, i és clar, si hagués pogut, li hauria posat Dinamita.’ Se’n fotien. —E. C.: Hi havia l’Arquimedes, l’Anníbal… Com que hi ha Empúries allà al costat. —J. F.: La gent de l’Escala era molt iconoclasta. A l’església hi anava poca gent. Un parell de famílies que eren molt religioses i quatre protestants. N’hi va haver tota la vida, de protestants. Era un poble molt lliure, en aquest sentit. —Els poemes que impressionen més són els tres darrers, que fan el ‘Tríptic‘. —E. C.: ‘Les màquines’, ‘Lo sant de la Gleva’ sobre la pagesia i els elements preindustrials, com el ferrocarril, i ‘A un romeu’, sobre els rodamons. —Els veïns de l‘Escala éreu conscients de la importància literària de la Víctor Català? —J. F.: No! La Víctor era la Víctor, com en fulanet era en fulanet. —E. C.: Però que era famosa ho sabíem tots, perquè li havien fet homenatges i havia fet discursets al mig del carrer. —A la petita biografia de la Víctor Català que heu posat a la solapa, escriviu: ‘Víctor Català, “lleona de les lletres catalanes”.‘ Qui ho deia això? —E. C.: En Girbal Jaume dedica el llibre La tragèdia de cal Pere Llarg a Víctor Català, anomenant-la lleona de les lletres catalanes. —I la compareu amb el bo i millor de la seva generació: Hoffmann, Poe i Kafka. —E. C.: La comparo amb Hoffmann, Poe i Kafka pels seus contes. —La publicació de ‘Llibre blanc‘ és important per a la recuperació de la poesia de la Víctor Català? —E. C.: Sí, i ara ve la segona part, que és la complicada. —La d’aplegar tots els poemes que no estan recollits en llibre. Perquè, existeix el llibre al qual fèieu referència abans, ‘Intents‘? —E. C.: Sí, em penso que no s’ha perdut res, però no ho he mirat encara. Ara l’arxiu és de l’Ajuntament de l’Escala i es troba en procés de restauració i digitalització. Amb l’editora de Vitel·la vam mirar per sobre un parell de carpetes, i vaig poder fotografiar un parell de poemes bestials, tota una sèrie que semblava molt interessant… I els Intents, no sé exactament què és. Ara falta entrar-hi i mirar-ho. —Ho fareu? —E. C.: Crec que sí. Enric Casasses. —I què més cal perquè tothom es prengui seriosament la Víctor Català poeta? —E. C.: Que surtin els altres poemes, dels anys vint, trenta, quaranta. Les poques mostres que en tenim són molt potents. Hi ha un poema dedicat a Verdaguer que és boníssim. Un altre poema contra la nina com a joguina, que és demolidor. Un poema que es diu ‘Insubmissió’ que també és molt fort, etc. —I com superar el prejudici cap a la Víctor poeta? —E. C.: A veure com va, a partir d’aquí. L’altra cosa que caldria per a superar els prejudicis és la independència de Catalunya, per poder tenir fons i coses per a treballar d’una manera normal, com si fóssim a Holanda. Abans d’anar-se’n, Casasses ens regala un poema inèdit de Víctor Català que té la particularitat que la signatura de l’autor queda inclosa en el poema: Filosofia transcendental De l’aglà ve el roure del roure l’aglà… Eix cércol de vida l’Infinit traçà i el poder de l’home mai l’esborrarà. Que llluiti, que bregui! Progrés, canvis? Bah! Passats deu mil segles de l’esforç humà l’aglà farà el roure i el roure l’aglà. ……………………………….. Això ardit, rumia, Víctor Català. 28 de juny de 1911

Summary: I Víctor Català també fou un gran poeta


‘Si algú es pensa que quan té un acord amb la CUP es pot fer marxa enrere, que es prepari’, ha advertit el diputat dels cupaires Vidal Aragonés. ‘Que es prepari per una campanya de denúncia al carrer, per veure que no tindrà els 4 vots de la CUP’, ha concretat després en una entrevista a La Xarxa. ‘Si algú pensa que passa per aquí, que no crec que siguin capaços de fer-ho, està equivocat; el que es diu que ‘sí’ és que ‘sí’, ha insistit en referència als acords de les negociacions abans de l’ajornament del ple. En aquest context, Aragonés ha emplaçat a tornar a la negociació trilateral amb ERC i JxCAT amb ‘voluntat decidida’ i ha rebutjat fixar la data de la investidura com a ‘línia vermella’ per a reprendre a les converses. A l’espera de quina seria la posició de les bases, també ha advertit que la postura de ‘no oposició contundent’ que els cupaires han mantingut amb Carles Puigdemont ‘segurament’ no es mantindria amb un altre candidat de JxCAT a la investidura. Aragonés també ha afegit que els cupaires no estan disposats a negociar un altre cop després de l’ajornament del ple ‘sense contingut real’. I des de dimarts no tenen ‘cap novetat’, ha afegit Aragonés en assegurar que el punt de partida de la negociació seria on es van aturar ‘uns bons acords’ en l’eix social. Entre d’altres, els cupaires havien assegurat que hi havia acord per deixar de finançar les escoles que segreguen per sexe

Summary: Vidal Aragonés: ‘Si algú es pensa que quan té un acord amb la CUP pot fer marxa enrere, que es prepari’


Els tres eurodiputats catalans independentistes, Ramon Tremosa, Jordi Solé i Josep Maria Terricabras, han denunciat a la Comissió Europea l’assalt de la Guàrdia Civil al setmanari El Vallenc. Han adreçat una pregunta al president de l’organisme, Jean Claude Juncker, i al vice-president, Frans Timmermans, titulada ‘Catalunya: atac a drets fonamentals per la policia espanyola’. El document recull les actuacions de la Guàrdia Civil a Constantí i a Valls, malgrat que l’alerta ‘antiterrorista’ es manté al nivell quatre sobre cinc, i recorda que el fiscal general de l’estat ha amenaçat el govern, els batlles catalans i els mitjans de comunicació que col·laborin amb l’organització i difusió d’informació sobre el referèndum. Els eurodiputats demanen a la Comissió Europea com valora aquests esdeveniments, tenint en compte que xoquen amb l’article 2 del Tractat de la Unió Europea i els articles 10 i 11 de la Carta de Drets Fonamentals, en relació als valors de la llibertat d’expressió i premsa.

Summary: Eurodiputats catalans denuncien l’assalt de la Guàrdia Civil al Vallenc i la persecució judicial a la Comissió Europea


Joan Josep López Burniol (1945) és notari, periodista, i l’acaben de nomenar vice-president de la Fundació la Caixa. S’asseu, entre més, als consells d’administració d’Abertis, la companyia de les autopistes, i Criteria, el hòlding de la Caixa. Els seus articles a La Vanguardia són referent per als partidaris del pont aeri i la tercera via. Ara jubilat de notari, el senyor López Burniol ens cita a la seu barcelonina de Cuatrecasas, una de les grans empreses d’advocats del país. Hi fa d’assessor. Mentre dura l’entrevista, no para de sonar-li el telèfon. Són les felicitacions pel nou nomenament. La conversa se centra en la seva visió política, però també en aspectes vinculats a la Caixa, Abertis i Gas Natural. —Ja tenim pressupostos. Quina valoració en feu? —Què penso de l’aprovació dels pressupostos? Allò que pensen els lletrats del Parlament de Catalunya. És a dir, que hi ha una infracció de la llei. I que això no duu a bon port. És a dir, estem condemnats a parlar. A entendre’ns, d’una manera o una altra. No sé com acabarà, però estic segur que no l’encerten ni els qui es tanquen al diàleg, perquè trenca el principi democràtic, ni els qui trenquen la llei. —En un dels vostres darrers articles dèieu que anàvem a eleccions, que no hi hauria referèndum. Encara ho creieu? —Claríssimament. El dibuix que em faig és el següent: s’aprovarà la llei de desconnexió, amb la qual es convocarà el referèndum, el Tribunal Constitucional suspendrà el referèndum i, aleshores, hi haurà algun acte de desobediència. No sé quin serà, potser posar en marxa els mecanismes per a fer el referèndum. Aleshores vindrà la reacció de l’estat, que crec que serà sempre extremadament mesurada. La reacció no serà tremenda, però hi serà. I aquí hi haurà la cosa que penso que es busca, que és una negativa per a poder dir, a fora, que no ens deixen. I es convocaran eleccions. —Us seguia fins aquí. Però, per què convocar eleccions quan tens el referèndum en marxa? No. Votarem amb policies al voltant. I ja està. —No. No ho faran. Són percepcions personals. La realitat del país no serà aquesta. Estic convençut que l’única sortida que hi haurà seran noves eleccions. És més, en les noves eleccions es resoldrà una cosa de la qual els independentistes no parlen mai. A Catalunya, sota el debat per la independència, sense voler minimitzar res, hi ha un debat entre dos grups socials clarament diferenciats. La classe dirigent històrica de Convergència és burgesia barcelonina. Bàsicament, de Diagonal cap amunt. I en canvi, la d’Esquerra és menestral i de comarques. Aquests grups són profundament antagònics, han tingut una relació molt tempestuosa entre ells. I fins i tot, i sóc agosarat, hi haurà un govern que es formarà entre ERC i CSQP. —Jo diria que Mas ha fet molta feina de Diagonal en amunt. —La meva percepció no és aquesta. Jo tinc la sort que he viscut a Alcanar, a Ripoll, i a Calella de la Costa. He estat el fill del notari als tres pobles i me’ls conec molt bé. La força de Catalunya no són els seus polítics, és la seva gent. Molta d’aquesta gent és profundament catalanista però, escolti’m, intueixen una cosa que és un fet. Som en una península, la península inevitable, i la vida articulada racionalment passa per una entesa amb Espanya. Aquesta gent –és la meva percepció– es troba òrfena de partit. —I vós, us trobeu orfe de partit? —No. Vaig votar tota la vida UCD, i quan va desaparèixer, me’n vaig anar com un company de viatge als socialistes. I encara hi sóc. —Tornem a les diferències que veieu entre la menestral ERC i la burgesa Convergència. Puigdemont cau en menestralia... —Cert. I la meva tesi és que això és la nova cúpula del PDECat. La pèrdua del control per part de la burgesia és tan absoluta que no ha perdut únicament el control del país, sinó també el del seu antic partit, Convergència. I fixa’t que Pascal, Bonvehí, Puigdemont vénen de comarques. Com ERC. —I jo que em pensava que la independència era cosa de burgesos. —I ara! A mi, Catalunya, no me l’ha d’explicar ningú. L’he viscuda. Jo he jugat a la plaça de Sant Eudald de Ripoll. Conec aquest país. Jo dic que la independència és una cosa de tot el poble català. I aquest poble català, tan ampli, després d’aquests anys, amb l’ajut enorme dels mitjans de comunicació, és del 48%. El 48%. —Enorme ajut de mitjans independentistes? Mireu les audiències televisives a Catalunya. La majoria és unionista. I els diaris en paper, també. —No sóc un expert en mitjans de comunicació, però em fa la sensació que hi ha hagut un cert impuls encapçalat per alguns mitjans. Que no els critico. —Doncs, el pobre senyor Antich va saltar de La Vanguardia quan es va fer independentista. Jo diria que tenim el 48% tot i tenir els mitjans en contra. —A veure si puc precisar el meu sentiment perquè no se’m malinterpreti. El catalanisme és un sentiment d’una força extraordinària. La gent ho ha fet tot, a Catalunya. A partir d’aquí, una part s’ha girat cap a l’independentisme. En ús del seu dret. I ho respecto. I defenso que aquí, senzillament, hi han influït molts factors: la crisi, alguns mitjans de comunicació, etc. Teniu raó en una cosa: els mitjans de comunicació poden contribuir en un determinat moment, però no són determinants. I ara us diré una cosa… —Ai, ara. —Ara els mitjans de comunicació no se’ls creu ningú. —Ja sembleu en Donald Trump, vós. —Quan jo era petit hi havia un argument: ‘Això ho diu el diari’. Imagineu-vos que en una discussió, avui, es digués igual. La gent riuria. —Teniu part de raó. Per exemple, en el tema dels pisos. La premsa callant, i va haver de ser Colau que ho posés damunt la taula. —És veritat. —Les vendes de La Vanguardia i El Periódico cauen. I a VilaWeb anem pujant. Per què? —Faré una improvisació: crec que els mitjans com VilaWeb cobreixen el rol que van cobrir al segle XIX els diaris de partit. Us heu fixat que, en música, la gent escolta allò que coneix i li agrada? Doncs, ara la gent va als mitjans que diuen allò que els agrada. Són, en certa manera, els fulls parroquials d’una església. Això ho posareu a l’entrevista, oi? —I tant. Ara, de La Vanguardia i El Periódico es podria dir el mateix. Hi insisteixo: com s’explica la caiguda de lectors de La Vanguardia, i no d’uns altres? —No me les vull donar d’original. Les elits han perdut el control dels mitjans de comunicació. La comunicació en aquest moment ja no es fa des dels mitjans. Es fa a la xarxa. A l’antic règim, hi havia uns textos sagrats, els evangelis, i uns intèrprets, els capellans. A l’estat burgès, hi ha uns textos: les constitucions, les declaracions dels drets de l’home. I uns sacerdots, els intel·lectuals i els periodistes. En aquest moment ja no hi ha ni textos ni sacerdots. — Ara el text es diu capitalisme. I dels sacerdots, en diem economistes. —Si ho creieu així, segur que estarem d’acord en això. Ho he dit fa poc, al Cercle d’Economia. L’economia és important –i no diré que només és la intendència, com deia De Gaulle– però no és el més determinant. Això crec jo. Estaria d’acord amb vós en una cosa: els economistes tenen una parla tan específica! —Teniu fills independentistes? —Si respongués, els meus fills s’enfadarien. No ho faré. Només us diré una cosa, i n’estic molt satisfet: els meus fills són diversos. —Sou del Barça? —No. De l’Espanyol, però ara ja no segueixo el futbol. —I què us sembla que la Caixa patrocini el Madrid? —Em sembla fantàstic. La Caixa és el primer banc minorista d’Espanya i ho serà de la península després de comprar el BPI a Portugal. La gent ha de saber que la Caixa cobra la pensió del 19% de tots els espanyols. I el 23% dels salaris. Té una implantació fantàstica. Ara és el primer banc minorista d’Espanya. —La Caixa se n’anirà a Madrid? —I ara! En absolut. —Ni en cas d’independència? —No. Mireu, ho dic tal com ho penso: la independència, la meva generació, no la veurem. No per cap acte de força, sinó perquè quan es plantegin les coses racionalment, i obrint el diàleg, arribaran les sortides. Si hi ha independència, tindríem quinze anys terribles tant per a Catalunya com per a Espanya. Terribles. I després, mira, com en una família. Quan es mor el pare, al final… A mi no em fa por, però tampoc no tinc cap inconvenient a dir què penso: sentimentalment, sóc espanyol i català. La independència, la viuria com un fracàs i una ruptura veritablement de primer nivell. Em produiria un dolor poc equiparable a cap altre. Són moltes les persones que ens sentim a la vegada espanyols i catalans. —Mireu, com Gabriel Rufián. I bé que és independentista. —És un cas particular. —Ara us han fet vice-president de la Fundació la Caixa. Què hi fareu? —Després de les reformes imposades per Europa, allò que la gent coneixia com la Caixa ara és Criteria. Criteria és el hòlding del qual pengen les participacions de Gas Natural, Abertis, CaixaBank, els bancs estrangers comprats, etc. La Fundació rep 500 milions d’euros anuals per a desenvolupar obra social. Som una de les primeres del món. Tot se’n va pràcticament en assistència social, investigació i beques. El meu rol serà el mateix que tenia quan era al consell d’administració i intervenia en els debats sobre dues qüestions: com gestionem els diners que tenim i com els repartim, i com vigilem les inversions. —Teniu sou a la Fundació? —No. A la Fundació, no. Però també sóc al consell de Criteria, i al d’Abertis. —Parlant d’Abertis. Ara s’ha sabut que rebrà diners de l’estat. —Ho he seguit. Hi havia un pacte, en virtut del qual si disminuïa la circulació per les autopistes a causa de la crisi, Abertis havia de rebre unes compensacions per part de l’estat. Es va comptabilitzar, Abertis deia una cosa i Foment una altra. Ara els tribunals han donat la raó a Abertis. —Fort també, que Abertis rebi diners públics perquè baixa el trànsit. Que tenen menys cotxes? Doncs, espavilin. —Sabeu què passa? No és això. Les concessionàries inverteixen diners en la concessió. —Us imagineu que si el meu diari no fes un mínim de lectors, l’estat m’ho compensés? Per què l’estat ha d’ajudar Abertis? —Perquè la concessionària ha fet unes inversions. I si no hi hagués aquestes compensacions, ningú no faria les concessions. Aquest sistema d’autopistes funciona a França i Itàlia. I en tots els països emergents s’adonen que la manera de fer-ho és aquesta. És una barreja entre públic i privat molt útil. —Molt útil, sí, sobretot per al privat. —No, no. Veieu? Us diria que l’entrevista ha estat esplèndida, de to. Però us trobo una mica alegre. Una mica alegre. —Escolteu, que l’estat doni diners a Abertis perquè no té prou trànsit, doncs, no. —No és això. Crec que us equivoqueu. És el pacte amb el qual es compensen unes despeses que van fer unes companyies privades on inverteix molta gent. Aquestes companyies no són en mans de dues o tres persones. És la sortida a l’estalvi de molta gent. —Passem a Gas Natural. Criteria, la Caixa, hi té participacions. Hem vist com aquesta empresa tallava la llum, i després la gent es moria a les cases, per pobres. Com ho valoreu? —Aquesta pregunta, sincerament, és demagògica, feta d’aquesta manera. En el cas de Gas Natural, jo diria que si els protocols haguessin estat fets i funcionat amb rigor, això no hauria passat. És com passa a Colòmbia. Ho nacionalitzo. Ah, molt bé. A Colòmbia no pagava la llum cap entitat pública. La meitat de la gent defraudava. Això són companyies mercantils. No poden aguantar indefinidament. —Jo demano que si Gas Natural talla la llum, com a mínim sàpiga si aquella persona és pobra o no. —I jo demano que sigui l’administració qui ho digui a Gas Natural. —Gas Natural, pel seu propi pes, ha de voler saber si talla la llum d’algú que es pot acabar morint, senyor López Burniol. —S’han d’establir uns protocols d’acord amb les dues parts. —Trobo immoral tallar la llum sense saber si el client és pobre de solemnitat o no. —Si em permeteu que us ho digui, jo també trobo immoral la lleugeresa amb la qual vós em dieu això. És impossible, saber-ho. Com ha de poder saber, una administradora de gas, la situació de tots els seus clients? Absolutament impossible. Les administracions públiques hi són per donar aquesta informació i per dir ‘aquí talla’ o ‘no talla’. Responsabilitzar Gas Natural d’una manera directa com es va fer, fins i tot com ho va fer el president de la Generalitat, no tinc cap inconvenient a dir-ho, és un acte de demagògia. No hi donem més voltes, que aquí no ens posarem d’acord.

Summary: López Burniol: ‘La independència em produiria un dolor poc equiparable a cap altre’


La fórmula demòcrata formada per la candidata a la presidència, Hillary Clinton, i el seu candidat a vicepresident, Tim Kaine, supera en 10 punts a la que conformen els seus homòlegs republicans, Donald Trump i Mike Pence, segons l’últim sondatge elaborat per Fox amb vista a les eleccions, previstes per al pròxim 8 de novembre. Segons l’enquesta, publicada aquest dimecres, després de les convencions dels dos partits, en les que es van confirmar les candidatures en la carrera a la Casa Blanca, el duo Clinton-Kaine obtindria el 49% dels vots, mentre la parella republicana Trump-Pence obtindria el 39% del suport. Aquest avantatge és superior al registrat fa un mes, abans que se celebressin les convencions demòcrata i republicana —després de les quals, històricament, els candidats solen donar un salt en el suport en els sondatges—, quan l’avantatge de Clinton era només de sis punts per davant de Trump. Aquest sondeig, elaborat per Fox News, és la primera vegada que es realitza amb els ‘números dos’ de tots dos, ja que Trump va anunciar al seu candidat a la vicepresidència el passat 15 de juliol, mentre que Clinton ho va fer una setmana després, el dia 22. Des del mes passat, la posició de Clinton ha millorat entre els principals grups, i ha obtingut més suport tant entre homes com entre dones, blancs, demòcrates, joves i adults.

Summary: La fórmula demòcrata Clinton-Kaine supera en 10 punts la republicana Trump-Pence, segons un sondatge


JxCat ha expressat avui en un comunicat el suport ‘al dret d’autodeterminació d’Hong Kong‘, ha fet una crida a ‘negociar sense amenaces ni coaccions’ per resoldre el conflicte i ha demanat el ‘alliberament dels presos polítics’. La formació encapçalada per Carles Puigdemont ha mostrat així la seva solidaritat amb el moviment democràtic d’Hong Kong, ‘en uns moments crucials per a la llibertat d’aquesta ciutat autònoma’. Per JxCat, Hong Kong posseeix el dret inalienable que els seus ciutadans siguin lliures, com té tot territori, enfront d’un ‘règim comunista xinès més autoritari amb l’adveniment del president Xi Jinping’ que pretén de ‘homogeneïtzar tota la Xina sota el govern centralitzador de Pequín’. ‘

Summary: JxCat dóna suport al dret d’autodeterminació d’Hong-Kong


Una de les obsessions dels governs d’Artur Mas i Carles Puigdemont va ser potenciar l’acció exterior amb l’objectiu d’explicar al món per què Catalunya volia votar i decidir el seu futur. De resultes d’aquesta política, la Generalitat va poder repartir pel món dotze delegacions i, a partir del febrer del 2013, el Diplocat, un consorci público-privat dedicat a la projecció internacional de Catalunya. Però amb l’aplicació del 155, Rajoy va tallar de soca-rel tota l’acció exterior del govern i va ordenar de liquidar el Diplocat i tancar totes les delegacions tret de la de Brussel·les, reconeguda per l’estatut. Majid Mahmood amb Elisenda Paluzie Però ha estat la societat civil organitzada, principalment amb l’ANC, que ha aconseguit de mantenir viva l’activitat internacional. Per exemple, avui l’ANC de Londres ha organitzat una conferència en què s’avaluarà què va fallar el mes d’octubre de l’any passat. ‘Volem reflexionar-hi per no repetir-ho quan tinguem una altra d’oportunitat’, explica un membre de l’ANC de Londres. Hi participaran tres ex-treballadors de la delegació de Londres, juntament amb Toni Castellà, Clara Ponsatí i Elisenda Paluzie. Ahir la presidenta de l’ANC ja va visitar el parlament britànic per a explicar la situació política de Catalunya davant un grup de parlamentaris i també ho va aprofitar per reclamar la solidaritat internacional amb els presos polítics. ‘Anem cobrint les tasques de representació exterior que intentava de desenvolupar la delegació. Mirem d’organitzar actes per a teixir complicitats diplomàtiques i crear influència política fins allà on puguem’, diu aquest membre de l’ANC de Londres, que a la visita de Paluzie ahir al parlament va aconseguir de portar-hi Majid Mahmood, membre del govern a l’ombra de Jeremy Corbyn. Una iniciativa particular Però no només l’ANC es troba darrere aquests actes. Aquesta mateixa setmana a la Universitat d’Oslo, gràcies a l’impuls d’una investigadora catalana que fa deu anys que resideix a Noruega, es va fer el debat ‘Desapareix la democràcia d’Europa? El cas de Catalunya‘. Ella sola, únicament amb l’ajuda del departament de Ciències Polítiques de la universitat, va aconseguir preparar l’acte, en el qual hi van intervenir el diputat finlandès Mikko Kärnä, els professors noruecs Øivind Bratberg, Johannes Nymark i Øyvind Østerud, i el director de VilaWeb, Vicent Partal. Va ser al mes de gener que aquesta catalana va sentir la necessitat d’organitzar un acte que visualitzés el cas de Catalunya: ‘Els mitjans noruecs havien parlat molt del referèndum, però no es feien gaire ressò de la repressió que es continuava vivint a Catalunya. Per això vaig pensar de preparar un acte com aquest’. I va aconseguir el que cercava perquè un dels periodistes estrella del canal nacional va anar a cobrir l’acte. A primera fila també hi va assistir un enviat de l’ambaixada espanyola que ‘ho va apuntar tot’. És força rellevant assenyalar que en aquesta universitat ja s’havia organitzat un acte semblant el 2014, aleshores a càrrec del Diplocat. Va ser la mateixa investigadora catalana qui es va encarregar de preparar la logística de l’acte, ja que ella treballa a la universitat. Quatre anys més tard la història s’ha repetit, però sense el Diplocat al darrere i l’única insistència d’una investigadora que ‘vol mantenir la flama encesa’. Exemples com aquest evidencien que els catalans a l’exterior han sabut omplir el buit deixat per les delegacions i el Diplocat i així continuar explicant la situació política del Principat. Tanmateix, no es pot afirmar que puguin desenvolupar la mateixa feina: ‘Els nostres debats tenien un vessant més acadèmic i pretenien crear complicitats amb think tanks, mitjans de comunicació, periodistes… Però cal aplaudir la tasca que fan grups de persones organitzades que tenen una altra feina’, explica un ex-membre del departament de comunicació del Diplocat, que es troba en procés de ser liquidat per ordre del govern espanyol. Els representants morals L’activitat dels catalans a l’exterior no s’atura i continuarà la setmana vinent a Copenhaguen. En aquella ciutat hi ha uns dels grups de l’ANC més actius. Un cop la delegació de la Generalitat es va instal·lar sobre el territori, aquest grup de voluntaris els va facilitar el seu ‘llibre negre de contactes’. Gràcies a aquesta suma de forces i la col·laboració del Diplocat, que ja feia temps que treballava sobre el territori, el 2015 es va aconseguir que el Parlament danès aprovés la moció a favor del dret a decidir dels catalans. Dilluns vinent a la capital danesa, el sindicat Djøef d’advocats, economistes i politòlegs, que té més de 90.000 membres, ha organitzat un acte amb la col·laboració de l’ANC a l’ombra, en què es debatran els fets de l’octubre. L’ANC explica que han aconseguit l’assistència de dos representants de dues ambaixades europees i membres de la premsa internacional. El nou conseller d’Afers Estrangers, d’Ernest Maragall, ja ha dit que aposta per ‘recuperar’ el Diplocat i les delegacions a l’exterior. Quan arribi aquest moment l’ANC no farà un pas enrere i mantindrà la intensitat dels actes que està fent ara per tal de complementar l’acció a l’exterior.

Summary: Catalans a l’exterior impulsen un Diplocat informal


Josep Maria Bricall (1936) és una de les ments més ben moblades del país. Aquest economista ha estat rector de la Universitat de Barcelona (1986-1994). Després, va presidir la conferència de rectors europeus. Bricall va formar part del govern Tarradellas (1977-1980). Primer, com a secretari general i després, com a conseller de governació. Va conèixer el president de prop durant molts anys. I és una persona ideal per a entrevistar, ara que dilluns es compleixen quaranta anys del mític discurs del ‘Ja sóc aquí’ del president de la Generalitat. L’actualitat política, però, es cola a l’entrevista inevitablement. —Avui fa 40 anys exactes del ‘Ja sóc aquí‘, potser la cosa més important en què heu participat en la vostra vida. —Políticament, és l’únic d’interès que he viscut en aquest país, jo. sí. Ara, important, el dia que vaig conèixer la meva dona. O el dia que vaig escoltar Wagner per primera vegada. Això és important, perquè la vida està feta de coses molt interessants i autèntiques misèries. —Un clàssic: d’on surt la frase ‘Ciutadans de Catalunya, ja sóc aquí‘? —Tarradellas deia que no ho tenia preparat i que va improvisar. Els del seu equip també vam intervenir. En Rahola em va telefonar i em va dir que havia de preparar el discurs de presa de possessió. Jo tenia 38 anys o 39. Vaig dir a en Sureda que jo faria un esborrany. I que ells l’acabessin. Ens vam reunir amb en Josep Maria Castellet, en Ramon Belas, en Sureda i jo i vam lliurar el paper a Tarradellas més tard. Hi havia l’Eduard Bonet, professor de matemàtiques a Esade, i potser Francesc Vicens, crític d’art. ‘Jo no faré el sis d’octubre’, ens deia. ‘I a què treu cap, això ara? Estem parlant del discurs.’ El discurs no el preocupava. La seva obsessió era una altra: que l’endemà havia de veure el capità general per dir-li ‘ja sóc aquí’. Perquè el govern de Madrid no li’n va dir res, al capità general. —Ell arribava i el capità general no en sabia res? —L’home havia estat el ministre de la guerra de Franco i li tenien por. No l’havien avisat. Tarradellas se n’hi va anar. I al final va ser junts que ell i el capità van anar a buscar Suárez a l’aeroport. Què vull dir amb això? Que ell no volia fer el sis d’octubre, i per tant, se’n va anar a veure els del Sis d’Octubre. I quan ell tenia una obsessió al cap, era l’única. L’entrada a Barcelona era important, sí. El discurs era important, sí. Però sobretot era important l’endemà al matí, que s’havia de prendre possessió. ‘I que aquest home, el capità general, vingui.’ Per ell, significava solucionar la presa de possessió. Aquest capità general, Coloma Gallego, en un sopar a la Generalitat em va dir, mirant-se Tarradellas: ‘Si quien manda sabe mandar, yo obedezco.’ —Tarradellas, per què sabia llegir tan bé els espanyols, si havia estat tants anys fora? —Quan el vaig conèixer, l’any 1965, em vaig quedar molt parat d’això. Jo ja havia conegut Pujol, Raventós. Però per primera vegada coneixia un polític. I vaig veure que ell seguia els diaris cada dia. Cada dia. També els de la Falange, Arriba. I els de Barcelona i Madrid. Els seguia molt de prop. —Per què dieu que és el primer polític que vau conèixer? —Per mi, un polític no és només algú que es dedica a la política. Que també. Per mi, és algú que veu les coses en uns termes específics i sap les forces de gravetat que mouen la vida i les relacions socials. I sap quines relacions pot alterar, i quines no. Això és el polític. Hi ha aquella frase del general De Gaulle: ‘Les circumstàncies ens són adverses. Haurem de canviar les circumstàncies.’ Aquesta és la veritat. Però les circumstàncies adverses les pot canviar més Trump que Merkel. Més Merkel que Macron. Més Macron que Nicola Sturgeon. Més Sturgeon que Puigdemont. Has de saber-ho, això. Jo, aquests dies, hi penso molt, en això. A Tarradellas el va afectar molt el famós discurs de Salvador Seguí. —El discurs que va fer a la plaça de braus en què frenava una vaga en marxa? —Aquest, aquest. Perquè Seguí va veure que aquella vaga ja no podia continuar. I quan va començar a dir-ho, el van cridar. Tota la plaça plena xisclant. Doncs després, els va convèncer! Tarradellas deia molt que un polític ha de saber dir no. Com va fer Seguí, l’anarquista. —Si haguéssim de definir Tarradellas, podríem dir que una de les seves obsessions era la bilateralitat? —És evident que durant aquells dos anys i mig la Generalitat no era una regió més d’Espanya. Passa que la bilateralitat no es diu, es practica. El govern espanyol, si havia de fer res a Catalunya, primer ho preguntava a Tarradellas. —Tarradellas també és el retorn de la legitimitat republicana. —Exacte. I en tinc moltes proves. Per exemple, Abril Martorell, vice-president de govern, va fer un discurs que diu: ‘Aquesta comissió segueix la que es va interrompre’, referint-se al 32. I us poso un altre exemple, per mi decisiu, i que defineix el baix nivell dels polítics que hem tingut. En aquella època, va córrer una brama que deia que el govern espanyol posaria en vigor els estatuts republicans del País Basc i de Catalunya. Els dels anys trenta. I jo no hi vaig donar més importància. Coses que fan córrer els periodistes, vaig pensar. Doncs jo, com a secretari general de presidència, vaig comprovar que era cert amb un ministre. ‘Nosotros proponíamos…’ La brama sortia del govern! Estaven disposats a tornar a l’estatut de 1932. El de Núria, retocat a Madrid. Els polítics van deixar perdre això. —De fet, Tarradellas arriba abans que no la constitució espanyola del 78. Trenca el mite que som fills de la constitució. —Som fills del reconeixement que es fa per l’estat espanyol, l’administració, de la Generalitat de Catalunya. És allò que diu Tarradellas a Suárez: ‘A mi no m’ha cridat per Josep Tarradellas. M’ha cridat per president de la Generalitat.’ —Tarradellas ha patit una apropiació per part de Ciutadans i del PSC, penso. Presenten un Tarradellas que llegeix i respecta Espanya, però neguen el de la guerra de 1936. —Tarradellas, no ho oblidem, intervé el Banc d’Espanya a Catalunya. L’agost de 1936 nomena un delegat pel Banc d’Espanya i fa l’apropiació del compte de tresoreria. Aquella època, Catalunya era, de fet, un país independent. —Tarradellas va fer el famós decret de les col·lectivitzacions amb els anarquistes, durant la guerra. —La llei la va fer sobretot la CNT, més que no pas ell. Però sí. Qui va actuar va ser en Fàbregas de la CNT. Tarradellas i ERC, la va retocar. Això a mi em va interessar molt. Molt. Vaig anar a Iugoslàvia, país on deien que s’havien inspirat en les col·lectivitzacions fetes per la CNT i Tarradellas. —L’economia, les col·lectivitzacions, interessaven Tarradellas els anys setanta i vuitanta? —Sí. Perquè el Maig del 68 francès aquest tema va ressorgir. I la referència de Catalunya, també. I ell anava dient: ‘Mare de Déu, aquests llibres d’aquí parlen de tot això.’ Quan vaig fer la tesi sobre això, i vaig tenir el primer volum (política industrial; el segon política financera) li vaig enviar. Va baixar a Perpinyà, i em va dir: ‘Mai no us ho agrairé prou, això. Catalunya no us ho agrairà mai.’ Estava molt content. Es parlava d’una cosa que ell havia fet. —Avui parlem de Tarradellas mentre tenim Jordi Sànchez i Jordi Cuixart a la presó. —No m’interessa que m’interessi. Tot plegat, per mi, és una mascarada. Des de fa quatre anys, ho dic. És perdre el temps. No anirà enlloc. M’agradaria equivocar-me. Bé, ja no sé si m’agradaria equivocar-me. —No pensem igual. M’encanta, senyor Bricall. —No ho veig clar per una cosa que veuràs de seguida: la cosa millor que ha fet Espanya en cinc-cents anys, cinc-cents, ha estat unir-se a la Unió Europea. I pels catalans ha estat una benedicció. Per què? És la garantia que Espanya és demòcrata. Tot això que Espanya és Turquia és una comèdia. No s’ho creuen ni els qui ho diuen. Espanya no ha estat mai tan demòcrata com ara. Mira com tractaven els catalanistes durant l’època d’Alfons XIII. Ni les banderes catalanes podien penjar dels balcons. Parlo d’època normal. No en dictadura. Imagineu-vos. I això ens ha afavorit a nosaltres. Si no, aquí hi hauria hagut l’exèrcit. I ara, mireu com van amb compte. Perquè van amb compte. No fotem. Comparat amb què podien haver fet… Jo ho he viscut de petit, i en sóc conscient, de què vol dir no formar part d’Europa. Pensar que algun dia seré ciutadà d’un país que no forma part d’Europa, a mi m’escruix. I a més a més, formem part de la unió monetària. I sortir-ne, no va voler-ho ni Grècia quan manaven els de Podem, per dir-ho d’alguna manera. Per tant, que els nostres governants pensin seriosament que Catalunya pugui estar a fora, a mi em fa escruixir. —I l’EFTA? —L’EFTA és igual que res. Seria millor un acord bilateral amb França. Mireu què us dic. —Fem-ho. Com el 1812. Tornem a formar part de França. —Això és una altra història. D’això, en sóc partidari. —Ha! Si som independents, Catalunya serà molt més francòfona que ara. —Sí. Però penseu que, si des de 1812 formessin part de territori francès, ara nosaltres dos parlaríem francès. N’estic segur. Cosa que no em semblaria malament… —… Perquè l’estat funcionaria. —Sí. És clar. Aquesta és la meva idea. Ara, a Catalunya la gent no busca raons. És un país de desgraciats. Infeliços. —Veig que la reticència respecte a la independència, doncs, és quedar fora d’Europa, més que no pas per la independència en si. —Comprendreu que a mi, personalment, Espanya no em presenta gaires atractius. No ara. Mai. Ara, haig de mesurar les coses. —Sense Rajoy no seríem on som? —La Unió Europea ja el tenia per ximple. Ara el deuen tenir per ximple integral. Amb tot això que fa en aquests moments. Ho ha provocat tot ell. Rajoy. La variable independent és Rajoy. Ha generat independentisme. Ell sempre explicava que a Espanya l’únic camí que tenim per guanyar és fer-nos respectar, i fer-nos donar les raons que ens convinguin a nosaltres, i ells vegin clara. Presenta batalla on pots guanyar. Això és Tarradellas.

Summary: Josep Maria Bricall: ‘Presenta batalla on pots guanyar. Això és Tarradellas’


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, així com cent quaranta-quatre treballadors de l’Ajuntament de Barcelona estan en aïllament preventiu pel coronavirus. Faran teletreball durant, com a mínim, dues setmanes com a mesura preventiva davant els cinc casos confirmats de moment al consistori. La tinent de batlle d’urbanisme, Janet Sanz, també està en aïllament preventiu, així com els regidors Jaume Collboni, Jordi Martí, Rosa Alarcón i Montserrat Ballarín, que fa tres dies que estan en aïllament. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut

Summary: Colau, en aïllament preventiu pel coronavirus


El president nord-americà, Donald Trump, ha anunciat que els Estats Units ha arribat a un acord comercial amb Mèxic i ha detallat que els aranzels del cinc per cent que anaven a entrar en vigor dilluns han estat cancel·lats. ‘M’alegra informar que els Estats Units ha aconseguit un acord amb Mèxic. Els aranzels previstos per ser implementats pels Estats Units aquest dilluns contra Mèxic queden suspeses indefinidament’, ha afirmat el mandatari nord-americà a través del seu compte a la xarxa social Twitter. Trump ha recalcat que el govern mexicà ha acordat de prendre més mesures per a reduir la migració. A més ha afegit que els detalls de l’acord seran publicats pel Departament d’Estat.

Summary: Els EUA i Mèxic arriben a un acord i Washington cancel·la els aranzels previstos per dilluns


Maties Serracant (la Crida) ha estat nomenat batlle de Sabadell amb els vots a favor dels catorze regidors de l’equip de govern (ERC, la Crida, Unitat pel Canvi, Guanyem Sabadell). Serracant ha assumit el càrrec i ha defensat que faria ‘allò necessari’ perquè l’1 d’octubre els sabadellencs puguin ‘expressar-se amb llibertat’. En aquesta línia, ha manifestat: ‘Han de ser els vots de la gent que obrin aquesta nova etapa, que no ha de quedar tancada per la pressió i repressió d’un Tribunal Constitucional’. Serracant ha assumit el càrrec tot i estar investigat per la cessió de Cal Balsach a una entitat propera a la CUP. El batlle ha recordat que la denúncia la va impulsar el PSC i ha advertit que ‘formava part d’una estratègia de guerra bruta condemnada pel govern municipal’. El nou batlle ha agafat el relleu al republicà Juli Fernàndez en un ple, amb més de dues-centes persones, marcat per les nombroses crítiques que ha rebut per part dels partits de l’oposició, els quals lamenten que el municipi torni a tenir un batlle ‘investigat’ i han dit que Sabadell no es mereixia un batlle encausat. En aquest sentit, consideren que Serracant ‘no té tota l’honorabilitat’ que caldria i expressen la seva preocupació per la possibilitat que el batlle hagi de fer front a un judici. A la sessió hi han assistit altres batlles de la CUP, com Montserrat Venturós (Berga) i Carles Escolà (Cerdanyola).

Summary: El nou batlle de Sabadell diu que farà ‘allò necessari’ perquè els sabadellencs puguin votar l’1-O


Els Mossos d’Esquadra han desallotjat el Banc Expropiat, ocupat aquest migdia per una cinquantena de persones que han forçat les planxes metàl·liques que tapiaven el local. El cos policíac ha actuat per ordre expressa del propietari del local i després de dispersar els manifestants que hi havia a fora donant suport a l’ocupació, han procedit a desallotjar les persones que hi havia a dins. Es calcula que en l’operatiu hi estan participant una vintena de furgones mentre un helicòpter sobrevola la zona. Al cap de poca estona, els divuit ocupants que hi havia a dins han estat desallotjats. ÚLTIMA HORA: Els @mossos desallotgen, de moment sense incidents, el @Banc_Expropiat de Gràcia. @SERCatalunya pic.twitter.com/HcRSGg0zXL — Adrià Attardi Villar (@adria_attardi) November 27, 2016 Tot ha començat aquest matí quan una cinquantena d’activistes ha forçat l’entrada i ha entrat al Banc Expropiat del barri de Gràcia de Barcelona. Darrera una pancarta amb el lema ‘El banc no està en venda’, el grup d’activistes s’ha aplegat al lateral del ‘Banc Expropiat’ –a la cantonada de la Travessera de Gràcia amb Mare de Déu dels Desemparats- i ha començat aforçar l’entrada. En aquest vídeo es pot sentir la serra radial que haurien utilitzat per retirar les planxes metàl·liques que tapiaven el local. De moment no ha arribat cap patrulla policíaca al lloc dels fets. #bancexpropiat #gracia @tv3cat @diariARA pic.twitter.com/x32CDxQ1Ao — Marc Comas López (@marccomaslo) November 27, 2016 El comunicat del col·lectiu ‘Avui hem tornat a entrar al Banc. Ho hem fet perquè el Banc Expropiat és un espai ple de vida i el projecte segueix viu. Perquè no podem permetre que el local generi un benefici econòmic al propietari Manuel Bravo Solano, un especulador de cap a peus. Considerem que el Banc -com tots els espais alliberats- és de qui l’utilitza i no de qui en treu un profit econòmic a costa de la misèria dels altres. La historia d’aquest local és un dels exemples més explícits del procès de gentrificació que viu la Vila de Gràcia i que les veïnes patim dia a dia’, expliquen des del col·lectiu en un comunicat difós a través de les xarxes socials. Hem tornat a entrar. El Banc és nostre 🙂 #BancRExpropiat https://t.co/0DU0i7zA71 — Banc Expropiat (@Banc_Expropiat) November 27, 2016 Els activistes recorden que, des del primer desallotjament, es van mobilitzar durant dues setmanes per tornar-hi a entrar, van ‘reokupar-lo’ de nou dos cops i al llarg dels darrers mesos han organitzat ‘gairebé cada dia de la setmana un punt d’informació a la cantonada del Banc’. ‘Des de l’agost hem traslladat les activitats a la Sucursal però avui ha arribat el moment de recuperar un espai que pertany al barri desde fa 5 anys. La solidaritat, l’autogestió i el suport mutu són el nostre camí per construir la Gràcia que volem”, afegeixen. El Banc Expropiat va ser desallotjat en tres ocasions el passat mes de juny –amb greus aldarulls durant dies-. A l’agost el col·lectiu va anunciar, amb un comunicat, que havia ocupat un nou espai al barri de Gràcia -la Sucursal- perquè el ‘projecte’ necessitava ‘un punt físic’ de reunió per a continuar ‘construint-nos’. Tanmateix, el col·lectiu assegurava llavors que es tractava d’un lloc provisional i no abandonava la idea de recuperar el seu local original: l’antiga oficina de Catalunya Caixa de la travessera de Gràcia.

Summary: Els Mossos d’Esquadra desallotgen el Banc Expropiat


El govern xinès ha reconegut avui la possibilitat d’una segona onada de contagis per coronavirus tenint en compte el constant creixement del nombre de contagis a través de viatgers procedents de l’estranger, ha explicat el portaveu Mi Feng. La Xina té constància de 693 casos importats de 42 països i entén que, a causa d’això, la probabilitat de nous contagis ‘continua sent relativament alta en la part continental’, ha dit en comentaris recollits per l’agència oficial de notícies xinesa Xinhua. No obstant això, el portaveu ha reiterat que la transmissió local de la malaltia ha estat ‘bàsicament bloquejada’, i que el nombre de casos autòctons existents ha caigut per sota de 3.000. La Xina, ha afegit, ‘intensificarà encara més els esforços per prevenir casos locals esporàdics i casos importats, mitjançant detecció oportuna, tractament ràpid i control i prevenció precisos’.

Summary: La Xina tem una segona onada de contagis pel constant increment de casos importats


‘Ni un pas enrere!’. Amb aquest lema, i amb els cinquanta anys de la revolta de Stonewall a la memòria, arriba el festival Fire!!, la Mostra Internacional de Cinema Gai i Lesbià de Barcelona, del 6 al 16 de juny a l’Institut Francès. En total, el festival impulsat pel Casal Lambda projecta enguany cinquanta-quatre títols –llargs i curts de ficció i documentaris–, més de la meitat dels quals a la secció oficial. La Mostra s’inaugura amb Kanarie, un film sud-africà que explica la història d’un soldat gai que és cridat a l’exèrcit del seu país en ple apartheid. Què podem fer aquest cap de setmana: deu propostes El director del festival, Antoinne Leonetti, explica que el lema ‘Ni un pas enrere!’ li va venir al cap durant la manifestació de protesta contra l’atac al primer Centre LGTBI de Barcelona, al gener, en què es corejava aquesta consigna. La programació ret homenatge als primers lluitadors en favor dels drets del col·lectiu LGTBI amb cintes de ficció com l’australiana Riot, que retrata el primer moviment LGTBI a Austràlia; i el documentari suec An army of lovers, que dóna veu a cineastes suecs gais i lesbianes que es van atrevir a parlar en pantalla per primera vegada; Dyke, Camera, Action!, un relat semblant però amb cineastes nord-americans. També cal destacar el documentari d’Alba Muñoz, coproduït amb el Casal Lambda, Now you are a woman, sobre la lluita per la igualtat de gais i lesbianes a Kenya. Un film sobre ‘els actuals lluitadors’, diu Leonetti. De la programació del Fire!! 2019 destaquen també Darkroom, el nou film del director alemany Rosa von Praunhein, que visitarà la mostra per presentar el film. Un Rubio, el nou film de Marco Berger, mestre de la tensió sensual eròtica entre homes, la impactant Sauvage o Knife+Heart, de Yann González i amb banda sonora del líder del grup M83. Pel que fa als documentaris, també cal esmentar Trasmilitary, sobre els 15.000 transsexuals de l’exèrcit nord-americà ‘obligats a tornar a l’armari’ ara que el president Donald Trump ha dit que no n’hi pot haver, de transsexuals, a l’exèrcit. Es projectarà a la secció ‘Pantalla trans’. Els films de Fire!! arriben de França, els Estats Units, Àustria, Colòmbia, Brasil, Noruega, el Vietnam i Austràlia. Cap dels films no s’ha projectat abans a Barcelona, amb l’única excepció de Cubby, que es va estrenar al festival Americana. La novetat d’enguany és que la secció oficial de curtmetratges tindrà la seu al Centre LGTBI de Barcelona i no a l’Institut Francès, com fins ara.

Summary: ‘Fire!!’, el festival que ret homenatge als primers lluitadors pels drets LGTBI


La co-portaveu d’En Comú Podem al Congrés, Lucía Martín, ha demanat al Consell General del Poder Judicial (CGPJ) que obri una investigació interna i depuri responsabilitat per l’ús del correu corporatiu dels jutges per desqualificar i insultar l’independentisme i els seus líders. ‘Ens sembla que són uns fets extremadament greus i preocupants’, ha dit Martín, que considera que aquests missatges ‘denoten la politització de la justícia’. Segons remarca, la seva formació ‘fa temps’ que denuncia ‘expressions de la justícia molt preocupants’ i ha posat d’exemple la sentència de la Manada o les condemnes a rapers. ‘Aquest cas del xat entre jutges és molt greu i creiem que el màxim òrgan dels jutges ha d’obrir una investigació i depurar responsabilitats’, ha sentenciat. Martín també ha avançat que la setmana que ve preguntaran al govern espanyol en la sessió de control sobre l’1-O. ‘El que va passar aquell dia va ser molt greu, una repressió brutal contra la ciutadania que es va mobilitzar al carrer pacíficament’, ha remarcat.

Summary: En Comú Podem demana al CGPJ que depuri responsabilitats pels missatges dels jutges


El president de la Cambra de Barcelona, Joan Canadell, ha denunciat amb el Síndic de Greuges, Rafael Ribó, la manca d’inversió de la línia R3 de Rodalies. En concret, la R3 és ‘l’única’ línia de Rodalies que fa gran part del recorregut en via única, des de Montcada Bifurcació fins a Puigcerdà. D’aquesta manera, l’estructura de la infraestructura ‘limita tant la capacitat operativa com la capacitat de reacció i fiabilitat’. El president de la Cambra de Barcelona ha remarcat el ‘potencial de creixement’ de la línia i ha assegurat que el nombre de passatgers al dia es podria duplicar amb un augment de la inversió. Canadell ha titllat la situació ‘d’inadmissible’, mentre que el Síndic ha parlat d’un ‘atemptat contra el dret a la mobilitat’ dels viatgers. Tots dos han fet aquestes declaracions abans de pujar en un dels trens de la R3, a plaça Catalunya en direcció Vic. Hem sortit de Plaça Catalunya amb 5 min de retard, som a Montcada Ripollet i ja portem un endarreriment de 14 min… https://t.co/7m5Y7stwXM — Joan Canadell (@jcanadellb) November 28, 2019 En aquest context, Canadell ha denunciat ‘l’incompliment’ de l’estat en tres ocasions. En primer lloc, el Pla d’Infraestructures ferroviàries de la rodalia de Barcelona 2008-2015 va prometre una inversió de 4.000 milions d’euros, 700 milions dels quals havien d’estar destinats a la R3. El president de la Cambra ha assegurat que aquesta inversió ‘no s’ha executat’. En segon lloc, el pressupost de l’estat espanyol de 2014-2016 contemplaven també una inversió de 306 milions d’euros en Rodalies, ‘del qual només s’ha complert el 12%’, segons Canadell. La Cambra ha reclamat també ‘posar en marxa el desdoblament de Parets fins a La Garriga’, comprès en un estudi del 2015 però que ‘no s’ha fet’. El Síndic de Greuges, per la seva banda, ha insistit en la necessitat del desdoblament de la via. Actualment, la via única a partir de Montcada Bifurcació provoca que, en casos d’avaria o incidència, ‘no hi hagi alternativa de transport ni possibilitats reals de mantenir el servei ferroviari fins a la resolució final de la incidència’. Ribó ha qualificat la situació de ‘radicalment inacceptable’ i ha reclamat al govern espanyol i Adif ‘que s’ho prenguin seriosament’ i que la Generalitat pugui assumir les plenes competències al respecte.

Summary: Canadell i Ribó denuncien la manca d’inversió a la R3 de Rodalia


Desenes de persones s’han concentrat davant la prefectura de Perpinyà per a reclamar l’ensenyament en català en tots els centres escolars de Catalunya Nord. La convocatòria l’ha feta l’Associació per a l’Ensenyament en Català, en el marc de la campanya ‘Perquè visquin les nostres llengües’, que avui ha convocat una manifestació a París per exigir davant el Ministeri d’Educació un canvi en la política lingüística. La campanya agrupa les principals associacions de defensa i promoció de les llengües minoritzades de l’estat francès. Els organitzadors han fet una crida a la mobilització general contra l’actual ministre d’educació francès, Jean-Michel Blanquer, per la reforma de secundària i el batxillerat, la qual ha arraconat les llengües minoritzades i ha fet minvar de manera significativa els matriculats. El sobiranisme de l’estat francès es proposa d’aturar el procés d’uniformització

Summary: Concentració a Perpinyà per a reclamar l’ensenyament en català a tots els centres de Catalunya Nord


Certament, la Víctor Català ha estat molt llegida i valorada, sobretot per la seva novel·la Solitud. Grandíssima. Però, qui era l’escriptora Caterina Albert? L’escriptora. Per què s’amagava rere un pseudònim masculí? Ella que feia el paper de beneita en les entrevistes, que es presentava com una escriptora afeccionada, una escriptora de l’Escala (Alta Empordà), terratinent, que com qui diu no havia sortit del seu mas? Fins i tot Gabriel Ferrater deia que era una escriptora que no havia sortit de casa, que potser no havia vist ni la mar. Ai. Club Editor, el 2015, va publicar, si fa no fa per aquestes dates, la novel·la de Víctor Català – Caterina Albert Un film (3.000 metres). Una novel·la que torpedinava tots els tòpics que s’havien creat entorn de l’autora. Era una novel·la urbana, no pas rural, en què Caterina Albert se submergia en els baixos fons de Barcelona. Ai. Aquell Sant Jordi va ser una de les novel·les més venudes. I en dos anys, Club Editor n’ha publicat fins a quatre edicions. Això ha fet entendre a l’editora Maria Bohigas que Caterina Albert té un nou públic que la descobreix i la vol conèixer i que la seva obra, sense prejudicis ni encotillaments previs, manté una actualitat que connecta amb els lectors d’avui. Davant aquesta descoberta, Maria Bohigas va prendre una decisió important: posar a l’abast dels lectors d’avui tots els contes de l’autora, perquè la majoria no es troben. D’entrada, va publicar un volum que és l’antologia De foc i de sang, una edició dirigida al públic jove sobretot, que conté La infanticida i nou contes més. La infanticida va ser la primera novel·la curta amb què Caterina Albert es va fer conèixer, amb escàndol incorporat: va presentar aquesta obra escruixidora en un concurs a Olot el 1898, el va guanyar, i quan el jurat va saber que el monòleg l’havia escrit una dona, es va organitzar tal escàndol que Caterina Albert, a partir d’aquell moment, va decidir de publicar amb un pseudònim masculí, Víctor Català. Caterina Albert (Víctor Català). Aquesta setmana arriba a les llibreries el primer volum dels seus contes, que acabaran essent quatre. L’editora ha decidit de començar pels últims, fent un viatge literari rebobinant. Aquest volum conté els dos últims reculls de contes que l’escriptora va publicar a l’època de postguerra: Vida mòlta de 1950 i Jubileu del 1951. Jubileu és el darrer llibre que Caterina Albert va publicar, a una edat ja molt avançada, a vuitanta-dos anys, i es diu així perquè commemora els cinquanta anys d’escriptura de l’autora. Maria Bohigas explica que hi ha una gran reflexió al darrere d’una gran obra. Hi ha un assagista que vol posar el focus sobre uns aspectes determinats. Al final del volum, el text Rerescrit, que signa Enric Casasses, ja ho apunta: Caterina Albert ‘sempre escriu el que li dóna la gana: la llibertat en art és sagrada. Aquesta és la primera regla i la lliçó gran. La segona característica és la seguretat amb què escriu.  I la tercera virtut, per a fer obra viva, és la valentia.’ Una obra feta durant cinquanta anys Caterina Albert (l’Escala, 1869-1966) va tenir una vida llarga i una dilatada carrera com a escriptora. L’editora diu: ‘Cinquanta anys d’escriure són un arxipèlag. Per això cada volum correspon a una etapa diferent. Hem començat pels dos darrers llibres que va publicar, que són els més desconeguts. Van aparèixer a la postguerra, després de deu anys d’estar prohibit de publicar en català. En sabem ben poc de com van ser rebuts pels lectors de l’època. Després d’una devastació cultural total, com va llegir la gent aquests contes? No ho sabem. Però sí que sabem que ella va tenir molt present en quin context publicava, perquè va utilitzar el recurs del camuflatge alhora que el de la declaració.’ ‘I hi ha una gran varietat de temàtiques i registres. Per exemple, en el primer conte de Jubileu, “Diàleg prismàtic”, l’escriptora fa parlar dos homes sobre feminisme! No està gens malament per ser el primer conte del volum! I l’últim de Jubileu és una novel·la breu de gairebé vuitanta pàgines, L’Aleixeta. La va col·locar volgudament al final de tot, de l’últim llibre que va publicar. És una peça que té molts paral·lelismes amb la seva primera obra, La infanticida. Creiem que volgudament va voler tancar la seva obra fent-ne un tot, de l’inici al final.’ A més, Bohigas destaca la varietat de tons, registres i gèneres i personatges dels contes de Caterina Albert: ‘És una escriptora que fa sonar tots els instruments d’una orquestra simfònica. Perquè és una autora que fa el que vol. I no n’hi ha gaires.’ La curadora del volum, Blanca Llum Vidal, comenta: ‘La Víctor es passa cinquanta anys escrivint. Per tant, és una obra llarga en el temps i ampla de temàtiques i gèneres (va escriure narrativa, poesia, moltes cartes, textos reflexius…). Però vaja, no descobrim res, perquè ella és una de les grans escriptores catalanes del segle XX.’ Continua Blanca Llum Vidal: ‘En un moment democràticament complicat com el que vivim, aquí i a tot el món, els temes de què tracta la Victor en els seus contes són molt impactants. Perquè ella parla de la condició humana i en l’horitzó, la llibertat, irrenunciable. Per això se centra en les relacions humanes i els conflictes del viure. I pensa i reflexiona sobre els límits i les normes que es posen a l’exercici de la llibertat. A vegades no és una manca de llibertat explícita, però sí una rigidesa que implica una violència, sovint exercida sobre nens, dones, malalts.’ I encara afegeix: ‘Els contes de Jubileu i de Vida mòlta són històries d’amor i de venjança; d’accidents i desgràcies; d’infidelitats; de la institució del matrimoni, que gairebé sempre posa en dubte i fins i tot en proposa alguna alternativa de convivència diferent. Parlen d’immoralitat, de suïcidis, de captaires i rodamons, que no coneixen llei de cap mena; de solidaritat entre dones en un món patriarcal… I escriu amb una riquesa verbal, plena de recursos literaris, que repeteix poc, i una sintaxi amb la qual mai no et perds.’ I tanca Vidal: ‘El tema de la violència és central. Hi ha una fascinació per la sang, en parla per la banda fosca, de la gratuïtat de la violència, en parla des de la concreció. I una altra singularitat de la Víctor: ella parla des de l’escolta més que no des de la mirada (tot i que els seus són textos molt plàstics). Ella deixa que la cosa vingui, arribi. I té una gran capacitat de posar-se en el lloc de l’altre, fins i tot (i especialment) en personatges molt oposats a ella mateixa. Això diu molt de la seva actitud literària i vital.’ Caterina Albert, traduïda a l’anglès Coincidint amb aquest volum, també acaba d’aparèixer a Nova York la primera antologia de contes traduïts a l’anglès de Caterina Albert. La publica l’editorial Modern Language Association of America, en una traducció de Kathleen McNerney, que també ha fet la tria dels contes. El títol l’ha pres d’un dels contes, Ànimes mudes (‘Silent Souls‘). L’editorial s’ha decidit per posar com a autora el nom de Caterina Albert. En el cas de Club Editor, Maria Bohigas i Blanca Llum Vidal van decidir de mantenir el pseudònim de Víctor Català, perquè van considerar que aquesta màscara que es va posar forma part de la seva obra.

Summary: La Víctor Català, rebobinada i a contraplà


El portaveu del PP al Parlament Europeu, Esteban González Pons, ha posat en dubte la xifra de 45.000 manifestants ahir a Brussel·les que va donar la policia belga i ha exigit una ‘explicació oficial’ a Bèlgica perquè vehicles policíacs tenien estelades penjades. Pons ha adjuntat tres fotografies des d’angles diferents. No obstant això, en dues sembla evident que el cotxe és el mateix que hi ha en un pas de vianants i amb edificis semblants darrere, a més que pot tractar-se de la mateixa estelada. La multitudinària manifestació independentista va generar fortes crítiques del PP. El mateix González Pons ja va reaccionar ahir indignat, mentre que altres dirigents com García Albiol es van dedicar a desqualificar-la. La vice-presidenta espanyola, Soraya Sáenz de Santamaría, va brandar l’argument que els catalans que van viatjar a la capital europea ho van poder fer gràcies al seu DNI espanyol. Esta foto es indignante y exige una explicación oficial de Bélgica:1. Estos policías pasaron en 1 minuto de dar 10.000 manifestantes a 45.0002. Esa ni siquiera es la bandera de Cataluña, sino una ilegal que representa la ruptura de España. pic.twitter.com/Sn25cbJP6g — González Pons (@gonzalezpons) December 8, 2017 Más fotos de la policía belga en la manifestación independentista de ayer en Bruselas. pic.twitter.com/A5TEkpMnPU — González Pons (@gonzalezpons) December 8, 2017

Summary: El PP posa en dubte la xifra dels 45.000 manifestants a Brussel·les de la policia belga


La Plataforma per la Llengua ha impulsat la campanya volemvolar.cat per a demanar als presidents de Catalunya i Sardenya que solucionin la manca de connexió aèria directa entre els dos territoris i així, garantir el futur del català a la ciutat sarda. La pàgina web www.volemvolar.cat ofereix als usuaris la possibilitat d’enviar una carta a Carles Puigdemont o Francesco Pigliaru que indiqui la importància de reprendre aquesta connexió aèria i alhora, la necessària i urgent organització d’una cimera bilateral entre els dos governs per tal de trobar-hi una solució. L’ONG del català considera que la inexistència d’aquest vol suposa ‘un retrocés per a les tasques de recuperació i foment de la llengua catalana a l’Alguer’ i considera que l’enllaç entre Catalunya i l’Alguer ‘preservaria la vitalitat de la llengua catalana a l’illa italiana, ja que permetria la fluïdesa dels desplaçaments entre els membres d’una mateixa comunitat lingüística’. De la mateixa manera, la Plataforma per la Llengua afirma que la majoria de països europeus sí que disposen de vols regulars, permanents i directes que connecten indrets amb vincles lingüístics i culturals compartits. Afirma que el que reclamen ‘és una reivindicació justa i necessària que confia en els esforços dels governs i la demanda social perquè aquest vol torni a estar operatiu tan aviat com sigui possible’. El poble sard, un indret amb una llengua i una cultura molt vives Tenint en compte que la llengua catalana conviu amb l’italià i el sard, l’Enquesta d’Usos Lingüístics a l’Alguer realitzada l’any 2015 pel Departament de Cultura mostra les següents dades: un 88’2% de la població de l’Alguer entén el català i un 50% afirma que sap parlar-lo. Per altra banda, un 77’2% de la població adulta resident assegura que vol conèixer i utilitzar aquesta llengua, i un 92’3% està a favor que s’introdueixi el català i el sard a les escoles.

Summary: La Plataforma per la Llengua demana que es recuperin els vols entre Catalunya i l’Alguer


El president de la Generalitat Valenciana, Ximo Puig, ha valorat la proposta del secretari general del PSOE i candidat a la presidència del govern espanyol, Pedro Sánchez, respecte a l’establiment d’una comissió bilateral entre el govern espanyol —en el cas que arribi a La Moncloa— i la Generalitat de Catalunya, i assenyala que sempre s’ha manifestat a favor que Espanya avanci cap a un estat federal, ja que és la solució per incorporar la singularitat de les autonomies que existeixen i la igualtat dels ciutadans. Puig ha fet aquestes declaracions abans de reunir-se amb els alcaldes dels municipis de menys de 3.000 habitants de la província de Castelló, després de ser preguntat sobre aquesta qüestió. A més, considera que actualment no existeix la igualtat dels ciutadans perquè hi ha unes asimetries enormes. Per a Puig, el País Valencià pateix aquesta situació, ja que considera que estan ‘infrafinançats’. Per aquesta raó, ha defensat la necessitat de donar una solució territorial a l’estat espanyol i ha reconegut: ‘Catalunya té una singularitat, la comunitat valenciana en té una altra i cal veure de quina manera es fa el puzle.’ Segons Puig, els ciutadans volen viure junts i per poder fer-ho ha demanat un respecte basat en la singularitat entre territoris i la igualtat entre persones.

Summary: Ximo Puig sobre la proposta de comissió bilateral amb Catalunya: ‘Espanya ha d’avançar cap a un estat federal’


La polèmica entre l’ambaixador espanyol a França, Fernando Carderera-Soler, i el batlle de Perpinyà, Jean-Marc Pujol, per haver rebut el president de la Generalitat, Quim Torra, continua. L’ambaixador va dir que considera Torra un ‘president anticonstitucional’. Irritat, el batlle de Perpinyà va respondre que el president de la Generalitat és escollit democràticament i que, a més, com a batlle no ha de donar pas explicacions a les autoritats espanyoles. Doncs ara, l’ambaixador hi ha insistit assegurant que ell havia ‘criticat l’ús d’un símbol que divideix, que no representa la majoria de catalans i que qüestiona el caràcter democràtic d’Espanya’. L’alcalde Pujol va rebre Torra amb el llaç groc a la solapa que demana la llibertat dels presos independentistes.

Summary: L’ambaixador espanyol a França reitera les crítiques al batlle de Perpinyà


L’import mitjà de les pensions a Catalunya ha pujat un 2% aquest juliol respecte al mateix mes del 2016 fins als 956,51 euros, per sobre la mitjana espanyola, que és de 921,10 euros, segons ha informat aquest dimarts el Ministeri de Treball i Seguretat Social. En total, al juliol s’han abonat 1.702.569 pensions, de les quals 1.091.306 van ser prestacions per jubilació, que van sumar un import mitjà de 1.082,07 euros, un 2,1% més. La resta de pensions van ser per orfandat 48.709 amb un import de 378,09 euros), per favor de familiars (1.414 amb un import de 562,08 euros), per incapacitat permanent (165.792 amb un import mitjà de 1.021,97 euros) i viduïtat (395.348 amb un import de 655,13 euros). Per demarcacions, Barcelona és la que ha registrat un import mitjà més alt de les pensions, amb 989,97 (+2%), seguida de Tarragona amb 893,1 euros (+2,2%), Girona amb 842,59 euros (+2,3%) i Lleida, que ha registrat una pensió mitjana de 806 euros (+2,3%). En relació a les prestacions per jubilació, l’import mitjà a la demarcació de Barcelona ha estat de 1.118,16 euros, Tarragona de 1.015,02 euros, Girona de 954,38 i Lleida de 916,92 euros. En el conjunt del sistema públic es van abonar 9.521.991 pensions contributives, un 1,11% més respecte a l’any passat. Més de la meitat, 5.828.180, són per jubilació; 2.361.519 per viduïtat; 949.107 per incapacitat permanent; 342.330 per orfandat i 40.855 a favor de familiars. La nòmina mensual de pensions contributives de la Seguretat Social va sumar 8.770,7 milions d’euros el passat 1 de juliol, amb un increment interanual del 3%. L’import mitjà de les pensions aquest mes en el conjunt de l’Estat s’ha situat en 921,1 euros, un 1,88% més, mentre que l’import mitjà de les pensions per jubilació va ser de 1.064,2 euros, un 1,99% més que al mateix mes de l’any passat.

Summary: La pensió mitjana a Catalunya creix un 2% el mes de juliol


Han passat vuitanta anys des d’aquell llunyà 1 d’abril de 1939. El final de la guerra d’Espanya. Diuen algunes veus que va ser una guerra civil i fratricida. També diuen, les mateixes veus, que no la va guanyar ningú, que la van perdre les dues parts en conflicte. Però no va ser una guerra eufemísticament civil ni fratricida: va ser una guerra política, ideològica, de classe. Els militars reaccionaris, les dretes polítiques i econòmiques i l’Església, en un costat. En l’altre, la defensa de la Segona República, legítimament guanyada en les urnes un altre llunyà mes d’abril de 1931. Al mig, un colp d’Estat militar que va provocar la «guerra llarga», com se la sol anomenar algunes vegades. Tampoc la guerra la van perdre els uns i els altres. La va guanyar el feixisme (amb tots els matisos que vulguem donar a la paraula) i la va perdre la República. Han passat vuitanta anys des d’aquell abril de 1939 i moltes vegades tinc la sensació que aquella Victòria (escrita així, amb una majúscula tan orgullosa dels seus excessos) segueix massa viva entre nosaltres. Diuen que la memòria ha sucumbit als desastres de l’oblit. Però això no és del tot veritat. Ací no ha oblidat ningú. El que vivim ara mateix és, com escriu l’historiador Francisco Espinosa Maestre, una lluita de memòries: la dels qui van guanyar la guerra i la dels qui la van perdre. La dictadura franquista va obrir en la terra forats on anaren a parar els cossos de la derrota. Encara continuen ací, aquells cossos. Invisibles. Aguerrits en la seua perdurable sequedat. Remugant a través del silenci una espera interminable. Els hereus del franquisme continuen negant-se radicalment a la seua exhumació. No sé com es pot viure sense memòria. El temps ens construeix i quan mirem enrere el que veiem és un temps que, com deia Eliot, no admet cap redempció. Però parlem del present, del que el present és per vindre d’on ve. Del que som, individualment i col·lectivament, per habitar el país que habitem. Del que potser serem demà per no omplir-nos d’arraps en el desvetllament ara mateix de la terra desmembrada. El relat del que va passar a partir d’aquell 14 d’abril de 1931 no pot estar, no hauria d’estar, en mans dels qui van alçar una ficció heroica i cruel sobre els fonaments de la Segona República. El llenguatge de la reconciliació i els consensos –tan habituals en els processos de transició– no hauríem de situar-lo abans de la veritat. Perquè la veritat –amb totes les seues complexitats– existeix. I ja va sent hora, vuitanta anys després d’acabar la guerra, que la fem valdre enmig de tant desvergonyiment polític, ideològic i intel·lectual que ens envolta. Llig l’article sencer al web de Mètode Alfons Cervera, escriptor i coordinador del Fòrum de Debats de la Universitat de València. Què és Mètode?

Summary: Alfons Cervera: «L’exhumació dels cossos de les víctimes de la dictadura franquista és imprescindible»