El preu del lloguer de pisos a Catalunya el primer semestre es va situar en una renda mitjana de 982 euros al mes, cosa que va suposar un increment del 24,30% en relació amb el mateix període del 2017, segons l’informe semestral de la immobiliària ‘pisos.com’. La mitjana de superfície d’un pis de lloguer a Catalunya el primer semestre es va situar en 114 metres quadrats. La ciutat de Barcelona va registrar una mitjana del preu del lloguer el primer semestre en 1.796 euros al mes. Davant aquests forts increments, Ferran Font, director d’estudis del portal ‘pisos.com’ ha subratllat que el creixement de les rendes de lloguer, sobretot en llocs on el lloguer residencial comparteix mercat amb el sector turístic, està registrant mensualitats que una part de la demanda difícilment pot respondre amb els seus ingressos. Font assegura que aquest ‘escalfament’ del mercat del lloguer per l’impacte del turisme està provocant que ‘molts inquilins’ desviïn la mirada cap el mercat de la compra. El portaveu de ‘pisos.com’ admet que el cost del lloguer fa cada vegada més ‘complicat’ per a les famílies ajustar el seu pressupost, a la vegada que ‘l’encariment de les rendes amb contrast a l’immobilisme dels salaris, minva seriosament la capacitat d’estalvi’ de les famílies.

Summary: El preu del lloguer a Catalunya creix un 24% el primer semestre en relació a l’any passat


Indignació a Portugal arran de la convocatòria de Vox de manifestar-se davant els ajuntaments de tot l’estat espanyol. El mapa de la convocatòria inclou Portugal com a part d’Espanya, encara que curiosament desapareixen les Illes i els territoris africans de Ceuta, Melilla i les Canàries. La televisió pública de Portugal ho ha recollit àmpliament afirmant que l’extrema dreta espanyola considera Portugal com a part del seu país i recordant que el 1936 aquesta era una aspiració de la Falange i que era compartida per Franco. Segons RTP: ‘Les reivindicacions de la dreta espanyolista d’annexar Portugal tenen una llarga prehistòria. Al començament de la guerra civil d’Espanya, Salazar va contribuir decisivament a salvar els colpistes, dirigits per Francisco Franco, quan la revolta obrera va derrotar la conjuració als nuclis urbans principals. El dictador portuguès va isolar immediatament l’ambaixador republicà, Claudio Sánchez-Albornoz, encaminant-se a curt termini cap a una ruptura de les relacions diplomàtiques. Tot i que no va poder reconèixer immediatament la Junta Militar de Burgos perquè no havia aconseguit de conquerir Madrid, es va comportar a escala internacional com una mena de representant informal d’aquella Junta, que li va fer guanyar el sobrenom sarcàstic de “ministre d’Afers Estrangers de Burgos”. Un dels primers objectius militars de Franco va ser ocupar Badajoz, a prop de la frontera portuguesa, per tal de rebre per allí una ajuda militar decisiva alemanya. L’Alemanya nazi, que prometia al comitè de Londres de mantenir-se neutral, no podia subministrar armes directament a Franco i les va registrar com a exportacions a Portugal. Malgrat l’enorme deute polític amb Salazar, la banda antirepublicana aviat va començar a proposar, com faria després de la guerra civil, d’annexar el país veí. Franco mai no va comentar-ho públicament, però va permetre la propaganda annexionista de la Falange, el partit feixista dirigit pel seu cunyat Serrano Suñer. Així, en la fase final de la guerra civil, la Falange ja va anunciar obertament la seva intenció de recuperar tot el territori espanyol fins als límits extrems de la seva “frontera occidental”, que aviat es va explicar que seria la costa oest de Portugal. Els mapes distribuïts per la Falange ignoraven l’existència de Portugal i representaven tota la península Ibèrica unida sota l’administració madrilenya. Franco, mentrestant, i malgrat el seu silenci oficial, no va perdre temps. Segons uns documents descoberts recentment per l’historiador espanyol Manuel Ros Agudo, fins i tot hi va haver una ordre de batalla, signada pel caudillo, d’ocupar Portugal al començament de la Segona Guerra Mundial –amb divisions destinades a marxar cap a Lisbona, Porto i més ciutats i amb rutes previstes per a l’avanç d’aquestes divisions. Però l’Alemanya nazi va dubtar sobre comprometre’s amb un altre teatre de guerra, en el moment en què ja preparava el seu atac per sorpresa a la Unió Soviètica. Pel mateix motiu no va afavorir la presa de Gibraltar i va dir a Franco que no comptava amb el seu suport en vista de la previsible represàlia britànica.’

Summary: Indignació a Portugal pel mapa de Vox, que els inclou dins Espanya


La diputada de Ciudadans Patricia Guasp ha presentat dues qüestions al parlament en què sol·licita resposta per escrit al conseller d’Educació, Martí March, sobre les subvencions que ha atorgat el govern a la Plataforma per la Llengua. El partit d’Albert Rivera ataca ara l’ONG del català, després d’haver-ho intentat ja amb els docents i amb altres associacions que promouen la llengua i la cultura, com l’Obra Cultural Balear. Concretament, Guasp ha demanat quina quantitat exacta en concepte d’ajuts i subvencions va atorgar el govern a la Plataforma per la Llengua l’anterior legislatura. També ha demanat si l’entitat havia fet cap estudi, projecte o treball per a la Conselleria d’Educació ‘amb l’objectiu d’examinar la llengua en la qual s’expressen els alumnes de les Balears a les aules i al pati’. El motiu de les preguntes, segons la diputada, és que la seva formació està preocupada per la possibilitat que el govern estigui subvencionant una entitat amb l’objectiu de promoure ‘la imposició monolingüista de la llengua catalana sense promoure les nostres modalitats lingüístiques de Mallorca, Menorca, Eivissa i Formentera’. Guasp acusa la Plataforma per la Llengua de dedicar-se a ‘espiar el comportament lingüístic d’alumnes i professors tant als patis com al menjador de les escoles’.

Summary: Ciutadans posa en el punt de mira la Plataforma per la Llengua a les Illes


La presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie, i el vice-president d’Òmnium, Marcel Mauri, han coincidit que no n’hi haurà prou amb mobilitzacions socials com a resposta a la sentència del judici contra el procés. En una entrevista a Els Matins de TV3, Mauri ha dit que la resposta institucional s’ha de centrar en com es fa servir la sentència per a continuar avançant mentre que, per a Paluzie, la resposta política ha de fixar un camí compartit cap a la independència. Mauri ha qualificat de ‘cínic’ que l’estat espanyol demani a l’independentisme que condemni una violència que no existeix quan no ha demanat perdó per la ‘brutalitat policial’ de fa dos anys. Vegeu-ho ací: Mauri no ha volgut entrar en la concreció de quina hauria de ser aquesta resposta institucional i s’ha limitat a dir que l’estratègia d’Òmnium serà ‘la que generi consens’. El vice-president ha considerat ‘positius’ els acords en el marc del debat de política general i ha afegit que cal aprofundir-hi. Paluzie ha afegit que es necessita una resposta política i institucional ‘que estigui a l’altura’ per tal de tornar a situar la independència com a l’objectiu. El vice-president d’Òmnium també ha retret a l’estat espanyol un ‘grau de cinisme elevat’ tenint en compte que ara demanen explicacions a l’independentisme quan no han condemnat la ‘brutalitat’ policial de fa dos anys. Pel que fa al segon aniversari del referèndum de l’1-O, Paluzie ha defensat que ‘genera un mandat’ i, per la seva banda, el vice-president d’Òmnium ha admès que no hi ha un ‘diagnòstic compartit’ de l’independentisme sobre l’1-O. Segons Mauri, el referèndum va suposar un ‘canvi d’era’ i, per moltes persones, també d’Òmnium, genera un mandat. ‘Ho serà en la mesura que coincidim què vol dir aquest 1-O’, ha afegit.

Summary: ANC i Òmnium reclamen una resposta institucional a la sentència que acompanyi les mobilitzacions


El periodista i filòsof Jordi Graupera ha desafiat l’ex-primer ministre francès, Manuel Valls, a presentar-se a les eleccions municipals a Barcelona i l’ha acusat de representar ‘el pitjor de l’autoritarisme d’estat’. En una entrevista a ‘El Suplement’ de Catalunya Ràdio, Graupera ha dit que ‘és un adversari digne de vèncer’ i que li ‘encantaria que es presentés’ perquè permetria veure ‘el contrast de què ha de ser Barcelona’. Graupera, que impulsa una proposta per celebrar unes primàries per formar una candidatura unitària independentista a la capital catalana, creu que Valls mostra ‘a la perfecció el pitjor del jacobinisme francès i la seva deriva autoritària i decadent’. ‘Desitjaria que el millor independentisme es pogués enfrontar a aquesta versió del pitjor autoritarisme francès’, ha sentenciat Graupera. Segons ell, Valls ‘confon la igualtat amb la uniformitat i menysprea la llibertat amb paraules grandiloqüents com “ciutadania”‘ com diu que ha fet Cs els darrers anys. També l’ha identificat amb ‘els models d’estat que representen Madrid i París’, i ha subratllat que aquests ‘trontollen’ cada cop que Barcelona ‘s’ha elevat al món’. El professor de la Universitat de Princeton també ha defensat la seva proposta que pretén aglutinar les forces independentistes en una llista través d’unes primàries obertes. Graupera ha constatat que ‘les direccions dels partits dubten’ a mesura que la iniciativa rep més adhesions. ‘Estem a punt d’arribar a les 30.000 signatures abans que no esperàvem’, ha celebrat.

Summary: Graupera desafia Valls a presentar-se i diu que representa ‘el pitjor de l’autoritarisme d’estat’


La secretària general adjunta d’ERC, Marta Vilalta, ha exigit avui que el president del govern espanyol, Pedro Sánchez, i el president de la Generalitat, Quim Torra, posin data ‘ja’ i convoquin la taula de negociació entre governs abans de març. ‘Probablement hauria de ser la setmana vinent’, ha dit. Vilalta ha insistit que la Generalitat ha de parlar de l’amnistia i del dret d’autodeterminació en aquesta mesa de negociació. En una conferència de premsa, Vilalta ha defensat que la trobada entre executius s’ha de fer abans que la reunió de la Comissió Bilateral primer perquè el govern espanyol demostri que està disposat a abordar la resolució del conflicte català, i que ha d’aportar-hi les seves propostes. La portaveu republicana considera que el govern espanyol vol barrejar continguts, com assumptes econòmics, transferències pendents i greuges de Catalunya envers Espanya. ‘No ho permetrem’, ha afegit. Respecte de la demanda de JxCat perquè hi hagi un mediador, Vilalta ha explicat que ERC és partidària de fer la primera reunió i de veure quins mecanismes han de garantir el compliment dels acords. ‘Deixem de parlar de la taula de negociació i posem-nos a treballar’, ha conclòs. ‘El que voldria el govern espanyol és no haver de convocar la taula de negociació. I els agradaria encara més que no l’haguessin de convocar perquè l’autoboicotem nosaltres mateixos. ERC no ho permetrà’, ha advertit.

Summary: ERC exigeix a Sánchez i Torra de convocar la taula de negociació aquest mes


El clam de llibertat pels presos polítics –que demà es farà sentir en una manifestació a Barcelona– ha agafat més força que mai després que el tribunal alemany que ha de resoldre l’extradició de Carles Puigdemont, ahir es pronunciés categòricament sobre el delicte de rebel·lió: ‘És inadmissible l’extradició per càrrecs de rebel·lió’. Això, de retruc, afecta els polítics empresonats per la justícia espanyola a Lledoners i Puig de les Basses. Per això avui, a través dels seus advocats, han demanat l‘anul·lació de l’ordre de suspensió dels diputats processats per rebel·lió i presentaran conjuntament una altra petició de llibertat. ‘Hem de tornar a exigir la posada en llibertat dels nostres clients. Cadascú amb la seva documentació, però ho farem tots units davant la sala d’enjudiciament, on presentarem aquest escrit de llibertat’, han anunciat la totalitat de les defenses, que han ofert una conferència de premsa conjunta al Col·legi de Periodistes. Hi eren Jordi Pina –Jordi Sànchez, Jordi Turull i Josep Rull–, Marina Roig –Jordi Cuixart–, Xavier Melero –Joaquim Forn–, Andreu Van den Eynde –Oriol Junqueras i Raül Romeva–, i Olga Arderiu i Mariano Bergés –Carme Forcadell i Dolors Bassa–. Un win-win La decisió del tribunal de Slesvig-Holstein de denegar l’extradició per rebel·lió de Carles Puigdemont obre un nou escenari jurídic i segons els advocats, una oportunitat que pot suposar un win-win, tan pels presos com per la fiscalia. ‘La nostra sol·licitud és per a resoldre dos problemes alhora. La llibertat dels presos i que en el nou context, la fiscalia, pugui resoldre un problema propi i netejar el desprestigi que té. És un win-win. Oferim aquesta possibilitat’, ha dit Van den Eynde. I ha incidit en la mateixa idea: ‘Quan algú entra en un nou càrrec vol consolidar el seu prestigi.’ Marina Roig, advocada de Cuixart, ha dit que estan contents amb el trasllat, però que és absolutament insuficient. ‘Després de la resolució d’ahir i que s’hagi tancat la instrucció, hem pensat que havíem de fer aquesta conferència per a tornar a demanar la seva llibertat’. De fet, aquesta compareixença conjunta estava prevista per la setmana vinent, però les notícies provinents d’Alemanya han obligat a avançar-la. Pactes amb la fiscalia Sobre la possibilitat de pactar amb la fiscalia, arran d’unes declaracions de Gonzalo Boye en les quals alertava que alguna defensa podria emprendre aquest camí, tots ells s’hi han pronunciat amb més o menys vehmència. Jordi Pina, per part dels presos polítics del PDECat, ha dit que no ho ha fet, ni té intenció de fer-ho. Melero, que representa els interessos de Forn, també ha pres la paraula i referint-se als delictes de rebel·lió, sedició i malversació, ha dit que ‘no és desitjable’. ‘No ens podem imaginar anar confessos a judici amb una acusació particular que fa una demanda de pena molt elevada, i que llavors pot passar que la fiscalia s’hi agafi, com va passar en el 9-N‘, ha recordat Melero, que en aquell judici defensava els interessos de l’expresident Artur Mas. El més contundent en la resposta ha estat Van den Eynde, que s’ha pronunciat en representació dels presos d’ERC: ‘No hi ha canal de negociació. Reclamem l’absolució i arribarem a Estrasburg encara que sigui per una multa de deu euros. Ni es parla ni es pacta.’ Marina Roig, advocada de Cuixart, ha respost en forma de pregunta: ‘Què he de negociar? No hi ha res a negociar perquè no hi ha delicte’.

Summary: Les defenses dels presos faran una petició de llibertat conjunta


El líder del PP a l’Ajuntament de Barcelona, Alberto Fernández, ha advertit aquest dilluns que l’alcaldessa, Ada Colau, ‘incorrerà en responsabilitat’ si col·labora amb el referèndum que el Govern català preveu celebrar l’1 d’octubre, com ocorrerà amb el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, segons ell. Ha assegurat que el fet que Colau garanteixi que a Barcelona hi haurà totes les facilitats per participar en l’1-O és ‘una cooperació necessària, ja que és un acte contrari a la llei, que implica conseqüències greus contra aquells que el promoguin’, per la qual cosa Colau seria cooperadora necessària de la comissió d’un delicte, ha sostingut en un comunicat. ‘Colau, en sumar-se al costat de l’independentisme, s’enfronta al sentit comú i a la llei’, ha asseverat Fernández, qui ha assegurat que Puigdemont cerca la implicació dels ajuntaments perquè són necessaris per a l’1-O: només a Barcelona es requeriria la mobilització de 3.000 agents de la Guàrdia Urbana i la cessió d’equipaments i fins i tot el cens, segons ell.

Summary: Alberto Fernández (PP) avisa Colau que “incorrerà en responsabilitat” si col·labora en l’1-O


Experts del CIMIT de Boston assessoraran vuit projectes en l’àmbit de la salut a Catalunya a través del programa d’acceleració CRAASH del Biocat, un curs de 12 setmanes que ajudarà els equips de recerca catalans i d’altres països europeus a llançar amb èxit al mercat innovacions en l’àmbit dels dispositius mèdics, diagnòstic, e-health i digita health. El programa seleccionarà i entrenarà vuit equips de recerca perquè comercialitzin les seves tecnologies en un període d’entre 3 i 5 anys. Els alumnes estaran guiats per mentors experts del CIMIT (Boston), l’acceleradora de salut amb més experiència del món. En 15 anys, el CIMIT ha accelerat amb èxit més de 600 projectes de healthtech, ha duplicat la taxa de comercialització i ha reduït a més de la meitat el temps per arribar a la fase següent. CRAASH Barcelona està organitzat per Biocat en col·laboració amb CIMIT i forma part del programa de bootcamps d’EIT Health, el principal consorci de salut europeu.’Des de CIMIT estem molt satisfets de col·laborar amb Biocat per accelerar l’arribada al mercat de la recerca d’alt nivell que es fa a la BioRegió de Catalunya i altres ecosistemes europeus, i estem segurs que la nostra experiència i contactes a l’ecosistema de Boston ajudaran a portar aquesta ciencia d’alt nivell fins als pacients’, explica John Collins, COO del CIMIT. ‘CRAASH Barcelona permet donar resposta a un dels principals reptes de Biocat i de tot l’ecosistema català de les ciències de la vida i de la salut: transformar el coneixement i la tecnologia generats a la BioRegió en creixement econòmic i impacte social’, destaca Jordi Naval, director d’Estratègia de Biocat. La convocatòria per participar a CRAASH Barcelona estarà oberta fins a l’11 de març a la web del programa. S’hi admeten projectes de recerca en fase de prova de concepte o prova de viabilitat. Les empreses ja establertes també poden presentar-se si es troben en fase de cerca d’una aplicació en salut per la seva tecnologia i/o cercar/validar el seu model de negoci. Tot el programa –viatges inclosos– és gratuït per als equips seleccionats.CRAASH Barcelona és un programa intensiu de 12 setmanes de durada repartides en 3 fases. La primera fase (d’abril al juny) servirà als equips per validar si la seva tecnologia pot resoldre una necessitat real i encaixa en el mercat. Els equips treballaran amb els experts del CIMIT de Boston, primer de forma presencial en una trobada a Barcelona i després amb trobades virtuals. La segona fase servirà als equips per validar el seu projecte a dos mercats europeus, França i Països Baixos, mitjançant visites presencials als ecosistemes de Medicen (Paris) i Yesdelft! (Delft) durant juliol i setembre.Finalment, els equips de CRAASH Barcelona podran fer networking i validar el seu projecte a l’ecosistema de Boston, un dels més importants del món en el sector salut. Tots els equips presentaran a l’octubre els seus projectes davant de l’ecosistema de Boston, i dos d’ells seran seleccionats per allargar la seva estada a la ciutat amb un programa d’immersió de tres setmanes.

Summary: Biocat i experts de Boston presenten el programa Craash Barcelona d’innovació en salut


El filòsof i periodista Jordi Graupera ha guanyat la votació de Primàries Catalunya a Barcelona, amb 7.715 vots. El segon candidat més votat ha estat Adrià Alsina, ex-membre del secretariat de l’ANC, amb 1.933 vots. La votació va començar divendres a les 20.00 i s’ha acabat avui a les 20.00. Tal com han explicat Elisenda Paluzie, presidenta de l’ANC, i Anna Arqué, representant de Primàries Barcelona, hi han participat més de 10.000 persones de les 28.000 inscrites al cens oficial. Arqué ha assegurat que havien estat les primàries amb més participació que s’havien fet mai a la ciutat. Com que Graupera ha superat el 50% dels vots, es converteix directament en el candidat a la batllia de Barcelona. La segona volta (que es farà del 21 al 23 de desembre) servirà només per a establir l’ordre de la llista a partir del número 8. Alsina, tot i haver quedat segon, no s’assegura aquest lloc ja que depèn de Graupera. Com que ha aconseguit més de la meitat dels vots tindrà la potestat d’escollir qui ocupa el número 2, 3, 5 i 7. Formen part del seu equip i de la candidatura ‘Barcelona és capital’ l’advocada Maria Vila; Diana Coromines, membre de la delegació de la Generalitat als països nòrdics la passada legislatura, i la periodista Àstrid Bierge. La iniciativa Primàries Catalunya s’estén arreu del Principat Graupera ha expressat la il·lusió de començar una nova manera de fer política, tant a Barcelona com a Catalunya: ‘Les primàries són tan sols el mínim del mínim, el principi d’un reforçament democràtic’, ha dit. Altrament, ha afegit, no serà possible d’avançar. Graupera ha dit als partits que poden operar al marge de la gent durant un temps, però no gaire més: ‘S’ha demostrat que si es posen les urnes, la gent hi va.’ Adrià Alsina ha remarcat la intensitat de la campanya i ha remarcat que la part més interessant havia estat el paper de la gent, que s’ho havia pres ‘molt seriosament’. Elisenda Paluzie ha recordat que l’ANC havia impulsat aquest procés per una raó evident: ‘Cal demostrar que, si es vol fer una República Catalana és per fer les coses d’una manera diferent.’ A parer seu, una manera d’ampliar la base és demostrar que els independentistes volen trencar amb aquelles ‘mancances’ de qualitat democràtica que s’arrosseguen des de la transició espanyola. Amb aquest mecanisme –ha dit– s’ha de demostrar que a la República Catalana caldrà fer una llei electoral que acosti molt més els electors i els electes. Vegeu ací els vots de cada candidat: Resultats @primaries2019 1a volta! Enhorabona a totes les candidatures, als registrats, als votants i el gran equip de voluntaris ANC i Primàries per fer possible tants debats i tanta participació. ARA toca VOTAR per ordenar la llista!! #CanviaElGuió #21D pic.twitter.com/0br904VTej — Anna Arqué Solsona (@anna_arque) December 17, 2018

Summary: Graupera guanya les primàries i serà el candidat a la batllia de Barcelona


Havia estat tres setmanes al Nepal i encara no havia trepitjat l’Himàlaia. Centenars de milers de turistes visiten cada any aquest país, sobretot, per embadalir-se amb els cims de les muntanyes més altes del món. Més de vint dies i encara no havia viscut aquesta anhelada experiència. Potser em guardava la part més bona per al final. Així doncs, vaig anar de cap a les muntanyes per aprofitar els dies que tenia lliures. L’excursió que havia decidit de fer era la de Mardi Himal, un recorregut de dificultat moderada que ascendeix fins al camp base d’aquest macís que s’eleva ‘només’ fins als 5.587 metres. Normalment, el circuit es completa en uns sis o set dies, però jo només en tenia quatre. Hauria d’anar de pressa. Un home vigila els búfals d’aigua des d’unes terrasses de camps d’arròs. Des de Pokhara, la capital del turisme de muntanya, vaig aventurar-me a agafar un autobús local fins al petitíssim poble de Kande. Per la finestra s’estenien, per un costat, camps d’arròs perfectament delimitats i, per l’altre, el turó que resseguíem a batzegades. El sol començava a abaixar la persiana i ens enlluernava un revolt sí, un revolt no. Si el temps feia bondat, i es mantenia així de clar i serè, serien uns dies esplèndids. Però no ho va fer. La primera nit la vaig passar a Kande per començar a caminar l’endemà de bon matí. Vaig acampar en una parcel·la d’uns amables camperols que em deien que no em mengés un tigre que aparentment rondava per aquella vall. D’ençà que vaig plantar la tenda fins que em vaig llevar, va caure una pluja torrencial. Dotze hores seguides d’aigua llançant-se violentament contra la lona que utilitzava com a refugi. Era un avís del que m’esperaria durant els següents 50 quilòmetres de pujades i baixades: pluja, pluja i més pluja. No podia oblidar que, en aquesta part del món, ara era l’època del monsó, el moment menys recomanable de l’any per a fer excursions. Una de les dificultats de l’època del monsó és el fang a les pistes de senderisme. Cap a Forest Camp No va ser fins a les set del matí, quan ja feia una bona estona que havia sortit el sol, que el temporal va cedir el primer moment de descans. Vaig desmuntar la tenda sota l’atenta mirada d’uns nens uniformats que anaven cap a l’escola. L’ascensió va començar amb una bona ració d’esglaons de pedra. De mica en mica, les granges van deixar lloc als arbres, i les escales es van substituir per roques mal col·locades i sense cap mena de sentit ni criteri. La primera parada va ser obligatòria. A Pothana hi havia un home que s’encarregava de controlar que qui passés per aquell punt ho fes amb tots els papers en ordre. Al Nepal, per fer la majoria d’excursions, calen permisos per a accedir a determinades àrees de conservació, en aquest cas, la de l’Annapurna. Uns búfals d’aigua descansen en un pendent entre la boira. A partir d’ací, el dia es va complicar. Pel bosc es va començar a escampar una espessa boira que ho deixava tot xop i que transformava la muntanya en un decorat digne d’un film de por. El camí ja no era una passarel·la de pedres fàcil d’identificar, sinó que hom havia de fer un exercici de concentració per a identificar les zones que havien acumulat més trepitjades. Per sort, alguns arbres recordaven la direcció correcta amb unes pintades blanques i blaves. Imperceptiblement, van començar a caure quatre gotes que, de mica en mica, van anar prenent intensitat i importància. Els veïns que pujaven i baixaven ara es movien d’un poble a un altre disfressats amb un impermeable que els cobria tot el cos. Pel que fa als altres excursionistes, no n’hi havia. L’itinerari per a pujar al camp base de Mardi Himal és assenyalat als arbres. La pluja no va arribar sola. Anava amb unes molestes acompanyants. Me’n vaig adonar després d’haver sentit una lleugera fiblada de dolor al turmell. Quan vaig aixecar-me el camal, la vaig veure: una petita sangonera se m’havia aferrat a la pell amb força, i no tenia cap intenció de deixar-me anar. La bèstia em xuclava la sang amb decisió. Amb aquest panorama, vaig provar de recordar els consells que m’havien donat alguns nepalesos. Mentre buscava un farcellet amb sal que havia desat en alguna butxaca, l’animaló continuava la seva missió com si res. Anava per feina. Segons que m’havien dit, si hi abocava una mica d’aquest condiment, el paràsit deixaria de mossegar i s’hauria de poder enretirar. En canvi, si l’arrancava directament, se’n podria quedar alguna part del cos enganxada, com passa amb les paparres. Efectivament, vaig posar una mica de sal allà per on la sangonera s’havia arrapat i la vaig retornar al bosc sense problemes. Però la meva maniobra havia estat tan maldestra que havia donat temps a l’animal vampiresc a fer-me una bona mossegada des d’on ara brollava un rierol de sang. Per acabar-ho d’adobar, aquella estona havia estat suficient perquè unes altres companyes de presa s’enfilessin pels pantalons i, fins i tot, pels bastons de caminar, tot cercant un racó de pell des d’on endrapar un bon tiberi. Una petita sangonera enganxada en una mà. Les sangoneres ja no em van abandonar en tot el dia. Tot i que no fan mal ni transmeten malalties, són desagradables. En total, vaig rebre una vintena de mossegades i vaig exhaurir la poca sal que tenia. Després de set hores caminant, vaig arribar a Forest Camp, on havia decidit que passaria la nit. Em van donar la benvinguda un cartell que indicava que érem a 2.500 metres d’altura i un grup de joves nepalesos que es treien la roba amb pànic cercant sangoneres pel cos. Les bestioles trobaven maneres d’arribar a zones que, a priori, semblaven totalment inaccessibles. No hi havia cap altre tema de conversa entre els pocs excursionistes que van dormir a l’assentament. Una vegada nets i més tranquils, em van comentar que havien anat fins allà per fer una filmació. Òbviament, era un film de terror. A Low Camp vaig acampar en un camp de voleibol que em van assenyalar els propietaris. Cap a High Camp La primera meitat del segon dia no va ser gaire diferent. Aquesta vegada, anava més preparat, amb pantalons per dins els mitjons i amb la samarreta entaforada a la cintura, o sigui que els paràsits no van arribar a clavar queixalada, tot i que van atacar per tots costats, s’enfilaven per qualsevol lloc i, fins i tot, queien dels arbres. A partir del migdia, quan vaig superar els 3.000 metres a Low Camp, les sangoneres van desaparèixer. La pluja i la boira continuaven persistents i el paisatge visible es limitava a un diàmetre d’uns 50 metres. Tot semblava indicar que completaria l’excursió sense poder ni tan sols entreveure alguna de les muntanyes que, teòricament, m’envoltaven, però tot va canviar quan faltaven pocs quilòmetres per arribar a High Camp. Un mar de cotó fluix s’estén fins a l’horitzó. Els núvols baixos havien quedat per sota els meus peus i formaven un extens mar de cotó fluix. La fatiga es va esvair i, en lloc seu, va aparèixer l’eufòria. Fins i tot, el sol es dignava a deixar-se veure de tant en tant. Estava tan embadalit observant el paisatge que s’estenia fins a l’horitzó que vaig tardar una bona estona a adonar-me que l’espectacle de debò era darrere meu. Allà hi havia els imperials cims de l’Himàlaia. Murs blancs que s’alçaven fins a altures que semblaven impossibles. Per fi, podia veure el Mardi Himal, la muntanya que havia estat escalant tan impetuosament. Quan la cortina de núvols obria el teló es podia veure el cim, nevat fins i tot a l’estiu. Darrere, es podia intuir el majestuós Machhapuchhare, de gairebé 7.000 metres. I a l’altre costat de la cadena, l’Annapurna Sud i el Hiunchuli s’elevaven blancs, impassibles. Eren gairebé a l’abast de la mà. Contemplar aquests monuments era tota una dosi d’humilitat. El Hiunchuli (6.441 metres) s’eleva darrere una fonda. Un tram que s’havia de completar en dues hores va acabar durant-ne quatre, ben bé fins que el sol es va pondre del tot. Era impossible caminar com si res quan finalment l’Himàlaia es mostrava amb orgull davant els meus ulls. Va ser una experiència brillant, única i familiar. El Mardi Himal es va deixar veure, per fi, entre els núvols. Cap avall Aquella nit vaig acampar a 3.600 metres d’altura amb unes vistes privilegiades a l’admirat macís. Quan vaig despertar-me, la realitat va tornar a colpejar-me en forma de pluja i d’una boira espessa. Els veïns de High Camp van dir-me que no es podia anar fins al camp base pel mal estat de la pista de senderisme. Aquella era l’última parada, doncs. Un cavall pastura sota un cel de pell de vellut. Nou hores i 25 quilòmetres més tard, arribava a la falda de la muntanya, des d’on l’endemà vaig agafar un tot terreny per a tornar fins a Pokhara. Havien estat moltes hores passades per aigua i amb la companyia de desenes de sangoneres, però també havia experimentat uns instants de connexió i intimitat amb una serralada que s’havia obert a abraçar-me per primera vegada. Me n’anava amb la convicció que tot havia valgut la pena i que, després d’aquell tast inicial, en volia més. Més capítols de la sèrie ‘La volta al món sense bitllet de tornada‘ —(1): Un nou ‘margaix‘ a Mongòlia —(2): A Ulan Bator, vivint entre sedentaris —(3): Comprant cavalls a Mongòlia —(4): Els perills de cavalcar per Mongòlia —(5): Compartint sostre amb cinc àguiles daurades —(6): Com és la vida dels nòmades de Mongòlia? —(7): Per què val la pena de viatjar fent autostop —(8): La Xina de l’alta tecnologia i el control extrem —(9): L‘orquestra simfònica dels trens xinesos —(10): L‘autèntica religió d‘Hong Kong —(11): Els paradisos naturals d‘Hong Kong —(12): El dia que les treballadores domèstiques inunden els carrers d‘Hong Kong —(13): Una setmana qualsevol quan viatges amb 3 euros el dia —(14): Què cal portar a la motxilla quan fas un gran viatge? —(15): Un Nadal a la Cotxinxina —(16): Una gallina et pot salvar la vida al Vietnam —(17): Com funciona Couchsurfing, la plataforma per a viatjar sense pagar allotjament —(18): Emboscada entre cocoters —(19): Nòmades digitals: viure viatjant gràcies a internet —(20): El llac de Ta Dung, la joia desconeguda del sud-est asiàtic —(21): Ser dona i fer la volta el món tota sola —(22): Cao Dai, la jove religió que combina Buda, Jesús, Victor Hugo i Lenin —(23): S‘hauria d‘abolir una festa com Nadal si això fos millor per a l‘economia? —(24): El Vietnam: l‘última supervivent de la secta del coco —(25): Viatjar només caminant és una bogeria —(26): Xocs culturals i anècdotes de la Cambotja rural —(27): ‘Worldschooling‘: com és educar els fills gràcies als viatges i lluny de les escoles convencionals? —(28): Checkpoint 17 —(29): El testimoni del nen que va sobreviure al camp de concentració més letal del genocidi cambotjà —(30): Disparar a policies (amb pistoles d‘aigua) per celebrar l‘arribada de l‘any 2563 —(31): Dormir en temples, un allotjament místic, alternatiu i gratuït —(32): 971.400 passes: travessant Cambotja a peu —(33): Per què els tailandesos estimen tant la seva monarquia? —(34): L‘oasi urbà més important de l‘Àsia, en perill —(35): El turisme de motxilla conquereix Pai —(36): El sopar il·legal i el tercer ull —(37): Quaranta-tres pitons i catorze monjos en harmonia —(38): Naypyidaw, l‘estrafolària capital fantasma creada del no-res —(39): Quan un rei indi et convida al seu palau —(40): Els encants de la regió més plujosa del món —(41): Com dormir a l‘aire lliure sense gastar-nos ni un ral quan viatgem? —(42): El Nepal, més enllà de l‘Himàlaia —(43): El preu de ser una deessa vivent amb sis anys

Summary: Maleint sangoneres al sostre del món


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, que ha començat a prendre declaració als encausats pel 9-N, ha emès un comunicat en què critica amb duresa tant el govern català com la resta de gent que s’ha concentrat per donar suport a la consellera Irene Rigau i a l’ex-vice-presidenta Joana Ortega, i que també s’hi concentrarà dijous, quan hi vagi a declarar Artur Mas. El TSJC diu que aquestes protestes són ‘inadmissibles’ i considera que les concentracions són ‘un atac a la independència judicial’ És ‘inadmissible’ –diu– que ‘representants públics amb funcions de govern’ encapçalin manifestacions i concentracions davant el Palau de Justícia. I afegeix que la independència judicial ‘no és un privilegi dels jutges sinó una garantia per als ciutadans’. ‘La sala de govern no pot romandre impassible quan constata que es convoquen manifestacions i concentracions a la porta del palau de justícia amb l’objectiu de qüestionar la legitimitat dels jutges i, a més, pretendre influir en la seva presa de decisions. Això és un atac directe i sense pal·liatius a la independència judicial, que qüestiona un dels elements essencials de l’estat constitucional.’ Continua així: ‘Cal recordar que la independència judicial no és un privilegi dels jutges, sinó una garantia per als ciutadans. El qüestionament resulta encara més inadmissible quan respon a una estratègia afavorida, dissenyada i encapçalada per representants públics, alguns amb funcions de govern. En aquest sentit, la sala vol recordar el deure de no-ingerència que vincula especialment aquells que formen part dels altres poders, en els quals s’organitza el nostre sistema polític.’ I diu també: ‘Qüestionar de manera interessada que l’actuació dels tribunals de justícia només es deu a interessos polítics, promoure la desconfiança social i pretendre estratègies de pressió constitueix una negació de les bases de la nostra convivència política.’ El govern respon La portaveu del Govern, Neus Munté, ha replicat aquest dimarts al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) que l’acompanyament que ha fet l’executiu a la consellera Irene Rigau i a l’exvicepresidenta Joana Ortega abans de les seves declaracions al Palau de Justícia s’ha fet per “solidaritat”, i ha negat que estigui pressionant la justícia amb aquest gest. En declaracions als mitjans després de la concentració a la plaça Sant Jaume, Munté ha rebut el comunicat del TSJC amb “desorientació i sorpresa”, i ha recordat que sovint les pressions vénen de l’executiu espanyol. El Govern, ha continuat, “sempre ha col·laborat amb la justícia” i defensa la independència del poder judicial.’

Summary: Atac insòlit del TSJC a les concentracions de suport als encausats pel 9-N


El Comitè de Llibertats del Parlament Europeu ha refusat de debatre la proposta de Vox d’incloure els CDR en la llista d’organitzacions terroristes. Els membres del comitè han seguit la recomanació dels coordinadors, que van desestimar ‘per àmplia majoria’, segons fonts parlamentàries, d’incloure-ho a l’agenda. Tanmateix, Vox va forçar ahir aquesta votació que ara ha tornat a perdre per 53 vots a favor, 6 en contra i 3 abstencions. En una intervenció abans de la votació, l’eurodiputada d’ERC Diana Riba ha dit que Vox intenta d’obstaculitzar la feina del comitè i ha insistit que ‘a Catalunya no hi ha cap banda terrorista’. VOX reclama, sense èxit, incloure els @CDRCatOficial a la llista europea d'organitzacions terroristes. Malauradament, no he tingut temps de dir-los que el que sí que causa terror és la violència que pateixen milers de dones. Una violència que ells encobreixen i blanquegen. pic.twitter.com/4WzOzdEXU6 — Diana Riba i Giner (@DianaRibaGiner) November 26, 2019 ‘A Catalunya sí que hi ha un malestar per una sentència injusta’, ha dit Riba. En canvi, l’eurodiputat del PP Javier Zarzalejos ha dit que hi ha ‘una investigació oberta a Espanya per terrorisme contra els CDR’. Al setembre Vox va traslladar una pregunta al Consell de la UE, on seuen els estats, sobre la inclusió dels CDR a la llista d’organitzacions terroristes. Com que el Consell no va respondre dins el termini marcat, el reglament del Parlament Europeu permetia a Vox de reclamar al comitè de llibertats que es discutís aquesta qüestió. Tanmateix, aquest pas requereix el suport del comitè. Els coordinadors dels grups polítics dins aquest comitè van refusar majoritàriament d’incloure a l’agenda la proposta de Vox. Però el reglament també permet als eurodiputats d’exigir una votació amb tots els membres del comitè, i no solament els representants de cada partit. Resposta del Consell Malgrat el retard, el Consell de la UE sí que va respondre a Vox sobre la petició d’incloure els CDR en la llista d’organitzacions terroristes. ‘El Consell no ha discutit la qüestió proposada’, es va limitar a dir. La llista en qüestió la revisa periòdicament pel Consell, que pot decidir d’incloure persones, grups o entitats basant-se ‘en les propostes presentades pels estats membres’ de la UE o països de fora del bloc.

Summary: L’eurocambra ni pren en consideració que els CDR siguin ‘organitzacions terroristes’


Centenars de milers de persones s’han manifestat arreu del món per l’emergència climàtica, en el marc de la jornada de vaga mundial, que culmina la setmana pel clima que havia convocat el moviment juvenil Fridays for Future, i al qual s’han adherit milers d’organitzacions. Als Països Catalans les manifestacions han aplegat milers de persones: vint mil a Barcelona, unes cinc mil a Girona i dues mil a Tarragona. A València, milers de persones també han sortit a manifestar-se pel clima, si bé no hi ha xifres oficials de participació. A Palma la manifestació s’ha fet al migdia i hi han participat sis mil persones, segons els organitzadors. A Barcelona la manifestació estava prevista per a les sis de la tarda a Jardinets de Gràcia, però a aquella hora la capçalera s’ha hagut d’avançar fins al passeig de Gràcia per la quantitat de gent que hi havia acumulada a l’indret, que no permetia arribar fins a aquest punt. Els manifestants eren majoritàriament joves, però també hi havia persones grans i famílies amb nens, així com membres d’entitats socials diverses enmig d’un ambient eminentment festiu. A València la mobilització ha recorregut els carrers amb l’advertència ‘No tenim un planeta B’ i ha començat a la plaça de la Verge de València, precedida pel càntic de ‘People Have The Power‘ de Patti Smith. Associacions i Organitzacions veïnals com SEO Birdlife, Iaoflautas, EntreBarris, Per L’Horta, CCOO o UGT, s’han sumat a la marxa amb frases com ‘L’Horta és vida’ i ‘Fora Monsanto, Fora’. A més, al matí, en diverses ciutats com ara València, Barcelona, Girona o Manresa, milers d’estudiants han sortit al carrer demanant que es declari de forma urgent l’emergència climàtica i que es desenvolupin polítiques per a lluitar contra el canvi climàtic. Vegeu a continuació un resum gràfic de tota la jornada arreu dels Països Catalans: Vegeu també un recull de les imatges que han deixat les marxes arreu del planeta: Àustria (Viena). Fotografia: EFE/EPA/Christian BrunaEstocolm (Suècia). Fotografia: EFE/EPA/Claudio BrescianiNova Deli (la Índia). Fotografia: EFE/EPA/Rajat GuptaTorí (Itàlia). Fotografia: EFE/EPA/Alessandro di MarcoBudapest (Hongria). Fotografia: EFE/EPA/Zoltan BaloghMoscou (Rússia). Fotografia: EFE/EPA/Sergei IlnitskyYangon (Birmània). Fotografia: EFE/EPA/Lynn Bo BoTel Aviv (Israel). Fotografia: EFE/EPA/Abir SultanBrisbane (Austràlia). Fotografia: EFE/EPA/Glenn HuntBerlín (Alemanya). Fotografia: EFE/EPA/Alexander Becher Així han anat, minut a minut, les manifestacions:

Summary: Les manifestacions de la vaga mundial pel clima omplen els carrers del país


El cas judicial de l’activista anarquista Juan Manuel Bustamante, àlies Nahuel, ja s’ha tancat definitivament. Després d’un any i quatre mesos en presó provisional, ha estat absolt d’un presumpte delicte d’enaltiment del terrorisme arran d’uns piulets contra el sistema capitalista que havia publicat. Aquest càrrec partia d’una acusació inicial de terrorisme que, malgrat haver-se descartat posteriorment, el va dur a la presó. Nahuel forma part del moviment Straight Edge Madrid, que es defineix com a anarquista, vegà i abstemi. Els integrants d’aquest moviment, molt lligat a la música hardcore, es limiten a fer activisme a les xarxes i a organitzar concerts. No obstant això, Nahuel i cinc companys del moviment van ser detinguts l’any 2015. La policia espanyola va ordir un relat que el convertia en el principal dirigent d’un grup terrorista responsable dels incendis a sucursals de La Caixa i Bankia el 2013 i el 2015. Les proves? Unes pintades amb les sigles del moviment trobades en una de les sucursals, la tinença d’objectes tan simples com ara productes de neteja, caragols i llaunes i els piulets crítics amb el sistema capitalista. L’Audiència espanyola va considerar que amb tot això n’hi havia prou per a imputar-los els delictes d’integració en organització terrorista, tinença d’explosius, danys amb finalitat terrorista i enaltiment del terrorisme. D’aquest conjunt d’acusacions, que sumaven més de trenta-cinc anys de presó, només es mantingué l’última, però de bon començament van dictar presó provisional. Quatre dels acusats la van poder eludir amb una fiança, però dos hi van haver d’ingressar. Nahuel és qui hi va estar més temps: un any i quatre mesos sota el règim més sever i amb trasllats constants. La sentència absolutòria, que manifesta que en el cas no hi havia cap rastre de terrorisme, ni tan sols en els piulets, es va signar el 26 de juliol proppassat. Ara que ja ha acabat el termini que la fiscalia tenia per a interposar-hi recurs, parlem amb Nahuel, que ens explica com ha viscut aquest abús de la presó provisional i reflexiona sobre la criminalització de l’anarquisme per part de la justícia espanyola. —La policia va considerar que el moviment Straight Edge, del qual formeu part, tenia relació amb dos incendis en sucursals de La Caixa i Bankia i us van investigar per terrorisme. En què es basaven per establir aquesta relació? —En primer lloc, m’agradaria dir que visc en un barri obrer que, com qualsevol altre barri obrer, és ple de pintades. N’hi ha d’anarquistes, de comunistes i fins i tot de feixistes, fetes pels Ultrasur. El que va cridar l’atenció a la policia és que, a prop de la sucursal que havia estat atacada, hi havia una pintada que deia ‘SXEMAD’, que és l’abreviació d’Straight Edge Madrid, i va voler investigar-ho. Aquestes sigles les pot saber qualsevol persona aliena al moviment i que conegui la subcultura… Quan van començar a investigar, van veure que jo vivia al costat d’aquella sucursal. Després van veure que compartíem lletres de cançons de bandes hardcore que parlen sobre la revolució. Ells van deduir que l’ús simbòlic que es dóna al foc en aquestes lletres és una crida a cremar caixers, encara que no hi hagués cap missatge directe que ho confirmés. Van arribar a la conclusió que cremàvem caixers simplement perquè les cançons que compartíem parlen de foc i perquè formem part d’un moviment anarquista que va contra el capitalisme. —Què fèieu, en realitat, com a moviment? —L’Straight Edge neix dins el hardcore, un gènere musical molt lligat al fet de fer-te tu mateix les coses i a l’underground. Nosaltres només organitzàvem concerts i esdeveniments musicals relacionats amb aquest moviment. Això es va dir al judici. Un policia que ens havia seguit durant mesos va declarar que no havia observat que féssim cap activitat il·legal. L’única cosa que va veure és que havíem organitzat molts concerts, però això no és terrorisme. —Com va ser el moment de la detenció? —Jo era a casa de qui era la meva parella jugant a la consola. Una estona després d’haver anat a dormir, cap a les cinc de la matinada, vam començar a sentir cops a la porta. La policia va entrar-hi de manera violenta. Havien anat a casa meva, però no m’hi havien trobat i per això van venir a casa de la meva parella, que també cercaven. Vaig insistir a preguntar de què m’acusaven, però no m’ho acabaven d’aclarir. Finalment, em vaig assabentar que era de terrorisme. Un dels agents anava dient: ‘Els teus col·legues ja han parlat, has d’acceptar el que has fet…’ Però jo no sabia què havia fet. —Quin material van requisar i com el van utilitzar en contra vostre? —Quan van arribar a casa meva, una de les coses que se’n van endur van ser els caragols del meu llit d’Ikea. La policia va considerar que aquells caragols eren material per a construir bombes, malgrat que més tard no van tornar a aparèixer en la investigació. Ho van presentar com la prova més important, però en el transcurs de la investigació no va tenir cap importància. Això evidencia que la policia mateix, i sense escrúpols, crea aquesta mena de propaganda perquè la gent tingui por. També se’n van emportar videojocs. Un en concret, Red Dead Redemption, se’l van endur només perquè hi van llegir les paraules ‘mort vermella’. Com a prova, un videojoc! I objectes com ara llibres o fins i tot les cartes de la meva ex-xicota, que eren del 2011. Tenien un cor amb una A anarquista, i per això les van agafar. L’agent l’hauria pogut llegir allà mateix i saber de què es tractava, però em va dir: ‘No, això ja ho investigarem.’ —I als vostres companys? —Encara va ser més ridícul: a un companya se li van endur una ampolla amb suc de taronja i a un altre company l’ampolla d’una beguda no alcohòlica que ells van dir que era cervesa i que podia servir per a fer còctels Molotov. Els va cridar l’atenció de trobar-ne una tenint en compte que som un grup abstemi. Fins i tot van investigar la composició d’uns petards que van trobar, que a sobre eren per a nens. Els semblava sorprenent que el mes de novembre la gent tingués petards. Va ser un absurd darrere un altre… Una cosa molt graciosa que va passar al judici és que l’encarregat de la investigació em va qüestionar pel fet de tenir un compte a Bankia i alhora fer crides a boicotar bancs. Com dient: ‘Quin anarquista…’ —En un primer moment, la base de l’acusació eren uns productes químics que suposadament servien per a fabricar explosius. Més tard, es va demostrar que simplement eren productes de neteja. Amb quins arguments van mantenir l’acusació després d’això? —La policia ja va concloure que no hi havia explosius ni res el juny del 2016. En aquell moment, si més no, haurien pogut reduir les acusacions o fer-me sortir de la presó, però van continuar argumentant que, si es barrejava aquell material amb pólvora o metxes, es podia fer un petard. No va ser fins més endavant que van canviar l’acusació. —Per l’acusació de terrorisme, heu estat un any i quatre mesos sota el règim penitenciari més sever. Què ha significat això? —Vaig estar en règim d’aïllament en cinc presons diferents. Va ser un caos total. Passava més de vint hores cada dia tancat a la cel·la. Aquesta mesura es basava en la perillositat que jo representava per a ells. Em consideraven molt perillós… —Això justificava els trasllats? —No. Encara més, l’única vegada que vaig tenir contacte amb un pres abertzale, el va sorprendre moltíssim la meva situació perquè em va dir que ell només havia estat en una presó i que hi havia gent que feia deu anys que era presa i no l’havien mogut tant com a mi. A més, tenia prohibides unes quantes coses: si que la resta de presos podien trucar deu vegades a la família, jo només podia fer vuit trucades; si la resta podien enviar totes les cartes que volguessin, jo només tenia permeses dues de setmanals, que m’arribaven amb setmanes de retard. He estat víctima de la vulneració de drets molt bàsics, com el dret d’intimitat: em podien llegir les cartes, escoltar les trucades, m’enregistraven les visites, podien entrar a la cel·la sense avisar… Els mòduls d’aïllament són una presó dins la presó. Això ho deien fins i tot els funcionaris. Per menjar, quan era a Estremera i ja m’havien acceptat la dieta vegana, em donaven aquells plats de plàstic rebutjables amb arròs i dos tomàquets de penjar. Això és el que menjava en tot el dia: dos plats d’arròs. Vaig reclamar i em van dir que no s’incomplia cap reglament perquè, segons l’informe del metge, era una dieta molt nutritiva. També tenia falta de vitamina D perquè no em tocava el sol i a això cal afegir-hi l’esquena. Ara tinc hiperlordosi d’haver estat tant de temps estirat i assegut. —Psicològicament, quines conseqüències heu tingut? —En sortint de la presó, vaig notar que solucionava els conflictes de manera diferent. Allà dins, la solució als problemes és la violència, els crits o les baralles, i t’hi acostumes. Molts presos m’ho havien dit: a la presó, la teva tolerància disminueix. Jo sempre havia estat molt passiu en les discussions, però quan vaig sortir esclatava molt de pressa. A començament d’any vaig caure en una depressió. Continuo anant al psicòleg i al psiquiatre. Si ets culpable, assimiles millor què t’ha passat, però a mi tot em semblava molt absurd i surrealista. Em va semblar increïble, per exemple, que al final s’acabessin utilitzant com a base acusatòria uns piulets que havia fet, que suposadament incitaven al terrorisme. —L’acusació de terrorisme va caure i es va mantenir l’enaltiment del terrorisme. Els piulets en qüestió deien coses com ara ‘Mort al capital’, ‘Odiant Espanya, odiant el tabac’ o ‘No donis a ningú el poder de prendre’t la llibertat. Ets propietària de la teva vida, ja no una esclava’. Què en penseu? —La majoria eren lletres de cançons de grups de hardcore. Vam posar un text d’una que es deia ‘Declaració de guerra’, amb l’enllaç del videoclip al costat. A qui investigava, només li calia fer clic per adonar-se’n. Misteriosament, no hi havia vídeos per a inculpar-nos dels incendis. Per tant, quan els vam sol·licitar, se’ls va desfer el relat. No obstant això, com que hi havia hagut més condemnes relacionades amb usuaris de Twitter, devien voler deixar-nos una sentència de sis mesos o un any… Jo em demano quina inversió es deu haver fet en aquesta investigació. Què se n’ha fet dels diners de totes les investigacions contra el terrorisme que han acabat en no res? Quina classe d’interès públic tenien? —Finalment, heu estat absolt també d’enaltiment del terrorisme. Us ho esperàveu? —La veritat és que no, sincerament. Vist com havien anat tot aquesta classe de casos em va sorprendre. Després d’haver viscut un any i mig d’injustícies no m’esperava res de bo. Em va cridar molt l’atenció que la jutgessa que portava el meu cas, Carmen Lamela, arxivés la causa de Pandora perquè no hi havia res. Jo no entenia per què no feia això mateix amb el nostre cas, perquè era calcat a totes aquelles operacions. La diferència és que Pandora la portaven els Mossos, no la policia espanyola. Més endavant n’investigà un dels alts comandaments, el major Trapero… —Heu estat molt crític amb Lamela. A més de portar el vostre cas, també ha estat darrere d’abusos clars de la presó provisional, com ara el cas d’Altsasu o dels presos polítics independentistes. —El jutge Garzón deia en una entrevista que a la justícia espanyola, fent un seguit d’encàrrecs polítics, es pot ascendir professionalment i que l’exemple més gran és la jutgessa Lamela. Ara és al Suprem, i això que va començar a exercir a l’Audiència el 2014. Ha fet una carrera molt ràpida i crec que ningú no puja tan de pressa. Ella va sol·licitar l’informe a la Guàrdia Civil pel cas d’Altsasu, per exemple. Sembla que l’ala conservadora necessiti la construcció d’un enemic intern. Primer va ser tot allò que representava l’esquerra abertzale al País Basc. Encara que no fossin ETA, tot era ETA. Més endavant, els anarquistes. I ara els catalans. Va en la mateixa línia que la policia patriòtica de Jorge Fernández Díaz: perseguir tot allò que representi una oposició al carrer. —A banda la jutgessa, el vostre cas i el d’Altsasu també tenen en comú que parteixen d’una acusació molt greu que després es redueix. Creieu que és una estratègia? —A mi em recorda a la doctrina del xoc. Amb un cas mediàtic en què en castigues un, pots educar-ne molts. Ens hauríem de rebel·lar contra les injustícies, però si la gent que vol fer-ho veu que unes altres persones són a la presó sense haver fet res, es demana què li pot passar. És una forma de coerció cap a una classe d’oposició que ells volen eliminar. No s’han estat mai de res. Fernández Díaz ha tingut contactes amb comandaments de la policia xilena. De fet, molts casos relacionats amb anarquistes a Xile (com el cas Bomba) són un calc d’operacions com Pandora o Piñata. És la mateixa estructura, la mateixa manera d’utilitzar les fonts i la mateixa organització jerarquitzada.

Summary: Nahuel: ‘Primer l’enemic va ser l’esquerra abertzale, després els anarquistes i ara els catalans’


L’avançament de les eleccions catalanes és una de les opcions que una part de l’independentisme considera per a respondre a una possible sentència condemnatòria del Tribunal Suprem espanyol contra els presoners polítics. Però no hi ha acord entre partits i entitats sobre la manera d’encarar la situació ni tan sols sobre com resoldre la situació dels presos polítics. ERC, particularment, ha situat el debat sobre la taula. Aquests últims dies, el president d’ERC, Oriol Junqueras, no ha descartat de convocar eleccions com a possible resposta a la sentència. Una opció beneïda prèviament per Joan Tardà, que ha demanat un govern de concentració entre tots els partidaris del referèndum. Tanmateix, Esquerra, tota sola, no pot fer efectiva aquesta possible resposta perquè la decisió de convocar eleccions és una prerrogativa reservada exclusivament al president de la Generalitat. Quim Torra és qui té la clau d’un possible avançament electoral i, en conseqüència, no hi haurà eleccions anticipades si ERC no ho acorda amb JxCat i amb el president Torra, que va incorporar-se a la llista impulsada per Carles Puigdemont com a candidat independent. Una moció de censura, inviable L’oposició ja ha demanat a Torra que dimiteixi i convoqui eleccions. Ho han fet reiteradament Ciutadans i el PP, però també el PSC i Catalunya en Comú, si el govern no pot aprovar el pressupost. La CUP també ha demanat repetidament ocasions que si JxCat i ERC fan autonomisme, val més que tornin a convocar eleccions. Però el fet és que una moció de censura contra Torra és inviable. No ho és aritmèticament, però sí que ho és políticament. La llei de la Presidència de la Generalitat i del Govern estableix que s’ha de proposar un candidat alternatiu, que ha d’aconseguir la majoria absoluta de la cambra. I això és una opció impossible tenint en compte que ERC, si tingués aquesta intenció, hauria de posar-se d’acord almenys amb Ciutadans per a presentar un candidat alternatiu que reunís la majoria absoluta dels vots, una possibilitat que avui sembla impensable. Hi ha la possibilitat que l’unionisme en bloc registri una moció de censura, amb un candidat unionista contra Torra, bo i sabent que no tindria cap possibilitat d’èxit. Motivaria, això sí, un debat tens al parlament i obligaria tots els grups a manifestar-se, cosa que podria posar en qüestió la majoria independentista del parlament. Un govern de JxCat en minoria? Tanmateix, si la tensió dins l’independentisme es desboca i ERC exigeix eleccions, Torra fins i tot podria canviar els consellers d’ERC i formar un govern monocolor. JxCat podria mantenir així la presidència i romandre en una minoria esquifida al parlament, si més no durant uns quants mesos o fins i tot si fos capaç de resistir la pressió fins al final de la legislatura, perquè si no hi ha una moció de censura l’única manera de canviar el president de la Generalitat és amb unes eleccions convocades per ell mateix. O fent un ús pervertit de la constitució espanyola, aplicant de nou l’article 155.

Summary: ERC no pot forçar eleccions, tota sola, com a resposta a la sentència


El secretari general de Podem al País Valencià i síndic a les Corts, Antonio Montiel, ha assegurat que si finalment Mariano Rajoy es convertix en nou president gràcies a l’abstenció del PSOE, convocaria d’urgència a la direcció del partit al País Valencià per a decidir si manté o no el seu suport al Consell. Montiel s’ha expressat així en declaracions als mitjans de comunicació als passadissos de les Corts, després de ser preguntat per si de cas es replantejarien al suport al govern valencià en el cas que l’abstenció del PSOE permetés un nou govern de Rajoy. ‘És aviat per avançar esta decisió, però la nostra preocupació és gran’, ha destacat el dirigent de Podem, qui ha afegit que ‘si la situació del Partit Socialista desembocara en un govern de Mariano Rajoy, que ha maltractat als valencians, nosaltres haurem de prendre decisions polítiques’. ‘Mentre ens ho permeta el comportament de la resta de socis, serem lleials amb l’acord del Botànic; si es produïxen canvis substancials en les circumstàncies polítiques, haurem d’analitzar i obrar en conseqüència’, ha dit. De la mateixa manera, ha afegit: ‘Serem lleials amb les obligacions contretes per Podem a l’acord del Botànic amb la ciutadania valenciana si l’acord es desenvolupa, es completa i s’amplia i seguix sent una eina per a millorar la vida de la gent’. Preocupació per la crisi del PSOE Antonio Montiel ha assegurat que existix una ‘tremenda preocupació’ per la crisi del PSOE, ‘un partit que ha estat un dels puntals del sistema de la transició política i del règim del 78’. Segons la seva opinió, és una crisi que ‘no només afecta al PSOE sinó a tota l’arquitectura del sistema de partits’. I ha afegit: ‘Tot i que el senyor Puig s’obstine a dir-nos que esta és una qüestió interna del PSOE, no és cert. Afecta els valencians’. De la mateixa manera, ha criticat la contradicció que suposa que el cap del Consell i secretari general del PSPV, Ximo Puig, convoqui per al dimecres a Madrid un acte sobre la defensa del finançament —ha criticat que s’hagi assabentat a través d’una carpeta de protocol i sense diàleg per a la preparació de l’acte— i ‘s’aliniï amb el bloc d’aquells del Partit Socialista que podrien per activa o per passiva provocar un nou Govern de Mariano Rajoy. Montiel entén que hagués estat millor ‘un exercici de prudència per part del president de la Generalitat i una actitud més discreta, però ara ja el dany està fet en el si del Partit Socialista i tindrà conseqüències’. ‘De moment —ha assenyalat— tot apunta que Mariano Rajoy tornarà a convertir-se en el president dels espanyols i s’hauria tancat la possibilitat d’un govern de progrés’.

Summary: Podem amenaça en trencar l’acord del Botànic si el PSOE s’absté a la investidura de Rajoy


L’escena s’ha viscut al passeig de Gràcia, enmig del bullici de la Diada de Sant Jordi, on ERC té una parada. Diana Riba signava exemplars del llibre del seu marit, Raül Romeva, i ha vist que davant de la parada passava una delegació de Ciutadans, amb Inés Arrimadas al capdavant. Riba s’ha aixecat i s’ha acostat fins a Arrimadas. S’ha presentat, li ha dit qui era i li ha regalat un exemplar d’Esperança i llibertat, escrit per Romeva. Arrimadas ha quedat completament descol·locada, però amb amabilitat ha acceptat l’exemplar i s’ha acomiadat.

Summary: Diana Riba descol·loca Arrimadas regalant-li un llibre de Raül Romeva durant la Diada


Set persones més han mort avui com a conseqüència d’haver-se infectat per coronavirus a les comarques de Girona. Amb aquestes ja són 66 les persones que han perdut la vida per la malaltia a la demarcació. També s’han detectat 59 contagis més, fet que eleva a 742 el nombre d’infectats, que han donat positiu després de fer-se la prova PCR. De tots ells, 104 pacients es troben en estat greu i més de la meitat del total (408) són personal sanitari. La bona notícia és que continua creixent el nombre d’altes hospitalàries que és ara mateix de 139, tot i que no vol dir que tots ells siguin pacients que han superat la malaltia, sinó que es troben estables. Olot registra dues morts, i ja són sis A l’hospital d’Olot s’han registrat dues morts més aquest diumenge i el total de persones que han perdut la vida com a conseqüència de la covid-19 és de sis. A més, vuit professionals sanitaris s’han contagiat i s’afegeixen als 30 que ja hi havia. En total, el centre garrotxí té ingressades 44 persones amb simptomatologia de tenir coronavirus. D’elles, 32 han donat positiu a la prova PCR que se’ls ha fet i dotze més estan a l’espera dels resultats. També s’ha traslladat un malalt en estat crític al Trueta de Girona i s’ha donat una alta hospitalària. Un nou mort al geriàtric de Palafrugell Al Baix Empordà, segons han informat els Serveis de Salut Integrals del Baix Empordà (SSIBE) una persona més ha mort al geriàtric Palafrugell Gent Gran. Amb aquesta ja són tres les persones que han perdut la vida, víctimes del coronavirus en aquest centre. A l’hospital de Palamós hi ha 31 pacients ingressats amb coronavirus i cinc més són al centre esperant el resultat de la PCR. En tota la comarca el nombre d’infectats per covid-19 és de 122 persones, 53 dels quals personal mèdic. Pel que fa a l’Alt Empordà, l’hospital de Figueres ha ingressat tres pacients més amb SARS-CoV-2 i ja hi ha un total de 45 persones que han contret la malaltia. D’aquests, tretze són professionals sanitaris. A l’hospital comarcal de Blanes s’han registrat tres nous contagis per coronavirus. Amb aquests, ja són 36 el nombre de pacients ingressats per SARS-CoV-2 al centre selvatà. Entre l’hospital de Blanes i el de Calella, hi ha un total de 71 professionals sanitaris afectats per la covid-19.

Summary: Més de la meitat dels infectats de les comarques gironines són sanitaris


«Quan parlem de ciència amb perspectiva de gènere el que estem pensant és que qualsevol investigació ha de contemplar les dones en tot el procés: en el disseny de la investigació, en la mateixa investigació i fins i tot en la difusió dels resultats», explica Capitolina Díaz. La ciència amb perspectiva de gènere és la protagonista del nou número de Mètode i, també, d’aquesta conversa entre la sociòloga i coordinadora del monogràfic, el vicerector de Cultura i Igualtat de la Universitat de València, Antonio Ariño, i la vicerectora d’Investigació i Política Científica, Pilar Campins. És masclista la ciència? Antonio Ariño afirma que sí, «tant en la seua execució, perquè predominantment ha estat feta per homes, com en els continguts». Quins són els exemples més clars de sexisme en la recerca? Per a Pilar Campins es poden destacar els estudis clínics, ja que «fins fa alguns anys la població que es triava no incloïa dones, eren tot homes.» Capitolina Díaz cita les malalties del cor i els errors de diagnòstic i explica que «aquest és un exemple bastant cruel de que la ciència és sexista i com el sexisme pot costar vides». Com s’aborden les desigualtats des de la Universitat? Què són els micromasclismes? De tot això en parlen les tres persones convidades a participar en aquesta conversa. També pot interessar-vos la sèrie Ciència amb veu de dona. Què és Mètode?

Summary: ‘La ciència és sexista i el sexisme pot costar vides’


El diari escocès The National destaca a la portada una fotografia d’una estelada gegant amb aquest titular: ‘Catalunya a Espanya: Marxem amb el vostre consentiment o sense.’ El subtítol, a més, explica que el parlament ha fet un nou pas cap a la independència. El diari també inclou una entrevista amb el conseller d’Afers Exteriors, Raül Romeva, que hi és anomenat ‘ministre’. Tomorrow's front page @ScotNational Catalonia tells Spain: We're leaving with or without your approval pic.twitter.com/8mUaUjA6IA — The National (@ScotNational) July 27, 2016 Greg Russel, el periodista que entrevista Romeva, explica que quan fa nou mesos que el parlament va començar el procés a per crear un estat independent, el govern ha decidit de fer camí ‘amb el consentiment d’Espanya o sense’. Russel recorda que les darreres eleccions a l’estat espanyol han deixat un país sense govern, on la força més votada –la ‘del primer ministre conservador Mariano Rajoy’– ha quedat molt lluny de la majoria de 176 escons. En aquest context, diu, ‘el govern català s’ha proposat de desafiar el Tribunal Constitucional espanyol’ aprovant les conclusions de la comissió del procés constituent. En l’entrevista, Romeva diu que ‘el Parlament de Catalunya ha aprovat els procediments per a dibuixar la constitució de la República Catalana.  Ara depèn del govern de Catalunya trobar el camí per aplicar les recomanacions de la comissió , i avançar en un exercici efectiu de la nostra sobirania’. El conseller assegura que allò que va passar ahir al parlament és ‘la resposta de la voluntat dels catalans, expressada de manera pacífica i democràtica’, enfront de l’hostilitat de l’estat espanyol. Ací podeu llegir l’entrevista sencera.

Summary: The National: ‘Catalunya a Espanya: Marxem amb el vostre consentiment o sense’


La Plataforma per la Llengua al País Valencià ha fet públic un nou cas de discriminació lingüística, aquest cop a l’Horta Sud. Dijous una administrativa del consultori auxiliar de Beniparell, que depèn de la conselleria de Sanitat, es va negar a atendre un pacient catalanoparlant, segons s’explica l’entitat en un comunicat. El pacient va telefonar al centre de salut per preguntar en català per una analítica del seu pare. L’administrativa va exigir-li parlar en castellà. ‘Què diu? No l’entenc’, va respondre-li, segons el comunicat. Quan el pacient va reclamar el dret a parlar català ella va respondre que no l’entenia. La Plataforma recorda que l’exigència de l’administrativa és il·legal, perquè no existeix cap obligació de parlar castellà. I considera que l’administrativa ‘va manifestar uns prejudicis lingüístics impropis d’una treballadora del sector públic de la Generalitat Valenciana.’ També considera extremadament urgent que es garanteixi la competència lingüística de totes les persones que atenen el públic a la sanitat pública. Per aquest motiu recomana a l’administrativa que atén les trucades que realitzi un curs de valencià. El comunicat també recull les paraules del portaveu al País Valencià, Manel Carceller: ‘La discriminació en l’atenció sanitària a un pacient pel fet de parlar valencià és un cas d’incompliment de les obligacions d’una treballadora pública. No podem creure que una treballadora pública no entengui quatre paraules bàsiques en valencià. Ens trobem davant d’una clara discriminació per valencianofòbia, i això és tan greu com una per raó de raça, religió o política. Això és més evident quan la treballadora ha mantingut prèviament converses on el pacient parlava en valencià sense cap problema.’ Per últim, la Plataforma per la Llengua afirma que negar l’atenció sanitària a un ciutadà pel fet de parlar valencià és un cas de discriminació que vulnera la legalitat de l’Estatut valencià, la llei d’ús i ensenyament del valencià (LUEV) i fins i tot l’article 14 de la constitució espanyola.

Summary: Un pacient denuncia que es neguen a atendre’l en català en un consultori de Beniparell


La fiscalia del Tribunal Suprem espanyol ha instat el jutge Pablo Llarena a sol·licitar al Parlament Europeu que suspengui la immunitat de Carles Puigdemont i Toni Comín. El ministeri públic espanyol també demana al magistrat que mantingui les euroordres, tot i que considera que cal informar el jutge belga que no s’hi pot pronunciar fins que el Parlament Europeu no prengui una decisió sobre la immunitat d’ambdós eurodiputats. En el seu escrit, la fiscalia insisteix que Puigdemont i Comín ‘es troben en situació de rebel·lia’ i recorda que s’ha dictat contra ells una mesura de presó provisional, a més d’ordres de recerca i captura per delictes ‘molt greus’. Per això, malgrat la sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE), la fiscalia espanyola creu que les mesures cautelars imposades per Llarena estan absolutament legitimades i justificades. A més a més, defensa que es mantinguin les mesures cautelars, no tan sols per ‘la gravetat dels delictes i de les penes’, sinó també ‘per la necessitat’ que Puigdemont i Comín responguin als càrrecs que els imputen i per ‘evitar la reiteració delictiva’. En aquest sentit, considera que tots dos eurodiputats ‘eren plenament conscients de les limitacions que comportava la seva situació processal per a l’exercici dels seus drets polítics’.

Summary: La fiscalia espanyola contravé el TJUE i demana al Suprem que mantingui l’euroordre contra Puigdemont i Comín


La portaveu d’EH Bildu al congrés espanyol, Mertxe Aizpurua, ha hagut de fer la seva intervenció durant la sessió d’investidura de Pedro Sánchez com a president del govern espanyol amb crits i interrupcions constants dels diputats del PP, Vox i Ciutadans. #EnDirecto | Tensión el Pleno al nombrar la portavoz de Bildu a Arnaldo Otegi, quien pasó "seis injustos años en prisión" Gritos de "terrorista" y "pide perdón"https://t.co/kZrejeI2Es Batet apela a "la libertad de expresión y al pluralismo político" pic.twitter.com/HeFgM1obtx — Europa Press (@europapress) January 5, 2020 La presidenta del congrés, Meritxell Batet, ha demanat silenci més d’una vegada i ha interromput Aizpurua per demanar als diputats de dretes respecte a la llibertat d’expressió recordant que es tracta d’un dels dret humans. La intervención de Mertxe Aizpurua (EH Bildu) vuelve a ser interrumpida con abucheos y gritos pidiendo "que condene el terrorsmo". La presidenta del Congreso vuelve a llamar al orden y pide respetar el turno de palabra. ➡ https://t.co/g2TnZ8bcAc#InvestiduraRTVE5E pic.twitter.com/1D5njzyFS4 — RTVE (@rtve) January 5, 2020 Per la seva banda, el secretari tercer de la mesa del congrés a proposta del PP Adolfo Suárez Illana s’ha girat d’esquena durant la seva intervenció. Fotografia: EFE Com que les interrupcions persistien, Batet ha advertit que cridaria a l’ordre els diputats que no guardessin silenci. Com a resposta, el president del PP, Pablo Casado, ha demanat la paraula per criticar que Batet no hagi cridat a l’ordre Aizpurua quan ha criticat el discurs de Felipe VI durant el 3-O. En acabar-se la intervenció, els diputats de dretes s’han posat dempeus per a aplaudir al crit de ‘llibertat’. Tot seguit, ha estat Edmundo Bal (Ciutadans), qui ha demanat de censurar la portaveu d’EH Bildu i esborrar del diari de sessions les crítiques al cap d’estat espanyol. Batet s’hi ha negat dient que, en una altra època, se censuraven les crítiques al govern i el cap d’estat, però que ‘per sort, aquesta època ha passat’.

Summary: La dreta intenta rebentar la intervenció de la portaveu d’EH Bildu


Les Corts Valencianes aprovaven ahir al vespre el pressupost per a l’any que ve. Són 17.724 milions d’euros, és a dir, un augment del 2,8% respecte dels d’enguany. El conseller d’Hisenda i Model Econòmic, Vicent Soler, no n’està satisfet. Troba inadmissible que una comunitat autònoma haja de viure gràcies al fons de liquiditat autonòmica (FLA). Aquesta setmana tindrà l’oportunitat de recordar-ho al ministre d’Hisenda espanyol, Cristóbal Montoro, quan es troben en la reunió del Consell de Política Fiscal i Financera. Soler diu que a Madrid no estaven acostumats a escoltar una veu reivindicativa provinent del País Valencià. I que se sent còmode fent aquest paper i encapçalant la reforma del sistema de finançament autonòmic. Renega del FLA, però diu que és gràcies a la seua insistència i al canvi de les majories al congrés espanyol que Montoro ha avançat el repartiment. Abans de final d’any la Generalitat rebrà 457 milions d’euros i això ha fet possible d’avançar la nòmina i la paga de Nadal als funcionaris per incentivar el consum. Parlem amb Vicent Soler a l’hora de dinar, entre sessió i sessió a les corts. —Com explicaríeu a algú que no entén en economia què significa que l’infrafinançament del País Valencià? —Tenim el finançament per capita més baix d’Espanya, en concret, 250 euros per capita sota la mitjana. La diferència amb el que més té és del 30%. Això vol dir que encara que gastem menys que la mitjana, generem el dèficit anual més alt d’Espanya. Això es converteix en deute. La bola del deute en aquests moments ja és de 42.000 milions d’euros. És a dir, pràcticament del 42% del PIB de l’economia valenciana. Són xifres que posen en relleu la manca d’autonomia financera per a nosaltres, perquè se supleix la falta de diners amb préstecs que et dóna el govern a través del FLA per a poder pagar. —Heu qualificat el FLA d’estafa. —És que el FLA et ve quan vol el senyor ministre i et fa un préstec d’una cosa que en teoria et correspon en termes de drets econòmics, perquè parlem de necessitats dels valencians i les valencianes. Nosaltres hem de gestionar hospitals. La gent ha de poder operar-se, hi ha llistes d’espera, els xiquets han d’anar a escoles i no a barracots. Quan vàrem arribar hi havia més de 45.000 famílies que tenien dret a una ajuda a la dependència, i no la rebien, etc. Totes aquestes mancances afecten la vida de la gent. I quan jo discutisc amb Montoro i li dic que aquesta situació no és concebible, que no es pot mantenir, pense en aquesta gent, no pense en el govern de la Generalitat. Els serveis dels valencians han de tindre una qualitat i, per tant, un finançament com a mínim semblant a la mitjana. I això no ha ocorregut mai de la història. —Açò a banda, que un govern autonòmic haja de dependre del FLA dóna la imatge d’una autonomia tutelada. —Com més FLA, més s’evidencia l’infrafinançament; com més FLA, més erosió de l’autonomia financera; com més FLA, més erosió de l’autonomia política. A Espanya hi ha un procés de recentralització i el FLA n’és un instrument molt important. —Demà hi ha reunió del Consell de Política Fiscal i Financera a Madrid. Tindreu de cara el ministre Montoro que de moment diu no a tot. Amb quina disposició hi aneu? —Les condicions polítiques ara són diferents. El govern està en minoria. I això es nota. Es nota, per exemple, amb el FLA, de què parlàvem. Abans, de manera unilateral, quan s’acostaven les eleccions, el senyor ministre, al marge de les necessitats de les empreses i els proveïdors i les famílies valencianes, aportava el FLA. Per raons exclusivament electoralistes. Ho feia quan a ell li interessava, no quan ho necessitava la nostra gent. Ara es nota que es comporta d’una altra manera. El FLA arriba fins i tot abans del que ell mateix havia previst. Hi ha hagut pressions molt grans i són pressions més eficaces. Hem pressionat com mai no s’havia fet com a govern valencià. —Manteniu el front comú amb les Illes Balears i Catalunya davant Montoro? —En l’últim Consell de Política Fiscal i Financera va passar així. Amb tot, cada comunitat autònoma té les seues peculiaritats. Per exemple, com ja he dit, nosaltres tenim una renda per capita inferior a la mitjana, mentre que les Balears i Catalunya la tenen superior a la mitjana. Tots tres estem molt mal finançats, però les raons de l’origen són diferents. Per exemple, nosaltres ens assemblem més, des del punt de vista de l’origen del problema, a Múrcia, però passa que Múrcia està callada. Però al final és l’eix mediterrani el que està més mal finançat. El problema del finançament és de totes les comunitats autònomes, però algunes estem pitjor que altres. —D’on ve aquest problema de finançament? Com és que no es corregeix? —Totes les comunitats tenim un problema amb el que s’anomena principis de suficiència i d’equitat. Tu no pots fer un repartiment de competències, com ara les més voluminoses des del punt de vista dels costos de manteniment, que són la sanitat, l’educació i els serveis socials, i no transferir els recursos suficients. La pregunta següent és per què passa això si hi ha una estructura competencial? Per què no hi ha una estructura que acompanye la distribució dels recursos? I, encara més, quins recursos té l’administració central? A què es dedica? Quins diners té? Els té com si foren propis. Els diners no són de l’administració central, els diners són del contribuent. I el contribuent és qui va als hospitals. I el fill del contribuent va al barracot i la neboda del contribuent que té un problema de mobilitat ha de ser atesa… Ha d’haver-hi un canvi conceptual molt important perquè els diners no són del govern central. Els diners són del contribuent que és el qui rep les assistències del sector públic. Hi ha una distorsió gravíssima entre distribució competencial entre administracions i els recursos que es distribueixen. La batalla del dèficit —El Partit Socialista ha pactat amb el govern del PP limitar el dèficit de les comunitats autònomes al 0,6%. Ja heu dit que no hi esteu d’acord, però aquest pacte us lleva força a l’hora de ser la veu més crítica amb el ministre Montoro? —Són dues legitimitats diferents. Els diputats són d’un grup parlamentari i responen a la lògica de les corts espanyoles i jo em dec al govern valencià. Tinc un mandat del govern valencià i eixe mandat és fer que els interessos dels valencians passen per damunt de partit, i això és el que aplique quan vaig a Ferraz, amb el suport del president Puig. Ell és el que té més dificultat perquè pertany a un partit de caràcter estatal i jo crec que en eixe sentit hi ha la gran diferència. El Partit Socialista del País Valencià està plantejant amb claredat meridiana que pel que fa a les polítiques socials hem de fer pinya. No només dins el Partit Socialista, sinó de tots els partits progressistes. En polítiques de caire territorial hem de ser capaços d’entendre la diversitat de les situacions. —Com s’afronta des d’aquest despatx el límit de dèficit quan és evident que no es pot complir? —Un problema del límit de dèficit és la distribució vertical entre administracions. Com es fa això? El senyor Montoro mira el que diu Brussel·les i ell decideix com distribuir-lo verticalment. I per exemple, l’any passat va decidir que ell tindria fins a un 2,2% de dèficit, les comunitats autònomes tindrien un 0,3% i els ajuntaments, un 0. La pregunta que li vaig fer davant la vice-presidenta del govern espanyol i davant de tots els consellers és: i això, com s’ha decidit? Ha vingut l’Esperit Sant en forma de raig diví? Això no respon a res. No respon al sacrifici que han fet les diverses administracions durant la crisi. Això respon a una decisió unilateral. Li ho he dit més d’una vegada, al ministre, i ell es va quedar una miqueta estranyat que una veu valenciana parlara així. Però cada vegada m’agrada més mostrar aquesta situació. Li dic al ministre que és jutge i part, que això és un paperot. Vostè sempre té la majoria. I ell em diu: és que això és la llei, la llei m’empara. I jo li dic: doncs canvie la llei. —Com són les vostres relacions amb el ministre Montoro? Sembla que fins i tot el ministre s’avé més amb Oriol Junqueras. —Personalment, tenim un tracte amabilíssim tots dos, fins i tot contem acudits i riem. Però, és clar, Montoro descompta el cas de Catalunya. Catalunya és allí, és un problema històric i té un tracte. El problema és que el cas valencià és una situació nova. El que crea incomoditat a Madrid no és Catalunya, que ja es dóna per descomptada, el problema és València. Per una reforma del sistema de finançament autonòmic —Un dels cavalls de batalla amb el ministeri és el nou sistema de finançament autonòmic. El veurem aquesta legislatura? Amb qui feu pinya? —És una estratègia de cercles concèntrics. Els que estem pitjor som nosaltres. Després Múrcia, però hi ha el problema que és molt afí al ministeri per raons polítiques. En el següent cercle hi ha les Balears i Andalusia. Catalunya, tot i que en altres moments de la història ha liderat aquestes coses, ara ho té molt difícil de liderar, i quasi de manera espontània ha caigut sobre nosaltres la responsabilitat de liderar el canvi de model. Perquè som els més afectats. Aquest govern del Botànic sí que ho planteja com un element crucial. —Penseu que serà possible aquesta legislatura? —Sí, i tant. —Amb quins aliats compteu? —Andalusia és un aliat molt important pet tot el pes polític i demogràfic que té. Però jo vull convèncer totes les comunitats autònomes que els interessa el model que plantegem. —Quines són les línies estratègiques d’aquest canvi de model de finançament autonòmic? —Plantegem un sistema que es preocupe de les funcions i no tant de les administracions. És a dir, procurar que, almenys, el catàleg de funcions bàsiques de l’estat del benestar estiga assegurat en tot el territori espanyol, siga quina siga l’administració que se’n faça càrrec. Siga la central, l’autonòmica o la local. Aspirem a aconseguir que el congrés dels diputats, per exemple, formule uns requisits de recursos per capita mínims per a tot l’estat espanyol. Les coses bàsiques: sanitat, educació, dependència, serveis socials, justícia, seguretat social, habitatge social, pensions… Hem d’aspirar a aconseguir que tot aquell que paga els seus impostos siga tractat de la mateixa manera visca on visca. És lògic de pensar que, com que la part més substancial del paquet l’administren les comunitats autònomes, se solucionarien el 80% dels problemes financers. I alhora també se solucionarien els problemes d’equitat entre els ciutadans i contribuents a tot l’estat espanyol perquè tots tindríem els mateixos recursos per capita per a aquestes coses bàsiques. També és veritat que això ha d’anar acompanyat d’un fons de reserva com té la seguretat social. Nosaltres no podem fer que el cicle fiscal condicione l’exercici de les funcions de l’estat del benestar, perquè si cau la recaptació no podem fer marxar els xiquets de les escoles o els malalts dels hospitals. Per tant, ha d’haver-hi un fons de reserva i si les coses van bé s’ha d’omplir, i si no hi van, passar els fons al sistema. Així no passaria el que ha passat aquests últims cinc anys perquè les retallades han estat molt doloroses. —Això que proposeu és una mena de ‘café para todos’ en qüestions fiscals. On és l’autonomia política de cada territori? —És un repartiment en allò que és bàsic, però no conculca l’autonomia política, al revés! En el moment que tens diners d’eixe paquet de diners, a través del teu parlament tu decideixes si per exemple el fracàs escolar és més important que les llistes d’espera quirúrgiques. Tens una autonomia perquè quan se t’asseguren uns diners tu pots fer el replantejament del tema. Però quan no hi ha autonomia financera és quan no tens autonomia política. I quan no hi ha autonomia financera és quan no tens prou diners per a fer les coses. Sense suficiència financera no hi ha ni autonomia financera ni autonomia política. —Aquesta proposta us la compraran les comunitats com el País Valencià, infrafinançat i amb una renda per cap inferior a la mitjana, però no les més riques. —Sí, si són lúcides, sí. Perquè jo reivindique més diners per a aquell que té més obligacions. El que no entenc de Madrid, per posar un indicador fàcil d’entendre, és que vas al Ministeri d’Agricultura i és ple de funcionaris, o al Ministeri de Cultura, al de Sanitat, al d’Educació, com si no hagueren transferit les competències. Ja sé que no és només la quantitat de persones, són els diners que té Madrid, han quedat a Madrid i ja no té competències determinades. Per tant, es tracta de redefinir la distribució dels diners d’acord amb les obligacions de cada administració i, per tant, com que ara no és així, totes les comunitats autònomes n’eixirem beneficiades. Hi hauria una correlació de diners i de recursos segons les responsabilitats que has adquirit mitjançant la descentralització política. Un pressupost insuficient —Acabeu d’aprovar el pressupost per al 2017. N’esteu satisfet? —No. —Per què? —Perquè ens agradaria tindre més capacitat financera per a poder resoldre tant el que és peremptori com el que és necessari. Nosaltres, malgrat haver posat en el pressupost 1.325 milions que no existeixen, i que no són en el pressupost de l’estat que és on haurien de ser, no arribem a tenir prou recursos per a tenir una despesa per capita com la mitjana. Encara estaríem per sota, i això és increïble! Per tant, no podem estar satisfets d’un pressupost en què hem hagut de ficar 1.325 milions que esperem, si hi ha una negociació del sistema ràpida, que vinguen amb el nou sistema, amb unes repercussions suficients sobre el pressupost d’enguany. Però, si no, és absolutament inadmissible que el govern d’Espanya no habilite fons especials singulars per a situacions com la nostra. No és admissible que haguem de viure del FLA! No és admissible que haguem de viure de préstecs, com ha passat fins ara. No hi ha cap raó política ni moral perquè això passe. Cap! —Doneu per fet que aquests 1.325 milions el tindreu? —I si no vénen, això es convertirà en una desviació del dèficit autoritzat. Del 0,6% autoritzat, arribarem a un 1,4% de dèficit. —De totes les partides que heu apujat en el pressupost del 2017, de quina esteu més pagat? —Aquest pressupost respon molt bé a l’esperit del Pacte del Botànic. L’any passat vàrem fer un esforç especial per a concentrar els pocs recursos en Sanitat, Educació i, sobretot, Serveis Socials. Eren els que estaven més mal dotats. Això va ser a costa de les altres polítiques. Enguany hem consolidat el que teníem i hem augmentat de manera clara les coses que l’any passat van quedar un poc curtes. Així i tot, és difícil de trobar un sector que no es queixe, i quan es queixen, jo estic d’acord amb ells. —Un dels vostres objectius de legislatura és la creació d’un banc públic a partir de l’Institut Valencià de finances. Per a què? —Els valencians hem perdut tot el sistema financer propi. És un dels grans fets històrics imputable al govern del Partit Popular. No entenc com, mediàticament, això no ha estat tractat com toca. La pèrdua de la banca de proximitat és terrible en un món d’empreses petites i mitjanes com és el nostre. L’Institut Valencià de Finances també havia estat desnaturalitzat. Es van emborratxar del mateix que les caixes d’estalvis. No hi havia contenció ni salvaguarda dels interessos col·lectius. Ara volem tornar a la naturalesa original la banca pública. —Quin sentit té en aquest temps la banca pública? —La banca pública del segle XXI no és una alternativa a la banca privada, sinó que ha de servir per a arribar on no arriba la privada en uns casos, i en unes altres per a anar agafats de la mà per a multiplicar els efectes del que el mercat podria produir. Us en pose un exemple pràctic. Acabem de signar un conveni amb la conselleria de Benestar Social per a oferir tres tongades de préstecs perquè totes les empreses sense afany de lucre vinculades al sector de la discapacitat puguen pagar les nòmines dels treballadors des del primer dia de l’any. Ací no ha arribat el sector privat i aquestes empreses que cobren ajuts públics tarden molt a cobrar-los perquè els processos d’adjudicació són molt llargs. També hi ha la part productiva. A través del pressupost podem fer col·laterals amb diners de la Generalitat perquè la banca pública arrisque una miqueta més que la privada en determinades accions empresarials. Potser les més innovadores, on la banca privada no entraria. Sempre marcant pautes per a la banca privada. —Com es fa la transició de l’Institut Valencià de Finances a un banc? O, dit d’una altra manera, ja ho saben a Madrid? —És molt complicat. Hi ha molts fronts oberts. Hem parlat amb el Banc d’Espanya, que és el regulador del sistema financer, hem parlat amb la intervenció general de l’estat, però al final, qui decidirà serà Frankfurt. Nosaltres volem una relació fluida per part del Banc d’Espanya que ens dote d’una certa capacitat de moure’ns en els mercats financers. Observant el procés des del País Valencià —Fa un moment dèieu que Catalunya havia perdut aquest paper de lideratge per a canviar el sistema de finançament autonòmic. Sense dir-ho, fèieu referència al procés d’independència. Què en penseu? —Jo respecte absolutament com a demòcrata allò que vulguen els catalans, i això és així. Des de jove he lluitat per les llibertats democràtiques. Ara, jo no sé si això li anirà bé o no a Catalunya, però sí que sé és que des de la perspectiva valenciana no és la millor opció possible. —Per què? —Per dos motius. Un és que perdem el gran aliat en la transformació de l’estat espanyol, el que sempre anava davant. I per als que ens trobem en una altra dimensió política, que volem l’Espanya plural, l’Espanya diversa, la que es veja des de molts llocs i no només des de Madrid, que siga capaç d’entendre la diversitat cultural i lingüística, perdre un aliat així és dur. I, d’una altra banda, si hi haguera un procés no traumàtic, com ara en el Brexit, si totes dues parts són lúcides, faran perquè el trauma siga menor. Ara, això no és assegurat. És possible que això siga un procés conflictiu. I els qui som en aquesta banda podem tenir dificultats de relació amb Catalunya. Catalunya és el principal soci comercial nostre. Tant d’importació com d’exportació. És a través de Catalunya que arribem a Europa. Hi ha el corredor mediterrani. Hi ha tantes coses fonamentals per als valencians. Per tant, crea una zona d’inseguretat i és normal que des de València estiguem preocupats, és clar. —Teniu molt bona relació amb el PSC, el coneixeu molt bé. Com veieu el paper que fa dins el procés? —Crec que li ha tocat el paper més complicat de tots. És molt fàcil estar a una banda o estar a l’altra. El PSC manté la tesi d’una Espanya federal, una Espanya diversa, cosa que des de Madrid no posen fàcil. I aquesta és la tesi més difícil de mantenir a Catalunya, la de dir que una altra Espanya és difícil. I crec que pot fer un paper molt positiu per als qui lluitem per aquesta Espanya. —Com us imagineu les relacions entre el País Valencià i una Catalunya independent? — La meua capacitat d’imaginació no és tan gran. Si hi ha gent lúcida a una banda i a una altra, supose que intentaran maximitzar els beneficis i minimitzar els inconvenients. És una situació molt difícil d’imaginar.

Summary: Vicent Soler: ‘A Madrid ara és València que crea incomoditat, Catalunya es dóna per descomptada’