El president Quim Torra ha lamentat en la inauguració de l’estació Provençana de l’L10 Sud del metro que ‘quan diem que totes les institucions han de ser capaces d’anar juntes trobem sempre a faltar l’estat’. El president, que ha inaugurat l’estació amb el conseller Damià Calvet i la batllessa de l’Hospitalet, Núria Marín, ha lamentat que l’estat espanyol ‘no hi és mai‘ i ha dit que ‘des de l’any 2011 la Generalitat ha construït més de 30 quilòmetres de xarxa tant al metro com els ferrocarrils, i l’estat des del 1978 ha posat en servei zero kilòmetres de rodalia’. Calvet ha dit a la batllessa que l’estació Ernest Lluch estarà enllestida el 2021 i Marín l’ha rectificat, dient-li que l’estació hauria d’estar el 2020, i ha reclamat també l’ampliació de la xarxa de metro a altres municipis. El conseller de Territori i Sostenibilitat ha volgut també subratllar el paper que va tenir el conseller Josep Rull perquè els pressupostos incorporessin la partida per aquesta estació. Finalment, Calvet ha dit que amb Provençana i Ernest Lluch, L’Hospitalet ja comptarà amb 20 estacions de metro. ‘Estem molt contents d’inaugurar aquesta estació’, ha començat exposant la batllessa de L’Hospitalet, Núria Marín, que ha dit que tenien reivindicacions que s’ha anat aconseguint. Ha exposat que el soterrament de les vies del tren està encarrilada i les dues estacions també. ‘Són gestos que fan tornar a creure amb la política’, ha manifestat Marín. És la sisena parada de la línia 10 Sud que es va inaugurar el passat mes de setembre. L’estació donarà servei al barri de Santa Eulàlia de l’Hospitalet de Llobregat. Resta pendent posar en servei enguany l’estació d’Ildefons Cerdà-Ciutat de la Justícia, també de l’L10. L’obertura de l’estació s’ha avançat a avui tot i que era prevista a finals de març, ja que no es poden fer inauguracions en els 54 dies abans d’unes eleccions. En total l’L10 Sud té 6,3 quilòmetres de longitud, 1,6 km dels quals són per maniobrar. Connecta el tronc en servei de l’L9 Sud amb els àmbits de Provençana i la Ciutat de la Justícia, a L’Hospitalet, i el barri de la Marina i la Zona Franca, a Barcelona. El setembre passat va entrar en funcionament aquesta línia de metro amb les estacions de Collblanc, la Torrassa, Can Tries-Gornal i les noves de Foneria i Foc, les tres primeres compartides amb la línia 9. Amb la inauguració de Provençana la línia disposarà de sis estacions, fins que el darrer trimestre de 2019 se n’inauguri una altra, la de Ciutat de la Justícia. Totes les estacions estan adaptades a persones amb mobilitat reduïda, disposen d’espais reservats al tren i les andanes estan protegides amb portes de vidre. La de Provençana està situada entre els carrers de Rossell i Aprestadora, dues cruïlles per sobre de la Gran Via. En aquesta estació les andanes estan superposades i integrades en un únic túnel de dos nivells. Es troba a una profunditat de 40 metres i és accessible mitjançant escales mecàniques i ascensors. És obra de Daniel Freixes i Varis Arquitectes. Es preveu que hi passi un tren cada set minuts. Les obres d’infraestructura estan acabades des de fa set anys, però no va ser fins a mitjans del 2017 que el govern va anunciar una inversió per executar acabats, instal·lacions, comunicacions, escales mecàniques, ascensors i equipament interior a les dues estacions de l’L10 a l’Hospitalet de Llobregat, Provençana i Ildefons Cerdà. Les obres de l’L10 Sud es van reprendre un cop es va posar en servei l’L9 Sud. El pressupost assignat des de llavors és de 119 milions d’euros, amb 37 milions per actuacions al túnel, 45 milions per les estacions de Foneria i Foc i 37 milions per Provençana i Ciutat de la Justícia.

Summary: L’Hospitalet inaugura l’estació de metro de Provençana


‘A porta tancada Coscu i el PSC són molt més durs que el PP. Molt més. I que Ciutadans, també. Coscu, Eva Granados i Ferran Pedret són gent avesada a les lleis. I han pressionat molt. Han presentat mil al·legacions. Totes les possibles. I les que no. Albano-Dante, per exemple, ha estat molt més discret i callat. El PP pressiona, sí. Però no tant com Coscu i Ciutadans’. Parla una mà dreta de Carme Forcadell, un home que ha estat al corrent de la tensió i la dialèctica que s’ha establert en les reunions de mesa i de junta de portaveus. Les reunions a porta tancada on s’han presentat i defensat totes les iniciatives per a aconseguir frenar o fer endavant la votació ahir de la llei del referèndum i, previsiblement, de la llei de transitorietat avui. A aquestes reunions a porta tancada hi poden arribar a assistir una vintena de persones, entre els membres de mesa, els dos portaveus de cada grup i els dos lletrats del parlament, Xavier Muro i Toni Bayona. Alts funcionaris de l’administració catalana. Homes claus aquests dos dies. Entre tots s’estableix un clima tens i de batalla cos a cos. ‘De Bayona, el lletrat major del parlament, ja sabíem que era un antiindependentista declarat. A vegades sembla que fins i tot gaudeixi posant traves. Xavier Muro ha estat més discret. No te’l sabria situar, tampoc. Al final, tots dos fan la seva feina. Però, en qualsevol cas, allà dins nosaltres ens hem trobat que a vegades tampoc pots confiar gaire en les respostes que et poden donar els alts lletrats. Això és així’, continua. ‘I l’altra cosa que ens ha sorprès és l’actitud del Consell de Garanties. Tenir-los reunits i tan a punt per a emetre aquella nota, ahir, ens va sorprendre molt.’ Una diputada de Junts pel Sí apunta en la mateixa direcció. ‘Una de les imatges d’aquests dies serà la dels membres del Consell de Garanties, escollits sobretot per Convergència i Esquerra, escandalitzant-se. Pensa que, en el fons, també és lògic. Si tot això avança aquesta gent pot perdre la feina. I ara els ha sortit la vena de dir que no es pot fer cap pas sense la seva paraula. I home, d’entrada, és un òrgan no vinculant. No fotem. I també és lògic que si superem el marc estatutari, ells ho diguin. És el marc on neden.’ Una de les escenes que es va repetir ahir a la tarda va ser la declaració conjunta de Joan Coscubiela i Eva Granados davant la premsa a la sortida d’aquestes reunions. El diputat de Catalunya Sí Que Es Pot i la del PSC fent pinya. Tots dos com si formessin part del mateix grup. Els portaveus del PP i de Ciutadans també es van quedar fent declaracions a la mesa després de cada reunió. En canvi, els diputats independentistes van marxar sense dir res. La premsa només va escoltar una de les versions. Ahir al matí Roger Torrent va intentar contrarestar la informació. Però a la tarda no. ‘Això és una cosa de què avui hauríem de parlar i que hauríem de millorar, la veritat.’

Summary: ‘A porta tancada Coscu i el PSC són molt més durs que el PP. Molt més’


Després d’una hora i mitja de declaració, el president de la Generalitat, Artur Mas, ha sortit del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya. I també a la sortida ha estat acompanyat de milers de concentrats, de membres del govern i de centenars de batlles, que s’havien concentrat prèviament davant del Parlament de Catalunya i que li han fet costat fins al passeig de Lluís Companys. A la sortida, Mas s’ha abraçat amb la presidenta del Parlament en funcions, Núria de Gispert, i a continuació ha saludat la multitud que es trobava a l’exterior del TSJC. Mas també ha exhibit gestos de complicitat amb membres del seu Govern, com la consellera d’Educació, Irene Rigau. Els assistents han tornat a entonar ‘Els Segadors’ i han cridat proclames a favor de la independència mentre els alcaldes han aixecat les seves vares. Així ha estat la sortida de Mas: Mas ja ha acabat de declarar al TSJC. Així ha estat la sortida del Palau de Justícia http://t.co/3wJscgckvC https://t.co/ldNDYsqlPM — BTVNOTíCIES (@btvnoticies) October 15, 2015 I aíxí el moment de l’arribada: En el recorregut pel passeig de Lluís Companys, els batlles han caminat al costat del president amb les vares alçades, mentre els ciutadans cridaven a favor de la independència i exhibien pancartes amb lemes com ara ‘Les urnes no s’imputen, el 9-N Som tots’ i ‘Units pel 9-N. Votar=Democràcia’. Així que el president ha entrat al TSJC, cap a tres quarts de deu del matí, els assistents han entonat ‘Els segadors”. A banda els batlles, també han acompanyat Mas fins a les portes del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya el president d’ERC, Oriol Junqueras; el cap de llista de Junts pel Sí, Raül Romeva; el coordinador general de CDC, Josep Rull; l’ex-portaveu de CDC al parlament, Jordi Turull; el cap de llista de la CUP, Antonio Baños; l’ex-coordinadora de l’ANC, Carme Forcadell; el coordinador actual, Jordi Sànchez; l’ex-batlle de Barcelona Xavier Trias; i l’ex-president del parlament Joan Rigol, que s’ha acabat abraçant a la presidenta del parlament, Núria de Gispert, molt emocionada. Vegeu un recull de fotografies de l’arribada: L'alcalde #Tordera @joancarlesgc és avui davant el TSJC per donar suport i acompanyar el #PresidentMas pic.twitter.com/EODMiPOGoa — Ajuntament d Tordera (@Aj_Tordera) October 15, 2015 .@PereVilaFulcara assisteix als actes de suport a #PresidentMas a Barcelona. #9NSomTots #ddgi pic.twitter.com/aWxfnyVq5r — Diputació de Girona (@diputaciogirona) October 15, 2015 L’Ajuntament a l’acte de suport al President Mas en la seva declaració davant el TSJC http://t.co/rnl4LWpWkO pic.twitter.com/L62kS3yqT9 — Ajuntament d'Olesa (@AjuntamentOlesa) October 15, 2015 El nostre alcalde amb altres representants gironins donant suport al #PresidentMas avui a #BCN @CanalAjuntament pic.twitter.com/CTbJvhDH6x — Fornells de la Selva (@fornells_cat) October 15, 2015 Les alcaldies de la #UnitatPopular de #Cerdanyola o #Badalona donant suport a la democràcia #TotsSom9N pic.twitter.com/beyLa4RlQc — Carles Escolà Sánche (@carlesescola78) October 15, 2015 Abans, els concentrats, que s’han aplegat des d’una hora abans a l’entrada del TSJC, havien cantat ‘Els Segadors’

Summary: Mas surt del TSJC i és rebut per la multitud amb crits d’independència


El teu gust, la novel·la pòstuma d’Isabel-Clara Simó que publica Bromera, arribarà a les llibreries aquesta setmana entrant. La ronda de presentacions, que vol ser un seguit d’homenatges a l’escriptora, s’obrirà el dia 9 a València, amb la participació de l’editor Gonçal López Pampló, l’escriptora Gemma Pasqual i el secretari d’ACPV, Toni Gisbert, amb l’actuació d’Hugo Mas. L’endemà, dia 10, serà la presentació a Barcelona, a l’Espai Francesca Bonnemaison. Gaudrià de la presència de López Pampló; el director de VilaWeb, Vicent Partal; i l’agent literària Maru de Montserrat, i de l’actuació de Verdcel. A Alcoi, ciutat natal de l’escriptora, reconeguda amb el premi d’Honor de les Lletres Catalanes, arribarà més endavant, a l’abril. Us oferim un avançament del llibre: el capítol IX d’aquesta novel·la, en què Simó obre de bat a bat les portes del seu món literari i ens explica la vida d’una dona que evoca, amb ironia, un trajecte vital fet de retalls i pedaços. El fragment comença així: «Totes les coses tenen fi? O és només el desig que repta, com una serp per les cames, i després desapareix rere un arbust que no sabies que existia? El desig, a mesura que l’alimentes, va minvant. Per fort que sigui. Per més astuta que et facis i et vulguis enganyar espaiant les trobades. No: se’n va. Apareix de tant en tant, però aquell ardor, aquella necessitat física, no tornarà mai més i tu hauràs perdut el tresor més preuat de la vida. De la biològica almenys. I també de la psicològica.» Llegiu tot el capítol IX d’El teu gust d’Isabel-Clara Simó. Tal com va explicar l’editor Gonçal López Pampló a VilaWeb, que va acompanyar l’autora en el procés d’escriptura d’aquesta novel·la fins al darrer moment: ‘Havíem treballat el text amb Isabel perquè fos el seu comiat de la narrativa. Ella volia presentar el text sense parlar en cap cas d’obres mestres ni de res semblant; per ella era una novel·la important que tancava la seva producció, però no volia gens de grandiloqüència.’ L’obra tracta sobre la decapitació, en el sentit de la pèrdua pròpia, la de perdre el cap per alguna cosa, per una gran passió. I ha explicat l’editor: ‘És una novel·la per a adults, canònica en la forma, en el sentit que té plantejament, nus i desenllaç, però a partir d’aquí és molt eclèctica, és un llibre desigual en les parts, absolutament vehement, molt d’Isabel, on es pot veure ella dient adeu i amb un final molt revelador del qual no us puc dir res. La cosa que més sorprendrà, potser, és que hi ha unes grans divagacions sobre l’art, la literatura, citacions molt erudites, diàlegs molt llargs, reflexions filosòfiques i sobre el cinema, amb un homenatge molt clar a Fellini. Per mi és una de les millors obres d’Isabel-Clara Simó i sobretot una manera molt coherent de tancar una trajectòria.’

Summary: Avançament editorial de la novel·la pòstuma d’Isabel Clara Simó, ‘El teu gust’


El sector de les VTC, les llicències utilitzades per companyies com Uber o Cabify, ha aturat temporalment l’activitat a Barcelona després d’haver denunciat agressions a conductors i ‘fins que la situació no estigui sota control’. La patronal de les empreses VTC, Unauto, ha explicat en un comunicat avui a la tarda que la decisió és ‘conseqüència dels atacs organitzats per grups radicals’ als seus conductors durant la vaga de taxistes. Unauto ha difós imatges d’atacs a vehicles VTC a diferents punts de la capital catalana i ha demanat ‘l’empara de les institucions i de les forces de seguretat’ perquè ‘intervinguin i protegeixin els milers de treballadors del sector’ als quals ‘no solament es nega el dret de treballar sinó que veuen perillar la seva integritat física de manera cada vegada més acusada’. Fonts de la patronal han assegurat a l’ACN que esperen que l’actuació de les forces de seguretat els permeti tornar a operar ‘les pròximes hores’ i han assegurat que denunciaran totes les agressions a conductors i vehicles VTC que s’han produït. ‘De les més petites a les més fortes’, han afirmat.

Summary: Uber i Cabify suspenen temporalment l’activitat a Barcelona després d’haver denunciat agressions


El nou partit dels comuns ja és una realitat d’ençà de dissabte. La formació que comandaran Xavier Domènech i Ada Colau neix sense deutes i sense dependències de cap mena. Segons el codi ètic, Un País en Comú (el nom provisional del partit) ‘renuncia a finançar-se mitjançant crèdits bancaris que en puguin coartar la independència política’. Per tant, els deutes amb entitats financeres són totalment prohibits. Els socis més joves de la formació, Barcelona en Comú, Equo i Podem (si s’hi acaba apuntant oficialment), podran acatar la norma sense dificultats. El cas d’ICV, el gat més vell de l’aliança, ja és més dubtós: el seu bagatge polític va acompanyat d’un deute acumulat de 10,5 milions d’euros. Un País en Comú ha assegurat a VilaWeb que no es farà càrrec de l’historial dels seus membres: ‘És una partida nova. Comencem nets’, diuen. De totes maneres, afegeixen que ara com ara només s’ha constituït la direcció executiva i que hi ha molts detalls per concretar. ‘L’única cosa clara és que volem ocupar tots els àmbits polítics. Naixem amb l’objectiu de competir en les pròximes eleccions catalanes, però també a les municipals i generals’, diuen. Sobre com afectarà la coalició en les finances dels partits membres no hi ha res decidit: ‘De l’administració de les subvencions per representació al parlament, al congrés… encara no se n’ha parlat.’ Tanmateix, asseguren que un País en Comú és una entitat totalment independent i que no tindrà cap lligam amb les direccions d’ICV, BComú, Podem i Equo. Quin deute té ICV i amb qui El deute d’ICV és d’11,5 milions d’euros, segons l’última liquidació de pressupost publicada (2015), però havia arribat a 16 milions el 2011. Gran part del passiu és a les mans d’entitats bancàries, i es desglossa així: CaixaBank, 10,07 milions; Catalunya Caixa, 830.000 euros; Banc Sabadell, 100.000 euros. A tot plegat, cal afegir-hi prop de mig milió d’emissió de préstecs amb particulars. L’actual secretari de Finances del partit, Rafa Duarte, explica a VilaWeb que el deute va començar a créixer a final dels anys 1990, quan es van comprar locals per establir-hi seus. El principal esforç econòmic es va fer l’estiu del 2011, quan es va adquirir un local de mil metres quadrats al passatge del Rellotge de Barcelona: la seu nacional d’ICV. Aquesta compra i la reforma corresponent van costar 6,7 milions, dels quals encara se’n deuen 4,8. Tanmateix, Duarte puntualitza que segons dades del mes passat el deute total d’ICV s’ha reduït a 10,5 milions, la major part d’hipoteques. La xifra és molt alta comparada amb el pressupost del partit, que és d’uns 2,2 milions, però el secretari recorda que tenen una trentena de seus en propietat –cinc a Barcelona–, valorades en uns 8,5 milions. A més, assegura que moltes de les taxacions dels immobles són de final dels anys 1990 o començament dels 2000, de manera que en el context de revaloració d’avui és possible que la diferència entre actius i passius s’escurci molt. El pla de viabilitat econòmica d’ICV consisteix a amortitzar anualment entre 500.000 i 600.000 euros de deute, sempre que no hi hagi imprevists com ara convocatòries electorals avançades. L’estratègia no inclou la venda de propietats, però Duarte afirma que anteriorment ja s’han venut alguns actius, sobretot fora de Barcelona. I afegeix: ‘A diferència d’alguns altres partits, a nosaltres les entitats bancàries no ens han fet cap quitament.’ El nou partit i el finançament Un País en Comú no es fa càrrec del passiu dels membres, però Duarte avisa que tampoc dels actius: ‘No hi ha deutes ni propietats.’ Per això creu que la nova direcció ha de sospesar molt bé l’aspecte econòmic del nou partit i dels socis. ‘No és tan senzill com deutes sí o deutes no.’ Explica que la coalició –amb uns altres noms– ja fa anys que treballa en alguns ajuntaments. ‘Cada municipi és un món’, diu. En alguns llocs la seu és de lloguer, en uns altres, propietat d’ICV o d’EUiA. Per això demana que es fixin línies d’actuació, però analitzant individualment aquests casos. En cas que Un País en Comú opti per la ruptura radical en matèria de finançament i, per tant, es quedi totes les subvencions per representació, Duarte creu que la direcció d’ICV haurà de decidir noves estratègies per encarar el deute, perquè les subvencions representen el 69% del pressupost d’enguany (1,5 milions). Pressupost 2017: gràfic ICV És una hipòtesi que ara mateix no es preveu, perquè Un País en Comú acaba de néixer, però entre les noves fonts de finançament hi hauria sobretot la venda de locals o el micromecenatge. La venda de tots els actius i la liquidació posterior del partit és una hipòtesi extrema, que tampoc no es preveu. El mirall trencat de Catalunya Sí Que es Pot El sistema de finançament del nou partit no ha de ser en cap cas com el de Catalunya Sí Que es Pot (CSQP), basat en percentatges per representació dels partits membres. Segons Duarte, CSQP no és ni una coalició: és una sortida d’emergència per a representar un espai polític concret durant les eleccions del 27-S. ‘No ens hi podem emmirallar. És un fet conjuntural’, diu. El 27-S va alterar seriosament els plans econòmics d’ICV. El partit va passar de tenir deu diputats al parlament a tenir-ne només quatre. Van haver d’estrènyer la bossa per poder pagar el seu deute. Van reduir personal –treballadors orgànics i assessors– i també es va retallar el pressupost destinat a acció política: actes, propaganda, etc.

Summary: Quin deute té ICV i com encaixarà en el nou partit del comuns


—Em sap greu, però no tinc canvi —vaig retirar la mà amb què li oferia un bitllet de 100 iuans (uns 12€) i en vaig començar a buscar un de més petit. —Si pot ser, m’ho hauries de donar exacte. O pagar amb el mòbil, és clar —em va dir la dependenta de la botiga d’alimentació en un anglès quasi perfecte. En un gest va obrir la caixa i em va ensenyar que només hi tenia 25 iuans (uns 3€). —Aquí ja gairebé ningú no fa anar diners en efectiu. Poden passar dies sense que vegi un bitllet. Pequín s’havia convertit en la primera ciutat del món que visitava on semblava que els diners, tal com els coneixem, eren a punt de quedar-se obsolets. Durant els dies que hi vaig ser, només vaig veure carteres en mans de viatgers. Per als xinesos, tot es concentra al mòbil. I més concretament, l’eina centralitzadora de pràcticament tot l’oci xinès és WeChat, l’aplicació que no falta a cap telèfon intel·ligent del gegant asiàtic. És el servei de missatgeria més utilitzat, però també és una xarxa social amb informació actualitzada dels contactes o institucions de referència i un moneder que t’ho permet pagar pràcticament tot i, fins i tot, enviar diners als teus amics. La vida a les ciutats gira al voltant del telèfon mòbil. Però tota aquesta comoditat té un preu: les dades. De fa un any, WeChat reconeix en les seves condicions d’ús i privacitat que el govern xinès accedirà a la informació dels usuaris sempre que ho vulgui, cosa que confirma les sospites que molts tenien. Això inclou també el contingut de les converses. L’evolució tecnològica com a pal de paller La ciutat i el país han canviat molt des que vaig ser ací l’última vegada, ara fa tres anys. M’he trobat una Pequín molt menys contaminada, més organitzada i plena de càmeres de vigilància. A tot arreu. No vaig saber trobar un punt de la ciutat que romangués fora del camp de visió d’alguna càmera. Tota aquesta inversió en milions de càmeres de seguretat es justifica pel Sistema de Crèdits Socials, un macroprojecte de seguretat ja mediàtic que permet de monitoritzar, controlar i puntuar els 1.400 milions de ciutadans xinesos. Per exemple, les persones que no paguin les multes o els bitllets de transport o que fumin al tren poden ser penalitzades amb la prohibició d’agafar un avió o un tren d’alta velocitat. El sistema també es fa servir per detectar i resoldre petits crims, com ara robatoris. Les càmeres poblen tots els racons possibles. El projecte ha estat en el punt de mira de molts mitjans de comunicació per considerar-lo digne del món fictici de George Orwell a la novel·la 1984, però també per la demostració que la Xina té a l’abast tecnologies que semblen d’una altra era. A més de càmeres de seguretat, les ciutats xineses s’han tenyit dels colors de les empreses de bicicletes compartides. Cap carrer no se n’escapa. Cap cantonada. N’hi ha moltíssimes. Però, més que la quantitat, sorprèn la facilitat amb què es poden fer servir. És tan senzill com acostar-s’hi, escannar el codi QR que hi ha a la bicicleta i… Bingo! El cadenat fa una musiqueta i es desbloca. Una vegada l’has utilitzada, només cal deixar-la on vulguis i tornar a blocar-la amb el cadenat. I amb quina aplicació del mòbil es pot fer, això? Doncs, òbviament, amb el WeChat. Les bicicletes per a compartir han estat una revolució a les ciutats. Amb aquesta aplicació, es pot comprar als hipermercats, els mercats tradicionals i les màquines expenedores. Es pot donar diners als sensellar que demanen caritat als carrers més comercials de Pequín. Es poden comprar gelats, paraigües, nits d’hotel, catifes o, si es vol, plomes d’estruç. Fins i tot, en alguns bars i restaurants, ja no cal demanar les begudes al cambrer. S’escanna el codi QR que hi ha a la taula i es fa la comanda, directament, des del telèfon intel·ligent. Tot això no es tradueix únicament en una comoditat increïble i una integració sorprenent de les tecnologies més modernes en el dia a dia de tots els xinesos. També és un munt de dades que se centralitzen en una sola aplicació. Si es paga de manera electrònica en comptes de fer-ho en efectiu, es pot saber exactament quins productes es consumeixen, quants i quan. Passa igual amb la manera els ciutadans es desplacen per la ciutat. En bicicleta, en metro, en taxi… Tot es paga escannant un simple codi QR. El control també arriba als estrangers Visitar Pequín significava, per a mi, tornar a la ciutat que m’havia acollit feia quatre anys. Ací hi vaig estudiar durant tot un curs acadèmic. Per això, més que fer-hi turisme, m’atreia retrobar-me amb vells amics, tant xinesos com estrangers. Van ser aquests últims que em van explicar que, a parer seu, ser de fora era ara més complicat que no pas abans. Es troben amb més entrebancs administratius, que els semblen incomprensibles, i els és més difícil de mantenir el contacte amb el món més enllà de les fronteres de la Xina. ‘A vegades sembla que tinguin ganes que tornem als nostres països’, em comentava un company de l’Amèrica Central. En alguns bars i restaurants es pot demanar amb el mòbil. La comunitat internacional sempre ha trobat la manera d’eludir l’anomenada ‘gran muralla virtual’, el tallafoc que fa servir el govern xinès per blocar i filtrar els continguts d’internet (això afecta sobretot mitjans de comunicació, Google i xarxes socials com Facebook, Instagram i Twitter). El mètode més senzill i utilitzat és instal·lar-se un VPN, un programa que permet de connectar-se en servidors d’altres països i, per tant, esquivar la censura de l’univers virtual xinès. No obstant això, són molts els qui m’han assegurat aquests últims dies que aquestes aplicacions comencen a fallar per primera vegada. De fet, el govern xinès va decidir de blocar totalment l’ús dels VPN a partir de començament d’enguany. Per aquest motiu, Apple va retirar aquesta mena de programes de l’Apple Store xinès. Tot i això, els usuaris han pogut fer-lo servir igualment, però sembla que com més va amb més dificultats. A més a més, el servei de missatgeria Whatsapp, el més utilitzat per la comunitat internacional, també experimenta restriccions des de fa un any. Societat més interessada en política En només tres anys la Xina ha canviat molt. Hi ha molts edificis nous, comerços canviats i l’alta tecnologia forma part del dia a dia a la ciutat. Però també he vist els xinesos diferents. Tot i que més a poc a poc, la mentalitat d’algunes de les persones que conec en aquest país va modificant-se. Fan més preguntes i parlen més obertament de política. Per a alguns, el moment clau va ser l’eliminació dels límits presidencials que mantindrà Xi Jinping més temps al poder que els seus predecessors. Per a uns altres, va ser l’aturada del creixement econòmic del país i la guerra comercial amb els Estats Units. Parlant amb els xinesos, un veu l’altra cara de la moneda. Per ells, l’omnipresència de càmeres de seguretat és una bona manera de combatre el crim i castigar els qui defugen la llei. La centralització de totes les eines en una sola aplicació del telèfon mòbil és extremadament còmoda i una demostració de la tecnologia xinesa i el seu creixement. I el fet que no es canviï de president pot ser bo, diuen, tenint en compte que ara passen per un moment econòmic important i alternar el lideratge podria desestabilitzar l’estratègia a llarg termini del país. Un home desbloca una bicicleta amb el WeChat. Ara mateix, la seva preocupació és que la Xina continuï creixent i faci un canvi de xip en la seva producció. Volen passar de fer bons productes de nivell mitjà i imitacions a fer productes innovadors i de molt alta qualitat. Volen ser els millors del món en quantitat, però sobretot, en qualitat. Naturalment, totes aquestes opinions són només les de les persones que m’envolten en aquest país. Xinesos que estan en contacte amb la comunitat internacional, que són joves, parlen anglès i viuen a les ciutats. Però, com a mínim, aquest sector de la població sembla que va deixant enrere la indiferència per la política que havia caracteritzat el poble xinès les últimes dècades. Per mi, aquesta sempre és la millor part de visitar aquest país. Parlar amb la seva gent, trobar-me amb amics. Saber què pensen. Entendre millor una superpotència que condiciona tot el món i que pren unes decisions que a vegades són difícils de comprendre des dels països occidentals. Perquè no hi ha una única realitat, però la millor manera de tenir-ne una d’acurada és, com sempre, plantant-se al lloc i conversant amb la gent. I, per aquest motiu, viatjar és sobretot descobrir altres veritats i obrir ments. Altres capítols de la sèrie ‘La volta al món sense bitllet de tornada’: —(1): Un nou ‘margaix’ a Mongòlia. —(2): A Ulan Bator, vivint entre sedentaris —(3): Comprant cavalls a Mongòlia —(4): Els perills de cavalcar per Mongòlia —(5): Compartint sostre amb cinc àguiles daurades —(6): Com és la vida dels nòmades de Mongòlia? —(7): Per què val la pena de viatjar fent autostop

Summary: La volta al món sense bitllet de tornada (8): La Xina de l’alta tecnologia i el control extrem


A les elits econòmiques i polítiques, des de temps immemorials, els ha agradat relacionar-se entre si, no només professionalment, sinó també en el seu temps d’esbarjo. Nuclis de poder, de contactes, de secrets i favors que Luis García Berlanga va saber immortalitzar com ningú al film L’escopeta nacional. Una comèdia inspirada en les tradicionals caceres castellanes a les quals assistien ministres, artistes i aristòcrates amb l’única voluntat de confabular, negociar i fer un bon tiberi. Sense elements casposos ni rancis com el del retrat de Berlanga, a Catalunya també hi una versió més nostrada, com podria ser el Suquet d’en Portabella. Però des de fa uns anys, n’hi ha una altra, la trobada que fa Luis Conde (Barcelona, 1950) a Fontenta perquè el poder espanyol i el català es relacionin. El menjar que bateja la trobada és una icona de l’esdeveniment socioeconòmic i polític. Se serveix civet de senglar, diuen, perquè el civet pot ser de cérvol, de llebre o de qualsevol animal de caça. Enguany, Conde ha triat una data ben assenyalada per a fer el tiberi, el 27 d’octubre, que és ben bé una declaració d’intencions d’un home que per ofici no deixa els detalls a l’atzar. Aquest empresari és un headhunter, però ho podem deixar en caçatalents. La seva empresa, Seeliger y Conde, es dedica a cercar alts executius per a grans companyies. Diuen que ningú no aconsegueix reunir tant de poder com aquest empresari català. Cada any, organitza una trobada a la finca espectacular de Mas Anglada (Fonteta), en ple Empordà, on els assistents mengen senglar de les Gavarres. La importància de l’esdeveniment a nivell social, i també polític, és tal, que fins i tot es dóna per fet que hi ha d’anar el president de la Generalitat. Per allà hi han passat Pujol, Maragall, Montilla i Mas. I si el president no hi va, hi envia algun representant. L’any passat, ja no va ser així. Carles Puigdemont va declinar d’anar-hi. S’acostaven dies tensos. Era un 16 de setembre i aquell dia començava la campanya del referèndum, però tanmateix, hi havia una nodrida representació del govern: el conseller de Presidència, Jordi Turull; el conseller de Territori i Sostenibilitat, Josep Rull; el de Salut, Antoni Comín; el d’Empresa, Santi Vila; i el de Justícia, Carles Mundó. Josep Rull amb Luis Conde, el 16 de setembre de l’any passat, poc abans del referèndum (TV3). Un any més tard, Rull i Turull són a la presó, i Comín, a l’exili. Enguany, el govern no hi enviarà cap representant ‘perquè tot ha canviat’, diuen fonts de Presidència, un gest similar a l’absència institucional a la gala dels premis Planeta. Sorprenentment, el civet s’ha programat per a avui, 27 d’octubre, just quan fa un any de la proclamació d’independència. L’any passat, Conde va organitzar el civet el 16 de setembre; el 2016, el 16 d’abril; i el 2014, el 24 de gener. El 2015 no hi va haver civet: Conde va voler celebrar el 25è aniversari de la seva empresa al Palau de la Música. Va reunir 1.200 ‘amics’ i davant seu es va permetre el luxe de dirigir, o fer veure que dirigia, l’Orquestra Simfònica del Vallès perquè interpretés la segona simfonia del seu admirat Gustav Mahler. Diuen que Conde, unionista en clau de procés, sempre ha volgut establir ponts entre Madrid i Barcelona, i per fer-ho ha posat la seva agenda de contactes i amistats al servei de la causa. Tot i que en els civets la majoria d’empresaris vénen de Madrid, és freqüent veure-hi l’ex-president Artur Mas; el president de la patronal Foment del Treball, Joaquim Gay de Montellà; el president del Barcelona Meeting Point, Enrique Lacalle; l’empresari hoteler Joan Gaspart; el president de Planeta, Josep Crehueres; l’empresari Salvador Alemany; i el director de La Vanguardia, Màrius Carol. Però avui, si la pluja no ho impedeix, la gran estrella serà Manuel Valls. Conde forma part del nucli d’empresaris i padrins que han rebut l’ex-primer ministre francès amb els braços oberts. Algunes fonts assenyalen que impulsarà la seva campanya. Ja ha dit que el votarà. Però en un atac de sinceritat va reconèixer que Valls ‘ho té molt difícil’. Però Conde no necessita ningú per a tenir influència. La seva cartera de contactes és infinita. Entre els seus clients, hi havia Iñaki Urdangarin, empresonat a Brieva (Àvila) des del mes de juny pel cas Nóos. El gendre del rei emèrit espanyol va cobrar la quantitat de 32.000 euros per haver assessorat Seeliger y Conde. Es veu que no en van quedar gaire satisfets i davant del jutge del cas Nóos, José Castro, el responsable de l’empresa de caçatalents va assegurar que havien prescindit dels serveis d’Urdangarin perquè no va ‘respondre a les expectatives’ i ‘contestava amb retard els seus encàrrecs’ . Al marge d’aquest incident, Seeliger y Conde és una empresa puntera en el seu sector i especialista a teixir contactes molt influents. Es va fer coneguda en l’àmbit mediàtic quan va contractar per sorpresa Esperanza Aguirre com a talent professional després d’haver deixat la política. Però no és la única que ha cobrat de la nòmina de Conde. També ho han fet, entre més, l’ex-ministre Íñigo de la Serna, que impulsa l’oficina de Madrid des de fa pocs dies. A Conde, al marge del seu negoci, li agrada ser present als principals centres de poder i formar part d’allò que se’n diu establishment. El seu currículum ho acredita: fa deu anys que dirigeix el Saló Nàutic; és vocal de la Fira de Barcelona; membre de la junta del Círculo Ecuestre; té cadira al consell d’administració de La Vanguardia; i forma part de Fòrum Pont Aeri. Allà on es cusen lligams entre Catalunya i Espanya, Conde sempre hi serà.

Summary: El civet de Luis Conde o ‘L’escopeta nacional’ de Fonteta


La Conselleria d’Agricultura, Medi Ambient, Canvi Climàtic i Desenvolupament Rural ha acordat de començar demà un període excepcional en el qual quedarà prohibit de cremar marges de cultiu o de restes agrícoles o forestals als terrenys forestals o als que estiguin situats a una proximitat menor a 500 metres. Aquest període tindrà una durada indefinida i es mantindrà fins que canviïn les condicions de risc i la conselleria emeti una nova resolució que disposi el contrari. Segons la conselleria, aquesta decisió s’ha pres a partir del seguiment de l’estat de la humitat de la vegetació. Es mantenen els valors secs i fins i tot extremadament secs en algunes zones. En aquest sentit, explica que, en aquesta època de l’any, els valors habituals de l’estrat del matoll, amb una precipitació normal, haurien de ser normals o fins i tot humits. No obstant això, després de les escasses pluges de l’últim mes, s’ha entrat ja en valors de la categoria de sec. La conselleria també apunta que aquests valors han empitjorat pels episodis de vent de ponent d’aquests últims dies, que han causat els incendis forestals de Culla i Sagunt, el primer extingit i el segon controlat a hores d’ara. La combinació de les fortes ventades pronosticades, acompanyades del descens de la humitat relativa, han fet que el combustible, tant el viu com les parts mortes, es continuï dessecant. L’incendi del Marjal dels Moros de Sagunt ha calcinat unes 320 hectàrees d’espai protegit, mentre que el de Culla va cremar-ne 535 de terreny forestal.

Summary: El Consell pren mesures per a evitar més incendis


El president de Rússia Vladímir Putin, ha assegurat avui que Moscou ‘no vol que s’ensorri cap estat europeu’, en resposta a una pregunta sobre el procés d’independència de Catalunya en una entrevista amb els principals responsables de les agències de notícies mundials. A més, Putin ha dit que desconeixia que l’ambaixador espanyol a Rússia, Fernando Valderrama, hagués estat citat en protesta per unes declaracions del ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell. Borrell havia assegurat que Rússia tornava a ser una amenaça per Espanya i la Xina un rival. ‘És un deliri absurd dir que Rússia és una amenaça’, ha respost el president rus.

Summary: Putin, preguntat sobre Catalunya: ‘No volem que s’ensorri cap estat europeu’


El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, ha declarat avui davant de l’Audiència Nacional espanyola. En bona mesura, la seva declaració s’ha basat a repetir que no sabia res dels afers econòmics del Partit Popular. Ni del cas Gürtel, ni dels papers de Luis Bárcenas i els sobresous en B. ‘La meva responsabilitat és política i no pas comptable’, ha assegurat. Ara bé, durant la declaració també hi ha hagut moments de certa tensió amb l’advocat de l’acusació, com quan el president espanyol ha insinuat que s’havia equivocat de testimoni. I no han faltat les respostes al més pur estil Mariano Rajoy: ‘Fem el que podem significa exactament el que significa fem el que podem’, ha dit. Aquí us oferim un recull de les intervencions més esperpèntiques de Rajoy en la seva declaració a l’Audiència Nacional espanyola. La impertinència de Rajoy en un interrogatori tens por vilawebtv

Summary: Les respostes més esperpèntiques de Mariano Rajoy a l’Audiència Nacional


El president de la Generalitat, Ximo Puig, ha anunciat que el Banc Europeu d’Inversions (BEI) ha anunciat un crèdit de 271 milions d’euros ‘per a fer escoles, depuradores i accions en favor dels valencians’. Durant la sessió de control de les Corts Valencianes, ha assegurat que després d’anys sense rebre diners del BEI per les irregularitats comeses amb aquests fons pels governs del PP, ara la Unió Europa ‘torna a confiar’ en el País Valencià i ‘tornarà a donar 300 milions per a fer escoles, depuradores i accions en favor dels valencians’. El préstec anirà destinat a impulsar iniciatives cofinançades com 93,5 milions d’euros en transferència tecnològica i cooperació universitat-empresa orientada cap a les pimes, 65,2 milions per a serveis i aplicacions de govern electrònic o 62,5 milions en processos de recerca i innovació en pimes, avancen des de Presidència. A més, 49 milions d’euros seran destinats a infraestructures públiques per a la recerca i innovació, 35,3 milions per a infraestructura i promoció d’ocupació ‘neta’ i 23,9 milions en protecció i millora de la biodiversitat, protecció de la naturalesa i infraestructura verda. Alguns dels projectes específics són l’electrificació del tram Benidorm-Benidorm Intermodal de la connexió Benidorm-Dénia, la restauració d’hàbitats d’interès comunitari d’espais com els hàbitats forestals de l’Alt Túria o la pineda de Bovalar-Sabinar, el foment d’ecosistemes naturals com la repoblació de la Serra de Mariola o l’actualització de les infraestructures per a recerca en malalties infeccioses i epidèmies emergents. Paral·lelament, el crèdit europeu servirà per a finançar la millora de les infraestructures de recerca en medicina personalitzada i el desenvolupament de medicaments innovadors, en vista a l’aplicació sanitària a patologies com a malalties estranyes o detecció de mal cognitiu, al costat d’una plataforma d’anàlisi genòmica per a estudis de diversitat neuronal i biologia de cèl·lula única en estat sa patològic o a aplicacions de la genòmica a la millora de l’arròs.

Summary: Puig anuncia que recuperarà els crèdits del BEI amb 271 milions


La presidenta de Taiwan, Tsai Ing Wen, ha descartat la unificació amb la República Popular de la Xina, com a resposta a les amenaces xineses d’envair el país. Ho ha dit en una publicació a Facebook que inclou una versió en català amb una senyera estelada. Demana suport internacional per a defensar la sobirania de l’illa i diu que no acceptaran la solució xinesa coneguda com ‘un país i dos sistemes’. La situació jurídica de Taiwan és excepcional dins la comunitat internacional. Taiwan és un estat independent, que té ple control del seu territori i un exèrcit potent, però que ara mateix només el reconeixen diplomàticament setze estats membres de les Nacions Unides i la Santa Seu. Tot i això, hi ha cinquanta-set estats més que mantenen representacions diplomàtiques no oficials a l’illa i 124 estats que tenen un acord d’exempció de visat que permet als seus nacionals de viatjar amb el passaport de Taiwan. Però aquests reconeixements, i és això que fa excepcional la situació, no són per a Taiwan com a estat independent sinó per al govern de Taiwan com a govern legítim de tota la Xina. De fet, el nom oficial del país no és pas Taiwan sinó República de la Xina. Aquesta situació complicada té unes arrels històriques, i les generacions més joves, incloent-hi la presidenta Tsai Ing Wen, la volen superar tot proclamant Taiwan com a estat independent. D’alguna manera, es pot dir que Taiwan és un estat, però que encara aspira a ser un país. La presidenta de Taiwan inclou una versió en català i amb una estelada en un missatge a la Xina Taiwan com a refugi del govern xinès El 1949, el triomf del Partit Comunista en la guerra civil de la Xina va obligar el govern xinès, del Kuomingtang, a refugiar-se a l’illa de Taiwan, que no va ser mai conquerida per les forces de Mao. Allà, va continuar existint la República de la Xina i s’hi va mantenir l’enfrontament amb la nova República Popular de la Xina proclamada per Mao Zedong al continent. Milers de funcionaris xinesos es van desplaçar a Taiwan, cosa que va comportar un gran canvi demogràfic i lingüístic a l’illa, i des d’aquell moment, cadascun dels dos estats xinesos ha lluitat perquè el món els reconega com a únic govern i legítim de tota la Xina. En aquest sentit, Taiwan no pretenia de ser un estat independent de la Xina sinó ser-ne la representació legítima. Per la seua banda, la República Popular de la Xina també reclamava la sobirania sobre Taiwan, sense que cap dels dos estats pogués alterar de manera substancial la balança. Ni la Xina podia conquerir Taiwan ni Taiwan podia controlar la Xina continental. Cal tenir en compte que la continuïtat del règim del Kuomintang a Taiwan fou possible, principalment, gràcies a la intervenció dels Estats Units, que protegiren l’illa d’una invasió de la Xina continental, sobretot d’ençà de l’esclat de la guerra de Corea, on Mao donà suport a Corea del Nord. A partir dels anys setanta, la batalla diplomàtica per veure quin dels dos estats representava la Xina es va anar decantant a favor de la Xina comunista, atès que molts països, començant pels Estats Units mateixos, van passar de reconèixer oficialment la República de la Xina com a representant de la Xina a reconèixer que la representació la tenia la República Popular. Taiwan, que fins aleshores ostentava la representació de tota la Xina a l’ONU i formava part del Consell de Seguretat, va veure com la cadira canviava de mans el 1971, quan va ser expulsat i el seu lloc el passà a ocupar el govern de la República Popular. Des d’aleshores, la República Popular de la Xina no accepta de cap manera que la República de la Xina-Taiwan reba el tractament d’estat independent a escala internacional. Per això, qui vulga establir relacions diplomàtiques amb Pequín ha de trencar qualsevol relació amb Taipei. Pequín també fa servir la seua influència diplomàtica per a evitar que la República de la Xina puga participar oficialment en esdeveniments mundials com ara els Jocs Olímpics o formar part d’organismes internacional. Tanmateix, en el cas dels Jocs Olímpics, Taiwan hi participa, això sí, sense bandera nacional ni el nom oficial del país. A més, forma part d’organismes sectorials de les Nacions Unides i altres organitzacions internacionals amb estatus d’observador. Però la situació no és tan clara com puga semblar. Els Estats Units, el Japó i Austràlia proporcionen un ampli suport militar i polític a Taiwan, encara que no el reconeguen oficialment. Però legalment, la República Popular de la Xina encara té l’objectiu de reunificar la Xina, és a dir, de recuperar Taiwan i integrar-la dins el seu territori. Conscient que les dècades que han passat han portat a una separació important entre totes dues societats, la Xina ha proclamat com a política oficial la idea de ‘un país i dos sistemes’. Això significa que dins el mateix país poden conviure dos sistemes diferents: el capitalista a Taiwan, Hong-Kong i Macau, i el comunista a la resta. Per la seua banda, la República de la Xina-Taiwan reivindica en teoria la sobirania sobre tot el país, és a dir, també sobre les províncies continentals. Tanmateix, a la pràctica, no fa res per a assolir aquest objectiu, i de manera no oficial proposa d’admetre l’existència de dues Xines i, fins i tot, de dos països diferents: Taiwan i la Xina. Per aconseguir-ho, hauria de renunciar a la representació del conjunt de la Xina i proclamar la independència. Per entendre la situació, es pot recórrer a una analogia amb la república espanyola. Al final de la guerra, l’any 1939, la república espanyola va provar de fortificar-se al Baix Vinalopó, entre Elda i Petrer, amb l’esperança que resistint en un territori petit i controlat, els estats europeus no reconeixerien el règim de Franco sinó que mantindrien la república com a representació legítima de tot l’estat espanyol. Negrín pensava que la Segona Guerra Mundial esclataria aviat i que aleshores els aliats atacarien Franco, amb la qual cosa canviaria el balanç de forces. Això no va passar. Però si hagués passat, podríem trobar-nos avui que una part de la demarcació d’Alacant fos un estat independent de fet, que reclamaria ser el govern legítim de tot l’estat espanyol, malgrat controlar només una part molt petita del territori. Com a Taiwan, el debat acabaria evolucionant cap a la discussió si això tindria cap sentit o si seria millor separar-se. Si dos governs reclamen de ser els governs legítims d’un sol territori, la comunitat internacional es veu obligada a triar entre l’un i l’altre. En canvi, si es proclamen independents, els poden reconèixer tots dos. Democràcia i prosperitat com a motors de la independència En un principi, després d’haver-se instal·lat a Taiwan, la República de la Xina va continuar essent un sistema de partit únic, una dictadura dominada pel Kuomingtang. Però el 1987, va evolucionar cap a la democràcia i el multipartidisme, de manera que Taiwan s’ha convertit en un dels països més dinàmics i oberts de la zona. També econòmicament. Avui, Taiwan és la setena economia asiàtica i la que fa vint-i-quatre al món. Després de la mort del president Chiang Ching-kuo (1988), el seu successor, Lee Teng-hui, va continuar el procés de democratització i de cessió del poder als nadius de Taiwan, que ja hi eren abans de l’arribada del govern xinès del Kuomingtang, al final de la guerra. La democràcia va arribar el 1991, quan l’Antiga Assemblea Nacional, que estava formada per diputats perpetus que representaven totes les províncies continentals, fou dissolta i se’n convocà una de nova elegida lliurement, aquesta volta tan sols pels ciutadans de Taiwan. El 1994, també s’establí l’elecció popular pels taiwanesos del president de la República de la Xina. Al mateix temps, va començar un procés de recuperació de la identitat pròpia de Taiwan deixant de banda el discurs nacional xinès. Això ha implicat, per exemple, el reconeixement de les llengües autòctones parlades pels pobladors de l’illa abans de l’arribada del govern de la República de la Xina. La victòria electoral dels independentistes de Tsai Ing Wen, el gener del 2016, ha accelerat el procés de diversificació de Taiwan, tot i que el seu Partit Progressista Democràtic ha rebut una important derrota en les darreres eleccions municipals i parlamentàries, a mans, precisament, dels partidaris de continuar considerant-se la Xina. Tsa Ing Wen ha aprovat un programa ambiciós que inclou fer de l’anglès també llengua oficial i facilitar la nacionalització de ciutadans estrangers, amb l’aspiració que d’ací a pocs anys un 20% de la població de l’illa no siga ètnicament xinesa. També s’han liberalitzat molts aspectes de la vida: en principi, s’han autoritzat els matrimonis homosexuals, i es fomenta molt la llibertat de premsa. La voluntat és crear una societat tan antagònica amb la xinesa que la independència siga inevitable. La repressió que ha començat a Hong-Kong aquests darrers mesos ha fet que molts occidentals i demòcrates d’Hong-Kong hagen començat a instal·lar-se a l’illa tot proclamant-la un refugi dels drets humans. Segons la Resolució sobre el futur de Taiwan, de 1999, el Partit Popular Progressista (PPD), al poder, considera que l’anomenada ‘República de la Xina (Taiwan)’ és un país independent i sobirà format per Taiwan i les illes més petites que l’envolten, la sobirania del qual deriva només dels ciutadans de la República de la Xina que viuen a Taiwan –és a dir, que aplica el principi d’autodeterminació. El PPD considera que la independència de Taiwan és un fet que fa innecessària una declaració formal d’independència i rebutja l’anomenat ‘principi d’una Xina’ definit el 1992 per Taiwan com a base per a les relacions diplomàtiques oficials amb la Xina continental. Aquest principi reconeixia que existien dos estats però que només hi havia una Xina. El PPD va més enllà encara i argumenta que els esforços per a promoure una identitat nacional taiwanesa pretenen normalitzar-la. Una identitat que és barreja de diverses, inclosa la xinesa, i que va ser reprimida pel govern autoritari del Kuomintang, ara a l’oposició, des que va arribar a l’illa el 1949. El paper del Japó i una rendició sota discussió Els independentistes taiwanesos diuen que l’ocupació de l’illa pel govern xinès del Kuomintang no va ser legal. Entre 1895 i 1945, Taiwan no va formar part de la Xina sinó del Japó, després d’uns anys en què va ser independent, amb el nom de República de Formosa, i d’haver format part de l’imperi xinès. El 17 d’agost de 1945, els Estats Units van obligar l’emperador del Japó a signar el document de rendició, pel qual el Japó renunciava oficialment al seu imperi i tornava els drets sobre les terres que havia conquerit als diversos estats. Això va afectar una àmplia zona del Pacífic i l’Àsia. Taiwan va ser un dels territoris als quals va renunciar el Japó, però no es va especificar a favor de qui renunciava. El text exacte de l’article 2 del Tractat de San Francisco diu, simplement, que el Japó ‘renuncia a qualsevol dret, títol i reclamació sobre Formosa i Pescadors’ (els noms històrics de Taiwan i Penghu), però no n’indica cap estat successor. Fins a l’arribada dels independentistes al poder, ni el govern de la República de la Xina ni el de la República Popular no acceptaven aquesta tesi, i tots dos posaven en relleu que la República de la Xina s’havia fet càrrec del govern de l’illa. L’actual govern i, en general, els independentistes insisteixen que el Tractat de San Francisco, com que no nomena cap successor, obre la porta al dret d’autodeterminació i reconeix una realitat plural. Que Taiwan és una illa amb forts vincles amb la Xina però amb una personalitat pròpia que va més enllà i que integra múltiples realitats.

Summary: Taiwan: l’estat independent que ara aspira a ser un país


Coincidint amb els quaranta anys del Congrés de Cultura Catalana, VilaWeb us ofereix cada setmana una entrevista amb alguns dels protagonistes d’aquella mobilització. Avui us oferim l’entrevista a Isabel-Clara Simó, escriptora i periodista. Recentment guardonada amb el Premi d’Honor de les Lletres Catalanes, va participar a l’àmbit de Periodisme del Congrés de Cultura Catalana. Podeu consultar tota la informació relacionada amb la commemoració en aquesta web. La Fundació Congrés de Cultura Catalana anima els congressistes que hi van participar a compartir fotografies i records de la seva experiència al correu info@fundccc.cat.

Summary: Isabel-Clara Simó: ‘Al Congrés de Cultura Catalana tots anàvem a l’una’


El vice-president del Parlament de Catalunya Josep Costa fa una visita oficial a Islàndia, on demà es reunirà amb el president del parlament del país, Steingrímur J. Sigfússon. En aquesta reunió també hi haurà diplomàcia espanyola, perquè, com ha anunciat Costa, s’hi ha ‘autoconvidat’. Jorge Cabrera, el cap de missió de l’ambaixada espanyola a Olso, que també abasta Islàndia, va fer una maniobra perquè l’encarregada de negocis fos present a les reunions institucionals de Costa amb Steingrímur i amb el director general de comerç exterior del Ministeri d’Afers Estrangers islandès. Aquí l’embaixada espanyola ens comunica que s’ha autoconvidat a la reunió que tenim demà amb el presient del Parlament d’Islàndia. Els diré que és un gest molt poc diplomàtic i que no són benvinguts, però en tot cas no aconseguiran silenciar la nostra denúncia de la repressió. pic.twitter.com/M346tQjI5z — Josep Costa🎗 (@josepcosta) January 16, 2020 A l’octubre, Sigfússon va reivindicar la presidenta Carme Forcadell davant els presidents de tots els parlaments europeus a l’assemblea general del Consell d’Europa, a Estrasburg. Va dir que a Europa hi havia exemples clars de falta de respecte pels drets humans, per la llibertat d’expressió i pels drets de les minories. A més, va expressar preocupació amb la sentència contra el procés, que encara no s’havia publicat. En aquest viatge, Costa també s’ha reunit amb autoritats de les Illes Fèroe, com ara el president del parlament, Jógvan á Lakjuni; el ministre d’Afers estrangers, Jenis av Rana; i alguns diputats com Kristina Háfoss, ex-ministra d’Hisenda i ara diputada del partit independentista Tjóðveldi al parlament feroès. Kristina Háfoss: ‘El cas català és una qüestió de drets humans i drets democràtics’ The Vice President of the #Catalan Parliament @josepcosta has arrived in the #FaroeIslands.J. Costa is on visit & will meet the President of the Faroese #Parliament, the Foreign Affairs Committee, the Minister of Foreign Affairs & others.Welcome! 🇫🇴#Farpol #EUpol pic.twitter.com/gGYqBRc1oc — Kristina Háfoss (@KristinaHafoss) January 15, 2020

Summary: L’ambaixada espanyola ‘s’ha autoconvidat’ a una reunió de Josep Costa amb el president del parlament d’Islàndia


La Fundació Turisme València ha demanat personar-se en el cas Taula, en el qual dins de l’anomenat ‘cas Imelsa‘ s’investiga un presumpte blanqueig de capitals en el grup municipal del PP en l’ajuntament de la ciutat, per a ‘reclamar el frau’ en un contracte de 600.000 euros relatiu a serveis de comunicació en aquesta entitat. Així ho ha anunciat la primera tinent de batlle en el consistori, regidora de Turisme i presidenta de Turisme València, Sandra Gómez, que ha precisat que aquesta sol·licitud es va portar a terme fa dues setmanes. ‘Ens personem com a Turisme València en el cas Taula perquè el que sí que hem de tindre clar és que anem a perseguir totes aquelles persones que van perjudicar l’erari públic, els diners de tots i totes’, ha manifestat la responsable municipal. Sandra Gómez ha afirmat que aquesta ‘no és una qüestió només de responsabilitats penals sinó també de responsabilitats civils’ i ha defès per això la decisió de ‘demanar que retornen tot el que s’han portat’. La personació s’ha demanat per l’adjudicació d’un contracte de comunicació que ascendia a 600.000 euros i pel qual no es van realitzar treballs, ha precisat el departament de Gómez. ‘Ens personem en el procediment Taula per a reclamar el frau que va haver-hi en l’erari públic de Turisme València, que a dia d’avui ascendeix almenys a 600.000 euros’, ha agregat.

Summary: La Fundació Turisme València demana personar-se en el cas Taula pel frau en un contracte de 600.000 euros


Ja s’han anat concretant totes les mobilitzacions de protesta contra la reunió del consell de ministres espanyol que es farà a Barcelona, a la Llotja de Mar, aquest divendres, 21 de desembre. S’escau el primer aniversari de les eleccions del 21-D, imposades per Mariano Rajoy arran de l’aprovació de l’article 155 de la constitució. Unes mobilitzacions que han convocat organitzacions independentistes molt diverses. Unes quantes, a Barcelona, tot i que no es descarta que n’hi pugui haver en altres punts del país. L’Assemblea fa una crida a una concentració lenta de vehicles L’ANC, que ja va dir que la protesta no seria ‘ni un cercle ni un llaç de llum’, va anunciar a Twitter que faria una concentració multitudinària de vehicles a Barcelona. ‘Direm ben clar que no són benvinguts’, deia l’entitat, que pot voler col·lapsar el centre de la ciutat. L’ANC fa una crida a sortir de tots els racons de Catalunya amb cotxe de bon matí en direcció a la capital. Es pot castigar amb presó la protesta contra el consell de ministres espanyol? Òmnium: un Consell Popular de Ministres Òmnium ha convocat un acte polític amb el títol ‘Consell Popular de Ministres’, el dia 21 a les onze del matí davant l’estació de França de Barcelona, prop de la Llotja de Mar. Hi participaran diverses entitats de la societat civil de l’àmbit dels drets humans, de la cultura i l’educació. L’entitat fa una crida a ‘protestar de manera pacífica i determinada’ contra la presència del govern espanyol a la capital catalana i a ‘fer sentir la veu al carrer’. També destaca la darrera carta de Jordi Cuixart, en què demanava: ‘Mantinguem tant la determinació com la serenor, tant el coratge com la intel·ligència . No caiguem en cap parany i sapiguem respondre amb l’ambició insubornable dels qui ens sentim deslliurats de cap por.’ 🎥 Demà, sortim tots i totes al carrer per protestar pacíficament contra un Estat espanyol que vulnera els nostres drets. Vine al Consell Popular de Ministres! 📆 21 de desembre🕚 11 h📍 Davant l'estació de França#21DConsellPopular pic.twitter.com/ZZsrAFoq8R — Òmnium Cultural (@omnium) December 20, 2018 Una quinzena d’entitats protagonitzaran el consell i posaran la veu als ‘reptes pendents’ de cadascun dels sectors socials, culturals i econòmics que representen. El Grup de Periodistes Ramon Barnils serà la contraposició de la portaveu del govern espanyol; la Unió de Pagesos, del Ministeri d’Agricultura, Pesca i Alimentació; representants del Front d’Alliberament Gai de Catalunya i el Moviment Feminista seran el mirall de la Vice-presidència, Relacions amb les Corts i Igualtat; la Federació de Moviments de Renovació Pedagògica i els Escoltes Catalans, del ministeri d’Educació i Formació Professional; SOS Racisme, del ministeri de Treball, Migracions i Seguretat Social; l’Associació Catalana de Drets Civils, del ministeri de Justícia; l’Aliança contra la Pobresa Energètica, del ministeri de Sanitat, Consum i Benestar Social; Universitats per la República contraposarà el seu discurs al del Ministeri de Ciència, Innovació i Universitats; Stop Mare Mortum, al d’Afers Estrangers, Unió Europea i Cooperació; l’Associació d’Escriptors en Llengua Catalana i la Federació d’Entitats Excursionistes de Catalunya, al del Ministeri de Cultura i Esports; Som Defensores, al del Ministeri d’Interior; i l’activista per la pau, Gabriela Serra, al del Ministeri de Defensa. Pirat’s Sound Sistema, Ju i Ebri Knight posaran música a l’acte del Consell Popular de Ministres. Manual de seguretat i recomanacions per als manifestants Els CDR convoquen a tres punts de la ciutat Els CDR han convocat a la Llotja de Mar, el dia 21 a primera hora del matí, amb els lemes ‘Tombem el règim’ i ‘Desbordem-los’. ‘Les barricades poden tallar un carrer, però obren el camí’, diuen, i recorden les concentracions que es van organitzar en diverses escoles el primer d’octubre de l’any passat al matí. Els CDR recomanen ‘intel·ligència col·lectiva i organització’. «Qui no comparteix la batalla, compartirà la derrota. Ni tan sols la batalla evita qui vol evitar-la.» Bertold Brecht. El proper #21D, a primera hora del matí, a la Llotja de Mar de Barcelona: #TombemElRègim🔨#21DESBORDEMLOS pic.twitter.com/In7pDUf1iD — CDR Catalunya (@CDRCatOficial) December 13, 2018 La protesta s’organitzarà en tres columnes que sortiran a les 8.30 de diferents punts del centre de Barcelona. La columna ‘1 d’octubre’ sortirà de la plaça d’Urquinaona. La columna ‘No passaran’, de l’avinguda de Lluís Companys. I la columna ‘Ingovernables’, de la plaça del Portal Nou. ‘Tothom en la mateixa direcció.’ 📣Aquest #21DESBORDEMLOS: a Barcelona sortirem al carrer en tres columnes a les 8:30h! 🛡Columna 1 D'OCTUBRE📍Pl. Urquinaona 🛡Columna NO PASSARAN📍Av. Lluís Companys amb Pujades 🛡Columna INGOVERNABLES📍Pl. del Portal Nou Tothom en la mateixa direcció: #TombemElRègim🔨 pic.twitter.com/cmvTRbbw9Y — CDR Catalunya (@CDRCatOficial) December 20, 2018 Manifestació unitària a la tarda A la tarda, hi ha convocada una manifestació unitària amb el lema ‘Tombem el règim’, que sortirà a les sis dels Jardinets de Gràcia. Té el suport d’organitzacions com l’ANC, Òmnium, CDR, SEPC, Arran, Universitats per la República, l’ANJI, la Intersindical i la Forja. Aturada de país: La vaga general que convoca la Intersindical-CSC Intersindical-CSC: aturada de país dues hores La Intersindical-CSC ha convocat una vaga el divendres 21, de les 12.30 a les 14.30, coincidint amb la reunió del consell de ministres espanyol. El sindicat explica que l’aturada es fa per motius econòmics i socials, atès que el govern de Pedro Sánchez no ha retirat el decret del 6 d’octubre que facilita el trasllat de seus socials ni ha retirat la reforma laboral del PP, entre més. D’altra banda, fonts del sindicat recorden que hi ha moltes lleis de contingut social aprovades al parlament que ‘continuen anul·lades’. 🚩La @I_CSC convoquem vaga general el 21/12, de 12.30 a 14.30. 🚫El govern de Pedro Sánchez manté la reforma laboral de M.Rajoy, el decret de deslocalització d’empreses i les impugnacions de lleis socials aprovades pel Parlament. ✊Reivindiquem un SMI català de 1.200 € — Intersindical-CSC 🎗 (@I_CSC) December 10, 2018 Universitats per la República: aturada de quatre hores Amb el lema ‘El consell de ministres arriba, aturem les classes’, Universitats per la República ha convocat una aturada el dia 21 entre les 10.00 i les 14.00. La portaveu, Núria Nieto, que creu que el consell de ministres a Barcelona és una clara provocació, diu: ‘Cal mostrar rebuig a aquells que amenacen de tornar a aplicar el 155 i no respecten el dret d’autodeterminació.’ ⚠ El Consell de Ministres arriba: ATUREM LES CLASSES! ⚠ Davant d'un Estat que:– Amenaça amb tornar a aplicar el 155– No respecta el dret a l'autodeterminació– Manté més de 2.000 represaliatsEl #21D buidem les aules per tornar a omplir els carrers! #21DAturemElConsell pic.twitter.com/bYzPicbpir — Unis x la República 🎗 (@unisxrepublica) December 13, 2018 RENFE i Adif convoquen una vaga el 21 de desembre Prou Ostatges convoca un dejuni col·lectiu La plataforma Prou Ostatges ha convocat un dejuni col·lectiu el 21-D en un ‘lloc emblemàtic’ de Barcelona, i vol reunir-hi totes les persones que fan dejunis a diferents punts del país, com ara Montserrat, Vic, Barcelona i Cornellà. JERC i Arran, ‘impedir’ i ‘aturar’ el consell Les joventuts d’ERC fan una crida a ‘impedir’ el consell de ministres a Barcelona, amb un cartell on es veuen els membres del govern de Sánchez de cap per avall. El Jovent Republicà considera que la reunió és un fet ‘repugnant’ i una ‘provocació de les forces de l’estat’. Diuen que ‘cal plantar-hi cara’ de manera ‘multitudinària i organitzada’, tot i que no han concretat com. 📆✊ Divendres que ve #PlantemCara21D al Consell de Ministres de forma massiva i organitzada. Els poders de l’Estat que venen a recrear-se en la repressió no són benvinguts! 👎📝➡ https://t.co/BkW0BPnWc8 pic.twitter.com/gtw7miWNqc — Joventuts d’Esquerra Republicana🎗 (@JoventRepublica) December 14, 2018 Per la seva banda, Arran ha fet una crida al jovent a concentrar-se davant la Llotja de Mar per ‘aturar’ el consell. Amb un missatge a les xarxes socials, Arran insta el jovent a mobilitzar-se davant l’edifici el matí del 21-D: ‘El seu règim del 78 és la nostra misèria: combatem-lo!’. Al cartell es pot llegir: ’21-D: Les joves aturarem el Consell!’. ⚠ ATENCIÓ ⚠ Fem una crida a tot el jovent a concentrar-se el matí del #21D davant de la Llotja de Mar per aturar el Consell de Ministres de @sanchezcastejon. ❌ El seu règim del 78 és la nostra misèria: combatem-lo! 👊 #TombemElRègim pic.twitter.com/1TzJfWRfh9 — Arran (@Arran_jovent) December 14, 2018

Summary: Guia 21-D: Totes les mobilitzacions contra el consell de ministres espanyol a Barcelona


El Sindicat Professional de Policia (SPP), personat en la causa per les càrregues de l’1-O que instrueix el Jutjat d’Instrucció 7 de Barcelona, ha presentat un recurs d’apel·lació contra el rebuig a investigar votants dels col·legis barcelonins per un presumpte delicte de resistència passiva greu. Segons un comunicat, el SPP ha recorregut les quatre denegacions a investigar votants al·legant que ‘les persones que hi havia coneixien i sabien a què anava la policia espanyola i els van fer front, fent servir la força passiva per evitar l’acció policial i resistint-se greument a les ordres donades pels funcionaris’. El sindicat confia que l’Audiència de Barcelona estimi els seus recursos i ordeni obrir investigacions per aquestes accions, perquè en les imatges sobre les actuacions als col·legis ‘s’aprecia perfectament com la multitud congregada en els punts de votació duia terme una resistència passiva greu’. ‘Aquestes persones, emprant la força, entrellaçades les unes a les altres o subjectant-se a baranes o tanques, empenyent els funcionaris, obstruïen amb el seu cos el pas dels agents per impedir-los complir el mandat judicial’, han lamentat, afegint que a més van insultar els policies. Arxiu El jutge d’Instrucció 7 va rebutjar investigar els votants en argumentar que l’ordre del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) d’impedir el referèndum no anava dirigida als votants, que no existia una prohibició general d’acudir als centres designats com a col·legis electorals, i que van ser ‘víctimes directes de la situació de confrontació generada pels poders públics’. El jutge va considerar que, a pesar que es publiqués en tots els mitjans de comunicació que el TSJC havia ordenat impedir la consulta, ‘qualsevol ciutadà podia acudir als centres electorals perquè no se li havia prohibit’. Una resolució judicial constata que l’única violència de l’1-O fou la de la policia espanyola

Summary: Un sindicat policíac recorre que no s’investigui votants de l’1-O per resistència


L’aeroport de Barcelona recupera avui la normalitat després d’un cap de setmana caòtic, tant per la vaga del personal de terra d’Ibèria com per les anul·lacions de vols causades per l’aiguat de dissabte, que va obligar a aturar l’activitat. Aquest matí, la gran majoria dels vols que s’enlairen o que aterren a Barcelona van sobre l’horari previst. Més de quinze mil passatgers van quedar afectats per les anul·lacions, la majoria dels quals van ser recol·locats en altres vols que sortien ahir o avui mateix. Aquest matí, el comitè de vaga es reuneix per decidir si continua les protestes. Consulteu l’estat de tots els vols d’arribada i sortida ací. El comitè de vaga exigeix, sobretot, d’estabilitzar els llocs de feina. En aquest sentit, demana de transformar tots els treballadors fixos a temps parcial a fixos a temps complet. També vol que 400 treballadors eventuals esdevinguin fixos. D’aquesta manera, segons el comitè, s’acabaria ‘l’abús de les hores extraordinàries obligatòries’ dels treballadors arran de l’augment del trànsit aeri. El comitè considera que les seves demandes també permetran de reorganitzar els torns i els horaris i aconseguir ‘unes condicions de treball dignes’. Ibèria, en canvi, s’escuda en el fet que no pot transformar els contractes del personal de l’aeroport de Barcelona perquè s’han de negociar a escala estatal.

Summary: L’aeroport de Barcelona recupera la normalitat amb la possibilitat de més dies de vaga


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha presentat una denúncia a la fiscalia contra la secretaria d’estat per a l’España Global, Irene Lozano, per prevaricació, calúmnies i obstrucció a la justícia. Ho ha fet com a resposta a la difusió de l’informe del govern espanyol contra el procés d’independència, en què vulnera la presumpció d’innocència dels presos polítics i ‘atempta contra el dret a la tutela judicial efectiva i la independència i la imparcialitat dels òrgans judicials. Irene Lozano, la intoxicadora global La denúncia es fonamenta en les manipulacions i les opinions que conté l’informe ‘La realitat del procés independentista’ elaborat per España Global, i en la criminalització del moviment independentista. Així mateix, hi desgrana totes les vulneracions de la presumpció d’innocència dels dotze acusats al Tribunal Suprem espanyol. També diu que tothom que va col·laborar en l’elaboració de l’informe podria haver incorregut en aquests tres delictes.

Summary: Torra denuncia Irene Lozano per prevaricació, calúmnies i obstrucció a la justícia


Santi Vila (1973) és el conseller de Cultura del govern català. Ha estat diputat al Parlament de Catalunya (2006-2013), batlle de Figueres (2007-2012) i conseller de Territori i Sostenibilitat (2012-2016). Actualment opta a presidir el consell nacional del Partit Demòcrata Català, i té per rivals Mercè Conesa, batllessa de Sant Cugat, i Joan Vila, ex-batlle de Bigues i Riells. Vila rep VilaWeb al seu despatx de conseller, al Departament de Cultura. —Partit Demòcrata Català. Us agrada el nom? —Dec ser el primer dirigent que es va pronunciar a favor d’aquest nom: m’agrada Partit Demòcrata, entre més coses, perquè des d’una perspectiva internacional ens situa bé en un espai progressista. Liberal-progressista. En aquest sentit, hi vaig donar suport. A les portes del congrés, era dels que considerava que la paraula ‘convergència’ d’alguna manera o altra s’havia de mantenir. I, de fet, ho vaig escriure en un llibre que es diu Un moment fundacional. —Doncs la paraula ‘convergència’ no hi apareix, a Partit Demòcrata Català. —No. Com és sabut, les propostes que va fer la direcció no van ser benvistes. I es va entrar en una dinàmica que va evolucionar cap a aquest nom, que també em sembla modern i progressista. —Dels primers noms, ‘Catalans Convergents’ i ‘Més Catalunya’, quin us agradava? —Jo veia clar que la paraula ‘convergents’ sumava. Permetia moltes complicitats. La paraula ‘convergir’ suma. Quan avaluem qui ha estat el protagonista dels quaranta anys de progrés a Catalunya haurem de reconèixer que han estat el PSC i Convergència —Xavier Trias va dir que potser haurien de demanar perdó pels casos de corrupció. Hi esteu d’acord? Fa falta catarsi, o amb això que va fer Trias n’hi ha prou? —Els comportaments polítics vinculats a l’honestedat han de respondre personalment. Com a formació política hem de ser sempre radicalment honestos, i radicalment demòcrates, que vol dir transparents. Quan hi ha un comportament personal reprovable hem de ser implacables. Jo ho he estat sempre. A vegades fins i tot arriscant la meva posició interna. Jo sóc molt íntegre. Crec que des del punt de vista col·lectiu a Convergència només se li poden imputar bones polítiques al servei de la gent. I quan avaluem qui ha estat el protagonista dels quaranta anys de progrés a Catalunya haurem de reconèixer que han estat el PSC i Convergència. —Les bases van empènyer perquè el partit es definís independentista i republicà. Us hi sentiu còmode? —Era molt necessari que el partit abandonés posicions que fossin interpretades com a ambigües. I que hi hagués una posició clara per la independència. I ara l’element qualitatiu que hem de saber afegir, per distingir-nos d’algunes altres formacions, és que a més de ser el partit que vol la independència ha de ser el partit que la pot fer possible. El partit més útil per a aconseguir el somni, la utopia. Hi ha polítics que et diuen: jo vaig entrar en la política perquè des d'adolescent volia treballar per la independència d'aquest país. Jo reconec que no, a mi no em va moure això. A mi em va moure que m'estimo la gent —Santi Vila es defineixi com a independentista? —Sóc una persona que en aquests moments treballa per la independència de Catalunya, que sempre he descrit com un objectiu instrumental. Hi ha polítics que et diuen: jo vaig entrar en la política perquè des d’adolescent volia treballar per la independència d’aquest país. Jo reconec que no, a mi no em va moure això. A mi em va moure que m’estimo la gent. I que puc transformar la realitat del meu entorn i transformar-la per bé. El motor es nota molt. I la mentalitat. Ho veig amb companys de partit. Per què hi ets? I et diuen que des d’adolescents somnien una Catalunya independent. Si aquesta pregunta me la fessis alliberat de conjuntures, jo no t’entraria mai per aquí. Ho reconec. Perquè hi estic, en la política? Perquè estimo la gent. Perquè crec que els puc ajudar i puc ser útil. Si ara de cop i volta, que planto cara a Espanya amb això de Sixena, em desterressin a Anglaterra, i hagués de viure a Londres, doncs al cap de dos mesos intentaria ser regidor de Londres. —O batlle! —Exacte! Intentaria ser batlle de Londres! Perquè jo crec que puc ser útil. —I el terme republicà, dins Partit Demòcrata, com el veieu? —Alguna gent s’ha atabalat una mica. A mi m’agrada dir que la paraula ‘republicà’ només és la conseqüència lògica d’haver de descriure una forma d’estat. Si aconseguim que Catalunya sigui un país independent no tindria gaire sentit que haguéssim de configurar una opció dinàstica. Ara, no es pot dir que el Partit Demòcrata es defineixi com a republicà apel·lant a la idea republicana que ens vincula als anys trenta, i que és molt més controvertida. —Controvertida? —Evidentment. A Catalunya moltes famílies es van dividir. La meva família mateix: tinc sang materna republicana, i tinc sang paterna de gent que no estaven en cap opció, però que van travessar la frontera per por, perquè eren catòlics. Perquè la idea republicana a Catalunya suscita molts més sentiments controvertits que no els valors republicans que desperta a França. —Doncs vau militar a Esquerra Republicana de Catalunya (ERC) abans d’entrar a CiU. —Quan era un adolescent. Quan feia la carrera. Als anys noranta. —Per tant, tan controvertida la idea republicana dels anys trenta, no ho deu ser, per a vós. —Parlo per la societat. Jo a la Universitat de Girona duia els meus alumnes a Mauthausen i fèiem ofrenes florals a les víctimes de la guerra civil. El dolor dels republicans el comparteixo i l’he reivindicat. Tan cert com que la guerra civil i la República mereixen una anàlisi molt més complexa. —I per què vau deixar ERC? —Sempre he estat una persona progressista. I tinc claríssima la identitat nacional. I en aquells moments, que tenia dinou anys, vint i vint-i-un, vaig començar a col·laborar amb ells en l’àmbit local. Allò va evolucionar en una creixent tensió entre Puigcercós i Colom que em va incomodar. Vaig deixar-ho. I al cap d’uns anys una amiga meva farmacèutica es va presentar com a independent a les eleccions locals per CiU. Em va demanar si la hi volia acompanyar i vaig dir que sí, si em deixava ser independent, i no fer-me del partit, amb molt de gust. I al cap d’un temps, com passa en aquests casos, em vaig fer militant. I som aquí. RUI? El govern ha de seguir el nostre camí. Les incorporacions noves tenen avantatges i inconvenients. I els hem de calibrar. Hem de veure si aporten més confiança i seguretat portes endins, i més solvència de portes enfora. Jo demano un criteri de prudència —Què n’opineu del referèndum d’independència que l’ANC, la CUP, Demòcrates i més volen introduir dins el full de ruta? —És clar que el govern ha acordat un full de ruta. I el duem endavant amb extrema dificultat, amb moltes amenaces des de fora i des de dins. Estem compromesos amb un full de ruta perquè els ciutadans vagin a unes eleccions i puguem comptar definitivament si la majoria dels ciutadans volen la independència o no. Què ens passa? Que lamentablement les institucions de l’estat acrediten una baixíssima qualitat democràtica i un nul interès a canalitzar per la via democràtica el conflicte que tenen amb Catalunya. A partir d’aquí segurament és inevitable que el parlament, que entitats cíviques, posin sobre la taula iniciatives. Noves mesures de pressió a l’estat. I només puc dir una cosa: totes les iniciatives són benvingudes, perquè ràpidament intueixes que són benintencionades. Ara, el govern ha de seguir el seu camí. Les incorporacions noves tenen avantatges i inconvenients i els hem de calibrar. Hem de veure si aporten més confiança i seguretat portes endins i més solvència de portes enfora. Jo demano un criteri de prudència. Perquè aquest procés no el guanyarem amb el primer dels convençuts, sinó amb l’últim dels conversos. —Em pensava que hi éreu molt més contrari, al RUI. No hi tanqueu del tot la porta, doncs? —Ni en conec els detalls. El conec periodísticament. El govern no ha valorat aquesta qüestió. Que és molt dinàmica, es va movent. Acostumo a ser molt caut. Només dic que vigilem de posar noves iniciatives damunt la taula que puguin fer que l’opinió pública tingui la percepció que tendim a la improvisació. La independència la guanyaran els moderats. I depèn de què fem, si els moderats se’ns espanten, perdrem. En conec molts, de moderats. —Els moderats no te’ls guanyes essent moderat. Te’ls guanyes anant segur, i foragitant la por. Va passar amb el 9-N. Els moderats també van votar. —Allò era un acte sense conseqüències jurídiques. Era de presa de posició, d’orgull. Només faltaria que els espanyols no em deixessin votar! Al final això forma part del plantejament estratègic i tàctic. Sóc de tendència moderada i prudent. I el partit el vull guanyar igual. En la meva posició, d’alta responsabilitat, prefereixo anar matisant, contenint, aportant complexitat. Jo no tinc clar en quin costat jugo. Hi ha gent que m’ho diu: sempre ets sospitós. I és que això és congènit des que sóc una criatura. No m’ha agradat mai adscriure’m en els blancs o en els negres. Mira, aquest m’agrada. O és que aquest és l’adversari. Però és que té raó, cony! El primer polític de Catalunya que va reprovar Jordi Pujol vaig ser jo. Això és acreditat. El dilluns següent del 25 de juliol de 2014. Va haver-hi gent que em va deixar de parlar. Jo no he vingut aquí a rentar la cara de coses que no estan bé. En relació amb la identitat, amb la independència, no he vingut a avalar coses que no cregui que no són encertades. No em paguen prou per a fer aquestes coses. Sóc una persona lliure. La gent és molt més llesta que no ens pensem. —Aquesta setmana la Diputació de Girona ha aprovat de gastar-se 124.000 euros per salvar la gestió deficitària de l’Orquestra de Cambra de l’Empordà, dirigida per Carles Coll. Heu llegit aquest article de Bernat Dedéu? Hi explica que Carles Coll cobrava en negre d’alguns batlles, que malpagava els músics i que havia arribat a cobrar 200.000 euros l’any de l’administració pública. Titulava l’article ‘Atureu el lladre!‘ El coneixeu, el cas? És cert tot això que diu Dedéu? O són falsedats? —No vull respondre a un tercer, que ni hi poso cara, ni sé qui és. Jo no em dedico a polemitzar amb persones que ni conec. Em parleu de l’Orquestra de Cambra de l’Empordà. Quin és l’origen del mal? Que a Catalunya no hem invertit prou en cultura. Hi ha moltes orquestres, sovint de corda, que s’articulen entorn d’una batuta. D’un director. Amb totes els avantatges i tots els inconvenients. Aquí la criatura plora per la pobresa. Si jo m’enfado amb la professió periodística perquè crec que són poc rigorosos, quin és l’origen del mal? Que tota la professió s’ha empobrit molt. En el terreny de la música és espectacularment fràgil. I ens hauria d’avergonyir com a governants que ho sigui tant. Perquè sovint aquestes orquestres, en el cas de l’Orquestra de l’Empordà, al voltant de Carles Coll, han fet una feina de recuperació de patrimoni local, i difusió, que jo he apreciat molt. Jo he anat a poblets de 500 habitants on oferien les Quatre estacions de Vivaldi i sardanes orquestrades per músics de cambra. —I cobrant en negre, segons Dedéu. Vós sabeu si és veritat, o és fals? —Quan algú diu això ho ha d’acreditar. Evidentment que no en tinc coneixement. No ho he vist que això passi. Jo he estat alcalde, i quan he contractat una orquestra lògicament hi ha un acte administratiu. Ara, això, des de Barcelona estant es veu d’una manera i des del territori tot és molt més complex. La precarietat. I aquí hi ha hagut una feina de difusió molt forta. Dic que la governança en aquestes orquestres és precària? No, no dic pas això. O fins i tot mala pràctica? De cap de les maneres. De cap de les maneres. Això es podria resoldre via inspeccions? Sí, ja es fa. Inspeccions de treball. Però no és la solució, això. El govern no només s’ha de conformar a fer una feina de control. —Coneixeu Carles Coll? —El conec molt. És un patriota radical i independentista. Ha fet actes molt generosos. I gestiona una orquestra precària. No sé si ho fa més bé o més malament. —I com a conseller, us ho podríeu mirar? Per confirmar si ho fa més bé, o més malament. —No em consta. I no parlo per parlar. Sé que els ajuntaments no tenen oportunitat de pagar diners en negre. Com voleu que ho facin? Vine a actuar, que et pagaré en negre. Si no és que els alcaldes hi posen ells mateixos els diners de la butxaca! Oi que no té sentit?

Summary: Santi Vila: ‘Jo no tinc clar en quin costat jugo’


Gerard Piqué ha parlat per primera vegada del projecte del Futbol Club Andorra que dirigeix, com a fundador i president del grup Kosmos, coincidint amb la presentació de l’acord de patrocini de l’entitat amb MoraBanc per als deu anys vinents. El jugador del Barça s’ha mostrat molt ambiciós: vol que soni l’himne de la Champions a Andorra. Sense concretar gaire, Piqué ha dit que impulsaria un projecte des de la base, promovent el planter, i que volia que els jugadors fossin siguin importants. L’objectiu és demostrar que: ‘No és només un primer equip sinó que hi ha un projecte sòlid darrere en el qual creiem en els joves, perquè han de ser una font de talent que ens nodreixi de cara a reptes més importants.’ Piqué ha recordat que en aquest moment hi havia dotze integrants del primer equip que eren andorrans i ha expressat el desig que sempre fos així. Veu el seu projecte com una manera de fer créixer el nivell esportiu i també la competitivitat, no només de l’equip sinó també de la selecció andorrana. El FC Andorra milita en Primera Divisió Catalana i suma deu jornades consecutives sense perdre, cosa que li permet de mantenir l’objectiu d’ascendir a Tercera Divisió. És a set punts del líder, amb un partit menys, i queden sis jornades.

Summary: MoraBanc patrocinarà durant deu anys l’Andorra de Gerard Piqué


El seleccionador Gerard López entén que Valladolid, Rayo Vallecano i Osca hagin decidit de no cedir els seus jugadors per al partit amistós de dilluns que ve de Catalunya contra Veneçuela (Girona, 21.00 hores), encara que admet que li ‘sap greu’ pels futbolistes. Durant la presentació de la llista de vint futbolistes, que s’ampliarà a 22 abans del partit, Gerard López ha comentat que durant les últimes setmanes tenien ‘l’ok’ tant dels jugadors com dels entrenadors d’aquests tres equips. ‘Pot ser que s’hagi produït un efecte dominó. És respectable la seva decisió, però hauria estat més fàcil conèixer la decisió una mica abans i no mitja hora abans que s’anunciés la llista’, ha dit respecte a la decisió de l’Osca, que ha estat el darrer club a comunicar que no permetia als jugadors Enric Galego i Alex Gallar disputar el partit. ‘Entenc els motius, ningú té l’obligació de cedir els jugadors i cadascun defensa els seus interessos, ho entenc i ho respecto. Això del temps, crec que es podria haver fet abans i així hagués buscat altres alternatives’, ha indicat. El seleccionador també ha parlat d’altres futbolistes que tot i la seva intenció de convocar-los finalment no hi seran com Gerard Deulofeu, Gerard Moreno i Cristian Tello. López ha explicat que hi ha hagut més casos en què els futbolistes volien venir però no han tingut el permís dels entrenadors, i d’altres que ni tan sols es van atrevir a demanar el permís. Sobre la llista, en la qual figuren Xavi Hernandez i Gerard Piqué, el tècnic ha comentat que tots dos són ‘dos homes bàsics i importantíssims perquè el partit sigui un gran èxit’. ‘Serà segurament l’últim partit de Xavi amb la selecció catalana i Piqué és el millor central del món’, ha insistit el seleccionador. Gerard López ha comentat que programar un partit en una data FIFA és ‘un pas més’ i s’ha congratulat perquè el rival elegit sigui Veneçuela, un equip potent que està preparant la Copa Amèrica i vindrà de jugar ‘amb els seus millors homes’ contra l’Argentina al Wanda Metropolitano. La llista de convocats (a la qual s’afegiran dos davanters més per substituir els dos de l’Osca) és la següent: Porters: Isaac Becerra (Nàstic Tarragona) i Edgar Badia (Elx). Defenses: Martín Montoya (Brighton), Gerard Piqué (Barcelona), Marc Bartra (Betis), Aleix Vidal (Sevilla), Didac Vilà (Espanyol), Marc Cucurella (Eibar) i Marc Muniesa (Girona). Centrecampistes: Víctor Sánchez (Espanyol), Xavi Hernández (Al Sadd), Pere Pons (Girona), Oscar Melendo (Espanyol), Joan Jordán (Eibar), Alex Granell (Girona), Oriol Romeu (Southampton) i Aleix García (Girona). Davanters: Sergio García (Espanyol, capità), Bojan Krkic (Stoke) i Marc Cardona (Eibar).

Summary: López presenta la convocatòria pel Catalunya-Veneçuela sense els jugadors de Valladolid, Rayo Vallecano i Osca


Anna Veiga és directora científica del Servei de Medicina de la Reproducció de l’Hospital Universitari Quirón Dexeus i responsable del Banc de Línies Cel·lulars del Centre de Medicina Regenerativa de Barcelona. Mètode TV ha conversat amb ella i altres cinc investigadores per tal de donar visibilitat al treball que fan les dones en la primera línia de la recerca científica. Així, al projecte audiovisual Ciència amb veu de dona sis destacades investigadores ens han parlat de la seua experiència vital dins del món de la ciència i han aportat el seu punt de vista sobre una professió en la qual la presència de la de dona és cada vegada més remarcable. Compromeses amb el seu treball i el seu món, María Blasco, Pilar Campins, Ángela Nieto, Rosa Noguera, Consuelo Guerri i Anna Veiga posen en valor, des d’una perspectiva de gènere, l’exigència, la constància i la determinació que requereix la carrera científica. Des de l’1 de març fins el 8 de març, cada dia una nova entrevista. Descobreix-ne la resta a la web de Mètode. Què és Mètode?

Summary: Anna Veiga: ‘La conciliació de la vida professional i la vida familiar és encara una assignatura pendent’


Dimarts, el candidat republicà a la Casa Blanca, Donald Trump, resultava guanyador en una de les eleccions més ajustades, més polaritzades i amb els candidats menys populars dels últims temps. La seva victòria ha estat un revulsiu tant a Amèrica com a Europa, que després del Brexit es mira amb preocupació l’augment del populisme de dretes i pensa com influirà la presència de Trump a la Casa Blanca, en el ja complicat panorama europeu. Per què ha guanyat? Com bé destaquen la majoria dels anàlisi, ‘el cinturó de l’òxid’, la zona industrial tradicional dels Estats Units, ha estat la clau de la victòria de Donald Trump. Respecte la victòria d’Obama de 2012 només sis estats han canviat de mans i cinc d’ells són d’aquesta zona industrial al voltant dels Grans Llacs. Tres d’aquests estats havien estat baluards demòcrates: Wisconsin s’havia decantat des del 1984 sempre pels demòcrates, mentre que Pennsilvania i Michigan no havien canviat de color des del 1988. Aquests cinc estats destaquen per tenir un elevat percentatge de població blanca sense estudis, que arriben a representar el 49% a Iowa o el 42% a Ohio, sent molts d’entre ells obrers sindicats. Els obrers de sindicats van representar el 22% dels votants a Ohio el 201 i van ser els qui van votar de forma més majoritària per Obama. Aquesta regió ha estat especialment castigada per la crisi econòmica i les polítiques comercials de lliure comerç de les últimes dècades, que han portat a la deslocalització empresarial. Els treballadors, per això, han vist amb esperança el discurs de Trump de reindustrialitzar la regió i protegir els treballadors ‘americans de veritat’ de les economies exteriors. Una de les claus de la victòria republicana ha estat la capacitat d’atreure un votant nostàlgic. El 81% dels votants de Trump consideren que a dia d’avui es viu pitjor que fa cinquanta anys. En canvi, entre els votants de Clinton aquesta nostàlgia només la comparteix un 19% dels votants. La diferència és clara. També hi ha una diferència significativa entre com perceben el futur. El 68% dels trumpistes consideren que la següent generació viurà pitjor que l’actual, mentre que els demòcrates són més optimistes, i només un 30% considera que es viurà pitjor. La fi del lliure comerç? Per a solucionar la precarietat de la població, Trump ha promès abaixar impostos, considerant que qui guanya menys de 25.000 $ no hauria de pagar-ne, a la vegada que ha promès baixar la pressió fiscal a les empreses. Però una de les claus més importants de la victòria de Trump, ha estat la seva oposició al lliure mercat. Ell s’ha compromès a reindustrialitzar un altre cop els Estats Units, proposant un nou ‘New Deal’, a base de reconstruir infraestructures, carreteres i ciutats, creant milers de llocs de treball. Aquesta aposta sembla difícil de combinar, però, amb una baixada d’impostos i s’allunya de l’estat mínim reivindicat pels republicans. Aquest discurs ha caigut bé en una població americana que ha vist com desapareixien sis milions de llocs de treball en la manufactura, mentre que més de la meitat de llocs de treball que s’han creat des de 2010 eren mal pagats i a temps parcial. I mentre que l’u per cent més ric obtenia el 95% dels beneficis des del 2010. Aquesta situació ha motivat, sobretot entre els votants de Donald Trump, un rebuig a la política comercial que havia promogut Estats Units arreu del món. Prop del 70% de votants republicans rebutgen el lliure comerç, així com un terç dels demòcrates. Trump contra el TTIP El Tractat Transatlàntic de Comerç i Inversions (TTIP) sembla que no continuarà endavant i Trump ha promès limitar radicalment el comerç exterior, aplicant aranzels i revisant el tractat de lliure comerç d’Amèrica del Nord (NAFTA). Aquest acord va permetre invertir bens i serveis entre Canada, Estats Units i Mèxic, fet que va provocar la deslocalització massiva de bona part de les indústries tradicionals, precisament cap a Mèxic. Si es volgués revertir la situació, però, qualsevol acord ha de ser pactat pels presidents dels tres països, amb l’aval de les cambres. I en el cas que Estats Units decidís abandonar en NAFTA, també seria necessari el vistiplau del Congrés. Trump si no convenç el seu partit, històricament favorable al lliure comerç, no podrà aplicar, doncs, una de les seves promeses estrella. Unió Europea i Xina La Unió Europea és el major soci comercial d’USA i la economia europea pot dependre en gran part de la política del nou president, així com del seu més que probable enfrontament amb la segona potència mundial, la Xina. El nou president nord-americà en el seu enfrontament verbal contra la Xina ha arribat a considerar positiu que Japó i Corea del Sud tinguin armes nuclears per protegir-se de Corea del Nord i la Xina. Fins i tot ha arribat a dir que el canvi climàtic és un invent xinès per a fer menys competitiva l’industria americana. En aquest sentit s’espera la revocació de l’acord climàtic de París, així com del finançament a programes contra l’escalfament global de l’ONU. El nou mandat pot ser també l’època daurada de les companyies petrolíferes, de carbó i de gas que aprofitaran al màxim aquesta nova oportunitat sorgida. I un retrocés en els avenços social, que podria incloure la derogació de l’Obamacare, que va donar cobertura de salut a vint milions de persones . Trump: el laboratori de proves d’Europa? Dimarts, després de la victòria de Trump en les eleccions, el líder de l’UKIP, el partit euròfob anglès, va assegurar que el 2016 havia estat l’any de les dos grans revolucions polítiques. La victòria electoral republicana i el Brexit. La de Trump va ser celebrada pels partits d’extrema dreta d’arreu d’Europa. El Regne Unit sembla que estarà més aïllat que mai, davant la sortida d’Europa i amb uns Estats Units més proteccionistes i aïllacionistes. El propi Trump, favorable al Brexit, va considerar la sortida del Regne Unit de la Unió Europea com una aposta per la llibertat i la independència, recuperant així el control de fronteres, polítiques i econòmiques, davant una Unió Europea que no funciona. En aquell moment el candidat republicà va assegurar que els Estats Units d’Amèrica farien el mateix en les eleccions. Aquests arguments, coincideixen en gran mesura en l’anàlisi fet pels partits europeus d’extrema dreta, que han provocat el Brexit o que antics feus comunistes hagin passat al Front Nacional francès. La idea de “fer gran Amèrica de nou”, el rebuig als polítics professionals i mitjans de comunicació, així com el control de la immigració és similar en diversos estats. El líder laborista Corbyn, va analitzar la derrota de Clinton com un rebuig de gran part de la població a una classe política i un sistema econòmic que simplement no funciona per a la majoria de la gent i que ha provocat desigualtat i pèrdua del nivell de vida en els dos països. Amb una socialdemocràcia sense full de ruta, els ciutadans estan apostant per un gir a l’esquerra, o en molts casos, per un vot a partits d’extrema dreta. El nou president, pot ser un revulsiu positiu per l’extrema dreta, o en cas d’un fracàs, negatiu per aquesta formacions, encara que el president intentaria carregar les responsabilitats al bloqueig dels altres polítics o dels poders econòmics. El vencedor de les eleccions dona suport a la deportació dels prop d’onze milions d’immigrants “il·legals” dels Estats Units, crear una base de dades pels refugiats, impedir l’entrada d’àrabs i un major control de la població musulmana del país. Fins i tot, aposta per derogar la llei que dona nacionalitats als nascuts als Estats Units de pares sense papers. L’expulsió massiva d’immigrants es calcula que podria tenir un cost desorbitat (114.000 milions de dòlars) i per tant irrealitzable –i cal recordar en aquest sentit que Barack Obama ja ha estat el president que més immigrants en la història d’USA ha expulsat. La victòria de Trump pot obrir un nou període de victòries d’extrema dreta a Europa, iniciant-se el 4 de desembre, quan es repeteixen les presidencials austríaques, on el Partit de la Llibertat es va quedar a 30.000 vots d’assolir la victòria. Justament el mateix dia Itàlia fa un referèndum sobre la reforma constitucional on Renzi s’hi juga el lloc i podria afavorir el Movimento 5 Stelle i la Lliga Nord. L’any que ve es produiran les eleccions als Països Baixos, on pot vèncer Geert Wilders, així com les eleccions alemanyes serviran per mesurar la força d’Alternativa per Alemanya (AfD). La fi de l’OTAN? La política exterior de Trump es pot resumir amb una de les seves pròpies frases: “Ens portarem bé amb les nacions que vulguin portar-se bé amb nosaltres”. Aquesta premissa tant subjectiva pot portar a rebaixar les tensions amb Rússia. Però també pot portar a la situació contrària. Una de les idees que ha remarcat més Trump és que ‘l’OTAN està obsoleta’. Per primer vegada des de 1949, quan es va crear l’aliança, un president no garanteix que els Estats Units defensaran un país de l’Aliança si aquest és atacat. Concretament en el cas dels països Bàltics, va assegurar que en primer terme revisarien si aquests estats havien complert amb les seves obligacions. El retret principal que Trump fa és que Europa no arriba al 2% del PIB de despesa militar, tal com es va comprometre i en canvi Estats Units fa una despesa superior, excessiva, per a la defensa comuna. En les actuals circumstàncies els estats europeus de l’OTAN haurien d’augmentar la seva despesa militar en un 56,25%. Fins i tot ha arribat a assegurar que els alemanys haurien de pagar als americans per tenir bases nord-americanes al seu país. Els Estats Units actualment gasten uns 600.000 milions de dòlars anuals, mentre que els estats europeus es situen en 300.000 milions de dòlars, lluny de la teòrica dues meitats a parts iguals. Cal remarcar, tot i això, que la suma del bloc europeu suposa el segon major pressupost mundial, superant fins i tot, el pressupost combinat de Xina i Rússia. Per tant, com a mesura de protecció i dissuasiva contra altres potències, sembla que Europa tampoc necessitaria Estats Units. Potser la qüestió és si l’OTAN té sentit en el segle XXI, ja que el mateix Trump assegura que l’OTAN es va crear davant el temor d’una expansió soviètica al continent europeu. Una ullada al mapa mostra clarament una gran similitud entre els actuals estats de la Unió Europea i els de l’OTAN, cosa que podria evolucionar a la creació d’un exercit europeu. L’amenaça de Trump es podria convertir així en una oportunitat per Europa de marcar perfil propi davant els dictats americans, a la vegada que seria l’opció més honesta si els estats europeus no consideren necessari augmentar radicalment el seu pressupost en defensa.

Summary: Donald Trump, el president americà que pot canviar Europa