El diumenge 12 de gener als carrers de València es farà per cinquena vegada la cavalcada de la Festa de la Infantesa, a càrrec de les tres Magues de Gener. L’acte, pensat per a celebrar el solstici d’hivern amb els més petits, exalça els valors republicans i per això les tres protagonistes reben el nom de Llibertat, Igualtat i Fraternitat-Sororitat. A més, enguany, al cim de cada vareta màgica hi duran hortalisses per defensar simbòlicament la comarca de l’Horta. Com sempre, amenitzaran la desfilada grups de dolçaina i tabal, batucades, muixerangues, colles de dansa, bandes de música, gegants i capgrossos… La Societat Coral el Micalet ja ha presentat les tres magues. Seran la periodista i exdiputada Llum Quiñonero, la professora d’anglès i sindicalista Beatriu Cardona i la professora i ecologista Lucrecia Manzanares. Acompanyaran la quitxalla del Parterre a la plaça de l’Ajuntament, passant pels carrers de la Pau i Sant Vicent. Una de les principals novetats d’enguany seran les actuacions musicals d’Al Tall i el grup d’albaes Pignatelli, que culminaran la festa. L'any 2018 ens consolidarem 💚 mig centenar d'associacions voluntàries participaren a la cavalcada 🎉 La Cavalcada infantil de les Magues de gener 2020 torna aquest diumenge 12 a les 11:30h 🍅🍋🍠 #maguesdegener pic.twitter.com/21sVy7Tule — Festa de la infantesa (@maguesdegener) January 6, 2020 A l’acte de presentació, Tonetxo Pardiñas, president de la Societat Coral el Micalet, va manifestar l’agraïment a la participació de quaranta-vuit agrupacions que han col·laborat en el programa de la festa. Fa més de dues setmanes que ha començat i ni les activitats ni els esdeveniments no han cessat. L’entitat ha publicat els llibres Cançons laiques 2, amb la participació de quinze poetes, i La il·lusió ens uneix, que recull fotografies de les quatre cavalcades de les Magues de Gener que s’han fet. També ha inaugurat l’exposició ‘La màgia de la infantesa’, amb fotografies de Miquel Gómez Sahuquillo i dirigida per Cristina Escrivà i Francesc Piera. Què podem fer aquest cap de setmana: deu propostes Escrivà, que és, a més, la coordinadora de tot el projecte, va valorar ‘l’impacte positiu de la iniciativa en la societat valenciana’. ‘Desitgem que cresca més i amb el temps es convertisca en una tradició arrelada a la ciutat que faça visible la faena de tantes associacions i persones que treballen pel ben comú’. També va valorar ‘el caràcter feminista d’una celebració que situa la dona com a referent i que uneix a la societat civil en un exercici de voluntarisme en benefici de la infantesa’.

Summary: La cinquena cavalcada de les Magues de Gener en subratllarà el caràcter feminista i solidari


Sant Fost de Campsentelles, un poble del Vallès Oriental de 8.000 habitants, és l’únic municipi de Catalunya on es pot votar una candidatura conjunta independentista a les eleccions de diumenge. És ERC – Junts per Sant Fost, formada per militants d’ERC, PDECat i independents i encapçalada per l’actual regidor d’ERC Carles Miquel. La CUP no hi és present perquè no té representació en aquest municipi, que és governat pel partit Independents per Sant Fost. Tal com explica Miquel, la candidatura ha nascut a partir de les demandes populars que reclamaven unitat entre ambdós partits: ‘Vam fer una assemblea oberta en què la gent va proposar que ens acostéssim als militants del PDECat del poble, després de l’experiència de l’1-O. El partit que governa no va donar-hi suport i vam organitzar-ho junts des de darrere.’ Després de diverses converses entre totes dues formacions, van arribar a la conclusió que una candidatura independentista conjunta era la millor opció per al municipi, i no solament en clau nacional. ‘Fa molt de temps que governa un partit independent, Independents per Sant Fost, i en les últimes eleccions la llei d’Hondt ens va penalitzar moltíssim. ERC va tenir 637 vots, que van significar dos regidors, mentre que Sumem per Sant Fost, amb 450 vots, també va treure dos regidors. El PDECat es va quedar amb un de sol. La llei d’Hondt ens va prendre dos regidors amb què hauríem fet una oposició molt més potent’, explica el cap de llista. Javier Rebollo, un integrant de la llista que el 2015 anava a la candidatura de CiU, coincideix amb Miquel en el fet que cap dels dos partits va posar gaire resistència a la iniciativa: ‘Malgrat que som una raresa, hem comptat amb el suport dels nostres partits.’ ‘Va haver-hi una certa reticència inicial per part de les executives comarcals d’una banda i d’una altra, però ens van acabar dient que si ho teníem clar, cap problema’, afegeix Miquel. Ambdós coincideixen que aquesta és una llista en què els partits tenen poc pes i és pensada amb perspectiva municipal, des de gent de Sant Frost i per a gent de Sant Fost. Dels tretze primers integrants de la llista, tot just hi ha quatre militants, dos de cada partit. També consideren que el fet que a les municipals la clau nacional sigui menys determinant ajuda a formar candidatures com aquesta. ‘A escala municipal, a vegades no acabem d’entendre la política nacional, que no es puguin deixar de costat petites diferències per objectius que són més importants, com ara crear una república o fer ajuntaments més democràtics’, considera Rebollo. De fet, expliquen que ha estat molt fàcil posar-se d’acord en els quinze eixos principals del programa perquè no és cap ‘programa de partit’. Expliquen que aquesta fórmula els permetrà de fer més útils els seus vots i pal·liar les conseqüències negatives de la llei d’Hondt. No creuen que anar junts els faci perdre vots. Rebollo confia que la gent deixarà ‘els prejudicis de banda’ i valorarà més el fet d’haver-se unit: ‘En general, la gent està contenta que s’hagin pogut salvar unes diferències que moltes persones no entenen.’ Que tots dos reconeguin que l’àmbit nacional no és tan determinant en unes eleccions municipals no vol dir que la candidatura hagi deixat enrere la voluntat de fer república des del municipalisme. ‘És poca la influència que tens com a poble en clau nacional, però sí que pots fer coses. Si algun dia es constitueix l’assemblea de càrrecs electes, hi serem, ens hi trobaran’, diu Miquel. Rebollo considera que també és important insistir en els actes ‘simbòlics’ per a denunciar la repressió i reivindicar la República, i més amb un govern municipal que no hi dóna suport: ‘Som un poble amb molta immigració, molt proper a municipis com Badalona o Santa Coloma i, per tant, hi ha un nucli molt gran de població que no està gens d’acord amb la independència. Malgrat tot, l’1-O dues mil cinc-centes persones vam anar a votar, la meitat del cens. Aquesta gent està molt dolguda perquè l’actual consistori no ha permès ni una bandera ni un llaç. No ha estat gens sensible amb això, tot al contrari: ens ha posat tost els impediments del món.’

Summary: Sant Fost de Campsentelles, el poble que ha aconseguit l’única llista unitària independentista


La jutgessa Carmen Lamela fou ascendida de l’Audiència espanyola a la sala segona del Tribunal Suprem espanyol el setembre passat. És la responsable que l’ex-president del Barça Sandro Rosell i el seu soci andorrà, Joan Besolí, hagin estat gairebé dos anys en presó provisional fins al judici, en què han estat absolts de tots els delictes pels quals eren investigats. Lamela, a més, va denegar la llibertat provisional unes quantes vegades i va endarrerir el trasllat a Catalunya fins al juliol passat, més d’un any després d’haver ingressat a la presó. A Lamela, ningú no li demanarà cap responsabilitat per aquesta presó provisional escandalosa. L’estat espanyol, i concretament el Consell General del Poder Judicial, no avaluen les actuacions dels jutges. El cas de Rosell i Besolí probablement ha estat l’últim escàndol pendent de l’etapa de la magistrada a l’Audiència espanyola, durant la qual va protagonitzar-ne uns quants. L’empresonament de Jordi Sànchez i Jordi Cuixart i dels consellers del govern en fou un, però Lamela també va processar per rebel·lió el major Trapero, la intendenta Laplana i l’ex-cúpula dels Mossos. Aquest judici encara ha de començar. Cal recordar que Lamela fou condecorada per l’ex-ministre d’Interior espanyol, Juan Ignacio Zoido, amb la Creu d’Argent del Mèrit de la Guàrdia Civil i la medalla al mèrit policíac. Tot just dues setmanes abans d’ordenar l’empresonament de Sànchez i Cuixart el 16 d’octubre del 2017. Els cinc escàndols de la jutgessa Lamela abans d’ascendir al Suprem espanyol Abans, el mes de juny, va exonerar l’empresari Florentino Pérez i cinc ex-ministres pel cas Castor. Al març, Lamela havia començat una investigació per terrorisme per uns incidents a Pamplona. La instrucció fou per aquest delicte i el judici acabà amb una condemna de dos anys de presó per desordres públics contra dos joves. Lamela va acusar també de terrorisme els nou joves d’Altsasu per haver-se barallat amb uns guàrdies civils en un bar i els mantingué un any i mig empresonats abans del judici, que acabà amb condemnes fins de tretze anys de presó. La magistrada també va veure terrorisme en les activitats del grup anarquista i vegà Straight Edge Madrid. Dos activistes van passar més d’un any en presó provisional sota un règim sever i després van ser absolts. Nahuel: ‘Primer l’enemic va ser l’esquerra abertzale, després els anarquistes i ara els catalans’ La jutgessa també va prendre declaració de tretze rapers de La Insurgencia acusats d’enaltiment del terrorisme, incitació a l’odi, delicte contra les institucions de l’estat, injúries a la corona i associació il·lícita. Lamela va instruir el cas, pel qual els rapers van ser condemnats a dos anys i un dia de presó. Tant en els casos de Pamplona, com d’Altsasu com de Straight Edge, Lamela va instruir causes per terrorisme. Un delicte que l’Audiència espanyola i la fiscalia van acabar descartant en tots tres casos. Però la magistrada fou ascendida al Suprem.

Summary: El cas Rosell, l’últim dels set escàndols protagonitzats per la jutgessa Lamela


La consellera de Sanitat, Ana Barceló, ha dit que s’han detectat 398 casos nous i 29 morts més pel coronavirus 2019. El número total d’afectats és de 5.508, dels quals 339 no han sobreviscut. Actualment hi ha 2.189 persones ingressades, de les quals 356 són a l’UCI. A més, ha afegit que hi ha 892 professionals sanitaris contagiats. Sobre les residències, la consellera ha dit n’hi ha 72 amb casos de la malaltia, 7 sota vigilància estricta de personal sanitari. Hi ha 431 residents i 122 treballadors infectats. A més, s’han mort 81 residents.

Summary: 29 morts i 398 casos nous de coronavirus al País Valencià


El coordinador general d’EH Bildu, Arnaldo Otegi, ha proposat en una entrevista al programa ‘FAQS’ de TV3 que els partits sobiranistes bascos, catalans i gallecs es presentin de manera conjunta al congrés espanyol. ‘Bascos i catalans però també gallecs, i si es pot republicans espanyols, hem de jugar aquesta partida junts’, ha dit. Segons Otegi, la idea és que tots els partits sobiranistes vagin plegats, des del PNB fins a la CUP. També ha assegurat que és una proposta que aprova el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, mentre que ERC i BNG encara no s’han pronunciat. “La nostra idea és que tots els partits independentistes anem plegats, des del PNB fins la CUP” @ArnaldoOtegi (coordinador general d’@ehbildu) #FAQStrompetaTV3 ▶ https://t.co/JcDIDH4PLJ pic.twitter.com/kcIjlKvsfX — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) 10 de novembre de 2018

Summary: Otegi proposa que els sobiranistes bascos, catalans i gallecs vagin junts al congrés espanyol


L’Organització Mundial de la Salut (OMS) ha confirmat a Filipines la primera mort a causa del nou coronavirus fora de la Xina, on ha causat 304 morts i hi ha 14.380 afectats. Es tracta d’un home xinès de 44 anys que es va morir ahir després d’estar en aïllament des del passat 25 de gener, segons ha informat el ministre de Sanitat de Filipines, Francisco Duque. L’home era company del primer cas conegut del nou coronavirus a Filipines, una dona xinesa de 38 anys. Duque ha explicat que en aquest temps l’home ha desenvolupat una pneumònia severa. La parella, tots dos de Wuhan, ciutat xinesa on se situa l’epicentre del brot, va arribar a Filipines des d’Hong Kong el passat 21 de gener i fins al moment eren els únics casos confirmats amb aquest virus al país.

Summary: L’OMS confirma a Filipines la primera mort per coronavirus fora de la Xina


El portaveu i número 8 de la llista de Junts per Catalunya, Eduard Pujol, ha recordat a Mariano Rajoy que el resultat de les eleccions del 21-D l’obliguen a retirar immediatament l’article 155 i a ‘agafar la bandera del diàleg’. En declaracions des de l’aeroport del Prat tot just arribat de Brussel·les, Pujol ha destacat que amb tres diputats, el 4% del parlament, el PP és un partit ‘gairebé extraparlamentari’ que ha de fer cas a la voluntat majoritària del poble de Catalunya i ‘no fer declaracions ni prendre decisions en funció de l’aplicació d’un article que no hauria d’estar vigent’. El portaveu de JxCat ha demanat al president del govern espanyol que ‘deixi de banda el postureig’ i respongui afirmativament a l’oferiment de diàleg del president Puigdemont. ‘No vull pensar que dirà no perquè les urnes l’han posat al seu lloc’, ha afegit. Com a Rajoy, Eduard Pujol també li ha reclamat diàleg al rei Felip VI destacant que el missatge de Nadal que pronunciarà demà és una bona oportunitat per ‘fer una picada d’ullet’ i ‘no sumar més greuges’ amb Catalunya. Eduard Pujol ha fet aquestes declaracions a l’arribada a l’aeroport del Prat provinent de Brussel·les on ha participat junt amb altres membres de la llista de JxCat en unes jornades de treball amb el president Carles Puigdemont. L’acompanyaven la cap de campanya, Elsa Artadi, Francesc de Dalmases o Albert Batet. Dos dies després del 21-D, el portaveu de JxCat ha explicat que el contundent suport del poble català als partits independentistes els encoratja a construir ‘el país de la prosperitat ‘i fer-ho compatible ‘amb la recuperació de la llibertat i la democràcia en el sentit més ampli’. Sobre el retorn del president Puigdemont a Catalunya, Pujol no s’ha volgut pronunciar assegurant que ‘s’han marcat fer les coses pas a pas’ i que ‘quan arribin al riu creuaran el pont’. ‘Aquesta és la filosofia, anirem resolent interrogants amb el temps apel·lant sempre al diàleg’, ha reblat. Pel que fa al missatge de Nadal del rei Felip VI, Pujol, tot recordant que JxCat ‘no és ningú per donar consells’, ha destacat que és una bona oportunitat per fer oblidar el ‘to agre’ de la compareixença del monarca el passat 3 d’octubre i per recuperar un llenguatge ‘que faci pensar que el diàleg és possible’.

Summary: JxCat insta Rajoy a respondre a l’oferta de diàleg de Puigdemont


Francesc Serés (1972) és escriptor i articulista de trajectòria reputada. Nascut a la Franja de Ponent, i amb més de deu llibres publicats, Serés viu a Olot, escriu al diari Ara i dirigeix la residència Faber. Segueix molt de prop la política, no solament la cultural, i VilaWeb li fa una entrevista telefònica per analitzar el moment actual, just després de l’ajornament de la sessió d’investidura del president Puigdemont. —Quina valoració en feu, de la sessió frustrada? —Hem entrat en una fase en què el dolor ja és evident. Tenim gent a la presó. Gent que no sabem quan sortiran. Hi ha amenaces econòmiques, amenaces a les empreses, amenaces a gent i amenaces al seu patrimoni. Directament. I aquesta amenaça a curt termini tots la combinem amb l’amenaça a llarg termini: això pot acabar de qualsevol manera. L’arbitrarietat de l’estat és aquí. I l’estat ho fa sevir tot. Siguem sincers: el gruix de l’independentisme no pensava que s’havia de jugar amb unes regles tan brutes, i establertes per l’estat. Tot això en part em desconcerta i en part em ratifica: som en una situació totalment nova per a la qual no estàvem preparats. Ni el gruix de l’independentisme ni els seus polítics. No estem tan preparats per a respondre a paisatges tan canviants, ni amb unes amenaces tan clares com són les penes de presó. L’independentisme que necessitava, per a créixer, un ecosistema amable, inclusiu, de projecció al futur, no esperava un sacrifici tan bèstia com el d’ara. Hi ha quatre persones a la presó. Però amb l’amenaça de ser quaranta, o quatre-cents. I això és el que modula, molt hàbilment, l’estat a favor seu. Hi ha dues coses que l’estat no vol perdre: els 16.000 milions anuals i aquest punt de tensió. Perquè mentre tingui tensió amb Catalunya, l’estat no s’ha d’enfrontar amb si mateix. La tensió li va bé. Per mi, el fracàs de la democràcia liberal a Espanya és evident. —Baralles entre Junts per Catalunya i ERC. Com les veieu? —Hi ha un independentista que s’ha incorporat fa tres o quatre anys ho veu tot gairebé amb una mirada administrativa, funcionarial. Demana coses als partits com si ho demanés a l’administració. Per què no fan aquesta cosa? I aquella? Coi, vés-hi tu. Posa-t’hi tu. Això dels partits t’ho pots mirar de dues maneres. Una, en tot aquest temps no n’hem après, encara? Dues, encara no sé com hem arribat fins aquí. —Ha! —Els partits, com es va veure al parlament, viuen una tensió molt forta i em costa de creure que això no passés a qualsevol altre partit. Però si per molt menys a Ferraz  es van treure els ulls. Per molt menys que això, i sense tenir gent a la presó. Que Junts per Catalunya, i Esquerra, amb gent a la presó, amb històries de vides que costaran molt de refer, no han de tenir tensions? Pensar això és parlar del món d’Alícia al país de les meravelles. Dit això, és clar que em preocupen les baralles entre partits. —Per què? —Per què es fan mal. I les ferides, totes les ferides, costa de veure-les. Hi ha aquesta democràcia clientelar dins l’independentisme de dir: escolti, vostè com a partit, contesti’m. Però què els vols anar a demanar? Si els partits estant fotudíssims. Què els vols demanar? Doncs aquí tens gent preguntant què feu, que no preneu la Bastilla? Em recorda aquella història dels exiliats: què fan aquests catalans que no han matat Franco? No entenc aquests que fa cinc anys deien que l’independentisme els sonava a una cosa freak i ara exigeixen per l’altre costat. Això pren temps i responsabilitat. I sobretot una part de sacrifici personal i de dolor. Totes aquestes tensions vénen perquè estem gestionant dolor. —Des de l’1-O, s’ha trencat alguna cosa, aquí, i entre nosaltres. —A mi em costa molt de ser amic de la gent que em vol ficar a la presó. Ens costa de conviure amb gent que saps que demà, fins i tot si tornés l’autonomia, si no et fot a presó, et fa una llei per anorrear la teva llengua. I aquesta gent és entre nosaltres. I no té res a veure amb el procés. Això ja hi era abans. Potser, amb tot això, hi ha una relectura de Pujol. Hi ha un capítol pendent nostre, com a generació: la relectura de Jordi Pujol. Aquest home ja hi veia molt més que nosaltres sobre la veritable magnitud de les tripes de l’estat. No cal compartir la seva visió. No és això. No dic això. Passa que a causa dels darrers esdeveniments, de Pujol n’hem fet una lectura que…. De la mateixa manera us parlo de la nostra actitud davant la transició. I no ho faig valorant-la, ni fent judici de valor. Sinó com a exercici de comprensió. Aquella gent en el temps de la transició… Penseu en el percentatge de jutges que ara tenim disposats a fotre gent a la presó. Doncs imagineu-vos aleshores. Vist des d’ara, si de cas estranya que no hi hagués tres 23-F, o una LOAPA encara més forta. En fi, hem après que la ficció en què podia viure l’independentisme (tot anirà bé, per mitjans democràtics es podrà fer tot) és una ficció comparable a la dels espanyols amb el seu estat. —Quina ficció viuen, ells? —Això és una democràcia liberal, un país avançat, un país modern, una societat cosmopolita,… En el fons això és un pur miratge. Veure avui, cinquantè aniversari del rei, les frases que li dedica la premsa, és el Nuevo Movimiento. El grau de regressió autoritària és tan bèstia que et fa repensar moltes estructures o idees acceptades fins ara: som en un lloc democràticament habitable? Doncs home, em sembla que cau pel seu pes que no és així. —Què cal fer amb la investidura? En teniu una idea clara? —No. Jo acostumo a tenir més dubtes que no propostes. Em costa molt de parlar sense tota la informació. Si et falta una part, és com si et faltés tota. Hi ha coses clares, això sí: quin grau de dolor provocarà la investidura? Quin grau de dolor estàs disposat a assumir cada moment? El que et demana cada moviment polític, ara, és això. Més enllà d’això, què sé jo. —Referents històrics independentistes que us serveixin? Irlanda? Índia? —Sí, hi ha referents per a entendre la complexitat, però fins a cert punt: a Irlanda no tenien xarxes socials. I això canvia moltes coses. Comparar no és confondre. De tot plegat, sí que n’aprens que hi ha una part que és gestionar la complexitat i que, en unes altres zones, i llocs, en moments com aquests, ha aparegut la gestió del dolor. I la gestió de la derrota, també. —I la gestió de la valentia, suposo. —La valentia és com l’acudit: ‘La valentia se li suposa.’ Tot allò que s’ha guanyat de país des del punt de vista d’autoestima pot ser enorme. És un capital simbòlic que l’has de poder elaborar en projecte polític. Però la distància entre el carrer i la política és abismal. Al carrer ho podem fer tot. Podem fer les manifestacions més collonudes. Discursos meravellosos. Però quan no tens poder l’aplicació pràctica és molt difícil de gestionar. I voldria dir que, d’entrada, Déu n’hi do el valor que té tothom que es presenta com a polític. —Sí, senyor. Presó i exili. Això s’hi juguen. —Presó, patrimoni, exili, futur. Poca broma. I aleshores és molt fàcil de demanar explicacions des de Twitter. Oh, vinga, covard! Agafa’t un càrrec ni que sigui de mínima responsabilitat. Doncs no ho fan, no. Perquè la política sempre embruta. El món és brut. Per càrrec que tinguis, hi ha límits marcats pel neoliberalisme, el mercat, l’enveja, la vanitat, i això també forma part de la política. Pots aspirar a embrutar-te el mínim possible. Embrutir-te, t’embrutiràs sempre. —El periodisme també ha quedat ben retratat. —Els periodistes som un reflex els uns dels altres. Com tothom. Premsa lliure i no pagar-la? No pot ser. Premsa lliure i gratuïta? El periodisme s’ha de pagar. No podem exigir als mitjans allò que no ens exigim a nosaltres. La lectura crítica és claríssima. Oh, com s’ha tornat El País, diuen. Què vol dir com s’ha tornat? El País ja era així. Vostè no sabia llegir, o què? El 2005 jo entro a escriure alguns articles al Quadern i em censuren. El 2005. Per una frase d’una innocència total. —Quina era, la frase? —’La política lingüística de Zaplana és encara millor que la del PSOE d’Aragó.’ I aquesta frase no va sortir. Aquest fingir ingenuïtat amb la premsa és una mica ximple. La premsa actual (més ben dit, els grans diaris, les grans corporacions) viu de la respiració assistida de l’estat. Tots. Fan periodisme d’estat. Expressió que cada vegada faig servir més. En els grans mitjans no veiem res més que periodisme d’estat. —Ens parlen de carlisme, ara. —Trobo cínic, i fins i tot –des del punt de vista periodístic– fastigós, que mentre hi ha gent que va amb la porra pel carrer, o els policies de Calella, després de veure la violència real de l’estat… tu vas i fas servir la paraula ‘trabucaire’ per a definir gent que no agafa mai una arma. I només aquesta etiqueta et defineix a tu, i el teu periodisme. Jugues a un joc on et salves tu, com a periodista, com a escriptor, a còpia de traslladar la porqueria a la gent que descrius. Et salves tu, però no el periodisme, ni els lectors. —Hi ha res que vulgueu afegir? —Com a corol·lari? Em fa patir el dolor dels altres. I si poguéssim fer torns per anar a Estremera? Deu dies cadascú, i que aquesta gent sortís. Però no pots socialitzar el dolor. A mi això em pren el son. Si no tinguéssim la perspectiva que tot plegat és complicat, amb gent a la presó, seríem uns autèntics cínics. El corol·lari final és que no hi ha la garantia que res del que s’ha fet, fent-ho d’una altra manera, hagués causat menys dolor. Ningú no et diu que fent bondat amb l’estat, el dèficit no sigui de 20.000 milions. O et fotin l’escola enlaire. No en tens cap, de garantia. Arribat el moment, s’ho passarien per l’aixella. I això també és bàsic.

Summary: Francesc Serés: ‘Em costa molt de ser amic de la gent que em vol ficar a la presó’


MADRID, 21 (EUROPA PRESS) El Tribunal d’Arbitratge Esportiu (TAS) ha rebutjat aquest dijous l’apel·lació presentada pel Comitè Olímpic Rus i 68 atletes contra la sanció imposada per la l’Associació Internacional de Federacions d’Atletisme (IAAF) de participar en competicions internacionals, fet que deixa l’atletisme rus fora dels Jocs Olímpics de Rio de Janeiro. La IAAF va sancionar de manera definitiva l’atletisme rus de qualsevol competició a mitjan juny per les seves infraccions en el reglament antidopatge i el TAS ha confirmat ‘la validesa’ d’aquesta decisió. ‘Tenint en compte que la Federació d’Atletisme Russa està actualment suspesa com a membre de la IAAF, els seus atletes no satisfan les condicions del reglament i no són seleccionables per a les competicions que es disputin sota les regles de la IAAF. Aquestes competicions inclouen les proves d’atletisme dels Jocs Olímpics de Rio de Janeiro’, ha assenyalat el TAS en la seva sentència.

Summary: El TAS confirma el vet als atletes russos als jocs de Rio


El president del PDECat, David Bonvehí, ha anunciat que el partit obre un procés de reflexió amb els més de 13.000 associats perquè opinin sobre el rumb que ha d’emprendre els anys a venir. El 20 de setembre serà el límit pel debat intern que s’ha de fer quant al pla territorial i sectorial. Ha dit que la direcció no en farà cap proposta de confluència amb JxCat fins que no hagi escoltat la militància. Bonvehí ha fet l’anunci després del Consell Nacional del PDECat, en què s’ha analitzat la situació política actual i els darrers resultats electorals. En el discurs final, ha defensat que ERC és i serà el soci preferencial a l’hora de fer ‘acords municipals o supramunicipals’. Com a exemple ha citat les batllies de Tarragona i de Lleida, però també les diputacions d’aquestes mateixes demarcacions i la de Girona. Tanmateix, en el cas de Barcelona, ha defensat que el pacte amb el PSC era el mal menor per a evitar que l’ens acabés a les mans del PP i Ciutadans. ‘L’independentisme no era prou per a governar i teníem el deure d’evitar que caigués en mans unionistes’, ha afegit.

Summary: El PDECat obre un procés de reflexió amb les bases per a decidir la confluència amb JxCat


Una illa de turons i eterna fragància de pins. Banyada per una mar càlida i històricament vigilada des de talaies. Eivissa, la pàtria dels hippies i la calma blanca. Un petit paradís de barrancs i cales refugi per a pescadors solitaris. Una illa de terres argiloses i camperols granítics. ‘El paisatge més verge que mai he trobat’, en paraules del filòsof Walter Benjamin. Però què en queda d’aquest tros de cel? Cada temporada turística, Eivissa s’endinsa més i més en un camí obscur de no retorn. Les platges es massifiquen, les carreteres es col·lapsen i l’entorn ecològic pateix. L’any passat 2786162 turistes van visitar l’illa, la majoria entre finals de maig i principis de setembre. Durant aquests mesos la població es duplica sense problemes, malgrat que les infraestructures són incapaces d’absorbir tal pressió humana. El 10 d’agost de l’any passat, el dia de més pressió, hi havia 370951 persones a Eivissa; la població és de poc més de 140000 habitants. Diversos grups, entre ells Podem –membre del govern del Consell d’Eivissa–, han posat sobre la taula la necessitat d’aplicar mesures de creixement zero. En canvi, el sector turístic i el mateix PSOE –l’altre soci del govern– no en volen ni sentir parlar. De fet, el sector aposta per quelcom totalment oposat, la desestacionalització: allargar la temporada turística i evitar que l’illa hiverni. No s’arriba de la nit al dia aquest punt de massificació i col·lapse. Els anys cinquanta es van assentar les bases per a l’activitat turística –s’havia intentat a principis dels trenta, tot i que la guerra ho va parar tot– en una illa austera i rural. Les dues dècades següents van ser les del xoc; primers vols internacionals, boom hoteler i el desembarcament dels hippies –peluts, segons els eivissencs–, l’hedonisme i les ànsies de llibertat. Eivissa començava una ruptura, potser inconscient, però total, amb el seu passat. Els anys setanta s’obren les primeres discoteques, entre elles Pacha i Amnesia. De totes maneres, els canvis no satisfan a tothom. D’aquella mateixa època és la cançó En aquesta illa tan pobra del grup de música Uc: ‘En aquesta illa tan pobra es que la van governant tallen per allí on volen i es queden sa mellor part’ El turisme i l’augment dels preus expulsen els moviments contraculturals i hippies. D’aquests últims, a poc a poc, només en queden els mercats ambulant i el misticisme de les postes de sol a cala Benirràs. Els anys vuitanta i noranta es consoliden els complexos turístics i l’illa fa el gir definitiu per esdevenir la meca de la música electrònica. Amb el canvi de segle s’assoleixen per primer cop els dos milions de visites. I gairebé any rere any es bat el rècord de turistes. No obstant això, en l’àmbit de les infraestructures no es fan massa avenços. Les principals obres són l’ampliació del port d’Eivissa per a acollir creuers i una variant a la rodalia de la ciutat –en part soterrada– per a millorar els accessos i la connexió amb l’aeroport. Durant la construcció de la variant –anomenada autopista col·loquialment– es van destruir diverses restes púniques. El grup ecologista GEN ha titllat ambdós obres d’atemptat ecològic, a la vegada, que retreu el Consell que no s’involucri en la solució dels problemes reals i endèmics de l’illa. Vista general del port d'Evissa mitjans del segle XX. Autor: Domingo Viñets)Vista general del port d'Evissa actualmentCala Vadella a mitjans del segle XX. Autor: Domingo ViñetsCala Vadella actualmentLes platges de Ses Figueretes i d'en Bossa a mitjans del segle XX. Autor: Domingo ViñetsVista aèria de les platges d'en Bossa i Ses Figueretes actualmentLa Platja de Sant Antoni de Portmany als anys 40. Autor: Domingo ViñetsLa Platja de Sant Antoni de Portmany actualmentEscales a Dalt Vila (Eivissa) a mitjans dels anys 20. Autor: Domingo ViñetsEscales a Dalt Vila (Eivissa) actualment Aigua bruta i salada L’aigua, probablement, és el tema més candent i urgent. A Eivissa hi ha onze depuradores per a recuperar les aigües residuals i el rendiment d’aquestes estacions és molt baix. Les instal·lacions pequen de manca de manteniment i d’acumulació de fangs en els tancs de depuració. Quan s’extreuen, part dels fangs són utilitzats com adob pel sector agrícola, però la resta, unes 8000 tones, són enviats al País Valencià perquè a l’illa no disposa d’una planta de tiratge per aquests residus. La situació es descontrola a l’estiu i moltes depuradores fallen o deixen de funcionar. El conseller insular de Medi Ambient, Miquel Vericad, ho reconeix: ‘A l’estiu, el nostre sistema de depuradores està pràcticament caigut’. El 63% de les aigües residuals d’Eivissa s’acaben abocant a la mar. Una de les platges que més ho pateix és la de Talamanca; una de les més concorregudes i exclusives (pels seus beach clubs). Cada estiu la bandera vermella hi oneja setmanes senceres. Els abocaments, a més, afecten els prats d’alga posidònia: un tresor ecològic declarat Patrimoni de la Humanitat per la Unesco el 1999. Platja de Talamanca amb Dalt Vila i Eivissa al fons (mitjans del segle XX). Autor: Domingo ViñetsPlatja de Talamanca actualment Tanmateix, la problemàtica de l’aigua, encara té una altra cara. El poble de Sant Jordi de ses Salines –entre Eivissa i l’aeroport– s’ha quedat sense aqüífers i la sal li corroeix les entranyes. El centre plasma al detall una vila clàssica eivissenca. Una església blanca i de contorn arrodonit. Des de dalt del campanar es pot veure el cos estirat de Formentera i com la variant de l’aeroport esbudella el territori. Els carrerons són frescos i ombrívols. Les flors de baladre acoloren les parets de les cases. Més enllà del centre Sant Jordi creix sense sentit, alimentat per qualsevol grapat de terra, encara que sigui rústica. La urbanització salvatge i caòtica ha provocat la salinització dels aqüífers. L’aigua que surt per les aixetes té gust de mar i, evidentment, no és potable. L’Ajuntament ho recorda amb freqüència publicant anuncis a la premsa. Tot i així, continua cobrant pel servei com si fos apte pel consum. L’urbanisme sense fi Les construccions il·legals són un altre gran maldecap. Les edificacions en sòl rústic estan a l’ordre del dia. Eivissa ha estat l’illa on més propietaris es van acollir a l’amnistia urbanística de l’anterior govern balear de José Ramón Bauzà (PP). L’actual govern, dirigit per Francina Armengol (PSOE), ha aprovat per decret la derogació de l’amnistia, tot i això, la mesura no té cap afecta sobre els propietaris que ja han regularitzat la seva situació. Els populars han considerat que el decret ‘paralitza el creixement econòmic, el camí del benestar i la creació de llocs de treball’. A Eivissa es dóna un fet que no passa a Mallorca ni Menorca; s’han urbanitzat fins i tot zones protegides com Àrees Naturals d’Especial Interès. La discoteca DC-10, per exemple, ha operat molts anys com un after als límits del Parc natural de ses Salines. Per si fos poc, el local només tenia una llicència de bar musical i un aforament màxim de seixanta-vuit persones. L’edifici, una casa petita, està construïda sobre sòl rústic i totes les ampliacions s’han fet de manera irregular. En alguns municipis eivissencs s’han regalat els promotors urbanístics les parcel·les que s’havien de destinar a serveis pel veïnat –escoles, zones verdes o centres de salut– per tal de poder construir més habitatge. A Platja d’en Bossa, per citar un cas, és impossible trobar un solar on oferir aquests espais comuns de primera necessitat. En aquest sentit, els mateixos consistoris que han permès això, com el de Sant Josep de sa Talaia, a la llarga s’han vist obligats a construir aquests serveis en terrenys rústics. Un altre any rècord? Aquest any es preveu batre una vegada més el rècord de turistes. Discoteques i hotels ja es freguen les mans. De fet, alguns ja parlen d’assolir els tres milions de visitants. S’espera, doncs, un altre estiu de platges massificades, carreteres col·lapsades i l’entorn ecològic portat el límit. I mentrestant, no es prenen mesures expeditives per a recuperar l’illa. Eivissa, certament, encara no ha perdut tots els encants. La vida transcórrer a un altre ritme en aquest indret. La mar té més tons blavosos dels que pot capir un mariner. Es Vedrà, malgrat els iots, continua essent la musa de mil i un somiatruites. El sol, com si fos un art, destenyeix l’escorça envellida de les figueres i els garrofers. A s’hora baixa, els estanys de ses Salines reflecteixen pintures impressionistes. I l’aire, mentre no sigui un negoci, tindrà propietats sedants. L'illot d'Es Vedrà a princpis dels anys 20. Autor: Domingo ViñetsL'illot d'Es Vedrà actualment Tanmateix, quo vadis, Eivissa? *imatges del vídeo cedides per Ramon Roca

Summary: Un paradís que agonitza: on vas Eivissa?


El Parlament de Turquia ha autoritzat el desplegament durant un any de tropes a Líbia per donar suport al govern reconegut per l’ONU i que encapçala Fayez al-Sarraj enfront de l’ofensiva militar llançada pel mariscal de camp Khalifa Haftar. La moció, aprovada per 325 vots a favor i 184 en contra, permetrà el govern turc de decidir sobre el moment i l’abast de l’eventual desplegament així com el nombre d’efectius a enviar a país nord-africà. La mesura havia estat promulgada pel president turc, Recep Tayyip Erdogan, i remesa dilluns al Parlament per a la seva aprovació, on s’esperava que tirés endavant sense problemes, ja que el Partit Justícia i Desenvolupament (AKP) del president i els seus aliats del Partit del Moviment Nacionalista (MHP), gaudeixen de majoria. Turquia dóna suport al govern libi que té el suport de l’ONU, amb base a Trípoli, el qual, segons Erdogan, ha demanat a Ankara l’enviament de tropes per fer front a l’ofensiva d’Haftar, que compta amb el suport del govern establert a l’est de Líbia. La principal formació opositora, el Partit Republicà del Poble (CHP), el pro-kurd Partit Democràtic del Poble (HDP) i el conservador Bon Partit ja havien avançat que votarien en contra de l’enviament.

Summary: El parlament de Turquia autoritza l’enviament de tropes a Líbia


En la campanya electoral del 26-J Podem centrarà els esforços als Països Catalans, Madrid i Andalusia. Són les zones que considera clau per a superar el PSOE i evitar el govern del PP. Demà faran pública l’agenda de la campanya. Segons que ha avançat el cap de campanya, Íñigo Errejón, a Catalunya hi haurà dos grans esdeveniments, un dels quals a Barcelona. La coalició En Comú Podem va ser la primera força al Principat el 20 de desembre, i el 26 de juny volen revalidar el resultat. També preveuen dos grans actes al País Valencià, probablement a València i Alacant. Al desembre, la coalició Compromís-Podem va ser la segona força, va superar el PSOE i es va quedar a dos escons del PP. L’objectiu ara és arribar a ser primers. A les Illes, Podem va empatar amb el PSOE, però va quedar darrere el PP. En aquesta campanya tenen previst de fer-hi un gran acte.

Summary: Els Països Catalans són clau en la campanya electoral de Podem


El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, ha fet una breu compareixença a la premsa a Mondariz (Pontevedra), on ha anat de visita. Ha estat per l’escàndol de la reunió que van tenir Rodrigo Rato i el ministre de l’Interior, Jorge Fernández Díaz. Però Rajoy no ha respost cap de les preguntes que li han fet, i ha instat els mitjans de comunicació a seguir la compareixença que Fernández Díaz farà divendres al congrés. De tota manera, n’ha rebaixat expectatives: ‘El ministre de l’Interior donarà la resposta divendres, però no hi haurà res de particular’. Posteriorment, i veient la insistència dels periodistes, s’ha tornat a remetre a les explicacions que farà el titular d’Interior i ha donat per acabada la conferència de premsa de manera brusca. Vegeu-ho en aquest vídeo:

Summary: La plantada de Rajoy a la premsa quan li demanaven per Rato i Fernández Díaz


Les Falles de València del 2020 s’han estrenat avui a migdia amb una mascletà tradicional i un final apoteòsic, que el vent ha respectat perquè la pirotècnia Peñarroja pogués dedicar a la seva matriarca, ‘la coetera de la Vall’, un tret emotiu amb què han celebrat vint-i-cinc anys de disparar el primer dia de març. Amb una plaça de l’Ajuntament abarrotada i temps agradable, València ha començat el seu mes faller, com ha dit el batlle Joan Ribó, amb ‘una gran mascletà‘ i ‘amb molta tranquil·litat’, malgrat els dubtes generats aquests últims dies pel coronavirus. Seguiu en directe la primera mascletà de les #Falles20 🔥😍https://t.co/MHaLs01n8C — Joan Ribó (@joanribo) March 1, 2020 💥🧨 Espectacular la primera mascletà del cicle faller d’enguany, de Pirotècnia #Peñarroja. Així ha sigut el terratrémol final! #Mascletà1 #Falles20 pic.twitter.com/2PK90sKf53 — Junta Central Fallera (@JCF_Valencia) March 1, 2020 Ribó ha assegurat que treballen per la seguretat i perquè ‘no es genere una sensació de pànic ni hipocondria, que no ajuda’ i ha insistit que compliran ‘escrupolosament’ les ordres de la conselleria i el ministeri de Sanitat espanyol, però que de moment ‘no han dit res’. ‘Crec que les Falles poden discórrer amb molta tranquil·litat sense cap mena de problema’, ha sentenciat Ribó, que ha felicitat la pirotècnia de Vall d’Uixó pel seu aniversari i ha destacat el final del tret ‘apoteòsic en terra i en aire’. El propietari d’aquesta empresa pirotècnica familiar, Pepe Nebot Peñarroja, ha explicat que han dedicat el tret a la seva mare, Vicenta Peñarroja, coneguda per ‘la coetera de la Vall’, perquè ‘gaudís d’un espectacle que hem carregat una miqueta, perquè la recorde amb ganes’. En concret, ha reconegut que hi havia gairebé 200 quilos de material pirotècnic reglamentat i ha indicat que, si de normal tiren unes 250 carcasses, l’espectacle d’avui, que ha durat 7 minuts, n’ha disparat ‘gairebé 600’ amb aquest ‘recarregat final’. Ha començat amb quatre fases d’un desenvolupament més lent, que a poc a poc han adquirit contundència tant per terra com per aire. Finalment han entrat en un terratrèmol i un bombardament final que han fet les delícies de l’exigent públic valencià, que ha reconegut la labor amb una ovació. Ha reconegut que mentrestant el vent els ha donat ‘un parell d’esglais’, però al final els ‘ha respectat’ i ha confessat que allò que més li agrada d’una mascletà són els enllaços del final: ‘Si aconsegueixes d’enllaçar un terratrèmol i un bon final, crec que la mascletà ha sortit rodona, i avui s’ha fet.’ Com mana la tradició, a les 14.00 la Fallera Major, Consuelo Llobell, i la Infantil, Carla Garcia, han donat l’ordre de ‘senyor pirotècnic, pot començar la mascletà’ d’un balcó estant en què hi havia també el batlle i el regidor de Cultura Festiva, Carlos Galiana, estrenant-hi el càrrec després de la substitució de Pere Fuset. També han assistit a la primera mascletà fallera el conseller d’Hisenda, Vicent Soler, i el síndic de Compromís, Fran Ferri. La Creu Roja ha informat que ha atès vint-i-quatre persones, disset per lipotímies, i que cap no ha hagut de ser evacuada.

Summary: Les Falles comencen amb una ‘mascletà’ d’aniversari, tradicional i apoteòsica


Àngel Castiñeira ha estat un dels col·laboradors de l’ex-president Jordi Pujol en el discurs sobre els valors i el lideratge. El titular de la càtedra sobre lideratges d’ESADE va rebre la confessió de Pujol com una galleda d’aigua freda. En aquesta entrevista, Castiñeira parla d’aquella situació, de les confessions íntimes prèvies de l’ex-president, de la manera com va reaccionar, de la revisió del discurs sobre els valors, del dolor moral que causà, del llegat de Pujol amb el pas del temps, dels lideratges actuals de Junqueras, Puigdemont, la CUP i més… I, com a membre que fou del Consell Assessor per a la Transició Nacional, també explica la seva visió del tram final del procés d’autodeterminació de Catalunya. —Encara hi parleu, amb Jordi Pujol? —No. Ara fa gairebé un any que no hi he tingut cap conversa. En un moment determinat em va semblar que era important de visitar-lo pensant que ell feia una particular forma d’expiació, no sé si personal o familiar. Jo havia tingut contacte amb ell tant pel Centre d’Estudis Jordi Pujol, perquè formava part d’una mena de consell assessor, com a la càtedra que dirigeixo a ESADE de la qual era el titular honorífic. Ell no tenia càrrec, ni sou, ni horari ni despatx, però sí que ens va ajudar a impulsar-la. La càtedra es diu de ‘lideratges’, amb una essa perquè va més enllà de la qüestió del lideratge empresarial i econòmic. Ens interessa d’incidir en el lideratge del sector públic i també del tercer sector. —I aquí és on entra Pujol… —En l’àmbit polític, el president Pujol disposava d’una agenda de contactes importantíssima. Ens va ajudar molt. La relació amb ell va ser exquisida. Es deixava manar, era profundament obedient a les tasques que li encomanàvem com a titular de la càtedra. En aquest sentit, jo no podia deixar de visitar-lo. Quan la cosa es va començar a complicar amb la família, em va semblar que ja no tocava visitar-lo més. —Havíeu intuït mai que hi pogués haver aquests afers amagats durant anys? —Recordo que era un 25 de juliol quan va fer pública la qüestió de la deixa. Prèviament, havíem anat parlant en les nostres trobades en el marc del centre d’estudis i de la càtedra, que servien per a planificar l’activitat i dissenyar les actuacions futures. Això a banda, ell feia allò que era tant del seu estil: parlar de què passava al món, quins corrents de pensament el preocupaven en cada moment… Potser un any abans d’aquell juliol de confessió, l’havia anat a veure perquè havia d’acabar el mandat com a titular de la càtedra per raons d’edat i perquè havia reactivat la seva activitat cívica i escrivia llibres i articles, cosa que interferia en el paper que havia de fer amb nosaltres. —Us va deixar entreveure res? —En aquestes converses, em va deixar veure un neguit per la situació pública i del país, i una inquietud personal que no es concretava. Però de mica en mica deixava anar que potser no havien fet les coses prou bé en l’àmbit de la família. Sense concretar més. Jo podia intuir que es referia a l’actuació d’algun dels seus fills, però no en tenia cap informació concreta. —I com vau reaccionar quan ho vau saber? —Quan va fer l’anunci, vaig tenir una triple reacció. Per una banda, ell va demanar ràpidament de tancar el Centre d’Estudis. I les persones que hi treballaven em van demanar consell sobre la gestió del patrimoni intel·lectual –publicacions, llibres i recerques que s’havien fet. Jo vaig mirar d’asserenar aquella gent que d’avui per demà no tan sols perdia la feina sinó que tota la feina feta es comprometia. I s’havia fet feina molt valuosa. Per exemple, s’havien avaluat els 23 anys d’acció de govern de Jordi Pujol. Tot se n’anava en orri. —Com més vau reaccionar? —En segon lloc, volia posar en context la magnitud de la seva confessió. Inicialment vaig pensar que tenia una dimensió fiscal i no més enllà d’una anomalia que es podia regularitzar i que tenia una conseqüència bàsicament moral. Però que no tindria més efectes penals. I en tercer lloc, i aquesta era la qüestió més seriosa i profunda, vaig detectar un malestar moral i metafísic de molta gent. El vaig poder comprovar en molts amics, veïns i gent pròxima. —Per què va passar això? —Això passava perquè molta gent identificava Pujol amb una certa capacitat de convicció, de valors sòlids i de coherència en la trajectòria. També entre la gent que no l’havia votat. Quan els contextos de corrupció són molt grans, les persones necessitem àncores de referència moral. Per això dic que el forat va ser metafísic, perquè Jordi Pujol no era qualsevol. Representava més que un president. Tenia un vessant de patrimoni del país. Quan veus veïns i amics plorant, fins i tot plorant… diria que hi ha hagut un dolor íntim i personal. El cas del president Pujol es va viure amb dolor moral. —I una reacció d’indignació forta. —Aquest dolor moral es va bifurcar en una mena de doble via. Una de sang i fetge, que jo crec que va ser desproporcionada perquè hi havia molta gent que la hi portava votada. I una altra de buidor, de gent que ho va viure amb un dolor profundíssim. I jo vaig ser d’aquests últims. Havíem fet molta feina sobre els valors amb l’ajut del president Pujol. Personalment, pensava com podia legitimar un treball de valors quan el meu nom també anava associat a la figura del president Pujol. Amb quina credibilitat podria continuar treballant en aquest àmbit? Em vaig arribar a proposar de plegar i deixar de fer l’Anuari dels Valors, per exemple. Però no tenia res a veure amb la nostra feina. No era just de vincular l’una cosa amb l’altra. —I què en restarà del llegat del president Pujol? —Ara ens trobem en el moment de la mirada curta. Portem els llums curts del cotxe. Amb el pas del temps, s’anirà recuperant la dimensió política de Pujol. La seva figura guanyarà pes en la distància mitjana i llarga. Continuo pensant que és el millor president de la Generalitat del segle XX. Segurament, perquè ha tingut molt de temps de govern. La seva obra de govern és infinitament superior a la de qualsevol altre. Lògicament. Aquesta feina de politòlegs i historiadors es farà quan sigui el moment amb un grau d’asèpsia diferent d’aquestes connotacions morals que ara són inevitablement normals. —Podria ser que Pujol hagués volgut incidir tant en el discurs sobre els valors per mala consciència? —No ho crec. Els biògrafs ja ho estudiaran, però penso que la qüestió no és aquesta. Sí que hi ha un element de la seva biografia en què durant els anys de militància i de joventut, de presó i de fer país, el van portar a un desequilibri entre la conciliació familiar i l’activitat cívica i pública. Aquí sí que hi ha una recança interior seva de dir allò que surt a la pel·lícula de Gladiator entre Marc Aureli i el seu fill Còmmode: ‘Els errors del meu fill són els meus fracassos com a pare.’ Pot tenir el sentiment de dir que les ensopegades dels seus fills no deixen de ser també responsabilitat seva. O de la manca de responsabilitat en el seguiment. —Però dieu que no parlava de valors per mala consciència? —La dimensió de l’ètica i del discurs sobre els valors en Pujol té a veure amb les seves conviccions religioses i humanístiques i de la tradició personalista. Em consta que ara escriu en silenci sobre el tema de l’honor. Si després de tota aquesta condemna mediàtica escriu sobre l’honor, no és just de pensar que l’aproximació als valors és una mena d’artefacte de màrqueting. Jo crec que respon a les mateixes contradiccions que tenim tots. Recordo ara la biografia de sant Agustí. Deia: ‘Senyor, dóna’m la virtut de ser cast, però no encara!’ Penso que aquestes tensions les tenim tots. Som raó i emoció, som desig i càlcul… i ens trobem amb contradiccions de tota mena. —Quan algú que és referent per a molta gent decep d’aquesta manera, es fa difícil de justificar. —A mi em va doldre molt. Jo he teoritzat sobre el paper dels referents com a figura diferent dels líders. Els referents ens presenten una opció de vida humana millor. I ens fan –encara que no ho diguin– una invitació a ser millors. Millors com Raimon en la defensa de la llengua i la música; millors com Pep Guardiola en la manera d’entendre l’esport; i així successivament. Quan un d’aquests referents es desfà com un terròs de sucre, fa mal. Ara faré una confessió personal. Jo a casa vaig dir que si la confessió del president Pujol m’hagués agafat a vint-i-cinc anys, m’hauria socarrimat. Perquè una relació meva amb el president Pujol basada en l’estima i l’admiració, m’hauria fet xixina. El fet que m’agafi en una etapa de maduresa, em permet de tenir una certa valoració de la naturalesa humana més matisada. Em va fer mal. Em va tocar, però no em fa enfonsar. —Ara hem parlat d’una figura molt destacada. Queden lideratges d’aquesta envergadura en la política catalana? —Fa de mal dir. Afortunadament no hi ha una sola classe de lideratge. He pogut conèixer el president Mas. I he conegut primer el Mas robotitzat i després el Mas sobiranista. A la càtedra de lideratge es va fer una sessió de gairebé quatre hores sobre el lideratge en el context de canvis polítics a Catalunya. Hi ha elements del lideratge de Mas que em van agradar força. Especialment, una dimensió interior d’autoconeixement i de control emocional profundíssim. Trobo molt interessant del president Mas l’element transformacional. La seva evolució de l’autonomisme al sobiranisme és interessant d’analitzar per les implicacions que té en la forma de lideratge. En els lideratges no trobem persones excepcionals que desenvolupen resultats excepcionals. Trobem gent aparentment grisa i normaleta, com Charles de Gaulle, que en un incident crític emocional fan un salt existencial. Fan una mena de transformació perquè el context els obliga a transformar-se. —Com veieu Puigdemont i Junqueras? —No he conegut tant el vice-president Junqueras. Crec que en el seu cas hi podem veure una certa evolució. I la hi veurem encara més segons com vagin les coses. Hi he tingut alguna conversa massa aïllada per a poder fer una avaluació més clara del personatge. El president Puigdemont em sembla una persona valenta. L’encàrrec que li van fer era complicadíssim. Amb molt poc marge per a decidir-se. Ho va resoldre molt bé. Però no puc fer cap valoració de la persona i del personatge perquè no el conec prou bé. —Els moments de crisi i de canvi deuen ser moments importants per als lideratges polítics, socials i empresarials… —Sí. En un moment de crisi, tensió i canvi com l’actual, trobo molt interessant aquesta emergència d’uns quants lideratges femenins. Lideratges diferents. Des del sector de les monges amb Lucía Caram i Teresa Forcades… les sobiranistes Carme Forcadell i Muriel Casals… passant per activistes socials com Ada Colau o Itziar Gonzàlez. Gent molt diferent, però amb un element comú: que no vénen del sector polític sinó del món cívic. Com ja havia passat en la transició política al final del franquisme. —Què me’n dieu dels models de lideratge col·lectiu o d’absència de lideratge personal que diu que representa la CUP? —Em ve al cap el títol d’un llibre del Salvador Pàniker que es deia Assaigs retroprogressius. Aquesta paraula és la que em ve al cap per a la idea de lideratge que demaneu. ‘Retro’ perquè la gent de la meva edat recordem les assemblees interminables de la universitat. I sabem perfectament els mètodes que es feien servir des de Bandera Roja i els col·lectius vinculats al PORE i altres organitzacions d’extrema esquerra per manipular i conduir les assemblees. Parlar de lideratge col·lectiu en aquest sentit assembleari és ‘retro’. —I aquest element progressiu? —També hi és. Però no parlaria de lideratge col·lectiu sinó de lideratge col·laboratiu, compartit o distribuït. Té elements innovadors. Però normalment el trobem en iniciatives de la societat del coneixement o en l’actuació d’algunes organitzacions no governamentals en col·laboracions público-privades. Aquesta mena de lideratge hi és quan es fan projectes compartits entre organitzacions diverses. Més enllà de la CUP, aquesta mena de lideratge s’ha produït a Catalunya en aquest procés polític sobiranista. —Què voleu dir? —S’han pres moltes decisions col·legiades entre Junts pel Sí (amb tots els seus partits), la CUP, Òmnium, l’ANC, l’AMI… Som en un país que, com que no ha tingut mai estat propi i s’ha hagut d’espavilar des de la societat civil, no imaginem un procés de decisió que no sigui de lideratges compartits. Això té elements positius i elements que ho compliquen tot més. Si em demanàveu per la CUP, considero que s’hi adiu més el nom de lideratge retroprogressiu. Quan en una assemblea el resultat és de 50 a 50, la ferum de socarrim és molt gran. —Artur Mas considera que una de les raons que l’han dut a perdre la presidència és que a Catalunya no agraden els lideratges forts. Hi esteu d’acord? —Ara hauríem de tenir una conversa amb Jaume Vicens i Vives. Ell deia que la síndrome que té Catalunya i els catalans és que no sabem manar. No sabem com gestionar el minotaure, que és la imatge del poder. En aquest aspecte, ens costa d’acceptar el lideratge fort. Hem après a sobreviure contra un estat hostil construint xarxes de microlideratges. Podríem dir que no haurem arribat a una concepció d’estat fins que no interioritzem que de vegades els lideratges forts també han de ser legítims. —Ui! Això que demaneu és molt complicat a Catalunya… —Tenim inoculat una mena de virus contra els lideratges forts. Si fes l’apologia del lideratge fort en públic, no seria benvist. Sembla que no formi part de la visió progressista. N’hem parlat amb persones com el politòleg Joan Subirats. Ell cita Pancho Villa per dir que els lideratges forts fan pobles febles. Jo responc que la pitjor cosa que ens podria passar seria tenir lideratges febles i ciutadanies febles. Hem de saber quan necessitem lideratge feble perquè el poble és fort i quan necessitem el contrari. De tant en tant, una mica de lideratge fort no ens aniria malament. —Què us fa patir del procés d’autodeterminació que acabem d’emprendre amb l’anunci de la data i la pregunta del referèndum? —Junts pel Sí tenia un mandat des del 27-S. I aquest mandat es concreta en una consulta vinculant. S’ha intentat per moltes vies d’acordar un referèndum amb el govern espanyol. No és possible perquè la resposta no ha estat mai positiva. La decisió que pren el govern català és de plena coherència amb el compromís assumit electoralment. Ara caldrà veure quina força i quin suport té per a arribar fins al final. A Madrid hi ha molta alarma. Jo hi sóc cada setmana. Sobretot hi ha molta por. Si proven de reprimir la voluntat de votar dels catalans, es poden trobar que la repressió tingui efectes contraris als desitjats. És ara quan entrem al terreny desconegut. —I quins riscs hi haurà? —Suposo que el govern ja els ha avaluats. Per exemple, jo avaluaria les conseqüències penals del camí emprès. Especialment per alguns consellers que per raons personals o familiars poden tenir un punt de vulnerabilitat més gran. Cal pensar en els consellers que tenen fills petits i que poden ser empresonats. —Cal suposar que qui és al govern ja sap el pa que s’hi dóna… —Sí, però, si jo fos el president del govern, hauria avaluat la vulnerabilitat dels meus consellers. Evidentment, parlo de l’extrem pitjor. De màxima repressió. Cal tenir-ho tot previst i pensat. Insisteixo que una repressió d’aquesta mena pot tenir uns efectes contraproduents. Si l’estat espanyol no és conscient del risc de l’ús de la repressió, els pot sortir el tret per la culata.

Summary: Àngel Castiñeira: ‘A Madrid hi ha molta alarma i, sobretot, molta por’


El sergent de la Guàrdia Civil que va rebre l’impacte d’una cadira quan es disposava a entrar a l’institut Quercus de Sant Joan de Vilatorrada el Primer d’Octubre ha declarat avui al jutjat 2 de Manresa en condició de testimoni. El responsable de les càrregues que hi va haver a l’exterior de l’institut ha explicat al tribunal que dos dies abans van saber que el cos actuaria en aquest col·legi. L’advocat de la defensa, David Casellas, ha destacat a l’ACN que era una revelació important, tenint en compte que fins ara ‘sempre s’havia dit que s’havia reagrupat els agents el mateix dia i des d’allà se’ls havia dit on havien d’anar’. El sergent també ha explicat que en l’operatiu destacava la presència d’un capità a qui la defensa demanarà que se citi a declarar en condició d’investigat. Caps d’antiavalots espanyols contradiuen Nieto i Cobos i deixen al descobert l’actuació policíaca de l’1-O

Summary: La Guàrdia Civil sabia que intervindria al Quercus de Sant Joan de Vilatorrada dos dies abans de l’1-O


El fiscal de l’Audiència espanyola Miguel Ángel Carballo ha provat d’embolicar la troca en la part final de l’interrogatori al major Josep Lluís Trapero, quan li ha demanat pel pla per a detenir el president Puigdemont i els consellers en cas que els Mossos rebessin l’ordre de fer-ho després de la declaració d’independència. Carballo ha mentit quan ha dit que Trapero va parlar-ne per primera vegada en la declaració que va fer l’any passat al Tribunal Suprem, quan va testificar en el judici contra el procés. Trapero ja n’havia parlat en la fase d’instrucció, a l’Audiència espanyola mateixa, i així li ho ha fet notar l’advocada del major, Olga Tubau, qui ha recordat al fiscal i al tribunal que el 2018 Trapero ja va declarar que s’havia posat a disposició del fiscal superior de Catalunya i al president del TSJC el dia 27, després de la declaració d’independència. No tan sols això, sinó que també en la fase d’instrucció la defensa de Trapero va aportar el correu que havia enviat el dia 25 al comissari Ferran López demanant-li que detallés com s’hauria d’organitzar el dispositiu per a detenir el president i els consellers. Aquesta és una de les grans cartes de la defensa en aquest judici, a la qual han afegit un informe que detalla com es farien les detencions, quins serien els comissaris que se n’encarregarien, com es traslladarien els detinguts i a quines dependències els retindrien… Aquests detalls no van quedar per escrit, més enllà del correu de Trapero a López demanant-li que redactés l’informe. El fiscal Carballo hi ha burxat, mirant de treure credibilitat al pla, de fer veure que era una ocurrència sobrevinguda en aquesta fase del judici per a exculpar Trapero com fos. Ha anat així: —Carballo: No dubto que es posés a disposició del TSJC. Però això tan concret d’un pla elaborat, per què no ho va explicar en la fase d’instrucció de l’Audiència espanyola i no ho va dir al president del TSJC? —Trapero: Perquè esperàvem, com molta gent, que això no anés endavant. Vaig pensar que això no passaria. Però sí que el dia 24 d’octubre vam parlar amb els comandaments López i Molinero per saber què passaria, si hi hauria eleccions o farien una barbaritat. I vaig dir que potser que des de l’àmbit judicial ens arribés alguna indicació, i que no ens agafés d’imprevist. I jo vaig encarregar per escrit un pla a Ferran López i s’ha aportat el que hi ha. Trapero: ‘Em sentia injustament tractat’ Durant l’interrogatori, Trapero ha assegurat que ell personalment i tot el cos dels Mossos d’Esquadra es sentien injustament tractats. ‘És l’expressió d’un comandament de policia que està dolgut’, ha reblat, tot afegint que creia que els seus companys tenien el mateix sentiment. El fiscal ha preguntat a Trapero si, en una intervenció que no ha precisat quan va fer, va dir coses com ara que ‘amb una desena de vídeos poc rigorosos, des de la Guàrdia Civil o la fiscalia construeixen un delicte de sedició’. Carballo ha tingut especial interès a saber si aquestes afirmacions tenien alguna mena de relació amb la compareixença que ell havia de fer a l’Audiència espanyola l’octubre del 2017, acusat de sedició. Trapero ha respost que sí. ‘És com jo em sento després d’haver estat citat, imputat per un delicte de sedició per fer la meva feina el millor que vaig poder amb els meus companys”, ha revelat, “em va provocar una tristesa enorme’. Soler li feia propostes ‘extravagants’ El fiscal ha llegit un correu electrònic rebut per Trapero de l’ex-director general dels Mossos, Pere Soler, que deia: ‘no poden permetre que s’obligui a impedir al cos res que en si mateix no és delicte, mani qui ho mani’, i li recordava el mandat parlamentari d’exercir el dret a l’autodeterminació. I també li plantejava una campanya en què els ciutadans presentessin denúncies als jutjats reclamant el seu dret de vot’. Trapero ha respost que Soler li plantejava ‘coses extravagants’ a les quals no feia cas, com ara també quan li va proposar una querella conjuntament amb el conseller Carles Mundó contra la fiscalia. ‘En aquest cas sí que li vaig dir que ni se li acudís, que no podia parlar en nom del cos ni querellar-se en el seu nom’. El major també ha apuntat que li va arribar una proposta ‘d’objecció de consciència’ o una altra perquè prevalguessin ‘les ordres governatives’ per sobre de les judicials. ‘Però nosaltres tenim clar com funciona’, ha afegit, ‘el conseller, el secretari i el director poden ordenar en l’àmbit governatiu i en l’àmbit judicial no tenen res a fer’. VÍDEO: Ridícul del fiscal Carballo per una traducció increïble del català en l’interrogatori a Trapero Diari d’un judici polític: El moment que Trapero va restar atònit amb els votants de l’1-O

Summary: El fiscal intenta de rebentar l’argument de Trapero sobre el pla per a detenir Puigdemont


Entre el 20 i el 23 de setembre, els inscrits a Podem Catalunya podran escollir en primàries qui assumirà la secretaria general del partit i agafarà per tant el relleu a Xavier Domènech, que va renunciar a liderar els comuns, Podem i el grup parlamentari la setmana passada. En una roda de premsa a la seu del partit aquest dilluns, el secretari d’Organització, Jaume Durall, i la portaveu Conchi Abellán, han explicat que el calendari intern serà ‘ràpid’ i ‘comprimit’ per una doble decisió ‘orgànica’ i ‘política’, tant per al context en clau catalana com també de cara a les municipals. D’aquesta manera, a partir d’aquest dimecres 12 de setembre s’obrirà un període de preinscripció de candidatures de forma telemàtica. Els candidats hauran de rebre com a mínim 150 avals individuals i el d’un espai col·legiat de l’organització per presentar-se a unes votacions, telemàtiques i presencials. Els resultats es faran públics el dilluns 24 de setembre. Després de ‘diversos trasbalsos’ en clau interna els darrers mesos, el secretari d’Organització ha assegurat que Podem ha adquirit ara una ‘maduresa política per fer front als cops’: ‘Ens ha donat un plus de capacitat de reacció i de maduresa política per fer front a situacions’, ha insistit Durall en presentar el procés per elegir una nova secretaria general.

Summary: Podem escollirà el relleu a Domènech en unes primàries entre el 20 i el 23 de setembre


La Duma russa ha aprovat avui l’esmena constitucional que suprimeix el límit de dos mandats presidencials malgrat que l’actual president, Vladímir Putin, havia manifestat a priori la seva reticència a un canvi d’aquest tipus, fet que li permetria de seguir en el càrrec una vegada complet el seu mandat actual, que expira el 2024. En concret, l’esmena aprovada sosté que ‘la regulació establerta del nombre admissible de mandats (…) no impedeix a la persona que va exercir o exerceix el càrrec de president de Rússia en el moment de l’entrada en vigor d’aquesta esmena a participar com a candidat a les eleccions presidencials (…) independentment del nombre de mandats que aquesta persona ja va exercir o exerceix aquest càrrec en el moment de l’entrada en vigor de la nova esmena’. Segons informa l’agència Sputnik, els diputats han aprovat en segona lectura el projecte de llei sobre esmenes a la constitució que havia proposat Putin, amb 382 vots a favor de les esmenes, entre les quals figura la supressió de mandats, i 44 abstencions. En la seva intervenció davant la cambra baixa, que no estava prevista inicialment, ha sostingut que no és ‘convenient’ procedir a suprimir el límit de dos mandats presidencials de la constitució, tot i que no ha tancat la porta a aquesta possibilitat si compta amb l’aval del Tribunal Constitucional. Prèviament, la diputada de Rússia Unida Valentina Tereshkova havia proposat ‘treure limitacions de mandats presidencials o incloure en un dels articles del projecte de llei una disposició segons la qual després d’entrar en vigor la nova Constitució el president actual, igual que qualsevol altre ciutadà, tindrà el dret a postular’. Putin, de seixanta-vuit anys, completa ara el seu segon i ‘a priori’ últim mandat consecutiu, que acaba el 2024, després d’haver exercit prèviament el càrrec entre 2000 i 2008, quan va passar el testimoni a Dimitri Medvedev i ell es va convertir en primer ministre. En tot cas, les esmenes aprovades han de ser avalades ara pels ciutadans, que estan cridats a les urnes en un referèndum el 22 d’abril.

Summary: El parlament rus aprova que Putin pugui continuar de president més enllà del 2024


Facebook està treballant en una eina que permetria esquivar l’encriptació d’extrem a extrem del servei de missatgeria WhatsApp per escanejar els missatges a la recerca de continguts que violin les polítiques de la companyia. Com expliquen a Forbes, la companyia tecnològica està avançant cap a una vigilància massiva directament des del dispositiu de l’usuari, i ho faria mitjançant la introducció en el client de missatgeria d’un algoritme dissenyat per moderar i filtrar contingut. Aquesta eina es saltaria la protecció que proveeix l’encriptació d’extrem a extrem, que promet un canal de comunicació segur, en estar integrada directament al dispositiu. L’algoritme, tal com assenyala el mitjà citat, funcionaria de manera local al dispositiu de l’usuari, i transmetria la informació en temps real des d’un servei al núvol, perquè escanejaria el contingut del missatge just abans de l’enviament i el missatge encriptat després de ser desencriptat. L’encriptació continuaria impedint que terceres persones poguessin accedir al contingut de la conversa, però l’eina integrada en el servei de missatgeria permetria a Facebook accedir-hi i analitzar-lo, encara que l’usuari no ho volgués. Des de Forbes indiquen que Facebook ja va avançar al maig que estava treballant en la infraestructura que permetria implementar una eina com aquesta, una idea que segueix la visió compartida pel ministre de l’Interior alemany, Horst Seehofer, per la qual proposava la creació d’una porta posterior perquè el govern pogués accedir a les comunicacions encriptades de serveis com WhatsApp o Telegram en la lluita contra el terrorisme. El mitjà citat informa que va contactar amb Facebook per preguntar pels avanços en aquesta tecnologia i la futura implementació, però la companyia va preferir no fer comentaris sobre aquesta qüestió.

Summary: Facebook treballa en una eina que li permetria d’accedir i d’analitzar el contingut dels missatges de WhatsApp


Al voltant de quatre-cents professionals de cinquanta països es reuniran en ‘el major festival europeu de desenvolupament urbà i transformació de l’espai públic’ a La Marina de València, per a reflexionar sobre com la innovació pot millorar les ciutats i crear llocs inclusius. Del 12 al 15 de juny, la Placemaking Week Europe 2019 oferirà un total de 35 sessions de treball, 150 ponències, 20 conferències magistrals i sessions de cinema a l’aire lliure, avança l’espai en un comunicat. Durant les quatre jornades, les 35 sessions de treball interactives giraran entorn de cinc eixos: ‘placemaking’ per a la innovació, burocràcia creativa, intercanvi de pràctiques de ‘placemaking’, el futur de les ciutats a través del ‘placemaking’ i els fronts marítims. La programació inclou 20 conferències magistrals i la participació de 150 ponents, tant d’àmbit local com a internacional. Entre ells destaquen Charles Landry, de l’Acadèmia Robert Bosch a Berlín, escriptor i autor del concepte ‘ciutat creativa’; Ethan Kent, vicepresident de Project for Public Spaces i codirector de Placemaking X, Nova York; Charlot Schans, antropòloga i sociòloga urbana, o Paco González, professor del màster ‘Ciutat i urbanisme’ de la Universitat Oberta de Catalunya (UOC). Cada dia de 20.00 a 22.00 hores, la terrassa de la Base de la Marina s’obrirà al públic amb propostes musicals i audiovisuals. Per exemple, el 13 i 14 de juny es projectarà cinema a l’aire lliure sobre urbanisme. A l’interior de la Base es podran visitar dos exposicions permanents: una sobre fronts marítims del món, a càrrec de Fred Kent, un dels principals pensadors en matèria d’habitabilitat i creixement intel·ligent de les ciutats, i una altra sobre eines de transformació urbana. La trobada va sorgir al novembre de 2018, quan La Marina va organitzar el Placemaking For Innovation, un esdeveniment que va reunir 45 experts internacionals en urbanisme i innovació econòmica. Forma part de la programació de la Marina Living Lab, un ecosistema experimental obert, basat en els processos de creació col·lectiva, per a dissenyar un espai públic inclusiu i innovador. Placemaking Week Europe està organitzat per la Marina de València, Stipo i European Placemaking Network, amb la col·laboració de Creative Bureaucracy Festival, Placemaking X, Project for Public Spaces, Urbact, the European Comission, Un-Habitat, JPI Urban Europe, Les Naus, Labora (antic Servef) i l’Ajuntament de Tavernes de la Valldigna (la Safor). Des de la Marina destaquen que aquestes jornades situen València com a referent europeu en les polítiques de millora de l’espai públic i innovació urbana, al mateix temps que consoliden a l’espai com a ‘model internacional de transformació d’un front marítim’.

Summary: Quatre-cents professionals de cinquanta estats assistiran al ‘major festival europeu de desenvolupament urbà’ a València


Richard Horton, editor en cap de The Lancet, la principal revista de medicina, ha sacsejat l’opinió pública de la Gran Bretanya després de denunciar a la BBC l’actuació de Boris Johnson en la crisi contra el coronavirus 2019. El primer ministre, que ha estat infectat per la Covid-19, ha tardat diverses setmanes a prendre’s seriosament la pandèmia i impulsar mesures dràstiques per evitar-ne la propagació. En aquest sentit, Horton critica que el govern no hagi proporcionat el material necessari als sanitaris per treballar amb seguretat. ‘Com hem permès que això passi? La hipocresia d’aplaudir els treballadors sanitaris mentre el govern no els dóna el suport per anar a primera línia és tràgic i es podia prevenir. Em sap greu, però es podia prevenir’, lamenta l’editor. Vegeu la intervenció d’Horton a la BBC. “It is a national scandal, we shouldn’t be in this position”@RichardHorton1 says the UK has “wasted February” when we should have been preparing the NHS for coronavirus #bbcqt pic.twitter.com/mcwgBJWrxI — BBC Question Time (@bbcquestiontime) March 26, 2020 Llegiu la traducció de la intervenció. «Francament, em sap greu de dir-ho, però és un escàndol nacional. No hauríem d’estar en aquesta situació. La darrera setmana de gener sabíem que això s’acostava. El missatge de la Xina era absolutament clar: un nou virus amb un potencial pandèmic afectava ciutats senceres. La gent era ingressada als hospitals, a les UCI i es morien. I la mortalitat creixia. Sabíem això ara fa onze setmanes i vam malgastar el mes de febrer, però podíem haver actuat. Unes setmanes en què hauríem pogut preparar proves, produir material de protecció per al personal sanitari i no ho vam fer. Sento que no tan sols no hi ha material de protecció, sinó que hi ha material defectuós o inapropiat. El que hi ha ni tan sols compleix els requisits de l’OMS. Posem els nostres treballadors sanitaris, que tots aplaudim nit i dia, a primera fila sense el material que necessiten per a protegir-se. Porten màscares quirúrgiques que no compleixen els requisits de l’OMS, porten davantals de plàstic prim que no compleixen els requisits i porten guants de goma que només el cobreixen el canell i que fan que exposin els braços a perills. Això és un escàndol nacional. Com és que hem permès que passés? La hipocresia d’aplaudir els treballadors de l’NHS  mentre el govern no els dóna el suport per anar a primera línia és tràgica i es podia prevenir. Em sap greu, però es podia prevenir.»

Summary: El vídeo viral de l’editor de The Lancet: ‘És un escàndol, com és que hem deixat que passés?’


L’agost ha canviat el panorama polític valencià. Si el curs acabava amb tot de lloances a l’estabilitat del pacte del Botànic, de sobte el clima s’ha alterat. En són les raons principals l’acord entre Ximo Puig i Pedro Sánchez perquè la Generalitat votés a favor de la nova proposta de dèficit feta pel govern espanyol i una picabaralla ben sonora per les competències de violència de gènere entre la vice-presidenta, Mónica Oltra, i la consellera de Justícia, Gabriela Bravo. Abans de l’estiu ja s’havia especulat amb la possibilitat que s’avancessin les eleccions valencianes, però després d’aquestes polèmiques, ha crescut encara més. Són previstes el maig del 2019, coincidint amb les municipals i europees, però ara el Consell té la potestat d’avançar-les. Els càlculs sobre si convé fer-ho o no són una de les claus de la polèmica. El president de la Generalitat ha reforçat notablement el seu gabinet aquests darrers mesos i sembla disposat a aprofitar la conjuntura que Pedro Sánchez governa a Espanya per treure’n profit electoral. Fins al canvi de govern a Madrid totes les enquestes assenyalaven Compromís com el guanyador o, si més no, el primer de l’esquerra, fet que li pot arribar a concedir la presidència de la Generalitat. Tanmateix, l’arribada de Sánchez al govern espanyol ha alterat aquesta tendència i el PSPV sembla haver recuperat la primera posició. La qüestió és saber si el govern de Sánchez resistirà prou temps i per això una part dels estrategs socialistes aconsellen a Puig de fer eleccions tan aviat com sigui possible. Convocar-les immediatament després d’haver aprovat el pressupost seria una opció benvista a palau, perquè remarcaria l’estabilitat del pacte del Botànic, una estabilitat que el PP ataca a la desesperada. Per a Compromís, la decisió és més complexa. Una part de la coalició veu amb molt bons ulls que les eleccions valencianes se singularitzin i no coincideixin amb cap procés electoral espanyol. És una vella reivindicació dels valencianistes. Però, d’una altra banda, la forta implantació municipal de Compromís sembla que afavoreix l’opció de fer-les coincidir amb les eleccions locals, quan obtindran molt bon resultat. El dubte torna a ser si la sincronització amb les europees i amb més d’autonòmiques no significarà una polarització en clau estatal entre els grans partits espanyols i si això, per tant, no li pot resultar desfavorable. En canvi, el PSPV i Compromís coincideixen en la possibilitat de repetir govern. El PP, malgrat tot, no reïx a remuntar posicions i la hipòtesi d’un pacte de dretes amb Ciutadans no sembla factible, segons els sondatges. Tanmateix, dependrà molt de Podem, que no forma part del govern, però hi dóna suport parlamentari. Ara mateix no passa el millor moment i les enquestes en pronostiquen una davallada evident. Aquesta baixada no és clar que pugui ser compensada per l’impuls d’Esquerra Unida del País Valencià, que aquesta legislatura ha restat fora de les Corts. Del càlcul de tot plegat i de les dades que puguin aportar les enquestes no publicades, dependrà si la convocatòria electoral s’avança probablement als primers mesos del 2019 o no. Hi ha en joc més que el govern: la presidència de la Generalitat i el lideratge d’aquesta esquerra valenciana tan plural.

Summary: Les desavinences entre el PSPV i Compromís apunten a un avançament electoral


Wikimèdia ha publicat un informe on analitza els mitjans més referenciats com a fonts en la Viquipèdia. S’hi estudien molts mitjans de tot el món, però principalment dels Països Catalans, que s’han fet servir com a documentació per als articles de l’enciclopèdia col·laborativa. La informació és actualitzada el 15 de maig de 2017. Segons aquesta anàlisi, els cinc mitjans només en català més citats són: VilaWeb. 5.979 citacions Ara. 5.308 El Punt Avui. 3.397 Nació Digital. 1.855 Diari de Girona. 1.174 Per damunt d’aquests mitjans, n’hi ha d’escrits en unes altres llengües o d’edicions bilingües. Segons l’estudi, això es deu al fet que molts articles de la Viquipèdia són traduccions dels articles originals de versions en llengües diferents, particularment en anglès o en espanyol. També hi ha de manera molt destacada mitjans esportius perquè són fonts per als resultats de les competicions. Sense fer distinció de la llengua original del mitjà, la classificació de les fonts més usades en la Viquipèdia en català és la següent: El País. 13.593 The New York Times. 9.837 El Mundo Deportivo. 7.843 La Vanguardia. 6.952 VilaWeb. 5.979 citacions Pel que fa a la classificació de diaris només digitals, en què VilaWeb ocupa un lloc molt destacat respecte dels altres, els cinc més referenciats són: VilaWeb. 5.979 citacions Nació Digital. 1.855 Diari de Balears. 817 Racó Català. 658 Directe.cat. 505

Summary: VilaWeb és el mitjà en català més referenciat a la Viquipèdia


El president de la Generalitat, Quim Torra, i el vicepresident del govern, Pere Aragonès, han garantit la ‘unitat’ del govern, almenys, fins que arribin les sentències del Tribunal Suprem. Després de reunir-se aquest matí al Palau de la Generalitat per tancar al màxim nivell governamental l’última crisi oberta entre JxCat i ERC per l’aplicació de les suspensions dels sis diputats amenaçats per Pablo Llarena, Torra i Aragonès s’han compromès per millorar la ‘coordinació’ i consensuar una estratègia conjunta amb la resta d’actors del sobiranisme. Un cop arribin les sentències, que significaran ‘un punt d’inflexió’, prendran les ‘decisions’ oportunes amb el parlament. El president i el vicepresident han llegit una declaració conjunta on han admès que els ‘mecanismes de coordinació’ són ‘millorables’ i que s’ha de ‘reforçar’ l’acord de la legislatura. Tot i que consideren raonable que partits diferents proposin ‘fórmules’ diferents davant de situacions complexes, han remarcat que no es poden desvincular les discrepàncies que han posat en perill la continuïtat de l’executiu de la situació d”excepcionalitat’ que viu el país i de la repressió de l’estat espanyol. ‘En cada passa que fa aquest govern sent l’amenaça d’un estat que, malgrat el canvi de govern, no treu el peu del pedal de la corrupció’, ha dit Torra. El president de la Generalitat també ha refermat la vigència del seu ultimàtium a Pedro Sánchez, segons el qual els partits independentistes el deixaran caure al congrés espanyol si no fa una proposta de referèndum en un mes. Davant de les discrepàncies que han aflorat als grups del PDECat i d’ERC al congrés per aquesta ‘data de caducitat’, Aragonès ha apuntat que no se’ls pot demanar que garanteixin el suport a l’executiu del PSOE ‘si no canvien els elements que tenim sobre la taula’. Torra i Aragonès donaven així per sargida la crisi que es va obrir dimarts al parlament per les discrepàncies entre els dos socis de govern sobre com aplicar l’acord sobre la suspensió dels drets i deures dels sis diputats afectats per la interlocutòria de Pablo Llarena. JxCat es negava a registrar la comunicació individual perquè Carles Puigdemont, Jordi Sànchez, Josep Rull i Jordi Turull deleguessin els seus drets, i finalment van arribar a un pacte que implicava que els quatre ratifiquessin que al maig ja van delegar el vot en el portaveu del grup, Albert Batet; abans de la interlocutòria de Llarena ordenant-ne la suspensió i sense referir-se a la resta de drets parlamentaris. ‘La persecució política és més forta que mai des del franquisme’, ha argumentat Torra. Per això ha posat en valor el pacte a què van arribar ahir, durant una jornada maratoniana que va bloquejar el parlament, per ‘no acceptar la intromissió d’un jutge.’ Preservar la sobirania de la cambra, segons Torra i Aragonès, és ‘imprescindible’ per avançar. Malgrat les ingerències, s’han compromès a ‘no fer cap passa enrere’ i a avançar per ‘alçar la República del primer d’octubre.’ El ple del parlament reprendrà dimarts vinent, a les tres de la tarda, per al debat i votació de les propostes de resolució. Abans, la majoria independentista haurà de ratificar a la mesa que els quatre diputats de JxCat podran votar. La reunió de Torra i Aragonès no figurava inicialment a l’agenda, però es va programar a la nit, segons fonts del govern. Inicialment, estava previst que Torra es desplacés al departament d’Economia per visitar el conseller i els treballadors, en l’obertura d’una ronda de visites que Torra farà a tots els departaments. Finalment, s’ha reconvertit en una reunió a Palau.

Summary: Torra i Aragonès es comprometen a garantir la unitat del govern fins a les sentències


La repressió policíaca del govern d’Emmanuel Macron contra les manifestacions de les Armilles Grogues aquest darrer any ha deixat un mort i 2.400 ferits. A cinc dels ferits els han destrossat la mà, 211 van rebre cops al cap, dinou van ser ferits amb granades de gas i 119 per trets de bales de goma, un armament que el Consell d’Europa va demanar a França que deixés d’utilitzar. Són xifres de la pàgina web Le Mur Jaune, que recopila gràficament desenes de víctimes de la violència policíaca a França. S’hi poden veure fotografies de les víctimes, amb la data en què van ser atacades i el lloc. A més, quan es punxa sobre la imatge, s’accedeix a informació complementària de cada víctima. A causa de la duresa de les imatges, la web ofereix la possibilitat de veure-les en blanc i negre. ‘La meva sorpresa va ser descobrir que, contràriament al que ens volen fer creure, la gran majoria dels ferits greus no són aquells que fan aldarulls, sinó simples manifestants i, fins i tot, simples vianants, marcats per vida a la carn i a la consciència’, diu l’administrador de Le Mur Jaune. És per això que va crear el mur, ‘perquè pugueu veure el patiment físic que i per contrarestar la indiferència mediàtica, política i sovint jurídica de la qual són víctimes’.

Summary: Le Mur Jaune: el recull gràfic de la violència policíaca de Macron


Librerías Catalonia Las Urbinas 17, Providencia Mapa a Google Santa Isabel 1235, Providencia Mapa a Google En l’arrencada de la Setmana del Llibre en Català, és adequat recordar les grans llibreries que ens han deixat les últimes dècades. Entre aquestes, una de molt important a Barcelona va ser la Llibreria Catalònia. Nascuda a la plaça de Catalunya el 1924, es va estar oberta gairebé noranta anys, però el 2013 va sucumbir a unes quantes crisis. Des d’aleshores, el seu local de la ronda de Sant Pere és ocupat per un establiment McDonald’s, però el seu esperit i nom es mantenen a milers de quilòmetres. De la mà de la xilena Drina Beovic Gómez (1948-2001), el 1996 va obrir la porta una altra llibreria Catalonia a Santiago de Xile. ‘Des del començament va intentar recollir la tradició de la mítica llibreria barcelonina de la plaça de Catalunya’, com expliquen a la seva web, i durant la dècada dels noranta va arribar a disposar de quatre locals per tota la capital xilena, que li van permetre de posicionar-se com una de les llibreries més importants de l’àrea metropolitana. La mort de la fundadora, amb el canvi de mil·lenni, no va comportar la desaparició de les llibreries, perquè gràcies al seu marit, Arturo Infante, i també a les seves filles, Catalina i Laura, se n’han mantingut dues fins els nostres dies, a la comuna de Providencia, on intenten de preservar l’activitat cultural generada per la Drina. Una bona definició de la seva tasca és la que apareix al seu compte d’Instagram: ‘Llibrería familiar, fundada i liderada per dones.’ La família Infante Beovic no en va tenir prou amb la venda i distribució de llibres. La Catalina, una de les germanes, és autora d’uns quants llibres. I el pare, Arturo Infante, llicenciat en filosofia i filologia hispànica a la Universitat de Barcelona durant la dècada dels anys 1970, fugint de la dictadura d’Augusto Pinochet, de fet es va iniciar en el món editorial el 1974 a la capital catalana amb el segell Seix-Barral. Posteriorment va dirigir la filial del grup Planeta a Buenos Aires abans de tornar a Xile, on va fundar el 1990 l’Editorial Sudamericana Chilena i va presidir la Cambra del Llibre. Enmig d’aquest periple professional va crear el seu projecte més personal, l’Editorial Catalonia, l’any 2003. Com ell mateix explicava: ‘Catalonia té a veure amb la meva història: és com un homenatge a la meva història personal, a la continuïtat. La meva mare va néixer a Catalunya, jo hi vaig estudiar, hi ha la llibreria, que va ser el projecte de la meva dona… En el fons va ser un homenatge, agafar una cosa que ja hi era: l’au fènix, de les cendres tornar a començar.’ L’Editorial Catalonia es va estrenar amb el llibre Allende. Cómo la Casa Blanca provocó su muerte, de Patricia Verdugo, convertit ràpidament en el més venut de Xile aquell any. Des d’aleshores molts autors novells del país s’han anat integrant al seu catàleg, que també s’ha ampliat temàticament més enllà de les ciències socials, per a abastar entre més gèneres la investigació periodística, la narrativa, la poesia, la gastronomia, l’humor gràfic i la literatura infantil. La primavera de 2018, una pluja torrencial gairebé va posar en perill el negoci. Els baixos del local emblemàtic de Las Urbinas, 17, van quedar inundats i es van perdre 6.134 llibres. La família va poder superar el tràngol amb iniciatives tan singulars com la transformació en obres d’art dels llibres malmesos. I una mica més: Un amable lector ens explica que al costat mateix de la Catalonia de Las Urbinas hi ha la llibreria independent TAKk, fundada per un català que treballava a l’Altaïr de Barcelona i que se’n va anar a Xile per fer realitat el somni de crear i gestionar el seu propi negoci. ‘És una de les llibreries de referència per a molts intel·lectuals xilens i té una interessant secció de llibre infantil’, ens comenta. —Què és Com a casa? —Tots els articles —Suggeriments per a la secció: marti.crespo@partal.cat

Summary: Unes llibreries Catalonia a 11.000 km de Barcelona


VilaWeb ha demanat a diverses personalitats independentistes què cal fer, després de constatar la divisió que hi ha dins el govern de Catalunya, tal com es va veure al parlament. Aquesta sèrie especial vol ser una contribució al debat que, sens dubte, cal fer entre tots en un moment tan delicat com el present. Al final de la sèrie, publicarem una selecció dels comentaris que ens hagin enviat els nostres subscriptors. Parlem amb Albert Botran, diputat de la CUP al congrés espanyol. —Penseu que l’actual legislatura encara té recorregut o ha arribat al final? —L’independentisme hauria de donar sentit a la legislatura, perquè si hi ha a eleccions segurament ens trobaríem amb el mateix dilema: amb quin missatge hi concorre l’independentisme. El problema que tenim va més enllà de la legislatura. Hi ha un buit estratègic, que és la constatació, l’octubre del 17, que no hi ha cap via més o menys institucional cap a la independència. Fins el mateix dia del referèndum hi havia la idea que o bé l’estat es podia acabar asseient a la taula, fruit d’aquella mobilització intensa, o bé apareixeria un tercer que facilitaria aquesta taula. I allà es constata que no, que l’estat hi fa front tan sols amb repressió, que s’ho pot permetre fins i tot en el marc de la Unió Europea i que per tant pot haver-hi una resposta repressiva sense cap cost. I crec que, d’aleshores ençà, l’independentisme està desorientat. Aquest relat que –tot i que la CUP no hi va participar– havia estat el majoritari, que és el que havia explicat Esquerra Republicana des que havia començat a ser un partit gran i és el que havia permès, també, que sectors més moderats de Convergència passessin a l’independentisme, s’ha demostrat que, tanmateix, no funciona. Que l’única manera que tenim de sortir-nos-en és que hi hagi un moviment de ruptura i això implica per força més repressió i un procés difícil. I ara som aquí. No saber què fer amb la legislatura forma part d’aquest buit estratègic. —L’independentisme s’ha dividit en dos blocs? I quin significat té això si penseu que sí? —Jo penso que tots participem en aquesta desorientació. Hi ha elements raonables en els discursos de diversos actors independentistes. Cal assumir un moviment de ruptura i, perquè tingui èxit, tan important és saber actuar dins les institucions com saber-ho fer fora i saber situar la desobediència de la manera més efectiva. I també hi ha una qüestió de lideratges i voluntats polítiques. Però no em sembla pas que hi hagi una divisió en dos blocs, sinó una desorientació. Cal que més diàleg entre forces independentistes, més debat, més discussió, una anàlisi crítica compartida sobre què va funcionar l’octubre del 17 i què va mancar, que crec que encara no s’ha fet. —Què cal fer per tornar a agafar la direcció del procés i deixar d’anar a remolc de la repressió de l’estat espanyol? —Una estratègia de ruptura que assumeixi que la nostra independència naixerà d’un procés de crisi de l’estat espanyol i no pas d’un procés de reforma, perquè l’estat no vol reformar-se. Al contrari, la tendència és que guanyin més pes els qui encara volen anar endarrere. I, per tant, caldrà tenir bons resultats electorals, que això és una part important dins aquesta estratègia, però no és l’única. De vegades sembla que certs discursos independentistes posen tots els ous a la cistella dels resultats electorals, i al costat d’això hem de tenir força mobilitzadora, capacitat de generar desgast a l’estat i desobediència, una agenda internacional per a cercar aliances, més força en el món del treball… Tots aquests elements formen part d’una estratègia de ruptura que ha de tenir en compte que s’ha de forjar una situació de crisi per a l’estat i no una de reforma. Perquè és molt improbable que aquest estat vagi endavant, és ben probable que tard o d’hora n’agafin les regnes els sectors més reaccionaris. —Expliqueu una mesura urgent que proposaríeu al govern, als partits, a les associacions o a la gent, per reactivar el procés d’independència. —Crec que si Catalunya es proclamés país lliure de desnonaments faria molt per desenvolupar el contingut social de l’independentisme. Si aquest govern, alhora que fa bandera de la reivindicació independentista, tingués una política social molt clara en aquesta qüestió sagnant que són els desnonaments, seria més pedagògic i més eixamplador i consolidaria molt més les tesis independentistes que unes altres coses.

Summary: Albert Botran: ‘L’independentisme no està dividit en dos blocs, està desorientat’


El consell nacional d’ERC ha ratificat aquest vespre l’acord amb el PSOE. D’aquesta manera, dóna el vist-i-plau a la investidura de Pedro Sánchez com a president espanyol. Els tretze diputats d’ERC s’abstindran a la segona volta, dimarts, i faran possible el govern de coalició entre els socialistes i Unides Podem si ho permeten els partits petits. Els membres del consell nacional han votat sense haver vist la lletra de l’acord, sinó que els l’han llegida durant la reunió. L’anunci havia de ser a les 19.00, però s’ha endarrerit perquè hi ha hagut torns de paraula força llargs. Tanmateix, la votació final ha estat rotunda: 196 vots favorables, 4 abstencions i només 3 vots contraris. El pacte, que demà haurà de ratificar la direcció del PSOE, inclou una taula de negociació paritària entre els governs català i espanyol per a cercar una solució al conflicte polític entre Catalunya i Espanya, taula que s’haurà de formar abans de quinze dies a partir del moment que es constitueixi el nou govern espanyol; i també inclou una consulta a Catalunya sobre l’hipotètic acord a què arribi aquesta taula. Tanmateix, no vincula els republicans a l’estabilitat del futur executiu espanyol ni al pressupost. ERC té dubtes sobre la voluntat real de diàleg del govern espanyol, però diu que aquesta taula de negociació és una oportunitat per a la via política que l’independentisme ha d’aprofitar. Heus ací el document de l’acord entre ERC i el PSOE: El coordinador nacional d’ERC, Pere Aragonès, ha remarcat que l’acord fuig del marc autonòmic i que s’hi podrà parlar d’autodeterminació. Així mateix, ha dit que es reconeix la legitimitat de totes les parts i que permet d’activar la via política. I ha reivindicat que ERC havia estat coherent amb allò que va defensar durant la campanya electoral. Així mateix, ha tornat a oferir al president de la Generalitat, Quim Torra, d’anar conjuntament a defensar l’autodeterminació en aquesta mesa de negociació. Segons Aragonès, l’independentisme no hi perd res provant de transitar per aquesta via. ‘Cal estar a l’altura d’allò que la gent va votar per a obrir camins amples’, ha dit. ‘Això no és el final del camí, és l’inici. Però volem ser clars, no venim a enganyar la gent. Creiem que val la pena d’avançar en aquest camí’, ha afegit. ‘No volem que sigui una victòria de partit, sinó de país’, ha afirmat. Recel de JxCat i la CUP JxCat ha mostrat recel sobre el fet de seure en aquesta taula de diàleg amb el govern espanyol. Avui el president Torra ha dit al vice-president Aragonès que l’acord amb el PSOE no vincula el conjunt de govern i que qualsevol decisió l’havia de decidir i convalidar la presidència. El vice-president li ha avançat la proposta de defensar conjuntament l’autodeterminació a la mesa de negociació. També aquest matí la portaveu de JxCat al congrés espanyol, Laura Borràs, ha advertit que el pacte d’ERC amb el PSOE pot originar un avançament electoral a Catalunya. Per una altra banda, la CUP ha assegurat que facilitar la governabilitat espanyola no aportarà cap solució al conflicte. L’ombra de la JEC Demà es reunirà la Junta Electoral espanyola (JEC), que té damunt la taula la inhabilitació com a eurodiputat del president d’ERC, Oriol Junqueras, tot i la sentència favorable del Tribunal de Luxemburg. La JEC també estudiarà la petició del PP, Ciutadans i Vox d’executar la inhabilitació del president Torra. L’advocacia de l’estat espanyol, en les al·legacions que va presentar, va acatar la sentència de Luxemburg, però deixà la porta oberta al fet que la JEC apliqués la inhabilitació a Junqueras –i, per tant, li retirés la immunitat– en aplicació de la sentència ferma del Suprem. Tot i el suport d’ERC al pacte amb el PSOE, caldrà comprovar si aquestes inhabilitacions prematures, sense esperar a les resolucions del Tribunal Suprem espanyol, fan trontollar l’acord. Amb tot, Junqueras va dir l’endemà de saber-se la sentència favorable de Luxemburg que la seva situació personal no havia de condicionar la negociació amb el PSOE.

Summary: ERC ratifica l’acord amb el PSOE i permetrà la investidura de Sánchez


El grup parlamentari d’ERC es reuneix a Ginebra (Suïssa) amb la secretària general del partit, Marta Rovira, i el vice-president del Consell per la República, Toni Comín. S’hi han desplaçat pràcticament tots els diputats del grup excepte Antoni Castellà i Titón Laïlla, de Demòcrates. És la primera vegada que Rovira es reuneix amb els diputats en bloc i de forma presencial, també amb Comín, des que es va exiliar a Suïssa fa gairebé un any. Durant la trobada, els republicans abordaran amb la seva número 2 la situació política a quatre dies que arrenqui el judici al Tribunal Suprem espanyol contra els dirigents independentistes per l’1-O. L’executiva d’ERC ja es va reunir a Ginebra l’11 de gener. Aquella també fou la primera trobada d’aquest òrgan del partit a Suïssa per comptar amb la participació presencial de Rovira.

Summary: Els diputats d’ERC es reuneixen a Ginebra amb Rovira i Comín


El president del parlament, Roger Torrent, ha instat avui al president del govern espanyol, Pedro Sánchez, a aprendre del cas escocès, després de reunir-se amb el president de la cambra escocesa, Ken Macintosh, en una visita oficial a Edimburg. Torrent li ha explicat la situació a Catalunya i ha exposat la necessitat de resoldre l’assumpte políticament. També ha qualificat d’incomprensible la pena de presó per a la seva predecessora, Carme Forcadell, ‘per haver permès que es fessin debats al parlament’, ha informat en un comunicat. En declaracions als mitjans després de la trobada, Torrent ha reclamat a Sánchez que aprengui del cas d’Escòcia i ha apostat per aquesta via escocesa per a resoldre la situació a Catalunya, amb urnes, democràcia i escoltant a la ciutadania. ‘Menys repressió i més urnes; menys voluntat de silenciar les institucions i la veu de la ciutadania de Catalunya, i més coratge’, ha asseverat Torrent, que ha assistit al ple del parlament escocès, en el qual ha Macintosh li ha fet una salutació oficial. Política exterior A més d’aquesta reunió amb Macintosh, Torrent mantindrà trobades amb la vicepresidenta de la cambra escocesa, Limita Fabiani, i diputats dels grups parlamentaris, en una visita amb la qual Torrent continua l’acció exterior que desenvolupa des que va accedir al càrrec, ha destacat el parlament. Continuaran ‘fent política exterior encara que hi hagi qui es posi molt nerviós per que expliquem la realitat del que està passant a Catalunya’, ha garantit Torrent, l’endemà que el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) suspengués tres noves delegacions del govern a l’exterior.

Summary: Torrent insta Sánchez a aprendre del cas escocès en una visita a Edimburg