La directora general de la Societat Anònima de Mitjans de Comunicació, Empar Marco, ha comparegut a la comissió de Radiotelevisió Valenciana i de l’Espai Audiovisual de les Corts per a donar compte de la seva gestió, on ha dit que creu que està sent ‘una bona directora general’ i que així ho està demostrant. Marco ha defensat que À Punt ‘no està en fallida’, sinó que és una empresa en creixement i consegüentment, necessita ‘reconeixement i bona reputació per a créixer i fer-se forta’. Per això ha demanat d’evitar les ‘notícies falses o que no s’ajusten’ a la realitat sobre la cadena, que només aporten una ‘mala reputació’ que no mereix. Marco ha destacat el creixement d’audiència que ha tingut la televisió (de l’1,2% de quota de pantalla a l’octubre de 2018, al 2,7% de setembre de 2019), arribant a aconseguir un 6,2% durant els dies més greus de l’episodi de gota freda de mitjan setembre, i un pic d’audiència del 12,1%. S’ha mostrat ‘satisfeta’ amb la cobertura que van fer els periodistes de l’episodi meteorològic, un treball que ha estat reconegut pels diputats de tots els grups. Durant aquells dies es van oferir més 75 hores de programació, van treballar 68 equips i més de 130.000 persones van triar la web d’À Punt per a informar-se sobre el temporal. La directora general ha informat que fins a setembre els ingressos en publicitat van ascendir a 813.000 euros, encara que es preveu superar els 1,1 milions aquest any. Tal com ha reconegut, són xifres que estan molt per sota del que recull el contracte-programa (quatre milions el primer any i sis en la resta). A banda, ha defensat el paper dinamitzador que À Punt té en el sector audiovisual valencià. El 2018 la cadena pública va contractar 118 productores de televisió (de les quals 107 són valencianes) i amb 21 de ràdio (20 valencianes). No obstant això, ha dit que aquest sector no pot dependre només d’À Punt, empresa que ha de conjugar la necessitat de donar suport al sector però també la limitació pressupostària de la qual disposa a l’hora de contractar continguts. Veu bé la investigació al germà de Ximo Puig La diputada del PP Eva Ortiz ha demanat explicacions per, entre altres coses, la investigació de la Comissió Nacional del Mercat de la Competència a empreses vinculades al germà del president Ximo Puig per suposadament pactar preus per a un contracte d’À Punt. Marco ha explicat que la mesa de contractació va observar que podia haver-hi un presumpte pacte de preus, per la qual cosa va remetre l’assumpte a la CNMC. Marco ha dit que l’actuació li va semblar ‘molt bé’ perquè, si hi ha una irregularitat o il·legalitat, ‘ens sembla bé que es denunciï’. Fernando Llopis (Ciutadans) ha considerat escàs que es prevegi recaptar un milió d’euros per publicitat, quan els valencians inverteixen en À Punt 55 milions, i Miguel Pascual (Vox) ha demanat aclariments sobre la despesa i l’audiència i ha criticat que la televisió pública sigui majoritàriament en català i no en castellà. Marco ha reconegut que la previsió d’ingressos per publicitat fets en el contracte-programa era ‘massa optimista’. Sobre la qüestió de l’idioma, ha destacat que À Punt es va crear en català per a tenir continguts i potenciar aquesta llengua, i que utilitza el castellà quan el considera convenient. Així mateix, ha reconegut que hi ha ‘disfuncions’ entre la Societat Anònima i la Corporació Valenciana de Mitjans de comunicació (CVMC), però que no sap si per a solucionar-ho és necessari reestructurar tots dos òrgans, com ha plantejat en una compareixença prèvia el president de la CVMC, Enrique Soriano.

Summary: Marco defensa que À Punt està en creixement i que necessita ‘bona reputació’


El periodista i escriptor Eugeni Casanova (1958) serà a l’Espai VilaWeb el dimarts 21 de febrer a les 19.00 per a presentar el llibre ‘Els gitanos catalans de França. Llengua, cultura i itineraris de la gran diàspora‘ (Pagès Editors, 2016). L’acte serà obert a tothom i hi haurà llibres a disposició de qui en vulgui comprar. Serà una ocasió perfecta per a conèixer les sorprenents indagacions de Casanova, les anècdotes viscudes en les seves visites a les comunitats estudiades i algunes dades desconegudes i molt reveladores sobre aquest fenomen amagat. Perquè és l’últim de sortir d’impremta, perquè hi ha dedicat segurament més temps i perquè és el més gruixut, amb set-centes pàgines, diu que ‘Els gitanos catalans de França’ és el llibre més estimat de la vintena que ha escrit fins ara. Normalment, quan es publica per al gran públic una tesi doctoral, com és el cas (UAB, 2014), se’n sol reduir l’extensió. Però en aquest cas, no: ‘Al llibre he ampliat alguns capítols i n’hi he posat un de nou’, confessa Casanova. El tema s’ho val, perquè no cada dia s’escriu per primera vegada sobre la presència històrica d’una comunitat humana concreta en un territori determinat ni es descobreix una diàspora lingüística formada per milers d’individus. Això és el que ha fet aquest investigador nat en temes de llengua i identitat, tastaolletes i formigueta, amb aquest extens estudi de més de deu anys i incomptables consultes d’arxius i lectures, desenes de viatges i centenars de converses i entrevistes sobre el terreny, que permet de dibuixar el mapa d’un immens col·lectiu catalanoparlant ignorat fins ara: el dels gitanos catalans nord enllà de les Corberes. Per a exemplificar l’abast d’aquesta diàspora, Casanova sol dir que hi ha més catalanoparlants a Montpeller que no pas a Alacant. Hi pot haver una altra comparació vàlida: així com fa mig segle un centenar llarg d’intel·lectuals de tots els Països Catalans, capitanejats per Pere Català i Roca, van redescobrir la catalanitat oblidada de l’Alguer, ara Casanova ha situat al mapa unes quantes desenes de milers de catalanoparlants més que, com els algueresos, havien restat ignorats per a la resta de la comunitat lingüística. ‘N’hi havia evidències, però costa atansar-se als gitanos; per això han guardat el secret durant segles’, assegura l’autor en la introducció d’aquest llibre suggeridor i sorprenent, on no únicament descriu l’existència dels gitanos catalans a França i la llengua que parlen, sinó que inclou una amplíssima introducció històrica de la presència gitana a casa nostra i un llarg capítol dedicat a la sociologia i els costums, amb descripcions de la cerimònia del matrimoni, el comiat als difunts, la indumentària, el menjar, la música… Tot això no s’havia fet mai i es pot dir, doncs, que aquest llibre inaugura la gitanologia a Catalunya. I, tal com diu Joan A. Argenter al pròleg, ‘no tanca un cercle, sinó que enceta un cicle’. En parlarem llargament amb l’autor, Eugeni Casanova, aquest dimarts 21 de febrer amb tothom qui ens vulgui acompanyar. Mentrestant, per anar fent boca, podeu llegir aquesta entrevista a Casanova publicada el desembre passat.

Summary: ‘Els gitanos catalans de França’, la descoberta sorprenent d’Eugeni Casanova es presenta a VilaWeb


L’extrema dreta d’Alternativa per Alemanya (AfD) podria ser la vencedora de les eleccions a l’estat del nord alemany de Mecklenburg-Vorpommers. És l’estat amb menys habitants, però també un dels que sempre havia donat suport als conservadors d’Angela Merkel, a qui està afectant electoralment la gestió de la crisi dels refugiats i se li critica un gir cap al centre polític. El candidat d’AfD a Mecklenburg-Vorpommers és Leif-Erik Holm, un economista que es presenta com a euroescèptic i té una política molt dura amb els refugiats que estan arribant a Alemanya. Utilitza la retòrica de la por a l’Islam i culpabilitza Angela Merkel de tots els problemes del país. És freqüent que els seus mítings acabin amb crits contra la cancellera. Els últims sondeigs li auguren un 21% dels vots, menor que el 28% dels socialdemòcrates i que el 22% dels demòcrates cristians de Merkel, però les enquestes ja s’han equivocat abans: al març l’extrema dreta d’AfD ja va acabar segona en la votació a Saxònia (amb un 24% dels vots en comptes del 19% que li donaven les enquestes), una mica per darrere el CDU, que va acabar amb un 29% dels vots. L’AfD ja és present en vuit dels setze parlaments estatals, i és quasi segur que entrarà també en aquest novè. El desè podria arribar d’aquí a dues setmanes amb les eleccions a Berlín, en què les enquestes els atribueixen un 10% dels vots. Es tracta d’un partit de formació molt recent, que es va presentar a les eleccions federals del 2013 i va quedar a 0,3% dels vots d’aconseguir representació parlamentària al Bundestag. El que és segur és que l’AfD li està disputant l’espai polític regional al CDU de Merkel, i que ambdós partits s’enfrontaran a les urnes en les properes eleccions federals del 2017.

Summary: L’extrema dreta podria arribar per primer cop a un govern regional alemany


La vice-presidenta del govern valencià, Mónica Oltra, va dir ahir que la Generalitat Valenciana començaria una investigació sobre presumptes irregularitats en la construcció de mòduls pre-fabricats escolars quan Francisco Camps presidia la Generalitat. Ahir el diari El Mundo deia que hi havia hagut contractes arranjats amb empreses privades i ofertes a mida de les constructores. Concretament, les informacions assenyalen un grup de cinc companyies que van manipular les licitacions de l’empresa pública Ciegsa entre el 2008 i el 2012 per repartir-se adjudicacions de mòduls a col·legis i instituts per valor de 29 milions d’euros. La vice-presidenta va parlar de ‘preus molt superiors al mercat’ i va denunciar una sagnia constant que havia impedit que es construïssin almenys deu col·legis públics amb instal·lacions dignes. En termes semblants, el conseller d’Educació, Vicent Marzà, va dir que el seu departament estudiava de remetre a la fiscalia un informe de la Intervenció General de la Generalitat Valenciana que revelava indicis molt clars de no haver gestionat com calia l’empresa pública Ciegsa. Aquesta empresa s’encarregava de construir infrastructures educatives al País Valencià, durant l’etapa anterior del PP. Per una altra banda, Josep Nadal, diputat de Compromís a les Corts, va dir ahir que era imprescindible de crear una comissió especial d’investigació sobre l’empresa pública Ciegsa per aclarir l’impacte sobre les arques públiques de les pràctiques irregulars de les empreses proveïdores dels mòduls. ‘Tenim davant un nou cas de corrupció en què un càrtel d’empreses pactaven el repartiment dels barracons, amb els conseqüents sobrecostos que ha hagut de suportar l’administració i el contribuent valencià’.

Summary: El govern valencià investigarà presumptes irregularitats de l’empresa pública Ciegsa en època de Camps


S’ha detectat les darreres hores l’existència de problemes per a fer servir amb normalitat l’app de VilaWeb en alguns telèfons iPhone. El problema no és general i apareix només en algunes versions. Si no podeu accedir amb normalitat als articles de VilaWeb això significa que el vostre mòbil és un dels afectats. Si és aquest el cas i no podeu accedir-hi us demanem que torneu a instal·lar l’app. Per a fer això primer cal esborrar l’app del vostre aparell i posteriorment cal anar a l’App Store, cercar VilaWeb i tornar a instal·lar-la. En fer-ho tot hauria de funcionar ja amb normalitat. Si no trobeu l’app a l’App Store podeu accedir-hi des d’aquí. Cas que no sigui així us demanem que ens ho feu saber a través d’aquest formulari.

Summary: Teniu problemes amb l’app de VilaWeb?


‘És una qüestió de democràcia.’ Són batlles. Del País Valencià. Els hem demanat per la situació que han d’encarar els seus homòlegs del Principat. Més enllà de les discrepàncies polítiques, des del matís personal, coincideixen en un punt: el respecte per la voluntat popular. ‘Al final, ha de prevaldre la democràcia’: Josep Albert és el batlle d’Albaida (Vall d’Albaida) per Compromís, i resumeix així la situació del Principat. ‘És que ja no es discuteix si a favor de la independència o en contra: la qüestió ara és poder votar o no poder votar. I els alcaldes, que han estat triats per les urnes, simplement posen a l’abast de la població els elements que poden fer possible que s’expresse. Responen a la voluntat de bona part del poble de Catalunya, que vol votar.’ La imatge de prop de vuit-cents batlles citats li ha evocat l’experiència personal: ‘Què pense quan els veig? Jo ho he patit en la meua carn, quan he estat citat a declarar per fets que no em corresponien a mi sinó a la corporació anterior . Ho vius amb impotència i sense cap por d’afrontar la situació. Imagine que de la mateixa manera hi aniran i se sentiran ells.’ Amb impotència i sense cap temor. Al capdavall, recorda: ‘Si les dones no hagueren lluitat per la seua llibertat, avui encara no podrien votar. Per a canviar la història s’han de fer passes endavant.’ Hi coincideix Diego Gómez, batlle d’Alzira (Ribera Alta), de Compromís: ‘Ací es tracta de democràcia i de drets fonamentals.’ Justament, la fotografia dels representants municipals, alçant les seves vares, dissabte, a Barcelona, fou, per a Diego Gómez, ‘una imatge molt potent de democràcia’. Els darrers esdeveniments, continua, ‘posen de manifest que, mentre la Generalitat i els partits a favor del sí han fet tant com han pogut per aplicar la seua estratègia, des del costat del no no van més enllà d’un simple anar repetint “legalitat, legalitat, legalitat”.’ Fotografia: Prats i Camps. Ell, ‘a títol personal’, ho veu clar: ‘Com a ciutadà de Catalunya aniria a votar i facilitaria que es poguera fer.’ Però afegeix: ‘Com a alcalde, des del País Valencià veig una situació complicada: no s’hauria d’haver arribat a aquesta situació, s’hauria d’haver garantit el dret de decidir amb una negociació política que no ha existit per negativa del govern central.’ I continua: ‘L’única opció és superar el conflicte mitjançant negociació i diàleg.’ Els batlles, al capdavall, reflexiona Diego Gómez, no han fet sinó posar el càrrec a disposició del seu poble. ‘Jo faria això mateix –diu–: estaria amb la voluntat del poble que m’ha votat.’ I ho aprofita per fer una doble denúncia: la ‘greu reducció de drets’ que es perpetra al Principat, amb tancament de webs, control d’impremtes i publicacions, i l’intent de PP i Ciudadanos ‘de crear conflicte al País Valencià, amb la presentació de mocions sense cap altra finalitat que aquesta’. ‘Cal guardar moltíssima tranquil·litat –rebla–. I preparar-se per al nou escenari que s’obrirà el dia 2. No sols a Catalunya sinó a tot l’estat.’ Enric Pla, batlle de Vinaròs (Baix Maestrat), de Podem, es declara totalment a favor del dret de decidir: ‘Amb una posició molt pareguda a la de la meua companya Ada Colau: en condicions que ara no s’acaben de donar’, diu. Els matisos: ‘Trobe un poc insensat que els alcaldes hagen d’assumir deures que no els corresponen.’ I, alhora: ‘No hauria de ser considerat mai delicte consultar què pensa la gent.’ Manifesta la seva solidaritat amb els batlles, ‘perquè posar urnes no ha de ser mai delicte’. També posa sobre la taula ‘l’extralimitació per part de la fiscalia, mentre hi ha tants temes pendents que haurien de reclamar la seua atenció: no sé si pels delictes de corrupció haurien corregut tant’. ‘A Vinaròs –explica–, ho vivim amb molta tranquil·litat. Fins i tot hi ha qui fa broma amb la possibilitat de la frontera, perquè sempre crea possibilitats econòmiques… que estudiarem.’ El fet, continua, és que hi ha ‘expectació i interès, per la interrelació històrica amb Alcanar, la Sénia o Ulldecona: som la mateixa comarca, hi ha una comunicació àmplia i natural’. De moment, rebla, ‘cal que els catalans puguen pronunciar-se amb naturalitat’. Alfred Remolar, batlle de Betxí (Plana Baixa), de Compromís, ho resumeix en poques paraules: ‘A la gent li agrada votar i decidir. Són coses normals. I permetre de votar entra dins de les atribucions i les responsabilitats dels alcaldes. No té sentit que s’interroguen set-cents alcaldes per això. Els hem de fer saber el nostre suport i que ací al País Valencià molta gent estem d’acord que es puga votar.’ Jordi Juan és el batlle de Tavernes de la Valldigna (Safor), i comença la reflexió des d’unes quantes dècades enrere: ‘És obvi i evident que la constitució del 78 s’ha exhaurit. Supose que va fer el seu paper, però avui ja no serveix. Damunt la taula tenim el problema del finançament de les comunitats autònomes, on el País Valencià és una autonomia fortament castigada, o la que més: l’única que, essent pobra, paga com a rica. La situació és insostenible.’ Es declara ‘a favor que els pobles decidesquen el seu futur’. I afegeix: ‘El poble català té motius més que suficients per a voler-ho fer.’ Demana que hi hagi diàleg i que l’estat deixi d’actuar amb maneres ‘més pròpies de república bananera que d’estat democràtic’. I ho remata així: ‘Això d’amenaçar alcaldes ho veig més propi de dictadura que de democràcia.’ I què els diria als batlles del Principat? ‘Que vagen a declarar i que posen les urnes.’

Summary: ‘És una qüestió de democràcia’: el punt de vista dels batlles valencians sobre la pressió als ajuntaments del Principat


Els grups del PP al congrés i al senat espanyols han presentat una proposició no de llei i una moció, respectivament, instant el govern espanyol a dotar les Balears d’una unitat efectiva de la Unitat Militar d’Emergències (UME), amb presència permanent, per ‘facilitar la seva intervenció i reduir el temps de reacció en casos de risc greu per a la població’. També demanen ‘que es doti urgentment les Illes de les infrastructures, recursos i mitjans necessaris que permetin el seu desplegament ràpid i efectiu, atesa la seva condició d’arxipèlag’. El PP destaca el cas de les Canàries que, per les dificultats arran del caràcter insular, compta avui amb dos destacaments permanents de l’UME. D’ençà que es va fundar, l’UME ha actuat gairebé 500 vegades, de les quals només 13 a les Balears: 11 amb motiu d’incendis forestals i 2 per inundacions amb greus repercussions, com les recents al Llevant de Mallorca.

Summary: El PP vol més militars espanyols a les Illes amb l’excusa de les emergències


Artur Mas va declarar ahir davant el jutge, per l’organització del 9-N. El president de la Generalitat hi va deixar clar que tot i que l’execució final va estar en mans de voluntaris ell era el principal responsable de tot i va qüestionar si defensar la democràcia el convertia en un delinqüent. Com ja havien fet abans Irene Rigau i Joana Ortega, Mas només va respondre a les preguntes del jutge i es va negar a respondre al fiscal i l’acusació particular. Posteriorment en una conferència de premsa feta al Palau de la Generalitat Mas va deixar oberta la porta a desobeir una possible sentència. En resposta a les preguntes dels periodistes es va limitar a indicar que això dependria del moment legal en que estigués el procés d’independència. La presència al carrer de milers de manifestants i de quatre cents batlles va servir per a què el tribunal i els màxims responsables de PP i PSOE atacaren Mas, afirmant que intenta condicionar el possible veredicte. La tensió va augmentar encara més quan a la tarda la fiscalia general de l’estat espanyol va fer pública una nota de premsa per manifestar que refusava la concentració en suport d’Artur Mas davant el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC), i avisar que farà ús dels mitjans legals contra els manifestants. El representant de Manos Limpias va anar més enllà i tot i va anunciar que demanarà la il·legalització immediata de la CUP. La tibantor entre la Generalitat i l’estat és, doncs, extrema. Des de la Generalitat i la majoria dels partits catalans s’ha interpretat l’actitud de la fiscalia com un gest agressiu, recordant que en altres ocasions hi ha hagut polítics que han declarat acompanyats de gent i això mai no ha estat objecte de cap comunicat oficial. Mas diu que l’estat té reaccions pre-democràtiques El president en funcions de la Generalitat, Artur Mas, ha retret a l’Estat les reaccions “de caire predemocràtic” que té davant la voluntat majoritària dels catalans. Al seu parer, el govern espanyol “ignora, menysprea i falta al respecte” allò que la societat expressa a les urnes. Per això, li ha recomanat que es fixi en l’”exemple” del poble català, que creu que està donant una “lliçó de civisme, implicació, voluntat de tenir un futur col·lectiu i democràcia real de primer nivell”. En el dia nacional en memòria de les víctimes de la Guerra Civil i el franquisme, Mas ha dit que la història de Catalunya està marcada per les injustícies i la pèrdua de llibertats però també per la cerca de “dignitat”. Mas veu algunes reaccions “de caire predemocràtic” en l’Estat perquè demostra “ignorància, menysteniment, menyspreu i inclús falta de respecte i reconeixement” cap a la voluntat que els catalans expressen a les urnes “de forma pacífica i tranquil·la”. Per tot plegat, ha considerat que la democràcia espanyola és “clarament millorable”. En aquest context, ha recomanat a Madrid que prengui “exemple” de la societat catalana, que creu que està donant “una lliçó de primeríssim ordre” tant pel que fa a civisme i “implicació” en la construcció d’un futur col·lectiu com en termes de “democràcia real”. Després d’haver encapçalat els actes d’homenatge al president Lluís Companys en el 75è aniversari del seu afusellament i de declarar davant el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya en qualitat d’imputat per l’organització del 9-N, Mas ha presidit aquest dijous al vespre al saló Sant Jordi del Palau de la Generalitat l’acte institucional amb motiu del dia nacional de les víctimes de la Guerra Civil i la dictadura franquista, instaurat recentment pel Govern coincidint amb l’aniversari de la mort de Companys.

Summary: La declaració de Mas i les amenaces als manifestants eleven la tensió política


La consellera de la Presidència i portaveu del govern, Meritxell Budó, ha defensat el protocol que aplica la Generalitat quan rep denúncies d’assetjament sexual, arran del cas de l’ex-cao de gabinet d’Alfred Bosch, Carles Garcias, i la dimissió d’ahir del conseller per la gestió del mateix. ‘El protocol no ha fallat, s’ha posat en marxa quan el govern ha tingut coneixement dels fets. El que passa és que qui havia d’activar el protocol no el va activar i ho va fer en un àmbit on no s’havia de fer. Havia de traslladar a Funció Pública el que passava per activar el protocol de protecció de les víctimes i investigació dels fets. El protocol no ha fallat. Va fallar que no es va fer on tocava ni de la manera correcta’, ha dit. Segons la portaveu, aquest protocol s’ha activat vint-i-quatre vegades des del 2015, però no ha concretat com s’han resolt els casos anteriors ni ha precisat com van tancar-se les investigacions. Budó ha afirmat que cal donar eines a les víctimes d’assetjament sexual perquè denunciïn els seus agressors i perquè no tinguessin por de fer-ho. ‘Potser el que hem de fer és un campanya més ferma perquè les víctimes es vegin capacitades i protegides per fer aquestes denuncies i que activin el protocol elles mateixes. Potser això sí ha fallat’, ha admès. Budó ha assegurat que el president de la Generalitat, Quim Torra, va instar Bosch a que ‘reflexionés si podia seguir fent sostenible aquesta situació o no’ durant la reunió que van fer al matí. Ha evitat de dir quan es conclourà la investigació interna i les conseqüències que pot tenir. La taula de negociació, la setmana vinent Respecte de la segona reunió de la taula de negociació amb el govern espanyol, ha dit que hi ha el compromís de fer-la abans que comenci la campanya de les eleccions basques i gallegues. Tanmateix, no hi ha encara cap data tancada. Preguntada per la convocatòria de la Comissió Bilateral, que impulsava Bosch, la portaveu ha assegurat que la feina està avançada i que es farà tan aviat com sigui possible. En aquest sentit, ha dit que qui substitueixi Bosch serà l’encarregat de convocar-la i ha afegit que el nomenament del nou conseller l’acordaran ERC i el president Torra.

Summary: Budó defensa el protocol de la Generalitat en els casos d’assetjament sexual


Des d’avui a les 12.00 fins dilluns a la mateixa hora els socis del Futbol Club Barcelona podran comprar en exclusiva entrades per a assistir al concert de Bruce Springsteen del 14 de maig al Camp Nou, un concert que forma part de la seva ronda europea. Aquestes entrades només es podran comprar per internet, a www.ticketmaster.es. Cada soci podrà adquirir-ne dues, al mateix preu que les que es vendran per a tot el públic a partir de dimarts. Les més barates costaran 71,50 euros. Hi ha 9.600 entrades disponibles per als socis del FC Barcelona i no se’n podrà ampliar el nombre, de manera que si s’exhaurissin abans del termini la promoció quedaria tancada. Si dilluns a les 12.00 encara restessin localitats, s’afegirien a les que es posaran a la venda dimarts.

Summary: Els socis del Barça ja poden comprar entrades del concert de Bruce Springsteen aquest migdia


Dos dies abans de l’Onze de Setembre, avui les Illes Balears volen mostrar el suport a la Via Lliure de Barcelona i la solidaritat amb el procés sobiranista del Principat. A les vuit del vespre, a la plaça Major de Palma, es farà un acte organitzat per l’Obra Cultural Balear (OCB), l’Assemblea Sobiranista de Mallorca i el Grup Blanquerna i, com aquests últims anys, s’il·luminarà amb espelmes el mapa dels Països Catalans. Hi assistiran Antoni Infante, coordinador de la Plataforma pel Dret de Decidir del País Valencià, i Àngels Folch, en representació del secretariat nacional de l’Assemblea Nacional Catalana. L’ex-president balear Cristòfol Soler, membre de l’Assemblea Sobiranista, destacava en la presentació que el lema de la convocatòria, ‘Som un sol poble’, feia referència precisament a la ‘reafirmació dels Països Catalans com una unitat’. I Jaume Mateu, d’OCB, afegia: ‘El procés que viu el Principat és una gran festa democràtica i pacífica i nosaltres, des d’aquí, hi donam suport.’ Trams específics La Via Lliure cap a la República Catalana de l’11 de setembre també tindrà participació illenca i valenciana. Els organitzadors de la concentració han assignat als qui vinguin de les Illes un tram específic de la Meridiana, el 14, i un altre als valencians, el 13. Els nord-catalans tenen assignat el tram 12.

Summary: Palma, amb la Via Lliure


La vida de Núria Tarrés va canviar radicalment el 10 d’abril, quan nombrosos agents de la Guàrdia Civil van picar la porta de casa seva amb agressivitat. Va passar de tenir una vida quotidiana absolutament normal i corrent a convertir-se en la mare d’un noi acusat de sedició, rebel·lió i pertinença a banda terrorista. Els fets que sostenien la causa? Haver participat en l’aixecada de barreres de peatges i en els talls de carreteres organitzats pels Comitès de Defensa de la República durant la Setmana Santa. El seu fill, Adrià Carrasco, es convertia, juntament amb Tamara Carrasco, en el principal objectiu de l’anomenada ‘operació Cadera’. A diferència de la Tamara, l’Adrià va poder fugir i ara viu exiliat a Bèlgica, després de cinc mesos de silenci. Tal com explica Tarrés, la por que la família va passar durant la fugida s’ha canviat per la por d’un exili gris, injust i amb dificultat per a acostumar-s’hi. Emocionada, però forta i decidida a denunciar la repressió, ens explica amb detall com fou el moment de l’intent de detenció i l’assetjament de la policia espanyola, com ha estat el procés emocional com a mare i què pot passar d’ara endavant amb el cas. —Els dies abans de l’intent de detenció de l’Adrià, estàveu preocupada tenint en compte que la fiscalia de l’Audiència espanyola ja havia assenyalat els CDR? —Els dies dels aixecaments de barreres als peatges, ells sabien que feien accions que els podien implicar conseqüències, com ara una citació o una multa, però evidentment no s’imaginaven això. Ell havia estat vist, però no identificat, en una d’aquestes accions. Nosaltres començàvem a estar preocupats perquè vèiem que sonaven timbals de guerra, però sempre amb la confiança que el nostre jovent no cometia cap delicte ni exercia violència. Com a pares, sabíem aquestes accions i ho vivíem amb un cert temor, però d’una altra banda no censuràvem allò que ell tenia ganes de fer. L’Adri sempre em deia: ‘Mama, picant cassoles i amb els llacets grocs no farem una República. Les castanyes del foc, si no ens les traiem nosaltres, no ens les traurà ningú.’ És cert que jo estava especialment inquieta. Recordo que el diumenge abans vaig tenir una mena d’intuïció de mare, com el neguit que havia de passar alguna cosa. Però era una preocupació ingènua, per tot l’ambient en general, no pas pel que li podia passar concretament a l’Adri, ni de bon tros. No va ser una galleda d’aigua freda, va ser una glacera que ens va caure al cap. —Com van transcórrer els fets aquell matí en què intentaren detenir-lo? —El pare de l’Adri ja se n’havia anat a treballar i ell dormia a la seva habitació. Jo esperava que vinguessin a fer la revisió del gas i a les set del matí va sonar el timbre d’una manera molt i molt insistent. Vaig fer un bot del llit pensant que m’havia adormit i que havia arribat l’home del gas. Llavors vaig sentir ‘Guàrdia Civil, obriu la porta!’ Ho explico i encara se’m posen els cabells de punta… Pensava que en qualsevol moment em despertaria, que encara dormia, però no, era real. Per l’espiell de la porta, vaig veure tot el replà de casa ple de guàrdies civils armats fins al capdamunt i amb passamuntanyes. Tot això va passar en mil·lèsimes de segon. El meu instint natural va ser dir-los: ‘Tinc la porta tancada, vaig a buscar la clau.’ Vaig anar a despertar l’Adri i li vaig dir que teníem la Guàrdia Civil a la porta. Sense dir-nos ni una paraula, li vaig assenyalar la finestra i ell em va fer que no amb la mà. Es va aixecar, es va posar unes malles i unes bambes i va anar al menjador. Vam obrir sigil·losament la persiana i ell va saltar pel balcó, perquè vivim en un entresol. L’última cosa que em va fer va ser una senyal de silenci i va saltar pel balcó al buit. —I després? —Ells continuaven picant al timbre i dient que esbotzarien la porta. Vaig obrir i van entrar. Eren uns quinze dins de casa. Vaig veure l’ariet, la peça que serveix per a tirar la porta a terra. Estic segura que si hagués trigat uns segons més me l’haurien tirada a terra. La secretària judicial em va posar un paper a les mans. En aquell moment, amb el xoc i el nerviosisme, no podia concentrar-me en el paper, però inconscientment vaig filtrar les paraules ‘Audiència Nacional’, ‘Ordre d’escorcoll i detenció’ i ‘Sedició, rebel·lió i pertinença a banda terrorista’. Vaig pensar que havíem begut oli… Ells van començar un escorcoll tan minuciós que fins i tot em van obrir l’armariet on tinc les copes de cava del menjador. Jo els demanava de trucar al meu marit i, després d’insistir, finalment m’ho van deixar fer, amb la consigna de ‘No convoqui ningú.’ Què es pensen que sóc? El meu marit em va dir que no el deixaven pujar i que teníem tot el carrer tallat. Vaig treure el cap per la finestra i vaig al·lucinar. Era ple de policies i mitjans de comunicació. Una cosa molt surrealista. —Què van fer quan van veure que l’Adrià ja no hi era? —Una vegada van arribar a l’habitació de l’Adri, van veure que se’ls havia escapat perquè el llit estava desfet i hi havia una cartera i un mòbil. Em van demanar si havia dormit allà. Jo els vaig dir que era la seva mare i que no respondria. Van adonar-se fins a quin punt era vergonyós haver fet un dispositiu davant de casa amb desenes de policies. Si realment el volien enganxar, només feia falta que en posessin un per la banda del darrere, per on va fugir. Això els va fer enrabiar moltíssim. —Com va ser l’escorcoll i quins objectes van requisar? —Va durar tres hores i mitja, cambra per cambra amb la secretària judicial prenent-ne nota. Ens van deixar sense res d’electrònica. Es van endur discs durs amb fotografies, el disc dur de l’ordinador de l’Adri, dos discs durs de portàtils vells, totes les targetes de memòria… L’Adri és tècnic de so i encara té apunts de quan va estudiar. Quan trobaven aquests apunts, amb quadres elèctrics de les taules de so, s’estranyaven molt: ‘Senyora, això què és?’ Com si busquessin el circuit d’una bomba. A més, l’Adri té moltes eines a casa perquè li agrada la mecànica; es va comprar un cotxe antic i li agrada reparar-lo. També em demanaven per què tenia tantes eines. Llavors va arribar l’episodi de les metxes, que potser és la confluència de la gran manipulació. Van trobar uns cordills i jo vaig notar que el guàrdia civil que portava la veu cantant va tenir la sensació que havia trobat la gran prova i va cridar els altres. ‘Secretària, apunti: metxes’, va dir. Jo vaig intentar explicar-los que no ho eren, però m’escoltaven com dient: ‘Tu digues el que vulguis’ i, tornem-hi: ‘Secretària, apunti: metxes.’ També es van endur el seu carnet d’identitat. Més tard he sabut que això no és lícit, perquè un carnet d’identitat ha d’anar amb la persona. Van trobar cartells de democràcia, de llibertat, de la CUP… S’ho quedaven com si haguessin trobat les grans proves… Van anomenar-los i etiquetar-les totes. Van gravar la seva habitació i totes les fotografies que té a les parets. A sobre del seu llit posaven jocs de roba que trobaven i feien fotografies amb combinacions diverses. —Què vau sentir en aquell moment? —Quan vaig sentir això de les metxes vaig pensar que sort que s’havia escapat. Va ser fastigós! No vaig plorar en cap moment. Només recordo que el meu cos va tremolar molt pels nervis i que tenia la plena consciència que això ens canviaria la vida. Quan va acabar l’escorcoll, ens vam replegar tota la família per veure com entomàvem tot això, en estat de xoc. —Com van ser els dies següents? —Era impensable de tornar a casa i vam anar a casa de la meva mare. Sabíem que ens espiaven, que ens controlaven i que teníem la guàrdia civil de paisà al carrer. Ens feia por de tenir els telèfons punxats. Els amics de l’Adri van ser assetjats, van venir a casa de la meva mare i vam tenir una sensació de persecució i vigilància extrema. Esplugues havia estat assetjada. Jo els vaig arribar a conèixer, pràcticament. Sortia al balcó de casa meva i els veia a sota. Es feien veure, ho feien per atemorir-nos. Al meu marit li seguien els moviments que feia amb el cotxe. Teníem por d’apuntar-ho tot, que ens tornessin a escorcollar… Vam viure uns dies de pànic, de no saber què passaria si l’enxampaven, si es lliurava, com devia estar ell… Això per a una mare és terrible. —Quant de temps vau estar-hi, així? —Vam estar molts, molts dies sense poder comunicar-nos amb l’Adri. No sé quants perquè vaig entrar en un estadi de malaltia, d’haver-me de medicar, de no saber si era viu o mort, de no saber res. Tinc un agraïment immens a la gent que l’ha ajudat a arribar on és ara. No sé qui són ni vull saber-ho, però igual que hi va haver operació Urnes i hi ha hagut operació Adri. Han d’estar protegits perquè ens han salvat. Jo no sé l’itinerari que va fer ni vull que m’ho expliqui, ho tinc molt clar. La curiositat que podríem tenir passa a un segon terme completament. Qui el va ajudar no mereix que se sàpiga, però si no fos per ells seria a la presó. Ell i la Tamara. No en tinc cap prova, però si l’Adri l’haguessin enganxat, el cas de la Tamara hauria anat diferent. La pressió que teníem en aquell moment era de ‘digueu-li que es lliuri, que no passarà res, mireu la Tamara’. Però jo tenia por que es lliurés. Ell no sabia allò de les metxes. Jo sabia que, si es lliurava, la cosa era molt negra. Només pensava ‘que no es lliuri, que no es lliuri’, però no tenia control sobre això. —Dubtàveu que per a ell l’exili no fos l’única opció? —És clar, era un noi de vint-i-cinc anys que se n’havia anat saltant pel balcó… Jo no sóc creient, però estava tan destrossada i amb la ment tan trastocada que un dia vaig veure una gavina i em vaig aferrar a allò. Va ser un mecanisme intern per a sobreviure. Aquella gavina em mirava com dient-me que l’Adri estava bé. Cada dia em deia a mi mateixa que si la gavina no s’aturava volia dir que l’Adri estava bé i lliure. Em vaig aferrar a això durant tot aquell temps. Et sents morir. La primera nit a casa de la meva mare no vam poder dormir. El seu pare em va dir: ‘Nuri, he vist passar la vida des que era petit.’ Jo li vaig dir ‘Sergi, això li passa a la gent que es mor.’ Així és com estàvem emocionalment… —Però un dia en vau tenir notícies… —Va arribar un moment que vam saber que era fora. D’una manera segura, vam anar a veure’l. Llavors va començar un altre procés: l’exili. Si fins ara la por era una, ara era una altra. ‘Exili’ és una paraula que no quadra amb el segle XXI a Europa. Els primers dies allà van ser dolorosos però l’Adri és molt fort. Vam veure que estava bé, que no estava traumatitzat, però que havia de començar de zero amb només una motxilla. Per sort, ell domina bé l’anglès i el francès el parla una mica. Per sort teníem el passaport, que se’l van descuidar. La gent que hi ha allà ens ha donat molt suport i ens ha ajudat tant com ha pogut. Tenir una plataforma de gent solidària, propera i que col·labora té molt de valor. No ha estat com començar de zero en un país on no t’espera ningú. Però és una aventura, un calvari. És com un somni. Sembla que en qualsevol moment ens hàgim de despertar. No pot ser que aquest noi no pugui tornar a casa seva si no ha fet res… Ara, si més no, pot fer acció política i de reivindicació. —Té Christophe Marchand i Gonzalo Boye d’advocats. Què us han dit que pot passar d’ara endavant? —Pot passar de tot. Són vasos comunicants. Això que li passi a l’Adri i la Tamara pot influir en el que passi aquí. Parlem d’una causa política. Des del moment que s’ho poden inventar tot, hi ha molta incertesa. Veritablement, la por més gran que tenim és que no passi res, que no posin l’euroordre, que ell no es pugui defensar ni dir què ha passat ni obrir el cas a la justícia belga. Si no té euroordre, fa la vida com un ciutadà lliure a Europa, però no pot tornar. Els advocats diuen que és tot molt incert, que pot ser que s’enviï l’euroordre o que no. —Sou als llimbs…? —Els llimbs són la por. Contràriament al que sembla i malgrat que s’haurà de lluitar, l’euroordre ens donaria l’oportunitat de poder denunciar-ho, com la resta d’exiliats. Ara es pot denunciar socialment, però no jurídicament. Els casos de l’Adri i la Tamara són casos en què hi ha la diferència més gran entre allò que han fet i allò de què són acusats. Tant de bo que la justícia belga, que fins ara ha demostrat garanties d’imparcialitat, pugui intervenir-hi. Aquí hi ha zero garanties. —Heu pensat d’anar a viure a Brussel·les? —He anat unes quantes vegades a veure’l i viure a Esplugues es fa molt difícil. Hi hem anat i hi anirem quan puguem: a l’estiu, a final de mes, per Nadal… Aquí hi tinc una mare gran, una feina i no ens en podem anar, però per l’instint de protegir-lo hi aniríem. Estem més tranquils, però, perquè allà té un entorn que l’acompanya i que coneixem. Allò és com una família. Aquí, en canvi, els partits polítics es maten. De totes maneres, viure fora de casa amb la teva família aquí és d’una duresa emocional brutal. Nosaltres vivim el dia a dia i no estem constantment lamentant-nos. No hem de caure en el parany del victimisme i l’autocomplaença perquè si no en ensorrem. —L’Adrià us va dir que sou guanyadors, i no víctimes… —És una cosa que em va quedar molt gravada i me l’aplico. És jove, és fort, té les coses clares… Jo li vaig dir que aniria a fer una entrevista per a TV3 i em va dir ‘Mama, recorda que no som víctimes, som guanyadors.’ I em va donar inspiració pel que vaig llegir el dia de la Diada. Guanyadors, no ho som perquè no guanyem, però no han aconseguit que ens estiguem tancats a casa i ens morim de pena. Moralment no ens vencen. Tenim ganes de lluitar, no ens han acovardit. Ho hem passat molt malament, però a hores d’ara som en combat. —Què en penseu, d’allò que va passar dilluns davant el parlament? —Van dir que eren comandos, els qui eren l’altre dia al parlament. Ostres, no són comandos i tothom ho sap… Jo penso que el poble de Catalunya està molt informat, però falta fer un pas: aprendre i saber com fer front al maltractament psicològic. Aquí hi ha unes tècniques de manipulació brutals per part de partits de l’oposició. És aquesta tècnica d’acusar-nos d’allò que fan ells. Això és una tècnica de manipulació descrita als manuals de psicologia i per una persona que no en tingui consciència és devastador. Fan servir una paraula com ‘comando’, que la gent no sap què vol dir amb precisió i venen el relat que els CDR ho són. Arriba un punt que fins i tot la nostra gent transmet aquest relat. A què juguem? El poble de Catalunya està sotmès a un assetjament psicològic de primer nivell. Ens equivoquem si menystenim els opositors. La cap de l’oposició té al darrere una maquinària impressionant de preparació de maltractament psicològic. Diuen que s’ha de dialogar, però si per a tu la violència és una cosa i per a mi una altra, com ens podem entendre? Allò que va passar al parlament no és violència, és una acció potser esverada de gent indignada. Van enganxar adhesius. Això no és assaltar un parlament! Si aquesta gent és criminalitzada, el desencant de la ciutadania que dóna la cara respecte als polítics és molt gran. —L’Adrià parlava d’obrir les presons. Hi esteu d’acord? Què creieu que s’hauria de fer d’ara endavant? —Jo no he estat mai una persona radical, però, malauradament, les vivències personals, els moments polítics i la història ens aboquen a escenaris radicals. Per la via de demanar permís no arribarem enlloc, això ho tinc claríssim. Sabem on volem arribar, però no podem demanar al govern que ens digui per on hem d’anar. És una situació nova, en què no hem estat mai. Això és un David contra Goliat absolut i no trobem el punt en què Goliat cau. Aquesta fona no sabem cap on dirigir-la. S’aconsegueix allò que per mi es molt trist: la desunió i la divisió. Això que va dir l’Adri té part de metàfora. Hem de portar la situació al límit perquè passin coses. —Amb Tamara Carrasco, hi heu tingut relació? —Hi tenim una relació excel·lent. No l’anem a veure tant com voldríem. Es manté amb una dignitat impressionant. Tinc un sentiment de gratitud impressionant perquè quan l’Adri era totalment invisible li va donar veu, i hauria pogut no fer-ho. La causa els ha afectat de la mateixa manera i la vida els ha unit sense conèixer-se. Nosaltres potser no tenim tanta visibilitat com els polítics, però no em sento una represaliada de segona perquè cada vegada hi ha més gent que coneix els seus casos. Abans, tret de la gent d’Esplugues, ningú no coneixia el cas de l’Adri. Ara sí, gràcies a les accions que fem. La situació de la Tamara és molt diferent, perquè no és ni amb els exiliats ni amb els presos. És una sensació de falsa llibertat demolidora. Diu el meu fill que són unes mesures cautelars feudals, que no existeixen, avui dia. —A més, sembla que la seva situació es pot allargar. —Quina pressa tenen? Si diuen que no és terrorisme i ho rebaixen a desordres públics, perdran la força que exerceixen sobre la ciutadania. Si diuen que sí i ho jutgen com a terrorisme, serà molt greu la imatge que donaran a Europa amb l’Adrià fora. Seria una altra pífia desorbitant. Pot ser que en algun moment en què la política bulli ho tornin a activar, perquè ho utilitzen. —Amb les ordres de detenció de l’Adrià i la Tamara han aconseguit que els CDR tinguin por o desactivar-los en certa manera? —Evidentment. Ens agradaria molt dir que no. Diem el que ens agradaria que fos. L’Adri i la Tamara són caps de turc. Volen penjar els seus caps per les places perquè la gent no surti de casa. Combatre això és molt difícil! Les revolucions es fan quan la gent no hi té res a perdre i encara hi tenim molt a perdre. Malgrat tot, vivim en una societat benestant. Qui es jugarà anar a la presó per la causa? Han aconseguit que la gent es mesuri perquè és desorbitat el que poden arribar a fer.

Summary: Núria Tarrés: ‘L’Adri i la Tamara són caps de turc per a fer que la gent no surti de casa’


Després de més d’un any d’espera, s’ha fet pública l’’Enquesta sobre la defensa nacional i les forces armades’, que permet donar una perspectiva sobre la valoració que la població té d’aquesta institució segons diferents valors, com serien la ideologia o sentiment nacional. Una institució polititzada i amb poca presència Fa just una setmana, en el discurs de la Pasqua Militar, la ministra de Defensa, Dolores de Cospedal, va posar l’exèrcit com a garant per fer complir la Constitució. Les declaracions no són res nou. Pocs dies abans del 27-S, l’anterior ministre, Pedro Morenés situava les Forces Armades com les garants de la sobirania d’Espanya, amb la missió de defensar la seva integritat territorial i l’ordenament constitucional. Els diferents governs espanyols i la mateixa institució han situat el paper de l’exercit més enllà de la protecció dels ciutadans. Les Forces Armades han tingut un paper clau en la redacció de la Constitució, així com en la configuració de l’Estat autonòmic actual. Aquest paper, de garantia de l’ordre establert, no sembla haver desaparegut i així no sorprèn excessivament que l’exercit rebés a Barcelona els Reis d’Orient amb banderes espanyoles, que l’Associació de Militars Espanyols advertís a Artur Mas de jutjar-lo per alta traïció en un tribunal militar si permetia la “fractura” d’Espanya o que encara trobem sovint en les casernes exaltacions del franquisme. Aquest fet és plasmat en la nova enquesta, que mostra que són justament els territoris més favorables a l’autogovern, els que menys afecció tenen amb l’exèrcit i els que senten menys emoció en presenciar un acte de caràcter militar. Poca o gens d’emoció en veure un acte de caràcter militar: “Sentimiento al ver un acto o ceremonia de carácter militar’. Dades de “Defensa Nacional y Fuerzas Armadas (XI)”. Els ciutadans del País Basc i Catalunya són els que menys emoció senten, a la vegada que són els que valoren més negativament les Forces Armades. El 70% de la resta de l’estat valoren bé o molt bé l’exercit, mentre que només un terç dels catalans el valora així. Relacionat amb aquesta qüestió, cal esmentar que els catalans que es senten poc o gens orgullós de ser espanyols han passat de ser el 27% el 2005 al 45% el 2015. Al País Valencià la xifra ha passat del 7,1% al 12,9%. Actualment només un 7% de catalans declara que s’emociona molt en presenciar un acte militar. Actualment, la major part de les tropes espanyoles en els Països Catalans es concentren a la província de València, amb més efectius aquí (4.866) que en tota la resta (4.307). Concretament a Catalunya, hi ha 1.784 efectius, que representen l’1,49% del conjunt de l’estat, al País Valencià el 4,97%,mentre que a les Illes Balears hi ha presents l’1,18%. Un exèrcit recolzat en la dreta i l’espanyolisme L’actual pressupost del 2016 situava la despesa de defensa en 5.700 milions d’euros, encara que els darrers anys ha acostumat a augmentar prop d’un 35% respecte del pressupostat. El 2015 van ser pressupostats 5.768 milions i es van acabar gastant 7.874 milions. Cal afegir que el Centre Delàs, ha calculat que part de la despesa de defensa és camuflada a través d’altres departaments, augmentant un 250% el cost i arribant als 16.680 milions d’euros. Aquestes dades estan més en consonància amb les de l’OTAN, que va situar la despesa en defensa d’Espanya en gairebé 14.000 milions. Aquesta despesa, però, és valorada de forma diferent segons la ideologia dels ciutadans. Valoració pressupost per ideologia. Dades de “Defensa Nacional y Fuerzas Armadas (XI)”. Com s’observa clarament, els ciutadans ubicats més a l’esquerra consideren que la despesa militar és excessiva. Com més a la dreta se situen, més adequada la consideren. Fins i tot, un 30% de ciutadans ubicats al centre-dreta i dreta consideren aquesta com insuficient. La ideologia està també estretament lligada a la valoració de l’exèrcit. Mentre només un 2% de la dreta valora negativament l’exercit, aquesta valoració negativa augmenta fins al 26% en l’extrema esquerra. Valoració pressupost per identitat nacional. Dades de “Defensa Nacional y Fuerzas Armadas (XI)”. També es mostra clarament que hi ha una perspectiva diferent segons la identitat nacional. Prop d’un 80% dels que es consideren únicament del seu territori, i no espanyols, considera excessiu el pressupost militar, a la vegada que un 43% d’aquests valoren negativament l’exercit. En canvi, els únicament espanyols, hi ha més que el consideren insuficient que excessiu, i només un 3% valora negativament l’exercit. Sumant els dos factors, no sorprèn que un 65% dels catalans consideri excessiu el pressupost de defensa, així com també un 36% dels illencs i un 30% dels valencians. Cap a un exèrcit europeu? Aquest 2017, per primer cop, la Comissió Europea ha decidit crear un fons europeu de la Defensa per finançar una protecció comuna i la indústria militar, amb una partida inicial de 25 milions el 2017. Esperant que a partir del 2020 el programa de recerca compti amb 500 milions anuals. A la vegada fomentar la compra comuna d’equipaments militars, drons o helicòpters per valor de 5.000 milions d’euros anuals. La Comissió Europea ha demanat més col·laboració entre estats i posada en comú de recursos. En l’enquesta, que no dóna opció a escollir un país sense exèrcit, prop d’un 70% d’illencs i catalans aposta per un exèrcit supranacional, que superi l’actual exèrcit estatal. Tot i això, aquesta no és la voluntat majoritària en el conjunt dels ciutadans de la resta de l’estat. La majoria aposten per mantenir l’actual exercit espanyol. En gran part, els objectius d’un exercit europeu, que defensi els interessos comuns, xoca amb una funció vital de l’exercit espanyol, que és la de garant de l’ordre vigent i la unitat d’Espanya, fet que una autoritat europea ho podria limitar. Cal destacar que també podria ser una limitació un dels grans negocis espanyols: les exportacions en matèria militar. Espanya està en la setena posició mundial en l’exportació d’armes. Una de les operacions més polèmiques és la venda d’armes als països de l’Orient Mitjà, que tenen fins i tot la intervenció directa de la monarquia espanyola. L’any 2015, un 24% del total de les exportacions van anar a aquests estats. Tots estan involucrats d’una manera o altra en els conflictes de la regió, amb indecís fins i tot, de què armament espanyol ha acabat en mans d’Estat Islàmic. Aràbia Saudita és el soci preferent amb prop de 550 milions d’euros de material militar venut el 2015, sent més de 910 milions el material venut al conjunt dels països de la regió. Paral·lelament, el conflicte a l’Orient Mitjà és considerat una de les majors amenaces per la seguretat d’Espanya, tot i ser un dels actors que ajuden a alimentar-lo.

Summary: Un 71 per cent dels catalans declara no sentir cap emoció respecte a l’exèrcit espanyol


El vice-president d’Òmnium Cultural, Marcel Mauri, ha reivindicat els fets del 20-S d’ara fa un any com una mostra excel·lent de la persistència, determinació i pacifisme de la societat catalana. Ha assegurat que va ser aquell 20 de setembre quan l’estat va començar a ‘construir el fals relat de rebel·lió inventat que només les forces de seguretat i l’extrema dreta han exercit’ i que ha portat el president d’Òmnium, Jordi Cuixart, i el llavors president de l’ANC, Jordi Sànchez, a la presó des de fa més d’11 mesos, de moment, sense judici per defensar el dret a manifestació i la llibertat d’expressió, entre d’altres. A les portes del judici contra la democràcia que ‘culminarà aquesta farsa començada fa un any’ i després dels missatges d’alguns membres de la judicatura coneguts les darreres hores, Marcel Mauri s’ha preguntat ‘si algú encara creu en la independència judicial’. També ha tingut un missatge per Pedro Sánchez: ‘Que no ens vingui el govern de Pedro Sánchez dient que aposten pel diàleg quan després mantenen falses acusacions. Que retirin els càrrecs o seran còmplices, amb l’extrema dreta de VOX, d’asseure al banc dels acusats aquells qui defensaven la democràcia‘.

Summary: Marcel Mauri: ‘La seva operació d’estat estava en marxa i encara dura’


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha decidit de mantenir el llaç groc i la pancarta per l’alliberament dels presos polítics i exiliats de la façana del Palau de la Generalitat malgrat l’amenaça de la Junta Electoral espanyola (JEC). Així ho ha compartit amb la resta de consellers durant l’última reunió del consell executiu actual, abans de la sortida anunciada d’Elsa Artadi i de Laura Borràs. Torra i els consellers han convingut que actuaran de la mateixa manera als edificis principals dels departaments, però entenen que els responsables d’altres edificis públics han de respondre amb llibertat si són requerits per la Junta Electoral espanyola. Els consellers no tenen cap ordre de Torra sobre com actuar, però han pactat de fer-ho de manera coordinada perquè no s’utilitzin les diferències per desgastar políticament el govern. A l’edifici dels serveis territorials d’Educació del Vallès, per exemple, han rebut una instrucció directa de la Junta Electoral. Torra està en contacte amb el Síndic de Greuges, Rafael Ribó, i preveu de seguir les seves recomanacions encara que no hi estigui d’acord, segons la consellera de la Presidència, Elsa Artadi. Per això el president ha enviat una carta a la JEC demanant que suspengui el termini per retirar els llaços grocs a l’espera de les recomanacions del Síndic. Tanmateix, la junta ha refusat de concedir més temps i insisteix que ‘no pertoca suspendre el termini concedit’, que expira avui a les 18.00. En la resposta, la junta electoral també diu que la seva resolució d’ahir, en el mateix sentit de demanar la retirada d’aquests símbols, és ‘substancialment idèntic’ a un altre remès a Torra el passat 11 de març, per la qual cosa ‘no és necessari’ fer més aclariments, com havia demanat el president. La junta electoral afegeix que l’escrit de Torra no identifica els edificis ni les raons jurídiques que demostrin ‘la impossibilitat’ del president de la Generalitat ‘d’exercir sobre ells allò que li va ser ordenat’, la retirada d’aquests símbols. El president de la Generalitat, que sosté que la pancarta és un exercici de llibertat d’expressió, s’enfronta a possibles responsabilitats penals, que inclouen la inhabilitació. Aquestes responsabilitats podrien imposar-se després d’un procediment judicial, però la Junta Electoral espanyola també pot obrir-li abans un expedient sancionador, amb multes de 300 euros a 3.000 euros, a més de traslladar el cas a la fiscalia. Ciutadans i el PP, de fet, ja hi han denunciat el president de la Generalitat. El precedent més proper és el de Montse Venturós, batllessa de Berga, que va ser inhabilitada després d’haver-se negat a retirar l’estelada de la façana de l’ajuntament el 2015. Artadi ha dit que el govern no preveia pas, a hores d’ara, la inhabilitació del president de la Generalitat. Ahir a la tarda, la Junta Electoral espanyola va donar a Torra una pròrroga de 24 hores perquè retirés els ‘símbols partidistes’ del Palau de la Generalitat i els edificis governamentals. El termini s’ha acabat a dos quarts de tres de la tarda. El govern ja va presentar al·legacions la setmana passada. Hi argumentava que el llaç groc no es podia relacionar amb cap partit polític en concret. La Junta ja havia donat aleshores un altre termini de quaranta-vuit hores al govern. Un precedent, segons el síndic El Síndic ja va avalar a l’informe anual del 2018 que les façanes públiques puguin lluir símbols ‘àmpliament acceptats per les majories polítiques’. En l’informe anual lliurat al Parlament fa unes setmanes el Síndic ja indicava que ‘les administracions públiques poden fer servir les façanes, balconades o altres elements exteriors dels seus edificis com a altaveus per exposar diversos símbols’ que s’identifiquin amb el suport per ‘la defensa dels drets fonamentals o de minories vulnerables’ i també ‘per difondre missatges amb càrrega ideològica àmpliament acceptats per majories polítiques’.

Summary: Torra manté el llaç groc a la façana del palau malgrat l’amenaça de la Junta Electoral espanyola


L’acte del Consell per la República a Perpinyà en què han de participar Carles Puigdemont i Toni Comín es farà al febrer en un espai exterior, segons que informa Catalunya Ràdio. La delegació del Consell a la capital nord-catalana hi espera l’assistència d’entre cinquanta i cent mil persones. Puigdemont i Comín visitaran Perpinyà aprofitant la immunitat com a eurodiputats i després que, partir de dilluns, ja participin als plens del Parlament Europeu. Jean-Marc Pujol, batlle de Perpinyà, ha explicat a aquesta emissora que s’ha posat a disposició de la Generalitat i del president Puigdemont per fer ‘tot el que calgui’ per a l’organització de l’acte, fent referència a la tradició històrica de cooperació entre Catalunya Nord i el Principat. Pujol ha reconegut que té ‘una relació personal molt forta amb el president Puigdemont’, que ve de l’etapa en què aquest últim era batlle de Girona. I ha explicat que ‘en plena crisi política’, després de l’1 d’octubre, es va oferir per fer de mediador en el conflicte entre el govern de la Generalitat i l’estat espanyol.

Summary: L’acte de Puigdemont i Comín a Perpinyà es farà al febrer


El president del govern espanyol, Pedro Sánchez, ha insistit a descartar el confinament de Madrid o de Catalunya –tal com reclama la Generalitat– per a frenar l’expansió del coronavirus 2019, i ha justificat la centralització de les competències per motius ‘d’eficàcia’. En resposta a la intervenció del portaveu d’ERC al congrés espanyol, Gabriel Rufián, Sánchez ha dit: ‘La solució no vindrà per la clausura de territoris, sinó per l’aplicació estricta de protocols de comportament, i si es restringeix la mobilitat es fa a tot el territori. Això no és una competició per veure qui adopta les mesures més extremes.’ ‘El virus no entén de fronteres ni de colors polítics‘, ha dit Sánchez, i ha continuat dient que el seu govern era un ‘defensor a ultrança de la descentralització i de les competències de les comunitats autònomes’. ‘Si prenem aquesta decisió  és perquè hem vist que aquesta és una dinàmica diferent, molt més intensa, i que cal anar adaptant els instruments de l’estat a l’estat de la pandèmia.’ ‘Tingui la garantia que l’estat d’alarma no es proposa com un retret a la coordinació amb les comunitats autònomes amb qui hem parlat diàriament’, ha dit dirigint-se a Rufián, i que les mesures responen a ‘l’efecte de l’expansió de la pandèmia’ i a la necessitat de ‘reforçar la cooperació’. ‘Ningú no té motius per confondre l’intent de fer una gestió el més eficient possible amb altres tipus d’intencions que no estan a l’ànim del govern ni corresponen a la situació que vivim’. Sánchez també ha dit que no hi havia hagut més aglomeracions als trens, on es registra un ‘fre absolut en l’ús absolut per part dels ciutadans’, i ha defensat l’actuació de l’exèrcit, que ajuda –ha dit– a les persones sense llar. ‘La recuperació pot ser ràpida si ho fem tots junts’ Sánchez ha volgut oferir un missatge esperançador sobre la capacitat de reacció de l’economia espanyola als efectes de la crisi del coronavirus. ‘La recuperació pot ser ràpida si ho fem tots junts‘, ha dit, després d’agrair als grups parlamentaris el suport a les mesures de l’estat d’alarma. ‘Hem d’estar units per enfortir l’estat del benestar’. ‘És el moment del que és públic, de l’estat del benestar i els seus quatre pilars’, ha afirmat. En el torn de rèplica a les intervencions dels grups, Sánchez ha anunciat que no tenia intenció de confrontar amb els portaveus i ha ‘agraït’ el suport anunciat per l’oposició al decret de declaració de l’estat d’alarma. ‘Fins que la gent pugui sortir tranquil·la de casa, l’única preocupació que té el meu govern és recuperar la normalitat’, ha afirmat. En aquest sentit, ha avançat que estudiarà les mesures que li ha proposat l’oposició. En tot cas, ha retret a Vox que critiqui ara la manca de previsió. ‘A pilota passada, creu que fa dues setmanes sabia que avui tindríem més de 10.000 infectats, però no ho sabia, perquè si ho hagués sabut amb la precisió que ara ho sabem tots, ho hauria dit’.

Summary: Sánchez torna a rebutjar el confinament total i justifica la centralització adduint ‘eficàcia’


La CUP ha presentat una moció al parlament per tal d’instar-lo a ‘ratificar la ferma voluntat de dur a terme les actuacions necessàries previstes i aprovades’ per la cambra per tal d”assolir i culminar democràticament la independència de Catalunya’. És per això, que al document, els cupaires demanen de ‘reiterar els objectius’ de la declaració d’inici del procés que es va aprovar el 9 de novembre de 2015, poc després de les eleccions del 27-S, amb els vots de JxSí i la CUP. El document es durà a votació de la cambra. Creuen que el parlament s’ha de ratificar en aquesta voluntat davant de les actuacions del Constitucional espanyol, l’Audiència espanyola i la Fiscalia en ‘judicialitzar i perseguir els actes conseqüents amb el mandat democràtic’. A més, l’esquerra anticapitalista també vol que el parlament insti el govern a fer efectiu el contingut dels articles suspesos pel Tribunal Constitucional espanyol en lleis com la d’emergència habitacional i pobresa energètica o la d’igualtat efectiva entre homes i dones. També ho reclamen en el mateix sentit per la norma sobre el canvi climàtic o la llei d’universalització de l’assistència sanitària. De fet, els cupaires han fet la llista d’una desena de lleis que volen fer efectives: la que fixa els impostos sobre grans establiments comercials, estades en establiments turístics, elements radio tòxics, begudes ensucrades envasades i emissions de diòxid de carboni; la de les voluntats digitals i de modificació dels llibres segon i quart del Codi civil de Catalunya; la de les associacions de consumidors de cànnabis; la de l’Agència Catalana de Protecció Social; la de l’Agència de Ciberseguretat de Catalunya; i la de comerç, serveis i fires. En un tercer punt, plantegen al parlament instar el govern a elaborar i presentar en un termini de 90 dies ‘l’estat i el pla d’execució’ de les mesures que busquen ‘fer efectiu’ el contingut suspès d’aquestes normes. I amb el mateix termini, els cupaires volen reclamar al govern que presenti projectes de llei per a ‘recuperar’ els articles anul·lats pel Constitucional espanyol des de la declaració del 9-N del 2015. La moció arriba arran d’una interpel·lació de la CUP al Govern, al ple de la setmana passada, sobre la ‘normativa del parlament anul·lada i suspesa pel Tribunal Constitucional espanyol’.

Summary: La CUP vol que el parlament reiteri els objectius de la declaració d’inici del procés del 9-N


L’obra de Charlotte Salomon, l’artista jueva que va ser deportada i assassinada al camp de concentració nazi d’Auschwitz finalment es pot veure a Barcelona, al Monestir de Pedralbes. L’exposició es titula com la seva gran obra, ‘Vida? O teatre?’, i inclou una àmplia selecció del gran conjunt de guaixos creats durant el seu exili a França, gràcies als quals va superar emocionalment un trauma familiar. L’artista tenia tan sols vint-i-sis anys quan va ser deportada i assassinada a Auschwitz. La seva vida va estar marcada per l’amor i la mort i una història familiar de patiment que la va conduir a refugiar-se en l’art com a via catàrtica i de salvament. De fet, ‘Vida? O teatre?’, es va convertir en la seva taula de salvació emocional durant els anys d’exili a França (1940-1942), una època en què no solament va haver de fugir del nazisme, sinó també afrontar el descobriment que la seva mare i la seva àvia s’havien suïcidat. En els 782 guaixos que formen la seva gran obra, Salomon intentar trobar-se a si mateixa, per superar el passat i per mirar de viure un present efímer a les vigílies de l’Holocaust. L’exposició mostra més de dos-cents d’aquests guaixos, que habitualment es conserven al Jewish Historical Museum d’Amsterdam. Ricard Bru, comissari de l’exposició, remarca que és una avinentesa excepcional per a poder descobrir l’artista, que no havia estat mai exposada aquí. Segons ha explicat, això és degut a la brevetat de la seva vida, però també a ‘la construcció masculina de la història de l’art’. Aquest oblit històric ha estat el principal motiu per a situar l’exposició al Monestir de Pedralbes. Un dels eixos principals de la programació expositiva del museu són les línies de recerca i divulgació d’estudis de gènere i espiritualitat, especialment de ‘dones silenciades’. Una artista ‘de primer nivell’ L’obra de Salomon descriu la seva vida, amb elements de ficció, desenvolupant una col·lecció extraordinàriament rica de guaixos on es barreja la música, el cinema, la literatura i el teatre, explica Bru. ‘Amb les seves increïbles capacitats artístiques de beure de l’avantguarda de l’època, va crear una obra en molt poc temps, molt complexa i que defineix molt bé el seu estat d’ànim i les seves ganes de viure’, tota una ironia per a algú que acabava de descobrir la seva autèntica història familiar i que era a punt de ser deportada i assassinada. ‘No és solament una obra sobre una vida de patiment, o sobre amor, o sobre temes de gènere, és una obra en què hi ha un equilibri molt subtil entre molts elements que sumats la converteixen en una obra de primera magnitud, en temps de l’Holocaust i que parlen de tota una època’, entén el comissari. L’exposició al monestir es completa amb un espai separat introductori, a les Sales del Rebostet, per a emmarcar la figura i l’obra de Charlotte Salomon. Es poden veure dos audiovisuals que sintetitzen la seva vida a Berlín (fins el 1938) i a França (1938-1942). També es poden veure uns interactius que aprofundeixen aspectes de la seva obra principal que dóna nom a la mostra.

Summary: L’obra de Charlotte Salomon, artista silenciada i víctima de l’Holocaust, a Barcelona


Els vint-i-set estats de la Unió Europea s’han mostrat favorables a concedir en principi una nova pròrroga del Brexit, però no han arribat a un acord sobre la seva durada a l’espera que Londres confirmi si farà eleccions al desembre. Després de la reunió dels ambaixadors a Brussel·les avui, el cap negociador europeu del Brexit, Michel Barnier, ha explicat que les capitals no han pactat encara l’ajornament i que continuaran discutint aquesta concessió la setmana que ve. Des de la Comissió Europea, asseguren que seguiran els esdeveniments a Londres, on el govern pretén sotmetre a votació la proposta d’eleccions aquest dilluns, segons informa la premsa britànica. El primer ministre Boris Johnson, que no té majoria, necessita dos terços de la Cambra dels Comuns per convocar els comicis. Panorama a Londres Arran del bloqueig de la cambra britànica a la tramitació ràpida de l’Acord de Retirada que volia Johnson, el primer ministre es va veure forçat a demanar l’ajornament del Brexit més enllà del 31 d’octubre, data marcada per a la sortida del Regne Unit. Al mateix temps, Johnson ha aprofitat per reclamar la convocatòria d’eleccions anticipades a canvi de concedir més temps als diputats per debatre l’acord del Brexit abans del 6 de novembre, quan s’hauria de dissoldre la cambra. Segons Johnson, si el parlament britànic no avalés l’acord del Brexit abans de la seva dissolució, serien els votants els que resoldrien la situació a través de les urnes. L’eurocambra, favorable a una pròrroga extensible Davant d’aquest panorama incert a Londres, l’eurocambra està a favor de concedir una pròrroga flexible del Brexit al Regne Unit fins al 31 de gener del 2020 amb l’opció d’avançar-la si les cambres a Londres i Brussel·les acaben el procés de ratificació abans.

Summary: Els estats de la Unió Europea s’inclinen per concedir la pròrroga del Brexit, però no n’acorden la durada


El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, ha anunciat després de l’últim consell de ministres d’enguany que la sessió constitutiva del Parlament de Catalunya serà el 17 de gener. Després de l’aplicació de l’article 155 i la subseqüent intervenció de la Generalitat, Rajoy tenia la competència de convocar el nou parlament. En aquesta sessió constitutiva, els diputats elegits el 21-D hauran de triar el nou president de la cambra i la resta de membres de la mesa. Una volta feta la primera sessió, s’obrirà un termini de deu dies hàbils perquè el nou president del parlament proposi la investidura d’un candidat a la presidència de la Generalitat. Rajoy tenia fins al 23 de gener per a convocar el nou parlament. En conferència de premsa, el president espanyol ha fet un balanç de l’any 2017 i ha demanat al nou govern de Catalunya que no torni a posar a prova l’estat, perquè es tornarà a ‘aplicar la llei per a protegir la constitució i tots els espanyols’. En aquest sentit, ha dit que la Generalitat ha de prioritzar les polítiques ‘dins de la llei’ i ha de ser capaç de dialogar ‘amb tots els catalans i la resta d’Espanya.’ Preguntat sobre la possible investidura telemàtica de Carles Puigdemont, Rajoy ha fet befa i ha dit: ‘És absurd pretendre ser president d’una comunitat vivint a l’estranger. Imaginis que jo estigués ubicat a Lisboa.’ A més, ha dit que és de sentit comú no proposar un candidat que és ‘un fugitiu de la justícia’, perquè només la proposta atempta contra els valors de la democràcia. El president espanyol ha posat molt d’èmfasi en la situació política i econòmica de Catalunya, que ha definit d’inestable i incerta. Un context que considera que l’ha provocat la ‘deriva unilateral’ del govern de Carles Puigdemont. Segons Rajoy, el 155 ha aconseguit mitigar el ‘deteriorament econòmic’, però ara cal que la nova Generalitat s’involucri en la recuperació.

Summary: Rajoy convoca la sessió constitutiva del parlament per al 17 de gener


El Tsunami Democràtic ha convocat una acció amb motiu del partit entre el Barça i el Madrid que es disputa avui a les 20.00 al Camp Nou. En un comunicat difós a les xarxes socials, ha fet una crida a tota la ciutadania perquè envolti l’estadi quatre hores abans del partit. El moviment explica que ha convocat la concentració perquè cap dels dos equips no ha volgut participar en una acció a favor del diàleg. Segons el Tsunami, hi ha 40.000 persones inscrites per a participar en la protesta. L’acció del Tsunami Democràtic durant el Barça-Madrid, minut a minut Últimes instruccions per part del Tsunami El Tsunami Democràtic afirma que per dur a terme l’acció és imprescindible que el partit es pugui disputar i l’afició amb entrada i carnet pugui accedir a l’estadi. Addicionalment, s’estan repartint des d’ara mateix 100.000 cartolines als voltants de l’estadi per repartir entre el públic assistent. Demanen a la gent que els ajudi a repartir-les perquè tothom en tinguin. També han anunciat que abans que comenci el partit s’anunciarà de quina manera tothom el podrà veure en directe. I demanem a les forces de seguretat prudència, professionalitat i proporcionalitat davant de les accions de les hores vinents. Quins són els punts de la concentració? El moviment ha demanat a la ciutadania que es concentri a les 16.00 en quatre punts de la rodalia de l’estadi. El primer punt és l’avinguda de Joan XXIII amb el carrer Menéndez i Pelayo; el segon és a Joan XXIII amb el carrer d’Aristides Maillol; el tercer és a Aristides Maillol amb la Travessera de les Corts; i el quart és a la Travessera amb el carrer d’Elisabeth Eidenbenz. Malgrat tot, han fet una crida a estar atents a l’aplicació i al canal de Telegram des de primera hora del matí. Quina acció hi haurà durant el Barça-Madrid? De moment, no se sap què volen fer. El moviment ha descartat que l’acció sorpresa sigui un llançament multitudinari de pilotes inflables de color negre, tal com publica La Vanguardia. Tanmateix, el Tsunami ha decidit fer seva la idea i fa una crida a la gent perquè porti pilotes a l’estadi. A més a més, demana que es faci servir l’etiqueta #ChallengeLaVanguardia a Twitter. Només se sap que l’acció que el Tsunami Democràtic ha convocat es podrà veure en directe per televisió. El moviment va dir que n’estava convençut, en una entrevista al programa ‘FAQS’ de TV3. El Tsunami obre la setmana fent-se present en cartells i grans projeccions en edificis El dispositiu de seguretat l’integrarà un miler de Mossos d’Esquadra i dos mil vigilants de seguretat privats. Els equips del Barça i del Madrid s’han concentraran a l’hotel Reina Sofia de Barcelona i d’allà aniran cap al Camp Nou. L’últim missatge difós pel Tsunami convida la gent a participar en la protesta i a portar entrepà, aigua i una ràdio. ‘Tothom qui vingui serà convidat a veure el partit’, diu el moviment, sense donar més detalls. A Madrid, la premsa espanyola generalista i esportiva ha reaccionat amb ira contra l’acció que prepara el Tsunami Democràtic. Histèria a Madrid amb el Tsunami del Camp Nou Autocars per a anar a Barcelona Mitjançant el canal Alerta, el Tsunami Democràtic ha fet públic un mapa amb els autocars que es desplaçaran dimecres des de diversos municipis del país cap a Barcelona. El mapa es va actualitzant constantment i ofereix informació sobre els preus, les hores i els punts de sortida. De moment, n’hi ha una quarantena de confirmats. Més que un club: els precedents que lliguen el Barça i la política El partit entre el FC Barcelona i el Reial Madrid s’havia d’haver jugat el 26 d’octubre, però la Lliga Espanyola de Futbol va obligar a ajornar-lo precisament per por de la reacció a la sentència del Tribunal Suprem espanyol contra el procés. L’ajornament del clàssic Barça-Madrid, una maniobra política de Tebas i la Moncloa contra les protestes Aquests darrers dies, el president del Barça, Josep Maria Bartomeu, ha dit que veia compatible de jugar el clàssic al Camp Nou amb l’acció del Tsunami Democràtic. L’ex-president Joan Laporta ha donat suport a la protesta i ha demanat al club que escolti les propostes del moviment perquè són una crida al diàleg per a resoldre la situació de repressió que viu Catalunya. Aquest és el comunicat que va fer el Tsunami Democràtic. L’aplicació del Tsunami Democràtic En aquest enllaç és possible de descarregar i actualitzar l’aplicació per a Telegram. El canal de Telegram del Tsunami Democràtic entra a la llista dels més seguits al món 📣 Amics i amigues ja podeu descarregar o actualitzar l'aplicació del #TsunamiDemocràtic via Telegram a l'enllaç següent: https://t.co/lU1vH9IFU5 📲 Descarrega't l'aplicació! Tots tenim ganes de continuar demostrant #LaForçaDeLaGent amb més accions. — Tsunami Democràtic (@tsunami_dem) October 26, 2019 Fa dies que el govern espanyol va començar a actuar contra el moviment. La Guàrdia Civil va ordenar a les companyies operadores d’internet que bloquessin els dominis i les webs que hi tenien relació, i van començar a redirigir-les a una pàgina de la Guàrdia Civil, tal com va passar la tardor del 2017 amb les webs d’Òmnium, de l’ANC i del referèndum. Algunes webs encara es poden veure, perquè el procés és gradual i es va activant el blocatge a mesura que el van aplicant les operadores. La democràcia espanyola, com sempre de democràcia no en té res: censura i totalitarisme.#SpainIsAFascistEstate pic.twitter.com/SGaYTFPiR0 — Bombers per la República🎗🌊 (@ANC_Bombers) October 18, 2019 Malgrat tot, el Tsunami Democràtic ha esquivat el blocatge de les webs amb un nou domini. A més, en un missatge al canal de Telegram, insisteixen en la necessitat d’instal·lar-se l’aplicació i seguir el seu canal. També recomanen de fer servir un VPN. Per al mòbil, recomanen d’instal·lar l’aplicació 1.1.1.1. Com funciona el codi QR de l’aplicació del Tsunami Democràtic? Com podem saber quines mobilitzacions es preparen? El Tsunami Democràtic demana que tothom el segueixi a les xarxes socials i, especialment, al canal de Telegram, on ja tenen més de 405.000 seguidors. Però sobretot demanen que tothom es descarregui l’aplicació. Què és el Tsunami Democràtic? El Tsunami Democràtic és una iniciativa sorgida de la societat civil i amb la complicitat de tots els partits independentistes i entitats. L’objectiu és de donar una resposta a la sentència del Tribunal Suprem espanyol sobre el judici contra el procés. Aquesta resposta es fonamenta en la lluita no violenta i en la desobediència civil. Grande-Marlaska diu que l’estat investiga el Tsunami: ‘Acabarem sabent qui hi ha darrere’ El Tsunami Democràtic assegura que la desobediència civil no violenta és una eina que caldrà utilitzar de manera ‘intermitent’ però sostinguda per donar resposta a la sentència del judici contra el procés. En un missatge difós a Twitter, diu que cal ser conscient que la mobilització ‘pot durar mesos o anys’ i que la desobediència civil no pretén crear cap conflicte sinó resoldre’l. El manifest Quan va aparèixer, el Tsunami Democràtic va presentar un manifest, en què demanava de no desistir en la defensa dels drets individuals i col·lectius i deia que per a això cal una lluita democràtica, organitzada i determinada, que es fonamenti en la desobediència civil i en la lluita no violenta. Sense violència de cap mena, ‘però amb tota la fermesa’, diu. I afegeix: ‘L’autocrítica, la ironia, la creativitat, la diversitat, la imperfecció i tot allò que potenciï un moviment col·lectiu i transversal seran les nostres eines. No defugim la incomoditat que pot resultar de l’exercici dels drets fonamentals i la transformació social. L’assumim i la confrontem.’  Guardiola llegeix al món un comunicat per a denunciar la sentència contra els presos El vídeo El primer element de la campanya que es va publicar va ser un vídeo de mig minut, on es pot veure un fogó amb una cassola plena d’aigua que arrenca el bull, i amb aquest lema damunt la imatge: ‘Canviem l’estat de les coses’. Qui hi dóna suport? Representants de tots els partits independentistes i d’entitats diverses de la societat civil han ajudat a impulsar la campanya donant-hi suport a la xarxa. És el cas dels presidents Carles Puigdemont i Quim Torra, d’Oriol Junqueras, Marta Rovira, Pere Aragonès, Ester Capella, Alfred Bosch, Roger Torrent, Josep Costa, Mireia Boya, David Fernàndez, Marcel Mauri, Elisenda Paluzie, Lluís Llach, Albano-Dante Fachin, Jordi Cuixart…

Summary: Tot allò que se sap sobre l’acció del Tsunami Democràtic pel Barça-Madrid


El secretari general de Podem, Pablo Iglesias, que la monarquia espanyola ‘ha deixat de ser un símbol d’unitat i concòrdia’ entre els ciutadans i s’ha convertit en una institució que ‘només entusiasme als sectors més conservadors.’ Per això demana que quaranta anys després de la transició, la societat espanyola és prou madura per reflexionar sobre un model d’estat que fou imposat. En un article a El País, Iglesias assegura que la monarquia és en plena crisi i ho exemplifica de la següent manera: ‘Si el 23-F va reforçar Juan Carlos I, el 3 d’octubre va debilitar Felipe VI, perquè no fou capaç d’erigir-se com el símbol del diàleg, sinó com el símbol de l’autoritat d’un govern que va fracassar a l’hora d’aconseguir una sortida política a un conflicte alimentat per la seva ineptitud.’ El líder de Podem afirma que l’estat espanyol necessita convertir-se en una república perquè es garanteixi la justícia social i es reconegui ‘la diversitat dels pobles i gents d’Espanya com a clau identitària a protegir i respectar.’ Segons Iglesias, rere la república hi ha l’impuls constituent de moviments com el feminisme i el 15-M, que exigeixen ‘institucions que protegeixin la gent davant de les figures d’autoritat inamovibles.’ ‘Una nova república serà la millor garantia per una Espanya unida sobre la base del respecte i la lliure decisió dels seus pobles i gents’, conclou.

Summary: Iglesias defensa una nova república espanyola contra una monarquia que divideix


Jesús de Natzaret tenia raó. Mahoma també en tenia. I Siddharta Gautama. I Confuci, Lao Tse… Tots els profetes, occidentals i orientals, deien la veritat. Van ser les persones, que en van fer interpretacions equivocades. Aquest és el punt de partida del Cao Dai o caodaisme, una jove religió que va néixer al sud del Vietnam a començament del segle XX i que com més va més seguidors acumula, fins i tot fora del sud-est asiàtic. El Cao Dai, que literalment vol dir ‘torre alta’, es va fundar el 1926. Cinc anys abans, suposadament, Déu es va aparèixer en forma d’un gran ull davant d’Ngo Van Chieu, un alt càrrec de l’administració francesa a la província colonial de la Cotxinxina. En només dos mesos, el Cao Dai havia aconseguit 20.000 adeptes, i el 1930 aquesta xifra ja s’enfilava al mig milió. El 1975, després de la victòria comunista a la Guerra del Vietnam, va haver de veure com el nou govern il·legalitzava totes les religions. Si bé no es podia practicar públicament, el Cao Dai va continuar viu, i el 1997 se’n va aixecar la prohibició. Ara es calcula que hi ha més de sis milions de fidels a tot el món. El Gran Temple, a Tay Ninh, és el nucli físic del caodaisme. El Gran Temple En Bui Huu Y, o Ynep, és un d’aquests creients. Té 31 anys i és caodaista des que té coneixement. Viu en una granja on planta kèo nèo (Limnocharis flava), una mena de ceba dolça insípida considerada per molts al Vietnam com el menjar dels pobres. També hi té quatre vaques geperudes i un grapat de galls i gallines. En Bui Huu Y, vestit amb la túnica blanca i el barret negre típic del Cao Dai. Cada setmana s’acosta fins a Tay Ninh, la capital de la província homònima, i visita el Gran Temple, la meca d’aquesta religió. Arquitectònicament, l’edifici impressiona per la gran barreja d’influències. La façana i la teulada semblen extretes d’una pagoda xinesa. A cada costat de l’entrada s’aixequen dues torres com si fossin uns campanars catòlics. Sota els peus, el terra de rajoles recorda el d’una mesquita. El Gran Temple és una barreja de diferents estils arquitectònics i religiosos. Una vegada dins, es poden pujar els nou graons que separen cada nivell del temple. Representen els nou cels en què creu el Cao Dai. A l’últim graó, el més elevat, hi ha una gran esfera verda de tres metres, tres decímetres i tres centímetres de diàmetre. És l’Univers. Allà es pot veure la constel·lació del Carro Gran. Just a sobre, hi ha el gran ull que ha esdevingut el símbol de la religió. És l’ull esquerre de Déu, que tot ho veu, en tot moment i a qualsevol lloc. Els nou nivells del Gran Temple representen els nou cels. Molta gent recorda aquest símbol com l’Ull de la Providència, vinculat al cristianisme i a la maçoneria, i que es pot trobar als bitllets d’un dòlar americans. No obstant això, ja s’havia representat molt abans en altres religions. A l’antic Egipte, era l’ull d’Horus, i a la mitologia nòrdica es dibuixava per representar l’únic ull del seu Déu més important, Odin. L’ull esquerre de Déu ha esdevingut el símbol del caodaisme. Centenars de creients passen cada dia pel santuari per contemplar-lo i per resar. El Gran Temple, construït el 1947 després de vint anys ininterromputs d’obres, és la principal atracció de la Ciutat Sagrada del Cao Dai. La Santa Seu comprèn més de 20.000 hectàrees dividides en divuit districtes on hi ha altres edificis d’adoració, les residències dels alts càrrecs dins l’estructura jeràrquica de la religió, un hospital i una escola, entre més. Una petita part del conjunt de la Ciutat Sagrada del Cao Dai a Tay Ninh, el Vietnam. Els dies especials, com el Tet (any nou lunar), són milers els qui s’hi acosten. Molts ho fan enfundats en les tradicionals túniques blanques. Si bé es consideren monjos, això no vol dir que ho siguin tal com els coneixem en les cultures de tradició catòlica. Hi ha diferents nivells d’implicació. La majoria no viuen pas aïllats de la resta de societat i, de fet, es poden casar i tenir fills, i tenen una vida ben semblant a la de qualsevol veí amb altres creences. Tot i això, és molt habitual trobar-se amb seguidors que, en el temps lliure, tenen cura dels temples i hi fan vida. La major part dels fidels són vegetarians, tal com demana la religió, per a netejar l’esperit i la ment. Milers de fidels esperen per a entrar al Gran Temple el dia de l’any nou lunar. Cap de família, pagès i monjo L’Ynep n’és un exemple perfecte. És casat i té una filla i un fill adolescents. Cada dia treballa al camp. Submergeix els genolls dins les plantacions inundades on el kèo nèo es baralla per uns raigs de llum i recull els brots que després vendrà als altres camperols de la zona. En Bui Huu Y i el seu germà recullen ‘kèo nèo’. Normalment, es passa tot el dia amb el sol torrant-li l’esquena i protegint-se el cap amb un barret de palla, però sempre que pot visita el seu temple de referència, més petit i proper que el de Tay Ninh, i ajuda a netejar-lo i fer-hi cerimònies religioses. A vegades, fins i tot, s’hi queda a dormir estirat en una hamaca. En Bui Huu Y i els seus dos fills, al camp. Quan no pot fer-ho, l’alternativa és resar des de l’altar que s’ha habilitat a casa. És un edifici molt humil, i l’habitació més gran està dedicada quasi exclusivament a l’oració. Hi té un altar gran i dos de més petits. Cadascun venera diferents personatges importants del caodaisme, com ara Jesús o Confuci. Cada dia renova amb diligència l’encens, el menjar i les begudes que utilitza com a ofrenes. Més del 90% de cases a Tay Ninh disposen de racons com aquest. En Bui Huu Y ofereix encens als altars de casa. El yin, el yang i els temples Com el temple on va Bu Huu Y n’hi ha molts més. Només a la província de Tay Ninh n’hi ha més de cent. A la resta del Vietnam se’n poden trobar uns vuitanta. A més a més, segons el Centre d’Estudis del Cao Dai, aquesta religió també ha arribat a altres països, com la veïna Cambodja, Austràlia, França, Alemanya, Gran Bretanya, el Canadà i, sobretot, els Estats Units, on hi ha importants comunitats de vietnamites. Dins la Ciutat Sagrada hi ha dos petits boscos plens de micos. Normalment, es poden diferenciar fàcilment dos tipus de temples. L’un és el del Pare, el de Déu, que es representa amb el gran ull. Aquests santuaris tenen dues torres a banda i banda de la façana. Són rèpliques més petites del Gran Temple de Tay Ninh, però igualment acolorides i agradables de visitar. L’altre temple és el de la Mare, una deïtat situada només per sota del Pare pel que fa a poder i importància. L’edifici té una pagoda central en comptes de les dues talaies. Un temple de la Mare a una zona rural de la província de Tay Ninh. Seguint la creença taoista, l’un és el yin i l’altre el yang, i junts formen el tot. El Pare és el yang, responsable de l’esperit, la masculinitat i l’expansió. La Mare, en canvi, és el yin. Ella representa el cos, la forma, la feminitat i la cura. El monjo de més rang en un petit temple de la província de Ben Tre, el Vietnam. A la província de Tay Ninh és impossible no topar-se amb un temple caodaista. Els seus campanars disfressats de pagodes sobresurten per sobre la mar de teulades de gairebé totes les ciutats. A les províncies del voltant també se’n troben, tot i que menys. Tots segueixen els cànons hegemònics que marca la Santa Seu. O gairebé tots. Veure’n un de diferent és pràcticament com trobar-se un trèvol de quatre fulles. A la diminuta localitat de Tan Thanh, ben bé al delta del Mekong, hi ha un santuari construït el 1958 que no s’assembla a cap altre. Està tan amagat que ni el carrer que el veu alçar-se apareix en els mapes, i molts dels seus veïns ni tan sols saben que existeix. Un temple amagat entre palmeres al delta del Mekong, a la província de Ben Tre. Víctor Hugo, el sant La cosa que no pot faltar a l’entrada de cap temple és la imatge del Pacte dels Tres Sants. És una pintura on es poden veure els tres personatges que signen la tercera aliança entre Déu i la humanitat (la primera la va signar Moisès i la segona Jesús). Són Sun Yat-Sen, el dirigent de la revolució xinesa del 1911; Nguyen Binh Khiem, un poeta vietnamita; i, curiosament, Víctor Hugo, l’aclamat escriptor francès. L’autor d’Els Miserables era un gran aficionat a l’espiritisme i va pronosticar l’arribada de noves religions. Ell és l’encarregat de les missions espirituals del Cao Dai a l’estranger. La imatge del pacte dels Tres Sants amb Sun Yat-Sen (esquerra), Víctor Hugo (centre) i Nguyen Binh Khiem (dreta). Entre les figures més mediàtiques que venera aquesta religió també hi ha Lenin, Shakespeare i Juana d‘Arc, qui teòricament va contactar amb alguns mèdiums del caodaisme mitjançant l’espiritisme. Curiosament, Catalunya apareix als llibres d’història del Cao Dai. La primera aparició en públic feta a l’estranger va ser a Barcelona durant el cinquè Congrés Internacional Espiritista. L’esdeveniment es va fer de l’1 al 10 de setembre del 1934 al Palau de Projeccions de l’ajuntament, i va rebre la visita del batlle d’aleshores, Carles Pi i Sunyer, i del president de la Generalitat, Lluís Companys. Tal com recull el llibre-resum del congrés, el professor francès Gabriel Gobron va presentar una moció perquè es demanés al parlament francès que reconegués el Cao Dai com una religió amb els mateixos drets que, per exemple, els cristians. Els espiritistes assistents van aprovar la moció. Centenars de creients resen a Déu dins el Gran Temple. Mons paral·lels Com el budisme, el Cao Dai defensa que els éssers vius som en un cercle de reencarnacions. Només hi ha una manera d’escapar-se’n abans del dia de l’Assemblea del Drac i la Flor (similar al Dia del Judici Final del cristianisme). La clau és tenir un bon comportament que ens permeti escalar vida rere vida fins a aconseguir, finalment, de reposar en un dels nou cels. Concretament tenim davant 67 nivells fins assolir el descans etern. Segons el caodaisme, aquests nivells són, de fet, planetes i mons paral·lels. Ara mateix som al món 68. Amb cada reencarnació podem desplaçar-nos, normalment, un grau cap amunt o un cap avall. Per sobre el primer planeta només hi ha el cel. L’infern, dividit en deu sales, es trobaria després del 72. El Món Universal amb l’ull esquerre de Déu al centre. La doctrina defensa que, des del pacte dels Tres Sants, ha començat la tercera fase per a aconseguir la salvació de la humanitat. Després que els homes fallessin en la interpretació dels missatges de tots els profetes que Déu va enviar, aquest va decidir de no fer servir més intermediaris i contactar directament amb les persones. Per aquest motiu es va aparèixer, suposadament, davant d’Ngo Van Chieu el 1921. Centenars de creients resen al Gran Temple del caodaisme a Tay Ninh. El Cao Dai diu que aquest serà un període de molta intensitat religiosa i que ‘unirà Déu i la humanitat de maneres inimaginables’. L’objectiu fonamental d’aquesta fase relativament nova és el d’unir totes les religions. Figures que representen set personatges cabdals pel caodaisme, entre els quals hi ha Buda, Jesús, Lao Tse i Confuci. Una cultura pròpia Com passa amb tota religió, el caodaisme té la seva cultura. A part de les característiques túniques blanques dels adeptes, també disposa d’una gastronomia única, i s’han desenvolupat plats vegetarians que són molt difícils de trobar en altres llocs del Vietnam. A més a més, el Cao Dai té les seves festivitats, com ara el festival de Déu, el novè dia del primer mes del calendari lunar, i el festival de la Mare, el dia 15 del vuitè mes del calendari lunar. Un drac treu foc per la boca durant la celebració del festival de Déu. Aquestes són ocasions excel·lents per a meravellar-se tant amb les activitats folklòriques pròpies del Vietnam com per les específiques d’aquesta religió. Això es pot entreveure, sobretot, en les tradicions musicals. A les festes, no hi manquen mai els tambors decorats amb la bandera tricolor del Cao Dai, que representa les tres principals religions (vermell pel confucianisme, groc pel budisme i blau pel taoisme). Els músics, vestits de blanc, repiquen l’instrument de percussió amb totes les parts del cos possibles i, alhora, fan piruetes. La bandera tricolor simbolitza les tres principals religions segons el Cao Dai. També són úniques les seves cançons, que es podrien definir com una barreja de cants gregorians i de mantres budistes. És habitual sentir-los en casaments i en funerals. Aquests vehicles decorats com dracs transporten els fèretres durant els funerals. La vida i la mort A Tay Ninh hi ha un gran cementiri caodaista. Visitar-lo és una experiència única. Contràriament a allò que semblaria lògic, és un lloc ple de vida. Centenars de persones vestides de blanc visiten els seus difunts. Als passadissos, hi vagaregen venedors ambulants de begudes, flors, encens i, fins i tot, hi ha bars on passar l’estona. Sobta topar-se, enmig de les parcel·les de làpides, amb camps de conreu treballats pels tractors que hi zigzaguegen. Fins i tot, aquests pagesos aprofiten per vendre els enciams que acaben de collir del camp. Hi ha familiars que van a dinar davant la tomba d’un ésser estimat, i aprofiten per netejar-la o, fins i tot, per tornar-la a pintar. És un cementiri amb bullici. En Bui Huu Y, al costat de la tomba de la seva cunyada. L’Ynep el visita de tant en tant. Allà hi ha enterrats la seva cunyada i el seu nebot, que van morir en un accident de trànsit no fa gaire. Baixa de la moto amb un somriure, curiosament l’expressió facial més repetida entre els qui porten ofrenes als seus éssers estimats. Té la certesa que han començat una nova vida en algun altre lloc. Amb una mica de sort, espera, haurà estat al planeta 67. Més capítols de la sèrie ‘La volta al món sense bitllet de tornada‘: —(1): Un nou ‘margaix’ a Mongòlia —(2): A Ulan Bator, vivint entre sedentaris —(3): Comprant cavalls a Mongòlia —(4): Els perills de cavalcar per Mongòlia —(5): Compartint sostre amb cinc àguiles daurades —(6): Com és la vida dels nòmades de Mongòlia? —(7): Per què val la pena de viatjar fent autostop —(8): La Xina de l’alta tecnologia i el control extrem —(9): L‘orquestra simfònica dels trens xinesos —(10): L‘autèntica religió d‘Hong Kong —(11): Els paradisos naturals d‘Hong Kong —(12): El dia que les treballadores domèstiques inunden els carrers d‘Hong Kong —(13): Una setmana qualsevol quan viatges amb 3 euros el dia —(14): Què cal portar a la motxilla quan fas un gran viatge? —(15): Un Nadal a la Cotxinxina —(16): Una gallina et pot salvar la vida al Vietnam —(17): Com funciona Couchsurfing, la plataforma per a viatjar sense pagar allotjament —(18): Emboscada entre cocoters —(19): Nòmades digitals: viure viatjant gràcies a internet —(20): El llac de Ta Dung, la joia desconeguda del sud-est asiàtic —(21): Ser dona i fer la volta el món tota sola

Summary: Cao Dai, la jove religió que combina Buda, Jesús, Victor Hugo i Lenin


El comissari en cap dels Mossos d’Esquadra, Ferran López, ha defensat davant el jutge del Tribunal Suprem espanyol Pablo Llarena l’actuació dels Mossos durant el referèndum d’autodeterminació del primer d’octubre de l’any passat. López ha defensat la versió del major, Josep Lluís Trapero, i ha reiterat que els Mossos havien complert l’ordre judicial del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya. L’ordre de la jutgessa fou de retirar les urnes i tancar els col·legis, però sense ‘alterar la convivència ciutadana’. López ha afirmat que l’encarregat del dispositiu policíac l de l’1-O –el coronel de la Guàrdia Civil Diego Pérez de los Cobis– sabia la planificació de la policia catalana per a aquella jornada. Així doncs, ha contradit la declaració que Pérez de los Cobos va fer al Suprem –que va servir de base per a mantenir Joaquim Forn empresonat–, segons la qual els Mossos no havien informat correctament la resta de cossos sobre el dispositiu que pensaven desplegar l’1-O i fins i tot havien vigilat els moviments de la policia espanyola el dia del referèndum per informar els concentrats que omplien els col·legis electorals per tal que es poguessin organitzar. Segons fonts jurídiques, durant aquesta declaració de tres hores López ha recordat que hi havia un únic dispositiu de seguretat i que la policia catalana s’encarregava de la seguretat ciutadana, mentre que la part especialitzada d’ordre públic corresponia a la policia espanyola. López ha explicat també que els Mossos no van seguir en cap moment consignes polítiques del govern de la Generalitat i que en cap moment no havien estat imprescindibles per a dur a terme el referèndum. Ha insistit que en les reunions prèvies a l’1-O la cúpula policíaca havia advertit el govern que una jornada amb més de dos milions de persones al carrer i un desplegament policíac podia causar incidents, però que el govern havia decidit de mantenir la convocatòria de referèndum. El comissari en cap dels Mossos ha reiterat, per tant, el contingut de la declaració que ja va fer divendres a l’Audiència espanyola, on va assegurar davant la jutgessa Carmen Lamela –que investiga el major Trapero– que no hi havia hagut engany i que Pérez de los Cobos sabia de primera mà el dispositiu que els Mossos havien previst per al primer d’octubre. López ha comparegut davant Llarena com a testimoni a petició de la defensa de Joaquim Forn, que va demanar els testimonis de l’actual cúpula dels Mossos per desmentir les afirmacions ‘radicalment inexactes’ de Pérez de los Cobos. Després del comissari en cap, ha declarat també el cap de la comissaria superior de coordinació central dels Mossos, Juan Carlos Molinero, i el cap de la Comissaria General Tècnica de Planificació de la Seguretat, Emilio Quevedo. El jutge també ha citat per demà el cap de la Comissaria General d’Informació, Manuel Castellví, i dos comandaments més presents als escorcolls dels dies 20 i 21 de setembre, aquests dos últims a petició de la defensa del president d’Òmnium, Jordi Cuixart.

Summary: El cap dels Mossos defensa Trapero i Forn davant Llarena i desmenteix la declaració de Pérez de los Cobos


Comença el judici contra el major Josep Lluís Trapero i la cúpula dels Mossos a l’Audiència espanyola. El tribunal, presidit per la jutgessa Concepción Espejel, jutjarà l’actuació del cos policíac el 20-S i l’1-O i que s’allargarà diverses setmanes. Trapero ha arribat quan faltava un quart per les 9 del matí, acompanyat de la seva advocada, Olga Tubau. Pocs minuts abans, s’ha presentat l’actual cap dels Mossos, Eduard Sallent, vestit de paisà, en suport a Trapero. Vegeu-ho ací: En el judici, també s’asseuran al banc dels acusats l’ex-secretari general del Departament d’Interior Cèsar Puig; l’ex-director general dels Mossos Pere Soler i la intendent del cos Teresa Laplana. La fiscalia sol·licita onze anys de presó i onze d’inhabilitació per a Trapero, Soler i Puig per rebel·lió i quatre de presó i onze d’inhabilitació a Laplana per sedició. El major Trapero, cap a la culminació de la venjança de l’estat espanyol

Summary: Trapero arriba a l’Audiència espanyola pel judici contra la cúpula dels Mossos