Bunyols de la meva àvia Ingredients: 250 g farina de força mig sobre de Royal 3 ous 100 g de sucre 150 mg de llet 3 cullerades d’oli de gira-sol ratlladura d’una llimona una copeta d’anís oli abundant per a fregir sucre llustre Elaboració: En un bol, posem els rovells d’ou i el sucre i ho remenem fins que blanquegi. Hi afegim la ratlladura de llimona, la llet, l’oli, l’anís, la farina i el llevat Royal. Ho barregem tot i ho deixem reposar uns vint minuts. Després hi afegim les clares a punt de neu amb compte. En una paella fonda o un cassó, plena d’oli ben calent, anem fregint els bunyols, amb l’ajuda de dues culleretes. Una vegada ben daurats, els escorrem amb l’ajut d’un paper de cuina. Els col·loquem en una safata i, per acabar, els aboquem sucre llustre pel damunt. Bunyols de bacallà Ingredients: (per a 4 persones) 300 g bacallà dessalat 2 patates mitjanes 2 ous 200 g farina 1 sobre de llevat Royal sal, pebre negre, all i julivert oli abundant per a fregir Elaboració: Tallem les patates a rodanxes sense pell i les fem bullir. Quan són cuites, afegim el bacallà a trossos i el tornem a portar a ebullició. Quan arrenca el bull, apaguem el foc, tapen el cassó i deixem que reposi tres o quatre minuts. En un bol, aixafem les patates i desfilem el bacallà sense espines ni pell. Hi afegim els dos rovells d’ou, la farina i el llevat. També hi posem l’all i julivert ben picat i el pebre negre. Ho barregem tot ben barrejat. Hi afegim les dues clares d’ou a punt de neu. Tastem la pasta i la corregim de sal. Posem una paella mitjana al foc amb oli abundant. Quan l’oli sigui calent, hi anem tirant culleradetes de la pasta i les fregim, fins que siguin daurades. Les traiem i les escorrem damunt un paper de cuina. Els bunyols se serveixen calents i es poden acompanyar amb una amanida de tomàquet o amb una escalivada. Bunyols de formatge Ingredients: 250 g de formatge fresc 2 ous 40 g de sucre 40 g de mantega 1 llimona 130 g de farina una culleradeta de llevat Royal 50 g de panses de Corint mitja copa de conyac oli de gira-sol 100 g de sucre avainillat Elaboració: Escorrem el formatge fresc. En un bol batem els ous fins que blanquegin. Hi afegim la mantega pomada i la ratlladura de la llimona. Ho batem tot fins que en surti una crema lleugera. Mentrestant, posem les panses en remull amb el conyac. Aixafem el formatge amb una forquilla. El barrejarem amb la farina i el llevat. De mica en mica, anem barrejant aquesta preparació amb la dels ous fins a fer una pasta final. La tapem amb paper film i la deixem reposar en un lloc calent uns vint minuts, perquè pugi una mica. En un cassó escalfem l’oli. Agafem la pasta i fem els bunyols ajudats per dues culleres i els anem fregint. Els escorrem sobre paper de cuina. Al final passem els bunyols pel sucre de vainilla. I ja ens els podrem menjar.

Summary: Bunyols en temps de Quaresma


Diuen que Ramon Llull és la figura més universal que ha donat la història de la cultura catalana. D’una obra vasta, que ha fet escola, el lul·lisme. Però Llull té fama de difícil. I, tractant-se d’un autor medieval, la distància també crea barreres per a la majoria de lectors (és un fet comú amb alguns altres autors destacats de la literatura medieval europea). Tanmateix, el fet és que el primer objectiu de l’Any Llull, que s’inaugurarà a Palma i Barcelona a final de mes, és difondre la vida i l’obra de Llull i acostar-la al màxim de lectors. Una de les finestres per a entrar en el món de Llull són les versions dels llibres que mantenen una concepció més contemporània. I el ‘Llibre de les bèsties’ n’és un. Aquesta faula mostra l’ambició de poder i alhora dos mitjans per a aconseguir-lo: la corrupció i la violència. Un tema ben contemporani que trenca el tòpic repetit, segons el qual el ‘Llibre de les bèsties’ és per a infants. A propòsit de tot això, s’acaba de presentar la versió actualitzada del ‘Llibre de les bèsties’, a càrrec de l’escriptor, poeta i traductor Miquel Desclot i amb il·lustracions de Perico Pastor, editat per Proa. Desclot explica que el ‘Llibre de les bèsties’ forma part del ‘Llibre de meravelles’, ‘que se suposa que és una novel·la, però costa de creure, per l’extensió i la singularitat (es divideix en deu parts i tota i l’aparença narrativa no deixa de ser una panoràmica enciclopèdica de les meravelles del món, que haurien de conduir tothom a estimar el Déu de la cristiandat). Amb tot, el ‘Llibre de les bèsties’ contrasta amb la resta de capítols i hi ha qui creu que Llull el va escriure abans. Per això es converteix en una mena de parèntesi que flueix tot sol, continua Desclot. El ‘Llibre de les bèsties’ tracta de les misèries de l’ambició de poder de la humanitat, per mitjà d’una faula. Sembla que Llull es va inspirar en dos texts sobre bèsties ben remarcables: el francès ‘Le roman de Renart’ i el ‘Kalila Wa dimna’, un conjunt de faules d’animals procedents del clàssic sànscrit ‘Panchatantra’, que va arribar a Europa en la versió àrab d’Ibn al-Muqaffa. I Desclot recorda que Llull havia après l’àrab perquè l’hi havia ensenyat el seu servent. Quant a la versió, que es pot comparar amb l’original de Llull que es mostra a les planes de l’esquerra del llibre, Desclot destaca: ‘He fet una traducció literària. Sóc un escriptor al servei d’un altre, he volgut mantenir l’estil de Llull, perquè he volgut homenatjar Llull. Ramon Llull és el primer gran clàssic català que vaig llegir, fins i tot abans d’entrar a la facultat.’ Diu que només hi ha fet alguns petits canvis. Segurament el més significatiu és que manté el nom de la Guineu, tot i que Llull l’anomena Na Renart. I Desclot conclou: ‘He volgut posar-me al seu servei i no imposar-li res.’ Per una altra banda, Perico Pastor, que es troba en la gènesi del projecte, es va deixar portar pel llibre i per una cadència lenta: ‘Una il·lustració és un diàleg amb un text i és una ajuda gràfica per al lector i per a l’editor. Els dibuixos fan el llibre més agradable, més atractiu, però sempre es troben al servei del text. I per a fer-los, cal entrar en el text i deixar-se emportar. Ja la primera lectura que en vaig fer em va suggerir d’adaptar l’estil a les miniatures dels llibres d’hores medievals. Per això vaig canviar el paper que faig servir habitualment. Vaig utilitzar un paper del Museu del Molí Paperer de Capellades: en comptes de paper oriental, vaig utilitzar un paper de més gramatge, amb poca cola i lleugerament refractari a la tinta xinesa. Això em va retardar la pinzellada, em va fer anar més a poc a poc.’ ‘De fet –continua el pintor–, vaig fer servir dos estils d’il·lustracions: el de Capellades per a les imatges que corresponien a la narrativa lineal, la dels animals que busquen un rei. Però després vaig buscar un altre estil per a les altres petites narratives que són molt nombroses, fent petites il·lustracions, esquitxant les pàgines. I aquestes altres il·lustracions les vaig fer amb un paper semblant al Japó; més Perico, diguem.’ Us oferim un vídeo amb declaracions de Miquel Desclot i Perico Pastor, on responen dues preguntes simples i essencials: quin és el Llull de cadascú (diuen que hi ha molts Ramon Llull i que cada lector pot trobar el seu). I també quina lectura han fet del ‘Llibre de les bèsties’. (Vídeo: Llull i el ‘Llibre de les bèsties’). Com sona Llull en boca de Desclot, ho descobrim en aquest altre vídeo que segueix (Escriptors.TV: Miquel Desclot llegeix Llull). Desclot imprimeix el ritme lent i la lectura neta que demana Perico Pastor i que, tal com ha explicat, ha volgut transmetre en les pintures que formen part del llibre.

Summary: Es presenta la versió de Miquel Desclot del ‘Llibre de les bèsties’ de Ramon Llull, il·lustrat per Perico Pastor


‘He vist gent que no s’havia mobilitzat mai prendre consciència del poder que té’, diu Jordi Armadans, politòleg, periodista i director de la Fundació per la Pau. Què se’n pot treure de positiu, d’un moment polític tan intens i amb tanta repressió i amb un nivell de violència verbal (i policíaca, i judicial, i política) tan alt? Armadans, de paraula mesurada i conversa pausada, tendeix a veure la part positiva de la situació, sense defugir la detecció de la part negativa i la condemna de la injustícia. ‘Això hauria d’indignar molta gent, més enllà de l’àmbit independentista’, diu en aquesta entrevista. Però es mostra esperançat del capital polític que s’ha assolit, de la consciència de tanta gent de tenir a les mans la possibilitat del canvi. ‘Això no es diluirà.’ —Ara resulta que hi va haver una explosió de violència. I amb això justifiquen tenir tancats presos polítics. —És que és insostenible. Si en el alguna cosa s’ha de basar el dret penal és en els fets, i no en les conjectures, les hipòtesis i els futuribles. I és evident que es poden discutir moltes coses del procés sobiranista, però la violència no hi ha estat mai i, per tant, tot això és fora del que podem considerar ajustat a dret. —Impacta haver vist com van anar les coses i que presentin com a veritat una altra cosa. —El més fort és que es digui que allò va ser una explosió de violència. És tan grotesc que hauria de generar una indignació absoluta. I una altra cosa: amb l’excusa aquesta de no tornar a delinquir se’ls exigeix pràcticament una renúncia ideològica. Els qui han sortit, tenen la llibertat, però compte què diguin en públic perquè la poden revocar. Això és una ombra a la llibertat d’expressió, una amenaça contra qui pugui discrepar. Això hauria d’indignar molta gent, més enllà de l’àmbit independentista. —I què s’hi pot fer? Recórrer a la justícia espanyola, que justament sosté aquest fals relat de la violència? Hi haurà conseqüències per a Espanya a escala internacional? —D’entrada, el fet que hi hagi hagut la retirada de l’ordre europea d’extradició del president i els consellers demostra que no és gens clar que aquesta deriva judicial de l’estat espanyol sigui compartida ni entesa per altres sistemes jurídics, com el belga. Demostra que hi ha hagut una patinada, i això en l’àmbit internacional es percep. De tocs d’atenció des de fora, des de l’àmbit civil, el jurídic, l’intel·lectual, n’hi ha i són importants. —És sorprenent aquesta narrativa de fets irreals. —Jo recordo la matinada del dia 21 de setembre, quan Jordi Cuixart i Jordi Sànchez deien a la gent que plegués i que deixés passar la comitiva; vaig veure insults a Twitter de gent que els increpava perquè consideraven que demanaven de fer una renúncia. I després diuen d’ells que van incitar no sé què! Hi ha hagut una part de reacció de l’estat, unitària, que ha considerat que ja n’hi havia prou, i això implicava envestir tot el que tenia davant, passant per sobre de criteris de drets humans. Uns drets que són fonamentals per a qualsevol ciutadà de l’estat espanyol, i no solament per als catalans independentistes. Jordi Armadans. Fotografia: Albert Salamé —Hi ha hagut una voluntat de crear un discurs de l’odi contra els independentistes catalans? —Jo no diria que sigui un discurs de l’odi, o que hi hagi una gran planificació en això. Sí que és clar que durant set anys, amb un procés sobiranista potent, l’estat no ha volgut encarar un problema polític de primera magnitud. Primer, invisibilitzen el problema, i ara l’intenten vèncer esclafant-lo. Les dues coses són absurdes políticament. I pretendre que tot un moviment amb una part molt important de la població i amb moltes sensibilitats ideològiques darrere es pugui esclafar és suïcida, com a estratègia política. —I si no troben la violència, se la inventen. —Semblava que necessitessin violència per a justificar una repressió forta. I és clar que tot el que puguin aprofitar en aquest sentit ho magnifiquen. Els hauria interessat que hi hagués violència al carrer. Hi ha molts indicis que apunten que més enllà de la reacció ideològica que pugui generar el procés independentista hi havia una incapacitat brutal per a mirar d’entendre què passava. L’assessor d’un ministre o un president ha de saber quines són les coses que passen realment, i disposar d’informes veraços. Però, segons moltes fonts i molta gent que hi ha estat més o menys a prop, hi ha hagut una manca absoluta de voluntat d’entendre què passava. I bona part de les sorpreses reiterades han vingut per aquesta desconnexió. L’1-O n’és un exemple. —Repetien que no hi hauria referèndum. —Doncs, pensar que desactivant una sèrie d’operacions que tenia preparades el govern no hi hauria cap reacció i que no passaria res és desconèixer que hi ha un moviment popular que fa temps que s’organitza, amb moltes antenes, i amb una capacitat d’apoderament de molta gent, i d’alguna gent que no estava mobilitzada prèviament i que ha fet tota una escola d’acció política. I al final l’única resposta que hi ha és una acció repressiva brutal. És molt trist des d’un punt de vista polític. Ningú no pot pensar que un conflicte així desapareixerà. —Actuen així perquè pensen que en el fons la majoria de la societat espanyola ja ho veu bé? —Jo tinc la percepció, segons enquestes recents, que hi ha una majoria, escassa, de la gent de l’estat que no veu impensable que hi hagi un referèndum. I a mi això em sembla interessant perquè la resposta política de l’estat és més dura que no la visió social que hi ha. Socialment, a Espanya hi ha més capacitat de mirar-se com a mínim amb una certa fredor el que passa a Catalunya i no reaccionar a la lleugera. I és una llàstima, perquè això vol dir que s’haurien pogut assajar respostes o fórmules que potser una part important de la població espanyola hauria vist bé. Però amb la deriva que han fet ara ja és més difícil. —Una cosa és no aplaudir les garrotades i una altra és sortir a condemnar-les. Això tampoc ho hem vist gaire. —Jo, honestament, ho he trobat a faltar. —I per què passa? —Per diverses raons. Una part de l’explicació és que, efectivament, s’ha construït un discurs públic oficial i majoritari a l’estat per part de polítics, periodistes, analistes, que fa que molta gent que discrepi sàpiga que la seva posició pot tenir un cost important. Hi ha una part de la ciutadania de l’estat que és conscient que fer una manifestació al carrer contra la deriva repressiva pot ser poc compartit i vilipendiat. No és còmode discrepar públicament. També hi ha gent que discrepa de l’acció del govern espanyol a Catalunya però tampoc comparteix els moviments unilaterals cap al referèndum. I se’n queden una mica al marge. —Malgrat l’atac a drets fonamentals. —Malauradament som en un moment en què en general la democràcia pateix embats importants; els drets humans són vulnerats de manera bastant potent, i a tot el món veiem com s’imposa un cert autoritarisme i una certa retallada de drets i llibertats. I aquesta retallada de drets de la ciutadania la cometen governs elegits pels ciutadans. Això també es respira. —Com enteneu que hi hagi tanta gent que pugui avalar-ho a Catalunya? Que el bloc del 155 pugui arribar a sumar tant suport? —Catalunya és una societat plural, diversa ideològicament. Penso que aquests dos últims anys, en el sobiranisme s’ha fet una certa ficció sobre el fet que hi havia una gran unitat entorn del procés, però no era cert. I ara es veu d’una manera dolorosa. A mi també hi ha coses que em costa d’entendre, però en política, al final, els objectius pels quals la gent vota un partit són molt variats. Pot haver-hi gent que voti partits del bloc del 155 no pas perquè estigui encantada amb la repressió, sinó perquè s’oposa totalment a la independència i pensa que s’ha anat molt lluny i que això s’ha d’acabar. Igualment, hi haurà independentistes que no estaran d’acord sobre com s’han fet les coses aquests dos anys però votaran partits independentistes perquè creuen que s’ha de tirar endavant. Amb tanta polarització pot passar que hi hagi gent a banda i banda amb un nivell d’acord molt baix amb l’opció que triïn. Evidentment, a mi em dol que hi hagi discursos incendiaris contra l’escola catalana, per exemple, i que això pugui tenir suport electoral. —PP, Ciutadans i el PSC no paren de repetir que l’independentisme ha fracturat la societat catalana. —Hi ha una part d’aquest discurs sobre la fractura que és políticament interessat. Però això no nega que els darrers mesos han estat d’una intensitat política molt alta, i això ha generat una conflictivitat social amb més moments de discrepància. —Però fins al punt de posar en risc la cohesió social? —La meva experiència no em diu això, sinó que els posicionaments estan més marcats. Potser gent que fa un any no tenia intensitat política ara sí que la té. En tots els espais aflora un debat polític contundent i tothom es posiciona. Sí que s’han vist discrepàncies, però això no vol dir que hi hagi un trencament de la convivència. —I ho portem bé? —Sí que recomanaria, des de la meva òptica de la construcció de la pau, que les persones hem de ser capaces de conviure amb gent que té visions diferents; que parlar amb persones discrepants és molt saludable perquè al final no tendim a fer blocs molt homogenis i tancats, i quan parles amb algú que pensa diferent pots veure punts de contacte, sense necessitat d’estar-hi d’acord. El diàleg i parlar obertament des de la discrepància és saludable, i políticament interessant. —Però és complicat fer-ho desapassionadament en moments de tanta tensió, i de repressió política. —Sí, però també ara és més necessari. En moments de polarització se simplifiquen molt les coses. Penso que també és interessant que surtin matisos i dubtes; i que no s’arribi a l’extrem de deixar de parlar de política per evitar de tensionar. No, no, has de poder parlar de política amb gent discrepant, i fer-ho tranqui·lament. Saber què pensa l’altre i, parlant, potser arribes a punts d’acord, encara que siguin petits. Jordi Armadans. Fotografia: Albert Salamé —Hem passat un temps d’angoixa col·lectiva, amb pors i preocupacions com mai. Com es pot pair i processar això com a societat? —Passen coses que no havien passat mai, tant en positiu com en negatiu. Un alt voltatge que deixa costos en les persones en termes d’ansietat i d’inquietud, i fins i tot d’excitació. Una part dels costos que deixa són personals. Hem vist gent propera que ha patit aquesta tensió, perquè aquesta intensitat al final aclapara. —Quina part positiva té? —Hi ha hagut una escola de participació política molt important per a molta gent. Una gent que no havia estat mai implicada en activisme polític i que els darrers temps ha fet un aprenentatge de participació política, de prendre decisions, compartir, fer estratègia conjunta. Això és un capital social impressionant, molt positiu, que no s’exhaurirà ara i que no deixarà de tenir impacte els anys vinents. En veurem conseqüències, d’això. He vist gent mobilitzada que ha pres consciència del poder que té i que fa cinc anys ni ho pensava. Segurament en traurem rèdits positius durant molts anys, potser en altres lluites, perquè això no es diluirà. —Què més recomaneu per a gestionar personalment aquests moments de tensió política? Evitar el discurs violent de reacció a la violència que es pateix? —Sí. Això causa dolor, indignació, ràbia… Són sentiments que si no es gestionen bé poden desembocar en frustració o en respostes més impulsives i menys meditades. Però a Catalunya s’ha fet una gran inversió per a una mobilització cívica i empàtica. —I hi ha un pòsit fet de molts anys. —I en aquests moments tothom s’ha afegit a aquesta idea que les mobilitzacions han de ser inclusives, pacífiques, festives. És cert, però, que el moment és més tens i més fotut, i és més complicat de portar. Encara que no sigui fàcil, cal procurar fer compatible la implicació i la passió amb trobar els espais de desconnexió i relaxament. No cal estar permanentment connectats, veure totes les notícies i els debats i ser a Twitter tota l’estona per estar més informat. Reduint l’exposició, t’oxigenes i això és positiu perquè processes més les coses, relaxes la tensió política, i això té un reflex social. —Penseu que hi va haver massa ingenuïtat per part del govern de no pensar que l’1-O hi hauria tanta violència per part de l’estat? —Crec que s’ha de fer la reflexió sobre fins a quin punt estava tot ben planificat i ben pensat per part del govern. És necessari. I ningú no podia pensar que l’estat espanyol assistiria a un referèndum i a una possible declaració d’independència sense fer res. Seria absurd. Ara, sí que és cert que alguns elements de la resposta no ens els pensàvem, i he de dir que l’1-O a mi em va sorprendre una mica. No pensava que no passaria res, però quan l’estat té la informació que hi ha moltíssima gent als col·legis, i no activistes antisistema radicals, sinó famílies, amb gent gran, gent jove, doncs anar a fer una acció policíaca repressiva dura com la que van fer, a mi sí que em va sorprendre. En bona part perquè vaig pensar que podia tenir un cost elevat d’imatge per a l’estat. I va ser així. El moment més crític per a l’estat va ser l’1-O; és quan l’estat va ser més fràgil i internacionalment va rebre menys suport. Sí que hi havia una certa impressió, i alguna gent amb informació ho comentava, que semblava que l’estat deia que ja n’hi havia prou, que aturarien això fos com fos, i que podien passar coses més greus. —Us va arribar informació en aquest sentit? De l’ús de la violència més extrema? —No, en aquest sentit, no. Sí que em va arribar al llarg del mes d’octubre la sensació que hi hauria una resposta unitària per part de l’estat. Fins abans de l’1-O, el PSOE estava molt distant amb certes posicions de força del PP. Però a partir de l’1-O ja va quedar clar que això no seria així, per part dels principals partits, mitjans de comunicació… I això era un canvi d’escenari. I sense que a mi ningú no em digués res de manera explícita, es feia arribar que no s’acceptarien més situacions al marge de la llei o de forma unilateral i que les aturarien fos com fos. En aquell moment ho vaig interpretar en el sentit que encara que hi hagués crítica internacional ho farien igualment. Entenia que volien dir que assumirien els costos que calgués per a aturar-ho. —La ingenuïtat va ser pensar que la UE ens ajudaria? O que el PSOE mai avalaria aquesta repressió? —Sí, sobre la UE sí que hi ha un punt d’ingenuïtat evident, en un moment que passen coses molt gruixudes i no hi ha cap reacció especial. Només mirant el paper galdós de la UE en el tema dels refugiats, ja ens hauríem d’alarmar. O amb conflictes devastadors com el de Síria, en què hi ha hagut una passivitat internacional brutal. O el que ha passat a Turquia, que és absolutament escandalós. Hi ha moltes coses que són altament preocupants i veus que el sistema polític europeu i internacional o bé ha participat en bona part d’aquestes situacions o bé no ha reaccionat. Per tant, en el cas de Catalunya sí que penso que hi va haver un excés d’ingenuïtat de pensar que això Europa ho solucionaria. Era agosarat fiar-ho tot a Europa. —Un plantejament següent va ser el de desestabilitzar la UE perquè veiés que calia intervenir. Si no eren sensibles als drets humans, ho haurien de ser a la inestabilitat. Feia l’efecte que la gent estava més preparada i disposada que no el govern a fer una mobilització de desobediència. —És possible que això fos així. Però una desestabilització que obligués Europa a intervenir hauria d’haver estat molt gran. I s’ha d’entendre que això hauria volgut dir uns costos personals i socials enormes. Si hi hagués un caos bestial la UE intervindria, però, és clar, hi hauria d’haver aquest caos. Fiar-ho tot a una situació de desestabilització massiva era exagerat. També hi havia hagut una feina prèvia de desobediència civil no violenta i és possible que hi hagués gent que estava disposada a anar més enllà. Però si al final no es va continuar per la via de la resistència sinó per la via d’acceptar el 155 això ja no tenia gaire sentit. —Penseu que va ser encertat el pas enrere del govern? —Com a entitat no tenim una resposta política a això. Jo tinc la percepció que prèviament hi havia un element més greu. Era evident que el suport de l’independentisme no era supermajoritari a Catalunya. No el sabem, quin és, perquè no hi ha manera que es pugui saber, però no era molt majoritari; del cinquanta per cent i escaig, en tot cas. I personalment crec que l’independentisme havia de valorar si un envit a l’estat com aquell, amb totes les conseqüències, es podia fer amb un suport popular tan escàs. Tu, com a minoria, pots fer una acció de resistència, però has de ser molt conscient de totes les coses que comporta. I si vas a desafiar un estat, amb totes les coses que pot implicar, és convenient tenir una majoria més forta darrere. Penso que aquest és un dels elements de l’estratègia de l’independentisme que potser es va menysvalorar més.

Summary: Jordi Armadans: ‘Pretendre esclafar un moviment com aquest és un suïcidi’


Jaume Alonso-Cuevillas (Barcelona, 1961) porta milers de quilòmetres a l’esquena anant amunt i avall del Principat explicant en viles i ciutats les barrabassades de la justícia espanyola i les opcions de trobar-hi una sortida, judicial i política. L’advocat dels exiliats Puigdemont, Puig i Ponsatí ha esdevingut una figura mediàtica que ara fa el salt a la política i que ens rep al seu despatx amb un llibre nou sota el braç, 1 judici (polític) i 100 preguntes (Símbol Editors). És un manual jurídic per a no juristes per tal de no perdre’s ni deixar-se ensarronar en un temps en què sembla que les sessions al Tribunal Suprem vagin substituint els vespres de Netflix. ‘No em sento polític, però vulgui o no vulgui, en sóc’, ens diu en aquesta entrevista. En efecte, és cap de llista de Junts per Catalunya a Girona. Un vestit acabat d’estrenar en què encara no se sent del tot còmode. —Com us prova la vida de candidat? —Ja fa temps que vaig fent conferències per tot Catalunya parlant del procés. D’aquest punt de vista ha canviat poc, però sí que és cert que el fet de ser candidat no em dóna tanta comoditat. Estic molt més còmode amb el paper d’advocat que exposa la seva opinió sobre el procés. Tinc una mica la sensació que quan la deia la meva opinió abans de ser candidat tenia més credibilitat. Continuo opinant igual, però com que en general hi ha una gran desconfiança envers la classe política… —Us miren amb uns altres ulls? —És possible. O potser m’ho imagino jo. —Ara us heu de cenyir més al guió? —La campanya tot just acaba de començar i no tinc capacitat de valorar-ho encara. I en totes les intervencions que he fet fins ara ningú no m’ha fet cap guió sobre què havia de dir. He continuat dient les mateixes coses. D’aquest punt de vista, no. Però quan ho dius amb unes sigles darrere… Jo havia anat a molts actes en molts pobles que eren convocats per JxCat, ERC, la CUP, els CDR, Òmnium i l’ANC. Ara això ja no és viable. És més, me n’han anul·lat alguns que ja eren programats, que eren de Súmate o d’alguna altra entitat, perquè ara sóc candidat de JxCat. —Us sap greu? —Ho entenc, però és un cost. També anava un cop a la setmana al programa de la Melero i al d’en Grasset. Això també s’ha acabat. —Una vegada sigueu diputat, continuareu la tasca d’advocat? —La feina de diputat és compatible amb fer d’advocat. Un percentatge molt important de la meva feina es fa per ordinador o per telèfon, i la puc fer de Madrid estant. A més, tinc un molt bon equip al despatx i les coses continuen funcionant. I els dies que no sigui a Madrid aprofitaré per fer la feina presencial. —Serà compatible amb el fet de continuar essent l’advocat de Puigdemont, Puig i Ponsatí? —Sí. En el cas dels exiliats espero que se m’hagi acabat la feina. Sí que esperem que hi hagi noves euroordres, però això ho tenim molt treballat, i en aquest cas són els advocats de fora els qui en porten el pes. La feina que havíem de fer nosaltres ja l’hem feta d’una manera molt substancial. —Per què candidat al congrés espanyol? Us feia al parlament europeu. —Sí, jo també em feia més candidat al parlament europeu. Al principi no volia ser candidat enlloc, perquè tinc una feina que m’agrada, que em va bé, i amb la qual ja faig prou política. Però arran d’haver participat en tants actes, d’haver-me tornat un personatge mediàtic, va començar a sonar el meu nom com a candidat. I jo vaig dir al president Puigdemont que jo, com a molt, em veuria a Europa. Perquè a part que l’experiència m’atreia, em mantenia fora del fangar de la política espanyola, que és horrorós. Quan finalment es va decidir que el president seria el cap de llista a les europees, i acompanyat de molta gent potent, no tenia cap sentit que hi anés jo. —I aleshores què va passar? —Aleshores, un dijous, em van proposar de ser cap de llista a les eleccions espanyoles per Girona. Havia de dir alguna cosa abans de dissabte. Finalment va ser diumenge que vaig acceptar. D’entrada, aquell dijous, els havia dit que no, que no se m’hi havia perdut res, a Madrid, que jo ja continuaria col·laborant tant com calgués. Vaig dir que no perquè no m’hi veia, en aquest fangar. Vaig anar rebent peticions de l’exili i de la presó perquè ho reconsiderés. Era difícil de dir que no quan m’ho demanaven presos i exiliats, però qui em va acabar de convèncer va ser en Lluís Llach. Aquell dissabte teníem un viatge a Bilbao en Llach, en Jaume Roures i jo. En Roures ja se n’havia anat i el viatge de tornada el vam fer el Lluís i jo. Vam anar analitzant els pros i els contres de la decisió: jo li deia que potser perdria la credibilitat que tinc pel fet de no estar casat amb cap sigla i que el fangar de la política espanyola em feia molta mandra… I ell em va acabar dient que com a amic m’aconsellava que fes el pas, però que com a ciutadà m’ho demanava. —Amb quin argument? —Per la necessitat de portar una veu com la meva al congrés que pugui dir amb arguments el perquè de les vulneracions de drets. És un paper molt difícil. I després del debat de Cuatro d’aquesta setmana ja vaig veure que és pitjor que no m’imaginava. I això que els de la cadena em van dir que havia estat suau, que al congrés és encara pitjor. Horrorós. —Ja us podeu calçar. —Sí, perquè ni t’escolten. Serà molt dur d’anar a fer aquest discurs a Madrid, i m’imagino que el primer dia que surti em cridaran i em xiularan. Amb aquella manera de fer de l’esbroncada. A mi em resulta molt desagradable. Fa temps, amb el Cuní vaig començar de tertulià. I de tertulià no acabava de funcionar perquè era massa educat, perquè no interrompia els altres. —Heu pensat quin estil voleu tenir al congrés? —Sí. El meu format és d’Aitor Esteban. Vull fer un paper de catedràtic, parlant amb rigor i seriositat. Això no vol dir que no pugui parlar amb contundència o amb un punt d’ironia perquè, si no, no seria jo. —Us caricaturitzaran. —Segur. I d’entrada la meva etiqueta és l’advocat de Puigdemont. Ni catedràtic, ni ex-degà ni res: Advocat de Puigdemont. Per tant, l’advocat del diable, l’advocat de l’enemic públic número u d’Espanya. —El factor Puigdemont també el jugueu vosaltres, però en sentit positiu. Sou cap de llista per Girona. —Jo no he decidit de ser el cap de llista per Girona, m’ho van proposar. Jo sóc de Barcelona, si bé és cert que amb Girona hi tinc alguns vincles. El meu avi va ser batlle de Lloret. Era d’ERC. El primer batlle de la República. Es deia Jaume Sayrol. A més, jo em vaig casar amb una noia de Torroella… Però al final anem junts per Catalunya, i hem de treure diputats a totes les demarcacions perquè hem de poder fer un grup parlamentari. I per això necessitem tenir un 15% dels vots a totes quatre demarcacions. —Mirant les enquestes, el grup parlamentari no surt. —Sí, però són enquestes d’abans no se sabés que jo seria candidat. I tampoc no se sabia que la Laura Borràs seria candidata. Jo crec que es repetirà allò que va passar el 21-D, que les enquestes donaven un resultat pèssim a JxCat i al final va superar Esquerra. I Esquerra, quan es van fer aquestes enquestes, ja tenia una marca i candidats, i JxCat encara no tenia ni una cosa ni l’altra. I al final la gent té clar si vota independentista o no, i hi ha un marge d’indecisos molt gran per a decidir el partit independentista. ERC va dient i repetint que no posa línies vermelles. Nosaltres sí que les posem: desblocatge sí, però xec en blanc no. —Quines són les vostres línies vermelles? —És l’autodeterminació, l’1-O, i tot allò que fa referència al cor de l’existència de Catalunya. Per a nosaltres l’acceptació de l’autodeterminació és un requisit, és irrenunciable. El PSOE ens fa creure que volen diàleg però només dins la constitució. I no van acceptar ni un relator. I amb aquestes condicions no hi podem pactar. Jo entenc que no diguin que pactarem un referèndum demà-passat, perquè les posicions són molt allunyades. —El vostre objectiu és el referèndum pactat? —Pot ser una via. La via del relator és una via molt suau, si vols, però entenc que per a desblocar això hem de començar amb passos petits. El referèndum pactat pot ser una via, però la veig difícil. —L’independentisme podria tornar a ser decisiu per a les majories al congrés. Considereu el blocatge? —Nosaltres diem que és l’estratègia de desblocatge, la que cal. Si no desbloquem la situació catalana, què? Si ens trobem que els vots catalans són necessaris, tenim dues opcions: investir Pedro Sánchez i ja ho veurem, o no investir-lo pas. Si l’investim i ja ho veurem, ens podem trobar, com tantes vegades, que ens tornen a enganyar amb inversions pressupostàries que no compleixen, que ens diuen que hi haurà un relator i després ni això… Donar un xec en blanc a Sánchez en canvi de res, no ho farem. Per això posem línies vermelles. Ha de ser, doncs, en canvi d’avançar cap a l’autodeterminació. —Hi haurà d’haver cap estratègia conjunta de l’independentisme a Madrid? Si no, com es podrà fer això? —No ho sé. ERC diu que pretén un pacte d’esquerres espanyoles pensant que serà possible d’acordar un referèndum d’autodeterminació. Tant de bo tinguessin raó, però jo sóc molt escèptic. No ho veig. I és una aposta a molt llarg termini, i jo crec que ens hem de mantenir fidels a la gent, que ja n’hi ha prou, d’enganys. —Quin impacte hi pot tenir el judici? —Serà un episodi més de desconnexió i d’indignació. —I com es portarà a la pràctica? Com es farà servir de revulsiu per a fer un pas endavant cap a la República? —Això no em pertoca a mi de dir-ho. Em consta que treballen en una resposta, però jo sóc a la banda jurídica. —La sentència és escrita? —Escrita, no, però decidida, sí. Marchena la voldrà pactar amb la resta del tribunal per a evitar vots particulars. —És important la diferència entre ‘decidida’ i ‘escrita’? —Sí. Perquè allà hi ha dos o tres magistrats que no estan conformes amb tot. Jo crec que la ponència de Marchena serà l’escrit d’acusació mateix, però després, per a pactar, haurà de rebaixar plantejaments. I aquí hi ha la discussió. Els advocats dels presos creuen que la sentència s’acostarà a la sedició, i jo crec més aviat que ens acostarem a la conspiració per la rebel·lió. I que seran més o menys la meitat de les penes que demanen, és a dir, entre vuit i dotze anys. Que és una salvatjada. Marchena calcularà aquests vuit o dotze anys perquè, si fa no fa, els hagin complerts quan arribi la sentència d’Estrasburg. —Com veieu el judici? —Ja m’imaginava un Marchena molt curós amb les formes que després s’aniria endurint i que lluitaria contra el calendari. I així ha estat. No m’imaginava pas que descuidés aspectes tan rellevants del punt de vista processal i que alterés –per exemple– l’ordre de les proves de l’acusació i de la defensa o restringís els vídeos, que és al·lucinant. Això em sorprèn. Veuríem un judici diferent, si no fos així. M’imaginava també més bel·ligerància… Vegem, és molt difícil de dir de fora estant, perquè el paper dels meus companys al judici és molt difícil. Però crec que, arribats a aquest punt, haurien de ser una mica més bel·ligerants. —En quin sentit? Protestant més? —Sí. Per exemple, quan en Pina diu a Marchena ‘és que ara mateix ho veig!’  i Marchena li diu si vol ser ell qui declari com a testimoni, i acaba amb el ‘perdó, perdó, vostè té raó’… Doncs no. Gens de raó no tenia. Era un abús d’autoritat i no es podia consentir. És difícil de dir de fora estant, falten moltes sessions de judici i és molt complicat. Però a què s’arrisquen? Que els imposin una multa? Activarem la caixa de solidaritat. Que els expulsin de la sala? No ho faran pas. No expulsaran un advocat de la defensa. —Si Puigdemont és elegit eurodiputat, podrà tornar? —Jurídicament sí. Però també és cert que el Tribunal Suprem, la Junta Electoral i l’estat espanyol faran una interpretació contrària. La interpretació jurídica correcta és que ell té immunitat tan bon punt és elegit. Per tant, sense cap obstacle podria venir i recollir l’acta amb immunitat. Dit això, veient com actua l’estat espanyol, el risc que tan aviat com posi un peu a territori espanyol sigui detingut i empresonat és elevadíssim. Això el president ho sap. I no descarto res, perquè ell és capaç, si ho creu, de venir. —De què depèn que pugui tornar, doncs? —D’entrada el fet que pugui ser eurodiputat l’acabarà decidint el Parlament Europeu, on el PP podria potinejar una mica, i després el Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) a Luxemburg. La UE no té una administració electoral i ho delega a l’administració electoral de cada estat. Per tant, a l’estat espanyol és la Junta Electoral qui dirimeix. Però els contenciosos no van per la via interna, sinó que van primer al Parlament Europeu mateix i després al TJUE. I aquí cal aclarir que no és un contenciós que dura anys, sinó que el contenciós electoral l’han de resoldre de pressa perquè la composició del parlament romandrà blocada fins que no es resolgui. I el TJUE sabrà que allò que decideixi podrà ser un precedent per a qualsevol país. —Recapitulem: Si Puigdemont és elegit eurodiputat, primer ha de decidir Espanya? —La Junta Electoral dirà: ‘vostè ha de venir a recollir l’acta’. Si ve, tot i que té immunitat, és possible que el detinguin. I veurem com actua el parlament europeu i el Tribunal de Justícia de la UE. —Però és clar que per disposar de l’acta d’eurodiputat, Puigdemont hauria d’anar a Madrid. —Segons la legislació espanyola, sí. —I hi ha cap manera de tenir l’acta d’eurodiputat sense necessitat d’anar-hi? —Això seria avançar coses. —Serà això que plantejareu en el contenciós amb l’estat espanyol? —Seria una de les alternatives. Però la decisió és seva. —Així doncs, la Junta Electoral espanyola dirà que haurà d’anar físicament a Madrid a recollir l’acta. —Segur que aniran per aquí, per això a Junqueras, Sànchez, Rull i Turull els deixaran anar a recollir l’acta al congrés. Per crear un precedent. Ara, la imatge serà potentíssima, la de veure els presos recollint l’acta, arribant amb furgó policíac al congrés i tornant a sortir després cap a Soto del Real. —A la sessió de constitució del congrés, el 21 de maig, hi hauran de ser presents? —Sí, sí. Ja ho han filtrat, que els deixaran anar. Per què l’estat espanyol vol donar aquesta imatge, que té un gran cost internacional? Per a crear un precedent per a Puigdemont. —Dèieu que el TJUE ha de resoldre aquestes qüestions amb celeritat. —Sí, perquè si no, es blocaria la composició del parlament europeu mentre no es resolgués. —Com a advocat, què recomaneu a Puigdemont? —Normalment a un client no l’aconsello ni el deixo aconsellar. Li dibuixo escenaris, de ‘si fas això, pot passar això altre’, tenint en compte que no és una ciència exacta. I quan el client és un polític, encara menys. És absurd què pugui recomanar a Puigdemont o deixar-li de recomanar. Ell sap perfectament i sap que jurídicament podria venir aquí i passejar-se davant duna caserna. Però sap també que probablement, si ve, el detindran i el portaran a Estremera, i que després ja discutirem si hi havia dret o no. Ara, la decisió és més política i personal que no pas jurídica, si vol assumir aquest cost o no. Jo crec que no ho té decidit, encara. —Ja que una decisió del TJUE no podria trigar gaire temps, si la resolució fos favorable, Puigdemont podria tornar en qualsevol moment? —Si al final Luxemburg dóna la raó i és efectivament eurodiputat, aleshores té la immunitat. I si anés a Espanya i el detinguessin seria un escàndol. Però si el detinguessin abans també, amb el cost personal que mentre ho decidissin seria a la presó. Però aleshores potser té més impacte. Ell té els escenaris, i ell decidirà.

Summary: Alonso-Cuevillas: ‘Volen crear un precedent per a Puigdemont deixant anar els presos al congrés’


Els incendis forestals han matat més de 1.000 milions d’animals a tot Austràlia, inclosos més de 800 milions d’exemplars a l’estat de Nova Gal·les del Sud, el més afectat per les flames, segons les estimacions d’un expert acadèmic de la Universitat de Sydney, el professor Chris Dickman. Fa unes setmanes, el professor de la Facultat de Ciències de la Universitat de Sydney va oferir una primera estimació de les conseqüències dels incendis forestals i va parlar d’almenys 480 milions d’animals morts. Tenint en compte que els incendis han continuat a Austràlia, especialment a l’estat de Nova Gal·les del Sud, el professor universitari ha augmentat la seva estimació i l’ha situat en més de mil milions d’exemplars morts, incloses espècies tan característiques d’Austràlia com els coales i els cangurs. ‘Crec que no hi ha res que es pugui comparar a la devastació que s’està produint en una zona tan àmplia de manera tan ràpida. És un esdeveniment monstruós en termes de geografia i de nombre d’animals afectats’, ha dit el professor universitari, en declaracions a la cadena de ràdio nord-americana NPR. L’expert acadèmic ha advertit que Austràlia està patint clarament ‘els efectes del canvi climàtic‘. ‘Probablement estem veient el que pot ser el canvi climàtic en altres parts del món amb les primeres fases d’aquest procés a Austràlia’, ha explicat. Dickman ha destacat que els científics han de tornar a ser escoltats en el debat sobre el canvi climàtic i els seus efectes per esbrinar ‘què és probable que passi en les dècades vinents’ i com es pot mantenir la biodiversitat en aquesta situació canviant. El professor de Ciències de la Universitat de Sydney ha dit que els animals que han aconseguit sobreviure a l’onada d’incendis forestals ho han fet després de fugir o posar-se sota terra i ha avisat que tornaran a aparèixer en zones en les quals ara no hi ha recursos perquè s’alimentin. En un comunicat, la Universitat de Sydney ha explicat que l’estimació del professor Dickman es basa en un informe de l’any 2007 elaborat per a WWF sobre l’impacte de la pèrdua de terreny que pateix la fauna australiana a Nova Gal·les del Sud. ‘Els autors han utilitzat de manera deliberada estimacions altament conservadores per fer els seus càlculs. La veritable mortalitat és probable que sigui més alta que la mortalitat estimada’, ha assenyalat el centre acadèmic australià.

Summary: Més de 1.000 milions d’animals han mort en els incendis d’Austràlia


Una setmana després de les eleccions espanyoles, els habitants de la Granja de la Costera han tornat avui a les urnes per votar en els sisens comicis en sis mesos. Primer van ser les valencianes i espanyoles del 28 d’abril, posteriorment les municipals i europees el 26 de maig, aquest 10 de novembre les espanyoles una altra vegada i avui han repetit les eleccions municipals. Les ha guanyades el PP, amb 120 vots. El PSPV, que era l’altra candidatura que es presentava, n’ha obtingut 103. Així doncs, l’alcalde serà José Miguel Marín, que governarà amb quatre regidors. Les eleccions municipals del maig van ser anul·lades en aquesta localitat de la Costera arran d’una impugnació del PP. D’entrada, van guanyar per un vot enfront del PSPV, les dues úniques candidatures que s’hi presentaven. Després es van acceptar dos vots nuls, que van donar la victòria als socialistes; però finalment la votació va ser anul·lada per irregularitats, car un dels vocals de la mesa era també candidat del PSPV. Avui hi havia les mateixes candidatures (PSPV i PP), el mateix cens (261 persones), els mateixos components a la mesa electoral (menys el vocal impugnat, que substitueix el suplent) i fins i tot les paperetes sobrants del maig. No hi ha hagut campanya electoral perquè la repetició es limitava només a la votació. Resultat a la Granja de la Costera el 10 de novembre Després de l’empat del maig, a les eleccions espanyoles de la setmana passada el PP va ser primera força, però la suma dels partits del Botànic (PSPV, Compromís i Podem) va ser superior que la de les dretes. Per deu vots de diferència. Després de la votació, la Granja de la Costera ha deixat de ser l’únic municipi valencià pendent de constituir l’ajuntament després de les eleccions del 26 de maig. Aquest 17-N també es votava a Àreu (Pallars Sobirà), una entitat municipal descentralitzada, al municipi d’Alins, que no va votar en les eleccions locals anteriors perquè no s’hi van presentar candidatures.

Summary: La Granja de la Costera: el PP guanya en la repetició de les eleccions municipals


Aquest vespre Feliu Ventura farà a Xàtiva el primer concert d’una minironda de l’espectacle ‘Faré Vacances. Un visita a Ovidi Montllor‘, que el portarà de cap a cap del país: avui actua al Gran Teatre de la seva ciutat, divendres a l’Auditori de Barcelona –dins el festival Barnasants– i l’endemà a la mítica sala de concerts Slavia de les Borges Blanques. En aquest espectacle Feliu Ventura s’alia amb Marc Serrats ‘Xerramequ’ per cantar Ovidi Montllor a ritme sincopat de reggae i ska. Junts, revisiten les peces clau del seu repertori musical, com ara ‘Va com va’, ‘Homenatge a Teresa’, ‘Perquè vull’, ‘M’aclame a tu’, que ara sonen amb regust de dub poetry i ritmes jamaicans. D’aquesta manera, la banda sonora de Montllor centra un espectacle sorgit de l’admiració i de l’afany d’actualitzar-ne el llegat. El concert d’aquest vespre a Xàtiva inaugura un nou festival de cançó d’autor anomenat Música i Lletra. Fins el dia 27, passaran pel Gran Teatre músics com ara Quico Pi de la Serra, Andreu Valor i Joan Amèric i el cantant xilè Lucho Roa, entre més.

Summary: Feliu Ventura presenta ‘Faré Vacances. Un visita a Ovidi Montllor’ a Xàtiva


El president de la Generalitat, Ximo Puig, ha assegurat que l’estat de les autonomies ‘està esgotat’. Per això ha reivindicat la reforma de la constitució espanyola per tal ‘d’obrir una via’ a l’estat federal. Puig ha fet aquestes declaracions en l’acte organitzat per la Generalitat per commemorar el quarantè aniversari de la constitució espanyola. ‘Avui, reformar la constitució és defensar-la’, ha afegit. A més, ha demanat que el debat constitucional també tingui presents temes com la lluita contra la violència de gènere, la sostenibilitat ambiental i el bon govern. Mónica Oltra, vice-presidenta del Consell, ha dit que la constitució no és cap ‘símbol immutable’. Consegüentment, ha afirmat que tancar la porta a reformar-la és ‘regalar-la a aquells que fan de les banderes, de les lleis i de les pàtries símbols buits que centrifuguen persones’.

Summary: Puig reivindica la reforma de la constitució per a ‘obrir una via’ vers un estat federal


A partir de dimecres, primer de gener, el tram de la AP-7 entre Tarragona i Alacant serà de franc. Les barres dels peatges s’aixecaran després de gairebé cinquanta anys i no tornaran a abaixar-se –si més no de moment. Així es posarà fi a una reclamació ciutadana històrica que demanava d’acabar amb les concessions de les autopistes. Abertis deixarà d’ingressar més de cent milions d’euros anuals en aquesta part de la AP-7 –la concessió del tram Tarragona-La Jonquera s’acabarà el 2021– i els ciutadans catalans s’estalviaran uns 300 milions d’euros en peatges. Aquest és un pas més cap a la fi del model de concessions milionàries començat durant el franquisme i obre un escenari incert sobre el model de manteniment que triarà l’estat espanyol. Els canvis en aquesta infrastructura que ha vertebrat el país de nord a sud durant dècades tindran efectes immediats, i no tots són econòmics. Els primers a notar la gratuïtat d’aquest tram de la AP-7 seran els veïns de Cullera, Gandia, Alcalà de Xivert, Xeraco, Bellreguard, Palmera, l’Alqueria de la Comtessa, Oliva o Benissa, municipis partits pel mig per la paral·lela N-332, sobrecongestionada per culpa dels preus de la competidora. ‘L’impacte més directe serà la millora en la qualitat de vida de la Marina, la Safor i el Baix Maestrat. El trànsit per la N-332 baixarà i hi haurà menys soroll i menys contaminació en pobles on fins ara hi havia un flux continu de cotxes’, explica Antoni Infante, coordinador de la Plataforma del Dret de Decidir i que ja fa anys que participa en les campanyes per a demanar l’alliberament de l’autopista. El preu de la AP-7 ha convertit la N-332 i la N-340 –l’homòloga del Principat– en l’autèntic corredor mediterrani. Especialment durant la crisi, quan el flux de vehicles a la AP-7 va caure considerablement. Només una dada: si el 2007 pel tram Tarragona-Alacant en corrien 27.000 cada dia, el 2012 amb prou feines arribaven a 15.000. En canvi, l’any 2018 passaven 24.000 vehicles per la N-340, una via que és majoritàriament d’un carril per sentit. Amb aquests ingredients, no és d’estranyar l’alta sinistralitat tant de la N-340 com de la N-332. ‘Parlem de disset, divuit o dinou morts, depenent de l’any. I un 80% són per xocs frontals, és a dir, que serien evitables en vies de més d’un carril. Han convertit la carretera més important de l’estat, que és la nacional, en una via urbana, mentre al costat hi havia una carretera d’un altíssim poder econòmic amb dos carrils per banda’, resumeix Llorenç Navarro, de la plataforma AP-7 Gratuïta Ja. Ara, amb la gratuïtat de l’autovia i l’augment de trànsit consegüent de ben segur que faran baixar la mortalitat de la N-332 i la N-340. El novembre de l’any passat el Ministeri de Foment espanyol va alliberar els peatges de la AP-1, que uneix Burgos amb Àlaba, i dotze mesos més tard no hi ha hagut cap mort en la carretera nacional. Ara mateix hi ha projectes per a desdoblar la N-340, però Navarro es plany que alguns s’hagin retardat tant: ‘Si no s’han fet desdoblaments, possiblement és perquè qui mana als governs són les grans empreses. I això generaria una afectació econòmica a la concessionària. Els calés han estat més importants que les vides humanes’, denuncia. De fet, si ens centrem en la part econòmica, segons xifres del Ministeri de Foment espanyol, els ciutadans catalans s’estalviaran uns 300 milions l’any. Especialment al País Valencià, que deixaran de pagar 230 milions en peatges, que és equivalent a una disminució del 5,3% de l’IVA recaptat. Quaranta-cinc anys pagant Travessar el país de nord a sud per la AP-7, de la Jonquera fins a Alacant, costava 69,8 euros, però dimecres la factura es rebaixarà a 44. El tram del nord –de la Jonquera fins a Tarragona– és concessionat per Acesa fins al 2021, mentre que el sud –de Salou a Alacant–, per Aumar. Les dues empreses les controla Abertis, que el 2018, a tall d’exemple, va tenir un benefici de 1.681 milions d’euros. Doncs bé, un terç correspon al negoci de les autopistes –també en té a Xile. El 2017, l’últim any del qual se saben xifres de beneficis nets de les empreses concessionàries d’autopistes a l’estat espanyol, Abertis va guanyar 415 milions d’euros entre els dos trams de la AP-7. El pastís gros, el tram fins a la Jonquera, li va aportar 298 milions, mentre que el sud, entre Tarragona i Alacant, 117. Aquest, l’abordat en el present article, va tenir una època daurada abans de la crisi econòmica amb beneficis regulars superiors a 100 milions. Posteriorment la rendibilitat va caure considerablement, però aportava igualment guanys importants als resultats d’Abertis. En total, podem dir que d’ençà del començament de l’última pròrroga, el 2006, i fins al 2017, ha donat un benefici de 1.274,5 milions d’euros nets. Notícia de La Vanguardia Española sobre la inauguració del tram entre Castelló i València. El naixement d’aquesta autopista va ser recomanat pel Banc Mundial, que indicava a Espanya que creés una via terrestre que connectés una àrea tan industrialitzada com la costa mediterrània. El govern franquista va preferir el règim de concessions i així és com Aumar va obtenir primer la del tram Tarragona-València el 1971 i la del de València-Alacant el 1972, tot i que no es van obrir fins al 1974 i 1979 respectivament. Va presentar resultats negatius fins que no va amortitzar la inversió el 1983, però a partir de llavors ja va començar exercicis amb beneficis que mai ha abandonat. Es va convertir en la segona empresa més rendible de la xarxa d’autopistes de peatge de l’estat espanyol, només per darrere d’Acesa, la joia de la corona de la Caixa, dirigida al final dels anys noranta per Isidre Fainé. Amb aquesta situació i un negoci assegurat fins al 2019 gràcies a una pròrroga impulsada per Aznar, les dues concessionàries es van fusionar el 2003 sota el nom d’Abertis. Immediatament es convertiria en la segona empresa del sector a escala europea i va començar a operar a l’Ibex-35. Amb el temps entrarien dins l’accionariat la constructora ACS de Florentino Pérez i la italiana Atlantia, mentre que la Caixa aniria perdent pes dins la junta d’accionistes tot i conservar més del 20% de les accions. Finalment el banc català va acceptar l’OPA llançada pels altres dos grans accionistes i les va vendre totes per 3.900 milions d’euros a mitjan 2018. Retenció en un peatge de la AP-7 durant la campanya ‘No vull pagar’, el 2012 Pròrroga rere pròrroga La pressió per a no renovar les concessions és un reclam que ha esdevingut transversal aquests últims anys. Aquest malestar va viure el seu moment àlgid en la campanya ‘No vull pagar’ del 2012, una protesta ciutadana que pregonava de travessar els peatges sense pagar en desacord amb el règim de concessions. El moviment es va estendre pel Principat, al País Valencià i al Túnel de Sóller de les Illes Balears. Feia anys que havia calat en la societat un sentiment d’indignació per un tracte que es considerava desigual respecte de la resta de l’estat espanyol: ‘El malestar pels peatges i el moviment del “No vull pagar” no neix perquè tinguem peatges, sinó que neix perquè n’hi ha uns altres que no en tenen. Si jo sé que a un altre lloc fan servir les mateixes vies de franc perquè jo les estic pagant i en canvi jo haig de pagar per anar a la feina, doncs la reacció que et surt és que no vols pagar’, apunta l’economista Jordi Rosell, coneixedor del sistema d’autopistes espanyol. Tots els partits que han passat per la Moncloa han executat les pròrrogues en la concessió de la AP-7. Primer la UCD, que la va allargar a Aumar fins al 1986. Posteriorment prendria el relleu Felipe González, que va permetre d’explotar el tram sud fins al 31 de desembre de 2006. Però no acabaria aquí perquè 1997 el president de la Generalitat Valenciana, Eduardo Zaplana, va impulsar que el govern de José María Aznar en facilités una altra fins al 2019. A canvi Aumar havia d’abaixar les tarifes i fer noves inversions, com ara connectar l’autopista amb Terra Mítica. Mentre això passava ja existien plataformes de la societat civil que demanaven la gratuïtat de la AP-7: ‘Tota l’estructura econòmica és dissenyada al servei de les grans empreses, i les autopistes han servit per a donar guanys ingents a unes de determinades’, diu Antoni Infante, que afegeix que ha calgut una mobilització ciutadana permanent i canvis polítics als ajuntaments i la Moncloa per posar punt final a les pròrrogues. La veritat és que el PP, en el mandat de Mariano Rajoy, per via del ministre de Foment, Íñigo de la Serna, ja va avisar que no s’ampliaria cap més concessió a Abertis i que liberalitzaria la AP-7, un compromís mantingut pel govern de Pedro Sánchez. Al marge dels motius de fons en la renovació de les concessions durant quaranta-cinc anys, Rosell hi afegeix un matís: ‘A vegades hem de pensar que qui va agafar una autopista als anys seixanta no sabia com anirien les coses, quins riscs es prenien… Però en el moment que s’amplia la AP-7 pel tercer carril és evident que els beneficis són molt favorables a la concessionària i que aquesta és una via que és més que pagada.’ I ara, què? Dimecres no només acaba aquesta concessió, també la de la AP-4 entre Sevilla i Cadis, gestionada també per Abertis, i d’aquí a un any el tram nord de la AP-7 fins a la Jonquera i la AP-2 entre El Vendrell i Saragossa. Aquesta reacció en cadena respon a una voluntat del PSOE de posar punt final a un règim de pròrrogues perquè li ‘sembla més just’ que les carreteres que finalitzen contracte de concessió, s’integrin dins la xarxa pública. Serà així a llarg termini? Fonts del ministeri asseguren que cal fer una ‘una reflexió global sobre el model de xarxa viària que volem tenir a llarg termini’. Per això diu que el congrés impulsarà una subcomissió d’estudi ‘a fi d’assegurar la sostenibilitat de les operacions de conservació i manteniment que requereix la xarxa’. De moment les autopistes seran gestionades per l’estat espanyol, que sí que ha obert un concurs per a conservar-les i mantenir-les. En el cas de la AP-7, tindrà un cost de 27 milions d’euros anuals –20,7 el tram del País Valencià i 6,3 el del Principat–. Sobre el model que cal aplicar d’ara endavant, les opinions són diverses i el debat és molt obert. La setmana passada el conseller de Territori i Sostenibilitat, Damià Calvet, declarava a TV3 que rebutjava una gestió íntegrament pública: ‘Mantenir una autopista té un cost que va d’entre els 50.000 euros i els 100.000 per quilòmetre, depenent de la utilització. Això, cal dir-ho alt i clar i amb normalitat, amb el pressupost no s’aguanta.’ Una reflexió que rebat Llorenç Navarro, de la plataforma AP-7 Gratuïta Ja: ‘Ara pel manteniment de 364 quilòmetres ens hem d’esquinçar les vestidures? El nostre conseller pateix per les autopistes d’Espanya? Van llançant un discurs per alertar-nos que les carreteres no es poden mantenir públicament, i sí que es pot.’ Navarro assenyala que la AP-7 no té solament despeses, sinó també ingressos, com per exemple a través de les àrees de servei. El ministeri de Foment espanyol ja ha autoritzat la licitació de la concessió de nou àrees que hi ha entre l’Hospitalet de l’Infant i Alacant. Seran contractes de cinc anys i l’estat espanyol espera ingressar al voltant de vint milions d’euros per cadascuna d’elles. ‘Ben gestionada, una autopista no és una gran despesa, sinó un instrument per on generar diners. La AP-7 és, ha estat i serà, un gran negoci. Per això volem que sigui públic i que es gestioni públicament.’ Antoni Infante, per la seva banda, apuntala que si l’estat manté la immensa majoria de carreteres, pot fer el mateix amb les autopistes que ara s’alliberen. ‘La despesa en el manteniment de la AP-7 és una misèria comparada com la dels 20.000 milions que es gasta en l’exèrcit o els 60.000 per a rescatar la banca. Depenent de per a què, els diners a vegades no són problema’. En aquest debat, l’economista de la UB, Jordi Rosell, afegeix un element a tenir en compte. Recentment ha publicat un estudi amb Daniel Albalate en què analitza l’eficiència de les autopistes de peatge a l’estat espanyol del 1988 fins al 2015 i conclou que la gestió d’una concessionària privada és igual d’eficient que la de la seva homòloga pública. I això per què passa? ‘El sector d’autopista no té cap gran secret de gestió perquè el nivell tecnològic que requereix és molt baix. Fiques uns peatges, mantens el ferm d’una carretera i inverteixes en millores. Si l’empresa pública es porta bé, no hi posa gaire personal i no paga uns sous gaire alts, és capaç de fer-ho igual que una concessionària privada’. Sobre el fet de si caldria posar peatges, ell assenyala que sí, perquè serveixen per a ordenar: ‘Això té molt a veure amb què passarà d’aquí a un parell d’anys amb les autopistes del voltant de Barcelona, que passaran a ser lliures. Penso en la del Maresme i la C-33. Estic segur que hi haurà molta més gent favorable a mantenir el peatge, perquè, si no, l’increment de trànsit pot ser molt gran.’ En aquest debat, cal tenir present que la AP-7 és la connexió principal d’Europa amb la coneguda Banana Daurada. Josep Vicent Boira, comissionat del govern espanyol per al desenvolupament del corredor mediterrani, creu que l’alliberament del peatge pot afavorir encara més l’ús del camió en un moment en què la UE vol optar per fer augmentar el transport ferroviari. ‘És evident que l’alliberament de l’autopista farà que el transport per carretera siga molt més rendible, però això durarà molt poc. El meu pronòstic és que hi haurà molt prompte una reflexió amb profunditat sobre el manteniment de les vies d’alta capacitat a Espanya, i que potser necessita una eurovinyeta o un altre peatge, i això tornarà a penalitzar el transport per carretera.’ Si mirem a Europa, alguns països tenen carreteres sufragades íntegrament per l’estat, però la majoria tenen vies de pagament. Alguns a través de la vinyeta, també reclamada per la Generalitat, una tarifa plana que pagarien tots els usuaris en funció del vehicle i que els permetria de fer servir totes les carreteres durant un temps determinat. Uns altres utilitzen un model segons el qual es paga per l’ús que se’n fa. ‘Els economistes som bastant reticents a les tarifes planes per un motiu, que no ordena l’ús. Aquesta és la principal característica positiva del peatge. Per exemple, quan hi ha molta demanda, en pots incrementar una mica el preu perquè a determinades hores punta no hi hagi massificacions. O incentivar que es comparteixi el cotxe, per exemple.’ Passi què passi en el futur, l’única cosa segura és que la AP-7 a partir de dimecres serà gratuïta de Tarragona en avall. Serà motiu de celebració especialment al sud del Principat i al País Valencià, que d’ara endavant tindran una connexió més fluida i econòmica. Per a celebrar la fita, Fem Marina Alta ha organitzat un sopar a l’àrea de servei de Sant Antoni, en el peatge de Benissa, des d’on acomiadaran el peatge. També acomiadaran l’any i posteriorment tothom podrà tornar a casa. I aquesta vegada sense pagar.

Summary: Adeu a 45 anys de peatges: la AP-7 comença a desmantellar-se


Un grup de nazis de la formació grega Alba Daurada ha atacat refugiats que arribaven a l’illa de Chios. En un vídeo penjat a Twitter es pot veure com diversos membres del partit ultra corren per atacar els refugiats, entre els quals hi ha dones i nens, tal com ha publicat el diari The Telegraph. Us oferim el vídeo gravat per @owebb i penjat per @maydeu0: Huir de Iraq/Siria/Afganistán, recorrer Turquía, cruzar el Mediterráneo y en Grecia #Chios te reciba Amanecer Dorado pic.twitter.com/sIk8Zv1pC8 — SergiomaydeuolivareS (@maydeuO) 8 d’abril de 2016 Podeu veure els reportatges d’Oriol Bäbler des de Grècia sobre la crisi dels refugiats: Exili al continent: cicatrius al port de Mitilene Exili al continent: el vaixell de les butaques prohibides Exili al continent: el Pireu, el port dels cartells i els abusos Els refugiats tallen l’autovia a Macedònia El clam dels refugiats d’Idomeni: ‘estan jugant amb la nostra desesperació’ Kherso, els camps oficials de refugiats prop d’Idomeni

Summary: Un grup de nazis d’Alba Daurada ataquen refugiats a l’illa de Chios


Ahir es va morir a 66 anys Jaume Marsé, periodista durant els anys setanta a diaris com el TelExprés, el Corre Catalán i el Diari de Barcelona. Per culpa de l’alcoholisme va perdre la feina i la parella, i va acabar vivint al carrer. Aquests últims anys vivia en una residència de la Fundació Arrels , i hi col·laborava fent tasques de sensibilització per a gent jove. Marsé no ha pogut superar un postoperatori molt complicat d’una operació a cor obert. Amb el Jaume hem compartit molt, quan vivia al carrer i quan tenia una llar. Ahir ens va deixar i el volem recordar: https://t.co/VYFd2ACSyg — Arrels Fundació (@ArrelsFundacio) May 3, 2017 Marsé fou l’últim convidat del progra,a ‘El convidat’, de TV3, presentat per Albert Om: També podeu recuperar aquest vídeo del seu testimoni a la Fundació Arrels:

Summary: S’ha mort Jaume Marsé, l’últim convidat del programa ‘El convidat’


BARCELONA, 23 (EUROPA PRESS) L’Audiència de Barcelona ha confirmat portar a judici l’expresident de Caixa Catalunya Narcís Serra, l’exdirector Adolf Todó i més de 30 exmembres del consell d’administració de l’entitat pels sous suposadament desproporcionats, rebutjant un total d’11 recursos de les defenses. En la sentència de la Secció 21, a què ha tingut accés Europa Press, es rebutgen els recursos interposats per les defenses per sol·licitar el sobreseïment del cas, perquè la sentència en el qual es tancava la instrucció del jutjat d’instrucció 30 de Barcelona, del 16 de desembre del 2014, “compleix àmpliament els requisits generals de motivació” i conté un extens i detallat relat dels fets. Considera l’Audiència que de les diligències d’instrucció es desprenen indicis suficients per atribuir als recurrents el delicte d’administració deslleial, que es concreten en els acords que el 2010 van adoptar els imputats “amb aparent abús del seu càrrec i en perjudici de l’entitat, aprovant increments de les retribucions salarials que no eren acords a la situació real de l’entitat”. Així, considera que en aquell moment la situació financera de l’entitat era “especialment delicada” ja que des del 2007 al 2009 s’havien reduït considerablement els seus beneficis, i l’any 2010 es va aprovar un expedient de regulació d’ocupació per a 1.600 persones en total, a més que van rebre 1.250 milions d’euros d’ajuda del Fons de reestructuració bancària (Frob). “A l’anterior context econòmic, les retribucions dels màxims directius de l’entitat: Adolf Todó, com a director general; Jaume Masana, com a director general adjunt, van augmentar considerablement en perjudici dels interessos de l’entitat i en contra de les recomanacions de la Comissió Europea i el Frob”, prossegueix l’Audiència. En la sentència del Jutjat d’Instrucció 30 de Barcelona ara ratificat, en què tancava la instrucció, s’ha considerat que tots els acusats van actuar “en perjudici i menyspreu dels interessos de l’entitat, de la seva finalitat, i dels interessos generals”. El jutge ha acusat, per tant, Serra i Todó, però també els membres del consell d’administració que van votar a favor dels presumptes sobresous dels alts càrrecs mentre l’entitat el 2010 rebia diners públics per la seva greu crisi financera, en veure indicis d’un delicte d’administració deslleial.

Summary: L’Audiència avala portar Serra a judici pels sous desproporcionats de Caixa Catalunya


El Ministeri de Defensa espanyol ha replicat les paraules de la batllessa de Barcelona, Ada Colau, sobre la presència de l’exèrcit espanyol al Saló de l’Ensenyament, i ha demanat ‘respecte’ per les forces armades perquè són una opció acadèmica ‘com qualsevol altra’, ha assenyalat. En declaracions a Europa Press, un portaveu del ministeri ha dit que l’exèrcit espanyol era ‘garant en gran part dels drets i les llibertats de tots els espanyols’. Recordem que aquesta tarda, durant la visita al Saló de l’Ensenyament, Ada Colau ha dit a dos comandaments militars que preferia que la institució armada no fos present en aquest espai de caràcter educatiu.

Summary: L’exèrcit espanyol respon a Colau


El president del Parlament de Catalunya, Roger Torrent, i el vice-president del Parlament Europeu Dimítrios Papadimoulis han coincidit avui en una reunió a Estrasburg a dir que cal una ‘solució dialoga i negociada al conflicte polític’ entre Catalunya i l’estat espanyol. En declaracions posteriors a la trobada, Torrent ha assegurat que amb Papadimoulis, del grup de l’Esquerra Unitària Europea, han constatat que ‘la política ha de ser la protagonista i no els tribunals’. ‘Ha manifestat la voluntat de resoldre políticament el conflicte i ha emplaçat les parts a seguir aquesta via’, ha dit el president del parlament sobre el contingut de la reunió amb el vice-president del Parlament Europeu. Des de l’edifici de l’eurocambra a Estrasburg, on s’ha reunit amb Papadimoulis, Torrent ha dit que el vice-president del Parlament Europeu l’ha traslladat que la situació d’Oriol Junqueras és el principal element que té la mesa del Parlament Europeu sobre la taula. ‘Ens hem emplaçat a intensificar els contactes perquè evidentment hi ha una preocupació per la situació política a Catalunya’, ha assegurat el president del parlament, que ha reivindicat que Junqueras hauria de ser eurodiputat i estar en llibertat. ‘Un estat membre com Espanya hauria de complir les sentències dels tribunals europeus’, ha afirmat.

Summary: Un vice-president diu que el cas Junqueras és el principal envit de la mesa del Parlament Europeu


Museus i paisatges culturals: aquest és el tema entorn del qual gira avui el Dia Internacional dels Museus, que convoca el Comitè Internacional de Museus (ICOM) des del 1977. Aquests paisatges culturals vinculats als museus fan referència a la importància d’aquestes institucions en l’àmbit de l’educació, en l’enriquiment de les cultures i l’intercanvi cultural i, fins i tot, en la interconnexió i cooperació dels pobles del món. Però també té relació amb la manera com cada museu s’imbrica en el teixit social de la comunitat més immediata. Aquest és el tema que centrarà la conferència general de l’ICOM del 3 al 9 de juliol a Milà. (Consulteu la relació de museus d’arreu del món que programen activitats.) L’any passat van participar en aquest esdeveniment uns 35.000 museus de 145 països. Bona part dels museus del país organitzen avui activitats especials. Als Països Catalans hi ha un miler d’equipaments museístics i la majoria fan jornada de portes obertes. A més, dissabte en molts també s’oferirà la Nit dels Museus, amb activitats al vespre o a la nit. Amb la voluntat de promoure la visita dels ciutadans als museus, el Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya ha organitzat per a avui la campanya ‘Avui em sento…’ Consisteix en una oferta de més de 150 activitats diferents per tot el país: recreacions històriques, conferències, visites guiades, concerts i tallers. La web de l’Agència Catalana del Patrimoni Cultural presenta un banc de dades amb què hom pot tenir notícia de totes les activitats del Dia Internacionals dels Museus. Us oferim una selecció de propostes, per ordre alfabètic, per gaudir d’aquest Dia Internacional dels Museus: Fundació Joan Miró de Barcelona La Plataforma Assembleària d’Artistes de Catalunya (PAAC) proposa l’acció El Miró dissident, que reivindica la dissidència positiva i el compromís polític i social dels artistes, i mostra la vigència de l’esperit de col·laboració de Joan Miró. L’acció, dins l’àmbit ‘Anonimat’ de la col·lecció Joan Miró, vol reforçar el valor del treball col·lectiu i donar a conèixer la PAAC com a associació que vetlla pels drets dels artistes. A les 19.00. Més informació. IVAM L’Institut Valencià d’Art Modern proposa una activitat didàctica gratuïta durant tot el matí: ‘Inaugura’t a l’IVAM’, coincidint amb la presentació i inauguració de l’exposició ‘Perduts en la ciutat’, la vida urbana en les col·leccions de l’IVAM, de 10.00 a 13.00. També hi haurà el taller didàctic ‘Avantguardes’, el taller familiar ‘Jocs i llegendes de la Mediterrània’ i la conferència de Beatriz Colomina ‘Privacitat i publicitat en l’era de les xarxes socials’, a les 19.00. Per als adults, a més de la nova exposició ‘Perduts en la ciutat’, oberta al públic des d’avui, també es pot veure la instal·lació Fun House, de Richard Hamilton, que es mostra al hall del museu des de fa una setmana. Més informació. Es Baluard. Museu d’Art Modern i Contemporani de Palma Conferència de Fernando García Dory sobre el seu projecte ‘Campo adentro / INLAND’, a les 19:30. La conferència, vinculada al tema de la diada, s’inclou també en el programa ‘Paisatges sostenibles d’Es Baluard’, compromès amb el paisatge de les Illes i que parteix de les obres de la col·lecció de principi de segle fins a les reflexions i projectes de cultura contemporània sobre l’entorn natural. Més informació. Museu de Belles Arts de València Avui i dissabte, al museu hi haurà un seguit d’activitats especials. S’oferiran visites guiades temàtiques a la col·lecció permanent i visites especials als magatzems del museu i als tallers de restauració. També es durà a terme l’activitat col·lectiva ‘Pinazo x 100’, dirigida per l’artista britànica Tina McCallan, i l’acció ‘Muses en la ciutat: el paisatge cultural de València en les biblioteques de museus’, organitzada per la biblioteca del museu a les xarxes socials. Avui també hi haurà una nova iniciativa ciutadana: ‘Vine al Museu amb bici!’, amb la col·laboració de la Facultat de Belles Arts de la Universitat Politècnica de València i la Facultat de Geografia i Història de la Universitat de València, per a reclamar la millora de l’entorn urbà del museu i la responsabilitat de tots amb el medi. Per a completar la programació, a partir del 20 de maig hi haurà una sèrie de concerts a càrrec d’alumnes del Conservatori Professional de Música de València. Més informació. Museu d’Art de Girona A les 18.00, presentació del recull de fitxes d’estudi de 2016: 12 mesos – 12 obres. I després, a les 19.00, en el context de l’exposició ‘Santiago Rusiñol en terres gironines’, conferència de ‘Santiago Rusiñol en terres gironines’, a càrrec de l’especialista Margarida Casacuberta. Més informació. Museus de la Diputació de Barcelona Els museus que formen part de la xarxa de la Diputació fan jornada de portes obertes i alguns, a més, també programen activitats. Més informació. Museu Nacional d’Arqueologia de Tarragona El museu proposa ‘MUSA I MEDUSA. Quan la bellesa es torna monstruosa per venjança divina…’ És un muntatge escènic del grup Arqueoscena que posa en relleu peces emblemàtiques del Museu Nacional Arqueològic de Tarragona, que conformen el ric patrimoni arqueològic de Tàrraco, per aprofundir en el significat d’uns personatges mitològics importants de la tradició cultural greco-romana i la seva herència: les muses i medusa. A les 21.30. Més informació. Museu Nacional d’Art de Catalunya Si reserveu la visita, els conservadors us explicaran algunes de les obres de la Donació Antonio Gallardo Ballart. Noves obres mestres per al museu que després us presentaran en context a les sales d’art romànic. Tampoc no podeu deixar perdre el projecte ‘García/Olivares: Vinyetes’, vinculat al Saló del Còmic, a l’espai educArt de la sala Oval. Més informació.

Summary: Dia Internacional dels Museus: el vincle amb l’entorn


La convocatòria electoral espanyola del 10-N ha fet que es publiquessin molts sondatges que indiquen com pot variar el congrés espanyol després del fracàs de la darrera legislatura, en què no es pogué investir cap president. La gran novetat és l’aparició de Més País, la formació de l’ex-dirigent de Podem Íñigo Errejón que, al País Valencià, es presenta coalitzat amb Compromís. Així mateix, cal destacar que en aquestes eleccions es presenta per primera vegada la CUP, encapçalada per Mireia Vehí. Els resultats de les eleccions espanyoles del 10-N, municipi a municipi Cal tenir en compte que, sovint, les enquestes serveixen més per a condicionar l’opinió pública que no per a reflectir-la. Quan analitzem un sondatge hem de considerar factors com ara quan s’han fet les entrevistes als ciutadans, quina tècnica s’ha seguit, quin volum té la mostra, qui fa l’enquesta… I també la ‘cuina’, és a dir, les correccions que es fan per a ajustar les respostes directes de la mostra d’enquestats. Deu consells per a no caure en el parany de les enquestes Tenint presents aquestes precaucions, us oferim el contingut de les enquestes sobre les eleccions espanyoles publicades:

Summary: Què diuen els sondatges de les eleccions espanyoles?


Mercè Conesa (1968), membre del Partit Demòcrata Català, és batllessa de Sant Cugat del Vallès des de l’any 2010. També és presidenta de la Diputació de Barcelona. Conesa es presenta ara per a presidir el consell nacional del partit. Els seus rival seran Santi Vila, conseller de Cultura i Joan Vila, exalcalde de Bigues i Riells. Conesa va arribar ahir al matí a la redacció de VilaWeb per exposar els motius de la candidatura i la seva opinió sobre els possibles canvis al full de ruta, a més de parlar de Sant Cugat i de la diputació. —’El nom catalans convergents és masclisme.’ Això vau dir al congrés de refundació. —Ho vaig dir perquè em semblava que havíem de manifestar amb total llibertat, i també respecte, què opinàvem sobre els noms proposats. I aquest és el que em sobtar més. Vaig trobar que era molt excloent. Em va semblar que en una organització moderna no era el nom que pertocava. Més quan parlem de feminització. Si més no, d’una terminologia que sumi. Jo vaig votar Partit Demòcrata Català. Ho vaig tenir molt clar. D’una banda, perquè vaig parlar amb molta gent, al congrés, i molta gent jove. Per exemple, un nét de Salvador Esteve, històric alcalde convergent de Martorell. I aquest nano, de divuit anys, ho tenia claríssim: Partit Demòcrata. Necessitem una terminologia que sigui molt inclusiva, que sigui molt actual i molt oberta. Com comprendreu, al segle XXI no té gens de sentit la monarquia. Respectem que hi hagi estats que en vulguin, però per nosaltres té sentit una república —El PDC es defineix ‘independentista i republicà’. Us hi trobeu còmoda? —M’hi trobo còmoda per motius diversos. Les bases reivindicaven una formació clarament independentista. Hi combrego. M’he declarat independentista. Per mi, cap problema. El terme republicà, en el nostre cas, és sobretot perquè en un futur estat independent bé ha d’haver-hi una organització de l’estat. I, com comprendreu, al segle XXI no té gens de sentit la monarquia. Respectem que hi hagi estats que en vulguin, però per nosaltres té sentit una república, amb un president escollit pels ciutadans. Potser no bevem de les bases republicanes, com ERC, que té tradició diferent de la nostra, però nosaltres ho enfoquem amb un sentit pragmàtic, i creiem que la forma més democràtica és la republicana. —Xavier Trias va dir ‘hem de demanar perdó’. Hi esteu d’acord? S’ha de fer catarsi sobre casos de corrupció? —Crec que Xavier Trias ho va fer molt bé. Era el moment de tancament de Convergència i va dir que havíem estat capaços de fer grans coses, però que també havíem tingut errors. I d’aquests errors se n’ha de demanar perdó. En moments com aquest, has de posar a la balança els encerts i els errors. Cap balanç no pot ser cent per cent positiu, impecable. Sempre hi ha errades. A més, en una organització tant complexa com un partit polític no es té mai el control de les accions de tots els individus. Per tant, respondre per tots és d’una altíssima dificultat. El balanç era: donem valor a tot el fet positiu que hem pogut aportar, i també demanem perdó d’allò que no hem fet bé. —Quina és la funció del consell nacional? —El consell nacional és l’òrgan entre congressos que arbitra els processos del partit. Aquest òrgan interpreta el reglament, els estatuts. Per exemple: com escollim els candidats a alcalde? Com interpretem què va dir el congrés sobre això? O les llistes del parlament: el consell nacional hi té l’última veu. El consell són 400 membres que es reuneixin cada dos mesos. L’estat de comptes també s’ha d’aprovar al consell nacional. —Per què us presenteu al càrrec per presidir el consell, ara? —Molts volem col·laborar a fer créixer un nou moviment polític a Catalunya. Un moviment que beu de diferents fonts, però que vol articular una centralitat política contraposant-la amb ERC. Directament. I aquí tenim una dificultat perquè, com dèiem, ens definim republicans i independentistes. Per tant hem de buscar allò que ens diferencia d’ERC. Al partit hem de pensar més en els nostres fills, sense oblidar els nostres pares —Si ERC és centre-esquerra, vosaltres sou centre-dreta? —Nosaltres també ens identifiquem amb el centre-esquerra i la socialdemocràcia nòrdica. Hi ha un corrent ideològic molt important dins el partit. Però també entomem posicions liberals. Per què? Perquè avui la ciutadania se sent de centre-esquerra, però en alguns altres aspectes se sent més liberal, en uns altres moderada, etc. Aquesta confluència d’aspectes ideològics és el que busquem. Definir-nos de centre. I a mi m’agrada. Personalment potser estic més al centre-esquerra, però m’agrada definir-me de centre. A diferència d’ERC, nosaltres considerem que la pressió fiscal, quan siguem econòmicament suficients, l’hauríem de reduir. ERC seria totalment diferent. —El model nòrdic té una pressió fiscal alta. —Ho sé, ho sé. Però aquí tenim un país on la pressió fiscal màxima la reben les classes mitjanes que no poden rebre ajuts per excés de renda, però no tenen prou renda per a anar bé. Aquesta classe mitjana és la que tenim ganes de representar i reivindicar. És una classe mitjana on treballen tots, tenen fills, i no poden acollir-se a cap ajut familiar. —Escoltant-vos, i veient que Junqueras va a missa, penso: acabaran essent el mateix partit. Als pobles em passa: no sé qui és ERC i qui CDC. —No ho sé. Crec que ens definim de manera diferent. Ja d’origen. En el moment que assolim el país independent volem tenir un espai propi. Per això ja hem pensat en un nom amb el país independent al cap. —Teniu un problema que es diu gent jove? Us voten, els joves, o sobretot us voten els grans? —El Partit Demòcrata Català vol encarar precisament aquest buit. Aquesta possible minoració del vot jove. I per tant com ho encarem? Amb un canvi, i que persones molt joves encapçalin la coordinació general del congrés. Al partit hem de pensar més en els nostres fills, sense oblidar els nostres pares. Hem de veure que la gent jove té opinió, té criteri, i per tant els hem de considerar. —CDC es renova, i la CUP canvia tot el secretariat nacional. Els nous equips sabran trobar-se més que els antics? —No ho sé. Nosaltres, a Sant Cugat, intentem que amb la CUP hi hagi un clima constructiu. Però estic molt en desacord amb les actituds de la CUP al parlament. Crec que Junts pel Sí no pot estar sotmesa als designis de la CUP. Em preocupa moltíssim que la clau de la volta la tingui la CUP, veient les actituds darreres que els hem vist. Caldrà asseure’s amb tothom. El més important no és només que hi hagi diàleg, sinó que se sigui honest. A vegades la política porta a la desafecció, perquè no s’entenen les contraprestacions. Hem de ser honestos des del començament. I saber el full de ruta: si no, fas passes erràtiques que et menen a un barranc. Perquè si el que et diu que no t’ho hagués dit des del començament, potser no hauries arribat al barranc. Tot és molt complicat. I la vida parlamentària catalana, de les més complexes que hi ha. Han de tenir la capacitat de filar molt prim, i de ser molt curosos en el fons i les formes. Ara tenim una qüestió de confiança que s’ha de salvar. L’altre dia escoltava el Joan Tardà: si no se supera la qüestió de confiança haurem de plegar, etc. Crec que haurem fet el ridícul, tots plegats. Els que consideràvem que podíem caminar cap a un full de ruta, cap a un estat independent, estem dividits entre nosaltres. La gent no ho entén. Crec que no hi ha cap més remei que introduir el referèndum dins el full de ruta —Introduir el referèndum dins el full de ruta us sembla bé, malament, no ho veieu clar? —Crec que no hi ha cap més remei que introduir el referèndum dins el full de ruta. Hem de veure que tot el procés és molt delicat. Tenim debilitat dels instruments legislatius. Ho veiem quan ens impugnen les lleis del parlament. La debilitat econòmica també és brutal. I tot plegat, amb guerra bruta pertot arreu. Per tant, això serà molt i molt complicat. Com podem avançar: si no podem acabar de complir el full de ruta establert, no ens quedarà cap més remei que introduir-hi el referèndum. El problema és que si fem un referèndum unilateral i no voten els del no, som on érem. La participació s’ha de considerar. És un factor a considerar. I no només aquest. També s’ha de veure què passa amb la qüestió de confiança. Hi haurà una colla de factors que ens diran si podem continuar aquest procés, o no. Això és així. I ho haurem d’encarar. Les decisions són d’una gran transcendència. —El conseller Comín ha decidit de retirar el concert amb l’hospital privat del Vallès, Hospital General de Catalunya. Com ho veieu? —L’hospital és privat, i té un contracte amb la Generalitat, que li concerta serveis: hemodinàmica, radioteràpia, etc. Pacients d’hospitals públics hi eren enviats per eixugar llista d’espera. Al pacient no li costava res. A l’administració, sí. La Generalitat, també Junts per Sí, diu que desfaran tots els contractes i convenis amb entitats amb ànim de lucre. Comín prioritza la inversió als hospitals públics. Des de Sant Cugat diem tres coses: si la nova situació garanteix que els pacients del Vallès podran ser atesos al Vallès, res a dir. Dos: això implicar un conflicte laboral a l’Hospital General de Catalunya. Perd llocs de feina. És un problema. I els hem d’acompanyar. També demanem que ho faci la Generalitat. I tres: ens preocupa la pèrdua de competitivitat d’un hospital privat. Perquè potser deixaran de fer aquestes proves no únicament als pacients que venien de la pública, sinó també als mutualistes. —Què proposeu? —Ens hauria agradat que l’Hospital General hagués entrat a la xarxa pública d’hospitals. —Que la Generalitat compri l’Hospital General? —Per exemple. Efectivament. S’ha intentat unes quantes vegades. I jo entenc que el govern, amb el finançament que hi ha, no pugui del tot. Però s’hi podria trobar alguna fórmula. Parlem de 130.000 habitants que no tenim hospital públic de referència. Bé, sí, tenim la Mútua de Terrassa però no és igual. Aquí a vegades no s’entén gaire, i et qüestionen si demanes alguna cosa al govern. Però jo n’he parlat amb Comín. Crec que ho entén. I tenim un bon clima de diàleg. —Què us ha sobtat com a presidenta de la Diputació de Barcelona que sou? —M’ha sorprès el bon nivell financer dels ajuntaments. Molts estan al 0% d’endeutament. Tenim uns ajuntaments molt sanejats. Amb els dits d’una mà es poden comptar els sobreendeutats. En cinc anys, la reconversió ha estat espectacular. Sant Cugat té un endeutament del 37%. Fa cinc anys era del 87%. I això que fa cinc anys ningú no et deixava diners. Ara sí. A la Diputació, a través del Banc de Sabadell fem tota la prestació de crèdits a ens locals al 0% d’interès. Ells analitzen el nivell de risc municipal. I veuen que ara és possible de deixar diners.

Summary: Mercè Conesa: ‘Crec que no hi ha cap més remei que introduir el referèndum dins el full de ruta’


ERC i el PDECat intenten treure’s de sobre la pressió de Pedro Sánchez perquè li facilitin l’aprovació del pressupost espanyol. Els dos partits han aclarit que no rebaixaran les condicions per a negociar després de l’entrada de Vox al parlament andalús i de la determinació del president espanyol de presentar els comptes al gener per intentar garantir així l’estabilitat del seu govern. ‘No acceptarem cap mena de xantatge sobre el pressupost’, ha afirmat el vicepresident del govern, Pere Aragonès. En una entrevista a Ràdio 4, el també adjunt a la presidència d’ERC ha afegit que Catalunya ja pateix la presència de l’extrema dreta. ‘Vox demana 72 anys de presó per a Oriol Junqueras’, ha recordat, fent referència a l’acusació popular que exerceix el partit en el procés judicial contra els presos polítics i la resta d’encausats per l’1-O. El portaveu ajunt d’ERC al congrés espanyol, Gabriel Rufián, ha llançat el mateix missatge: ‘Demanem la llibertat de les persones segrestades, que pugui tornar la gent exiliada i que s’obri un debat sobre l’autodeterminació’. El diputat del PDECat Ferran Bel també s’ha ratificat en ‘el mateix no rotund’ que mantenien i només s’ha obert a negociar si el PSOE fa una proposta per resoldre el conflicte polític català. ‘Si hi ha proposta i entenem que és raonable encara que no estigui tancada, podríem negociar pressupostos, però si no n’hi ha o és simplement un nou Estatut aquesta història ja la coneixem’, ha dit. Sánchez, però, no ha mogut fitxa respecte a Catalunya i confia que els independentistes acabin donant suport als comptes per a evitar unes eleccions anticipades que podrien obrir les portes del congrés espanyol a Vox i a la formació d’un govern decantat cap a l’extrema dreta que sigui encara més bel·ligerant amb l’independentisme. El PSOE no ha estat l’únic que ha redoblat la pressió sobre els partits independentistes en les darreres hores. El líder de Podem, Pablo Iglesias, també ha demanat ‘alçada de mires’ a ERC i al PDECat. En una entrevista a TVE, Iglesias ha admès que el PSOE no ha avançat en el diàleg per a resoldre el conflicte polític però ha defensat que les dues qüestions s’haurien de desvincular, tenint en compte les mesures socials que incorpora el pressupost acordades pels socialistes espanyols i Podem. Podem fa temps que es prepara per a un possible avançament electoral, i s’hi vol presentar posant en valor l’esforç que ha fet el partit per negociar uns comptes amb Sánchez i per intentar aconseguir l’aval dels partits independentistes mantenint contactes amb Oriol Junqueras i Carles Puigdemont. La pressió sobre ERC i el PDECat es produeix en un context complex per a l’independentisme, enmig de la vaga de fam que fan els quatre presos polítics de JxCat, dels dejunis col·lectius convocats, i davant de la proximitat d’un judici que remourà les bases i l’electorat sobiranista. La relació entre el govern de la Generalitat i l’executiu espanyol, a més, passa per un moment especialment complicat per la reunió que el consell de ministres farà a Barcelona el dia 21. La portaveu del govern, Elsa Artadi, va assenyalar ahir que la reunió és una ‘provocació’ tenint en compte que farà un any de les eleccions convocades per Mariano Rajoy, guanyades per l’independentisme però sense que s’hagin pogut implementar els resultats per les intervencions del jutge Pablo Llarena. El govern espanyol refusa reunir-se en peu d’igualtat amb el govern català i Quim Torra tampoc no vol veure’s amb Sánchez aquell dia. L’alcaldessa de Barcelona, Ada Colau, considera que el trasllat del consell de ministres és un ‘gest buit’ i no anirà a rebre els membres del govern espanyol a l’aeroport com ho volia la delegada del govern espanyol a Catalunya, Teresa Cunillera. ‘No sóc aquí per donar la maneta a l’aeroport’, ha sentenciat en declaracions a Catalunya Ràdio.

Summary: ERC i el PDECat s’espolsen el ‘xantatge’ de Sánchez amb el pressupost


Mª Àngels Cabré (1968) és la directora de l’Observatori Cultural de Gènere, una entitat nascuda per promoure la igualtat de les dones en el camp de la cultura, un camp amb molt de camí per recórrer. I, igual com el periodisme, un dels camps on excel·liren dues dones importantíssimes de la cultura catalana contemporània: Maria Aurèlia Capmany i Montserrat Roig. Cabré les ha ajuntades en l’estudi Miralls creuats: Roig/Capmany, que ara ha publicat Pagès Editors i amb què va guanyar el 33è premi d’assaig Josep Vallverdú. En un moment en què fins i tot algun presentador de programes de televisió on la tertúlia ocupa una part important demanava un relleu generacional i amb més presència de dones, tant l’una com l’altra es troben a faltar especialment. Per això, aquest assaig intenta situar-les al lloc que els pertoca: el de dues escriptores fonamentals de la nostra literatura en el segle XX. —Per què aquest assaig, ara? —Perquè el 2016 va fer vint-i-cinc anys de la mort de la Roig i de la Capmany, totes dues de càncer. Al primer homenatge sobre Montserrat Roig que vaig fer el 2016, al col·legi de periodistes, va venir Rosa Montero, que havia estat molt amiga seva i va comentar que aquests darrers temps de vida Montserrat Roig no estava gaire contenta amb el tracte que rebia dels seus companys, creia que no l’havien col·locada al lloc que li corresponia. El 2016 vaig fer moltes conferències sobre ella i vaig veure que tenia molta actualitat i que molts dels temes tenien una lectura clarament contemporània, inclòs el feminisme, que es veu molt bé en les dones que protagonitzen les seves novel·les de l’Eixample. D’una altra banda, el 2018 és el centenari de Maria Aurèlia Capmany i totes dues tenen molt a veure. Hi ha una genealogia femenina de la literatura catalana, que és el que he mirat de demostrar. Són dues dones importants que s’han de col·locar al lloc que els correspon. A més a més, hi va haver una relació de mestratge i aprenentatge entre totes dues i una època al darrere que permet de fer l’evolució de la dona escriptora durant el segle XX. Tenia molta feina feta sobre Roig, em vaig posar amb Capmany i he fet el que he pogut, perquè també m’interessava molt que això fos un assaig divulgatiu. —Quina de les dues escriptores és més oblidada avui en dia? —Maria Aurèlia Capmany, sens dubte. Té una producció d’una seixantena de títols i molt variada. Alguns es publiquen als anys quaranta i cinquanta i tenen una llunyania formal i estilística sobre l’obra posterior. A més a més, Montserrat Roig era simpàtica, mentre que Capmany no, tenia un altre caràcter en què segurament tenia a veure també la qüestió política, perquè va fer força enemics. Com que era més múrria i una bona part de l’obra és introbable, és més oblidada. De fet, un gruix important de l’obra de Roig és viva i es pot trobar. En canvi, de Capmany, no. —Així doncs, aquesta és una de les assignatures pendents. —Sí, en totes dues, però més en el cas de Capmany. Enguany Feliçment, sóc una dona serà lectura obligatòria, però encara ens falta una bona antologia del seu periodisme i el volum d’obra completa dedicat a aquest aspecte de la seva producció. Potser amb el centenari i amb el treball de l’associació d’amics i amigues de Maria Aurèlia Capmany i de la família hi haurà algun avenç en aquest sentit. També caldrà que es recuperi alguna obra per llegir de manera individual i no en volums d’obra completa, és clar… Però som un país rar perquè un llibre fonamental com Els catalans als camps nazis, de Roig, ha estat un llarg temps descatalogat, tot i ser un llibre fonamental, que per sort es recuperarà ben aviat. Jo crec que són dues escriptores molt importants perquè són globals, fan periodisme, narrativa, assaig i teatre i ho fan molt bé en tots els camps, són molt completes. —Totes dues viuen èpoques molt complexes, però potser les uneix aquesta vocació professional de ser escriptores. —És clar, tenen la concepció global del que és un escriptor i un intel·lectual, una visió que comparteixo amb elles perquè m’interessa molt aquest camí global, fins i tot el vessant polític. Jo mateixa no descarto d’entrar en política algun dia i Roig no ho va ser per poc; era candidata a diputada a les eleccions del 1977. —Maria Aurèlia Capmany exerceix un mestratge sobre Roig que ella reconeix en nombroses ocasions. Però Roig va exercir aquest mestratge. Ha deixat deixebles? —Jo me’n sento –tot i no haver-la conegut–, perquè he nascut i crescut a l’Eixample i considero Barcelona com el meu territori literari. He fet teatre, tot i que jo volia ser directora i ella actriu i vaig fer classes amb en Ricard Salvat, com ella. També ens uneix el feminisme, el periodisme, la crítica literària… El periodisme de Roig m’interessa moltíssim. —Creieu que hi ha hagut una ocultació d’aquestes dues dones precisament per la seva defensa abrandada del feminisme? —I tant. Tota dona significada amb el feminisme genera una desconfiança no dels homes intel·ligents, sinó dels que estan asseguts a la cadira i que sovint són uns casposos culturals, que posen bastons a les rodes de la cultura i que no volen que aquestes dones hi siguin. Són els qui els fan articles petits quan surten els llibres perquè no sigui dit que no en parlen. Però si mires la seva obra al llarg del segle XX veus com passen etapes d’altíssima qualitat. Montserrat Roig va tenir una formació catòlica i se’n queixa perquè hauria volgut tenir la de l’Institut Escola de la qual va gaudir Capmany. Entre totes dues expliquen tot el segle XX i no hi ha gaires autors que ho puguin fer. També molesta la seva manera de viure: Montserrat Roig amb dos fills de dues parelles diferents, separada i tenint tranquil·lament amb les parelles ocasionals; Capmany que no és casa mai i que només viu ajuntada amb Jaume Vidal Alcover. Són dues vides lliures que també molesten i que ajuden a ocultar-les. —Heu guanyat el premi d’assaig Josep Vallverdú amb un llibre que formalment també és molt lliure… —Sí, no he emprat notes al peu de pàgina perquè és un llibre divulgatiu que volia que tingués un cert estil literari. En aquest cas he hagut de citar força i això interromp una mica el discurs, però calia donar-los veu a elles, també. Crec que a casa nostra fa falta més assaig divulgatiu en el sentit europeu, no hi estem gaire acostumats. Això explica l’èxit de col·leccions d’assaig com les d’Anagrama, en contraposició a molts autors acadèmics que són molt pesats. Per exemple, hi ha gent que ja ho fa, com Lluïsa Julià, que ha escrit una biografia de Maria Mercè Marçal que està molt bé. Jo crec que l’assaig també ha de ser entretingut i divertit. —Quin creieu que és el valor estrictament literari de totes dues? Ho dic perquè fa la sensació que sovint la seva obra cívica se les menja. —És cert, se les menja la vida cívica i una personalitat molt forta. Són dues dones de bandera i això les perjudica a l’hora de ser valorades com cal, quan totes dues fan una obra brutal i demostren que tenen una gran facilitat per a escriure. En algun moment, Capmany arriba a fer un llibre en una setmana i demostra que té una cultura amplíssima. Roig era capaç de dictar l’article del dia per telèfon des d’allà on fos. I, tot i que havia estudiat filologia, es considerava autodidacta i amb nombroses llacunes. Potser Capmany era més endreçada i Roig més eclèctica, però totes dues tenien un bagatge brutal i totes dues tenien el mateix que tenia Rodoreda, un estil propi. Ni l’una ni l’altra no són neutres i això no s’improvisa. Fixeu-vos que La veu melodiosa de Roig la tradueix al castellà Goytisolo. Aquesta novel·la és una petita joia europea d’una dona capaç d’anar a Leningrad i fer-ne un llibre brutal com L’agulla daurada o d’haver escrit Els catalans als camps nazis quan estava embarassada. —Quina relació van tenir elles dues amb els seus contemporanis? —Va ser molt bona. Les amigues de Capmany que encara són vives eren més joves que no pas ella, però expliquen que el tracte era excel·lent. Ho assegura, per exemple, Marina Subirats, que conta que anar a casa seva era una meravella i un goig. Tota la generació de Roig visitava Capmany, que no tenia cap mania a dir si un llibre li agradava o no. —Com una espècie de Gertrude Stein al París dels anys vint… —Sí, i amb Jaume Vidal Alcover exercint d’Alice B. Toklas, perquè qui manava era ella. Amb Roig et trobes també que feia moltes trobades a casa seva i que era una dona molt hospitalària, que a les dues del matí era capaç de cuinar per a tots. Eren dones amb un fort esperit republicà. En el cas de Roig, heretat per la família, perquè els pares ja havien estat molt acollidors i, per exemple, per casa seva hi anava sovint Lola Anglada. Totes dues estaven molt ben relaciones amb Espriu, per exemple, que les ajuda a fer un llibre a cadascuna, i molt ben incardinades dins la cultura del seu temps, del centre de Barcelona. Eren dones que anaven a la Cova del Drac i que es relacionaven amb la Gauche Divine i tractaven tothom de tu a tu. I en el cas de Capmany, a més a més, va ser una cadena de transmissió de cap a la generació dels setanta.

Summary: Mª Àngels Cabré: ‘Les vides lliures de Montserrat Roig i Maria Aurèlia Capmany molesten i són ocultades’