El govern espanyol ha reaccionat amb indignació a la crida a favor del diàleg i la negociació que ha fet el govern belga per resoldre el conflicte entre Catalunya i Espanya. Ho ha considerat com ‘un atac inacceptable’ que pot afectar les relacions bilaterals entre tots dos estats, segons que han informat els diaris belgues avui. Com a represàlia, Espanya considera de retirar el seu suport a Catherine De Bolle, la candidata de Bèlgica a dirigir l’Europol. El periodista del diari flamenc Het Laatste Nieuws Dieter Dujardin ha publicat a Twitter el correu que la Moncloa va adreçar a l’ambaixador de Bèlgica a Espanya. La carta, amb un to molt dur i amenaçador, la signa Álvaro Renedo, director per a Europa i el G-20 en la presidència del govern espanyol. I diu així: «Ambaixador: Intento parlar amb vós sense èxit. Tinc instruccions de transmetre-us el següent missatge, amb el prec que el poseu en coneixement urgent del primer ministre belga: estem esbalaïts per les declaracions del primer ministre a Le Soir. No comprenem com un país soci pot fer aquesta mena de declaracions, que comprometen seriosament les nostres relacions bilaterals. Intentem limitar la nostra reacció, però considerem absolutament inacceptable que el govern belga situï al mateix nivell un govern regional que incompleix greument i flagrant l’ordenament jurídic d’un estat membre i el govern d’aquest estat, que té l’obligació inexcusable de complir i fer complir la llei per garantir els drets i les llibertats de tots els ciutadans. És ben sabut i ho hem anat reiterant que estem oberts sempre al diàleg dins el marc legal, com tot govern democràtic. Encara no hem vist cap declaració del govern belga instant la Generalitat a complir la llei, només atacs contra el govern d’Espanya. En prenem nota.» The mail of Moncloa to Belgian embassy in Madrid. #EUCO #Catalonia #hln pic.twitter.com/Fgo67Qp7Ae — Dieter Dujardin (@DieterDujardin) October 19, 2017

Summary: L’explosiva carta de la Moncloa al govern belga per Catalunya


La policia ha respost amb gas lacrimogen i nombroses detencions a una nova jornada de protestes en la setzena setmana consecutiva de mobilitzacions contra el govern d’Hong-Kong. Avuii s’han produït disturbis en dos centres comercials presos pels manifestants, que han tornat a forçar la paralització de la xarxa de transport de la ciutat. En concret, els manifestants han pres els centres comercials e Sha Tin i Nam Cheong, apuntant directament a les empreses que consideren alineades amb el govern xinès i forçant el seu tancament. A Sha Tin la tensió ha escalat fins que la policia ha utilitzat gas lacrimogen. Als carrers els manifestants han aixecat barricades amb mobiliari urbà, en alguns casos incendiant-los, mentre la policia s’ha concentrat en la protecció de la xarxa de transport i en mantenir l’aeroport en funcionament. Els antidisturbis han utilitzat gas lacrimogen al carrer Tam Kon Po, al barri de Sha Tin, mentre que els manifestants han arrencat llambordes per a llançar-les contra els agents. Sha Tin shopping centre sit in happening now. Pro-democracy activists chanting and singing. #HongKong #China pic.twitter.com/OW88A96Er9 — Stephen McDonell (@StephenMcDonell) September 22, 2019 ⬇ THREAD: Hong Kong protesters gather at a shopping mall in Sha Tin, as the #HongKongProtests continue for the 16th weekend #香港 #沙田 pic.twitter.com/Sse39Z8KnB — Bloomberg TicToc (@tictoc) September 22, 2019

Summary: Nova jornada de protestes amb enfrontaments entre policia i manifestants a Hong-Kong


La caiguda de Palmira en mans de l’exèrcit sirià aquest cap de setmana és, sens dubte, la notícia més important d’aquests darrers mesos en relació amb l’anomenat Estat Islàmic. De dos anys ençà, Estat Islàmic mantenia una expansió constant. Guanyava territori i augmentava la capacitat militar, econòmica i organitzativa. Molts analistes havien previst que no podria aguantar aquesta expansió i que la reculada de l’organització seria la peça clau per a començar a aturar el fenomen, no únicament al Llevant sinó també a Europa. L’anomenat Estat Islàmic és un grup mil·lenarista que defensa que s’acosta la fi del món i que la seua expansió n’és la prova. Per això fer-lo recular és tan important. I tanmateix… I tanmateix, paradoxalment, la caiguda de Palmira en mans del govern sirià ha estat una notícia poc remarcada i encara menys celebrada. El contrast amb la riuada de notícies que va seguir la caiguda de Palmira en mans de l’anomenat Estat Islàmic és sorprenent. Aquesta volta pocs titulars, poc destacats i un silenci pràcticament total a les cancelleries europees i al departament d’estat nord-americà. Per què? Això es preguntava ahir Robert Fisk en el seu article habitual a The Independent. A l’article (versió original en anglès | versió en català amb traducció automàtica), es demana com és que David Cameron i els Estats Units no han celebrat com calia la caiguda de la ciutat de Palmira en mans del govern d’al-Assad. Una pregunta que ha desfermat una polèmica molt notable. Fisk és un dels periodistes més experts en la política llevantina. Resideix a Beirut, treballa a la zona des del 1975 i ha viscut directament gairebé tots els grans esdeveniments d’aquestes darreres dècades que afecten el món àrab i islàmic. Juntament amb el corresponsal de La Vanguardia Tomàs Alcoverro, és considerat la principal autoritat pel que fa al món àrab. Les seues cròniques i llibres generalment mouen molta polèmica, perquè sempre diu allò que pensa i molt sovint diu coses que no agraden, però d’una manera documentada. La pregunta de Fisk aquesta vegada és, doncs, per quina raó Cameron i Obama no han celebrat com calia la important derrota militar de l’anomenat Estat Islàmic. I la resposta és inquietant. Per una banda, adjudica al règim d’al-Assad, als seus aliats perses i libanesos d’Hesbol·là i a la Rússia de Putin aquesta important victòria militar. I es pregunta com és que els Estats Units no van bombardar les tropes de l’anomenat Estat Islàmic fins al darrer moment, quan la ciutat ja havia estat pràcticament reconquerida. Fisk respon amb una conclusió que certament neguiteja i que li ha valgut dures crítiques: ‘They wanted to destroy Isis, but not that much’ (‘Volien destruir Estat Islàmic, però no tant’). I encara avisa que ben aviat les tropes sirianes podrien reconquerir Raqqa, la capital i centre de l’anomenat Estat Islàmic, enmig del silenci d’occident. (Cal aclarir que el Departament d’Estat dels Estats Units va celebrar l’alliberament de Palmira, però remarcant al mateix que no sabia quin impacte podria tenir en la situació siriana, un comentari realment sorprenent.) Una humiliació per a occident? De la resposta de Fisk es dedueix que els Estats Units i la Gran Bretanya no tenen interès real a destruir Estat Islàmic perquè els interessa prioritàriament fer caure el règim dictatorial d’al-Assad. Una acusació que, després dels atemptats de París i Brussel·les, és particularment punyent, perquè implica que tots dos països poden veure una utilitat en l’anomenat Estat Islàmic, malgrat tot. Però això no és tot. Fisk també pensa que l’operació a Palmira ha estat una humiliació per a occident i que això explica en part una reacció tan estranya. El 27 de setembre passat, ell mateix escrigué un article sobre l’entrada de Rússia a la guerra, en què deia que Vladímir Putin havia decidit que l’exèrcit era l’única institució sobre la qual es podria refer Rússia i que l’armava i que per això l’entrenava a marxes forçades. Pronosticava ja aleshores la caiguda de Palmira en mans de l’exercit sirià, encara que va anunciar que seria molt més ràpida que no ha estat. Ja llavors, el corresponsal de The Independent afirmava que si l’entrada en joc de Rússia implicava un gran canvi militar seria una vergonya per a occident, després d’haver estat quatre anys sense poder ni destronar al-Assad ni eliminar l’anomenat Estat Islàmic.

Summary: La inquietant teoria de Robert Fisk sobre Estat Islàmic i els Estats Units


Després d’haver permès que els agents de la policia espanyola i la Guàrdia Civil expliquessin, com a testimonis, tot allò que van voler, amb totes les expressions i relats de sensacions sobre l’1-O que els va semblar, ara el tribunal que presideix Manuel Marchena impedeix als testimonis que ha portat la defensa de Jordi Cuixart d’explicar què van sentir, quines impressions van tenir. El cas més escandalós ha estat aquest matí amb la filòsofa Marina Garcés, a qui el jutge ha impedit que expliqués que havia tingut por i que havia ‘al·lucinat’ veient la violència de la policia. L’advocat de Cuixart, Benet Salellas, s’ha queixat dels impediments que el jutge posava a aquest testimoni i més, i ha denunciat que li era vulnerat el dret de defensa. Ha acabat renunciant a fer més preguntes. ‘Així millor’, ha arribat a dir el magistrat. Acabada la sessió del matí, el servei de premsa del Tribunal Suprem ha fet córrer entre els periodistes que segueixen el judici unes consideracions subscrites pels set magistrats del tribunal del judici contra el procés. ‘Fonts del tribunal diuen que els magistrats estan molests per l’estratègia de defensa de Cuixart i que el comportament de testimonis i advocats “és intolerable i una provocació”. El seu comportament voreja els límits del codi deontològic de l’advocacia’, diu el text. Vegeu el testimoni de Marina Garcés, i l’abús i el menyspreu amb què ha actuat Marchena: La reacció d’Òmnium Òmnium Cultural ha denunciat en un comunicat la parcialitat del tribunal. S’ha exclamat de la ‘baixa qualitat democràtica de l’estat’, en paraules del vice-president de l’entitat, Marcel Mauri. I ha expressat ‘el desacord màxim’ amb l’actuació de Marchena durant els interrogatoris, bo i acusant-lo de vulnerar el dret de defensa quan interromp constantment les declaracions, i quan ‘censura preguntes i respostes amb un criteri restrictiu comparat amb testimonis de l’acusació’. A més, Òmnium també ha denunciat que el Tribunal Constitucional (TC), que ha tornat a denegar una petició de llibertat condicional per al seu president, Jordi Cuixart, els criminalitza, justificant la presó preventiva. Cuixart mateix ha fet arribar un missatge de la presó estant, en què alerta que no cauran pas en el xantatge judicial. 🔸  🔸@omnium denuncia que el Tribunal Constitucional criminalitza l’entitat per justificar la presó preventiva de @jcuixart.https://t.co/SSiRcCguM8 — Òmnium Cultural (@omnium) May 14, 2019

Summary: El Suprem comet un atac sense precedents contra la defensa de Jordi Cuixart


La plataforma Independentistes d’Esquerra s’ha presentat a l’Ateneu Barcelonès amb la lectura del manifest –en què donen suport al president Carles Puigdemont, als consellers Toni Comín i Clara Ponsatí i al Consell per la República– que ha rebut l’adhesió inicial de dues-centes cinquanta persones i ja supera el miler. Han pres la paraula alguns dels promotors: Josep Guia, dirigent del PSAN, ha parlat de la necessitat de bastir un espai independentista transversal i el batlle de Montblanc, Josep Andreu, ha dit que qualsevol posició envers les futures eleccions catalanes es definirà a l’assemblea oberta del 29 de març, quan decidiran les línies d’actuació. La plataforma és promoguda per militants d’esquerra de trajectòries diverses (provinents tant de l’independentisme històric com del PSC o ICV). Segons que exposen al seu web, tracen un fil històric amb les consultes populars per la independència, la conferència nacional per l’estat propi, germen de l’ANC, i les grans manifestacions independentistes. Vegeu ací la llista de promotors d’Independentistes d’Esquerra i el manifest, que podeu signar ací: Andreu, Josep: arqueòleg, batlle de Montblanc, ex-diputat d’ERC, Montblanc. Arenas, Joaquim: pedagog, ex-militant del PSAN, cofundador del Servei d’Ensenyament del Català, Mataró. Barrera, Agustí: historiador, ex-militant del FNC, membre de Poble Lliure, Arenys De Munt. Bosch, Conxita: professora, executiva de la Federació d’Entitats de la Mediterrània, Artesa de Segre. Carbonell, Eudald: arqueòleg, ex-militant del PSUC, Burgos. Carnicer, Ignasi: pagès, ex-diputat del PSC, la Selva del Camp. Conca, Maria: professora i escriptora, iniciadora del PSAN al País Valencià, Beneixama. Contijoch, Joan: demòtic, ex-militant del BEAN, Centre D’estudis Joan Bardina, Sant Cugat del Vallès. De Jòdar, Julià: escriptor i analista polític, ex-diputat de la CUP, Barcelona. De Vilalta, Enric: professor, director del CNL de Cornellà, ex-militant del PSUC i ICV, Mataró. Dumenjó, Rosa-maria: sociòloga, ex-militant del PSAN i el PSC, membre del Secretariat Nacional de l’ANC, Ripollet. Espí, Empar: metgessa, ex-militant del PSAN i de Compromís, Altea. Faura, Ignasi: jurista, ex-dirigent de Bandera Roja, ex-membre del Secretariat Nacional de l’ANC, Sant Esteve de Palautordera. Ferrer, Josep: filòleg, integrant del Grup Koiné, cofundador del PSAN, Barcelona. Folch, Àngels: mestra, ex-membre del Secretariat Nacional de l’ANC, integrant del Grup Koiné, Terrassa. Font, Maria Antònia: professora, presidenta del Col·lectiu Dones Dels Països Catalans, Palma. Font Tous, Antònia: professora, membre a Mallorca de Lliures per Europa-Junts, Llucmajor. Garcia Solé, Carles: empresari, ex-dirigent del FAC, Vallirana. Grau, Anna: administrativa, ex-gerent de la Fundació Malalts Mentals, ex-militant de Bandera Roja, Sant Esteve de Palautordera. Guia, Josep: professor i escriptor, dirigent del PSAN, València. Joan, Bernat: professor i escriptor, ex-diputat d’ERC al Parlament Europeu, Eivissa. Le Bihan, Joan-Pere: professor, ex-director de la Bressola, Marsella. López Bofill, Hèctor: professor i jurista, ex-militant de SI, Altafulla. López Casasnovas, Joan: professor de llengua i literatura. Històric de l’esquerra menorquina, Ciutadella. Majoral, Biel: pagès, professor i cantant, ex-militant del PSAN, Algaida. Manent, Montserrat: fotògrafa i escriptora, cofundadora del PSAN, Barcelona. Marfany, Jaume: filòleg, ex-vice-president de la CAL, ex-vice-president de l’ANC, Vilafranca del Penedès. Martí, Fèlix: filòsof, ex-president d’Amics de la Unesco, Vilanova i la Geltrú. Mayol, Miquel: advocat, ex-diputat d’ERC al Parlament Europeu, Perpinyà. Mestre, Bartomeu: escriptor i conferenciant, ex-militant del PSM I d’ERC, Felanitx Miró, Jordi: escriptor, president d’Estat Català, Barcelona. Oms, Joan: pèrit químic, ex-militant del PSUC, Bandera Roja, ICV, l’Hospitalet de Llobregat. Pessarrodona, Jordi: comediant i pallasso, ex-regidor d’ERC, Sant Joan de Vilatorrada. Pinyol i Balasch, Josep: historiador, ex-militant d’ERC i Rcat, Cornellà de Llobregat. Pugès i Dorca, Pere: empresari Cooperatiu, ex-militant del PSAN, PE, PSC, Cofundador de l’ANC, Vilassar de Dalt. Puig, Ferran: arqueòleg, ex-militant del PSAN-P, ex-batlle de Torrelles de Llobregat, Torrelles De Llobregat. Rendé, Joan: periodista i escriptor, ex-militant del PSAN, Barcelona. Renyer, Jaume: jurista, ex-militant del PSAN i d’ERC, Tarragona. Riera, Pep: pagès, fundador de la Unió de Pagesos de Catalunya, Mataró. Rodri, Jaume: sociòleg, escultor, ex-militant del BEAN, ex-diputat d’ERC, Barcelona Sanç, Joan Francesc: pèrit químic, sindicalista de la COS, Vinaròs. Serra, Blanca: professora, ex-militant d’IPC, membre de la CUP, Barcelona. Serrano, Antoni: enginyer i psicòleg, ex-militant del PSAN i conseller Nacional d’ERC, Barcelona. Solà, Carles: catedràtic emèrit de la UAB, ex-conseller de la Generalitat de Catalunya, Sant Cugat Del Vallès. Sort, Josep: professor de la UN, President de RCat, Barcelona. Strubell, Toni: escriptor, president de la Comissió de la Dignitat, ex-diputat de SI, Girona. Surroca, Robert: documentarista, dirigent històric del FNC, Barcelona. Torrent, Vicent: músic i cantant d’Al Tall, Alcàsser. Tubella, Imma: escriptora, ex-militant del PSAN, ex-rectora de la UOC, Barcelona. «Des de l’esquerra independentista, amb el president Puigdemont, Antoni Comín, Clara Ponsatí i el Consell per la República El procés independentista català, en l’etapa encetada l’any 2009, arriba al punt àlgid amb el referèndum d’autodeterminació del Primer d’Octubre del 2017, la legitimitat i validesa del qual és el fonament imprescindible per a la culminació del procés. La repressió del poder estatal espanyol ha aconseguit que el conflicte en curs, provocat per la negativa de l’estat a reconèixer el dret d’autodeterminació del poble català, entri en una fase d’estancament, fins i tot de possible retrocés cap a l’autonomisme. L’absència d’un full de ruta compartit per institucions, partits i entitats sobiranistes ha contribuït a aqueix atzucac, que només pot ser superat per una entesa ideològicament transversal, susceptible d’aplegar la majoria social i política que identifica la catalanitat, la prosperitat, la llibertat i la millora de les condicions de vida i de treball amb la consecució d’un estat propi: la República Catalana. El president Carles Puigdemont simbolitza la persistència del compromís col·lectiu amb la causa de la independència, i el Consell per la República n’és l’expressió institucional embrionària. Però manca una entesa organitzativa que articuli i superi les actualment existents, que projecti la seva acció unitària internacionalment i que impulsi el suport dels connacionals de la resta dels Països Catalans i dels demòcrates d’arreu Europa i el món, amb solidaritat mútua. Els sotasignats, homes i dones amb trajectòries diverses, d’esquerres i independentistes, volem contribuir col·lectivament a la conformació del projecte emergent d’alliberament nacional que consolidi i complementi la línia d’actuació que menen Carles Puigdemont, Toni Comín, Clara Ponsatí i el Consell per la República. Amb aquesta finalitat, convoquem una assemblea oberta a celebrar a Barcelona el 29 de març vinent.»

Summary: Independentistes d’Esquerra supera les mil adhesions al manifest de suport al Consell per la República


El síndic del PSPV, Manolo Mata, ha dit que no veu necessari de reunir immediatament la comissió de seguiment del pacte del Botànic, tal com demana Podem, per a ‘avaluar les xafarderies de l’estiu’. Els xocs entre els socialistes i Compromís arran del vot favorable de la Generalitat als límits de dèficit establerts al Consell de Política Fiscal i Financera han originat una crisi entre els socis de govern. Podem i Compromís també han refredat la tensió i la possibilitat d’un avançament electoral abans de les eleccions del maig del 2019. Mata ha recordat que el pacte del Botànic es reuneix periòdicament i que la reunió següent s’ha de fer a l’octubre. Creu que s’hi hauria de parlar del pressupost i del calendari legislatiu dels mesos vinents. També ha negat que les desavinences amb Compromís siguin una crisi i ha defensat que hi hagi posicions polítiques diferents. ‘No em sentireu mai dir crítiques d’un conseller de Compromís. I podria fer-ho, segurament hi ha coses que no em semblen bé. El que haja de resoldre ho resoldré en els àmbits de proximitat i conversació’, ha afegit.

Summary: El PSPV no veu necessària la reunió urgent que demana Podem sobre el pacte del Botànic


Marina Roig és l’advocada de Jordi Cuixart, president d’Òmnium Cultural. Des del 16 d’octubre que Cuixart és en presó preventiva, Marina Roig és al seu costat. En aquesta entrevista descobrim una mica més qui és, com va conèixer Cuixart, per què és tan discreta, quins són els seus orígens, punts de vista i formació. I també ens parla dels canvis en les estratègies de defensa en aquests llargs mesos d’instrucció. —Quins són els orígens familiars de Marina Roig? —Jo sóc de Barcelona, nascuda a Barcelona en una família de treballadors. La meva mare no ha treballat pràcticament mai fora de casa. Dins, se n’ha fet un fart. I el meu pare és treballador de Telefònica de tota la vida. Va arribar aquí d’un poblet de la Conca de Barberà, de Vallclara, a prop de Poblet. Sóc la germana mitjana de tres. I els mitjans, diuen que passem desapercebuts. —Éreu bona estudiant? —Sí. Era estudiosa. No treia notes brillants, de matrícula d’honor, però bones notes sí. Sempre he estat de treure bones notes. Sóc molt responsable. Vaig anar a una escola que es diu Scala Dei. Després vaig fer el COU als Salesians d’Horta, i d’allà a la Facultat de Dret de la UB. —Van den Eynde, advocat de Junqueras i Romeva, em deia que a deu anys ja volia ser penalista. —Jo no. És a partir de segon de carrera. Tenia un professor de penal molt bo. Ara és mort. Prats Canut. A partir d’aquell moment, si sortia ‘el congrés d’estudiants de dret penal’, m’hi inscrivia. Com amb les conferències. De fet, vaig començar a fer el doctorat de penal. Passa que vaig trobar feina al despatx de Joan Catelló Corbera. I vaig començar a treballar. I el doctorat el vaig deixar. —En canvi, vau fer Criminologia. —Sí. Vaig acabar Dret i després vaig fer Criminologia, que és molt transversal quant a matèries. Molt més sociològica. Quan jo vaig estudiar, els alumnes érem majoritàriament gent que havíem fet Dret i també hi havia molt policies, guàrdies urbans. Aleshores no sé si hi havia Mossos encara. Era una diplomatura i els servia per a pujar de categoria funcionarial. Jo vaig fer l’Erasmus a Bèlgica, a Liège, perquè hi havia un institut de criminologia per a fer assignatures. Però la criminologia com a carrera en solitari té poques sortides, la veritat. —Idiomes? —L’Erasmus el vaig fer en francès. Ara l’he perdut bastant. I l’anglès, doncs un clàssic: he fet vuitanta mil cursos d’extraescolars d’un any i encara hi sóc; amb el mateix nivell de tota la vida. —Carrera professional. Quants anys fa que treballeu? —Vint-i-tres anys fent exclusivament d’advocada penalista. I també sóc presidenta de la Secció de Dret Penal del Col·legi d’Advocats, on sóc a la comissió de dones. Això vol dir que tinc especial sensibilitat en temes de violència contra les dones. La comissió està formada per dones que tenen una perspectiva de gènere en tots els àmbits, no solament penal o laboral, qualsevol. També faig torn d’ofici però a hores d’ara i amb tanta feina com tinc, l’he reduït a Barcelona ciutat. És una manera de contribuir amb gent que no es pot pagar un advocat. —Us pot tocar un nazi. —Sí, i un violador. —Us n’ha tocat cap? —Sí. Sempre que m’ho pregunten ho comparo amb els metges. A un metge li ve algú a curar-se o a operar-se i li serà igual què hagi fet. Ja t’he dit que sóc una persona molt responsable. Per tant, vull dir que, toqui qui et toqui, sigui d’ofici o particular, sap que m’hi té fins al final. És la meva feina. —El vostre és un món d’homes, bàsicament. —Bé, hi ha dones, passa que som una mica més discretes que els homes. Pel que fa a advocades i advocats, jo crec que ja devem estar a 50/50, sí. Quant al personal de l’administració, és majoritàriament femení. Hi ha més jutgesses que jutges. Ara, jutgesses de primera instància. Perquè resulta que a presidents de l’audiència provincial només n’hi arriba una. Jo crec que hi som, les dones, en la justícia, passa que som basant invisibles. Ara com ara, a la sala segona del Tribunal Suprem, no sé si deu tenir dotze membres, i que jo recordi només hi ha l’Anna Ferrer i la Lamela. O sigui, dues. Això passa probablement per educació. Jo sóc de l’any 70 i encara a casa, la mare feia fer determinades tasques als meus germans, però qui parava la taula, la desparava, feia els llits i tota la resta era jo. No em preguntis per què. Per tant, hi ha tota una part d’educació. I d’altra banda jo sempre he defensat que les dones tenim un sentit de la responsabilitat i de sacrifici més gran que els homes en general. Potser estic equivocada, però és la meva percepció. I potser això fa que treballis com una formigueta fent la teva feina i que no necessitis explicar-la a ningú i que potser els homes necessitin més expansió. —Pregunta ximple: jutja de diferent manera un home d’una dona? —No sabria contestar-te, la veritat. Jo crec que potser no depèn tant que siguis home o dona, sinó si jutges amb (allò que es diu ara) perspectiva de gènere. Potser és més fàcil que en tingui una dona que un home, però hauria de ser la mateixa cosa. —L’1-O, on éreu? —Jo era a treballar aquí tot el dia perquè sóc molt a prop d’Òmnium i si em necessitaven, doncs aquí em tenien. A migdia vaig anar a dinar a casa d’una amiga i després a l’escola on jo sempre voto. La que em tocava. I allà no hi va haver cap incident. —La vostra vinculació amb Jordi Cuixart. De què el coneixeu? —L’he conegut arran del cas. Jo tenia una relació mínima amb Òmnium, d’unes consultes que m’havien fet feia temps que no tenien res a veure amb això. I quan sorgeix aquest cas em criden, conec Cuixart i començo a treballar-hi. —És el primer cas mediàtic que porteu? —No, mediàtic no. A Múrcia he portat temes de sortir al diari. I a Madrid també. Passa que aquí no m’encarrego de cap causa del 3% ni d’aquestes típiques. —Fa poc vaig entrevistar Boye. Va agafar una bandera i va dir… ‘No pacteu amb fiscalia.’ Per què el fa, aquest moviment? —No ho sé. Li ho hauries d’haver preguntat a ell aquell moment. Nosaltres no hem parlat mai de pactar com a alguna cosa a fer. Una altra cosa és que tots els advocats en tots els procediments ens puguem plantejar si algun dia la fiscalia caurà del ruc i et proposarà alguna cosa. Però una cosa és que la fiscalia faci això algun dia i et proposi alguna cosa i una altra és que tu pensis a pactar. —Creieu que els advocats heu de tenir una estratègia conjunta? —Hi ha una part que és evident, que en qualsevol judici en què van moltes defenses, el millor és anar coordinats. Perquè no hi ha res pitjor que tenir assegut al costat un company de la defensa que et fa de fiscal. En el nostre cas, exactament igual. Ara, sí que t’he de dir que hi ha com dos blocs. Sempre es parla de presos polítics i pensem que són polítics ‘de política’ i molt sovint ens oblidem que hi ha uns polítics i dos membres de la societat civil, que són Jordi Cuixart i Jordi Sánchez. Jo, quan defenso Cuixart, defenso la població. És a dir, els drets de la ciutadania, la mobilització ciutadana, la llibertat d’expressió, de manifestació, de reunió, etc. Aquesta defensa és una mica diferent de la dels partits polítics. —Per què? —Perquè els partits polítics han fet una sèrie d’actuacions que nosaltres no hem fet. Per exemple, resolucions al parlament, dictar les lleis, convocar el referèndum… Nosaltres hem cridat a votar en el referèndum però no l’hem convocat. Per tant, jo crec que la nostra posició com a societat civil és una mica diferent de la dels polítics. I en el nostre cas, jo em trobo que moltes vegades s’ha barrejat, i no solament això: ha quedat com diluït amb una defensa dels polítics, que no ‘defensa política’, perquè la defensa política la fem tots. Llavors, jo sí que aquesta vegada diria que hem d’anar tots coordinats, tot i que el dia del judici jo he de defensar certes coses que als altres potser no els toca però els en toquen unes altres que potser a mi no em toquen. Per posar-te’n un exemple, el dia de la defensa dels actes del 20 de setembre, protagonitzats pel Jordi Sánchez i el Jordi Cuixart, tal com creu la policia, el Jordi Pina i jo com a advocats n’hem de ser els protagonistes, evidentment. El govern i el parlament poca cosa han de dir del 20 de setembre. Així i tot, hem d’estar coordinats. —Per què dieu que la defensa ha de ser política? —Crec que ha de ser combinada. És a dir, quan vaig començar aquest cas, vaig començar amb una defensa tècnica/jurídica, la típica en els procediments, i crec que no va arribar a dos mesos quan vaig veure que això no anava per aquí. Amb uns arguments tècnics i jurídics era evident que tenia al davant un tribunal que no els volia sentir. Per tant, si no vols sentir arguments tècnics i jurídics, vol dir que també cal utilitzar-ne uns altres. No perquè jo els vulgui utilitzar, sinó perquè ells els utilitzen. Ells fan política en les resolucions judicials i, per tant, nosaltres ens n’haurem de defensar. Per això et dic que hem de fer una molt bona defensa tècnica i jurídica però que no hem de perdre de vista que són ells els qui fan política i que els hem de respondre. —Què creieu que us demanarà l’equip rival? —Jo no sóc capaç de fer-ne cap previsió perquè crec que la fiscalia mantindrà la rebel·lió, més que res perquè no es pot permetre després d’haver suspès càrrecs polítics perquè els n’acusaves i que al cap d’un mes diguis: ‘ Ai no, que m’he equivocat, ara no era una rebel·lió sinó que era una sedició..’ —Però tenen l’excusa del canvi de govern? Nova fiscal del PSOE. —Jo no crec que s’arrisqui a imposar la seva opinió. Ens va passar amb el Forn, que va voler imposar a Sánchez Melgar la seva opinió i li va sortir malament. I jo no crec que ho faci aquesta vegada. I encara que ho fes, VOX anirà per rebel·lió i no sé quantes coses més. Jo m’espero peticions molt altes i crec que hi ha una voluntat de condemna amb anys de presó. Una altra cosa és què hi haurà després. Ara no em posis de titular ‘Crec que hi haurà voluntat de condemna’. —Us espereu això de l’equip rival, però què us espereu del vostre client? Cuixart sortirà a fer un discurs abraonat i polititzat? —Jo crec que s’anirà defensant dels càrrecs que li facin en els escrits d’acusació, i a mesura que hi surtin coses barrejades que no haurien d’estar barrejades, s’haurà de defensar també de la resta. No sé si farà un discurs abraonat o tranquil… És un home molt fort i ho he de dir, molt fort de caràcter. Des del 16 d’octubre que és a la presó, vaig a veure’l un cop a la setmana i et puc assegurar que en els meus vint-i-tres anys de carrera professional, Jordi Cuixart és el pres que més bé se’n surt. Amb més dignitat, fortalesa, amb molt de convenciment de la seva innocència, tranquil de dir ‘jo no he fet res que mereixi estar aquí però com que m’hi he d’estar, doncs m’hi estaré tant temps com vulguin’. Per tant, no sé quin serà el seu to, si serà un pausat o èpic. No ho sé, la veritat. Jo, personalment, quan dic que s’ha de fer una defensa política no és perquè jo vulgui fer-ne cap, sinó perquè defenso alguna cosa política. Tu saps la quantitat de recursos que hem arribat a presentar, i d’escrits en què diem com de mal fet han fet, i fan, la instrucció, i que no hagi tingut cap transcendència? L’altre dia pensava: això és per agafar un catedràtic de dret processal i dir-li, ‘té, mira la causa i fes una llista de coses que veus que s’han fet mal fet’. —Salvar un culpable. No poder ajudar un innocent. Quin món, els advocats. —Crec què és més difícil personalment assumir que has perdut un cas d’un innocent que un cas d’un culpable. A mi, si em condemnen un culpable i jo estic satisfeta amb la feina, estic tranquil·la. Però si un innocent acaba tancat…Uf. —Amb Jordi Pina us heu acabat coneixent i tot —Al principi del procediment vam passar molts moments junts i precisament quan en feia un mes i mig, va haver-hi un punt, quan et deia que va arribar que em vaig adonar que això no era normal. En aquest cas, a mi se’m ha trencat alguna cosa per dins. Sempre havia cregut en la justícia, tot i haver tingut gent innocent i que l’haguessin condemnat. Però no havia tingut tant aquesta sensació. Hem plorat molt, els advocats, no us ho podeu imaginar. I amb el Pina hi he passat molts moments… I jo crec que se’ns ha trencat alguna cosa a tots. Ja no és que acusin el teu client d’uns fets que no són certs, com tu saps, és que s’inventen els delictes, forcen la presó provisional. És una cosa tan bèstia per a nosaltres com a advocats. L’altre dia comentava amb un company que, a mesura que vas aportant elements de defensa, els incorporen a les resolucions… i els interpreten en sentit contrari! I dius, és que em vénen ganes de no aportar-hi res. És tan brutal això que fan, perquè és inventar-se un relat que és clarament desmuntable perquè era a la llum del dia. —Cuixart té una mirada polititzada com Gonzalo Boye? És a dir, com a advocat, de vegades, el vostre client us frena o us exagera els errors. Us ha anat bé Cuixart en aquest aspecte? —Crec que precisament amb Cuixart també hem fet una evolució semblant. Tots en aquest procediment, ho vulguem reconèixer o no, hem fet una evolució, de pensar al principi que les coses serien més civilitzades, i jo crec que a partir del gener ja vam ser conscients, com a mínim Cuixart i jo, que allò no anava per aquí. —Alguna cosa que volguéssiu dir que no us hagi demanat? —Que els advocats no som els protagonistes d’aquest procediment. Nosaltres hem de fer la nostra feina i per descomptat que l’hem de fer no ja com més bé sapiguem, sinó encara millor. Però posar el focus en els advocats, no ho sé. Suposo que a la gent li interessa qui som i d’on venim. —Que Jordi Cuixart hagi agafat una advocada de Nou Barris, és casualitat? —No ho sé. No sé si ell sabia que jo era de Nou Barris. A mi no m’ho va preguntar ningú, d’on era. Jo crec que és perquè ens vam entendre treballant, ell és molt pencaire i jo també. Amb això hem coincidit. Però ell ni m’ho va preguntar, ni ningú d’Òmnium. Perquè jo als clients ni els explico, ni em pregunten, ni res.

Summary: Marina Roig: ‘En els meus vint-i-tres anys de carrera professional, Jordi Cuixart és el pres que se’n surt més bé’


Jordi Sebastià (Burjassot, 1966) torna a encapçalar la coalició de Compromís a les eleccions europees. Ara fa cinc anys Primavera Europea, que és com es deia la candidatura, va aconseguir un eurodiputat i Sebastià es va repartir la legislatura amb el número dos, Florent Marcellesi (Equo). Ara, a la coalició, s’hi han afegit Més per Mallorca, Nova Canàries, Coalició per Melilla, Iniciativa del Poble Andalús, Esquerra Andalusista i Verds d’Europa. La coalició valencianista ha reforçat la seva marca i la candidatura es diu Compromís per Europa. Així i tot, els resultats de les eleccions espanyoles preocupen Sebastià. Per contrarestar aquesta caiguda electoral vol vincular la candidatura europea amb les eleccions locals, on històricament Compromís ha estat més fort. —Voleu tornar a ser eurodiputat de Compromís. Què hi aneu a fer al Parlament Europeu? —Per una banda, a continuar treballant com a lobby valencià. Hem fet visibles a Europa alguns dels nostres problemes, com ara la crisi citrícola i les inversions del corredor mediterrani que l’estat espanyol ha desviat. També hem presentat moltíssimes peticions al Parlament Europeu de grups i associacions valencians. A més, amb el nostre grup europeu, els Verds, continuarem treballant perquè la Unió Europea seguesca un rumb feminista, social, que lluite contra el canvi climàtic i que es prenga seriosament la pobresa enquistada en el 23% que causa el neoliberalisme. Hem de lluitar per tornar a il·lusionar en el projecte europeu la part de la ciutadania que no se’l creu. —Quina capacitat teniu de representar els vostres votants amb un partit que només té un eurodiputat de 750? —En la votació de l’acord amb Sud-àfrica, que era molt perjudicial per als interessos valencians perquè permetia que entrassen les taronges sud-africanes, vaig aconseguir que tots els partits del grup parlamentari hi votassen en contra. En canvi, el representant del PP valencià  va votar-hi en contra, però no va poder convèncer ni els eurodiputats del PP espanyol, que van votar-hi a favor. I l’eurodiputada del PSPV  també va votar-hi en contra, però no va convèncer els socialistes espanyols, que es van abstenir. Nosaltres no estem sols al Parlament Europeu: som en un grup que ens escolta i on tenim influència. Jo vaig aconseguir que diputats del PP portuguès hi votassen en contra. Si treballes, pots tenir molta influència. —Què es pot fer per la taronja al Parlament Europeu? —A curt termini, es revisarà l’acord amb Sud-àfrica i tenim un informe de la Universitat Politècnica de València pagat pel nostre grup europeu que diu clarament que la posició de la Comissió és falsa. Caldrà traure la taronja fora del tractat, com el plàtan, la poma i més productes. De cara al futur, tenim una estratègia totalment contrària a aquests tractats, que allarguen una situació neocolonial entre països menys desenvolupats i la Unió Europea. Envien matèries primeres i productes agrícoles, i nosaltres els enviem productes tecnificats. No milloren el benestar de la gent, només d’algunes multinacionals, i tenen un impacte brutal en el canvi climàtic. —La crisi de la taronja fa que els votants es fixin més en la política europea? —Sí. Comence totes les meues intervencions de campanya explicant això. La gent s’ha despertat d’una manera desagradable del somni que tot allò que passa a Europa no ens afecta. He fet desenes de conferències explicant com es prenen eixes decisions i explicant també que només que el Ministeri d’Agricultura espanyol hagués defensat una posició favorable als llauradors valencians s’hauria aconseguit. —Com afectarà el Parlament Europeu que, com diuen les enquestes, el Partit Popular i el Partit Socialista no tinguin majoria absoluta pel creixement de l’extrema dreta? —Nosaltres hi veiem un punt positiu, perquè tenim en compte les paraules de Timmermans, el candidat dels socialistes. L’altre dia va dir que si sortien els comptes amb l’Esquerra Unitària, els Verds i els liberals, els socialistes reconsiderarien l’aliança sempiterna amb els populars. Els Verds – Aliança Lliure Europea pot ser un grup molt influent que ens porte cap a unes polítiques més socials. És l’únic grup, amb l’extrema dreta, que totes les enquestes diuen que creix. També em preocupa molt l’extrema dreta amb la cobertura del PP europeu com Orbán o Berlusconi. El senyor Tajani, president del Parlament Europeu, va dir que Mussolini no havia estat roí del tot. —Què us uneix a Més per Mallorca, la Chunta Aragonesista, Nova Canàries i En Marea? —Hi ha una qüestió pragmàtica: molts d’aquests partits formem part de governs de progrés amb el partit socialista. Representem una visió d’Europa amb molta presència de regions –que és el nom que es fa servir a Europa, nosaltres preferim parlar de diversitat nacional europea– i clarament vinculada a polítiques d’esquerres i sostenibles. Durant la legislatura passada ja vam treballar amb aquestes forces i ara hem ampliat la candidatura. —I com és que no aneu amb Esquerra Republicana, Bildu i el BNG, que també són del grup Aliança Lliure Europea – Verds i tenen una expectativa electoral més alta? —Durant la legislatura hem tingut molt bona relació amb els companys d’Esquerra Republicana, però no hi ha hagut cap conversa oficial en la qual Ara Repúbliques ens haja ofert d’anar amb ells. Per una altra banda, la situació de Compromís, Més i la Chunta en la qüestió de Catalunya és problemàtica, perquè el sistema mediàtic aprofita qualsevol gest, per lògic que siga, per derivar-hi tot el focus d’atenció i silenciar el debat de la gestió que es fa als governs. La relació és bona, però no hem considerat mai d’anar en eixa coalició. Políticament no era viable. —La pressió mediàtica ha de frenar la manera com encareu els desafiaments polítics? —No, jo he visitat els presos polítics i he participat en el grup de debat Catalunya-Europa demanant diàleg i demanant un nou esforç polític per a resoldre l’anomenat conflicte català. A Europa hem fet molta pedagogia. Moltíssima gent no entén que hi haja gent en presó preventiva de fa pràcticament dos anys mentre que els senyors de la Manada estan lliures. Qui té problemes per a explicar-se allà és Espanya, no som nosaltres. Hem marcat la nostra posició amb fermesa, tot i que lògicament el sistema mediàtic espanyol ho desvirtua i ho aprofita per a demonitzar-nos. Nosaltres hem de mantenir una posició democràtica i exigir que es faça política. —El 2014 vau tenir vots del Principat, d’on no hi havia candidats. Creieu que ara pot passar a la inversa, que hi hagi gent del País Valencià que voti la candidatura de Puigdemont? —El 2014 també hi va haver vots valencians i balears per a la candidatura d’ERC. Sens dubte hi haurà transvasament de vots, però no crec que siga un efecte significatiu. —Per què el 28 d’abril Compromís va perdre diputats tant a les Corts Valencianes com al congrés espanyol? —A les Corts vam perdre vots, però crec que la contesa electoral es va passar amb un notable alt. En canvi, estem decebuts amb el resultat al congrés. Sóc autocrític, probablement el fet d’haver anat amb Podem a les anteriors eleccions va fer que alguns dels nostres votants no veiés malament de votar-los a ells perquè, en un marc de referència estatal, es va propagar la por a l’extrema dreta. A més, no podíem fer una campanya contra Podem perquè es necessitava el seu suport per a fer un govern alternatiu a la dreta. Tot i que ho hauríem pogut fer perquè n’hi ha motius, com la pèrdua de l’ajuntament d’Alacant per la seua irresponsabilitat. —Us preocupa amb vista a les eleccions de diumenge? —Ens preocupa, lògicament. Per això al País Valencià hi fem una campanya molt lligada a la campanya local. És a dir, si votes tal al municipi, vota també Jordi Sebastià perquè serà el lligam entre les polítiques locals i les europees. Esperem que la gent siga fidel al vot local del 2015. Si ho fes, tindríem dos eurodiputats. En principi, no hauria de ser complicat mantenir la representació i, fins i tot, ampliar-la. Crec que hem fet els deures. —Si no sou eurodiputat tornareu al periodisme o voleu continuar a la política? —No pensem en cap pla B, estem convençuts que continuarem al Parlament Europeu.

Summary: Jordi Sebastià: ‘La gent s’ha despertat d’una manera desagradable del somni que Europa no ens afecta’


Dotze militants de les organitzacions independentistes gallegues Causa Galiza i Ceivar han estat imputats per l’Audiència espanyola, que els ha demanat aquest dilluns penes que van dels tres als dotze anys de presó, sumant en total 102 anys. En un comunicat públic Causa Galiza ha criticat que ‘el govern espanyol en funcions decideixi d’aplicar alts nivells de repressió a organitzacions independentistes la praxi política de les quals s’inclou dins de la legalitat’. També emmarquen la sol·licitud de la fiscalia en una ofensiva per criminalitzar la independència i per dissoldre les dues organitzacions. La decisió ha causat una gran sorpresa perqupe el juliol passat l’Audiència Nacional espanyola va retirar les acusacions de ‘pertinença a la banda armada’ que anteriorment pesaven sobre ells. Els dotze militants encausats van ser detingudes a finals d’octubre del 2015 en una polèmica operació de la Guàrdia Civil a diferents punts de Galícia. Causa Galiza és una organització política independentista gallega. Causa Galiza va ser fundada en 2012, i en 2014 esdevenir un partit polític. El 2016, l’Audiència Nacional va il·legalitzar l’organització durant un any, acusant-la d’un delicte d’apologia del terrorisme. Ceivar és una organització antirepressiva.

Summary: L’Audiència espanyola demana 102 anys de presó per dotze independentistes gallecs


Les eleccions municipals han provocat una caiguda en picat del PP en vots i regidors arreu del Principat. El principal fracàs, però, l’ha protagonitzat l’ex-primer ministre francès Manuel Valls a Barcelona, on només ha obtingut un regidor més que Cs el 2015. Cs ha obtingut 277.557 vots i 243 regidors i el PP 108.210 vots i només 67 regidors, essent marginals a la gran majoria de municipis. El 2015, Cs va obtenir 230.250 vots i 176 regidors i el PP 213.474 vots i 216 regidors. Ciutadans, igual que el 2015, no ha guanyat cap batllia. En canvi, el PP ha aconseguit guanyar a Badalona, Castelldefels i Gimenells i el Pla de la Font, però els pactes podrien evitar que governés. L’únic municipi on el PP s’ha assegurat la batllia és Pontons, un feu habitual del partit.

Summary: Valls fracassa a Barcelona i Ciutadans s’estanca i el PP s’enfonsa al Principat


Joan Coma va passar dimarts i dimecres vint-i-quatre hores detingut i custodiat per la Guàrdia Civil, que el va dur a declarar a Madrid, a l’Audiència espanyola (antic Tribunal d’Ordre Públic). El jutge n’havia ordenat la detenció –que van fer discretament els mossos d’esquadra– per poder interrogar-lo sobre la seva intervenció com a regidor de Capgirem Vic en un ple municipal el desembre del 2015. ‘Per fer la truita s’han de trencar els ous’, havia dit Coma. I aquesta frase preocupava especialment el jutge Ismael Moreno, un ex-policia franquista, que va motivar la interlocutòria d’aquesta setmana amb una referència al codi penal del 1973, en època de Franco. En aquesta entrevista, l’endemà de la declaració a Madrid, Coma explica com s’havia preparat per a aquell moment i com creu que continuarà el procés. També parla sobre el conflicte entre els mossos i l’esquerra independentista. Sobre les petites desobediències i el dia D. Sobre la reacció que caldrà tenir si condemnen algun càrrec electe. I sobre els ous, les truites i el franquisme masclista. —Heu explicat que els guàrdies civils que us van custodiar us van tractar bé. Tanmateix, no deu ser gens agradable de ser detingut i passar 24 hores a les seves mans… —No. És evident que no. En tot moment era conscient i els vaig fer constar que una cosa era que respectessin la meva integritat i es comportessin correctament, i una altra era que em detenien per un fet absolutament injust i anacrònic. —Vèieu clar que aquest dia arribaria… Com vivíeu els dies previs? —No teníem cap indici de quan seria. Sabíem que podia passar en qualsevol moment des que ens van notificar que l’Audiència ja havia rebut els tres informes policíacs sol·licitats. Els dos mesos i tres dies que han passat des que no vaig presentar-me a declarar he estat acompanyat tothora per algun company del moviment de suport o de la família. Els he passats molt acompanyat, però amb un desgast personal, perquè tothom necessita moments d’intimitat. He fet tot el que ha calgut, però haver d’anar sempre acompanyat limita els moviments. He treballat més des de casa. Perquè sempre que feia un trajecte havia de fer-lo acompanyat. Hi havia molta gent disposada a acompanyar-me, però m’incomoda demanar tants sacrificis a la gent. Tothom hi ha posat facilitats, però he viscut limitat. —Ara ja camineu sol i tranquil? Encara teniu algun protocol de seguretat? —No, no, no… Avui a tres quarts de set ja he anat a buscar el pa tot sol. —Per fer un pa amb tomàquet i truita… —Per preparar un bon esmorzar per a la Laia i per a mi, que hem passat tot aquest temps molt junts i pactant cada passa en un moment tan complicat personalment. Són moments gens agradables, els que ens han fet passar. —Heu dit que no us preocupava que us retiressin el passaport. N’esteu convençut, que en tindreu un de nou d’ací a un any? —Bé, convençut… És una esperança que tenim. Almenys que hàgim pogut exercir el dret d’autodeterminació. I que surti allò que la voluntat popular desitgi. Jo vull el sí, evidentment. Però, per damunt de la meva opció, sóc autodeterminista. —Així, la forma de la detenció no havia estat pactada? —No. No era pactada. Nosaltres sabíem quines possibilitats creaven més tensió als mossos d’esquadra i ells sabien els que ens en creaven més a nosaltres. I tots plegats en aquest procés anem aprenent a fer les coses més bé. De manera que siguin millors per tots. Sense pactar-ho, tots vam actuar de la manera menys agressiva per als altres. —Els mossos tindran una manera diferent de fer aquestes detencions a partir d’ara? —Nosaltres sempre hem mirat de pactar-ho a escala política. Sense interferir en la tasca concreta de la policia, la conselleria ha de poder marcar unes directrius a l’hora d’actuar. Si un ministeri o una conselleria no controlen què fa la seva policia o els agents no li fan cas, és que tenim un problema d’estructura. Encara que ens caiguin totes les crítiques que ens cauen, creiem que tenim l’obligació de denunciar situacions com l’actuació d’ofici dels mossos denunciant els qui cremaven fotografies del monarca espanyol l’Onze de Setembre. Això és inacceptable. És inacceptable sempre, però encara més en un context de procés d’autodeterminació. —I els mossos no han de fer complir la llei, sigui la que sigui? No és responsabilitat dels polítics canviar la llei si és injusta? —Jo no dic que això no hagi de ser així. Sempre he estat molt comprensiu perquè la desobediència és un acte de llibertat. I és responsabilitat dels polítics de crear les condicions necessàries perquè cadascú pugui decidir si obeeix o no. Però, per què els mossos no actuen d’ofici amb les amenaces i manifestacions de l’extrema dreta del 12 d’octubre? La llei aquell dia no s’aplica, o com va això? I més enllà del que han fet els mossos, ens hem de preguntar si volem un país que criminalitzi algú que crema una fotografia d’un rei, que és una figura que no ha estat elegida democràticament. —I l’actuació de la CUP assenyalant l’actuació dels mossos ajuda a millorar les formes? Vau fer una crida a la unitat en el moment de la detenció… —Jo vaig dir que em detenia l’estat espanyol. I ho feien els mossos a les ordres de l’estat espanyol. Ho podien fer a contracor i tot el que es vulgui. No hi entro, en això. Però és l’estat espanyol qui em va detenir. No era la Generalitat. Amb tot, si creiem que hi ha coses que no són prou a punt per encarar els moments complicats que ara vindran, ho denunciem. I considerem que la responsabilitat és política. No és que la CUP assenyali, sinó que hi ha un problema que cal resoldre. Tot això també és part del procés d’aprenentatge. —S’han de fer petites desobediències? Són productives? O s’ha de fer una desobediència col·lectiva i en un sol cop? —El dia D, com a tal, no existeix. I si arriba aquest dia D, també haurà estat gràcies a tot allò que haurem fet prèviament. La desobediència s’ha de descriminalitzar. És un acte polític absolutament legítim i ben explicat per grans filòsofs i teòrics de la política. No és un fi, sinó una eina d’acció política. Estic segur que com més va hi ha més suport als actes de desobediència. La desobediència no pretén liquidar la llei, sinó superar lleis injustes per construir-ne de millors. Potser ens ha faltat explicar-ho millor. Hem de recordar que la desobediència sempre ha estat un procés gradual. Sempre ha començat amb petits casos i el canvi es dóna quan hi ha una massa crítica suficient per a canviar la llei injusta. —Hi ha aquesta dimensió moral, ètica i política en la desobediència. Però no hi ha un enfocament més pràctic cap a la independència? No hi ha un full de ruta que implica aprovar unes lleis de desconnexió amb la majoria parlamentària i fer un referèndum? —Nosaltres ens vam presentar i ens van votar com a acceleradors del procés. Encara que ens hagin criticat del dret i del revés, entenem que els actes de desobediència ajuden a mobilitzar, creen llaços de solidaritat entre organitzacions amb un objectiu clar i comú. S’ha de respectar que no hi ha un full de ruta únic i inequívoc, encara que sigui majoritari, cent per cent veritable. Ni l’un ni l’altre. Creiem que hi ha d’haver una complementarietat i respecte per totes les maneres d’encarar la situació. I crec que això es va aconseguint. Ho hem d’aconseguir sense que ningú hagi de renunciar als seus principis. —Què s’haurà de fer si es condemna algun càrrec electe de tots aquests que són processats? —Caldrà una reacció contundent, clara i unitària. Caldrà treballar-la conjuntament entre les forces sobiranistes. Caldrà trobar una sortida digna per a una societat que es vol democràtica. Seria inacceptable la inhabilitació d’una presidenta del parlament. Absolutament inacceptable. La sortida és que Carme Forcadell continuï essent presidenta. No pot ser cap altra. Ella i tots els de la mesa que són encausats per haver permès un debat i una votació. No podem permetre que la mesa del parlament quedi en mans de Ciutadans i el PP, que representen una part residual de la societat catalana. —Com acabarà el cas que us ha portat a ser detingut aquesta setmana? —Jurídicament, és clar que no se’l creuen. I per tant, la cosa lògica seria que l’arxivessin. Si es creguessin els delictes que m’imputen, haurien d’haver decretat presó condicional sota fiança. El delicte que m’atribueixen és prou greu per a demanar aquestes mesures cautelars. Jurídicament, no es creuen la seva argumentació. No s’aguanta per enlloc. Per una altra banda, hi ha el vessant polític. Aquí sí que poden tenir interès a mantenir aquest procés judicial com a eina per a atemorir, suposadament, el món sobiranista. Però potser s’adonen que els va sortint el tret per la culata. L’estat espanyol sembra por i nosaltres recollim solidaritat. I això no és cap metàfora. És una realitat. Sóc de l’esquerra independentista. No sóc d’una formació hegemònica ni a la societat catalana ni a Vic. Però només cal veure com es va omplir la plaça de Vic l’altre dia. —Ara podeu recusar el jutge per haver argumentat el cas amb el codi penal franquista i no l’actual. Ho fareu? —N’hem parlat breument amb l’equip d’advocats. Hi ha opcions diferents. També podem demanar l’arxivament del cas. Portar-ho fins a Estrasburg, com apuntàveu a VilaWeb, per recusar el jutge. I també hi ha la possibilitat de no fer res. En qualsevol cas, continuarem en la línia de la desobediència. Si em tornen a citar, tornarà a passar igual. Som aquí a Vic i que em vinguin a buscar. És l’única decisió que tenim presa. El jutge m’ho va demanar: ‘Vostè pensa continuar…?’ ‘Doncs és clar!’ —Sou bo preparant truites? Sabeu com fer-ne? —N’he fet un parell aquest matí i han quedat boníssimes. —I el jutge ho veu clar, ara? Ara ja sap com s’han de trencar els ous? —Em va sorprendre molt. Suposo que aquest caràcter franquista té molt de patriarcal masclista i potser no ha entrat mai en una cuina a fer una truita. Potser no ha trencat mai cap ou. Dels de fer truites. Dels altres, potser sí que n’havia trencat quan feia de policia. —I com li ho vau explicar, això de trencar els ous? —El cap m’anava molt de pressa perquè no m’esperava aquella pregunta. —Ell ho preguntava seriosament? No se li escapava el riure? —Seriós tot ell. Hi va haver un moment que va dir que ja m’ho havia preguntat quatre vegades. I jo li vaig dir que li havia respost deu vegades el mateix. És una metàfora que aplico per explicar la teoria de la desobediència civil no violenta. Li vaig fer el desenvolupament de la teoria: accions no violentes encaminades, no a liquidar la llei, sinó a modificar lleis concretes per aconseguir-ne de millors. I li vaig explicar que també serien millors per a ell. També a escala de l’estat espanyol, per a millorar-ne la qualitat democràtica. Li ho vaig dir molt clarament. Rosa Parks no va millorar la seva situació. Va contribuir a millorar la dels afroamericans i la democràcia nord-americana en general. La millora dels drets civils i democràtics beneficia tothom. També els jutges que ens persegueixen.

Summary: Joan Coma: ‘Si es creguessin els delictes que m’imputen, decretarien presó condicional’


Al minut 10 de la segona part del Barça-Madrid hi ha hagut una pluja de pilotes de les grades del Camp Nou estant, en una acció del Tsunami Democràtic que ha anat seguida d’un clamor en favor de la llibertat dels presos. La realització de la televisió ha provat d’amagar l’acció, allunyant la imatge i passant imatges repetides. Vegeu com ha estat l’acció:  Des d'aquesta perspectiva es veu el llançament de pilotes que ha obligat a aturar el partit pic.twitter.com/fjMwVdH7eF — VilaWeb (@VilaWeb) December 18, 2019  El @tsunami_dem aconsegueix aturar el Barça-Madrid amb un llançament de pilotes al terreny de joc https://t.co/439EHi6Zx8 pic.twitter.com/1Q6lOonZVa — VilaWeb (@VilaWeb) December 18, 2019

Summary: La pluja de pilotes del Tsunami Democràtic al Camp Nou que la televisió ha amagat


Poble Lliure reivindica el Consell per la República contra les crítiques de la CUP a l’acte multitudinari d’ahir a Perpinyà, que han titllat de ‘partidista’. En un comunicat, Poble Lliure diu que ahir va representar ‘l’independentisme d’esquerres i combatiu que volia donar suport a un exili que volia tornar a terres catalanes’ i celebra l’èxit de l’acte. ‘La unitat antirepressiva i la defensa política són essencials per a internacionalitzar la causa catalana. Ahir Perpinyà va ser la capital dels Països Catalans per un futur confederal i republicà’, afegeixen.  Les imatges que no us podeu perdre d’un dia històric a Perpinyà Avui, la portaveu del secretariat nacional de la CUP, Maria Rovira, ha justificat la qualificació de ‘partidista’ de l’acte a Perpinyà dient que es va fer en el context d’una campanya electoral. ‘Malgrat que oficialment no s’ha engegat, tots som conscients que és sobre la taula des del moment que el president diu que convocarà eleccions després de l’aprovació del pressupost’, ha dit. Tot i reconèixer que l’acte es va convocar abans de l’anunci de les eleccions anticipades per la distància entre JxCat i ERC, Rovira ha dit que finalment sí que ha estat un acte de campanya i que ser-hi ‘no era el més adequat’. No obstant això, Rovira ha refermat la ‘màxima solidaritat antirepressiva’ amb els presos independentistes i els exiliats ‘com a CUP, com a esquerra independentista i com al conjunt d’organitzacions que formen part de la candidatura’. A més, ha parlat de la ‘repressió cap als moviments populars que es trenquen la cara pels drets del conjunt de les persones’, una repressió que, a parer seu, exerceix la Generalitat. Puigdemont a Perpinyà: crònica de Vicent Partal des del cotxe del retorn Al comunicat, Poble Lliure recorda que participen en el govern del Consell per la República i en la preparació dels projectes, com l’acte a Perpinyà. ‘Si en algun moment l’òrgan i els seus projectes es convertissin en partidistes de reformulació d’algun espai polític concret, nosaltres seríem els primers a denunciar-ho’, diuen. Fent seves les paraules de la consellera Clara Ponsatí, que va criticar ‘l’enganyifa’ de la taula de negociació, Poble Lliure diu que ‘qualsevol negociació política amb resultats positius amb l’estat espanyol vindrà amb una institucionalitat republicana clara i contundent, com el Consell per la República i l’Assemblea de Càrrecs Electes que cridem a activar definitivament i dotar de contingut’. Per acabar, Poble Lliure diu que aquestes setmanes vinents faran pública la seva posició sobre les eleccions al parlament, en les quals ja avancen que ‘la CUP hi té un paper central per a construir una alternativa de govern transformador i rupturista’. Llegiu ací el comunicat: «L’endemà de l’acte massiu del Consell per la República a Perpinyà, Poble Lliure fem les següents consideracions: Celebrem la massiva rebuda a casa del Conseller Toni Comín, la Consellera Clara Ponsatí i el President Carles Puigdemont. L’acte organitzat pel Consell per la República i amb la col·laboració d’Òmnium Cultural i l’Assemblea Nacional Catalana va ser un crit per la unitat contra la repressió, es va donar veus als exiliats, als presos, als detinguts del 23S, als represaliats per les manifestacions contra la sentència, als activistes dels CDR. La unitat antirepressiva i la defensa política són essencials per internacionalitzar la causa catalana. Ahir Perpinyà va ser la capital dels Països Catalans per un futur confederal i republicà. Poble Lliure continuem treballant per fer del Consell per la República un òrgan executiu, de coordinació, debat i acció política, que agrupi representants de partits i entitats compromeses amb el projecte republicà. Ahir Poble Lliure vam representar a l’independentisme d’esquerres i combatiu que volia donar suport a un exili que ha pogut tornar a terres catalanes i que remarca la seva solidaritat amb el conjunt de presos polític catalans i el conjunt dels represaliats. Poble Lliure participem al Consell de Govern del Consell per la República i de la preparació dels projectes. Si en algun moment l’òrgan i els seus projectes es convertissin en partidistes de reformulació d’algun espai polític concret, nosaltres seríem els primers en denunciar-ho. Insistim en que qualsevol negociació política amb resultats positius amb l’estat espanyol vindrà amb una institucionalitat republicana clara i contundent, com el Consell per la República i l’Assemblea de Càrrecs Electes que cridem a activar definitivament i a dotar de contingut. Durant les properes setmanes farem públic el nostre posicionament per a les eleccions autonòmiques del Parlament de Catalunya, en què la CUP hi té un paper central per a construir una alternativa de govern transformador i rupturista.»


Que ningú no esperi un llibre babau, per a ús del lector lleuger que cerca eslògans cridaners o melosos però buits de contingut. Perquè el nou llibre de Màrius Serra, D’on trec el temps (Empúries), és una altra cosa. Reflexiona amb enginy (això sí), sobre el paper que té el temps en la nostra vida actual, una vida transformada per l’era digital. Màrius Serra no hauria pogut escriure aquest llibre fa vint anys ni quinze, tot i que d’ençà que en tenia vint-i-tres que és treballador autònom. Ara en té cinquanta-tres, i durant aquestes tres dècades s’ha espavilat –i excel·lit– a trobar maneres d’optimitzar el temps, per a poder diversificar les feines i poder fer també les que li agraden. Per això reivindica el verb ‘procrestinar’. Però amb l’arribada de la revolució digital el temps ha passat a ser un fet palpable i tothom pren consciència del factor temps i això ens ha transformat hàbits i maneres de treballar. Però aturem-nos un moment, perquè Màrius Serra avui ha volgut exemplificar el pas del temps ficant-se dins un aparador, el de la centenària botiga metal·listeria Bolibar, de la rambla de Catalunya de Barcelona, cantonada amb Consell de Cent. Una acció que ha començat a les vuit del matí i s’acabarà a les set del vespre, hora en què l’escriptor presentarà la novetat a la llibreria Casa del Llibre, a quinze metres de l’aparador, acompanyat de la Judit Mascó. Màrius Serra presenta ‘D’on trec el temps’. Per què aquest acte d’exhibicionisme? Diu Màrius Serra que de petit es va ficar moltes vegades dins l’aparador de la sabateria dels seus pares i que fins i tot una vegada va muntar l’aparador de rebaixes agafant una aspiradora i retolant: ‘Aspirem a oferir les millors rebaixes’. Però, sobretot, ha dit en la conferència de premsa que l’acció és inspirada per les propostes de l’actor Albert Vidal, en especial una, la que va fer al zoo de Barcelona, ficant-se dins una gàbia al costat de la gàbia dels goril·les. De pèl a pèl, representava l’homo urbà. L’escriptor no és tan agosarat. Només ha demanat un aparador amb tradició i que tingués un rellotge. De fet, n’ha aconseguits tres, de rellotges: el de la cuina de casa seva, un d’antic de la botiga i un de sorra. Serra també ha volgut, amb l’acció a l’aparador, reivindicar la presència social de la literatura catalana. Però tornem al llibre D’on trec el temps, que situem en la línia de llibres com Quiet, que Màrius Serra va dedicar al seu fill Lluís (Llullu). Diu: ‘Em considero un narrador i no tant assagista. En aquest cas, poso l’experiència d’explicar històries al servei d’explicar la meva experiència professional i la d’aquells que treballen per compte propi, perquè disposen de la sobirania del temps. Tot i que és un llibre en què es pot reflectir tothom, és clar. Perquè el temps és al cor de l’existència humana. Però ara en som encara més conscients, perquè en l’era digital la simultaneïtat ens fa adaptar-nos a un temps que ja no és lineal, sinó ple de mons paral·lels, i això passa cada dia de la nostra vida. Només cal pensar en el timeline de Twitter o en l’aplicació de WhatsApp, que ens poden canviar l’estat d’ànim i fins i tot la vida en uns segons.’ A més, la voluntat d’interpel·lar el lector hi és en tot el llibre, que també pretén ser interactiu. Màrius Serra dins l’aparador de la botiga centenària Bolibar de Barcelona. ‘He trobat una manera de parlar del temps de forma fragmentària: per a cada hora del dia aporto tres elements: un, que en diríem formulisme, on formulo d’una manera breu un lloc d’on trec el temps. Després, un segon element, que anomeno formalisme, on amplio d’una manera formal la meva experiència en la matèria. Finalment, l’informalisme conté textos literaris de gèneres i longituds diverses, que neixen de les reflexions anteriors (hi ha contes, versificacions, paròdies…).’ Un llibre que el mateix autor ha titllat de singular i inclassificable, i que troba que el mot que més li escau és ‘transgenèric’. Perec i les seves Espècies d’espais va inspirar l’origen d’aquest llibre que, finalment, es va modificar, per la reiterada pregunta amb la qual s’ha trobat Màrius Serra durant la vida: ‘I d’on treus el temps’? I així, Serra parla de com calcular el temps estimat de lectura d’un llibre; de saber treballar simultàniament en diverses tasques; d’esmerçar temps a adquirir coneixements; de calcular el temps de què disposes per a fer una tasca… I amb aquest joc de funcions que miren de fixar el temps, Serra manté una doble tàctica: per una banda, cercar la categoria de cada acció: per exemple, parlant del GPS, ens diu que ‘la generalització del GPS a tots els telèfons mòbils ha transformat el temps en una magnitud geogràfica més’. I la segona cosa que fa és ser sistemàticament obert i antidogmàtic: les tasques múltiples sovint es fan en espais d’espera amb el mòbil. Doncs ell ens proposa de deixar el mòbil sense bateria i omplir aquests espais amb unes altres activitats. O bé respectar el bioritme de cadascú, tan en la manera d’explicar les coses com en el ritme de lectura, en comptes de mirar d’anar tan ràpid com sigui possible. D’on trec el temps és un llibre sorpresa, interessant i de fondària, perquè és molt contemporani, tot i anar envernissat de simpatia i humor.

Summary: Màrius Serra ens proposa una cartografia de gestió del temps en l’era digital


Maria Barbal (Tremp, 1949) ha publicat A l’amic escocès (Columna), una novel·la que té com a gran reclam que l’escriptora, coneguda sobretot pel seu long-seller internacional, Pedra de tartera, torna a ambientar la història al seu paisatge natal del Pallars. L’obra té com a fil conductor la vida d’en Benet, un jove amant de les arts i l’escriptura que estudia a Barcelona, tot i que després accepta de seguir les passes del pare i dedicar-se a fer de funcionari d’obres públiques per les valls del Pallars. Un personatge d’una generació que pateix la guerra i la postguerra, amb totes les coses que això comporta. I al Benet s’hi contraposa en George, un brigadista escocès que coneix durant la guerra del 1936-39, convalescents tots dos en un hospital, i que protagonitza un epíleg, que tanca el llibre i alhora fa venir ganes de continuar llegint la nova història que se’n deriva. Però aquesta novel·la té dos elements que la fan especial. El primer, que parteix d’un material real que, per proximitat familiar, Maria Barbal va rebre fa molts anys. I el segon, que tot i que els dos protagonistes són masculins, la novel·la brilla especialment en el desplegament d’uns personatges femenins potents, tant pel que fa a la força que tenen com pel dolor que contenen. —Haurem de parlar de les guardes del llibre, que semblen el mapa d’un tresor… —Hi ha un seguit d’elements que són verídics, autèntics: el dibuix de la coberta, les guardes del llibre, que contenen l’inici dels records d’un soldat republicà que durant la guerra, a l’hospital, ha conegut un brigadista escocès ferit com ell, i aquest text comença dient: ‘El meu amic d’Escòcia ha marxat.’ Tot això és veritat i també uns fragments que trobem dins el llibre, amb lletra més petita, que són comentaris d’aquest protagonista, en Benet, que té una feina que el porta a anar d’un lloc a un altre, i en aquests fragments comenta què li passa en un poble i en un altre. I, finalment, es reprodueixen unes cartes d’amor, que també són reals. És a dir, que tenia molta feina feta. —I aquest material, com us va arribar? —Per proximitat familiar, als anys setanta, em van arribar uns primers papers. Eren papers grocs, escrits durant l’any 1938 sobretot, a l’hospital (també n’hi havia algun d’anterior, del 1935-36). Durant la guerra el paper anava escàs, per això són escrits sense marge, amb lletra petitíssima, aprofitats del tot. Era una documentació que vaig trobar molt interessant, perquè ja hi ha el tema del brigadista com a punt fort de la història. Però, és clar, tota la resta són moments molt difícils: és el jove soldat ferit, que ha perdut el contacte amb la família, que no sap si es posarà bé, que es troba en un ambient de nerviosisme molt alt i amb la perspectiva de tornar al front. Per tant, una novel·la sobre això… Durant molt de temps no m’hi vaig atrevir. —Massa dolor concentrat? —Sí. Però quinze anys o vint després, em van arribar les cartes d’amor que en Benet (pren aquest nom a la novel·la) va escriure després de la guerra, el 1942. I en aquestes cartes, que són moltes, jo descobreixo un canvi, una evolució en aquesta persona. Una evolució feta en uns anys transcendentals: s’ha acabat la guerra, ell poc o molt s’ha posat bé, ha començat una feina que no havia triat, però que fa amb més personalitat i ganes de sortir-se’n, perquè té el referent del gran pou fosc que ha estat la guerra. I encara que tot sigui terriblement difícil, i que senti el pes de la dictadura, ell es reconstrueix com a persona i esdevé més optimista, sobretot perquè finalment s’enamora. I aquí apareix la figura de l’Elvira. —En Benet treballa a Obra Pública i va d’un poble a un altre, itinerant, i és per això que li escriu cartes. —Sí. Si aquestes dues persones haguessin estat d’un mateix poble, la història hauria canviat força. La relació d’ells és epistolar. —I dèieu que les cartes us van arribar més tard i això us va fer repensar el projecte. —És quan em veig amb cor de pensar en un projecte de novel·la, perquè veig com continua el personatge. Hi ha una altra visió de la vida, sense prescindir de res, i m’adono que tinc una novel·la: tinc l’amistat amb l’escocès i tinc la història de l’enamorament, de les dificultats de l’enamorament i del fet que ell accepta finalment la feina que fa, posant-hi part de la seva personalitat. En Benet ha fet una renúncia en un moment determinat, però després no ho viu com una renúncia, sinó com un canvi. —Quan és jove, en Benet vol dedicar-se al món de l’art: l’apassiona pintar, li agrada escriure i ho fa molt bé. Però hi ha de renunciar. En aquest llibre, la idea de la renúncia és un element poderós i molt present en la història de gairebé tots els personatges. Hi ha un munt de renúncies, que impliquen pràcticament sempre canviar de vida i molt de dolor. —És que aquesta generació d’immediata postguerra, que són joves durant la guerra i encara ho són després, aquesta generació ha estat molt castigada per les circumstàncies. Arran del llibre, la gent m’ha explicat coses impressionants. Però la renúncia d’en Benet jo no la veig extraordinària amb ulls de la seva època (encara que amb ulls d’avui ho sigui). En aquell moment, la gent feia renúncies molt superiors. Per exemple, una noia d’una casa de pagès que perd el germà durant la guerra. Ella és promesa amb un xicot, però el pare li diu que no s’hi podrà casar, perquè ara ella és la pubilla de la casa i no es pot casar amb un hereu, sinó que s’haurà de buscar un noi que sigui un cabaler. Déu ni do. —Sí, però totes dues renúncies et priven de la llibertat de triar el camí per on vols anar. —Sí, sens dubte, és així. Però en el cas d’en Benet també hi ha el factor del caràcter: abans de la guerra, en Benet tenia la idea de quedar-se a Barcelona. Ho hauria pogut intentar i no ho va fer. Tenen molt de pes la resta d’elements. —En aquest sentit, l’escocès seria l’altra cara: trenca amb la família i fa mans i mànigues per convertir-se en periodista, que és el que acaba essent. —A mi també m’ha interessat molt el personatge del brigadista. Primerament, pel fet de fer-se brigadista: un noi jove que viu en unes circumstàncies bones o suficients i que decideix anar a la guerra espanyola… D’acord que hi ha aventura i un distanciament de la família, però el primer dia que arriba a l’estat espanyol ja es podia adonar que la cosa era molt seriosa. I de fet, ell viu una cosa terrible: maten gairebé tots els seus companys. Era un personatge molt interessant. Ara, a mi també m’ha agradat veure en perspectiva la vida de cadascun i com l’un mira l’altre. Això m’interessava. I abans també volia dir que en Benet és un personatge que creu en la cultura: creu que si escriu millor, llegeix més, es forma, tindrà una vida millor, serà en certa manera més feliç, tindrà una feina més adequada i guanyarà més diners… Aquesta fe, en Benet la continua tenint, malgrat la dictadura. Per això m’interessa aquest personatge, perquè és aquest element que fa que ell sàpiga acomodar-se a una nova situació amb una certa mirada cap al futur. —Però de la història del brigadista no en sabem pràcticament res fins a l’epíleg final. Per això és potent el final de la novel·la, perquè a l’epíleg es concentra i es construeix un nou personatge amb una història completament nova i sembla que comenceu a estirar el fil d’una altra novel·la encara per escriure. —I tant. Aquesta qüestió va relacionada amb un dels plantejaments que vaig haver de resoldre al llarg de tota l’escriptura: veure quin paper tenia aquest brigadista. De fet, vaig començar la novel·la per la mirada del brigadista. Però hi havia una dificultat important: en certs moments fallava la versemblança. Perquè en certes qüestions de país, de família, de societat, de llengua, el brigadista no m’era útil com a veu narrativa per a abordar tot això. I vaig tornar a començar la mateixa història però dita d’una altra manera. Per això, l’estructura, que per al lector pot semblar senzilla, a mi m’ha estat complexa de treballar. —És una estructura complexa perquè conté un mosaic de punts de vista diferents. I després també feu servir diferents recursos narratius: la tercera persona, l’epistolar, el diàleg… —Jo partia de la idea que escrivia uns anys de la vida d’una persona corrent, però que eren uns anys molt importants per a la societat d’aquell país i m’interessaven les diferents veus cap a aquests anys. Un ventall de personatges que no pensen igual ni són del mateix sexe ni tenen la mateixa edat. Quan comença la part que he anomenat ‘Veus. Mirades’, al final hi ha la de l’Elvira i la del Benet i aquí he intentat, més que un monòleg, el monòleg interior, el seu pensament. Hi ha hagut molta cura a trobar el que havia de ser. I el monòleg interior es contraposa a les veus de les veïnes del poble de l’Elvira, que també ens ajuden a veure l’altra part de la gent del poble, com es podia viure una postguerra en un poble petit de muntanya. —Tot i que els protagonistes són dos homes, la potència de les veus femenines, de la construcció dels personatges femenins, fa que la història d’aquestes dones prevalgui en la novel·la. —Això m’ho ha dit algú més i és curiós, perquè hi ha dos protagonistes homes, però el tema de les dones apareix molt fortament a partir de la relació amorosa d’en Benet. Al voltant de l’Elvira apareix la seva mare, la seva padrina, la germana, l’amiga… Jo intentava això: que la novel·la fos, sobretot, la història d’en Benet, però que també fos l’altra vida que potser ell havia desitjat, la d’en George (el brigadista), i també la societat d’un moment determinat amb tots els ingredients possibles. En un moment i en un lloc. Perquè aquesta novel·la situada a la ciutat, hauria estat diferent. Potser no gaire diferent en els temes, però sí diferent, perquè són mons diferents, fins i tot contraposats a vegades. —Són dones molt fortes, les que apareixen a la novel·la. —Dones molt fortes que tenen les idees molt clares. Potser en aquell moment la gent se centrava més en el seu paper. Perquè cadascuna ocupava un paper social molt concret. Avui dia tenim la sort, en general, de moure’ns en diversos papers. Tenim un marge per a triar. Però, en aquell món no era gens fàcil: tu naixies en aquell lloc, amb aquell sexe, en aquella casa, que era pobre o era rica… Tot allò tenia un pes per a tota la vida. Potser hi havia el moment del casament, que implicava un distanciament, que es pot llegir com una fugida, però vaja… Aquest és un dels temes. —També retrateu la llibertat d’acció i pensament que les dones comencen a tenir a l’època de la República i com la dictadura les esclafa. —Sí, perquè a la Noguera, on van a viure en Benet i la seva germana quan són petits, és un lloc amb molta activitat cultural, en relació amb el passat i, sobretot, amb quin serà el seu futur. I de la formació rebuda durant la República, possiblement, li surt la força a la Veva (la germana d’en Benet). La part dels dos germans es diu ‘Lletra’, perquè per tots dos la cultura té molta importància. Aquests dos personatges no serien com són sense aquella mare que els subscriu a la revista Patufet, fent cas d’un professor. Ells s’inicien en la lectura amb la joia del descobriment, primer, i després amb la possibilitat de fer-ho millor. Fins i tot, hi ha una qüestió que em va impactar en els escrits que em van arribar d’en Benet real, que deia: ‘Ara hauré de seleccionar millor els llibres que llegeixo, perquè alguns es troben per sobre de la meva capacitat i només em servirien ara per quedar bé en una conversa. Però jo sóc un obrer i he de procurar que cada llibre que llegeixi em formi millor’, etc. —A la novel·la hi ha molts detalls. Com que feu servir molt el recurs de l’epistolari, parleu de la lletra que fan molts personatges, com a signe de cultura i de condició social. Hi ha un interès gairebé grafològic. —Quan en Benet es troba ferit, a l’hospital, fa esborranys de cartes, perquè si no, no m’haurien arribat. Esborranys per fer-les millor, per escriure-les millor. I el cosí i l’oncle li lloen la lletra i el fet de no fer faltes. De mirar-s’hi també, amb les paraules que utilitza. I per a l’Elvira aquelles cartes són un motiu d’admiració cap a ell. És un punt de molta importància en aquesta història. —En aquells moments, tenir cultura era un signe de distinció i d’admiració. Creieu que ara tenir cultura té la mateixa consideració? —Crec que clarament avui no és així. No dic que no ho sigui per a una minoria, però es dóna molta més importància al fet de sortir a la televisió que no pas a tenir un bon nivell cultural, d’educació… I la cultura també representa una certa gestualitat en aquell moment i és un dels elements clau del personatge. En algunes cartes d’en Benet real hi ha llistes de tots els llibres que ha arribat a llegir. No m’ho invento. Penseu que aquesta novel·la és la que té menys part imaginativa de totes les que he escrit. —Podríem dir que és una novel·la de no–ficció? —No, no. Hi ha una base argumental que és verídica, però a partir d’aquí he pensat els personatges, com es van fent des que són petits fins que són adults. Això és cosa meva. —I us ho heu passat bé escrivint-la? —M’ho he passat molt bé, tot i que m’ha costat trobar les veus narratives, com introduir els elements verídics dins el text, perquè de cartes potser en tenia cinquanta i també els trossets de diari. Què col·loco i on ho col·loco. També ha estat un esforç l’evolució emocional dels personatges i les pressions que pateixen, per a retratar-les com més bé millor. —De l’etapa de la guerra no predominen els moments que en Benet és al front, sinó els dos períodes de convalescència. És perquè és quan ell pot escriure? —Jo no volia fer una novel·la sobre la guerra, però era imprescindible que la guerra tingués un paper molt important en la novel·la, que és tota la descripció sobre què es viu, no a primera línia sinó a segona línia, la dels ferits i hospitalitzats. I la guerra també com a conseqüència, que és el que representa la mort tràgica del pare de l’Elvira. És a dir, que la guerra surt en dos moments, fonamentalment. I parlo poc dels tres camps de concentració on en Benet real va estar internat perquè penso que ja hi ha molta literatura sobre això i no volia insistir-hi. —Sí que parleu, potser perquè no se n’ha parlat gaire, de la repressió que van patir moltes famílies, com la de l’Elvira: uns veïns del poble denuncien el seu pare no se sap per què, la Guàrdia Civil franquista el mata, i castiguen la mare i les dues filles petites enviant-les a un poble de l’Aragó. —Quan mataven algú d’aquesta manera, arbitrària, les famílies, perquè no reclamessin res, perquè no molestessin, les desplaçaven. I això va ser una constant. És impressionant. Em vaig documentar amb un llibre que es diu La guerra civil a Rialp, escrit per un cosí germà del meu pare, Joaquim Barbal. Jo situo l’acció en aquesta zona. D’aquest llibre, en vaig treure documentació per a explicar la part de l’evacuació de l’Elvira, la seva mare i la seva germana. Les situo a Ortilla, perquè al llibre s’explica molt bé la reacció que té la gent d’allà: primer el distanciament, gairebé l’odi per part d’algú, i després l’aproximació. Em va semblar molt interessant. I aquests desplaçaments eren una constant. Imagineu-vos: mataven algú com a represàlia d’una acció que havien fet uns soldats. Però la represàlia era sempre sobre la gent de la vall. Aleshores, desplaçaven la família. I quan els membres de la família tornaven, el poble els mirava malament i els girava l’esquena. I decidien que no tenien dret de res: les noies no es casarien, els nois no trobarien feina… —I encara ara, allà… —Encara hi ha silencis. És que allà hi va haver unes matances impressionants. Van posar un militar jubilat, Sagardía, que va sembrar de morts des de Sort fins a la frontera. Penseu que si no trobaven l’home, mataven la dona, el fill, el pare… Van arribar a matar dones embarassades. No se sap gaire, això, tot i que hi ha un llibre de Manuel Gimeno, Guerra i revolució al Pallars, que en parla. —El vostre llibre també tenia la voluntat de trencar aquest silenci? —No era la intenció, però segur que hi ajuda. I m’està molt bé que hi ajudi. Aquesta gent que va patir la mort i la repressió eren la comunitat dels silencis. La generació de la guerra és una generació que va patir molt. I en aquests llocs petits penso que molt més, perquè les societats eren força asfixiants. I si tenies consciència de la injustícia, com l’Elvira, viure en aquests pobles era una condemna. Jo he volgut ser sincera amb el personatge de l’Elvira. Estic segura que es va enamorar d’en Benet, però alhora estic convençuda que en el fet de casar-s’hi també hi havia la voluntat de fugir. —Fer setanta anys pot ser un motiu que us hagi portat a tornar al món del Pallars? O commemorar l’any passat els vuitanta anys de la Batalla de l’Ebre? Són dates que a vegades desencadenen reaccions… —Jo havia tornat al Pallars amb País íntim, però amb una altra generació, la meva, la dels néts de la guerra. Ara, el fet de tenir una edat potser sí que condiciona una tria d’alguna cosa que vulguis deixar escrita. És com un deute amb aquesta generació i amb la persona que va deixar aquests escrits, però que jo veig com la història d’una generació. —Sobre l’epíleg del brigadista, que dóna peu a una nova història, heu pensat que sigui un nou llibre? —Vaig fer molta recerca per a trobar el brigadista real, però no el vaig trobar. No he pensat d’escriure’n cap novel·la, tot i que aquest món, el dels brigadistes, és molt interessant, perquè eren joves empesos per un ideal i per un caràcter, i segur que aquest episodi va marcar les seves vides. —Diuen que la història és cíclica. No volia deixar passar l’entrevista sense saber com viviu la situació actual del país, de repressió i minva de llibertats. —Doncs justament perquè hi ha aquesta història passada, ho visc amb tristesa i amb pessimisme. Justament perquè vinc d’una història de repressió i dolor, tot això em fa molt de mal i em fa perdre l’esperança. —És fort, això que dieu. —A veure, penso que hi ha una esperança futura per a la nostra societat, però que jo no la viuré. Això penso. —I per acabar més animades, com us proposeu aquest Sant Jordi? —Darrerament, em sembla multitudinari, el Sant Jordi, i m’espanta una mica. No és un dia que em senti còmoda, en general. Però aquest any el visc amb molta il·lusió perquè tinc aquest llibre acabat de sortir, amb ganes d’entrar en contacte amb alguns lectors i viure’l plenament. —I després, cap a Buenos Aires. —Sí, vaig a la Fira del Llibre el 5 de maig. Hi faré dues taules rodones, una amb en Joan-Lluís Lluís i una altra amb l’Antoni Vidal Ferrando. Que vagi molt bé. Podeu comprar A l’amic escocès a la Botiga de VilaWeb

Summary: Maria Barbal i la generació dels silencis


El conseller delegat de CaixaBank, Gonzalo Gortázar, diu que el conflicte entre Catalunya i Espanya només es pot ‘solucionar amb un gran acord que ha de ser beneficiós per a Catalunya i també per al conjunt de l’estat espanyol’. Aquesta –ha dit– és la ‘filosofia’ del grup, una posició que ja ha manifestat anteriorment. Aquestes paraules les ha pronunciades en el transcurs de la presentació dels resultats de l’entitat financera el primer semestre del 2015. Gortázar ha dit que creia que aquest acord arribaria. I ha afegit que, mentrestant, CaixaBank continuaria treballant per donar servei als seus 14 milions de clients, dels quals el 70% són fora de Catalunya. Segons que diuen els responsables de l’entitat, fora de Catalunya on és més implantada és a Navarra, Cantàbria i Madrid.

Summary: CaixaBank demana ‘un gran acord’ per a evitar la independència


La majoria demòcrata de la Cambra de Representants dels Estats Units ha presentat avui els càrrecs per començar el procés de destitució (impeachment) contra Donald Trump. Concretament l’acusen d’abús de poder i d’obstrucció al congrés. El primer càrrec es deu al fet que es va aprofitar del seu poder per a pressionar Ucraïna amb la finalitat de propiciar una investigació per presumpta corrupció contra el pre-candidat demòcrata Joe Biden, el seu rival polític, per influir en les eleccions presidencials del 2020. El segon ha estat per les traves que ha posat el president a l’entrega de la documentació requerida pel congrés, així com per evitar que testifiquessin al congrés els alts càrrecs de l’administració. El congrés vol votar els càrrecs la setmana que ve, i en cas que sigui favorable, començar el procés de destitució; aleshores el senat es constituirà en tribunal, sota la presidència del president del Tribunal Suprem, i farà un judici al president. En cas que 67 senadors votessin a favor de la destitució, Trump hauria de deixar la Casa Blanca i seria substituït pel vice-president. Actualment, al senat hi ha 53 republicans, 45 demòcrates i dos independents, de manera que, pel cap baix, 22 senadors republicans haurien de votar contra el seu president.

Summary: Els demòcrates dels EUA presenten formalment els càrrecs contra Trump


Us oferim els titulars de la premsa internacional a les eleccions espanyoles del 26-J The Guardian: ‘Les segones eleccions generals deixen Espanya dividida‘ Financial Times: ‘Mariano Rajoy frustra les expectatives i esdevé el guanyador de les eleccions’ The Times: ‘Espanya en unes eleccions estancades’ The Washington Post: ‘Les noves eleccions no serveixen per a aclarir el futur polític d’Espanya’ La Tribune: ‘Mariano Rajoy, vencedor de les eleccions; decepció amarga per Podem’ Libération: ‘La dreta espanyola aconsegueix una victòria estèril’ Reppublica: ‘Eleccions a Espanya: el govern del jeroglífic’ La Stampa: ‘Eleccions a Espanya, el PP guanya, els socialistes es mantenen i el somni de Podem s’apaga’ Público (Portugal): ‘El PP creix, el PSOE es manté segon’ Frankfurter Allgemeine: ‘El Brexit reforça els conservadors espanyols’ Junge Welt: ‘Esperances frustrades’

Summary: La premsa internacional destaca la victòria del PP i el futur incert d’Espanya


Un grup de treball formar per acadèmics de diverses universitats del Regne Unit i de la República d’Irlanda començaran una investigació sobre com s’hauria de dissenyar i els passos que s’haurien de portar a terme per a fer un referèndum sobre l’estat constitucional d’Irlanda del Nord. L’Acord del Divendres Sant preveu aquesta votació, i en virtut de la Llei d’Irlanda del Nord de 1998, el Secretari d’Estat per Irlanda del Nord està obligat a convocar-la si hi ha probabilitats que hi hagi una majoria favorable a la unificació irlandesa. Tanmateix, no s’ha fet cap anàlisi detallada sobre com s’hauria de fer, i si el procés es fa d’una manera mal estructurada, aquest podria ser caòtic i comportar que els resultats no siguin acceptats com a legítims, i que hi hagi un conflicte civil. El grup està encapçalat pel doctor Alan Renwick, un especialista en referèndums i eleccions, de la Unitat de Constitució del University College de Londres, i comprèn també acadèmics experts en política, dret, sociologia i història, els quals consultaran i deliberaran durant l’any que ve i elaboraran un informe que serà presentat a la tardor del 2020. Els acadèmics participants, a més del University College de Londres, són de la Queen’s University Belfast, la Universitat d’Ulster, el Trinity College Dublin i el University College de Dublín. Algunes qüestions que explorarà el grup de treball són ‘quan s’ha de posar en marxa el procés’, ‘quines proves objectives s’han utilitzar per afirmar que hi ha una majoria a favor de la unificació’, ‘qui hauria de prendre la decisió’, ‘ com es regula la campanya’ o ‘quins han de ser els requisits per a poder votar en el referèndum’.

Summary: Un grup d’experts estudia com s’ha de fer el referèndum sobre la unificació irlandesa


L’equip d’advocats que defensen el president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart, ha enllestit l’escrit de defensa que presentaran demà mateix al Tribunal Suprem espanyol. VilaWeb ha tingut accés al document, de 93 pàgines, que desgrana totes les vulneracions de drets fonamentals punt per punt i que aporta arguments polítics i jurisprudència del Suprem mateix, del Tribunal Constitucional espanyol i del Tribunal d’Estrasburg per a desmuntar totes les acusacions i acusar l’estat espanyol de vulnerar drets socials, polítics, civils i humans en aquesta causa. La defensa també posa en relleu les reiterades violacions del Conveni Europeu dels Drets Humans. De la defensa a l’atac: les claus de l’acusació de Jordi Cuixart contra l’estat espanyol Els onze punts de la defensa de Cuixart formen part de les qüestions prèvies de l’escrit. En les conclusions provisionals, la defensa en demana l’absolució perquè els fets descrits no constitueixen cap delicte i perquè, si no hi ha delicte, no hi ha autor. També neguen les acusacions de la fiscalia, de l’advocacia de l’estat i de Vox i refermen el compromís cívic i pacifista de Cuixart i la seva trajectòria i defensa de la no-violència i la desobediència civil. Aquest és l’escrit de defensa. Onze acusacions a l’estat espanyol El primer punt descriu un ‘context de vulneració de drets fonamentals producte de la sobreprotecció de la unitat territorial d’Espanya’. Recull les irregularitats de la instrucció del jutjat 13 de Barcelona, de la fiscalia superior de Catalunya, l’animadversió de la fiscalia contra l’independentisme, la suspensió del dret de reunió en actes de suport a l’1-O a Madrid i Vitòria, la creació d’un clima d’excepcionalitat política i la protecció de la unitat d’Espanya com a argument per a relegar a un segon pla la protecció dels drets civils i polítics. El segon punt, judici a la llibertat d’expressió, explica que es pretén construir una acusació contra Òmnium, actuant contra molts actes emparats en la llibertat d’expressió, com ara la difusió i defensa del referèndum. Critica que les acusacions recullin intervencions de Cuixart en entrevistes, actes i a les xarxes socials en defensa de l’1-O, atès que eren opinions polítiques que no poden ser perseguides penalment. El tercer apartat, judici al dret de reunió pacífica, repassa les mobilitzacions dels Onzes de Setembre i del 20 de setembre i el primer d’octubre de 2017. La defensa qüestiona la ‘construcció de procediments penals’ per delictes greus que es basen en actes multitudinaris i pacífics, i recorda que això erosiona el dret fonamental de reunió i de tota la ciutadania i que pretén intimidar. El quart punt, el judici al dret d’autodeterminació, adverteix que el Constitucional espanyol i la fiscalia van assumir la sentència del Suprem del Canadà sobre el Quebec, i que això és incompatible amb les acusacions. ‘Ni la posició ni el dret de defensar-lo poden ser objecte d’incriminació, acusació ni atac a principis bàsics del dret internacional’, sosté la defensa sobre el dret d’autodeterminació. També diu que l’exercici d’aquest dret a Catalunya és un debat jurídic obert. El cinquè apartat, un judici que encobreix la tortura, relata la violència dels cossos policíacs espanyols contra els votants l’1-O. Denuncia que la fiscalia, que té competències per a obrir una investigació, no hagi fet res i que només hi faci una referència vaga en els seus escrits d’acusació. També esmenta les crides al pacifisme i a la resposta no violenta de Cuixart als ciutadans, tant l’1-O com el 20-S. El sisè punt, un judici davant un tribunal incompetent, recull les vulneracions que les defenses han denunciat reiteradament: el dret de tenir un jutge natural, pel qual el cas s’hauria de jutjar al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya; el dret de tenir un doble grau de jurisdicció, pel qual el Suprem hauria de ser l’última instància per a recórrer, perquè el Constitucional no revisa el fons de la sentència; i el dret de tenir un tribunal imparcial i independent, en què citen les recusacions que van refusar-se, l’escàndol del WhatsApp de Cosidó, etc. El setè punt, també de caràcter més tècnic, denuncia que és un judici sense garanties i que es vulnera el dret d’un procés penal degut. En aquest apartat s’esmenta el dret de poder declarar en català, la incompetència del fet que Vox sigui acusació popular tot i tenir interessos electoralistes i tot i ser contrari als tractats de drets humans internacionals que ha signat l’estat espanyol, i el dret processal d’excepció que crea la impossibilitat del doble grau de jurisdicció. El vuitè apartat, un judici que vulnera la legalitat penal, posa en relleu que es penalitzin conductes que corresponen a l’exercici de drets fonamentals i que s’apliquin tipus penals, com la rebel·lió, pensats per a cops d’estat com el del 23-F. Aquí, la defensa de Cuixart cita la resolució del Tribunal Superior de Slesvig-Holstein, que desacredita l’acusació contra Carles Puigdemont i també el manifest de catedràtics espanyols de dret penal que criticaven l’acusació per aquest delicte. El novè punt denuncia la vulneració de la presumpció d’innocència dels processats de manera ‘reiterada i inacceptable’ per part d’autoritats polítiques i mitjans de comunicació durant aquests últims mesos. A més, critica que el tribunal no hagi fet res per a preservar la presumpció d’innocència dels acusats. El desè apartat, un judici amb detenció arbitrària, assenyala que el Suprem ha contradit la jurisprudència del Tribunal d’Estrasburg en matèria de presó provisional, diu que la detenció arbitrària és evident i que l’empresonament de Cuixart i la resta d’acusats fou una acció per a intimidar el moviment independentista, i no pas com a part del procediment processal. També menciona el fet que Cuixart tingui un fill de vint-i-un mesos i els danys que això causa a l’infant. Finalment, l’onzè apartat, un judici que acabarà amb condemna a l’estat per haver vulnerat drets democràtics, pronostica que la causa s’acabarà jutjant en tribunals internacionals i que Espanya rebrà una condemna. A més, denuncia l’aplicació del dret penal de l’enemic i les greus vulneracions de drets de tots els acusats.

Summary: Els onze punts de la defensa de Jordi Cuixart en el judici polític contra l’1-O


La Junta del Consell Interuniversitari de Catalunya (CIC), integrada per representants del govern i de les dotze universitats catalanes, ha aprovat avui l’oferta inicial de titulacions universitàries de grau, màster i doctorat per al curs 2020-2021. L’oferta aprovada inclou 12 graus, 35 màsters universitaris i 5 programes de doctorat que han rebut l’autorització per començar el procés de verificació. Juntament amb aquests títols de nova creació, també hi ha altres 18 casos que inicien l’acreditació provinents d’estudis extingits. En la reunió, la Junta també ha acordat impulsar una segona fase del Programa MIF i crear un grup de treball conjunt per analitzar i millorar els estudis de Medicina. A l’hora d’elegir els projectes presentats per les universitats, el màxim òrgan d’ordenació universitària a Catalunya ha tingut en compte que responguin a criteris de singularitat, ocupabilitat, internacionalització i qualitat de la docència. També ha apostat per aquelles propostes que posen al capdavant un equip acadèmic consolidat. En aquest sentit, destaca el creixement de l’oferta interuniversitària (14 titulacions), així com de nous màsters universitaris Eramus Mundus i impartits íntegrament en anglès. Pel que fa a l’oferta de graus, enguany només s’han programat inicialment 2 nous graus de 180 crèdits. El secretari d’Universitats i Recerca, Francesc Xavier Grau, ha reiterat els obstacles que els graus de 180 crèdits estan trobant en el Consell d’Universitats. Grau ha lamentat les restriccions que afecten que els afecten. ‘El marc legal és molt rígid i no entenc perquè no pot haver-hi graus de 3 i 4 anys amb el mateix nom si aquesta restricció no existia en les antigues llicenciatures que podien ser de 4 o de 5 anys’. A més, el secretari ha afegit que ‘no és una qüestió de 3+2 o de 4+1’ sinó de flexibilitat i ha defensat que ‘caldria avançar cap a graus de 180 crèdits d’abast professionalitzador més immediat amb una formació dual, que donin resposta a les necessitats del teixit productiu o, fins i tot, de graus directament continuadors d’un cicle formatiu superior’. Segons ha apuntat el secretari d’Universitats i Recerca, la comissió de verificació i acreditació del Consell d’Universitats –l’últim pas per poder impartir una titulació– ha desestimat quatre graus de 180 crèdits d’universitats catalanes programats per al curs vinent 2019-2020 i que tenien l’informe favorable de l’Agència per a la Qualitat del Sistema Universitari de Catalunya (AQU). Segona fase del Programa MIFPel que fa a la segona fase del Programa de Millora i Innovació en la Formació de Mestres (MIF), l’acord de la Junta del CIC inclou el nomenament del doctor Jaume Ametller, professor agregat Serra Hunter de la Facultat d’Educació i Psicologia de la Universitat de Girona (UdG), com a responsable de la coordinació del Programa MIF durant el període 2019-2023. La segona fase té com a prioritat millorar l’impacte dels resultats de les actuacions de diagnosi desenvolupades en el primer període. Així, aquesta nova etapa focalitzarà el treball que es durà a terme a l’entorn de quatre eixos prioritaris que afecten al accés als graus universitaris, al transcurs de l’etapa universitària dels graus, i a l’accés a la professió docent dels mestres recents graduats. La formació universitària dels graus en Medicina D’altra banda, la constitució del Grup de Treball per a la Millora en la Formació dels Estudis de Grau en Medicina, té com a l’objectiu de debatre, reflexionar i donar resposta a les necessitats i reptes emergents en l’àmbit de la salut. Aquest grup neix en el marc del Fòrum de Diàleg Professional, impulsat des del Departament de Salut i en el qual participa el sistema universitari, que va identificar 17 reptes a tenir en compte, a curt i a mig termini, en la configuració i el desenvolupament de les diferents professions sanitàries a Catalunya.

Summary: Les universitats projecten 12 graus, 35 màsters universitaris i 5 programes de doctorat nous a Catalunya