Parlem amb Ferran Civit, diputat d’Esquerra al Parlament de Catalunya i company de la consellera Meritxell Serret. Som a l’Ateneu Barcelonès, poc abans que comenci un acte amb les famílies dels exiliats. Saluda la Mars, la dona del president Puigdemont, l’Alba Puig, filla del conseller Puig. De mica en mica, van arribant tots. Dia sí, dia també recorren el país que es va tenyint de groc. Curiosament, ell va ser qui es va inventar fa anys una campanya amb el nom ‘País groc’, quan, des de l’ANC, juntament amb Ignasi Termes, organitzava la Via Catalana i més manifestacions. Com a diputat ha impulsat la llei del canvi climàtic i té un compromís fort amb totes les lluites per desplegar les energies renovables. Simpàtic i bromista de mena, té passió pels llibres i la història. No esquiva cap qüestió. Creu que hi ha d’haver una estratègia conjunta per a fer el torcebraç amb Espanya. Insisteix, quan ja hem aturat l’enregistament, que no parla de llistes unitàries ni coses semblants, que parla d’estratègia. Per ell l’estratègia és la clau de gairebé tot. Per això quan li demanem que ens faci un esbós de la seva diada del 2018, ens porta al paisatge de Selma i la lluita dels afroamericans: ‘S’ha d’anar al cor de la repressió.’ Parla de Madrid, de les presons… —Fa gairebé vuit mesos que la vostra companya, Meritxell Serret, és a l’exili i encara hi ha gent que diu que és una fugitiva. Quan ho sentiu us enrabieu? —Quan ho sents la primera vegada, com que ja saps que forma part d’aquest magma de mentides i de manipulacions de certs mitjans espanyols i catalans, et rellisca bastant. Quan veus aquestes coses a la televisió és com si miressis ‘Els Pastorets’, en què tot és una farsa. Hi ha una distància tremenda entre allò que diuen i la realitat, jo no els faig gaire cas. —La incertesa és la part més dura de l’exili? —Sí, poden estar dècades sense venir. Però, davant d’aquest escenari, tothom s’hi adapta i ningú no es resigna. Malgrat que això no depèn només d’elles i d’ells i que desitgen tornar de seguida, ni els que són a la presó ni els exiliats no es pregunten quan tornaran, sinó com poden ajudar a fer aquesta República lliure de persones lliures. I ara, uns i altres miraran d’ajudar d’una manera o una altra. Uns convertint-se en el testimoni de la repressió espanyola a la presó fent de Nelson Mandela i uns altres a l’exili fent de Dalai Lama i explicant arreu la repressió i què els passaria si tornaven. —Sou un membre actiu de l’Associació Catalana pels Drets Civils, que agrupa els familiars de presos i exiliats polítics… —Les famílies, tant de la presó com de l’exili, hem fet molta pinya i treballem molt junts, sense tenir en compte ni ideologies ni tradicions polítiques. Intentem acompanyar-nos psicològicament els uns als altres. Fem molts actes junts i això ens ajuda. Ens preguntem recíprocament com està la nostra gent, contrastem les situacions de cadascú. Hi ha molta complicitat entre els uns i els altres. Les famílies que tenen gent a la presó s’ajuden fins i tot a l’hora de parlar amb els presos. Per exemple, si quan parlen per telèfon s’obliden de dir alguna cosa demanen a un familiar d’un altre pres que li doni l’encàrrec. O quan algú puja a l’exili, mira de carregar coses per a la resta. Tots junts hem après a treure petroli de totes les situacions per poder-nos ajudar mútuament. —Fa pocs dies, precisament Llarena ha rebut una citació de Brussel·les. És el cop més dur que ha rebut, fins ara… —La part positiva de l’exili és que serveix per a fer d’altaveu i denunciar els qui malauradament mantenen la nostra gent a la presó. És positiu que a l’exili es demostri que es pot denunciar al jutge Llarena per actuar arbitràriament i amb parcialitat. Això és un avís perquè els que manipulen la democràcia sàpiguen que se’ls pot girar en contra, com un bumerang. La justícia i la democràcia espanyola no són homologables al nord del Pirineu i això hem d’aprofitar-ho. Arribarà un moment que això rebentarà. Si l’any 1898 van perdre les colònies i van haver d’entrar en una catarsi molt profunda, ara van perdent la democràcia i això és molt greu, gravíssim. —Vuit mesos després, a vegades sembla que no s’avança prou. Els qui sou a la primera fila com ho viviu? —Tot això que es fa en l’àmbit dels advocats, aquí i a fora, sense que ells se n’hagin adonat, és molt important. És gairebé com quan els aliats van capturar la màquina Enigma dels alemanys, que els va permetre de llegir tots els missatges xifrats dels nazis. En aquell moment no van guanyar la guerra. La van guanyar al cap de dos anys. No vull dir que triguem dos anys, però sí que crec que comencem a tenir les claus per a poder-los derrotar i fer una república lliure i de persones lliures. Ara som en una primera fase de resposta, potser es veu molt etèria, molt fugaç, amb poca profunditat, però no és així. La resistència és gran, això ho veiem cada dia les famílies quan participem en els centenars i centenars d’actes de groc que es fan arreu del país. —A vegades es respira el temor que s’acabarà cedint. El sentiu? —A vegades cedir es fa servir com a sinònim de traïció i, en moltes ocasions, és simplement una manera de sacrificar un peó per després avançar el rei i fer escac i mat. Quan hi ha pocs protagonistes i tothom és espectador sovint costa d’entendre si un fet és realment fruit d’una visió estratègica o és senzillament una relliscada espectacular. El temps ens ho dirà. Però jo confio en tothom qui hi ha a l’hemicicle, en tothom qui hi ha al govern i en tothom qui hi ha a les entitats. Entenc i crec que tothom comparteix el diagnòstic que ara ens hem d’asseure tots plegats i acordar una estratègia nova. —No sé pas si tothom hi estarà d’acord. —Ara que tenim un moment de calma, seguem tots els qui calgui i marquem aquesta nova etapa. Si fa uns anys la immensa majoria de partits vam acceptar que l’estatut no era suficient i simplement era un pas previ cap a la independència, sobretot els qui érem independentistes, ara mirem què fem per arribar a la República. La gràcia d’aquest país és que entre tots la podem definir i dotar-nos d’aquesta estratègia. —Una estratègia conjunta la veieu possible després de tant de temps de desgast entre el PDECat, Junts per Catalunya i Esquerra? —Sí, estem moralment obligats a tenir-la. Si no fem la república, no traurem la gent que hi ha a la presó ni podran venir els qui hi ha a l’exili. El meu parer és aquest. Com més aviat cremem etapes millor. Si més no hem de fer les que ens toquen al bloc republicà, que és seure, parlar i acordar com avançar. Si més no haurem fet aquesta feina. Llavors quedarà la més ingent, que és acabar de fer el torcebraç a l’estat. CUP, Esquerra i PDECat han de posar els punts en comú sobre la taula, els hem d’agrupar i a partir d’aquí veure què fem. Ja tenim clar que tenim govern, ara cal veure com avancem cap a la República. —Però no sembla que Esquerra, el vostre partit, vagi cap aquí? —Sóc d’Esquerra, sóc a l’executiva nacional perquè sóc president del Camp de Tarragona, i crec que hem de consolidar i avançar; consolidar i avançar… Lògicament, l’estratègia no la té ningú definida al cent per cent. Ningú. Ha de ser una estratègia flexible i conjunta. Sense deixar de caminar i anant més lluny i cada vegada amb més gent. En cap cas no vull dir que consolidar sigui més important que avançar o a la inversa. Ara, això que ha passat comunicativament és que s’ha interpretat que Esquerra deia: ‘Parem fins que no siguem més i ho intentarem més endavant.’ I no és això que diu Esquerra, sinó fer República tot fent republicans. Ningú no para i ningú no ha de parar. —Què diríeu a Colau quan diu que s’han d’acostar els presos? —Jo li diria que podrien fer una mica més i que demanin als seus socis de Madrid que facin més, que ells són els principals responsables que hi hagi un nou govern. També diria a alguns socialistes que han tingut algun gest per darrere, però no l’han fet per davant, que el verbalitzin. No pot ser que molta gent no hagi mostrat ni el mínim interès humà per persones que són a la presó, amb les quals han compartit a l’hemicicle una ‘amistat política’, que hi han compartit feina, debats i tertúlies. És incomprensible que no hagin tingut ni el mínim gest de preguntar com ha anat, ni de parlar amb les famílies. Són d’aquelles coses que et demostren que dins el bloc del 155, la humanitat ha desaparegut bastant. Hi ha bona gent, però molts no han mostrat ni un bri d’humanitat. És molt fort que ni preguntin! —S’acosta l’Onze de Setembre. Què s’hauria de fer enguany? De segur que teniu alguna idea, amb l’experiència d’haver muntat les grans mobilitzacions de l’ANC. —Els que vam muntar les mobilitzacions fins al 2015, l’Ignasi Termes i servidor, no podem entrar a valorar què faran, ni a donar idees. Es podria malinterpretar, perquè en aquest terreny estem com jubilats i tenim tota la confiança en la gent que hi ha ara. —Però acostumat a fer-ho, alguna idea deveu tenir? —Encara no s’ha presentat cap proposta. —I no podríeu improvisar cap idea inspiradora? —No. —Digueu-me alguna cosa, ni que només sigui el que us vingui al cap. A l’imaginari col·lectiu hi ha com un buit. —Us diré què em ve ara al cap, però sense cap ànim de voler influir. La cosa més sagrada de les mobilitzacions no és què faràs, sinó tenir l’estratègia clara, saber quin és l’objectiu. Tot el que hem fet a l’ANC cada vegada ha tingut un objectiu clar. La samarreta o el carrer no han estat mai importants, eren l’instrument al servei de l’estratègia. Ara hem de tenir una estratègia basada en mobilitzacions al carrer de suport al govern i al parlament i segurament també mobilitzacions de desobediència. —Però si haguéssiu d’organitzar la Diada del 2018 que faríeu? —Davant la situació que tenim ara l’estratègia ha de ser anar despullant l’estat espanyol als ulls del món. Fins ara, a fora, han vist la part inicial del primer d’octubre, però tota aquesta part de repressió de gent a la presó o a l’exili que vivim ara la gent no la visualitza. Ens falta acabar de deixar nu l’estat i que es vegi la seva naturalesa pre-democràtica. S’ha de posar en relleu el primer d’octubre com a moment fundacional de la Catalunya contemporània. Del 1714 ningú no en té memòria però el primer d’octubre tothom el va veure i viure. El primer d’octubre ha de tenir un paper de construcció de la República Catalana, per tant amb futur, i l’Onze de Setembre l’ha de tenir de present. Em vénen dues pel·lícules al cap que expliquen dos moments històrics i que mostren què ens cal fer. —Quines? —Per una banda, penso en Xile quan va dir no a Pinochet al referèndum del 1987. Els partidaris de la democràcia havien de defensar el no, era brutal el contrast. El focus del món era Xile i van fer uns espots que deien ‘La alegria ya viene’, de l’estil de Coca-Cola. Aquests anuncis ho van capgirar tot i el no va ser molt positiu i molt obert. Això ho explica molt bé la pel·lícula No, encapçalada per l’actor García Bernal. A l’Assemblea hem fet sempre això i ho hem de mantenir: és l’esperit de la Revolució dels Somriures i ens ha permès d’eixamplar, eixamplar i eixamplar. —I l’altre referent? —L’altre referent és el que a passar a Selma, que va ser el detonant que se signés l’acta dels drets civils pels ciutadans d’origen afroamericà. En aquest cas, després de moltíssimes mobilitzacions, amb linxaments sense judicis posteriors, una repressió brutal… Hem de recordar que els afroamericans també van fer consultes per a guanyar el dret de vot! Ells van decidir anar al cor de la repressió, a Montgomery. Quan hi van arribar els van rebre amb una repressió brutal. Jo faria una mobilització seguint la mateixa estratègia. No sé si una cadena humana o seguir el fil groc, que diu en Cuixart, que uneix les presons amb Catalunya. —Això vol dir anar a Madrid? —No sé si és fer la diada a Madrid i omplir la Castellana de groc o anar a les presons com ja van fer els de la cursa de relleus de Km per la Llibertat. El camí ja el tenim traçat. Però veig clar que hem d’anar al cor de la repressió, sempre de manera pacífica i democràtica, sense provocar. —Però això podria crear molta tensió i podria acabar amb violència. —Ni ho espero ni ho desitjo, però la violència sempre ha vingut de la mateixa banda. L’1-O va mostrar la part millor de la societat republicana catalana i la part pitjor del que oferia l’estat per a Catalunya. Nosaltres sempre hem d’oferir la primera opció. Si som, segons ells, ciutadans espanyols, no tenim dret de manifestar-nos lliurement arreu? I recalco que quan parlo de Selma, no parlo ni de provocar l’estat ni de donar excuses per a activar la violència estatal, sinó de generar una situació que sigui la gota que fa vessar el got. —Què en penseu de la necessitat d’eixamplar? —És important eixamplar, eixamplar, eixamplar… És la idea principal que ha de determinar totes les nostres accions polítiques. Fa poques dècades, la violència contra la dona es veia com una cosa normal. Va començar a denunciar-ho gent molt conscienciada i de mica en mica es va anar canviant el paradigma. Ara el 99% de la població té clar que això és una aberració i que s’ha d’eradicar. Doncs a nosaltres ens passa igual, la nostra reivindicació és de drets civils, de democràcia. La nostra bandera no és l’estelada ni la senyera: és l’urna, perquè vol dir més democràcia, més drets civils. Per salut i cohesió social, encara que avui haguéssim fet efectiva la República, no seria gens bo de tenir tants ciutadans visceralment contraris a aquest projecte polític. Per fer un referèndum necessites el 50+1, però per a una societat cohesionada necessites el 100%. Per tant, no n’hi ha mai prou. I això mateix passa en qualsevol altre àmbit de la vida. Sempre hem d’aspirar a més, però alhora sempre hem de continuar caminant i no frenar mai. —L’independentisme és conscient del mal que li fan amb la repressió? —La gent frena per autocensura i això és el pitjor que hi pot haver. Quan hi ha censura ja saps on és, l’adversari, però quan tu et poses l’autocensura és que t’han ficat la por a dins i això és repressió. Han creat un cultiu similar al de l’any 39. Aleshores van crear aquesta mentalitat de si tu has vulnerat el que ells creuen que és lògic, just i legítim, doncs és lògic, just i legítim que et castiguin. Allò de ‘si l’han ficat a la presó o l’han anat a buscar a casa alguna cosa deu haver fet’. Aquest és un dels objectius contra els quals hem de lluitar. Cal evitar que arreli l’esperit del 39, que per desgràcia és vigent. Això ho podem comprovar amb els executors, que actuen amb una actitud espectacular: s’inventen delictes on no n’hi ha. Projecten els seus delictes, la seva violència, el seu odi, a la víctima, que som nosaltres, els independentistes. S’ha d’eradicar, això. —Parlar del 39 sona encara més fort. —La mentalitat és la mateixa, una altra cosa és que al segle XXI els mecanismes per a reprimir-nos són els que són. És aquella mentalitat que per la unitat de la pàtria es justifica tot. Però per nosaltres, els qui creiem en la democràcia, no hi ha cap idea que justifiqui ni morir ni matar per res, ni reprimir, ni res que s’hi assembli. Res, res…. Dinamiten la justícia ells mateixos. Això que ens fan és un laboratori de repressió. Atempten contra principis bàsics de llibertat d’opinió, de pensament, de reunió –la llei morrió–. Són lleis que ha fet el Partit Popular, amb l’esperó de Ciutadans i la complicitat dels socialistes. I, és clar, l’esperit del 155 és repressió i més repressió. És el mateix esperit del 1939. —El primer d’octubre no en van fer, de por. —No, el primer d’octubre va ser espectacular, tots vam tenir unes sensacions molt intenses. Vam sentir la part millor i la pitjor de tots nosaltres. Vam sentir la ràbia quan vèiem com pegaven gent innocent i ens vam demostrar que tenim un poble fantàstic. La lliçó de democràcia i compromís que hem donat al món és fantàstica. Espero que la independència de Catalunya i dels Països Catalans més que redissenyar el mapa de les nacions del món serveixi també com una aportació catalana per a mostrar com s’aconsegueixen les coses de manera inclusiva, participativa, democràtica i pacífica. Això és important de la nostra aportació. —Com a organitzador de la Via Catalana, que era el símbol del pacifisme, us podíeu imaginar mai que acusarien aquest moviment de violent? —Després d’haver organitzat milers d’actes exemplars com a poble durant tots aquests anys, pensàvem que aquestes bajanades que han fet no les farien. Ara a l’estat espanyol hi ha més presos polítics i exiliats per haver organitzat un referèndum que no per corrupció. Que això s’esdevingui a la Unió Europea fa que siguem molt eurocrítics, no pas euroscèptics. Si permeten això, tenen màniga ampla per a qualsevol altra cosa. A mi m’interessa la via pacífica i democràtica perquè compto amb tothom. M’interessa l’avui i el demà. Pots fer una república i que una part del país no se’n senti partícip i hi sigui directament contrària. Nosaltres en aquests anys ho hem fet tot per sumar gent, però no ho hem fet prou bé perquè hi ha una gent que s’hi ha mostrat agressivament en contra. —Voleu dir que no tot s’ha fet bé o hi han intervingut uns altres factors? —Jo tinc un esperit autocrític molt gran i crec que no ho hem fet prou bé perquè hi ha gent que s’hi ha mostrat agressivament en contra. —M’ho podeu explicar? —A mi m’agradaria saber per què en un poble com Sant Vicenç dels Horts on tothom coneix l’Oriol Junqueras la gent acaba votant com a primera força Ciutadans, un partit que legitima que acusin un veí seu d’ús de la violència, que ni ha fet ni ha promogut. A mi m’agradaria demanar a aquests veïns què els ha duts a votar això tenint en compte que saben que fa mal a un convilatà seu, innocent. Crec que els hauríem d’escoltar una mica més que no hem fet. I que consti que ho dic com una autocrítica. Hem anat a parlar amb la gent, però potser no els hem escoltats o no ho hem sabut fer-ho bé. —I què proposeu? —Jo no tinc cap solució. Perquè mon pare és d’aquest entorn, potser votaria una altra cosa però vota Esquerra perquè és el partit del ‘niño’. Però el meu pare no s’hi sent identificat, amb aquest moviment. Si jo no hi fos, potser el meu pare hauria votat Ciutadans. Això demostra que no ho hem fet prou bé. En un referèndum potser guanyaríem pels pèls, però jo prefereixo guanyar amb un 80%. —Veig que això us angoixa? —Sí, però no és cosa d’ara, quan estava a les consultes ja em preocupava. Sempre, sempre he anat buscant gent de tendències diferents per anar sumant. Quan era a l’ANC i amb l’Ignasi Termes dissenyàvem les mobilitzacions sempre ho fèiem com si fos una festa i tan obertes com fos possible perquè tothom hi pogués participar. Ara s’ha descobert que una diputada de Ciutadans, la Lorena Roldan per Tarragona, va participar en la Via Catalana i surt a la Gigafoto amb la barretina. Era una festa oberta, hem de mantenir aquest esperit. No sé si hem de mantenir la festivitat, però sempre ha de ser obert. Catalunya ha de ser una societat oberta. Estic molt content d’estar a Esquerra perquè m’agrada compartir partit amb gent de diverses tradicions polítiques i d’orígens personals diversos. —Malgrat això que dieu, Esquerra ha crescut molt al cinturó… —Sí, sí, en aquest sentit ho hem fet bé… Però tampoc no vull parlar-ne perquè no s’interpreti que dic que uns ho han fet bé i uns altres no. No es tracta d’això. Penso que també hem fet bé d’anar separats perquè hem eixamplat el perímetre. Ara tenim dos milions i escaig de persones de pedra picada i ho hem d’anar eixamplant. Aquesta república l’hem de fer tenint en compte que hi participen 7.500.000 i després la resta de Països Catalans. Ells buscaran la divisió i la confrontació, com fan ara amb Tabàrnia. Doncs no, no. Això no té a veure amb orígens, ni amb procedències socials… —Però potser no es comptava amb una política tan agressiva per part de Ciutadans. —Ciutadans ha fet els Junts pel No i sí que s’ha quedat bastants vots del no sense agafar-ne de cap altra banda. Ara per ara, som dos compartiments estancs. En economia hi ha la teoria dels oceans blaus i dels oceans vermells. Doncs una mica és això. Ara mateix som dos oceans vermells, que de mica en mica anem compartint espais i ens mengem els uns als altres, però sempre dins dos oceans tancats. Jo vull que el nostre oceà vermell, on només pesquem els partits sobiranistes, que és un compartiment estanc, es vagi eixamplant fins a convertir-se en un oceà blau, que, per dir-ho d’alguna manera, és un lloc on pots anar a pescar i sumar més gent. Amb aquest empat infinit no sabrem mai desllorigar. S’han de trencar aquests blocs, entrar dins aquests àmbits. —Com? —Ficar-nos dins i absorbir coneixement com si fóssim una esponja. No es tracta d’agafar vots, sinó d’entendre la manera de fer, de pensar: per què molta gent ha votat opcions sense tenir en compte que podia fer mal. Potser llavors sabrem si la gent veu que ha fet coses sense tenir en compte que podia fer mal i també veurem si nosaltres hem fet coses que aquestes persones han interpretat que els havien fet mal a ells. Ara és clar que nosaltres no hem anat a cremar banderes espanyoles perquè els símbols s’han de respectar, no hem anat a provocar ningú ni a insultar ningú pel seu idioma ni per l’origen. Allò que va fer Nelson Mandela a la presó de Robben Island ens marca el camí: allà va aprendre l’afrikaans dels seus carcellers i va acabar tenint una relació d’amistat amb els qui el tenien empresonat. El meu pare és castellanoparlant, la meva àvia va néixer en un poble de Guatemala. Per tant, el castellà és la meva llengua paterna. I ho hem de reivindicar els que tenim aquesta situació. —Quan vàreu fer el pas cap a l’independentisme? —A tretze anys. Allà desperto la meva vocació política veient què passava amb la caiguda del Mur de Berlín i també quan un govern pujolista projecta un abocador de residus industrials a la meva comarca. En aquell moment vaig anar les primeres manifestacions. —I com va ser? —Sempre he llegit molt i formar part d’una família bilingüe (la meva mare és de l’Espluga de Francolí) va fer que reflexionés molt sobre les coses i agafés un compromís polític des de molt jove. —Parlàveu castellà? —Jo parlava castellà amb el meu pare. A tretze anys vaig descobrir la sociolingüística, que ja sé que no és una cosa per descobrir a aquesta edat. Vaig llegir concretament Sociolingüística per a joves. I vaig pensar: ‘Si el meu pare m’entén, jo li puc parlar perfectament en català, que és una llengua minoritzada’. A partir d’aquí ja em vaig començar a implicar amb entitats. —El vostre pare com s’ho va agafar? —Es pensava que era un terrorista…  Quan penjava l’estelada o cartells reivindicatius m’ho arrencava tot. Cada dia patia que no em vinguessin a detenir. Fins i tot ara fa poc em va dir: ‘Todavía no te han venido a buscar para ir a prisión?’ Ara tot va bé. En aquella època hi havia la Crida i em sento deutor d’aquella cultura de la no-violència, de la desobediència, de posar l’adversari en evidència per denunciar que unes coses poden ser legals, però no justes. —Llavors heu vist en primera fila canviar el vostre entorn immediat en aquests anys? —Sí, sí… Amb les parelles que he tingut he conegut famílies que els he trobat al cap dels anys a mítings i actes molt hipermotivats, fins i tot famílies descendents de militars espanyols. Són d’aquelles coses que vas sumant. Mai no havíem arribat tan lluny i mai no havíem sumat tanta gent, però encara ens en falta. Hem de continuar fent república. No ens podem aturar.

Summary: Ferran Civit: ‘Estem moralment obligats a tenir una estratègia conjunta’


L’afecció del Celtic destaca per les seves reivindicacions durant els partits del seu equip. La darrera, aquest estiu durant un partit de Champions contra el campió de la lliga israeliana, l’Hapoel Be’er Sheva. Un centenar d’afeccionats van treure banderes palestines com a mostra de solidaritat i en rebuig a les accions de l’estat d’Israel contra la població de Palestina. Demà, durant el partit que els escocesos disputaran contra el Barça, està previst que mostrin estalades malgrat la prohibició de la UEFA, segons LaTdP. La UEFA va decidir multar el club de Glasgow per mostrar una simbologia que l’organització considera il·legal en un camp de futbol. En aquest sentit, el Celtic té semblances amb el Futbol Club Barcelona, un club també sancionat per la UEFA per la mostra d’estelades a l’estadi. Per aquesta relació i per les reivindicacions independentistes escoceses, el Camp Nou es va convertir en un mar d’estelades el setembre passat durant un partit contra el Celtic També com a símbol de solidaritat amb l’independentisme escocès, l’afecció blaugrana va desplegar una gran pancarta on s’hi podia llegir ‘Welcome to Catalonia’ amb dues banderes, la irlandesa i l’escocesa, durant el partit. Barcelona fans welcome Celtic to Catalonia. 🇮🇪👏 pic.twitter.com/JWvxibZTqX — Irish Unity (@IrishUnity) September 13, 2016 Demà és el torn de l’afecció del Celtic, que té previst mostrar banderes estelades com a mostra de suport als afeccionats blaugranes independentistes, que cada partit, al minut disset amb catorze segons, criden ‘Independència’.

Summary: El Cèltic mostrarà estelades durant el partit de demà contra el Barça


La Junta Electoral espanyola (JEC) ha ordenat la inhabilitació del president de la Generalitat, Quim Torra, i la retirada de l’acta de diputat al Parlament de Catalunya. D’aquesta manera, la JEC ha estimat el recurs del PP, Ciutadans i Vox –refusat la setmana passada per la Junta Electoral de Barcelona– i s’ha avançat a la decisió del Tribunal Suprem espanyol, que havia d’estudiar un recurs de la defensa de Torra contra la condemna del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya. La JEC, entre l’obediència a Luxemburg i l’escàndol d’inhabilitar Junqueras i Torra La defensa de Torra pot interposar ara un recurs contra la decisió de la JEC a la sala tercera del Suprem i demanar mesures cautelaríssimes perquè Torra pugui romandre en el càrrec mentre s’estudia el seu cas. El seu advocat, Gonzalo Boye, explicava dilluns en una entrevista a VilaWeb: ‘Això vulneraria el dret a una segona instància, la presumpció d’innocència i envairia competències de la sala segona del Tribunal Suprem, que és la que ha de resoldre aquesta qüestió. Tinc dubtes seriosos sobre la constitucionalitat de la norma que pot aplicar la JEC. Diria que poden causar una implosió del sistema constitucional. Pot passar qualsevol cosa. Però això encara tindrà un recorregut parlamentari important, perquè només el Parlament de Catalunya podria privar Torra dels seus drets, i el reglament diu que ha de ser per una sentència judicial ferma.’ Boye també denunciava la paradoxa del fet que la JEC, que va denunciar Torra, fos qui acabés executant la condemna: ‘Realment, això és la tempesta perfecta: la JEC denuncia el president Torra, i una vegada el TSJC el condemna, l’execució correspon a la JEC, que és la part denunciant. La causa penal s’obre per una denúncia de la JEC. Seria com deixar en mans de la suposada víctima l’execució de la pena.’ La Junta Electoral espanyola: un tribunal paral·lel que pot avançar el Suprem La JEC diu que cal deixar sense efecte la credencial de Torra com a diputat i ha transmès l’ordre a la Junta Electoral de Barcelona perquè l’activi amb efectes immediats. En una resolució d’una pàgina i mitja, els membres de la JEC conclouen que la condemna a inhabilitació per part del TJSC, encara que no sigui ferma, constitueix una ‘causa d’inelegibilitat sobrevinguda’. Xoc amb el Parlament de Catalunya El Parlament de Catalunya ha de decidir ara si acata la decisió de la JEC o bé planta cara i defensa el president Torra. La JEC notificarà la resolució al parlament i el ple haurà de decidir si retira la condició de diputat a Torra, o no, després d’un dictamen de la comissió de l’estatut dels diputats, prevista a l’article 64 del reglament. En aquest sentit, el president ha defensat en tot moment que ell només cessaria de les seves funcions si la cambra li retirés la confiança. Una composició polèmica La Junta Electoral espanyola és integrada per quinze membres. D’aquests, tretze tenen dret de vot: vuit són magistrats del Tribunal Suprem –entre els quals el president i el vice-president de la junta– i cinc, catedràtics en actiu de dret o de ciències polítiques i sociologia, elegits pel congrés espanyol; a més, hi ha dos membres sense dret de vot, que són el lletrat major del congrés espanyol i el director de l’Oficina del Cens Electoral. Els vuit magistrats són triats per sorteig (Antonio Jesús Fonseca-Herrero, Inés Huerta Garicano, Ana María Ferrer García, Antonio Vicente Sempere Navarro, Francisco José Navarro Sanchís, María Luz García Paredes, Eduardo de Porres Ortíz de Urbina i José Luis Seoane Spiegelberg); en canvi, els cinc vocals nomenats pel congrés espanyol són proposats pels partits polítics. D’aquests, dos van ser a proposta del PSOE –Consuelo Ramón Chornet i Juan Montabes Pereira–, un pel PP –Carlos Vidal Prado–, un per Ciutadans –Silvia del Saz Cordero– i un per Units Podem –Inés Olaizola.

Summary: La JEC afirma que Torra està inhabilitat per a ser diputat al parlament


El candidat d’ERC a la batllia de Barcelona, Ernest Maragall, s’ha reunit avui a la presó de Soto del Real amb el candidat de JxCat, Joaquim Forn, i la número 2 de la candidatura, Elsa Artadi. ‘La situació s’ha clarificat’, ha dit Maragall a la sortida de la presó. També ha constatat el suport de JxCat a l’opció que governi la llista més votada, la d’Esquerra Republicana. Ha denunciat la situació de presó injusta que pateix Forn i ha destacat que l’ha vist amb fortalesa i que han parlat de Barcelona. Maragall, que aquest matí s’ha reunit amb membres de Barcelona en Comú, ha dit que l’operació d’estat que encapçalen Jaume Collboni (PSC) i Manuel Valls (Cs) està ‘destinada al fracàs’. En aquest sentit, ha afirmat que s’obre una fase de ‘diàleg efectiu i preferent’ amb Barcelona en Comú per explorar fins les últimes conseqüències continguts, definicions i responsabilitats d’un eventual acord de govern. El candidat republicà també ha insistit en excloure el PSC del pacte amb els comuns. Per la seva banda, Artadi ha denunciat l”operació d’estat’ per a tornar a fer batllessa Ada Colau i ha criticat que s’estigui ‘prestant al joc’ dels partits unionistes. Ha dit que tant JxCat com ERC ho veuen amb ‘preocupació’ i ‘sorpresa’ i ha defensat que Maragall, com a candidat guanyador, sigui el batlle de Barcelona. Així mateix, ha augurat que aquesta operació dificultaria més trobar una solució política al conflicte entre Catalunya i l’estat espanyol. Sobre les negociacions, ha explicat que no posen línies vermelles a ERC i ha dit que les converses entre els republicans i els comuns ‘entren dins de la normalitat’. Ha afegit que JxCat se centrarà en millorar la seguretat a Barcelona.

Summary: Maragall, després d’haver-se reunit amb Forn: ‘La situació s’ha clarificat’


Aquesta setmana entrant arriba a les llibreries el llibre ‘Professió del pare’, de l’escriptor i periodista Sorj Chalandon, publicat per Edicions de 1984, en una traducció de Josep Alemany. Els lectors catalans coneixen Chalandon, perquè Edicions de 1984 ha publicat les dues novel·les anteriors: Retorn a Killybegs i La quarta paret. Aquesta tercera n’és tant o més impactant que les anteriors. I, si no, llegiu el text de contracoberta: «Inspirada en la seva pròpia infantesa, Sorj Chalandon relata de manera colpidora com la fantasia del nen que va ser fou estalonada pels deliris patològics del seu pare fins a situar-se, els dos, al caire de la bogeria compartida.» Llegiu-ne un fragment. Miquel Adam, responsable de premsa d’Edicions de 1984 i escriptor, ens parla de la novel·la i també de l’autor dins del catàleg d’Edicions de 1984. Aquí teniu les seves reflexions: La guerra a casa Dins el catàleg d’Edicions de 1984 d’aquests darrers anys brilla amb llum pròpia l’obra de Sorj Chalandon. Els seus lectors són —som— incondicionals de les seves novel·les, les esperem amb candeletes. Tot i que sabem que no estem recomanant una lectura agradable, còmoda o complaent, els seus lectors no poden —no podem— deixar de recomanar-les, no podem deixar de parlar-ne. Sabem que del món de Chalandon no se’n surt indemne, no se’n surt del tot sencer i, malgrat tot, insistim a recomanar-lo. Per què? Potser perquè som espectadors i còmplices de la catarsi d’un home que s’enfronta al seu passat amb una valentia i honestedat enlluernadora, aterridora, però no només: s’hi enfronta exhibint una literatura dura, contundent, paraula seca i punyent, però que no es nega a la bellesa quan s’escau, i el més important de tot, no es nega al matís, al dubte. Et fa pensar. * La primera vegada que Chalandon va visitar Barcelona, vam demanar-li com és que un dia va fer-se corresponsal de guerra. «Molt senzill», va respondre, «el director del Libération va reunir-nos en una sala i jo vaig aixecar la mà.» Dels escenaris bèl·lics que va cobrir, després en van sorgir Retorn a Killybegs (Irlanda del Nord) i La quarta paret (la guerra del Líban), que ens van deixar estupefactes no només perquè ens permetien arribar al moll de l’os de la brutalitat que comporta el conflicte armat, sinó perquè arribaven encara més lluny: arribaven a la violència íntima, shakespeariana, que implica la traïció d’un amic en el cas de Retorn a Killybegs i a una reflexió de primer ordre sobre com sobreviure a la violència quan es torna d’una guerra en el cas de La quarta paret, dues experiències que Chalandon va patir en primera persona. ¿Però per què Chalandon va alçar la mà, oferint-se al director del Libération per anar a cobrir els conflictes bèl·lics del moment? Estem especulant, naturalment, però potser el llibre que avui us presentem ens en doni alguna clau. Potser Chalandon va alçar la mà perquè ja havia viscut una guerra i aquell dia a la redacció del seu diari va trobar una manera natural de perseverar en el seu destí. La guerra viscuda, la guerra abans de qualsevol altra guerra, va ser imaginària, secreta, malalta, trista i cruel, i aquesta és la guerra amb la qual Chalandon passa comptes a Professió del pare. * Situada en els temps de la guerra freda —una guerra imaginada, una guerra d’espies, de paranoia i nervis d’acer—, a Professió del pare Chalandon ens relata com la seva infantesa es va veure truncada per la guerra d’Algèria, o més aviat, com la guerra d’Algèria va obrir un front inesperat dins la ment de son pare, essent les primeres víctimes ell i la seva mare. És una novel·la commovedora, dura, és tenir la guerra a casa. Però com totes les novel·les de Chalandon, més enllà de la guerra imaginària de son pare, hi trobem alguna altra cosa més essencial, en Professió del pare, universal, una mena de lliçó que s’eleva per sobre de la novel·la: la consciència exacta que tindrà el lector sobre la fragilitat de la infantesa, sobre la inviolabilitat de la imaginació de l’infant, i la concebrà com un dret inalienable. Miquel Adam

Summary: Avançament editorial: ‘Professió del pare’ de Sorj Chalandon


El fiscal superior de Catalunya, José María Romero de Tejada, ha confirmat avui que ell mateix en persona assistirà a la declaració com a encausat del president de la Generalitat en funcions, Artur Mas, davant del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) pel procés participatiu del 9-N. Romero de Tejada ha admès que tenia dubtes sobre si assistir o no, però finalment ha decidit acompanyar el 15 d’octubre vinent els altres fiscals del cas. En tot cas, ha dit que no ha rebut cap ordre de la fiscal general de l’estat espanyol, Consuelo Madrigal, per assistir a la vista oral. Romero de Tejada ho ha explicat just abans d’una conferència del ministre espanyol de Justícia, Rafael Catalá, a Barcelona.

Summary: El fiscal superior de Catalunya assistirà a la declaració de Mas davant del TSJC pel 9-N


La multitud va esclatar amb crits d’independència. ‘In-inde-independència, in-inde-independència…’ Quina bogeria. Quina cridòria. Acabaven d’acompanyar el ‘si tu l’estires fort per aquí i jo l’estiro fort per allà’, amb Llach enfilat a l’escenari recuperant el fil de quaranta anys enrere. Desenes de milers d’ànimes volien tancar la campanya del referèndum a l’acte unitari a la republicana avinguda de la Reina Maria Cristina, a Barcelona. Els joves que es volien fotografia amb la presidenta Forcadell, els que aprofitaven per fer un bon àpat equipats amb banderoles del sí a prop de l’acte, i els centenars de periodistes de tot el món acreditats, tots plegats donaven un aire de diada especial a l’esdeveniment. Quan tot semblava lluny Fa dues setmanes o tres, quan tot plegat encara semblava lluny i amb tota una campanya per fer, la consigna independentista era molt clara: cal arribar al dia 1 amb opcions de votar. Ara, quan milers de catalans han decidit ocupar els col·legis electorals per defensar les urnes, les opcions de votar s’han fet més reals que mai i l’esperança és més real que mai. Aquesta idea seria present en moltes de les intervencions de l’acte final de la campanya del sí. L’entrada dels comuns Les primeres intervencions polítiques van ser les dels partits. Magda Casamitjana (Moviment d’Esquerres) afirmava que la llibertat no era negociable. Antoni Castellà (Demòcrates de Catalunya) demanava als agents de la Guàrdia Civil i la policia espanyola –alguns encara en diuen ‘nacional’– que s’imposés el sentit ètic i moral en cas de rebre ordres de carregar contra els participants del referèndum. Joan Josep Nuet (EUiA) recordava que havia calgut tornar a lluitar per la democràcia, que defensarien amb ungles i dents. Jaume Asens (Barcelona en Comú) recordava aquella frase: res no té tanta força com un somni a qui li ha arribat l’hora. Asens s’enduia una gran ovació quan convidava Rajoy a endur-se els vaixells plens de guàrdies civils del port i els enviés a rescatar immigrants al Mediterrani. Albano-Dante Fachin (Podem) insistia que això que fa el poble de Catalunya no va contra ningú, sinó que és un regal al món. I afegia: ‘Aquí hi ha un poble que no té por i que votarà.’ L’advertiment de la CUP També Mireia Boya (CUP) demanava als policies destinats a Catalunya que se’n tornessin a casa perquè aquí no tenien res a fer. I recordava que diumenge es faria un referèndum d’autodeterminació vinculant i no cap mobilització, ni cap procés participatiu ni cap repic d’atuells. I amb contundència es dirigia directament als comuns: ‘No ens robeu el referèndum. Prengueu partit. Roma no paga traïdors. Tenim memòria i no us ho perdonarem mai.’ Marta Rovira (ERC) explicava que havien passat aquests quinze dies que havien semblat tres mesos. Però que s’havia aguantat. ‘Què es pensaven? Què es pensaven? Que ens deixaríem vèncer?’ També dedicava un minut a recordar els qui ja no podran viure aquest moment i demanava fer-ne memòria aquests dies. Finalment, Marta Pascal (PDECat) es mostrava confiada que diumenge ompliríem les urnes de vots, d’esperança i d’il·lusió. I afirmava que cap jutge, cap president ni cap fiscal no podrien impedir la llibertat dels catalans. ‘Catalunya té molt poder’ Sopa de Cabra, acompanyats de Cris Juanico, Pemi Fortuny i Nacho Tarrés, entonaven un ‘Camins’ molt ben acollit per la gentada que seguia atentament l’acte. ‘Mai no és massa tard per tornar a començar’, deia la lletra, com si parlés d’aquests tres-cents anys viscuts. La cançó donava pas a un fotimer de representants de col·lectius diversos. Bombers, impressors, investigadors i científics, mestres, informàtics, pagesos, periodistes, advocats… que acabaven donant pas a uns divertits Òscar Dalmau i Òscar Andreu. I a continuació, Los Manolos que animaven la festa com pocs ho saben fer amb ‘El meu avi’ i ‘Catalunya té molt poder’. Era el moment que els polítics i els assistents es deixaven anar amb més desimboltura. Tan sols hi faltava un Iceta que, per no ser independentista, s’està perdent moltes festes. Els quatre genets Missatges i suports internacionals, el discurs d’una ex-presidenta del parlament escocès, l’actuació de Mazoni i Judit Nedermann, donaven pas als quatre genets de l’independentisme. Els quatre presidents d’entitats sobiranistes: Miquel Buch (ACM), que recordava que els batlles no havien fet ‘ni un pas enrere’; Neus Lloveras (AMI), que demanava que s’omplissin les urnes aquest diumenge; Jordi Cuixart (Òmnium), que cridava a anar als col·legis a defensar-los davant l’amenaça constant i brandava una butlleta de votació dient que era ‘una arma de construcció massiva’; i Jordi Sànchez (ANC), que explicava que s’havia ensenyat al món el compromís dels catalans amb la llibertat i que s’havia arribat al moment decisiu ‘més vius que mai’. L’espurna que encén la flama El moment més emotiu de l’acte el posaven Miquel Gironès, Xavi Sarrià i Miquel Ramos, que es tornaven a reunir dalt d’un escenari tres anys després de l’adéu d’Obrint Pas per entonar ‘Som’ i ‘La flama’. ‘Som l’espurna que encén la flama’, diu la primera en un vers que podria aplicar-se a la tasca feta per la banda de València durant vint anys de trajectòria, en un ‘combat contra l’oblit’ que els portava a recordar Guillem Agulló en un moment tan decisiu com l’actual. ‘Persistiu, catalans, persistiu’ L’acte, que s’havia allargat més del previst, arribava al punt culminant. El vice-president Oriol Junqueras engaltava un discurs ple d’èpica i sentit històric, que apel·lava als demòcrates, als antifeixistes i als defensors del dret de vot. ‘Tenim la consciència profunda de no ser res si no som poble’, deia el cap dels republicans versionant Estellés. Després de tenir un record pels detinguts durant el cop del 20 de setembre –’el dia que tot va canviar’–, afirmava que ‘en la superació de la por comença el camí de la llibertat’. I acabava: ‘Som la llavor de totes les victòries. Persistiu, catalans, persistiu!’ ‘Ja hem guanyat’ El president Carles Puigdemont va cloure les intervencions de la nit, just abans d’una interpretació extraordinària de ‘El cant de l’Alegria’ a càrrec de la Coral Sant Jordi, el Cor Lieder Càmera i Arnau Tordera. L’entrada a l’escenari de Puigdemont fou rebuda amb una cridòria completa. ‘President, president, president…’, clamava la gent. ‘Avui, veient-vos a tots vosaltres, reconeixent tot el que heu fet, avui ja hem guanyat! Hem vençut les pors, les amenaces, les mentides i les intimidacions.’ Puigdemont convidava a acabar el procés diumenge i començar ‘el progrés’. Un progrés econòmic i social, deia, per a un país que, quan els ciutadans s’emmirallessin, es reconeguessin sense passar vergonya. ‘Aquests dies de vigília, percebem que allò que era un somni ja ho tenim a tocar. Dilluns començarem a caminar amb pas ferm i decidit vestits de sobirania.’ I quin ‘visca Catalunya’… o quin ‘lliure!’ més real. Ací us oferim una selecció de moments de l’acte:

Summary: L’espurna que encén la flama, la vigília del referèndum


El ple de l’Ajuntament de Calataiud, a l’Aragó, va tombar la setmana passada una proposició presentada pel PSOE per a retirar la medalla d’or que la ciutat va concedir al dictador Franco. Hi va haver deu vots contraris, vuit de regidors del PP i dos del PAR, i l’abstenció dels tres membres de Ciutadans, que va facilitar que la moció no reeixís. Albert Rivera va justificar que no s’hi donés suport, perquè deia no volien participar en l’obertura ‘d’un debat sobre la memòria històrica’. Rivera va dir, textualment: ‘Volem que la transició sigui el punt de partida, no s’han de fer esmenes a la totalitat.’ I va afegir que la posició del seu partit era ‘acceptar la memòria de la transició, quan hi va haver un acord entre tots els espanyols’, segons el qual ‘no hi havia ni vencedors ni vençuts’. Arran d’aquestes declaracions, el Gran Wyoming, el popular presentador de televisió del programa ‘El intermedio’ de La Sexta, li va respondre amb una contundent intervenció: ‘Que jo sàpiga els alemanys i els italians també escriuen la seva història i no per això conserven noms de carrers ni medalls que homenatgin Mussolini o a Hitler. Respecte la transició, demano disculpes al senyor Rivera però no recordo en quin moment es va acordar que les famílies dels afusellats per Franco no poguessin enterrar dignament els seus éssers estimats. Però és possible que no ho recordi perquè el senyor Rivera tingui mala memòria, o estigui equivocat i no sàpiga què va passar a la transició. O el que és més greu: que ho sàpiga i ho tergiversi.’ I va acabar: ‘Resulta curiós que qui es proclama capdavanter dels nous temps, de la regeneració política i la lluita contra la corrupció no es fixi en la corrupció moral que suposa per un país tenir milers de ciutadans enterrats en vorals i a polítics que es diuen defensors de les víctimes de la violència menyspeant-les.’

Summary: La clatellada del Gran Wyoming a Albert Rivera sobre el franquisme que triomfa a la xarxa


Benvolgut president, Agafar l’avió de matinada per pujar a Brussel·les o Waterloo s’ha convertit en una rutina que em genera sentiments difícils d’explicar. D’una banda, la normalitat de poder treballar en la gran responsabilitat que ens ha encarregat la gent, i d’una altra la fredor de paisatges aliens que ens recorden l’excepcionalitat històrica que viu el país. Escric aquesta carta des d’un hotel, durant una estona lliure després d’una llarga jornada de feina del grup parlamentari de Junts per Catalunya. Submergit en aquestes sensacions, pens en una cosa curiosa que tenim en comú i que m’inspira per començar. Ambdós vàrem rebre una trucada que ens va canviar la vida: la trucada del president de la Generalitat amb la proposta d’implicar-nos més en el procés per assolir la República Catalana. Malgrat tenir poc temps per a pensar i tot el que representa, crec que avui no hi donaríem una resposta diferent. A tu el president Mas et va proposar de substituir-lo en el període que havia de culminar amb la proclamació de la República. En el meu cas, la gràcia és que la trucada me la vares fer tu des de l’exili, perquè em presentàs a les eleccions del 21-D. Es tractava, més modestament, de ser una peça més del projecte que intenta defensar –en unes circumstàncies difícils– la República proclamada. Ara que el president Torra ha convocat el país a una marxa pels drets civils, socials i nacionals de Catalunya, és bon moment per a recordar la marxa que vares emprendre, amb part del teu govern, per continuar defensant davant el món la legitimitat republicana sorgida el primer d’octubre. Som fills de l’1-O, la data fundacional que ens va canviar la vida com a poble. Aquell dia que neix una gran esperança és també el desencadenant de la gran onada de repressió, que et porta a l’exili, amb els consellers Puig, Comín, Serret i Ponsatí i les diputades Marta Rovira i Anna Gabriel. Mentrestant, Cuixart i Sánchez, el vice-president Junqueras i els consellers Turull, Romeva, Rull, Bassa i Forn, com també la presidenta Forcadell, són injustament a la presó pel mateix motiu. Anar a l’exili no era una decisió fàcil. Tu com ningú pots explicar que aquesta no és una vida còmoda ni garanteix que no acabis a la presó. Et separa de la família i t’enfronta a riscs desconeguts, sacrificis que no tothom veu. Però és que en el moment de prendre la decisió era perfectament plausible que presentar-se voluntàriament davant la justícia espanyola pogués ser recompensat amb la llibertat provisional (com va passar amb els membres de la mesa del parlament) i l’exili pogués acabar, prèvia extradició, en presó incondicional. El teu pas per la presó de Neumünster és l’exemple dels riscs que correu a l’exili si continuau fent política. A mi em quedà gravat el coratge, la dignitat i la fermesa amb què vares viure aquells dies, i que vaig poder constatar personalment durant la meua visita el dia abans que fossis alliberat. Coratge en la forma que menystenies les incomoditats materials de la presó, dignitat i fermesa en les ganes que demostraves de continuar lluitant per allò que t’hi havia portat. Però es tracta també de l’episodi que més ha contribuït a internacionalitzar la causa catalana. El teu ràpid alliberament, amb una resolució del tribunal de Slesvig-Holstein –que ja negava que el nostre referèndum pogués ser cap delicte– va ser l’inici d’una cadena de victòries judicials que ha ensorrat la credibilitat de la causa general contra l’independentisme als ulls del món. No ens cansarem de repetir l’extrema anormalitat que implica ser lliure per viatjar arreu d’Europa mentre al nostre país series empresonat sense judici. Qui pot entendre que ens puguem trobar lliurement al Reichstag de Berlín per parlar de política, com ho vàrem fer aquest estiu, i no puguis venir al Parlament de Catalunya per ser investit president de la Generalitat? Ningú. Sigui com sigui, l’exili és –des del novembre passat– la columna internacional d’aquesta gran marxa per la llibertat que hem iniciat com a poble. A l’exili, hi feu política, com se’n fa a les presons. A l’exili sou (som) realment lliures per a defensar la República que la majoria espera, com ho has fet tu a Dinamarca, a Suïssa, a Finlàndia i a Escòcia, a més de Bèlgica i Alemanya. Ara, activant el Consell de la República, desplegarem per fi tot el potencial que ha demostrat tenir l’espai lliure europeu. Ningú com tu, el president que manté tota la legitimitat democràtica per liderar el país –malgrat que l’estat espanyol estigui disposat a tot per a impedir-ho–, podrà explicar al món la causa justa de la independència de Catalunya. Continuarem fent el camí junts.

Summary: ‘Una data que ens va canviar la vida’, carta de Josep Costa a Carles Puigdemont


El 68,42% de les bases d’Esquerra Unida del País Valencià (EUPV) ha donat suport, en una consulta portada a terme de manera presencial i en línia, que aquesta formació concorri a les pròximes eleccions a les Corts Valencianes amb Podem, mentre que el 29,71% ho ha rebutjat i l’1,86% s’ha abstingut. Esquerra Unida, que ha assenyalat que aquest acord de coalició ja és definitiu, ha destacat que aquest resultat ‘suposa la pràctica translació dels resultats del Consell Polític Nacional’ del partit que va aprovar el preacord plantejat per a aquesta concurrència. EUPV ha explicat que ahir es van celebrar les votacions presencials de la consulta en la qual les bases de la formació havien de ratificar o no el preacord de confluència al qual s’havia arribat amb Podem i que en línia es va realitzar els dies 20, 21 i 22 de febrer. ‘Les bases d’Esquerra Unida han donat llum verda a l’acord de coalició electoral, amb uns resultats pràcticament idèntics als quals ja es van produir en el màxim òrgan de direcció entre assemblees, el Consell Polític Nacional, que es va reunir el passat 9 de febrer en la Vall d’Uixó (Castelló)’, ha insistit la formació. La votació en línia del preacord va donar com a resultat un respatler del 74% a favor del si; un 25% per al no i un 1,7% per a l’abstenció. La votació presencial ha suposat el 61% a favor del si; el 36%, a favor del no i el 2% a favor de l’abstenció. La coordinadora general d’EU, Rosa Pérez Garijo, ha expressat la seva ‘satisfacció’ per aquests resultats i ha defès ‘l’exercici de responsabilitat’ realitzat per la formació en sotmetre el preacord a votació de les seves bases. La responsable d’EU ha considerat així que ‘aquest acord serà la garantia del canvi de rumb que ha protagonitzat tímidament el Botànic aquesta legislatura’ i, ‘per descomptat, la barrera de contenció de les polítiques antisocials que propugna la dreta’.

Summary: EUPV dóna suport a la coalició amb Podem a les Corts Valencianes


L’ANC, Òmnium Cultural, l’Associació de Municipis per la Independència (AMI) i l’Associació Catalana de Municipis (ACM) han organitzat actes la setmana vinent ‘en defensa de la democràcia’. L’objectiu és de donar suport al president de la Generalitat en funcions, Artur Mas, l’ex-vice-presidenta, Joana Ortega i la consellera Irene Rigau que han de declarar com a encausats per la convocatòria del 9-N. Concretament, han convocat un acte de suport a les institucions catalanes que es farà el 13 d’octubre a les 19.30 davant els ajuntaments de tots els municipis de Catalunya. També han fet una crida a acompanyar Mas, Ortega i Rigau que hauran de declarar els dies 13 i 15 d’octubre a les 10 hores al Tribunal Superior de Justícia (TSJC). A més, a l’acció del dia 15 hi haurà una concentració de càrrecs electes. Les entitats reivindiquen l’èxit col·lectiu de la consulta sobre la independència i per això han recordat: ‘El 9 de novembre, 2,4 milions de catalans i catalanes van votar sobre el futur polític de Catalunya i ho van fer amb un somriure, desafiant la por, les amenaces i les traves de l’estat espanyol. El 9-N va ser un èxit col·lectiu, de país: d’aquells qui van votar, dels voluntaris, de les entitats i sindicats i d’una gran majoria parlamentària.’ I afegeixen: ‘Els atacs per a respondre al mandat democràtic de la ciutadania i posar les urnes són també un atac a la mateixa democràcia.’

Summary: Les entitats sobiranistes organitzen actes per acompanyar Mas, Ortega i Rigau a la declaració pel 9-N


Després de la tempesta ve la calma, com era previsible. El batlle de València, Joan Ribó, i la portaveu municipal del PSPV, Sandra Gómez, han començat un procés de distensió que es podria interpretar com el començament del desglaç de les negociacions a la batllia de València. La necessitat de començar a avançar posicions ja és quasi urgent: només falten tretze dies per al ple d’organització. Després de setmanes de turbulències, Ribó ha explicat que la intenció és reprendre les negociacions i entre aquesta setmana i la que ve València ja podrà celebrar un acord de govern. Totes dues formacions són conscients que el temps s’acaba. La previsió de Ribó era de tancar l’acord aquesta setmana. Però ha valorat positivament la reunió de portaveus i de la junta de govern local. Ambdues poden contribuir a un acostament entre el PSPV i Compromís. L’encaix entre els models de govern que vol la coalició valencianista i el model Botànic que defensen els socialistes ha entrebancat el futur acord de govern. Les negociacions es van encallar quan els socialistes van demanar una vice-batllia per a Gómez, inspirada en la vice-presidència de Mònica Oltra al govern del Botànic. Un càrrec que Joan Ribó fins ara sempre ha refusat de crear, perquè diu que el govern municipal i el Botànic no necessàriament han de tenir estructures coincidents.

Summary: Ribó i Gómez rebaixen la tensió per encarrilar el pacte a València


Gisbert y Cía, SA Calle Comercio, 1270, La Paz Mapa a Google Al costat mateix de la plaça de Murillo, que és el cor de La Paz i el centre polític de Bolívia, hi ha un veterà negoci que té més proximitat amb el poder del país sud-americà que l’estrictament geogràfic: la papereria, llibreria i editorial Gisbert. Va aixecar la persiana per primera vegada el 1907, amb el nom inicial d’Arnó Hnos., per iniciativa dels germans mataronins Francesc i Esteve Arnó, però amb la marxa dels dos fundadors a la dècada del 1930 l’establiment va adoptar el cognom d’un dels seus treballadors, l’alcoià Josep Gisbert Vilaplana. Josep Gisbert i el seu germà Rafael, nascuts en el si d’una família obrera d’Alcoi, van arribar a la capital boliviana a la segona dècada del segle XX. El primer, de perfil polític conservador, es va quedar la cèntrica llibreria, que s’ha mantingut generació a generació com un negoci de referència a la ciutat i com un focus cultural i editorial important del país. Per la seva banda, Rafael Gisbert Vilaplana, republicà i maçó, va aconseguir després de moltes vicissituds muntar amb la seva dona, la barcelonina Maria Carbonell Pla, una empresa de construcció a la capital. D’aquest matrimoni, en van sortir tres filles, una de les quals ha arribat a ser considerada una de les dones més notables de l’Amèrica Llatina. Parlem de Teresa Gisbert Carbonell (1926-2018), que en una època de difícil accés de les dones als estudis universitaris es va formar i va destacar en el camp de la història i l’arquitectura boliviana i peruana. A més d’exercir càtedra durant molts anys en unes quantes universitats, va arribar a ser directora del Museu Nacional d’Art i de l’Institut Bolivià de Cultura, a més de presidenta de la Societat Boliviana d’Història i la primera dona integrant de l’Acadèmia Nacional de Ciències de Bolívia gràcies a la seva recerca en el terreny històric i social. Paral·lelament va escriure una desena de llibres –la majoria publicats a l’editorial Gisbert–, entre els quals sobresurten Literatura virreinal en Bolivia (1968), Iconografía y mitos indígenas en el arte (1980), El Paraíso de los pájaros parlantes (1999), Arte textil y mundo andino (2006) i, per damunt de tot, el ja clàssic Historia de Bolivia, escrit conjuntament amb el seu marit, José de Mesa (1925-2010). El 2012 es va presentar precisament la vuitena edició d’aquest volum, un dels més consultats i populars de Bolívia, signada en aquella ocasió també per un dels seus fills, Carlos Mesa Gisbert, historiador, periodista i polític: del 2003 al 2005, de fet, va assolir la presidència del país amb el Front Revolucionari d’Esquerres, i en les últimes i polèmiques eleccions del 20 d’octubre passat aspirava a repetir en el càrrec al capdavant d’una aliança opositora, Comunitat Ciutadana, contra la continuïtat d’Evo Morales. I una mica més: Quan el 19 de febrer de 2018 Carlos Mesa va anunciar per Twitter la mort de la seva mare, un dels primers a expressar el condol a través de la mateixa xarxa va ser el president bolivià, Evo Morales. També li va retre homenatge Thèrése Bouysse-Cassagne, membre de l’Institut Francès d’Estudis Andins i amiga de Teresa Gisbert, que en un escrit va recordar l’última vegada que s’havien vist a La Paz, el 2015: ‘Des del cor dels Andes, on havia recopilat uns quants articles, es va acomiadar dient-me: “Saps, és l’última vegada que ens veurem”. Vam cantar plegades una vella sardana popular, Baixant de la Font del Gat, i me’n vaig anar.’ —Què és Com a casa? —Tots els articles —Suggeriments per a la secció: marti.crespo@partal.cat

Summary: Un cognom alcoià enmig de la crisi boliviana


Compromís per Castelló ha demanat una reunió amb el PSPV i Podem amb l’objectiu d’arribar a un acord de govern a la ciutat. La coalició valencianista considera que el pacte és ‘urgent i necessari’ perquè els pròxims quatre anys continuïn les ‘polítiques d’esquerres, progressistes, ecologistes i feministes’ a Castelló. La setmana passada, Compromís va demanar la creació d’un espai comú amb el PSPV i Podem per a negociar, però no hi ha hagut cap resposta oficial. Els preocupa l’estabilitat que pot tenir el govern municipal aquesta legislatura. El PSPV va guanyar a Castelló amb deu regidors, mentre que Compromís (3) i Podem (2) van assegurar una majoria d’esquerres davant el PP (7), Cs (4) i Vox (1). En aquest sentit, Compromís vol parlar de quines polítiques s’han de fer, de com s’han de garantir i de com es relacionen els tres partits i qui assumeix els càrrecs a l’ajuntament d’acord amb el resultat de les eleccions municipals.

Summary: Compromís demana al PSPV i Podem un acord de govern a Castelló


Josep Ramoneda és filòsof i periodista. Referent intel·lectual de l’esquerra d’aquest país. Primer vinculat amb el PSC. Ara, amb l’independentisme. Durant molts anys va ser el director del Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB). És president del Grup 62 i escriu columnes als diaris Ara i El País. També dirigeix dos projectes que li fan una il·lusió especial: la revista de pensament La Maleta de Portbou i l’Escola Europea d’Humanitats. El senyor Ramoneda rep VilaWeb al seu estudi del carrer de Ganduxer per valorar l’actualitat política. —Després de tot el que ha passat, Josep Ramoneda encara és independentista? —Ho he dit mil vegades. Si un dia en un referèndum em pregunten si vull que Catalunya tingui un estat propi, jo votaré que sí. Però jo ni sóc nacionalista ni sé gaire què vol dir ser independentista. —’Coincideixo amb Mas’, heu escrit fa poc en un article: és urgent tenir govern. Res d’eleccions i invents a l’exili. —Hi ha certa ironia, però sí: per primera vegada a la vida coincideixo amb Mas. Des d’abans de l’1 d’octubre ho tinc escrit diverses vegades: en política hi ha una cosa fonamental, el coneixement de les relacions de forces. Tu pots arribar al màxim possible i vendre-ho com una victòria. Però no anar més enllà i estavellar-te. I per mi el sentit del polític és aquest: saber parar on s’ha de parar. Parar abans de l’1 d’octubre, convocant tu unes eleccions, era fantàstic. Encara hi havia una segona oportunitat, probablement encara més reeixida, que era convocar eleccions el 2 d’octubre. Però no es va fer. I a partir d’aquí es va entrar en un error. I finalment crec que el president Puigdemont va cometre un error monumental quan no va convocar eleccions el 26 d’octubre. Error que probablement el deixarà fora de la política definitivament. —El 26 Puigdemont es fa enrere, i genera divisió en l’independentisme per anys i anys i anys i anys. —Hi hauria hagut eleccions sense suspensió de l’autonomia. Qui no hauria no anat a votar? —Jo? I quina seguretat teniu que no haurien suspès l’autonomia igualment? —Has arribat molt amunt. Per què anar més enllà? Per ficar-te amb un estat que és més fort que tu? La tesi és que Puigdemont no frena perquè no li donen garanties que el 155 no s’aplicaria igualment. Però és que, home, siguem polítics, que els bascs en saben molt. Urkullu li va dir, com vols que et diguin que sí per escrit? Fes, i ells hauran d’obrar en conseqüència. Tota decisió té un risc. Això no té cap dubte. Ara, jo trobo que és una llàstima haver arribat a una acumulació de capital tan gran. I insuficient, que aquesta és l’altra. —Què voleu dir? —L’obsessió de voler fer gestos unilaterals amb el 47,5% de vots i sense tenir cap de les coses que es necessiten per a fer una independència unilateral. D’entrada, una majoria clara, indiscutible, com el Financial Times va dir després del 27-S: vingueu amb una majoria clara en qualsevol elecció i tindreu autoritat moral per a demanar un referèndum. I nosaltres us donarem suport. Una potència que et doni suport. Capacitat insurreccional. I un poder econòmic propi. Sense tenir cap d’aquestes coses és impossible. Has de jugar en relació amb les forces que tens. —Autoritat moral: a Gran Bretanya el 37,4% dels britànics va votar Brexit en referèndum. I el tenen. Són guanyadors. A Catalunya el 36,8% va votar independència en el referèndum de l’1-O. Xifres gairebé clavades. —Jo, amb el Brexit, us diria igual. Una ruptura d’aquestes dimensions no es pot fer sense una majoria més àmplia al país. I ara un resultat de tot plegat –i per mi una de les coses pitjors d’aquest procés– és que ha emergit i s’ha visualitzat una cosa molt greu: la divisió de Catalunya en dos blocs identitaris. I això sí que genera molts problemes per al futur. El mite del ‘som un sol poble’ s’ha esvaït. Sabent, això sí, que no quedava clar tampoc què volia dir ‘som un sol poble’. Les societats són diverses, múltiples. Però un sol poble, en definitiva, vol dir la capacitat d’articular la multiplicitat. I aquí s’ha demostrat que no s’articulava la multiplicitat. —En tot procés d’independència es creen tensions internes. No és lògic? —Però t’has de carregar de raons. Per mi és extraordinàriament difícil que aconseguim la independència en el context europeu on està Espanya. —Ho fem sense pacte, i sense ús de la força. —Per la força ho tens molt complicat. I el pacte l’has de forçar. Pel pacte has de tenir una majoria molt inqüestionable i que la gent vagi caient del teu cantó. I és evident que, si superes de llarg el 50%, l’actitud de molts països europeus serà una altra. Amb un percentatge del 55% – 60% ja no hi ha coartades. S’acaben. Crec que s’ha d’entrar en una fase de corredors de fons. La imatge que dóna Junqueras. Un dièsel. És això. Que és la fase que toca. —Primera estació: investidura. Com es fa? —Primer, sensacions personals: a mi em resulta dolorós que unes persones que ho han portat amb molta dignitat, i que ara són a la presó, tinguin menys reconeixement que unes que han anat a fora. A mi, francament, em dol. Però això no deixar de ser una qüestió personal. Crec que el president Puigdemont està en una situació molt difícil i complicada: si s’ha de muntar la vida a l’exili, no és fàcil, i si ha de tornar ja sabem què li espera. Però en aquest moment no pot posar la condició personal per sobre de les necessitats del país. I per mi la necessitat prioritària en aquest moment és formar un govern, majoria parlamentària, recuperar les institucions, posar-se a treballar amb perspectiva de quatre anys davant. I que no es desestabilitzi el país econòmicament i social perquè això l’independentisme ho resistirà poc. I tornar a fer eleccions, a part que el resultat és incert, faria que l’estat tingués sis mesos més amb l’autonomia intervinguda. I ara sí que ho aprofitarien. —I voleu dir que l’autonomia no la intervindran igualment, encara que tinguem govern? Retiraran el 155, segur? —Home, no poden no fer-ho. Quan hi ha nou president… Una altra cosa és que després vulguin tornar a aplicar-lo, el 155. Però no els serà fàcil. El calendari és certament molt complicat. Passi el que passi hi ha un rerefons permanent d’accions judicials. —Xavier Roig proposava de posar tot el govern a l’exili. Els qui hi ha ara i els nous consellers. —Francament, les solucions imaginatives estan molt bé, però a la pràctica em costen molt d’imaginar-les. O de veure-les. On porta això? Tinc la sensació que el principi de realitat s’acabarà imposant. Buscaran sortides, i probablement passaran algun temps a la presó. No ho sé. Tinc la sensació que s’ha de trobar una manera de fer govern. Si no, on anem? I si la situació es comença a deteriorar, llavors hi ha gent que els semblarà bé qualsevol cosa, i ara no. Les nostres societats, no ho oblidem, són molt conservadores. —Potser el bàndol independentista vol un temps mort. Una pausa. Però a l’altra banda no és gens clar. I potser reprimiran sense parar. —Cert. I és un altre dels problemes. I per això crec que s’ha d’insistir que la gent que s’hi ha posat d’esquena, o de costat, en prenguin consciència: concerneix Espanya, també. La gent d’esquerres d’Espanya hauria d’adonar-se que el Tribunal Suprem, especialment en la interlocutòria sobre Junqueras, fa una reinterpretació de les regles del joc. Una mutació del règim. I en quatre dies, amb la ràbia que hi ha amb Podem a Madrid, ho poden pagar car. Haurien de veure-ho. —Nosaltres hem vist els límits de l’independentisme. Ells, els seus. No som el 1940, no hi ha Gestapo, i el president català no es lliura a la frontera. —No sé si veuen la seva feblesa, però per molt que dissimulin, tot això és un fracàs estrepitós de l’estratègia de Rajoy, no hi ha cap dubte. Hi ha molta gent que ho diu. Passa que allà impera el que critiquen d’aquí: el tancament patriòtic. Una de les coses que em fa molta gràcia del debat nacionalista és que depèn de si tens estat o no. Si tens estat, ja no ets nacionalista. I si no en tens, ets nacionalista perillós. Jo no he vist mai que els nacionalistes que no tenen estat hagin fet el mal que ha fet el nacionalisme amb estat. —Si sumem ERC i CUP, tenen més vots i diputats que l’esquerra estatal de PSC i comuns. També a la demarcació de Barcelona. L’esquerra independentista, majoritària entre les esquerres. Punt de gir? —Són unes eleccions fetes amb clau identitària. No en clau dreta i esquerra. Hi ha molta gent d’esquerres que ha votat Ciutadans. Malauradament. Em temo. —Potser no eren tan d’esquerres, doncs? —O sí, i han votat amb un sol criteri. Com molta gent de dretes, que ha votat PSC. Per mi això revela una cosa: la dificultat dels comuns de penetrar als territoris de l’esquerra tradicional. Per exemple, a l’àrea metropolitana. I segona. La pèrdua de pes del PSC. Uns no han aconseguit entrar-hi, i la resta perden pes. Malgrat tenir-hi dues de les personalitats més rellevants, que són Núria Parlón i Núria Marín. L’altra és això que escriuen tants tirant de tòpics. Els mateixos llocs comuns de fa 200 anys. Potser que s’adonin que el nacionalisme, l’independentisme, el sobiranisme, com en vulguis dir, és extraordinàriament transversal: de la dreta ultraliberal als anticapitalistes passant per totes les gammes. No tot són clons de Convergència, com s’imaginen a Madrid. Mireu les dades, home. I el sentit comú, també: el 47,5% dels vots no poden ser només menestrals de les comarques de fora de Barcelona. Tòpic recurrent. I a la inversa. —Ciutadans ha pujat a Pedralbes i a Nou Barris. —No em sorprèn. Les classes altes barcelonines no han estat pel procés. Una altra cosa és que hi hagi apropaments per interès. I les classes més susceptibles de sensibilitat espanyola són les classes populars. Com diu Xavier Rubert, hi donem moltes voltes, moltes voltes, però a vegades tot és tan senzill com que uns han nascut en un lloc i els altres, en un altre. —Digues-me on has nascut i on han nascut els teus pares i sabré què votes? —Segur que no és ben bé veritat, però hi ha alguna base antropològica. —Sorprès per l’entrada d’ERC a l’AMB? —No. ERC s’ha anat convertint en un partit d’ampli espectre. I ha pres territori a Convergència. I més que li n’hauria pres, si no hagués estat pel fenomen Puigdemont, que ha generat adhesió sentimental. I al mateix temps s’ha anat instal·lant també en territoris que normalment no li eren propis. Qui ocupa més centralitat en aquests moments és Esquerra. —Som a mesos vista o anys vista? —No m’he cregut mai que pogués ser una cosa imminent.

Summary: Josep Ramoneda: ‘El mite del “som un sol poble” ha quedat fet miques’


El Parlament Europeu defensarà a Luxemburg que el cas de l’escó del dirigent d’ERC, Oriol Junqueras, depèn de la legislació espanyola, i que la cambra no té competències per a implicar-s’hi, segons fonts pròximes al parlament. El comitè d’Afers Jurídics de la cambra va autoritzar els seus serveis legals a enviar observacions al Tribunal de Justícia de la UE (TJUE) amb seu a Luxemburg per a la vista del 14 d’octubre, però remarcant que calia oferir estrictament una visió ‘jurídica i tècnica’ de la situació, i en cap cas política. El contingut d’aquestes observacions, segons que ha pogut saber l’ACN, remetrà el cas al dret espanyol i en desvincularà Brussel·les. Els serveis jurídics de la cambra al·legaran que no poden examinar si Espanya ha seguit correctament o no el procediment per a elaborar la llista oficial d’eurodiputats perquè depèn de la llei estatal i no hi poden intervenir, diuen aquestes fonts. Així mateix, diuen que la cambra argumentarà que l’única opció que tenia quan li va arribar de la llista d’eurodiputats espanyols que no incloïa els tres independentistes catalans era prendre’n nota, sense qüestionar-lo. Aquest argument és el mateix que havia defensat l’ex-president del Parlament Europeu, Antonio Tajani, que ha dit als mitjans que va actuar correctament en el cas de Junqueras, Carles Puigdemont i Toni Comín i que no podia ‘imposar’ a l’estat espanyol canvis a la llista d’eurodiputats. Fonts de la Comissió d’Afers Jurídics del Parlament Europeu veuen poques possibilitats d’èxit per al dirigent d’ERC. Pensen que és una qüestió legal, però admeten que hi ha un rerefons polític, sobretot a l’hora de justificar què passa amb els drets dels votants de Junqueras i, per extensió, de Puigdemont i Comín. Tanmateix, refusen de fer-ne cap valoració i creuen que no és una qüestió que hagi de resoldre Brussel·les. En un escrit a la Comissió d’Afers Jurídics a final del mes passat, Junqueras va demanar precisament que s’estudiés el seu cas i que li fos permès d’ocupar l’escó. A més, advertí que el seu cas tenia el risc de crear un ‘buit legal’ amb què els estats podrien ‘desviar-se’ dels resultats electorals, retirant possibles electes dissidents de les llistes definitives. Ara com ara, aquest escrit no ha obtingut resposta, com tampoc la carta que va escriure Junqueras al president de la cambra, David Sassoli, sobre el seu cas. També resta pendent de resposta la petició de la dirigent dels Verds, Ska Keller, de reunir-se amb Sassoli per parlar de Junqueras. La vista al TJUE sobre el cas de la immunitat de Junqueras s’ha de fer a Luxemburg dilluns vinent a les 14.30. La defensa d’ERC va demanar al Suprem que presentés una qüestió pre-judicial al TJUE sobre la immunitat de Junqueras. Tot i l’oposició de la fiscalia, el Suprem hi va accedir. Tanmateix, els magistrats del TS han refusat de suspendre la publicació de la sentència del judici per l’1-O fins que s’hi pronunciï Luxemburg.

Summary: El Parlament Europeu defensarà al TJUE que la immunitat de Junqueras depèn d’Espanya


El ple del parlament ha aprovat de presentar el recurs contenciós administratiu al Tribunal Suprem per a defensar l’escó del president de la Generalitat, Quim Torra. JxCat, ERC, els comuns i la CUP hi han votat a favor. Cs i el PP, en contra, perquè consideren que Torra ja no és president i que la cambra no ha de posar advocats al seu servei. El PSC s’ha abstingut. JxCat dóna per fet que els lletrats modificaran el redactat del primer recurs que el parlament ja va presentar al tribunal el 16 de gener i que posava en dubte que Quim Torra pogués ser president si no mantenia l’escó perquè l’estatut permet aquesta interpretació. El Suprem no va admetre aquell primer recurs perquè l’havia aprovat la mesa i considerava indispensable que passés pel ple. Ara els lletrats poden canviar el contingut del recurs, cosa que es preveu que facin. Tal com ha avançat VilaWeb, el més probable és que els serveis jurídics retirin la petició de mesures cautelars que havien formulat en el primer recurs perquè el Suprem suspengués la decisió de la Junta Electoral Central. Aquesta petició de mesures cautelars era el que, segons fonts parlamentàries, havia portat els lletrats argumentar la urgència de la suspensió amb l’argument que és possible d’interpretar que la condició de diputat no únicament és necessària en el moment de la investidura, sinó que ‘ha de mantenir-se mentre s’exerceixi el càrrec’, i això genera inseguretat jurídica. Un argument, aquest, que es contradeia amb l’informe específic que havien fet tres dies abans els lletrats, on havien conclòs que Torra podia ser president per més que perdi l’escó, i que va forçar els lletrats a haver-se d’explicar i a ratificar que mantenen aquest darrer posicionament. A més, el mateix Suprem ja va refusar la petició de mesures cautelars que va demanar la defensa de Torra, de manera que no tindria sentit que hi insistís el parlament. El vicepresident primer del parlament, Josep Costa, ha al·legat que l’estratègia jurídica també requereix una defensa política, en un context en què JxCat ha reclamat que decisions tan rellevants com la retirada de l’escó del president no poden dependre d’un funcionari, com ho és el secretari general de la cambra, que va ser qui va començar els tràmits per ordre de la Junta Electoral. Costa ha advocat perquè la cambra no demani mesures cautelars, i se centri ara a defensar les seves competències i a batallar pel manteniment de l’escó del president, que és el que va aprovar el ple el 4 de gener. JxCat subratlla que no és a Torra a qui es defensa, sinó a les institucions i a la sobirania del parlament contra la ‘pulsió colpista’ de la Junta Electoral. El diputat d’ERC Marc Sanglas ha coincidit que la resolució de la JEC és injusta, igual que la sentència d’inhabilitació del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya. Sanglas ha recordat que la JEC va decidir retirar l’escó a Torra amb divisions internes i que el president no està inhabilitat per sentència ferma. La CUP ha votat a favor del recurs per ‘solidaritat antirepressiva’ però ha lamentat que ‘els lletrats un dia diuen A, un altre diuen B i un altre diuen ni A ni B’. El diputat Carles Riera, tanmateix, ha vaticinat que el recurs no tindrà recorregut. La diputada dels comuns Marta Ribas ha explicat el seu vot favorable perquè no donaran excuses al Suprem perquè no admeti a tràmit el recurs del parlament per una qüestió formal. El PSC ha celebrat que es combati la decisió de la JEC per via judicial i no amb desobediència. Però el diputat Ferran Pedret ha insistit que el que ha de fer Torra és convocar eleccions al més aviat possible. ‘Torrent ha preferit prestar gratis els advocats del parlament al senyor Torra en comptes de començar un procés d’investidura’, ha sentenciat Cs. Carlos Carrizosa no s’ha allunyat del guió del seu partit i ha repetit que Torra no pot governar ni convocar unes eleccions vàlides perquè legalment no hauria d’ocupar el càrrec. El diputat del PP Daniel Serrano també ha criticat que la cambra li faci ‘assessor jurídic’. El president de la Generalitat no ha pogut assistir al ple per motius personals.

Summary: El ple del parlament aprova de defensar al Suprem l’escó del president Torra


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, s’ha sumat al suport a Juana Rivas, mare de dos fills que es troba en parador desconegut des que va incomplir el mandat judicial de lliurar els fills al seu pare, a Itàlia i condemnat per maltractaments el 2009. En una piulet, Colau ha fet servir l’etiqueta #JuanaEstaEnMiCasa: #JuanaEstaEnMiCasa pic.twitter.com/NmpkSI2qWq — Ada Colau (@AdaColau) 9 d’agost de 2017 En una entrevista, ahir, Colau ja va demanar al PP que impulsés més polítiques feministes: ‘És propi de l’Edat Mitjana que una víctima de maltractaments hagi de lliurar els seus fills al seu maltractador.’

Summary: Ada Colau se suma al suport a Juana Rivas amb el lema ‘Juana és a casa meva’


Avui s’han conegut quatre noms més que formaran part del nou govern espanyol: Juan Carlos Campo com a ministre de Justícia, Carolina Darias com a ministra de Política Territorial i Funció Pública, José Manuel Rodríguez Uribes com a ministre de Cultura i Esports i Noelia Vera com a secretaria d’estat d’Igualtat. Amb aquestes designacions es completa el govern presidit per Pedro Sánchez, que avui ha fet les últimes confirmacions. Campo, magistrat andalús, substituirà a la ministra Dolores Delgado. Va ser secretari d’estat de Justícia entre el 2009 i el 2011 i vocal del Consell General del Poder Judicial (CGPJ) entre el 2001 i el 2008. Darias és ara com ara responsable d’Economia, Coneixement i Ocupació del Govern de Canàries. L’executiu ha destacat d’ella que, als seus 54 anys, conjuga un perfil tècnic amb caràcter polític i que és d’una dona del partit. La nova ministra va ser delegada del govern a Canàries entre el 2008 i el 2011, any en què va ser elegida consellera i portaveu del Cabildo de Gran Canària. L’any 2015 va assumir la presidència del parlament de Canàries durant la IX Legislatura i des de juliol del 2019 és consellera d’Economia, Coneixement i Ocupació del govern de Canàries. Darias, que va néixer a Las Palmas de Gran Canaria l’any 1965, és llicenciada en Dret per la Universitat de la Laguna i pertany al Cos Superior d’Administradors Generals de l’Administració Pública de Canàries. L’any 1999 va ser elegida regidora de l’Ajuntament de Las Palmas de Gran Canaria; i des del 2004 fins al 2008 va ser subdelegada del govern a Las Palmas, i posteriorment va ser elegida diputada del parlament de Canàries per a la VII Legislatura, en què va ser portaveu de Sanitat del Grup Socialista, fins que va exercir el lloc de directora d’Ordenació del Territori, Urbanisme i Habitatge de l’Ajuntament de Las Palmas de Gran Canària. Pel que fa a Uribes, exerceix ara com ara de portaveu adjunt dels socialistes a l’Assemblea de Madrid. Va ser director de Suport a Víctimes del Terrorisme i d’Atenció Ciutadana entre el 2005 i el 2011. Doctor en Dret, és professor titular de Filosofia del Dret i Filosofia Política a la Universitat Carlos III de Madrid i va ser delegat del govern espanyol a la Comunitat de Madrid entre juny del 2018 i abril del 2019. Secretari de Laïcisme en l’Executiva Federal del PSOE, va ser l’encarregat d’elaborar un informe de la delegació del govern espanyol de Madrid que desaconsellava enterrar Franco a l’Almudena per motius de seguretat. També va ser director de l’Institut de Drets Humans ‘Bartolomé de las Casas’ (2016-2018), de qui abans va ser el director del seu programa de doctorat i entre el 2013 i el 2017 del seu màster en Drets fonamentals. Per últim, Noelia Vera és la portaveu de l’executiva de Podem, periodista de professió i una de les principals dirigents del partit. Formarà part de l’equip de la futura ministra d’Igualtat, la ‘número dos’ de Podem i actual portaveu parlamentària, Irene Montero. Vera és llicenciada en Periodisme per la Universitat Complutense de Madrid, té un màster en Periodisme d’Agència i ha exercit la seva professió en mitjans de comunicació com el Diari de Cadis, CNN+, Telemadrid, eldiario.es i l’Agència Efe. La futura secretària d’estat d’Igualtat, que prendrà el relleu a la socialista Soledad Murillo, va arribar a Podem des del programa ‘La Tuerka’, on va treballar amb el cofundador de la formació, Juan Carlos Monedero. Vera és diputada en el congrés espanyol des de 2015, quan Podem va anunciar que encapçalaria la llista de les eleccions per la província de Cadis, i des de l’assemblea Vistalegre II celebrada en 2017 també exerceix de portaveu de l’executiva del partit, un lloc que fins a estiu de l’any passat compartia amb Pablo Echenique, que ara ocupa el lloc de portaveu parlamentari i secretari d’Acció de Govern de Podem. En un primer moment, la direcció del partit va considerar nomenar a Vera portaveu parlamentària en substitució d’Irene Montero, però finalment es va descartar aquesta opció en considerar que el càrrec de portaveu parlamentari i la del partit havien de recaure en persones diferents per a diferenciar l’activitat.

Summary: El magistrat Juan Carlos Campo serà el nou ministre de Justícia espanyol


Hi ha moltes propostes per a acomiadar-se d’aquest 2019. Els uns es queden a casa, els altres volen anar lluny o sortir al teatre. També s’organitzen festes o festivals a l’engròs, fins i tot hi ha propostes diürnes. Tot és possible per Cap d’Any. Encara no sabeu com celebrar l’entrada el 2020? Us oferim una llista amb deu propostes variades arreu dels Països Catalans: Festivern El Festivern enguany celebra quinze anys. El festival de Tavernes de la Valldigna (la Safor) s’ha convertit en una cita obligada dels joves dels Països Catalans cada Cap d’Any. Seran quatre dies d’activitats culturals, esport i música. Del dissabte 28 al dimarts 31 de desembre, trenta-sis formacions molt potents pujaran dalt de l’escenari. S’hi destaquen Atupa, Oques Grasses, Ebri Knight i Boikot. La nit de Cap d’Any tocaran Xavi Sarrià, el Diluvi, Pupil·les, Senyor Oca, Nativa, Def con dos, la Fúmiga, Plan B i Pira’ts Sound Sistema. Cap d’Any al teatre Cada vegada s’ha anat posant més de moda passar el Cap d’Any al teatre. A Barcelona i València hi ha diversos teatres que ofereixen una funció especial. Acostumen a ser propostes festives, com ara la comèdia Per davant… i per darrere que enguany es podrà veure al Teatre Talia de València i al Teatre Borràs a Barcelona. En aquests casos, els teatres aturen la funció a mig fer per escoltar les campanades. El teatre s’omple de cotillons, cava i raïm per començar tots junts un nou any. Acabada la celebració, l’obra es reprèn al punt que s’havia deixat. Entre les obres destacades, hi ha a Barcelona Escape Room, de Joel Joan i Hèctor Claramunt, i a València, Nadal a casa els Cupiello, al Teatre Micalet. Cap d’Any a l’australiana a Alacant Austràlia és el primer país del món que donarà la benvinguda el 2020. Però no estaran sols: fa uns quants anys que diversos locals d’Alacant comencen a celebrar l’any al mateix temps que els australians. A partir de migdia molt locals del centre de la ciutat serveixen copes, tapes variades, cotilló i fins i tot els dotze grams de raïm de la sort. Les campanades són a les 14.30, però mitja hora abans es fa la mascletà de Cap d’Any a la plaça de los Luceros, que simulen les dotze campanades abans de continuar la festa. Els locals del centre ofereixen un dinar especial i festa tota la tarda. A més, també hi ha un cotilló infantil a la plaça de l’Ajuntament, una mena d’assaig general de les campanades, amb animació musical i jocs. La festa dura d’11.00 a 13.00, i les campanades es fan a les 12.00 del migdia. La plaça de l’Ajuntament també és el punt de trobada a la nit. Hi haurà música en directe i s’hi repartirà raïm de franc. Mercats de Nadal 2019: les quinze fires que no podeu deixar perdre Cap d’Any a l’avinguda de la Reina Maria Cristina Barcelona acomiadarà l’any amb una gran festa a l’avinguda de la Reina Maria Cristina. A partir de les 21.30 hi haurà un espectacle de llums i colors a la Font Màgica de Montjuïc. Però el plat fort no començarà fins dotze minuts abans de mitjanit. Per segon any consecutiu l’espectacle de llum, música i foc anirà a càrrec del Group F, una companyia internacional especialitzada en espectacles pirotècnics i de teatre a l’aire lliure. Durarà dotze minuts i farà un recorregut pels últims dotze mesos, a més d’un viatge per diversos indrets del món on ja hauran donat la benvinguda al 2020. Acabat l’espectacle, les dotze campanades donaran pas a un esclat pirotècnic per a celebrar l’any nou. Per acabar, un espectacle poètic felicitarà l’any amb dotze desigs. Campanades a la plaça de l’Ajuntament de València Es va convertint en una tradició amb molta requesta. Cada any hi ha més gent que va a la plaça de l’Ajuntament de València a sentir les campanades en comunitat. De moment, el consistori no ha anunciat les novetats d’enguany, però hi ha coses que no canvien mai. A partir de les 22.30, llum, música i pirotècnica s’uneixen per donar la benvinguda al nou any. El punt més esperat serà quan sonaran les campanades de mitjanit al rellotge de la casa de la ciutat i començarà un gran espectacle pirotècnic. Després, el balcó de l’ajuntament es convertirà en l’escenari dels disc-jòqueis, que animaran la festa fins a la 1.45. La celebració a la plaça de l’Ajuntament de València. Aplec Sol Ixent Hi ha moltes maneres de donar la benvinguda a l’any nou. Una de les més tradicionals són els aplecs sardanístics del Sol Ixent. Són una colla de festes que es fan el primer de gener a trenc d’alba per rebre el primer raig de sol de l’any. Alguns dels més populars són els de la costa empordanesa, un dels primer indrets peninsulars del país on toca el sol. Tots els aplecs es fan en caps orientats a llevant i segueixen un patró força similar: arrenquen a les set del matí, quan encara és fosc, i reben la primera llum a ritme de sardanes i xocolatada. És molt conegut l’aplec que es fa al Cap de Creus, el punt més nord-oriental de la península. Té la particularitat que, una vegada acabada la festa, els més agosarats poden fer la primera remullada de l’any a la platja des Llaner Gran, a Cadaqués. Un aplec de sardanes. Palma celebra l’entrada al 2020 L’Ajuntament de Palma farà dues festes, la nit de Cap d’Any: l’una a la plaça de Cort i l’altra a la Joan Carles I. De moment, el consistori no ha explicat les activitats culturals que hi haurà aquell dia a la plaça, però és clar que com cada any serà un dels punts clau de la festa a Mallorca. Per què mengem dotze grans de raïm per Cap d’Any? Celebrar el nou any lluny de casa Viatjar lluny de casa aquests dies de festa també és una opció a tenir en compte. Hi ha llocs típics per a celebrar l’entrada d’un any nou: de Times Square a Nova York –amb la típica bola que ajuda a fer el compte enrere– o els focs artificials al London Eye, a Londres, just davant del Big Ben. Si voleu i podeu tenir un Cap d’Any diferent, podeu anar fins a Sydney. Austràlia és el primer país del món que canvia d’any i s’hi fa un gran espectacle de focs artificials a l’Opera House. En canvi, si voleu allargar al màxim el 2019, heu de fer cap a l’oest americà: Las Vegas seria una bona opció. La capital del joc celebrarà l’arribada del 2020 amb moltes festes. Més propostes Però de propostes n’hi ha tantes com persones hi ha al món. Alguns ho celebren en petit comitè, a casa. N’hi ha que lloguen una casa de colònies per passar un Cap d’Any amb amics. N’hi ha que ho aprofiten per anar a esquiar; i fins i tot hi ha qui opta per passar tres dies fent un recorregut amb raquetes de neu. També Port Aventura ofereix un espectacle especial per a donar la benvinguda a l’any nou. A un preu molt més car, hi ha l’opció d’anar a un restaurant amb Estrella Michelin i viure l’experiència d’un menú per a recordar tot l’any. El Biocap, suspès El 31 de desembre a la Fira de Barcelona s’havia de fer per segon any el Biocap Festival. Tanmateix, l’organització ha anunciat que el festival s’ha suspès perquè no s’ha pogut obtenir el finançament necessari. Hi havia previstes més de dotze hores de concerts. Havien d’actuar-hi Oques Grasses i la Pegatina. També Ladilla Rusa, Angangas i Karamba. L’espectacle especial durant les campanades anava a càrrec de Grison Beatbox. El festival impulsat pels organitzadors del BioRitme defensava la sostenibilitat, i per això ofereia un lleure compromès socialment i ecològicament.

Summary: Com celebrar el Cap d’Any 2020? Deu propostes per a acomiadar-se del 2019


Els consellers Lluís Puig i Clara Ponsatí han decidit de mantenir els seus drets com a diputats electes de Junts per Catalunya (JxCat), segons fonts del partit citades per l’agència ACN. Puig i Ponsatí són els únics electes de JxCat que encara no han presentat les seves credencials al parlament. La coordinadora de la campanya, Elsa Artadi, ha dit que la seva voluntat és que cap dels cinc diputats electes empresonats o a l’exili hagin de renunciar a l’escó. ‘El que és just és que ells puguin exercir els seus drets com a diputats de parlament, poden ser-ho, no estan inhabilitats, seria una aberració que no se’ls pogués permetre exercir els seus drets polítics’. Aquest matí els diputats de JxCat s’han reunit amb el president Carles Puigdemont a Brussel·les per a coordinar la seva estratègia de cara a la investidura.

Summary: Ponsatí i Puig aposten per mantenir els seus drets com a diputats electes de JxCat


Marc Castellnou, cap del Grup de Recolzament d’Actuacions Forestals (GRAF), és des de fa anys un dels bombers analistes de referència a qui els mitjans recorren quan hi ha un incendi. S’explica de manera didàctica i l’experiència li permet d’apartar les emocions quan es crema una zona forestal com el que es va originar a la Torre de l’Espanyol, a pocs quilòmetres de Tivissa, el seu poble. A banda els efectes a curt termini i les causes dels incendis, Castellnou ens fa reflexionar sobre l’absència d’una política per a gestionar els nostres boscs, com els hem abandonat i per què el nostre consum reverteix directament sobre el paisatge. —Hi ha moltes probabilitats que hi torni a haver un incendi com el que es va originar al Baix Ebre? —Sí. La situació d’ara mateix és pitjor que la d’abans de l’incendi. Imagineu-vos que heu tingut la grip i quan ja esteu bé, recaieu. La segona vegada sempre serà pitjor que la primera perquè esteu més febles. Doncs el bosc, després de la primera bufetada que ha rebut està més dèbil; ha fet més calor i està més estressat, i si hi ha més foc, cremarà amb més intensitat. La temperatura extrema que hi ha hagut ha deixat el bosc totalment fora de joc. I si a sobre venim d’un hivern extremadament sec, a la primavera ha plogut poc i el juny ha estat el més càlid de la història, doncs hem d’esperar els pitjors incendis. Ja ho vàrem dir a principi de juny i els fets ho han demostrat. Ara caminem cap a un episodi pitjor. —Parleu d’un bosc estressat, dèbil… Com si fos un ésser humà. —Sí perquè és un ecosistema i, com a tal, és viu, pateix i vol sobreviure igual que nosaltres. Tots formem part de la biosfera i el bosc en si és un ecosistema. I nosaltres vivim al mig. A vegades som nosaltres que ens separem del bosc i pensem que no forma part del nostre entorn, però sí que en forma part. De fet, en depenem. Hi ha en joc la capacitat de viure en aquest país que es diu Catalunya. No és broma. Hem de mantenir l’espai on vivim. —Vivim d’esquena al bosc? —Es viu totalment d’esquena al bosc. Per a la nostra societat és un decorat. I em demanen què es pot fer per a prevenir els incendis. Sempre se’n culpen els polítics, assenyalem el govern i sembla que no se’n pugui culpar la societat. És evident que els qui governen han de desplegar polítiques per a garantir que tot el territori sigui viu i s’hi pugui viure. Però nosaltres, com a societat, com a individus, amb les nostres decisions tenim la capacitat d’influir en el paisatge. Entre tots anem fabricant un país que viu d’esquena al bosc. Pensem que el bosc no ens afecta gens, i això és un suïcidi. I no cal anar gaire lluny. Només cal veure el col·lapse de les civilitzacions al llarg de la història, quan eliminen l’ecosistema on viuen i acaben desapareixent. Nosaltres fem això mateix. I Catalunya és en una cruïlla, la cruïlla més curta entre l’Atlàntic i la Mediterrània, aquesta vall de l’Ebre que connecta els dos mars a la plana dels Pirineus. Estem extremadament exposats al canvi climàtic i som en una cruïlla de biodiversitat. És clau per a nosaltres i per al nord d’Europa que mantinguem això. —Dieu que aquests últims vint anys el nostre paisatge ha deixat de ser el paisatge agrícola forestal que teníem i, com a conseqüència, tenim una zona forestal més bruta. És per aquest motiu que hi ha tants incendis? —El concepte de ‘brut’ és molt antròpic, molt humà. El bosc, o és madur i sa, o no. Bàsicament els nostres ecosistemes es van regenerant després de segles de tenir-ho gairebé tot conreat, i són ecosistemes molt joves. Però a aquests ecosistemes joves els falten moltes espècies. Tu no veuràs ramats de cérvols i herbívors caminant pertot arreu perquè nosaltres, en milers d’anys, hem fet que l’ecosistema sigui molt humà. A aquest ecosistema li falten peces i l’hem d’ajudar a madurar. Evidentment, un mosaic agrícola forestal és molt més resistent contra els incendis. Però un paisatge ordenat en mosaic també ho és. Per tant, ens falta entendre que hem d’invertir en el paisatge i els boscs per a fer-los resistents al canvi climàtic i per tant, hem de fabricar el paisatge de demà. Fotografia: Bombers de la Generalitat. —I com es fa? —Amb eines d’ordenació forestal. És a dir, puc agafar el meu territori i afavorir les estructures mixtes de roures i pi, o estructures de bosc amb matoll, o mosaic de bosc temperat de coníferes… Un incendi necessita una inèrcia i si cada X metres ha de canviar la manera de cremar i l’energia que en treu, l’incendi perd inèrcia i per tant és molt fàcil d’apagar. Entendre l’ecosistema és clau, entendre l’economia rural és clau, però també que els nostres ecosistemes han de madurar i nosaltres hi podem intervenir. Hem d’ajudar el bosc a fer el seu camí perquè participem en un paisatge que es va regenerant després de segles d’haver-lo ocupat agrícolament. —Creieu que no es fomenta prou que els propietaris desbrossin els boscs? —Sí. És un problema molt important i s’hauria de facilitar que les zones forestals protegides tinguessin recursos de gestió. Al final tots ens queixem quan al bosc crema, però quan no crema ningú no es recorda que s’hi ha d’invertir. I s’ha de fer transversalment, és a dir, comptant amb el pagès, el propietari forestal, els ambientòlegs… Tota aquesta transversalitat necessita recursos i necessitem una economia de país enfocada cap aquí; no podem subvencionar i prou. Hem de repensar i reconstruir un paisatge per a sobreviure als desafiaments del canvi climàtic; no podem pensar que tindrem un paisatge com hem tingut aquests últims anys, sense evolucionar. És dinàmic i el clima l’estressa molt. Els incendis són la part més visible d’aquest desequilibri. —Hi ha d’haver un pacte de país, doncs? —Hem de crear bioeconomia o economia verda, és a dir, el paisatge ha de ser viu i no pot ser un mer decorat. Se n’ha de preservar la diversitat i s’hi ha de poder reinvertir. És un compromís de tots. L’altre dia demanava a la presentadora de ‘FAQS’ quant temps feia que no menjava cabrit, i em va dir que no ho sabia. Doncs si no mengem cabrit no hi ha pastors a les muntanyes; i no tenim oli d’oliva d’aquí, vol dir que no hi haurà oliveres a la Torre de l’Espanyol; i si els mobles de casa no són de la fusta del país, doncs difícilment podrem tenir les pastures de faig del Pirineu. És tota una dinàmica. Hem abandonat el nostre paisatge i com a país cal recuperar l’interès, la inversió, la defensa, l’interès i la protecció del nostre paisatge. Fotografia: Bombers de la Generalitat. —El despoblament de les zones rurals és un dels efectes col·laterals —I tant. El despoblament és conseqüència del fet que no hi ha vida. Els últims vint anys la Torre de l’Espanyol s’ha despoblat molt. Ara ens exclamem i ens escandalitzem perquè s’ha cremat. Bé, jo el 1993 ja vaig anar a un incendi a prop de la Torre de l’Espanyol, concretament, a la Palma Ebre. I l’incendi va ser petit: mil hectàrees. Per què? Doncs perquè hi havia molts més espais conreats que no pas ara. Ara l’incendi ha corregut tant perquè la major part dels espais abandonats eren plens d’herbassar i matollar, que cremen molt de pressa. No eren boscos madurs que cremen més a poc a poc i per tant em deixen més temps, com a bomber, per a apagar-lo. Si no entenem tot això, no serveix de res lamentar-nos. Tan fàcil com això: un paisatge gestionat i sa ens evita grans incendis. Que no volem invertir en paisatge? Preparem-nos per a grans incendis. Que tu no et vols cuidar? Prepara’t per a morir jove. Les coses clares, i no cal fer-hi tants tombs. —Us preocupa que l’interès de tants mitjans es desfaci d’aquí a quatre dies? —Pregunteu als de l’Empordà quants projectes s’hi han fet. Es van quedar bastant sols. Avui fa vint-i-cinc anys dels incendis de la Catalunya Central del 1994. No ha canviat. El país s’ha continuat despoblant. Ens agrada molt parlar-ne, però demà ja parlarem d’una altra cosa. És que ens agrada molt parlar del nostre país, però ens l’estimem molt poc; estimem més el nostre melic. —Es presenta un cap de setmana amb males previsions? —Aquest cap de setmana tornarà a fer tanta calor com el passat. L’única nota positiva és que en principi ha de fer vent a partir de diumenge. La situació havia de ser caòtica, però ara sembla que no. Fins i tot potser podem tenir tempestes i uns dies per a recompondre equips i material.

Summary: Marc Castellnou: ‘Pensem que el bosc no ens afecta gens, i això és un suïcidi’