La setmana passada TV3 va oferir el 30 Minuts ‘Salvar la Costa Brava’, un reportatge dels que fan prendre consciència i que sensibilitzen, signat per Jordi Regàs i Marc Rodríguez Puig, amb imatges i muntatge d’Òscar Roger Jara. Després de la crisi s’ha revifat la voracitat constructora. Algunes de les poblacions i paisatges més bonics de la Costa Brava són amenaçats. Només cal mirar les promocions que volen tirar endavant a Begur o Cadaqués. Els batlles diuen que no les poden frenar i al mes de gener la Generalitat va dictar una moratòria per estudiar tots els casos. La voracitat és tan agressiva en tot aquest territori que la plataforma SOS Costa Brava, que lluita per a la preservació del patrimoni litoral, ja aplega vint-i-nou associacions. Una és Alerta Sant Feliu, impulsada per personatges de la cultura, com ara els escriptors Toni Sala i Narcís Comadira, les filòlogues Dolors Oller i Neus Galí, la periodista gastronòmica Carme Casas, el músic Rafael Subirats… Aquesta plataforma de Sant Feliu de Guíxols denuncia un seguit d’actuacions municipals que destrueixen elements que conformen el caràcter patrimonial d’aquesta població costanera, que fins ara s’ha salvat de la massificació turística d’algunes altres poblacions veïnes. Perquè, més enllà de les agressions urbanístiques que revifen a tot arreu, en molts pobles també n’hi ha a més petita escala, sovint considerades reformes urbanes, que trenquen la singularitat i identitat dels llocs i els converteixen en territoris sense gràcia, estandarditzats, homogenis i intercanviables. Llocs on mana el ciment i la grisor, sense tenir presents les peculiaritats paisatgístiques i històriques. Expliquem el cas de Sant Feliu de Guíxols, on, a més, hi ha una voluntat per a ‘turistificar-lo’. La barqueta de Sant Feliu que corona les arcades del passeig marítim. El llegat i caràcter de l’arquitecte Bordàs Joan Bordàs (Figueres, 1888 – Barcelona, 1961) va ser arquitecte assessor de l’Ajuntament de Sant Feliu de Guíxols del 1914 fins al 1955. Havia estat deixeble de Rafael Masó, l’arquitecte noucentista gironí. Tants anys d’arquitecte a Sant Feliu hi van deixar petja. En la població l’arquitectura de Joan Bordàs va acabar conformant un caràcter que ha perdurat fins ara. Entre els projectes d’urbanització destaquen l’ordenació dels dos passeigs (1943) i la construcció del mur de defensa de la platja (1945). També va projectar la fàbrica de taps de suro La Suberina (1919-1923), la reforma dels banys de Sant Elm (1922), el Mercat cobert (1929-1930), el Casino (1932), la casa Rius, la casa Dawson (1941) i la casa Arxer (1947). La fesomia de la badia de Sant Feliu era ben característica fins ara, amb els seus petits arcs coronats cadascun per una barqueta amb dos tripulants (que diuen que eren dos homes del poble que no tenien una bona relació, però que per circumstàncies de la vida havien de compartir la barca). L’arquitecte Bordàs en va col·locar dotze al llarg de la badia, que coincidien amb les boques dels carrers que donaven a mar. A Sant Feliu la barqueta que corona els arcs del passeig és un element tan propi que, quan algú fa un balcó, la hi posen. Però una intervenció molt agressiva a la banda sud de la badia, a l’anomenat passeig de Rius i Calvet, ha causat la ruptura de la façana marítima i n’ha trencat la continuïtat arquitectònica. Han eliminat una part dels elements que donen sentit al conjunt, abocant-hi tones de formigó i construint-hi unes grades a tocar de mar. L’espigó, també l’han omplert de formigó. I les obres han fet desaparèixer gairebé tota la platgeta petita del costat. La badia es conforma d’una desena d’arcs, i les darreres obres n’han eliminat tres, cosa que ha trencat la continuïtat del relleu marítim. El col·lectiu Alerta Sant Feliu tem que el nou espai serveixi per a posar terrasses de bar. L’altre temor és que, si l’equip de govern actual guanya les eleccions municipals, acabi modificant tota la badia i que el passeig acabi colonitzat per noves terrasses, fet que seria una privatització flagrant de l’espai públic. La reforma del Passeig de Rius i Calvet. La reforma de la plaça Ferran Agulló i l’escultura de Joan Rebull Una intervenció que ha mobilitzat molts ciutadans de Sant Feliu és la transformació de la plaça Ferran Agulló, que correspon al Racó de Garbí, vinculada a les obres del passeig marítim. Segons Alerta Sant Feliu, és una de les places que tenia més encant i era més emblemàtica i estimada del poble. A més, era plena de sentit: Ferran Agulló, periodista, poeta, polític, que va viure al tombant de segle XIX-XX, és conegut per haver-se inventat el terme ‘Costa Brava’. A la dècada dels seixanta, en aquesta plaça hi van col·locar una escultura obra de Joan Rebull, que porta per nom ‘La Costa Brava’ en homenatge a Agulló. La plaça tenia un marcat aire noucentista: l’escultura (que popularment la gent de Sant Feliu anomena ‘la Pepita’) era acompanyada d’un estany, amb nenúfars i un desmai. Avui, la plaça ha estat pavimentada i ha estat ocupada per la terrassa d’un restaurant, amb taules i cadires. I l’escultura de Rebull, reivindicada pels veïns, l’han acabada traslladant uns quants metres més enllà, en un racó, completament descontextualitzada i carregada de formigó per totes bandes. La plaça Ferran Agulló actual. Com era abans la plaça Ferran Agulló. Foto cedida per Alerta Sant Feliu L’escultura ‘La Costa Brava’ de Joan Rebull quan era situada a la plaça Ferran Agulló. Foto cedida per Alerta Sant Feliu Alerta Sant Feliu Recorden membres de l’associació Alerta Sant Feliu: ‘La plataforma va aparèixer perquè vam fer un sopar popular de comiat a la “Pepita” quan va córrer la brama que traurien l’escultura i que es carregarien la plaça. La gent no s’ho creia. I vam fer un sopar molt bonic i es van recollir signatures per a frenar l’acció. L’alcalde no en va fer gens de cas. Després, vam tenir-hi una reunió per posar-lo en coneixement que algunes de les accions que duia a terme eren desastres emblemàtics per a Sant Feliu, com ara la reforma del mercat i l’escultura d’en Rebull. Vam trobar-hi una paret. Les seves respostes eren “perquè sí!”. Però el “perquè sí” no és democràtic. En vam sortir indignats i va néixer el nom: Alerta Sant Feliu.’ Alerta Sant Feliu es va constituir el setembre del 2018 arran de les accions del consistori sobre la façana marítima. ‘L’aprovació del projecte de renovació del Racó de Garbí es va fer a corre-cuita, en ple mes d’agost. Vam presentar al·legacions a les obres i no ens les van respondre. I van anar de pressa perquè volien inaugurar-la abans de les eleccions. El projecte, que canvia la façana marina, tenia prou envergadura per a fer-ne una consulta popular. Tampoc no la van tenir en compte.’ Abans de l’estiu, els partits de l’oposició en bloc van presentar una moció per catalogar i protegir les obres de Joan Bordàs, que són municipals però que no són catalogades i, per tant, no estan protegides. El govern municipal (encapçalat per Carles Mota, del grup Tots per Sant Feliu, el PSC i ERC) va tombar la proposta. Segons Alerta Sant Feliu: ‘El fet que no s’hagi volgut catalogar l’obra de Bordàs ens dóna una pista de quin futur li espera.’ Alerta Sant Feliu denuncia aquestes i més accions urbanístiques i urbanes (de substitució de mobiliari urbà) que banalitzen el caràcter arquitectònic, paisatgístic i patrimonial de la població. Que n’estandarditza la imatge. ‘Són elements que tant es poden trobar a Platja d’Aro com a Salou.’ Els membres de l’associació creuen que hi ha una manca de coneixement sobre la història del municipi i també consideren que l’ajuntament construeix a partir d’uns paràmetres de falsa modernitat. I recorden que les obres que han trencat la façana marítima són obres faraòniques, que han costat quatre milions d’euros. Deixadesa programada i ‘turistificació’ ‘Tots els elements patrimonials del passeig de Sant Feliu deixen que es degradin. Nosaltres en diem “deixadesa programada”. El consistori permet la deixadesa del passeig amb la intenció que la degradació progressiva afavoreixi l’estat d’ànim de la població a favor d’una intervenció per evitar la crítica i l’oposició a l’enderrocament dels arcs i donar via lliure a la reurbanització de la badia.’ Deixadesa del passeig marítim de Sant Feliu de Guíxols. Hi ha el perill de caure en el turisme de depredació, diuen els membres d’Alerta Sant Feliu. El batlle és un empresari turístic i el regidor d’urbanisme treballa en una immobiliària. Els seus referents, doncs, tracten el territori i el paisatge pensant en l’explotació comercial, però no pas percebent-lo com a bé comú. Alerta Sant Feliu diu que la voluntat de la plataforma és preservar la identitat del poble en l’àmbit paisatgístic i patrimonial. I evitar que es ‘turistifiqui’. Evitar el model de turisme massificat i de borratxera. Perquè Alerta Sant Feliu creu que aquestes accions urbanístiques a primera línia de mar formen part d’una campanya més àmplia per a ‘turistificar’ Sant Feliu. ‘Aquí parlem d’un model de turisme. Creiem que la intenció és que uns empresaris converteixin la primera línia de passeig en un espai de bars i terrasses. En comptes de fer un turisme de cultura, que era el que era previst a Sant Feliu amb la Thyssen, promocionen un turisme de borratxera. El mural del pavelló municipal, groller i de mal gust, què té a veure amb un museu de la talla del Thyssen? O treure l’escultura d’en Rebull?’ Continuen: ‘La construcció de marca ja ha fet aparició al passeig marítim, amb la col·locació d’unes grans lletres amb el nom de “Guíxols”. És una estètica impròpia d’un poble que fins ara s’ha caracteritzat per haver-se mantingut al marge de la degradació turística i paisatgística de poblacions veïnes com Platja d’Aro.’ Fins a l’actualitat, la zona turística s’havia concentrat a Platja d’Aro. La gent de Sant Feliu de Guíxols havia posat el negoci a Platja d’Aro. De manera que Sant Feliu havia estat al marge del turisme massificat i era un poble tranquil, d’estiueig familiar i de segona residència, d’allò que es coneix com a ‘turisme de qualitat’, un turisme en general respectuós i atent a la singularitat del lloc i a propostes culturals com el Museu Carmen Thyssen. En conseqüència, també s’havia anat conservant el caràcter d’aquesta població marinera, dedicada durant dècades a la indústria surera. El passeig del Sant Feliu de Guíxols. Perdre el nom Alerta Sant Feliu també assegura que les accions del govern municipal van encarades a modificar el nom del municipi, amb una intenció turística ben clara. Volen deixar-hi Guíxols, eliminant la primera part del nom, Sant Feliu. Ho expressen les grans lletres acolorides instal·lades al passeig marítim i així apareix en la propagada de les activitats d’algunes entitats municipals. Els membres d’Alerta Sant Feliu creuen que arribar a canviar el nom és un fet determinant, en el sentit que ‘l’última cosa que canvia a la història és el nom. Al final allò que sempre perviu és la toponímia. Sant Feliu no s’ha dit mai Guíxols. Tot aquest canvi encarat a atraure un turisme massificat i d’oci nocturn va lligat a tot un canvi de la ciutat que arriba fins i tot a modificar-ne el nom’. I conclouen: ‘És allò de: t’estimo però has de canviar, perquè no m’agrada com ets.’ La construcció de marca de Sant Feliu. Patrimoni de la Generalitat hi intervé Una de les accions d’Alerta Sant Feliu ha estat dirigir-se a la Generalitat per explicar set intervencions que l’ajuntament ha dut a terme darrerament. Fa pocs dies que l’associació ha rebut resposta de la Direcció General de Patrimoni Cultural. L’informe assegura que algunes actuacions de l’ajuntament poden denotar falta de sensibilitat vers el patrimoni cultural del municipi. I la direcció general també demanarà a l’ajuntament que inclogui al seu catàleg les obres de l’arquitecte Joan Bordàs que consten a l’Inventari de patrimoni artístic. És un primer pas per a la preservació d’un patrimoni urbà sovint massa vulnerable.

Summary: Sant Feliu de Guíxols o la pèrdua d’identitat dels llocs


El tinent d’alcaldia de l’ajuntament de Barcelona, Jaume Collboni, ha anunciat avui que el nou grup de treball transversal per tractar les problemàtiques d’ocupació i emergència social dels venedors ambulants a Barcelona es posarà en marxa la setmana que ve. En declaracions als periodistes, Collboni, que ha presentat aquest matí les novetats de la xarxa pública de punts de recàrrega elèctrica de Barcelona, ha destacat la necessitat que el govern municipal ofereixi ‘una resposta social’ al col·lectiu de venedors ambulants, amb els quals van reunir-se ahir. Aquest ‘grup de treball transversal’ s’encarregarà de diagnosticar els problemes dels manters afectats pel nou dispositiu policial i de buscar solucions per a la inserció sociolaboral i tractar situacions d’emergència social, ha indicat el representant del PSC. Seguretat a Barcelona: més enllà de la manta ‘Es tracta d’ajudar a millorar la situació sociolaboral dels afectats perquè tinguin alternatives viables a la ciutat. Això ajudarà a resoldre el problema de fons, que és de caràcter social’, ha afirmat. Collboni ha valorat de forma positiva la reunió d’ahir amb els manters, que ha catalogat de ‘primera presa de contacte’, i ha assegurat que des del govern municipal sempre estaran oberts a parlar ‘amb tothom.’ A preguntes dels periodistes, Jaume Collboni ha dit que mai no s’ha contemplat la participació del tinent d’alcalde de Seguretat, Albert Batlle, en les reunions amb els manters, atès que l’objectiu és abordar el tema des d’un punt de vista social. ‘L’espai públic s’ha de respectar, les normes s’han de complir i no permetem ni permetrem la venda ambulant il·legal a l’espai públic de la ciutat de Barcelona’, ha conclòs.

Summary: L’ajuntament de Barcelona abordarà la situació sociolaboral dels manters la setmana vinent


El jutge ha acordat estimar la sol·licitud de la defensa de l’ex-conseller de Justícia Carles Mundó i modificar l’obligació de compareixença davant la justícia de setmanal a mensual. Cal recordar que el jutge del Tribunal Suprem espanyol Pablo Llarena processa Mundó per desobediència i malversació en la macrocausa que instrueix contra els polítics independentistes. Mundó va estar un mes a la presó per ordre de la magistrada de l’Audiència Nacional Carmen Lamela i va sortir en llibertat sota fiança el 4 de desembre de l’any passat. La decisió la va prendre llavors Llarena, un cop la causa contra el Govern va passar de l’Audiència Nacional al Suprem. El jutge li va fixar una fiança de 100.000 euros de fiança.

Summary: El jutge modifica les compareixences de Mundó davant del jutjat de setmanals a mensuals


La Barceloneta es desperta amb inquietud. La mar ho nota. Les onades trenquen amb violència i devoren la sorra de la platja. Alejandra Rayas surt de casa amb la seva parella. El sol no apareix. Són gairebé les vuit del matí i el cel té un to gris metàl·lic. Caminen per uns carrers humits i amb olor de salnitre. Quan arriben a l’escola Mediterrània, la porta encara no és oberta. La filera de votants acumula ja una trentena de persones i no para de créixer. —Per què decidiu d’anar a votar? —Sóc de Querétaro (Mèxic), però fa vint-i-cinc anys que visc aquí. Em sento catalana i crec que era un deure polític i civil anar al col·legi. Al final del passeig de la Barceloneta, entre les palmeres, apareix una furgoneta fosca. S’acosta a poc a poc. N’apareixen més. Porten el parabrisa enreixat. Una bandera espanyola creua en diagonal els xassissos. Els vehicles s’aturen. De dins, en surten desenes d’antiavalots. Els uniformes semblen extensions de l’asfalt del carrer. La massa negra avança decidida cap a l’escola. ‘No vaig veure quants eren, però l’escena feia molta por. La gent s’escampava. El meu primer impuls va ser retirar-me. Res de valentia. No tenia cap intenció de fer-me l’heroïna’, explica Rayas. Els agents de la policia espanyola carreguen amb els escuts. Una concentració de veïns, entre crits de ‘votarem’ i ‘som gent de pau’, impedeix l’accés a la porta. Però la resistència dura uns segons. Una dansa grotesca de porres, empentes i violència s’acaba imposant. Els antiavalots acordonen la porta de la Mediterrània. Hi ha gent per terra, caps esberlats, sang, crits… Molts crits… ‘Hi ha molta confusió i perdo de vista la meva parella. Quan la localitzo, provo de parlar-hi, faig uns passos i m’emporto dos cops de porra a la cara. De fet, no veig el policia que m’agredeix. Només penso en la meva parella. Quedo atordida i em desoriento. Quan torno a alçar la vista, m’adono que la meva parella és a terra. Els antiavalots li donen puntades de peu i sento l’impuls d’anar-lo a ajudar… Llavors és quan rebo per tercera vegada. I aquesta em fa mal de veritat’, relata Rayas. Li sagna la part superior del nas. Té una fissura al septe i una altra al pòmul dret. La inflamació agafa un to violaci i li deforma l’ull. Rayas deambula sense sentit entre la multitud. A les imatges es pot veure com es toca diverses vegades la cara: ‘No em tranquil·litzo fins que treuen la meva parella dels peus de la policia.’ De fet, és ell qui l’adverteix de les conseqüències de l’agressió. Li fa una fotografia del rostre i li l’ensenya. ‘Amb l’adrenalina i els nervis, no m’havia adonat de res’, assegura. —Què sentiu quan us veieu? —Uf! Què m’han fet? És desesperació i dolor. Rayas és la primera víctima de la Mediterrània que és atesa a l’Hospital del Mar. En total, hi va haver una trentena de ferits a la Barceloneta. ‘Patia. Sentia angoixa per la meva família a Mèxic. No volia que hi arribessin imatges abans que pogués parlar amb ells i dir-los que em trobava bé. Va ser tota una obsessió. Vaig esborrar moltíssimes coses de les xarxes. Sobretot, no volia que el meu pare s’espantés.’ Unes hores després de l’agressió, els metges del Mar li donaven l’alta. —I què vau fer? —Vam sortir de l’hospital i ens vam mirar amb la meva parella: ‘Ara a votar, oi?’ —Vau tornar a la Mediterrània? —És clar. —No teníeu por? —Mentre caminàvem pel passeig, vam veure una cua llarguíssima de gent que s’esperava per votar. Veure’ls allà, desafiant la violència, em va donar molta energia. Ens havíem sentit humiliats i trepitjats. Votar era l’única manera de recuperar un mica la dignitat. Tanmateix, si la Mediterrània hagués estat tancada, la història hauria estat molt diferent. —Per què? —Perquè no hagués pogut votar al meu col·legi. Estaria profundament trista i dolguda. Però vaig votar. Quan vaig sortir de l’hospital i vaig veure tota aquella gentada… Em vaig adonar que guanyàvem. Que guanyava la llibertat i la democràcia. L’ull d’Alejandra Rayas després de ser atesa a l’hospital del Mar. Amb les seqüeles de l’agressió, i encara amb el braçalet hospitalari, Rayas entra a la Mediterrània. Els votants desfan les fileres i la deixen passar. Aplaudiments, xiulets i crits de ‘votarem’. Es dirigeix a una mesa i diposita el vot amb ràbia. Però no és l’única que ho fa. Les imatges de la seva agressió han corregut per la xarxa i a molts col·legis els vots es carreguen d’indignació. ‘Alguns amics m’han dit: “Escolta, Alejandra, jo no volia votar, però vaig veure la teva fotografia i vaig sentir la necessitat de sortir al carrer. Vaig votar no, ja t’ho dic ara, però vaig anar a votar.” Crec que això ho compensa tot.’ Un agent reincident El jutjat número 7 de Barcelona investiga vint-i-quatre policies espanyols per les càrregues del primer d’octubre. El jutge qualifica la ràtzia a la Mediterrània de ‘indiscriminada i desproporcionada’. A més, retreu a la policia espanyola que provoqués una ‘situació violenta’ actuant sense advertir els concentrats. L’agent que va agredir Rayas ha estat identificat i encausat per la seva actuació a la Barceloneta. També l’investiguen per haver agredit votants a l’institut Pau Claris (Arc de Triomf). El magistrat el citarà a declarar aviat. —Ara que ha estat identificat, parlaríeu amb el vostre agressor? —No em faria res. Li diria a la cara què em va fer. Suposo que ell ja n’és conscient, però li explicaria amb pèls i senyals tot el mal que ha causat, i sense cap justificació. No vaig fer cap gest amenaçador. No em mereixia cap dels cops que vaig rebre. —En recordeu la cara? —No, però recordo de la seva mirada. —Com era? —Abans d’agredir-me per segona vegada em va mirar als ulls. Era una mirada rabiosa. Llavors em va pegar. Amb molta ràbia. La defensa de Rayas la porta el Centre Irídia, que col·labora amb l’Ajuntament de Barcelona. ‘Tenen tot el meu respecte, sense ells la meva causa no hauria tirat endavant. Altres ferits no han tingut la mateixa sort. I sento que tinc la responsabilitat i l’obligació moral de ser la veu per a denunciar la barbàrie.’ El consistori, a més a més, s’ha personat com a acusació particular en tots els col·legis on hi va haver càrregues. Les altres conseqüències de l’agressió ‘Era un agent enorme, fort, armat… Jo anava amb sandàlies i prou. Va ser una brutalitat. No havia estat mai agredida i és pura injustícia’, explica Rayas. Els cops de porra li van causar danys molt més profunds que les ferides a la cara. Després de l’1-O, va voler preservar la intimitat i no es va exposar mediàticament: ‘Tenia por i no em sentia segura.’ —Us va afectar psicològicament? —Sí, molt. —En quin sentit? —No volia sortir al carrer, per exemple. —Per què? —No m’havia passat mai. Sentia una mena de fòbia a la corpulència. Em sentia amenaçada pels homes corpulents. Hi veia el policia uniformat. Rayas explica que la seva feina –treballa en una entitat social al Clot– li va permetre de superar-ho: ‘La gent que treballem amb gent marginada hem experimentat moltes situacions límit, que emocionalment són molt crues i dures. Crec que això, d’alguna manera, ens endureix. Suposo que d’aquesta manera revertim moments personals que són crítics i que amenacen d’enfonsar-te.’ Va començar a recuperar el control emocional un dia que caminava per la Barceloneta. En un carrer va topar amb una furgoneta de la policia espanyola. Però aquesta vegada no es va deixar posseir per la por. Rayas no va retrocedir carrer amunt. ‘Em vaig treure les ulleres  i em vaig imposar passar per davant els agents. M’era igual si em reconeixien o no. Ho vaig fer per mi.’ —Un any després creieu que les institucions us han donat prou suport com a víctimes? —Segons què entenguem per institucions. —La Generalitat, que és qui convocava l’1-O. —A mi no m’ha trucat ningú, però tampoc no n’espero res. Jo no vaig anar a votar perquè ho convoqués el govern de Puigdemont. Jo vaig anar al col·legi perquè crec en la democràcia i la llibertat d’expressió. —Què en penseu, del govern de Puigdemont? —Em mereixen molt de respecte totes les persones que són empresonades o a l’exili. Crec que han estat coherents amb allò que defensaven. —I el govern espanyol? —No vull que se m’escalfi la boca.

Summary: ‘Alejandra, jo no volia votar, però hi vaig anar quan vaig veure què et feien’


L’horitzó de la sentència contra el procés ja és a tocar, però encara hi ha molts interrogants sobre la resposta ciutadana que suscitarà. Això passa perquè encara no se sap quan es farà pública la sentència, que a tot estirar serà abans del 16 d’octubre, i perquè les organitzacions civils gestionen discretament les accions que preparen. Ara com ara, només se sap que hi ha una vaga prevista, convocada per la Intersindical el 18 d’octubre, i la protesta que faran Òmnium i l’ANC, que constarà de cinc marxes multitudinàries anomenades Marxes per la Llibertat. Al marge d’aquestes mobilitzacions unitàries, és molt probable que hi hagi més accions així que se sàpiga la sentència. A continuació us expliquem per quins canals es difondran principalment i com cal preparar-se, a més d’alguns consells de seguretat. Com ens assabentarem de les mobilitzacions? Si feu servir Telegram, deveu haver vist aquests darrers dies un degoteig constant de contactes que s’hi han donat d’alta. Els canals d’aquesta xarxa han esdevingut un fòrum des d’on s’activen mobilitzacions i se cita la gent a convocatòries diverses. Les fonts fiables són les entitats que han promogut les convocatòries i que tenen canals de Telegram propis per on informen de les accions: Tsunami Democràtic, Òmnium, ANC, Alerta Solidària, CDR i SEPC –cliqueu en els enllaços si voleu subscriure-us-hi. El que ha rebut una resposta més multitudinària és Tsunami Democràtic, que avui ja té 74.000 membres (i diumenge amb prou feines passava dels 60.000). ➡ La resposta a la sentència requereix mobilització immediata. 📣 Fes arribar aquesta informació a tot el teu entorn! 📱Uneix-te al canal de Telegram: https://t.co/m21FeZsfsf#LaForçaDeLaGent 🌊 pic.twitter.com/ZpF6MI4aRX — Tsunami Democràtic (@tsunami_dem) October 7, 2019 Compte amb els rumors: canals d’informació fiables En jornades de mobilitzacions i manifestacions multitudinàries és més fàcil que es facin córrer missatges falsos, rumors i mentides per les xarxes socials, que poden contribuir a crear inquietud o angoixa o bé a afavorir reaccions precipitades o indesitjades. Desconfieu de tots aquells missatges que no pugueu saber del cert que els ha difosos algú identificable. Marxes per la Llibertat: Guia de les mobilitzacions de l’ANC i Òmnium Quines mobilitzacions s’han convocat ara per ara? L’Assemblea Nacional Catalana i Òmnium Cultural han anunciat una de les primeres accions unitàries per a respondre a la sentència: cinc marxes multitudinàries, anomenades Marxes per la Llibertat, que sortiran de cinc ciutats diferents: Girona, Vic, Berga, Tàrrega i Tarragona, i que aniran passant de poble en poble fins a arribar a Barcelona. Durant tres dies, es recorreran cent quilòmetres, dividits en cinc etapes. El primer i segon dies hi haurà dues etapes (una al matí i una a la tarda), i el tercer dia només una, perquè s’arribarà a Barcelona a migdia. Cada etapa té aproximadament uns vint quilòmetres. Paral·lelament, el CDR ha anunciat una nova marxa per a respondre a la sentència del Suprem. Aquesta columna sortirà el tercer dia de la iniciativa des de la plaça de l’Estació de Castelldefels a les nou del matí i acabarà també a Barcelona. Segons els CDR, la sisena marxa cerca ‘enfortir’ la iniciativa impulsada per l’ANC i Òmnium Cultural. A més a més, el mateix dia que el Tribunal Suprem espanyol faci pública la sentència, l’ANC i Òmnium també convocaran concentracions a les 20.00 a diversos punts del Principat. Aquell mateix dia el Tsunami Democràtic demana a les universitats del país que buidin les aules i es manifestin. A les 20.00 també hi ha convocades concentracions de rebuig a Mallorca. A la plaça de Cort de Palma, davant les cases de la vila d’Inca i Felanitx, davant el teatre de Llubí i a la plaça de sa Bassa de Manacor. Acció Cultural del País Valencià ha convocat concentracions a València, Alacant i Castelló el dia que surti publicada la sentència: una a l’Ajuntament de València a les 19.00, l’altra a la plaça Major de Castelló a les 20.00 i l’altra a Alacant, davant la Renfe a les 19.00. A Perpinyà, l’associació cultural dels Angelets de la Terra ha convidat a representants electes, associacions, partits, sindicats i personalitats de Catalunya Nord i més enllà a ‘participar i cridar a participar’ en la concentració unitària i solidària del dissabte 19 d’octubre de 2019, de 18.30 a 21.00, davant del Castellet. Si a la teva Facultat o Institut hi ha alguna altra convocatòria afegeix-la a aquest fil! #TsunamiUniversitats Per una altra banda, la Intersindical-CSC i la Intersindical Alternativa de Catalunya (IAC) van registrar un pre-avís de vaga general a Catalunya l’11 d’octubre, però finalment l’han ajornat fins al 18 d’octubre. Per argumentar el canvi de data, han dit que necessiten més temps per a preparar-la ‘amb les millors condicions’. La resposta a la sentència del judici del procés: totes les propostes fins ara Consells per a estar preparat Aquest decàleg del col·lectiu En Peu de Pau aconsella de descansar i dormir per estar en condicions, i tenir cura de la hidratació: ‘Beu aigua molt sovint! Si no et vols fondre ni tenir mal de cap, situa’t a l’ombra de tant en tant.’ També recomana de portar roba còmoda, menjar i material per a protegir-se de la pluja. Tsunami Democràtic també dóna consells per a una mobilització immediata. Als qui visquin fora de Barcelona, els demana que estiguin preparats per a agafar el cotxe o el transport públic : ‘T’hauràs de moure de pressa.’ La policia pot retenir ningú sense atribuir-li cap delicte? La policia pot retenir una persona només el temps necessari per a identificar-lo i fer-li un escorcoll personal superficial o bé per a demanar-li informació relacionada amb la pràctica d’un escorcoll domiciliari. En cas que us identifiquin, demaneu a l’agent de la policia que també s’identifiqui. Si us fan un escorcoll corporal, ha de ser curós i heu de saber-ne el motiu. Què heu de fer si sou agredit per la policia? Si un agent de la policia us agredeix, mireu de recordar i apuntar el lloc i l’hora de l’agressió i cerqueu testimonis que l’hagin presenciada. Si podeu, recolliu informació de l’agent que us hagi agredit, com ara detalls facials, corporals, el número d’identificació… Cerqueu vídeos i fotografies de gent que hi hagi a la vora o de càmeres de videovigilància. Si teniu lesions, feu-ne fotografies en què pugueu ser reconeguts, aneu a l’hospital i demaneu un informe mèdic. Què passa si us criden com a investigat? Un investigat (o encausat) és qualsevol persona a qui una autoritat o els seus agents li atribueixen haver comès un delicte. Un investigat té el dret de saber quins fets delictius li atribueixen; de no declarar ni fer cap mena de manifestació; de no declarar-se culpable; de ser assistit per un advocat. Una persona a qui requereixen la identificació, si no la proporciona, pot ser traslladat a una comissaria. Què passa si us detenen? Només poden ser detinguts aquells qui són sospitosos d’haver comès un delicte. No és possible de detenir ningú sense causa legal ni de manera arbitrària. La llibertat és un dret fonamental. Una detenció ha de durar el temps mínim necessari per a les diligències d’investigació de la policia, i no pot superar mai les setanta-dues hores. L’ANC ha activat un telèfon d’assistència jurídica gratuïta ‘només per casos d’emergència’. S’hi accedirà trucant al 93 347 17 14 i marcant l’extensió 1035. El telèfon, disponible les 24 hores del dia, només atendrà les trucades relacionades amb casos d’emergència, avisen des de l’entitat. En cas de consulta o assessorament jurídic, l’entitat demana traslladar els dubtes i peticions de suport legal a l’adreça de correu suportlegal@assemblea.cat. Quins són els drets d’un detingut? Quan hom és detingut, té el dret de saber quins fets delictius li atribueixen, el dret de no declarar ni de fer cap manifestació; de no declarar-se culpable; de ser assistit per un advocat; de fer comunicar la detenció i el lloc on es troba a algú que ell designi; de fer una trucada a la persona que vulgui; de ser assistit per un intèrpret si és estranger i no parla català ni castellà; de ser visitat per un metge; i de conservar una còpia de la relació de drets de què és titular. No declareu mai a comissaria, sinó al jutjat i en companyia d’un advocat. Què implica el dret de ser assistit per un advocat? Els detinguts i investigats tenen el dret de tenir un advocat de confiança. És útil de saber el nom d’algun. La policia té l’obligació de posar-se en contacte amb l’advocat designat. L’advocat pot entrevistar-se lliurement amb els investigats no detinguts. També pot entrevistar-se amb els detinguts sol·licitant a la policia que li faciliti un espai per a una entrevista reservada. L’advocat té el dret de fer consignar en l’acta de declaració del seu client qualsevol incidència que cregui important. Què és un ‘habeas corpus’? Un habeas corpus és un procediment legal. Qualsevol pot demanar un habeas corpus d’un detingut (fins i tot ell mateix) per a denunciar que les condicions de la seva detenció atempten contra la legalitat. Demanar un habeas corpus obliga els agents de policia a traslladar el detingut davant un jutge d’instrucció que escoltarà el detingut sobre les condicions de la seva detenció i –si ho creu convenient– posarà remei a les vulneracions de drets que hi pugui haver i resoldrà si la detenció és legal o il·legal. La policia té l’obligació de tramitar els habeas corpus. No fer-ho pot implicar responsabilitat penal de l’agent.

Summary: Consells i informació pràctica per a estar preparats per al compte enrere


La secretària general d’ERC, Marta Rovira, ha demanat als assistents a la Diada de Catalunya que reivindiquin que defensar la independència ‘no és cap crim ni cap delicte’. ‘Nosaltres no som delinqüents’, ha dit en un acte de partit abans de la manifestació de l’ANC i Òmnium Cultural. ‘De fet és allò que és just si volem un país que prosperi’, ha insistit. Rovira, que ha participat en l’acte a través d’un vídeo, ha avisat que tot i la repressió continuen ‘determinats a arribar fins al final’. Per la seva banda, el vice-president i adjunt a la presidència d’ERC, Pere Aragonès, ha assegurat que la seva formació ‘treballa per obrir les portes de l’independentisme i de la majoria al parlament’ i ha fet una crida a sumar-hi tothom que vulgui ‘respondre a la sentència de la vergonya’. Totes les informacions de la Diada, en directe Rovira, que ha centrat gran part de la seva intervenció a la sentència del judici de l’1-O, ha avisat que serà ‘una condemna a tota la democràcia’, que creu que implica ‘una condemna als drets civils i polítics de tothom’. ‘Significarà persecució política, que els qui volem la independència estem condemnats’, ha advertit. En aquest sentit, ha demanat als catalans que ‘s’aixequin’ aquest Onze de Setembre perquè, com ha augurat, ‘s’hauran de tornar a aixecar quan surti la sentència’. Aragonès, per la seva banda, ha insistit en la crida a ampliar la base de l’independentisme, que creu que haurà d’estar preparat quan es resolgui el judici. ‘Respondrem als carrers, a les institucions i on faci falta, perquè el poble mai es rendeix’, ha augurat; ‘som un tsunami democràtic’, ha continuat, en referència a la nova plataforma mobilitzadora de l’independentisme de base.  Les imatges més espectaculars que ens deixa la Diada 2019 A l’acte també hi ha intervingut el president del Parlament de Catalunya, Roger Torrent, que ha fet una crida a ‘posar-se dempeus’ després de la ‘sentència de la vergonya’. Torrent ha afegit, però, que ERC és ‘imprescindible’ en aquesta lluita i, en concret, per la República, i ha tret pit que la seva formació ‘no ha defallit mai’. ‘Som on hem estat sempre, fidels als nostres objectius i principis’, ha assegurat. Per la seva banda, la portaveu d’ERC, Marta Vilalta, ha reivindicat la necessitat d’un nou referèndum per poder ‘tornar-hi’. ‘Ens conjurem a tornar-hi, a manifestar-nos tantes vegades com faci falta, exercir drets i tornar a votar, perquè amb democràcia sempre es guanya’, ha defensat. ‘Que t’humiliïn és que t’empresonin per les teves idees’ El diputat d’ERC al congrés espanyol Gabriel Rufián també ha intervingut a l’acte i ha aprofitat per dirigir-se als comuns, que van criticar el PSOE per haver-los ‘humiliat’ en les negociacions per aconseguir un govern de coalició. ‘Que t’humiliïn no és que et no donin un Ministeri, és que et posin a la presó per les teves idees’, ha etzibat. En aquest sentit, també ha reivindicat que ERC el que demana és ‘diàleg i pau’ i ha apuntat que la pregunta és ‘perquè no hi són ells’. D’altra banda, Rufián també ha retret a Sánchez que reclami ‘una Diada per a tothom’ però després els presos i els exiliats no puguin assistir-hi. A l’acte, que s’ha celebrat al Parc de Joan Miró, just després d’un dinar popular, també hi ha participat la diputada al congrés espanyol Marta Rosique i el regidor a l’Ajuntament de Barcelona Ernest Maragall.

Summary: Rovira augura que els catalans ‘s’hauran de tornar a aixecar quan surti la sentència’


La presidenta de les Illes, Francina Armengol, ha signat avui el decret sobre la composició del govern i l’estructura de l’administració, i s’ha anunciat el nomenament dels nous consellers. La renovació es fa pública després que ahir l’assemblea de Més per Mallorca aprovés els nomenaments del seu partit i la seva entrada al govern. La configuració del nou govern, que prendrà possessió demà del càrrec al Consolat de Mar, en un acte a les 10.30, és la següent: Juan Pedro Yllanes (Podem), vice-president del Govern i conseller de Transició Energètica i Sectors Productius Isabel Castro (PSIB), consellera d’Administracions Públiques i Modernització Mae de la Concha (Podem), consellera d’Agricultura, Pesca i Alimentació Pilar Costa (PSIB), consellera de Presidència, Cultura i Igualtat Patricia Gómez (PSIB), conseller de Salut i Consum Martí March (PSIB), conseller d’Educació, Universitat i Recerca Miquel Mir (Més per Mallorca), conseller de Medi Ambient i Territori Iago Negueruela (PSIB), conseller de Model Econòmic, Turisme i Treball Marc Pons (PSIB), conseller de Mobilitat i Habitatge Rosario Sánchez (PSIB), consellera d’Hisenda i Relacions Exteriors Fina Santiago (Més per Mallorca), consellera d’Afers Socials i Esports

Summary: Francina Armengol nomena els nous consellers del govern


El conseller d’Acció Exterior, Alfred Bosch, ha anunciat que dimitia el càrrec per la ‘situació creada aquestes darreres hores’, que s’ha fet ‘insostenible’. Feia referència a la destitució del seu ex-cap de gabinet, Carles Garcias, el mes de gener, arran d’unes denúncies d’assetjament sexual. En una compareixença de premsa aquesta tarda, després de la reunió de l’executiva d’ERC, Bosch ha dit que faria més servei anant-se’n que no pas continuant com a conseller. ‘He intentat de resoldre un cas de presumptes assetjaments de la millor manera que he pogut. Ho he fet des de la lleialtat a ERC i també amb la lleialtat d’ERC cap a mi. Segurament no ho he sabut fer prou bé ni prou ràpidament, i em sap greu. Em sap greu sobretot per la indefensió de les dones que n’han estat víctimes. Em sap molt de greu’, ha afegit. Bosch ha assegurat que n’assumia tota la responsabilitat i ha reivindicat la seva feina com a conseller d’Acció Exterior d’aquest darrer any i mig. Vegeu la compareixença de Bosch. Bosch ha fet un piulet minuts després, en què ha insistit que no va començar a fer política institucional ‘per a fer nosa, sinó per a servir una causa immensament més gran’. Des del principi vaig prometre que no venia a fer nosa, sinó a servir una causa immensament més gran que jo. Avui faig més servei al país marxant que quedant-me. pic.twitter.com/If44HIxOr4 — Alfred Bosch🎗 (@AlfredBosch) March 9, 2020 La secretària general adjunta d’ERC, Marta Vilalta, ha dit que, ‘arran d’una situació greu, ERC ha actuat amb contundència obrint un expedient disciplinari intern’. Ha insistit que, contra aquestes ‘actuacions intolerables i inacceptables’, ERC és ‘inflexible’. En una conferència de premsa a migdia, Vilalta havia afirmat que ERC ha estat ‘contundent’ amb la destitució de Garcías i que la decisió s’havia pres de manera acordada. En un comunicat, Bosch havia demanat disculpes i havia informat que començava una investigació interna al departament per a escoltar les opinions dels treballadors i prendre les mesures corresponents. El president de la Generalitat, Quim Torra, havia demanat explicacions a Bosch i havia anunciat també una investigació interna per a esclarir els fets. Torra s’ha reunit amb Bosch per a saber els detalls sobre el cas que ha destapat el diari Ara.

Summary: Alfred Bosch dimiteix de conseller pel cas d’assetjament sexual d’un alt càrrec seu


Els inscrits a Podem han votat a favor de la continuïtat de Pablo Iglesias i d’Irene Montero al capdavant del partit. Un 68,42% dels inscrits (128.300 vots) els ha fet costat després de la polèmica oberta arran de la compra de la seva nova casa. Ho ha anunciat el secretari d’organització, Pablo Echenique, en un missatge a Facebook. El ‘no’ ha tingut un suport del 31,58% dels inscrits (59.224 vots). Hi han participat prop de 190.000 persones, una xifra superior als 155.000 del congrés de Vistalegre 2. ‘Consideres que Pablo Iglesias i Irene Montero han de continuar al capdavant de la secretaria general de Podem i com a portaveu parlamentària?’. Les respostes possibles eren ‘Sí, hi han de continuar’, o bé ‘No, han de dimitir i deixar l’acta de diputats’. Tots dos es van comprometre a deixar el càrrec si guanyava la segona opció o bé si la participació era baixa. Tanmateix, no van posar-hi cap topall. ‘M’agradaria que hi hagués més de cent vint mil vots. Crec que seria espectacular’, és l’única referència que va donar. La consulta, la van decidir i anunciar Iglesias i Montero en una conferència de premsa la setmana passada amb la intenció de posar fre a allò que qualifiquen de ‘persecució mediàtica’ després d’haver-se sabut que havien adquirit un xalet als afores de Madrid amb una hipoteca de 540.000 euros. La notícia va generar malestar dins la formació morada i tots dos van decidir de deixar el futur polític en mans de les bases.

Summary: Més del 68% dels inscrits a Podem voten a favor de la continuïtat d’Iglesias i Montero


La portaveu de la formació Més per Mallorca, Bel Busquets, ha assegurat que la seva formació no donarà un ‘xec en blanc’ al PSIB-PSOE a l’hora de negociar els pactes per formar govern a les Illes. ‘Per negociar un pacte de progrés, Més és imprescindible’ ha dit Busquets en unes declaracions a IB3 recollides per Europa Press, on ha afegit que la seva formació ja ‘havia anunciat que apostaria per un govern de progrés encara que sense cap xec en blanc’. ‘La nostra intenció és formar un govern on Més se senti còmode i on hi hagi una representativitat’ dels resultats de les eleccions del 26 de maig, ha explicat Busquets. En els passats comicis a les Illes, el PSIB-PSOE va obtenir 19 diputats, el PP 16, Unides Podem sis, Ciudadanos cinc, Més per Mallorca quatre, Més per Menorca dos, Vox i El PI, tres cadascun; i Gent per Formentera, un, del total dels 59 escons de l’hemicicle balear.

Summary: Bel Busquets diu que Més no donarà ‘un xec en blanc’ al PSIB a l’hora de negociar pactes


El PDECat votarà en contra del pressupost de Pedro Sánchez mentre hi hagi presos polítics i exiliats i s’oposarà a totes les iniciatives impulsades pel PSOE, amb una excepció: les que suposin ‘una millora de les condicions de vida dels ciutadans de Catalunya’. El consell nacional del partit va lligar ahir curt els seus diputats al congrés i senadors. A la mateixa hora que el president de la Generalitat, Quim Torra, i l’espanyol, Pedro Sánchez, es reunien al Palau de Pedralbes, uns metres més enllà de la Diagonal el PDECat aprovava una resolució que pretenia arrenglerar els moviments dels representants del partit a les institucions espanyoles amb Carles Puigdemont i el mateix Torra. La iniciativa plantejava inicialment oposar-se a totes les iniciatives del PSOE mentre es mantingui la repressió i no es negociï la resolució del conflicte amb un referèndum, però va ser transaccionada amb la direcció per incloure-hi l’excepció, que inclouria mesures com l’increment del salari mínim, sempre i quan el PSOE les tramiti a banda dels comptes. El pacte de l’impulsor del text (Ivan Condés, president de l’agrupació de les Corts) amb la direcció del partit, va permetre un aval amplíssim a la proposta: només hi va haver vuit abstencions. A més, si s’han de replantejar el vot en ‘decisions d’especial rellevància’ promogudes pel govern espanyol, s’haurà de preguntar als associats com procedir a través d’una consulta electrònica. Ahir mateix, els diputats del PDECat al congrés van donar suport a l’ampliació del sostre de despesa, tot i que el PP la vetarà amb la seva majoria absoluta al senat. Segons fonts del PDECat, la resolució va generar un intens debat. El president de l’agrupació de les Corts va defensar-la recordant els darrers moviments del PSOE i del PSC contraris a l’independentisme, així com la necessitat de no renunciar a la via unilateral. Un punt, aquest darrer, que també recull la resolució aprovada. La iniciativa argumenta que l’aposta del PDECat per una negociació entre els governs català i espanyol per a resoldre el conflicte no implica que es descartin ‘mesures de caràcter unilateral per a assolir un estat independent’, i posa a disposició tots els seus càrrecs electes per implementar aquesta estratègia. Durant la discussió de la resolució al consell nacional, també hi va intervenir el president del partit, David Bonvehí, per defensar la transacció. Mercè Conesa, presidenta del consell nacional, va argumentar en canvi la seva oposició a limitar el marge de maniobra per a fer política a les cambres espanyoles tenint en compte la tradició pactista que hi ha tingut l’espai convergent, segons fonts consultades. Conesa va ser una de les dirigents que va avalar la gestió de Marta Pascal al capdavant del PDECat en l’assemblea de l’estiu. En aquella assemblea, precisament, la pugna entre el sector alineat amb Carles Puigdemont i el de Pascal es va saldar amb el pacte d’una direcció conjunta que pretenia evitar el trencament del partit, després de la sortida de la que havia estat coordinadora general. Les tensions entre les dues famílies, tanmateix, continuen vives. Estan a l’expectativa que la comissió delegada designada faci una proposta d’encaix del PDECat a la Crida Nacional per la República. L’actuació dels diputats al congrés espanyol continuava sent un dels motius de fricció. Amb la resolució d’ahir, els partidaris de Puigdemont pretenien assegurar així una actuació de no col·laboració amb Sánchez a les dues cambres espanyoles mentre es mantingui la repressió. El consell nacional és el màxim òrgan de decisió del partit entre assemblees.

Summary: El PDECat blinda el no al pressupost espanyol


L’ex-dirigent dels comuns Xavier Domènech s’ha desmarcat de la proposta d’ERC d’un govern de concentració sobiranista per fer front a la sentència de l’1-O. En una entrevista a Els Matins de TV3, ha argumentat que ara la situació és diferent de la de fa dos anys quan ell va proposar un govern d’independents per enfortir les institucions ‘en un moment de retallada de llibertats’. ‘Ara fer una suma de partits per fer què?’, ha preguntat. D’altra banda, ha explicat que li van proposar ser membre del Consell d’Estat d’Espanya, però ho va refusar. ‘No sé què hi feia jo allà’, ha afegit. Domènech ha explicat que han passat moltes coses des que fa dos anys va proposar un govern d’independents, en un context en què estava blocada la investidura del president de la Generalitat. ‘Estàvem en un moment de resistència i calia enfortir-nos institucionalment i la millor forma era buscar personalitats referencials que enfortissin la institució’, ha afegit. En la situació actual, segons que ha assenyalat, no se sap què pensa fer el govern davant la sentència del Tribunal Suprem espanyol si no ha pogut ni aprovar els pressupostos. Pel que fa a la investidura de Sánchez, Domènech ha avisat que si el líder del PSOE continua igual, ‘hi haurà un moment que serà amb Sánchez no’. I en aquest sentit, ha considerat que ha tingut massa oportunitats de tenir majories i, en canvi, s’ha dedicat només a pensar en càlculs electorals. ‘La síndrome de Moncloa li ha arribat molt ràpidament’, ha lamentat.

Summary: Domènech, en contra d’un govern de concentració: ‘Per a fer què?’


Aquest dimecres havia de tenir lloc la primera de les Assemblees de Lectors de VilaWeb del 2020. Aquestes assemblees es celebren cada any i es fan en diferents ciutats dels Països Catalans. Concretament havien estat anunciades ja les de Barcelona, Palma, València, Perpinyà i Vic, a les quals anaven a seguir un altre grups de cinc ciutats més com a mínim. Però a la vista de la situació creada amb el Covid-19 i després de rebre correus de subscriptors demanant que fossin postposades per a més endavant, la direcció de VilaWeb ha decidit suspendre-les a l’espera que la situació sanitària s’aclareixi tant per evitar les concentracions com els viatges. Les noves dates de les assemblees, que tindran lloc en plena celebració dels vint-i-cinc anys del diari seran anunciades amb posterioritat. Estudiarem també la possibilitat de fer una assemblea virtual per videoconferència les pròximes setmanes.

Summary: VilaWeb suspèn temporalment la celebració de les Assemblees de Lectors del 2020


Mariano Rajoy ha viscut aquest matí les últimes hores com a president del govern espanyol. La primera sentència del cas Gürtel ha estat demolidora per al PP i ha originat una gran aliança al congrés espanyol per a expulsar Rajoy de la Moncloa. A les nou del matí s’ha reprès el debat sobre la moció de censura del PSOE, que ha reeixit i ha servit per a investir president Pedro Sánchez amb els vots del seu partit, d’Units Podem, ERC, Compromís, el PDECat i el PNB, que ahir mateix va decidir de liquidar Rajoy una setmana després d’haver-li donat aire amb l’aprovació del pressupost. Ahir la resta de partits van poder expressar la seva posició i interpel·lar el candidat socialista. En tota la transició espanyola, ha estat la primera moció de censura reeixida, després de tres intents.

Summary: Rajoy és desallotjat de la Moncloa per l’èxit de la moció de censura


El Govern ha autoritzat aquest dimarts la reducció de capital de TVC Multimèdia en 449.880 euros. Es tracta de restablir l’equilibri entre el capital de la societat, que en l’actualitat és de 950.639,13 euros, i el patrimoni net disminuït per compensació de resultats negatius acumulats. TVC Multimèdia ha acumulat, en els últims exercicis, unes pèrdues de 449.880 euros. Aquesta xifra es troba al límit del 50% del seu capital social. Per tal d’evitar que les pèrdues sobrepassin aquest límit, la llei permet augmentar o disminuir el capital social de l’empresa. El capital social inicial de TVC Multimèdia era de 950.639,13 euros; la proposta actual és deixar-lo en 500.759,13. La diferència de 449.880 servirà per eixugar les pèrdues existents. El Consell de Govern de la CCMA té com a empresa filial a TVC multimèdia, que té per objecte l’adquisició, gestió, explotació i administració de tot tipus de drets i programes audiovisuals.

Summary: El Govern redueix el capital de TVC Multimèdia i en modifica els estatuts


No és gaire habitual que el president de la Generalitat vagi a Madrid a explicar a qui el vulgui escoltar quin és el camí que el govern i el parlament han traçat per a proclamar la independència de Catalunya. Això ha fet avui Carles Puigdemont en un esmorzar informatiu organitzat per Europa Press a l’hotel Villa Magna. Un hotel de luxe enmig de la Castellana, que ha rebut força expectació mediàtica, una atenció molt notable per part de representants diplomàtics i un fals desinterès del govern espanyol. No hi havia cap representant del govern de Rajoy: cap ministre, cap secretari d’estat. Ningú. El PP no hi era, perquè manté l’estratègia que més neguiteja justament la desena d’ambaixadors que han anat a escoltar Puigdemont: la inacció, pretendre que no donant importància al problema fa que el problema desaparegui. Aquest contrast es podia veure perfectament entre les tovalles blanquíssimes de les primeres taules de l’esmorzar, on hi havia els ambaixadors: el de França, Yves Saint Geours; el del Regne Unit, Simon Manley; el d’Egipte, Ahmed Ismaïl Abdelmoeti; el d’Irlanda, David Cooney; la d’Algèria, Taous Feroukhi; el de Veneçuela, Mario Isea Bohórquez; el de Bèlgica, Pierre Labouverie; el de Dinamarca, John Nielsen; el dels Països Baixos, Johannes Van Bonzel; el de Suècia, Lars-Hjalmar Wide… I no tan solament ells, també agregats diplomàtics a les ambaixades. En canvi, ni rastre del govern de Rajoy, que era el destinatari del principal missatge de Puigdemont: ‘S’ha de donar una solució política a la demanda catalana, i cal coratge i compromís, i el reconeixement de l’altre.’ I poc rastre de la resta de partits espanyols: només hi havia el portaveu socialista a l’Assemblea de Madrid, Ángel Gabilondo, que en aquesta qüestió ja té un tarannà més obert i dialogant que la majoria dels seus col·legues de partit. Com veuen la proposta de referèndum? Els diplomàtics en prenien nota, i escoltaven amb atenció quan Puigdemont recordava l’ampli consens social i polític que hi ha a Catalunya sobre la necessitat de convocar un referèndum sobre la independència; quan s’oferia a negociar-ne les condicions amb l’estat i quan deixava clar que si no podia ser negociat es faria igualment i que, fos com fos, ja es negociaria l’aplicació del resultat, bé amb l’estat espanyol, bé amb la UE. No són pas arguments nous per a aquests ambaixadors. Els han poguts sentir de boca del president mateix i del govern en reunions anteriors. I, així i tot, hi eren. I entre aquests, els representants del Regne Unit i de França. Perquè viuen amb nerviosisme la resolució incerta del problema tenint en compte l’estratègia que segueix el govern de Rajoy: el cap sota l’ala en la resolució política i alhora la mà de ferro en la judicialització del procés. Com entomen aquests diplomàtics el full de ruta del referèndum? El missatge que arriba al president és que la fórmula ideal seria un referèndum pactat amb el govern espanyol i que si no és possible i el govern el convoca igualment, que es faci amb garanties, és a dir, amb un cens correcte, amb una participació alta i que tingui un resultat clar. Puigdemont, a Madrid, explicant el referèndum a ambaixadors. No pas al govern espanyol, ni a partits espanyols, perquè, amb l’excepció de l’heterodox Gabilondo, no hi eren pas. Ja va passar ara fa quatre anys, quan Artur Mas va anar també a un esmorzar informatiu a Madrid a dir allò de ‘Catalunya necessita un estat’, després de la gran manifestació de la Diada del 2012. Des d’aleshores poca cosa ha canviat sobre l’actitud i la manera d’encarar el problema; però la situació política és ben diferent: a Madrid hi ha un govern en funcions des de fa deu mesos i amb poca perspectiva que el nou govern, sigui quin sigui, acabi tenint solidesa política i estabilitat parlamentària. I a Catalunya hi ha un govern de la Generalitat amb una majoria del parlament que avala un procés cap a la independència, mitjançant referèndum. Qui hi ha a Madrid que escolti Puigdemont? Els ambaixadors. I Pablo Iglesias, amb qui es reuneix en un dinar privat. A Iglesias li serveix per a remarcar allò que diferencia Podem, ara més que mai, del PSOE: la disposició a parlar d’un referèndum i a resoldre amb diàleg ‘el problema català’. I Puigdemont, de retruc, torna a fer l’ullet als comuns, que ja són més a prop del front comú. El referèndum no es pot menystenir, ha avisat el president, adreçant-se a l’estat espanyol. Era l’últim avís.

Summary: Fracassa el buit de Rajoy a Puigdemont: deu ambaixadors escolten la seva proposta a Madrid


Què ofereixen els editors a les famílies, als petits lectors i als joves? Quines tendències marquen l’edició de llibres infantils i juvenils? Hi ha propostes noves? Es mantenen els interessos de sempre? Els fets de la vida contemporània, els valors que imperen en la societat es reflecteixen en els llibres que llegeixen els nostres infants i joves? Hem demanat als editors sobre les tendències d’enguany. Com que són molts, els hem sol·licitat respostes breus. Indicis de saturació en l’àlbum il·lustrat i la importància dels il·lustradors Comencem per la literatura infantil, que és ben diferent de la juvenil. Hi ha una primera aportació d’Inês Castel-Branco, de l’editorial Petit Fragment: ‘La literatura infantil continua en un moment molt bo, especialment per la gran oferta d’àlbums il·lustrats que recuperen i tradueixen obres emblemàtiques dels últims anys, com també pels nous llibres de producció pròpia, molts dels quals són vertaderes obres d’art per als més petits. A més d’històries divertides o enginyoses, es publiquen també llibres de coneixements molt acurats, o bé amb aproximacions a pràctiques com el ioga, llibres-joc atractius, llibres per a despertar la creativitat o per a estimular l’observació, llibres per a iniciar els nens en la poesia…’ Cesca Mestres del Cep i la Nansa: ‘Continuem donant valor a la part més artística, llibres on a través de la imatge s’expressa la paraula. Tenim artistes de la il·lustració de primer ordre i m’agrada veure com les editorials continuem apostant per contes infantils de qualitat. Malauradament, però, es contraresta amb les publicacions de contes infantils de baixa qualitat, de caràcter purament comercial, fins i tot a vegades amb un treball escàs pel què fa el contingut, tant el text com la imatge.’ Ricard Peris, d’Andana, insisteix en la saturació de l’àlbum il·lustrat i en l’oportunisme d’alguns editors en aquest moment: ‘L’àlbum il·lustrat continua amb una gran acceptació, i cada cop hi ha més àlbum il·lustrat a les llibreries. De fet, tal vegada comencem a viure una mica de saturació i de vegades ens trobem amb llibres que volen aprofitar el moment sense aprofundir la qualitat necessària per fer un bon àlbum il·lustrat.’ Joan Vives, d’AnimaLlibres, ho resumeix així: ‘Mantenim la tendència a crear petites editorials amb força dedicació a l’àlbum il·lustrat, seguint molt els models anglosaxons, amb molta traducció i poca producció pròpia.’ Inês Castel-Branco de Petit Fragmenta també parla de l’àmbit de la il·lustració: ‘En relació amb les tècniques d’il·lustració, i a diferència del que passa en altres països, a casa nostra assistim a una recuperació dels pinzells, les aquarel·les, els llapis, el collage digital… per recordar-nos que l’ordinador no és l’únic mitjà per a treballar avui dia i que les mans també es poden embrutar.’ Varietat Efectivament, la vigència de l’àlbum il·lustrat és una nota dominant en la majoria d’argumentaris dels editors. També ens parlen dels llibres vinculats a Nadal, tot i que sembla que van una mica de baixa. Explica l’editora Sara Moyano de Barcanova: ‘En infantil, la tendència ve marcada pel clàssic de sempre, llibres de fantasia, d’humor, d’aventures i misteri, però en clau molt positiva. Els llibres de sèries o de personatges continuen tenint bona resposta, però cada vegada més tenen cabuda els llibres singulars. Guanya terreny la novel·la gràfica.’ Gonçal López-Pampló, de Bromera, diu: ‘També cal estar atents al desenvolupament dels llibres musicals i a l’interès per les adaptacions de clàssics universals.’ Bernat Cussó, d’Edicions del Pirata, hi incorpora un altre element: ‘Hem detectat que la tendència d’aquest Nadal és anar cap als llibres d’entreteniment, de tapa dura i de gran format. Suposem que es deu al fet que són llibres més atractius visualment i això els fa més llaminers per a regalar.’ I Reina Duarte, d’Edebé, en la mateixa línia, hi afegeix: ‘Una tendència general que constatem són els llibres-regal que combinen la lectura amb el joc, treballs manuals per pintar, i també els llibres de dinosaures i els diaris, en la línia dels Grec o Nikki. La relectura dels clàssics com El petit príncep i noves versions dels contes populars continuen a les llistes dels més venuts.’ Una visió diferent aporta Oriol González Tura, de Birabiro, quan diu: ‘S’ha imposat, d’un temps ençà, la idea del “llibre infantil per a…”; és a dir, amb la finalitat concreta d’ajudar els infants o, sobretot, els pares a resoldre algun “problema”. Des de la nostra perspectiva, això és un error perquè els llibres infantils no han de ser receptaris, sinó que han de proporcionar als infants i als adults amb qui comparteixin la lectura una estona de plaer i diversió.’ Noves temàtiques d’arrel social Una altra tendència que detecten alguns editors va vinculada a la situació internacional, de migracions i refugiats i víctimes de les guerres i de la crisi econòmica. Patric de San Pedro, de l’editorial Takatuka, diu que ‘un dels temes que tenen molta presència aquests dies és el de la migració i la diversitat cultural, bé relatant l’experiència de la migració forçada per situacions de necessitat, bé defensant el dret de migrar i a la diversitat.’ I Inês Castel-Branco hi coincideix: ‘Aquest any els llibres per als qui ja llegeixen bé presenten temes punyents de l’actualitat. Penso en els dos premis de Cruïlla (Vaixell de Vapor i Gran Angular), atorgats respectivament a La pel·lícula de la vida (Maite Carranza) i a Allò de l’avi (Anna Manso), que tracten de la pobresa infantil (amb desnonaments i depressions incloses) i de la corrupció d’una manera molt despullada i alhora empàtica amb els lectors. Alguns altres àlbums comencen a centrar-se també en els refugiats, per exemple, o a reflexionar sobre les diferències. Si es fa bé, els nens entren de ple en aquestes històries perquè volen saber què passa realment al món, senten responsabilitat.’ Joves: de la ciència-ficció a la fantasia realista Pel que fa a la literatura juvenil, els editors són més breus, perquè sembla que les tendències no s’hagin mogut gaire. Per exemple, Reina Duarte, d’Edebé, ho diu així: ‘En la modalitat juvenil, predominen les novel·les romàntiques amb ciència-ficció, i a més a més el món de les fades, elfs, animals fantàstics i la fantasia urbana.’ I Oriol González Tura, de Birabiro: ‘Continuen predominant les sagues o les col·leccions amb eixos temàtics concrets (futbolistes, detectius, ballarines…), que, a més, potencien estigmes i rols socials que des d’altres àmbits es volen combatre. Literàriament, es construeixen sempre sobre patrons que es repeteixen i que no contribueixen a la formació de lectors crítics.’ Sara Moyano, de Barcanova, creu que ‘la tendència és l’univers dels superherois i la novel·la gràfica.’ Els editors de Combel apunten: ‘La fantasia i el misteri continuen essent tendència predominant per als més joves. Més concretament, hem observat que s’imposen les novel·les de “fantasia realista”, és a dir, històries fins i tot costumistes en què la fantasia ofereix un contrapunt interessant que ajuda a entendre o a afrontar una realitat sovint dura o difícil. Últimament, en el mercat anglosaxó també sovintegen protagonistes amb alguna discapacitat que els dóna una visió singular del món.’ Cesca Mestres, del Cep i la Nansa, també hi detecta novetats: ‘Es comença a intuir la diferenciació de destinataris, les publicacions que busquen el públic femení, les noies, i les que van adreçades als nois. Per altra banda, també s’està publicant força amb autors d’aquí.’ Gonçal López Pampló de Bromera parla de la franja pont entre el lector jove i el lector adult i assegura: ‘El fenomen crossover, amb temes més pròxims al lector actual, no acaba de trobar un lloc. No hem trobat una fórmula que responga satisfactòriament encara a la crisi lectora de l’adolescència, a l’enorme competència d’internet i les xarxes socials en els hàbits culturals dels joves.’ I Jose López, de l’editorial Bridge, sobre el mateix segment de lectors diu: ‘En llibres crossover i de no-ficció, la tendència és clara: o bé mirem de sorprendre de la manera més original possible, o bé anem a buscar allò amb què el jove s’identifica i és representatiu del nostre públic. I les xarxes socials són una gran font d’informació… i artística!’

Summary: Especial llibres infantils i juvenils 2016: tendències


Twitter ha caigut aquest vespre arreu del món. Aproximadament a tres quarts de nou, ha deixat de funcionar a nombrosos estats d’Europa, als Estats Units, a Sud-àfrica, a l’Índia, a Nova Zelanda i a l’Amèrica del Sud, especialment a Colòmbia. L’estat de Twitter es pot consular en aquesta pàgina web. Poc abans de les 22.00, ha reestablert parcialment el servei.

Summary: Cau Twitter arreu del món


El president de Cuba, Raúl Castro, ha anunciat a través de la televisió aquesta matinada, hora nostra, la mort del seu germà, líder de la revolució cubana, Fidel Castro. Castro tenia noranta anys d’edat i en feia deu que havia abandonat la vida oficial. Se’l va veure per darrera vegada el quinze de novembre, quan el va visitar el president de Vietnam. Estimat poble de Cuba: amb profund dolor compareixo per informar al nostre poble, als amics de la nostra Amèrica i del món que avui, 25 de novembre dle 2016, a les 10.29 de la nit, ha mort el comandant en cap de la revolució cubana, Fidel Castro Ruz’, ha començat dient en aquest missatge: El mandatari cubà ha afegit que les restes mortals del líder històric seran incinerats segons la seva voluntat expressa aquest mateix dissabte i que en les properes hores es donaran més detalls sobre l’organització de l’homenatge pòstum que se li vol tributar. Les últimes imatges de Fidel Castro són del passat 15 de novembre quan va rebre a la seva residència el president de Vietnam, Tran Dai Quang. Curiosament el Granma, el diari oficial del Comitè Central del Partit Comunista de Cuba, no diu res de la mort de Castro en la seva edició digital. La capçalera obre amb una notícia sobre el seixanta aniversari del Granma, el vaixell que inspira el seu nom i que van utilitzar els revolucionaris cubans per desembarcar a Cuba el 2 de desembre de 1956. Aquell dia s’iniciava una revolució que culminaria amb victòria l’1 de gener del 1959. El funeral El Consell d’Estat de la República de Cuba ha anunciat que el funeral pel líder cubà començarà dilluns, en el marc de nou dies de dol nacional -a partir de les 06.00 del 26 de novembre fins a les 12.00 hores del 4 de desembre (totes hora local)-, dia en el qual tindrà lloc la cerimònia d’inhumació al cementiri de Santa Efigènia. ‘Durant la vigència del Dol Nacional cessaran les activitats i espectacles públics, onejarà l’ensenya nacional a mitja asta als edificis públics i establiments militars’, ha anunciat la Comissió Organitzadora del Comitè Central del Partit, l’Estat i el Govern de Cuba en un comunicat. Els honors fúnebres començaran dilluns, des de les 09.00 fins a les 22.00 hores, en el Memorial José Martí, obert a la població de la capital fins al 29 de novembre, a l’horari comprès entre les 09.00 i les 12.00 hores. Dilluns, a les 19.00 hores, es realitzarà un acte a la plaça de la Revolució José Martí de la capital i l’endemà començarà el trasllat de les seves cendres per l’itinerari que rememora La Caravana de la Llibertat del gener del 1959, fins a la província de Santiago de Cuba, ruta que acabarà el dia 3 de desembre. La cerimònia d’inhumació es farà a les 07.00 del dia 4 de desembre al cementiri deSanta Efigènia.

Summary: Cuba anuncia la mort de Fidel Castro


L’economista Oriol Amat serà el número set de la llista per Barcelona de Junts pel Sí. Aquest nomenament coincideix amb la reedició del llibre ‘Economia de Catalunya: preguntes i respostes sobre la independència‘, coordinat per ell i per Modest Ginjoan. Un llibre que, si arribés a cada casa, ben segur que seria el millor estímul per a votar sí a la independència. Fet per divuit economistes de pes, no necessàriament vinculats a l’ideari sobiranista, s’hi analitzen un per un els punts clau de l’economia d’una futura Catalunya independent. La principal virtut del llibre és la transversalitat, tant dels autors com de la temàtica. El resultat de l’anàlisi és contundent: l’economia de Catalunya hi sortirà guanyant. Amat, catedràtic de la Universitat Pompeu Fabra i membre del Consell Assessor per a la Reactivació Econòmica i el Creixement (CAREC), amb moltes altres responsabilitats a l’espatlla, és partidari de mirar les coses amb el cap fred. Nascut l’any 1957, de la mateixa generació que Mas encara que presenti un aspecte més jove, té cinc fills i una intensa vitalitat que no el fa apassionar amb les dades que explica. No té manies a l’hora de recordar que teòricament la sortida negociada si fos possible seria la millor. Diu que aquest pensament no és contradictori. El ‘si fos’ que no pot ser, l’explica amb la vinyeta de Ferreres sobre la tercera via. La troba clarivident. Les dades que ell explica també ho són. —Per què heu acceptat d’anar a la llista de Junts pel Sí? —La veritat és que per a mi, personalment, significa haver de fer sacrificis importants, però ho compensa amb escreix la possibilitat de poder ajudar el país en un moment tan difícil. El suport dels meus pares, la dona i els fills i també els missatges d’il·lusió i agraïment de molts amics i coneguts em fan pensar que he fet el que havia de fer. Tinc molts amics a la resta d’Espanya i estic segur que quan això s’hagi acabat, i bé, també comprendran que el sacrifici valia la pena. —Què us n’entusiasma, d’aquest nou envit? —El fet més important és poder ajudar el país a resoldre problemes molt importants que té actualment i contribuir que la gent visqui millor. També em fa molta il·lusió poder ser al parlament en moments tan decisius. —Una de les dades que fan més impacte del llibre, que heu coordinat, és que amb la independència es crearien de 51.000 a 70.000 llocs de feina més. Serà així? —Catalunya té una dotació de servidors públics molt baixa. Si la comparem amb la del País Valencià, que té dos milions d’habitants menys, veurem que allà hi ha més professors universitaris que aquí, i això que ells també en tenen pocs. Si fem la comparació amb Europa passa igual. Solament països com Romania o Bulgària tenen menys servidors públics que aquí. —Això vol dir que si es creen les estructures d’una Catalunya independent caldrà gent nova? —Al llibre es publica l’estudi d’en Pedrol, que ha anat ministeri per ministeri i ha calculat quanta gent caldria contractar com a mínim, a partir del criteri d’eficiència, si es creen aquestes estructures d’estat. Aleshores algú dirà, això com es paga? Si tu deixes de tenir un dèficit fiscal de 16.000 milions vol dir que tens diners per a fer coses. Calculem que la inversió que caldria per a fer les noves estructures d’estat seria de 3.000 milions i amb aquests diners es podrien crear aquests 70.000 llocs de feina. —La independència no fa por als economistes? —Hi ha més d’un 50% d’economistes que consideren que amb un estat independent, Catalunya hi sortiria guanyant. També és majoritària la sensació que el boicot hi és, però que no afectaria substancialment l’economia. Són molt pocs els qui consideren que continuar igual que ara és una bona opció i encara són menys els qui consideren que recentralitzar seria bo. Això sí, hi ha un percentatge no pas negligible, al voltant d’un 30%, d’economistes, que creuen que una tercera via seria bona. Aquestes dades contrasten amb les del País Basc, on el Col·legi Basc d’Economistes ha fet un estudi molt semblat al que s’ha fet aquí amb uns resultats diferents. Els economistes bascos pensen que si Euskadi se separés hi perdrien. Això té molt a veure amb la situació de partida. Depèn de si tens un bon concert o un mal finançament. Els bascos tenen un bon concert, la majoria d’economistes bascos creuen que hi perdrien i els catalans sentim el contrari. —I amb les pensions què passarà? —Aquest és un d’aquells temes en què hi ha molt desconeixement i molta manipulació. Cal recordar que a Espanya el sistema de pensions és de repartiment i no de capitalització. Per tant, les pensions que cobren cada mes els pensionistes surten de les cotitzacions d’aquell mes dels qui treballen. No oblidem que l’anomenada caixa de les pensions només té diners per a les pensions a cinc mesos vista, i els darrers anys s’ha reduït molt perquè el sistema és deficitari a Espanya. Per tant, si una persona es jubila avui, totes les cotitzacions que ha fet durant dècades no hi són, perquè han servit per a pagar les pensions d’altres persones que s’han jubilat abans. Perquè les pensions siguin viables, la clau és la proporció entre persones que treballen i pensionistes. En aquest sentit a Catalunya tenim una situació més favorable, perquè hi ha una proporció més elevada de cotitzants en relació amb els pensionistes. Això fa que les pensions en una Catalunya independent ser viables. —Al llibre queda clar que ens mantindrem a l’euro. Creieu que serà així? —Sempre que es fan enquestes, Catalunya és una de les regions d’Europa on hi ha més sentiment europeu, sentiment que en canvi no existeix al Regne Unit. Aquí la gent és molt pro-europea. És una regió que és econòmicament viable, que contribueix a la resta Espanya i a Europa. Catalunya també té dèficit fiscal cap a Europa. —Sí? —Catalunya paga a Europa i Europa li torna 1400 milions menys. Miquel Puig i Jordi Galí, que han estudiat el tema al llibre, conclouen amb bons arguments que Catalunya estaria dins l’euro i dins Europa. No n’hi ha cap dubte. Cal recordar que a cap estat no li interessa que Catalunya sigui fora de la Unió Europea, perquè no hi tenen res a guanyar i molt a perdre. No passem per alt els milers d’empreses europees que tenen seu a Catalunya. —És viable una independència tutelada per la Unió Europea? —La independència tutelada per la Unió Europea és totalment viable. Segurament, des d’un punt de vista egoista de Catalunya, és el millor camí. Al llibre que hem fet, aquesta relació amb Europa l’ha estudiada l’Antoni Castells i explica que cal distingir dues etapes. La primera és l’actual, en què Europa tracta el conflicte entre Espanya i Catalunya com si fos un afer intern. Però hi ha una segona etapa, que arribaria si la independència esdevingués inevitable, i això té a veure amb el que passi el 27-S. Llavors Europa intervindrà i tutelarà la independència. En aquest cas Antoni Castells diu que només pel fet d’independitzar-nos, el PIB català millorarà entre un punt i dos, però a mig termini al cap de cinc anys el PIB augmentaria d’un 7% anual. Això també ho ha estudiat la Cambra de Comerç de Barcelona i coincideixen en aquest augment d’un 7% anual del PIB al cap de cinc anys. —Els unionistes diuen que les empreses estrangeres marxaran si declarem la independència, però en canvi els fets semblen demostrar que això no serà així. Què en penseu? —Fa poc la Cambra de Comerç ha publicat un estudi que diu que la inversió estrangera continua augmentat. La tendència és anar cap amunt. Al llibre es diu que hi ha 6.000 empreses europees a Catalunya, moltes de les quals hi tenen seu industrial. Una empresa no pot agafar la fàbrica i marxar. Potser això ho pot fer una entitat financera, però la indústria no funciona així. Ells tenen molts milions invertits aquí i la realitat és que n’hi continuen invertint. La conclusió és que l’impacte en les empreses no seria important. —Què en pensen els empresaris de la independència? És un tema tabú? —Els grans empresaris estan pel diàleg i una sortida negociada. Preferirien resoldre el conflicte amb una negociació, serien més partidaris d’una tercera via. Una altra cosa són els petits empresaris. Aquí tens enquestes com la de la CECOT, que fa dos anys ho va preguntar i la majoria dels seus associats estaven per la independència. —Anton Costas, president del Cercle d’Economia, sembla partidari de la tercera via. —L’Anton Costas no el veig com un gran empresari, però sí com una veu autoritzada que els grans empresaris escolten molt. La seva opció és el diàleg i la tercera via. Si fos una opció possible, seria molt assenyada. —Però no ho és… —No, això ho explicava molt bé en Farreres en una vinyeta que vàreu reproduir. Catalunya té una relació amb Espanya que la perjudica molt. Tot i que, malgrat aquest llast, continua creixent, si fos independent creixeria més de pressa. Què va passar quan Finlàndia es va independitzar de Rússia? Doncs que va passar de ser un dels països més pobres d’Europa a ser un dels més rics. Ho van fer bé. —La situació econòmica és la raó principal del creixement de l’independentisme? —L’element que ha fet veure a molta gent la impossibilitat d’una solució raonable als problemes de Catalunya és la sentència del Tribunal Constitucional. Aquesta sentència va ser un error històric que ha afectat directament la dignitat del poble català. No oblidem que per a la reforma de l’estatut es varen seguir tots els requisits (acord del parlament català, acords del congrés dels diputats i del senat, referèndum dels catalans, etc.) i no va servir de res. Unes persones que han votat, que han pactat amb l’estat, que han fet tot el que havien de fer i després els ho canvies tot i no fas res d’allò que havies dit. Això origina un greuge molt important, que fa que res no pugui quedar igual. —Però, en canvi, l’argument que amb la independència viurem millor motiva molta gent? —El 27-S hi haurà un 30% del cens que votarà a favor de la independència per raons emocionals, entre un 10% i un 20% que votarà en contra per raons emocionals i queda un entremig del 50% o 60% de la població que pot tenir en compte si millora econòmicament o no. El que se’n surti millor d’explicar això serà el que guanyarà. Per una altra banda, no podem oblidar el poder dels mitjans de comunicació i en això la lluita és de David contra Goliat. —Llavors el llibre del Col·legi d’Economistes és fonamental? —Sí, però recordeu que uns dies abans de les eleccions escoceses van sortir dos o tres bancs a crear por i això va influir molt en el no. —Això també pot passar aquí? —Sí. —Ara que parlem de bancs, el nostre sistema bancari com quedaria? —Això ho han analitzat en Gasol i en Segura. El sistema bancari depèn de la resta. Si Catalunya és dins Europa i dins l’euro, el sistema bancari continuarà funcionant igual. Però pot passar que hi hagi segregacions. Per exemple, una companyia asseguradora que té seu a Madrid i té una part important del negoci és fàcil que es divideixi en dos. També pot passar a la inversa. —Ara només tenim La Caixa i el Banc de Sabadell. N’hi ha prou? —Déu n’hi do. Hi ha països que no tenen això. Tenim un sistema financer que no està malament. Aquí la clau és que tot es faci ordenadament, per consens i dins Europa. —Amb Espanya no es podrà fer mai per consens. —Tot depèn de com vagi la votació de 27-S. Com que sóc molt optimista, estic convençut que això acabarà bé, però no sé ni com ni quan. —Amb la presa de posició de Dinamarca i Irlanda sembla que es va avançant per arribar a aquest consens europeu. —Churchill deia que les relacions internacionals eren conseqüència d’egoismes nacionals. Cada país té la seva estratègia i això s’ha de veure. Podeu comprar el llibre ‘Economia de Catalunya: preguntes i respostes sobre la independència’ a la Botiga de VilaWeb.

Summary: Oriol Amat: ‘La independència tutelada per la Unió Europea és totalment viable’


International Trial Watch (ITW) és present d’ençà del primer dia a la sala de vistes del judici contra el procés, amb la trentena d’observadors internacionals que fins ara han passat pel Tribunal Suprem espanyol. Després d’un mes i mig de judici, els representants de l’entitat expliquen que entre els observadors internacionals hi ha força unanimitat a considerar-lo un judici polític, en el qual ‘s’afavoreix més l’acusació que no pas les defenses’. Parlem amb un dels portaveus d’ITW, Iñaki Rivera, amb qui fem un balanç de les mancances que han detectat. Al final de l’entrevista, ho aprofita per demanar ajuda en el finançament de la plataforma: ‘No tenim la capacitat econòmica coberta per a continuar fent la feina que fem.’ —Comencem per la notícia més recent. Com valoreu que l’advocacia de l’estat vulgui encausar ciutadans del Primer d’Octubre? —Doncs molt negativament perquè significa una inversió absoluta del procés penal. Aquest intent de convertir les víctimes de la brutalitat policíaca de l’1-O, només es pot entendre, i ho dic entre cometes, com una pura estratègia per a ser utilitzada en altres causes i inventar el clima de violència que es necessita per a delicte de rebel·lió. Espero que aquesta novetat processal no tingui recorregut perquè, hi insisteixo, vol invertir la normalitat del procés penal. I em sembla lamentable que vingui d’un govern del PSOE. És lamentable perquè va en contra de tota una tradició socialista de defensa dels drets humans, i és doblegar-se a les tesis del ministeri fiscal i Vox. És una lamentable utilització penal del sentiment de les víctimes que primer van ser apallissades, després menystingudes i ara només falta que les criminalitzin. —Hi ha força unanimitat entre els observadors, dieu, a considerar que és un judici polític. Per què? —Sí. A tots els crida molt l’atenció, clarament, que el judici tingui una naturalesa política, que es jutgi una protesta; una manifestació; una concentració, que són les paraules que fan servir. Potser el primer dia que vénen encara estan una mica despistats, però després t’ho diuen, que aquí es jutja una convocatòria electoral; uns altres parlen de la llibertat d’expressió i de manifestacions públiques. I diuen que hi ha una sensació de barreja entre l’exercici de drets fonamentals i la comissió de fets delictius. I, és clar, això els porta a una constatació del caràcter més polític que jurídic del judici. I crec que això ho creuen pràcticament tots. —Entre les vulneracions que assenyaleu del judici oral, quina és la que més us ha sorprès? —Una és especialment molt greu i se n’ha parlat força: la prohibició de l’exhibició de material videogràfic. Jo vaig ser advocat en exercici durant més de quinze anys i sé perfectament de què parlo quan dic que és una pràctica absolutament habitual. La negativa a aquesta pràctica comporta una devaluació total de la prova. És clar que es practicarà, però no es farà amb tota la materialitat. Marchena diu: ‘Ja arribarà el moment de la prova documental.’ Sí, és clar, ja ho sabem. No faltaria sinó. No és una concessió d’ell, que hi hagi una fase documental. Però llavors les parts no tindran el testimoni davant per a dir-li: ‘Això que diu ara no ho va dir en aquest document o no ho va fer en aquest vídeo.’ Això ja no es podrà fer i la pràctica entre la prova testifical i la documental queda totalment devaluada. —Quina més? —Sí, una de la qual no es parla prou. L’arma de doble tall que és la retransmissió del judici. Perquè per una banda, reforça un aspecte de publicitat indubtable. Però, per una altra banda, no som ingenus i sabem perfectament que, curiosament, en un rang jeràrquic, del ministre Zoido als últims inspectors, tots han tingut la possibilitat d’escoltar abans el seu superior jeràrquic per la televisió, i per tant, acomodar la seva declaració perquè sigui coherent amb l’anterior. Això vulnera directament la prohibició de la llei d’enjudiciament criminal, que prohibeix textualment la comunicació pel risc de contaminació del testimoni, perquè pot implicar el risc de la pèrdua d’espontaneïtat en el relat. No és casual que una persona parli de ‘tumult’ tantes vegades. Tu no fas servir la paraula ‘tumult’ ordinàriament. I curiosament quan forma part del codi penal per a definir el delicte de sedició. Aquest aspecte d’adoctrinament previ… —Creieu que hi ha un assaig previ? —No seria rigorós per part meva de dir-ho, però una cosa que sí que hi ha, i és molt més fàcil que tot això, és que presencies les declaracions dels teus caps, de tal manera que quan arribi el teu torn pots acomodar-hi el discurs. —Però s’ha de poder retransmetre el judici, té un gran interès públic. —Sí, no dic que no. Jo no sóc qui per dir què s’ha de fer. Som observadors. La plataforma visualitza aquesta manca d’espontaneïtat, que és el que la llei i la jurisprudència del Suprem prohibeixen. I un tercer aspecte, que és la situació de cansament acumulat dels presos. Crec que se’n parla molt poc. He vist amb els meus ulls escenes que no es veuen a la televisió: els presos amb la mirada perduda, visiblement fatigats. —La llibertat provisional, a hores d’ara, la descarteu? —Temo molt que sí. —I que Marchena fes una pregunta a Trapero que no havia pogut fer la fiscalia, com ho han valorat els observadors? —Ha sorprès molt negativament, perquè és el moment en què, per dir-ho d’una manera prudent, Marchena deixa de ser jutge per adoptar un caràcter de part. I la pèrdua d’imparcialitat és total i absoluta. I això posa en tela de judici la neutralitat i imparcialitat pròpia que ha de mantenir, sempre. —Marchena diu que no tindrà en compte els atestats policíacs dels agents. Però la instrucció es fonamenta en aquests informes. Realment no tenen cap mena de valor en un judici? —Sí i no. Això és el dret, que no és una ciència exacta. A dreta llei, és a dir, segons què ensenyem als alumnes a la Facultat de Dret, l’única prova admissible és la que es practica al plenari del judici oral davant de la cerimònia dels jutges i les dues parts. És a dir, com si es comencés de zero. Per tant, teòricament, d’un punt de vista legal, formal i processal, la futura sentència haurà de construir un argumentari que només haurà de posar l’accent a l’activitat probatòria practicada durant les sessions del judici. Però tothom s’adona de la importància fonamental que té l’activitat prèvia, és a dir, tota la instrucció. Si no, no s’entendria com s’ha mantingut una presó preventiva tan llarga. El món del dret és ple de ficcions jurídiques. Aquesta n’és una. —Expliqueu-la. —La ficció consisteix a intentar donar per demostrats uns fets en el judici, com si això fos separat d’un any i mig d’una activitat probatòria prèvia que se separa per l’art de màgia gràcies el bisturí d’un president de sala. I es crea aquesta ficció que no existeix tota la instrucció anterior, i ara comencem de nou. Evidentment ja no ens queda ni un bri d’ingenuïtat per a creure en una cosa semblant. Diguem-ho més clar: a hores d’ara, aquest judici oral no podrà convalidar a posteriori una quantitat impressionant d’irregularitats prèvies fetes durant la instrucció. Aquest intent de convalidar allò que s’ha fet mal fet des del principi, jo crec, sincerament, serà la gran errada d’aquest judici, que serà esmenat en instàncies superiors. —Tinc entès que ni el tribunal ni la fiscalia no s’ha volgut reunir amb vosaltres. Per què? —No ho sabem, no ens han argumentat res. El cas és que d’ençà que ens vàrem presentar com a plataforma fins que ha començat el judici, ens hem adreçat unes quantes vegades al tribunal. De vegades no ens han respost, de vegades ens han dit que no, com quan ens van dir que ens denegaven de cedir llocs als observadors. —Creieu que us consideren part? —Bé, jo no voldria respondre això afirmativament. —Vau anunciar que quan sortís la sentència faríeu un informe que seria traslladat entre el gener i el febrer del 2020 a l’Examen Periòdic Universal de les Nacions Unides. Què és? —Els estats s’han d’examinar cada quatre anys o cinc perquè hi obliguen els tractats internacionals. Ho fan a Ginebra, davant una comissió integrada per membres d’uns altres estats. L’estat examinat, en el cas d’Espanya el gener del 2021, presenta un informe de l’estat dels drets humans i explica com han evolucionat les observacions de fa quatre anys. I l’examen consisteix a veure si les antigues recomanacions de l’ONU s’han complert o no. En aquest examen també hi pot participar la societat civil. Les ONG tenen la possibilitat de presentar l’informe ombra, el shadow report. I de tot aquest material, la comissió examinadora en pren nota i al cap d’un temps dicta la seva resolució i les noves observacions d’aprovació o censura. —És a dir, un pronunciament de l’ONU, és el que es pot aconseguir? —Sí. Un pronunciament i unes recomanacions, en què volem posar èmfasi. Ara, aquest és un dels tres informes que farà la plataforma. Quan acabi el judici, amb els aspectes positius i de preocupació detectats durant les sessions, i un altre després de la sentència, fet per un equip de quinze catedràtics i professors titulars de dret penal, dret processal i dret constitucional, de les universitats de Jaén, Sevilla, València, Salamanca, País Basc, UB i UAB. I serà un informe de valoració de tot, de la instrucció, del judici i de la sentència. Tot això, requereix, i he d’aprofitar per dir-ho, finançament. La plataforma funciona de manera autònoma i independent d’organitzacions i partits. I de moment no tenim la capacitat econòmica coberta, sincerament, per a continuar la feina que fent, i que és absolutament gratuïta per part nostra. Però les despeses de trasllat i dietes dels observadors les paguem nosaltres. I volem tornar a fer una crida a la ciutadania que si considera que la tasca que fem és important, ens ajudi, perquè el rumor diu que el judici s’allargarà fins al juliol i no tenim la capacitat econòmica per arribar-hi. —Hi ha juristes que dubten que la causa pugui tenir èxit a Estrasburg perquè el TEDH no entra al fons de la qüestió i només té en compte les qüestions processals, les quals, segons que diuen, no s’han vulnerat. També ho creieu? —En part és així i en part no. En realitat, no és certa ni l’una cosa ni l’altra. El TEDH té una competència absolutament determinada en un instrument legal, que és el Conveni Europeu dels Drets Humans, el tractat de Roma del 1950. Per no embolicar la gent, hi ha un seguit d’articles que parlen de drets fonamentals, no únicament de qüestions processals. I per tant és cert que el tribunal no entrarà a jutjar els fets del 20-S i de l’1-O, perquè no té aquesta competència, però sí que pot entrar a dir si s’han vulnerat els drets fonamentals reconeguts a l’articulat del conveni. Per una altra banda, si la sentència del Suprem diu que hi ha rebel·lió, en contra del que va dir la justícia alemanya, hi haurà una gran contradicció. I Estrasburg haurà de revisar aquesta contradicció i pronunciar-s’hi. I si a tot això s’hi afegeixen possibles vulneracions de garanties de drets fonamentals, a part les estrictament processals, evidentment tenim problema greu de convalidació d’una possible sentència condemnatòria. —I què podria passar, en cas d’una sentència contra Espanya? —És una condemna a l’estat perquè ha vulnerat, per exemple, l’article 6 perquè hi ha hagut indefensió material. I quan es condemna s’insta a declarar la nul·litat de tot i a tornar a començar.

Summary: Iñaki Rivera: ‘No ens queda ni un bri d’ingenuïtat per a creure que la instrucció no influirà en la sentència’


La presidenta de la Reserva Federal dels EUA (Fed), Janet Yellen, considera que les raons per apujar els tipus d’interès a els EUA s’han enfortit en els últims mesos, tot i que ha assenyalat que la política monetària no segueix un curs predeterminat. ‘A la llum d’una persistentment sòlida evolució del mercat laboral i la nostra projecció d’activitat econòmica i inflació, crec que la raó per incrementar els tipus d’interès federals s’ha enfortit en els últims mesos’, ha dit Yellen en el seu discurs durant el simposi econòmic de Jackson Hole (EUA). En aquest sentit, la màxima responsable de la política monetària estatunidenca ha indicat que la Fed espera un creixement moderat del PIB dels EUA, així com un enfortiment addicional del mercat laboral, a més d’un repunt de la inflació cap al 2% els anys vinents. D’aquesta manera, el banc central estatunidenc segueix anticipant que un ‘augment gradual’ dels tipus d’interès ‘serà apropiat’ per arribar a uns nivells de feina i inflació pròxims als objectius estatutaris de la Fed. Les paraules de Yellen, que suggereixen la bona disposició de la Fed per apujar els tipus d’interès aquest any, arriben unes hores després que el Departament de Comerç hagi revisat una dècima a la baixa el creixement del PIB dels EUA en el segon trimestre, fins a l’1,1%, després de l’expansió del 0,8% en els tres primers mesos de l’any.

Summary: La presidenta de la Reserva Federal defensa apujar els tipus d’interès


El candidat a lehendakari d’EH Bildu, Arnaldo Otegi, s’ha mostrat convençut que ‘comença a sortir el sol per a l’esquerra independentista’ i ha fet un emplaçament a la ‘nova esquerra emergent’ perquè tingui en compte que ‘el que no es pot fer a l’estat espanyol respecte a un veritable canvi per a Euskal Herria, sí que és possible fer-ho aquí, perquè hi ha relació de forces per construir una societat més justa i igualitària’. Alhora, ha afirmat que el vot a EH Bildu a les eleccions del 26-J tindrà un doble valor perquè ‘servirà, d’una banda, per fer fora del govern els qui van sostenir al franquisme durant 40 anys’ i es podrà ‘demostrar quina és la força de l’independentisme en aquest poble’. ‘Ens presentem els fills i els néts dels que van perdre i els expulsarem si ens dóna suport a la ciutadania’, ha afirmat. Otegi ha fet aquestes declaracions a Irun, a l’acte polític en format tertúlia que ha celebrat EH Bildu a la localitat guipuscoana per iniciar la campanya electoral, en què també han pres la paraula la candidata per Guipúscoa al congrés, Marian Beitialarrangoitia, i el candidat per Biscaia, Oskar Matute. En la seva intervenció, s’ha referit també a l’última enquesta del CIS, que els augura millors resultats i un segon diputat per Guipúscoa, s’ha mostrat convençut que ‘comença a sortir el sol per a l’esquerra independentista’. ‘No ens conformem amb això, volem més, i potser la setmana que ve ja apuntem al tercer’, ha dit. Otegi ha avisat que ‘si no hi ha una esquerra sobiranista forta, aquest país perdrà el torcebraç amb l’estat’.

Summary: Otegi crida la ‘nova esquerra emergent’ a fer al País Basc el que no es pot fer a Espanya


Buscar la manera d’assegurar que d’aquí a 4 anys els universitaris catalans compleixin el requisit aprovat al CIC d’acreditar coneixements de com a mínim el nivell B2 en una tercera llengua, s’ha convertit en un dels reptes del Consell Interuniversitari de Catalunya. Per aquest motiu, Universitats té sobre la taula diverses propostes com ara que a les PAU del 2018, tenir un cert nivell de tercera llengua compensi els estudiants que ho acreditin . Es proposa donar puntuació extra a la fase específica que, sense eximir els alumnes de fer l’examen d’anglès, els ajudi a tenir més nota. Universitats també es planteja incorporar el requisit del B2 en graus nous per implantar-ho de manera més gradual. Així ho ha explicat la secretària general del CIC, Mercè Jou, en declaracions a l’ACN. Jou considera que, d’aquesta manera, es pot premiar als estudiants “que han fet l’esforç” i incentivar i motivar als que no ho han fet, sigui en el nivell que sigui. Jou ha recalcat que aquesta possible compensació no eximiria els estudiants de fer l’examen d’anglès de les mateixes proves d’accés a la universitat, sinó que es buscaria com compensar els que tinguin cert nivell, amb acreditacions oficials, a través de més puntuació, un punt o mig punt, per exemple, a la fase específica. Jou també ha avançat que s’està avaluant la possibilitat que l’exigència del B2, que havia d’entrar en vigor però que la junta del CIC n’ha acordat una moratòria en comprovar que la mesura perjudicaria el 25% dels estudiants, es comenci implantant i demanant en graus de nova creació. Són mesures, ha dit Jou, que encara estan en fase d’estudi i anàlisi, i s’han de debatre amb les 12 universitats catalanes. La finalitat, ha especificat Jou, és que durant la moratòria els estudiants tinguin elements “que els motivin” a fer l’esforç d’aprendre una tercera llengua, que necessitaran també en un futur, tan durant els estudis com en la vida laboral.Exigència i moratòriaL’exigència d’aqcreditar el nivell B2 en una llengua estrangera abans d’aconseguir el títol de graduat va ser una mesura anunciada l’abril del 2013 per l’aleshores conseller d’Economia i Coneixement, Andreu Mas-Colell, per aconseguir millorar el nivell d’anglès, francès, alemany o italià, dels universitaris catalans i facilitar-ne la mobilitat i la competitivitat en el mercat laboral. Per fer-ho possible, Universitats va crear el programa d’ajuts Parla3 que donava suport econòmic als alumnes que volguessin estudiar idiomes o, fins i tot, per finançar els exàmens acreditatius d’aquest nivell. La mesura, però, ha fet un pas enrere aquest mes de juny, després que la Junta del CIC aprovés una moratòria de quatre anys després de comprovar que 1 de cada 4 estudiants no compliria aquest requisit l’any vinent. Per compensar positivament els alumnes que sí que han assolit els coneixements i l’acreditació, ja ha pres algunes mesures com ara fer-ho farà constar al Suplement Europeu del Títol o requerir el certificat per atorgar beques de mobilitat internacional, els ajuts MOBINT.

Summary: Universitats estudia reconèixer els coneixements de llengua amb més nota a la selectivitat


El govern de les Illes Balears ha constituït, juntament amb els de Còrsega i Sardenya, un front comú per a tenir una veu conjunta al Comitè de les Regions en la negociació dels fons europeus, principalment per a aconseguir més reconeixement de la insularitat i una fiscalitat específica per als territoris insulars perifèrics. Ho ha explicat la presidenta balear, Francina Armengol, durant l’acte d’obertura de la Cimera de la Mediterrània, que ha comptat amb la presència del president de Sardenya, Francesco Pigliaru, i el de Còrsega, Gilles Simeoni. 📝 Signat acord entre Illes Balears, #Còrsega i #Sardenya per fer front comú a Europa i aconseguir un reconeixement de la insularitat pic.twitter.com/tkQG4KTKjh — Govern Illes Balears (@iBalears) November 21, 2016 Armengol ha dit: ‘Si som diferents del continent, necessitam ser tractats de manera diferent per part dels nostres estats i per part de la Unió Europea.’ D’aquesta manera ha volgut recordar que les característiques dels territoris insulars els limiten les possibilitats respecte dels territoris continentals. ‘Si no aconseguim que els nostres estats i la UE ens tractin de manera diferenciada, no aconseguirem que els nostres ciutadans estiguin en igualtat de condicions amb la resta.’ També ha exigit als estats respectius més comprensió i més suport per a facilitar el reconeixement de les institucions europees. Per això ha dit que tenien interès a crear un Fons d’Insularitat Europeu per a cada un dels tres territoris insulars, un fons totalment independent i complementari al sistema de finançament propi, que serveixi per a respondre a les inversions necessàries en matèria de transport, infrastructures, telecomunicacions, energia i medi. Aquest fons especial permetrà així mateix de finançar els intercanvis i les cooperacions entre els altres territoris insulars. El president del consell executiu de Còrsega, el sobiranista Gilles Simenoni, ha recordat la feina feta amb Sardenya i ha celebrat que les Illes Barlears s’afegeixin a aquest front comú que reforça el procés de col·laboració. El president sard ha remarcat el concepte de Mediterrània occidental com a ‘pol estratègic per a equilibrar amb la conca riberenca del sud’. Per una altra banda, el president sard Francesco Pigliaru ha destacat aspectes concrets relacionats amb la insularitat, com ara el transport, on calen ‘solucions normatives’. I també ha fet esment de millores d’infrastructures del sector energètic. D’una altra banda, respecte de la promoció dels territoris insulars, ha dit que calia una millora de les connexions en xarxa per equilibrar la competitivitat respecte dels altres territoris.

Summary: Front comú de les Illes, Còrsega i Sardenya per a tenir veu conjunta en la negociació de fons europeus