L’advocat belga Simon Bekaert defensa el raper Valtònyc de l’euroordre d’Espanya, però també segueix el dia a dia de la repressió contra l’independentisme. El seu pare, Paul Bekaert, forma part de l’equip de defensa dels exiliats. El preocupa com ha anat el judici del Tribunal Suprem espanyol i la parcialitat dels jutges. Sobre la sentència, preveu que s’ajustarà a un termini raonable perquè quan el Tribunal d’Estrasburg estudiï el cas, els presos polítics ja hagin complert bona part de la condemna. En aquesta entrevista, Bekaert també parla de la situació de Valtònyc i de la decisió que ha de prendre el Tribunal de Luxemburg sobre si Carles Puigdemont i Toni Comín poden exercir d’eurodiputats. —Vau poder seguir el judici contra el procés? —Sí. S’hi van cometre diverses vulneracions de drets. La parcialitat del Tribunal Suprem va començar abans de comença el judici. Els jutges van acceptar tots els testimonis proposats per la fiscalia, sense ni tan sols comprovar-ne els noms. Van fer un copia i enganxa. N’és una prova el fet que la fiscalia proposés de declarar a Wim Kok, ex-primer ministre dels Països Baixos que s’havia mort un parell de mesos abans. No podia anar a declarar, llevat que el Suprem tingui el poder de fer reviure els morts. En canvi, el Suprem va ser molt estricte amb la llista de testimonis proposats per la defensa, i arbitràriament va refusar-ne molts testimonis. Va demostrar que era un tribunal esbiaixat i que feia costat a la fiscalia ja de bon començament. També és problemàtic el fet que Vox, l’extrema dreta, fos al costat de la fiscalia i de l’advocacia de l’estat. No és normal que membres electes d’un partit polític puguin acusar i demanar penes. En uns altres països, això no passa. Vox ha fet un paper que correspon a la fiscalia. Què hi fa un partit polític, en un judici? Va sortir als mitjans cada dia, van poder fer campanya per a les eleccions… La meva predicció és que això acabarà al Tribunal Europeu de Drets Humans d’Estrasburg i que tombarà la sentència del Tribunal Suprem. —Penseu que la sentència pot ser dura? —En la meva opinió, els acusats haurien de ser lliures i absolts. Qualsevol altra sentència serà dolenta. El Tribunal Suprem és un tribunal polititzat i segurament no serà just. No hi tinc confiança. Podria passar que els jutges fessin una sentència no gaire dura i quan el cas arribés al Tribunal d’Estrasburg ja s’hagués complert bona part de la condemna. Aquesta seria la meva travessa. —El Grup de Treball de Detencions Arbitràries de l’ONU s’ha pronunciat contra l’empresonament dels presos polítics, però el Suprem no en fa cabal. —És molt significatiu que no ho prenguin en consideració. No són pronunciaments de compliment obligat, legalment. Però és clar que si el Tribunal Suprem en fa cas omís això es pot utilitzar al Tribunal d’Estrasburg. —Una sentència condemnatòria donarà més possibilitats a les noves euroordres contra els exiliats? —No crec que tingui gaire influència sobre la seva situació. Ni a Bèlgica, ni a Escòcia ni a Suïssa. Per a la legislació i els tribunals belgues no canvia gaire el fet que hi hagi una sentència. Si els condemnen a presó, és un element que pot utilitzar-se a Bèlgica contra Espanya. És un argument extra contra les euroordres perquè es pot defensar que si extradissin els exiliats no tindrien un judici just a Espanya. Seria l’únic element positiu d’una sentència de presó contra els dirigents independentistes jutjats; fóra molt xocant per als jutges belgues, i crec també per a magistrats de més països. —Quant al cas de Puigdemont i Comín, sou optimista amb la decisió que prengui el Tribunal de Luxemburg sobre la seva condició d’eurodiputats? —Ho hauria de ser, però no sé quant tardarà a decidir, el tribunal. L’estat espanyol podria forçar pròrrogues de la vista. Aquest cas va més enllà de Catalunya. Es decideix si els votants poden elegir eurodiputats i en acabat, mitjançant alguna decisió, l’estat pot evitar que ocupin el seu lloc al Parlament Europeu. És clar que el resultat de les eleccions diu que van ser elegits i que no tenen cap incompatibilitat de càrrec. No es troben en cap d’aquestes dues situacions, i l’única cosa que et pot privar de ser eurodiputat és haver estat condemnat per una sentència que et faci perdre els drets polítics. Espanya diu que han d’anar a Madrid i jurar la constitució, però és absurd, perquè els detindrien i no els ho deixarien fer. També cal tenir en compte que els eurodiputats representen els votants, no els estats membres de la Unió Europea. Fer jurar la constitució espanyola va contra els tractats europeus. A més, seria un precedent molt perillós. —En quin sentit? —Si Espanya guanya aquesta batalla, això pot afectar la resta d’estats europeus. Els partits polítics podrien presentar candidats, la gent els podria votar i després l’estat els podria excloure del Parlament Europeu. Això podria passar a partits comunistes, socialistes, liberals… A Hongria, per exemple, podria passar. El Parlament Europeu té una posició molt equivocada: ha de protegir els seus membres electes. Si demà estats de l’est d’Europa decideixen de posar limitacions als eurodiputats, què? Això pot passar. Acceptar això és un atac a la democràcia i a les institucions europees. Espanya ha atacat la democràcia i les institucions europees. Alguns buròcrates i membres de les institucions europees hi han col·laborat. Després, la gent es queixa que les institucions europees no són democràtiques i que no representen la majoria de la població… Tot això és un problema. No poden dir que el Parlament Europeu és democràtic si passen aquestes coses. La principal discussió avui és si li han de passar una llista d’eurodiputats quan tothom sap el resultat de les eleccions. El Parlament Europeu és governat per hipòcrites. Boye lluita contra la decisió de l’estat espanyol, que és il·legal, i contra el Parlament Europeu per la manera com actua, també il·legalment. —Sou l’advocat de Valtònyc. El 16 de setembre, el Tribunal de Luxemburg ha de decidir sobre la qüestió pre-judicial que va enviar-hi el Tribunal d’Apel·lació de Gant. —El Tribunal d’Apel·lació de Gant va ajornar la vista al 24 de desembre, tot esperant la resposta del Tribunal de Luxemburg. Si la decisió ens és favorable, segurament el fiscal belga voldrà enviar els seus arguments en un informe, i s’ajornarà igualment. I si no ens donen la raó, ho farem nosaltres. Per tant, no crec que el 24 de desembre hi hagi cap decisió definitiva. —El Tribunal d’Estrasburg va admetre a tràmit el març la demanda de Valtònyc contra Espanya, per haver vulnerat la seva llibertat d’expressió. —Sí, però el Tribunal Europeu de Drets Humans no analitzarà la substància del cas Valtònyc. Confiem en el sistema judicial belga i que no sigui extradit. D’una altra banda, si no ens donessin la raó i acceptessin l’extradició, podríem anar al Tribunal d’Estrasburg per a evitar-la. Però, hi insisteixo, és una qüestió política i no entraran a analitzar la substància del cas. L’estat espanyol ha pressionat certa gent de l’administració del tribunal, segons alguna informació que m’ha arribat.

Summary: Simon Bekaert: ‘Espanya ha atacat la democràcia i les institucions europees’


ERC vol reprendre les negociacions amb Junts per Catalunya en una ‘setmana que pot resultar clau’. Així ho ha expressat la portaveu, Marta Vilalta, en una conferència de premsa dos dies després de l’anunci de JxCat des de Berlín de presentar la candidatura de Puigdemont a la investidura i de tenir un president investit com a molt tard el 16 de maig. ERC ha demanat de pactar els pròxims passos amb JxCat: ‘ ‘Volem abordar de forma conjunta els propers passos, treballar conjuntament per tal de donar respostes. S’ha d’entrar en la fase de contactes i reunions, treballar colze a colze’, ha declarat Vilalta. El propòsit de totes dues formacions és d’evitar que hi hagi unes noves eleccions. La portaveu d’ERC ha explicat així les prioritats: ‘Recuperar el govern, fer fora el 155 de les institucions i, així, acabar amb la indigna situació actual dins la Generalitat en mans de Rajoy, Sáenz de Santamaría i Millo. Per això ens emplacem a fer una investidura efectiva’, insistint en la idea que no optaran per un president que sigui impugnat, suspès o que no pugui exercir. La candidatura de Puigdemont, segons JxCat, és viable gràcies a la reforma de la llei de presidència. El govern espanyol ja ha anunciat que la impugnarà, i ja compta amb l’aval de consell d’estat per a fer-ho. Tanmateix, el partit ha descartat desobeir si l’estat espanyol posa entrebancs a la candidatura de Puigdemont i s’ha marcat de manera ferma la data del 14 de maig. En aquest cas, optarien per Jordi Sànchez, i si Llarena ho impedeix, es passarà al pla D, a un altre nom que ara per ara no és gens clar.

Summary: ERC demana de reunir-se amb JxCat per a pactar la investidura en una ‘setmana clau’


El president del govern espanyol i líder del PSOE, Pedro Sánchez, cita el líder del PP, Pablo Casado; el líder de Cs, Albert Rivera; i el secretari general de Podem, Pablo Iglesias, per a la setmana que ve. D’aquesta manera, començarà la ronda de contactes per analitzar la situació política i els pactes postelectorals després de les eleccions del 28-A, que han donat la victòria a Sánchez amb 123 diputats. El president espanyol exclou d’aquesta primera ronda al president del partit d’ultradreta Vox, Santiago Abascal, que ha obtingut 24 diputats. Tampoc ha citat, de moment, els partits independentistes catalans. Casado serà el primer a passar per la Moncloa, serà el 6 de maig. L’endemà hi aniran Rivera i Iglesias.

Summary: Sánchez es reunirà amb Casado, Rivera i Iglesias la setmana que ve


CIUTAT DE MÈXIC, 19 (EUROPA PRESS) Almenys cinquanta persones han mort a Mèxic per un terratrèmol de 7,1 graus que ha sacsejat aquest dimarts la zona centre i sud del país. El Servei Sismològic Nacional (SSM) ha estimat en 7,1 la magnitud d’aquest sisme registrat a les 13.14 (hora local), i l’epicentre de la qual se situa a dotze quilòmetres de la localitat d’Axochiapan, a l’estat de Morelos. L’Institut Geològic Nacional dels Estats Units (USGS) també ha coincidit en aquesta magnitud. El terratrèmol ha tingut lloc poc més d’una setmana després d’un altre de magnitud 8,2 en l’escala de Richter que va deixar més d’un centenar de morts als estats d’Oaxaca, Chiapas i Tabasco. Es dóna la circumstància que tal dia com avui, fa just 32 anys, es va produir un altre sisme a Mèxic que va deixar milers de víctimes mortals. El president mexicà, Enrique Peña Nieto, ha anunciat el seu retorn immediat a Ciutat de Mèxic per supervisar la situació pels últims tremolors. El mandatari ha convocat el Comitè Nacional d’Emergències per avaluar la situació i coordinar accions. ‘Important evitar circular per carrers i avingudes per permetre el pas als vehicles d’emergència’, ha afegit Peña Nieto, que ha recomanat desconnectar la llum i tancar el gas als qui tornin als seus habitatges. Així mateix, els ha demanat que revisin si presenten danys. A la capital, nombroses persones han sortit al carrer després de les sacsejades als edificis. Una font de Protecció Civil ha confirmat incendis a diversos edificis i un nombre indeterminat de persones atrapades.

Summary: Almenys cinquanta morts per un terratrèmol de 7,1 graus a Mèxic


Aquesta setmana el restaurant 7 Portes convocava la premsa per presentar el tercer títol de la col·lecció Set Portes Receptaris històrics de la cuina catalana, impulsada per Francesc Solé Parellada, propietari d’aquest emblemàtic restaurant barceloní i director de la col·lecció i del comitè científic, en coedició amb l’editorial Barcino. Llibre de totes les maneres de potatges arriba després de la publicació de Llibre de Sent Soví i Llibre d’aparellar de menjar. Tots tres, per ordre d’aparició, són els llibres de cuina més antics que es conserven en llengua catalana. La col·lecció té una voluntat de rigor científic, de manera que compta amb un equip d’especialistes entre els quals l’estudiós de la cultura de l’alimentació Antoni Riera de la UB; Joan Santanach, estudiós dels receptaris antics de cuina catalana, de la UB, i editor de l’editorial Barcino; i Toni Massanés, director de la Fundació Alícia, entre més. Espàrrecs verds amb salsa d’espàrrecs. Llobarro amb salsa pebrada suau. El Llibre de totes les maneres de potatges és un receptari extens format per dos-cents vint capítols o receptes, molt variades, que també contenen l’elaboració de les apreciades salses que acompanyen els plats, i amb diversos capítols amb indicacions sobre la manera de tractar els aliments, com ara la tècnica de trinxar els animals que es presenten a taula. No se sap la data exacta en què es va publicar el llibre ni tampoc el compilador de les receptes. És un receptari anònim, com els altres dos receptaris publicats fins ara. Es parla de compilador perquè moltes de les receptes que conté el Llibre de Potatges provenen del Llibre de Sent Soví, però sovint amb aportacions pròpies. Per celebrar aquest tercer títol de la col·lecció Set Portes Receptaris històrics de la cuina catalana, el xef del 7 Portes, Jaime Pérez Sicília i el seu equip, amb l’assessorament del xef Josep Lladonosa, va elaborar un menú adaptant algunes de les receptes del volum. I així, el dinar va consistir en uns espàrrecs verds amb salsa d’espàrrecs (amb mel, vinagre, nou moscada i pa ratllat); llobarro amb salsa pebrada suau (amb gingebre, canyella i safrà); xai al forn amb salsa de carabasses (feta a baixa temperatura, al buit, durant 38 hores, amb formatge curat lligat amb ou batut); i per postres les Taronges de Xàtiva de Quaresma, que eren uns deliciosos bunyols farcits amb formatge fresc, mató i ou. Xai al forn amb salsa de carabasses Taronges de Xàtiva de Quaresma. Entre la concurrència, tothom va coincidir que els bunyols eren tan gustosos i fins, que es podrien incloure en la carta del 7 Portes. Alhora, es va dur a votació quin dels tres plats també es podria incorporar a la carta. Va guanyar de manera ajustada el llobarro, seguit dels espàrrecs verds i el xai al forn. Durant l’àpat es van desmentir alguns tòpics sobre la cuina medieval catalana. Entre els equívocs que es donen sovint en relació a la cuina medieval hi ha el que creu que es tracta d’una cuina rude, poc higiènica, bàrbara. Tot el contrari: la cuina dels receptaris medievals era una cuina cara, professional, sofisticada, neta, que tenia molta cura de la salut dels comensals, perquè anava dirigida a acontentar els estómacs de les classes benestants. Era una cuina cara, amb els aliments comprats del dia, plena d’espècies, no pas per emmascarar la mala qualitat de la carn o del peix, sinó perquè les espècies eren molt cares, per tant eren un distintiu de classe, una manera de mostrar l’ostentació de l’amfitrió. A més, són receptes que exigeixen d’un coneixement gastronòmic. Es tracta d’una cuina de sabors complexos. És una mena de medecina preventiva, a favor de la salut, van dir els experts. I entre plat i plat també s’explicaren algunes de les controvèrsies que havia tingut el comitè científic. Entre les discussions apassionants dels experts se’n va produir una de molt interessant, que va acabar mostrant arguments complementaris. La discussió girava al voltant de si el compilador del receptari era un cuiner professional o no. Un argumentava: Abans de l’època medieval, els autors dels receptaris eren gastrònoms no pas cuiners. Un altre: els cuiners eren homes formats, alfabetitzats, ben pagats i se’ls diputaven. Algun fins i tot va acabar essent noble. I encara un tercer: Però aquests receptaris són llibres que no han trepitjat mai cap cuina, perquè no tenen cap taca a les seves planes, són peces de biblioteca. I així es va anar consumint l’àpat, que també va quedar crear interès per la voluntat dels impulsors del projecte d’utilitzar el supercomputador per crear la traçabilitat dels aliments i de les cuines d’Europa. Ara, tot i el suport de la Fundació la Caixa, aquesta tercera part del projecte, encara camina lenta.

Summary: Interpretar amb èxit el ‘Llibre de totes les maneres de potatges’


El president del govern espanyol, Pedro Sánchez, ha anunciat al congrés que no aturarà la venda d’armes a Aràbia Saudita, tal com ha fet Alemanya. Segons Sánchez, és una decisió adoptada per ‘responsabilitat’ i en defensa dels interessos dels treballadors de Navantia. Durant la seva compareixença a petició pròpia, ha recordat que aquests són contractes contrets per l’anterior executiu al 2015 i prorrogats els anys 2016 i 2017. ‘Són contractes en vigor que compleixen la normativa aplicable i que no entren en conflicte amb les sancions de la ONU’, ha exposat abans de recordar que el seu deure és ‘vetllar per la seguretat jurídica i donar certesa a les obligacions de l’estat’. Sánchez ha fet l’anunci malgrat que ha assegurat que ell ‘comparteix’ el ‘rebuig, la consternació i la repulsa’ pel ‘terrible assassinat’ del periodista Jamal Khaixoggi. Ha defensat la necessitat d’una investigació per esclarir els fets i que ‘caigui tot el pes de la llei sobre els responsables d’aquest crim’. ‘Amb tot, la gravetat no pot impedir que actuem amb responsabilitat’, ha dit el president espanyol, que ha afirmat que manté la venda d’armes a Aràbia Saudí ‘defensant els interessos dels espanyols i amb l’obligació de posar la vista a llarg termini’. ‘Cal entendre les prioritats de la gestió pública’, ha afirmat abans de recordar que ‘en ocasions aconseguir els ideals porta més temps que el que un desitja’. Per aquest motiu ha apel·lat al consens del congrés per assolir grans acords en política internacional en defensa de ‘l’interès general’. ‘Hi ha una prioritat més immediata, que són els treballadors de Navantia i els seus familiars’, ha sentenciat Segons Sánchez, la normativa espanyola de venda d’armes és equiparable als estàndarsds europeus i l’estat actua en aquest terreny ‘seguint altres instruments aplicables’ com la posició comuna de la UE, que introdueix criteris estrictes a seguir, el document OSCDE sobre armes petites, i les directrius dels fòrums internacionals de no proliferació.

Summary: Sánchez justifica la venda d’armes a l’Aràbia Saudita en defensa dels ‘interessos espanyols’


La secretària general d’ERC, Marta Rovira, ha demanat l’amnistia pels presos polítics, sense la qual ‘no és possible el camí de la resolució política’. Rovira ha participat com a testimoni a la comissió del Parlament que investiga l’aplicació del 155 i ha aprofitat el seu torn per demanar al conjunt del sobiranisme de ‘no confondre l’adversari’ ni ‘assenyalar l’independentista que seu al costat’. ‘Nosaltres mateixos no podem ser portadors de més repressió amb les nostres paraules o actituds. No podem alimentar la divisió interna’, ha dit, ja que qui ‘assenyala permanentment la resta d’independentistes té altres interessos que no són compatibles amb guanyar’. Rovira, que ha intervingut per videoconferència, també ha assegurat que l’aplicació de l’article 155 tal com es va fer per intervenir la Generalitat l’octubre de 2017 ‘significa una modificació substancial de la constitució’ perquè vulnera l’article 2, que garanteix el dret a l’autonomia. Així, ha advertit que el govern espanyol pot ara intervenir ‘qualsevol comunitat autònoma que en un determinat moment pugui discrepar o tenir una posició ideològica diferent del model central’. ‘Només haurà d’argumentar que intervé les competències per un interès general. Una espècie de botó vermell per suspendre l’autonomia’, ha alertat. Segons la dirigent d’ERC, el 155 ‘va suposar un xec en blanc claríssim del senat al govern espanyol’ perquè no el va limitar sinó que va autoritzar el model que l’executiu de Mariano Rajoy ‘estimés més oportú’. ‘L’article 155 permet aplicar mesures concretes, però en cap cas es va pretendre que es poguessin substituir governs, dissoldre cambres legislatives ni usurpar funcions’, ha subratllat. És per això que ha indicat que tots els governs autonòmics queden ‘clarament a mercè de l’article 155’. A més, ha indicat que encara hi ha temps per dur la seva aplicació a Catalunya a instàncies internacionals. Rovira ha defensat la via del diàleg oberta amb el govern espanyol del PSOE tot i que ha assenyalat que ‘no s’està desbrossant el camí’ per emprendre’l. ‘No obstant això, no serem mai un obstacle per a aquest diàleg’, ha continuat, ja que ‘ara que el govern espanyol reconeix el conflicte polític, s’ha d’aprofitar’. ‘Som-hi. Que ens fa por dialogar? És el nostre ADN. Animo a acceptar el repte’, ha afegit.

Summary: Rovira demana a l’independentisme de no ‘confondre’s d’adversari’


En l’època de les noves tecnologies, concentrar-se per estudiar és una tasca complicada. Per ajudar els estudiants, Chrome llança una nova extensió anomenada V Enery AdNotes, que permetrà substituir els anuncis a les pàgines web, per notes fetes pels alumnes, com ‘informació subliminar, que els ajudarà a recordar les dades més importants mentre naveguen per internet. Aquesta nova eina bloqueja la publicitat en línia que apareixen a Internet i la substitueix per notes fetes per l’alumne. En elles, les diferents publicacions podran incorporar diferents colors segons l’assignatura que sigui. A més, podrà visualitzar-ho mitjançant la vista prèvia i incorporar imatges o text, segons recull el mitjà Mashable. Aquesta nova característica de Chrome apareixerà en la part superior de la pantalla i, fins i tot, substituirà anuncis poc llegibles. Tot i això, no eliminarà anuncis de Facebook, Twitter o enllaços que patrocinin alguns articles. Per aquest projecte, l’empresa s’ha inspirat en un estudi fet el 1982 sobre els efectes de l’estimulació subliminar.

Summary: El navegador Chrome blocarà la publicitat a internet substituint-la per notes d’estudi


La Generalitat ha publicat l’ordre dels serveis mínims amb què es garanteixen els serveis essencials que s’han de prestar durant la vaga general del 21 de febrer, convocada per la Intersindical-CSC. A continuació resumim la prestació de serveis essencials a escoles, transports públics i hospitals que ha dictat el conseller de Treball, Afers Socials i Famílies, Chakir El Homrani. Treball fixa serveis mínims del 33% durant tot el dia a la rodalia de Renfe per a la vaga i del 50% a TMB i FGC en hores punta. Les urgències i els tractaments mèdics inajornables s’atendran com un dia normal. Les escoles i instituts faran vaga? Fer vaga o no és una decisió individual, però a les escoles sempre hi ha un equip mínim obligatori per a acollir els infants que hi vagin. Hi ha d’haver una persona de l’equip directiu per centre de treball; un docent per cada sis aules d’alumnes d’Infantil i Primària (de 3 a 12 anys); un docent per cada quatre aules per als centres d’educació especial de 3 a 16 anys i un terç de la plantilla als menjadors, activitats escolars complementàries i a les llars d’infants. Quins serveis mínims hi ha als transports públics? Els serveis mínims per a la vaga general d’aquest dijous seran d’un 33% durant tot el dia en els transports de la Rodalia i Regionals de Catalunya operats per Renfe. En el cas del metro i el bus de Barcelona i els Ferrocarrils de la Generalitat, els serveis mínims seran del 50% durant les hores punta, concretament entre dos quarts de set del matí i dos quarts de deu del matí i de les cinc de la tarda a les vuit del vespre. Fora d’aquestes franges, els serveis mínims han quedat establerts en el 25%. En la resta de transports de viatgers urbans i interurbans i servei d’autobús que uneixen Barcelona amb l’aeroport, seran d’un 50% del servei habitual. En tot cas, la Generalitat informa que s’haurà de garantir com a mínim un desplaçament complet d’anada i tornada. Pel que fa al transport de persones amb disminució es manté el servei habitual. A més, es mantindrà el servei del transport escolar per a accedir a centres d’infantil i primària que no tenen transport públic alternatiu sense que el còmput global no superi el màxim fixat anteriorment. Així mateix, s’estableixen com a serveis mínims tots aquells altres necessaris per al funcionament normal dels serveis esmentats. I els hospitals i CAP? Donaran servei durant la vaga? En l’àmbit de la sanitat, la Generalitat ha dictat el funcionament normal de les urgències i de les unitats de cures intensives, i també la necessitat de garantir els tractaments de radioteràpia i quimioteràpia en situacions de necessitat vital i les intervencions quirúrgiques inajornables. En l’àmbit del transport sanitari, la Generalitat ordena que es garanteixin totes les urgències sanitàries. Podeu consultar el document oficial sencer de la Generalitat:

Summary: Vaga general del 21 de febrer: serveis mínims a escoles, transport públics i hospitals


Les bases de Demòcrates han decidit trencar amb el PDECat i amb Unió a l’Ajuntament de Barcelona. A la consulta de la formació sobre el seu futur a la capital catalana hi ha participat un 45,4% dels voluntaris d’un cens de 571 persones. El 92,66% ha optat per iniciar un projecte propi al consistori de Barcelona. Aquesta iniciativa inclou la convocatòria de primàries en uns mesos per escollir el candidat per les pròximes eleccions municipals. El grup Demòcrates, que integra el PDECat i Unió a l’ajuntament, perdrà un representant i es quedarà amb nou. El regidor de Demòcrates a l’ajuntament, Gerard Ardanuy, ha explicat que vol materialitzar aquest procés de forma dialogada i que té la intenció de passar a ser no adscrit al ple municipal de dijous. ‘És una conseqüència lògica d’un projecte polític que va néixer de l’explosió de CiU’, ha dit. Trias li demana l’acta de regidor El líder del PDECat a l’ajuntament, Xavier Trias, ha demanat a Ardanuy l’acta de regidor perquè es va presentar a la llista de CiU. ‘Entenc que vulguin impulsar un projecte polític diferent. Volen marxar? Doncs que marxin, però amb totes les conseqüències’, ha dit. L’ex-alcalde ha afegit que si Demòcrates vol impulsar un nou partit, des de la perspectiva democràtica han d’anar-se’n a casa i fer l’alternativa que vulguin, i ha assegurat que li ha transmès personalment les seves reflexions a Ardanuy.

Summary: Les bases de Demòcrates trenquen amb el PDECat i amb Unió a l’Ajuntament de Barcelona


Cristòfor Colom era un català que es deia Joan Colom i Bertran. El Cid era un comte d’Urgell de la dinastia dels Sit. La reconquesta de la península la van fer catalans. Marco Polo, també era català, i es deia Jaume d’Alaric. El Quixot es va escriure en català. Aquestes són algunes de les tesis defensades des de fa anys per l’Institut Nova Història (INH), que té en Jordi Bilbeny la figura més coneguda. Ara ha sortit un llibre, Pseudohistòria contra Catalunya. De l’espanyolisme a la Nova Història, que desmunta aquests arguments i, a la vegada, denuncia la pseudo-històira espanyolista que nega, per exemple, la validesa de la historiografia catalana. El llibre l’han coordinat Vicent Baydal i Cristian Palomo. Entre els autors que hi participen, hi ha Stefano M. Cingolani, un dels grans historiadors i divulgadors de la història medieval catalana. Ha escrit, per exemple, Bernat Desclot i les dues redaccions de la crònica (2006), La memòria dels reis. Les quatre grans cròniques (2006), Jaume I. Història i mite (2007), i acaba de publicar Epistolari. Pere III el Cerimoniós (Barcino). Cingolani, home rigorós i esperit lliure tot alhora, té publicat també un llibre de poemes, Ho veig per la veu (Eumo Editorial). Del volum Pseudohistòria contra Catalunya, Cingolani n’ha escrit el capítol dedicat al cavaller Rodrigo Díaz de Vivar, el Cid, i n’ha coescrit el capítol dedicat a Cristòfor Colom. VilaWeb entrevista l’historiador a la redacció del diari. —Comencem amb el capítol de Cristòfol Colom. La tesi de Jordi Bilbeny és que Cristòfol Colom era Joan Colom i Bertran. Vosaltres dieu que és impossible. Per què? —Perquè el 1492, quan Colom arriba a Amèrica, Joan Colom i Bertran era mort. —I com ho sabeu, que era mort? —Perquè trobem, i aportem, documents del 1477, 1484 i 1487 on se cita Joan Colom com a difunt. El defineixen com a Quondam, que vol dir ‘difunt’. És un terme que es fa servir quan algú ha mort fa poc temps. Si ha mort fa molts anys, no cal. ‘Joan Colom quondam‘ vol dir ‘el difunt Joan Colom’. El 1492 Joan Colom no pot descobrir Amèrica perquè ja era mort. Tan senzill com això. —I què hi diu Bilbeny? —Diu que era un mort civil. Es munta la teoria que Joan Colom era exiliat d’ençà del 1472 perquè s’havia enfrontat al rei, i que patia la mort civil a Catalunya. I que per això apareix la paraula quondam. Però Joan Colom no era exiliat d’ençà del 1472, com diu. Nosaltres el trobem signant documents notarials a Catalunya. I assistint a reunions. Aportem els documents. Els documents, en història, són importants. La feina de Bilbeny comença amb una feina anterior ja feta, amb el Centre d’Estudis Colombins (CEC). Aquesta gent havien anat als arxius a mirar documents i en van fer resums. Nosaltres hem tornat als arxius a veure els documents que ells van fer servir. Els hem transcrits i hem vist que les seves transcripcions eren plenes d’errors i incomprensions brutals. No sabien llegir un document del segle XV. Cristòfor Colom no era Joan Colom. —Passem a la teoria del Cid. La tesi de Lluís Maria Mandado, de l’Institut de Nova Història, és que era català. —La seva tesi, complicadíssima, diu que el Cid és de la família Sit, que són comtes d’Urgell. Segons Mandado, Jaume I és un mentider quan afirma que va conquerir Mallorca i València. Segons Mandado, és Sit qui conquereix València, i després una filla seva es casa amb Berenguer III, rei de València. I de Tarragona. Segons Mandado, la ‘reconquesta’ també va anar diferent. Mandado, com Vox, fa servir la paraula ‘reconquesta’, i no ‘conquesta’, ‘expansió’. Deuen ser els únics. Per ell, la conquesta de la península no va de nord a sud sinó de llevant a ponent. D’est a oest. I la fan catalans. És a dir, els regnes de Castella i Lleó i Astúries van ser alliberats i conquerits per nobles gironins i urgellesos. Així, Valladolid és una fundació catalana: ‘Vall adolit’ (‘Vall dolorosa’). I a partir d’allà els catalans baixen. Tot això diu Mandado. —I com demostreu que és fals a un lector que s’ho cregui? —Doncs dient-li que Ramon Berenguer III no apareix mai com a rei de València. Mai. En cap document. I Tarragona no és cap regne. Dient-li que Jaume I sí que va conquerir València i Mallorca, i ho sabem, entre més raons, perquè tenim documentades les versions dels musulmans. Aquests també han estat manipulats i censurats? Perquè una tesi de Nova Història és la censura i manipulació oficial dels castellans. Molt bé. Els musulmans que documenten que Jaume I conquereix València i Mallorca, també han estat manipulats? Personalment, fent el capítol sobre Cid no sabia on ficar-me. Bilbeny diu, si fa no fa, A, B i C, i t’ho explica clar i ben organitzat i després pots mirar les fonts que cita, i pots resseguir la falsificació i la manipulació i els errors. Però en el cas de Mandado no aporta mai documentació. És tot arena movedissa. Increïble. —El vostre llibre remarca la importància, en història, del mètode. —Baydal en parla molt. Hi ha una tradició d’estudis quan tu arribes a estudiar qualsevol tema. No vol dir que sempre sigui exacte. La pots millorar, modificar, corregir. Però no pots fer com si no existís. Els documents te’ls has de mirar. Els has de llegir i entendre. L’INH, quan llegeix la bibliografia, n’agafa les parts que li convenen i n’elimina els trossos que li convenen. Per exemple, en el cas de Marco Polo, a l’INH agafen una frase d’un autor que diu: ‘Hi ha una llarga tradició que creu que Marco Polo no va existir mai, però hi ha molts documents que ens demostren que va existir, que era venecià.’ Doncs INH talla la frase, i queda així: ‘Hi ha una llarga tradició que creu que Marco Polo no va existir mai.’ Home, no tallis, no fem trampes. La documentació, si la necessitem, la fem servir. I si ens molesta, no? Això no va així. —Expliqueu que el cas de l’INH –i l’èxit de tesis com que el Cid era català i Cristòfor Colom era Joan Colom– també és un fracàs de l’acadèmia. —Sí. L’acadèmia d’alguna manera es nega a divulgar, i només parla a l’acadèmia. Persones que sàpiguen escriure al públic més ampli són excepcions. I és una pena, perquè hi ha bastant demanda de coneixement històric. Jo vaig a conferències populars sobre història, i hi ha molta gent. Al territori més que no a Barcelona. Eduard Juncosa, per exemple, organitza uns cursos d’estiu sobre Margarida de Prades, l’última reina, a Prades. Al mig de l’estiu. Els que hi parlem som gent qualificada. El públic, del poble i els encontorns. Una assistència de cent vint persones. Sala plena. La divulgació funciona. N’hi ha ganes. Doncs no hi ha manera. L’acadèmia fa molt poca divulgació. És un error que s’hagi desentès de la divulgació de nivell. I no defenso particularment l’acadèmia i els seus cercles perquè, burocràticament parlant, jo no en formo part. No estic a la Universitat. Ara estic en un projecte d’investigació i és europeu. No defenso segons quins cercles. He intentat divulgar. I crec honestament que és un error que l’acadèmia no ho faci. I com que l’acadèmia no fa divulgació, deixen camp lliure perquè s’hi fiqui qui vulgui. I acaba passant que s’hi fica gent honesta i gent que no és honesta. —Per exemple, en el cas de l’INH? —Doncs hi ha de tot. Jo estic en contacte amb Víctor Cucurull, per exemple, i crec que hi ha coses que no les fan amb malícia, i que no cometen una estafa voluntària. Però sí que veig una incapacitat absoluta i desconeixement de les formes, maneres i mètode d’investigar. El problema és com investiguen. —Aquest llibre que heu coescrit, de què ha de servir? —El nucli dur de dues mil persones que creuen tot allò que publica Bilbeny i l’Institut Nova Història, no els canviaràs. Ho sabem. Però els milers de persones que els han llegits alguna vegada, o que han vist documentaris a TV3 sobre Colom, o entrevistes, també d’aquesta casa, sobre els seus llibres, aquesta gent sí que és l’objectiu. Volem donar armes als lectors perquè sàpiguen què coi els diuen. I tampoc no ens oblidem de la pseudo-història espanyolista. Que també hi és i en parlem, al llibre. La gent va molt perduda quan sent segons què a la Sexta i s’empassen barbaritats. —Un aspecte que remarqueu, per exemple, és l’espanyolisme que, potser sense voler, destil·len les tesis de Nova Història. —Aquesta gent col·labora amb Espanya. Sabent-ho, o no, a posta o no, hi col·laboren. —Com? —Per una banda permeten que la historiografia espanyola, la pseudo-historiografia espanyola, i els mitjans de comunicació espanyols es riguin d’ells i, de retruc, rebi tota la historiografia catalana. Gràcies a ells, qualsevol cosa que s’escrigui aquí sobre Catalunya, és de banda de nacionalistes manipuladors. Segona: Wert volia castellanitzar els nens catalans. Institut Nova Història fa això. L’Institut Nova Història castellanitza la història. Canvia el nom i hi posa catalans, però l’esperit és el mateix. Ens parlen d’una història de conquesta, imperial, absolutista, i de religiositat tremenda. Si tot això és català, els catalans són espanyols. No hi ha millor manera de demostrar que Catalunya és Espanya que seguint les tesis de Nova Història. Per exemple, diuen que Jaume I era un manipulador i mentider. Argument blaver i propi dels anticatalans. Assumeixen dins el catalanisme tot allò que és més anticatalà. Per acabar dibuixen una Catalunya plena d’imbècils rematats. Es veu que els catalans vam descobrir Amèrica, vam governar el món, i la setmana següent no tan sols t’ho han pispat tot, sinó que ni te’n recordes! Teníem Amèrica, la perdem, i ens oblidem que la teníem! Hi sortim com una colla d’imbècils i enzes, els catalans. —Finalment, aquest llibre que porteu, quin és? —L’epistolari de Pere el Cerimoniós. Acabat d’editar. Per bé i per mal és un rei molt important per al Principat de Catalunya. El Principat és ell. La Generalitat és ell. La idea de Catalunya com a cos polític, separat del rei, és ell. La Generalitat neix amb Pere el Cerimoniós. El funcionament de les corts, neix amb Pere el Cerimoniós. I les actes. És la burocràcia, la política, la imatge, és la separació del monarca respecte de l’administració. Personatge potser antipàtic i amb tendències absolutistes, cabronàs de primera, que es va ficar en embolics, si vols, però important. Ara he publicat l’epistolari que dóna un ventall d’aspectes de la vida del rei, privada i pública, quotidiana. Cartes amb el fill, nobles, reis, funcionaris. Cartes que es troben a l’Arxiu de la Corona d’Aragó, quasi totes inèdites. I us el volia ensenyar. Podeu comprar Pseudohistòria contra Catalunya a la Botiga de VilaWeb

Summary: Stefano M. Cingolani: ‘L’Institut Nova Història castellanitza la història’


La Diputació de València i el PSPV – partit del qual formava part – han lamentat avui la mort d’Antoni Soler Vila, batlle de la localitat de Benissuera (Vall d’Albaida), s’ha mort avui. Soler era batlle d’aquest petit municipi de cent vuitanta habitants d’ençà del 2015, i les eleccions municipals de 2019 les havia guanyat amb una contundent de majoria absoluta amb quatre dels cinc regidors i un 72% dels vots.

Summary: S’ha mort Antoni Soler, batlle de Benissuera


Jorge Jiménez serà la primera persona de l’estat espanyol que anirà a la presó arran d’un intent d’aturar un desnonament. És activista de Distrito 14, un col·lectiu antifeixista, feminista i anticapitalista del barri madrileny de Moratalaz. Un col·lectiu que, segons que explica, ha estat víctima de força detencions, muntatges policíacs i problemes amb agrupacions ultres. Tanmateix, ell n’ha estat el membre més perjudicat. El gener del 2016 va participar en l’intent de parar un desnonament al barri de Vallecas i arran de la denúncia d’un dels agents que van aturar els activistes, va ser condemnat a pagar una indemnització de 1.200 euros i a set mesos de presó per lesions i atemptat contra l’autoritat. Jiménez no ha volgut pagar la indemnització a l’agent –que li faria evitar la reclusió, perquè no té antecedents penals– perquè diu que és completament innocent i víctima d’un muntatge policíac. Per tant, ara afronta l’entrada imminent a la presó amb fortalesa i amb la convicció que és un altre cap de turc d’una repressió que considera que ‘toca tots els pals’ i que persegueix qualsevol mena de dissidència política. —Com van anar els fets el dia del desnonament? —Al principi no hi havia cap dispositiu policíac muntat. Érem unes trenta o quaranta persones. A l’hora de la convocatòria va arribar una patrulla de la policia nacional. En veure que no podien accedir al portal, van demanar-nos la documentació a alguns de nosaltres. Després van demanar reforços, que van arribar al cap d’una estona. Ens van dir que, si no sortíem d’allà, procedirien a desallotjar-nos. Lògicament, com que no vam sortir, ens van desallotjar de manera violenta. Van ferir unes quantes persones, com ara una dona embarassada i un senyor gran. Van desallotjar les persones que vivien al pis i una dona va acabar al carrer amb els seus dos fills. L’endemà em van trucar de la comissaria fent servir la informació que havien pres de la identificació. Em van dir que havia trepitjat un policia. I allà va començar tot. —Com va ser la càrrega policíaca? —Crec que no van arribar a fer servir les porres. Ens van fer fora, bàsicament, amb cops de puny, empentes i pressionant-nos en algunes parts del cos: la cara, els braços, els dits… Hi havia gairebé un agent per cap. Tal com som els qui anem a aturar desnonaments, a mi em va semblar un dispositiu molt desproporcionat. —L’agent de la policia que us va denunciar us acusa d’haver-lo trepitjat. Quin és el seu relat exactament? —Al judici va dir que, mentre ell ajudava un senyor gran a aixecar-se –ells mateixos havien tirat a terra–, vaig arribar jo, el vaig mirar als ulls i li vaig trepitjar la mà. Arran d’aquesta presumpta trepitjada, el part de lesions del judici inclou lesions a la mà, al colze, a l’espatlla, al genoll i al turmell. —És a dir, us acusa d’haver-li trepitjat només la mà, però en aquest document apareixen més lesions. —Sí. A més, la perit forense no va poder afirmar que les lesions que presentava aquest agent es corresponguessin amb allò que ell deia que jo havia fet. Així i tot, finalment em van condemnar per la presumpció d’autoritat. Com que és un agent de l’autoritat, té presumpció de veracitat. —Malgrat que era evident que no es podia provar res? —Sí. A més, la jutgessa va esbroncar unes quantes vegades la perit forense perquè responia de manera molt ambigua, fins que ho va reconèixer. Quan va acabar el judici érem optimistes perquè tot havia sortit bé: Havíem explicat què havia passat i l’agent va dur policies de testimonis i cap no va afirmar que havia presenciat els fets. Només van dir que el policia els havia comentat que havia passat això. A més, hi ha hagut més casos en què alguns que han intentat parar desnonaments han estat encausats i els processos s’han acabat arxivant. Per tot això, quan va arribar la sentència i no van progressar els recursos va ser força dur. —Del vostre cas també crida l’atenció que no us detinguessin al moment. —I més atenent la situació. Hi havia pràcticament un policia per persona i, per tant, no es van veure sobrepassats. En una situació així, si algú realment hagués comès una agressió, hauria estat detingut al moment. En qualsevol manifestació o situació en què algú agredeix un policia, és immediatament detingut. Em van trucar a dit i podria haver tocat a qualsevol altre… —Creieu que la vostra detenció pot tenir res a veure amb el fet que formeu part d’un col·lectiu com Distrito 14? —En aquesta detenció no ho sé, en algunes altres n’estic convençut. En aquesta, probablement, quan van repassar les identificacions d’aquell dia i van veure els meus antecedents, devien pensar que potser jo els interessava més. —Heu estat detingut alguna altra vegada? —Sí, per uns altres tres desnonaments. Perquè Hogar Social m’ha denunciat o també per haver protestat contra els desnonaments en un ple municipal del barri força sonat. Al cap de tres setmanes, van venir els antidisturbis a casa a detenir-me a mi i a més companys també. He estat detingut sis o set vegades per coses com aquestes. —Hogar Social és un col·lectiu d’ultradreta que ocupa edificis. Quina influència té? —La connivència amb la policia és força evident. Fa dos anys, quan eren en el seu màxim apogeu, denúncia que posaven, detenció que es feia. Sense passar cap mena de filtre. Donaven un nom o passaven una foto a la brigada d’informació i la policia detenia qui ells assenyalaven. Les causes sempre acabaven arxivades, però era força curiós. —No heu volgut pagar la indemnització de 1.200 euros malgrat que això implica anar a la presó. Per què? —Jo no tenia antecedents penals i, per tant, amb una condemna de menys de dos anys no hi hauria d’entrar. Però no vull pagar la indemnització al policia perquè jo no he agredit ningú. A més, no vull donar diners a algú que es dedica això, a desnonar persones i que, a més, és un mentider. També vull fer-ho servir políticament per a cridar l’atenció sobre dos fets: Primer, que continuen els desnonaments; no s’han parat per molt que diguin que sí. D’una altra banda, vull remarcar que la policia continua mentint per criminalitzar el moviment de lluita per l’habitatge, com ha passat amb més persones i algunes altres lluites. M’ha tocat a mi com podria haver tocat a qualsevol. —Com es persegueix el moviment de lluita per un habitatge digne? —Amb la llei mordassa, per exemple. Fent servir aquesta llei, dues de les persones identificades aquell matí van rebre una multa de sis-cents euros. Només a Madrid hi ha més persones víctimes de casos semblants al meu, amb detencions quan no passa res, simplement per haver justificat una actuació determinada de la policia. Detenen algú, diuen que ha agredit o que ha fet alguna cosa i després el cas sol acabar en no res. —Un patró que recorda molts casos en què un muntatge policíac ha estat el començament de tot, com el de Nahuel. —Sí, jo hi vaig parlar quan va sortir a la llum el meu cas. Ell, al damunt, va estar un any i mig a la presó en règim FIES  i al judici va ser clar que no hi havia cap prova per a inculpar-lo. És el cas d’Alfon, també, que va estar condemnat per una pila d’irregularitats. Ho fan perquè no té cap conseqüència. La policia pot mentir i no passa res. Crec que, amb la repressió, toquen tots els pals. Agafen sempre un cap de turc: dret de vaga, Alfon; dret d’habitatge, a mi; llibertat d’expressió, Valtònyc o Hasél; dret d’autodeterminació dels pobles, els presos catalans…etc. Els interessa de criminalitzar moviments determinats i d’evitar un contagi de mobilitzacions. —Creieu que l’esquerra espanyola està prou mobilitzada contra tot això? —A escala de partits com Esquerra Unida o Podem, no. No hi tenia pas cap esperança, però és cert que han decebut, ja sigui per motius electorals o què sigui. Jo no he rebut cap suport oficial, per exemple. L’esquerra espanyola, ni hi és ni l’esperem. —Com afronteu el fet de saber que anireu a la presó? —És força complicat, però com que ja me n’he fet una mica a la idea, intento treure’n la part positiva. He rebut moltes mostres de suport de persones del barri, fins i tot de persones que políticament no eren gaire afins a mi. A la meva família això ens ha unit força, malgrat la duresa de la situació. També faig xerrades per a divulgar el meu cas. No sé quan hi entraré, a més. Havia de saber-ne alguna cosa abans de Cap d’Any, i de moment res. És una manera de tortura psicològica. —Com ha afectat tot això en la vostra vida? —A mi m’han fotut la vida enlaire. He deixat la feina, probablement també perdré la casa de lloguer on estic i he hagut d’aturar la meva preparació per a unes oposicions. Una vegada hagi complert la condemna, hauré d’esperar dos anys per a poder tornar-m’hi a presentar. Evidentment, estar set mesos en una presó no pot ser gaire agradable.

Summary: L’activista que anirà a la presó arran d’un intent d’aturar un desnonament: ‘La policia pot mentir i no passa res’


Escapisme, la nova novel·la de Marc Moreno després de Temps de rates, que va guanyar el premi Crims de tinta 2017, arribarà demà a les llibreries. La publica Més Llibres, que comença una etapa nova amb Jordi Martín Llorent al capdavant. Marc Moreno (Barcelona, 1977) és periodista, escriptor i editor del segell Llibres del Delicte. També impulsa el festival Vilassar Noir de literatura i cinema negre, gènere del qual ha publicat mitja dotzena de novel·les. Jordi Martín Lloret, el nou editor de Més Llibres, escriu per als lectors de VilaWeb sobre la novel·la i l’autor: «Marc Moreno s’ha anat bastint una carrera literària ben sòlida i honesta des de la vora més externa del gènere negre. Els personatges de les seves novel·les no són titelles plans al servei d’una trama més o menys ben estructurada, sinó que tenen l’ànima ben roent i tridimensional. A Escapisme, l’escriptor compon un mosaic tarantinià de fracassos, la història sotragada d’un antiheroi de l’extraradi de Barcelona que ha fet de l’escapisme el seu estil de vida, de supervivència. La Verneda de Moreno és un escenari tan fidel a la realitat que el lector pot sospitar que més d’un episodi ha estat pouat directament de la crònica col·lectiva, la no oficial, del barri barceloní. Els personatges d’Escapisme no encaixen ni tan sols entre ells: són peces defectuoses d’un trencaclosques condemnat als marges.» Escapisme es presentarà al festival Tiana Negra, els dies 17 i 18 de gener a la localitat del Maresme. Precisament la nova directora, Anna Maria Villalonga, que en substitueix el fundador i ideòleg, Sebastià Bennasar, ha dit d’Escapisme a les xarxes: ‘Una crook story descarnada i realista, amb personatges desnonats per la vida, que no et deixarà indiferent. El seu inesperat final, tampoc.’ La sinopsi apunta: «Quan la mare de l’Aitor cau del balcó d’una de les cases que neteja, ell creu que tot el seu món s’ensorra. La realitat el colpeja amb insistència una vegada i una altra, i ara que les coses es compliquen, no troba ningú al seu costat. Un entorn ofegant ple de personatges delirants només fa que empitjorar-ho tot. La mare, mentrestant, potser ja és història, però ell es nega a trepitjar l’hospital i descobrir-ho.» Llegiu un fragment d’Escapisme.

Summary: Avançament editorial: ‘Escapisme’, de Marc Moreno


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya ha condemnat el president de la Generalitat, Quim Torra, a un any i mig d’inhabilitació per a l’exercici de càrrec públic i a una multa de 30.000 euros perquè el considera culpable de desobediència per no haver retirat a temps els llaços grocs del Palau de la Generalitat. El tribunal diu a la sentència que el president ‘va desobeir la decisió de la decisió de la Junta Electoral Central que, una vegada convocades les eleccions del 28 d’abril passat, va ordenar de retirar la simbologia partidista exhibida en edificis públics, ho va comunicar en temps i forma i va donar un termini per a l’esmentada retirada sense que això fos atès’. La sentència arriba poca estona després d’haver-se fet pública la sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea reconeixent la immunitat d’Oriol Junqueras com a eurodiputat, un revés històric contra la justícia espanyola. La condemna de Torra no és encara una sentència ferma, perquè es pot recórrer en contra al Tribunal Suprem espanyol. El president farà una compareixença a les 13.30.

Summary: El TSJC condemna el president Quim Torra a un any i mig d’inhabilitació pels llaços grocs


L’Aeroport del Prat ha viscut una jornada complicada, amb retards generalitzats i desenes de cancel·lacions, a causa de la vaga del personal de terra d’Ibèria, que s’ha vist agreujada per les fortes pluges, que han obligat a tancar temporalment les pistes al migdia. El temporal ha amainat, però la vaga continuarà tot diumenge. Consulteu l’estat de tots els vols d’arribada i sortida ací. Els problemes principals s’han registrat al migdia, quan una forta tempesta acompanyada de llamps i fortes ratxes de vent, ha deixat més de quaranta litres per metre quadrats en mitja hora. L’aeroport ha quedat completament paralitzat entre les 12.53 i les 13.30 hores. Diversos avions han hagut de sobrevolar l’espai aeri esperant per poder aterrar i cinc han estat desviats a altres aeroports com ara Girona o Reus. Gairebé a les 14.00 s’han reprès les operacions, però ha estat impossible recuperar completament la normalitat i s’han registrat retards de fins a cinc hores. Es compleixen els serveis mínims de la vaga La vaga dels treballadors de terra d’Ibèria ha transcorregut sense incidències rellevants. Segons la UGT, el seguiment de la protesta ha estat del 80%. La companyia redueix el suport a només el 17,5%. Els vaguistes, tot i considerar que els serveis mínims decretats per Foment són abusius, els han complert: 100% dels vols a les Illes Balears i les Canàries, el 54% dels internacionals i el 32% dels peninsulars amb una alternativa de transport inferior a cinc hores. La vaga no ha tingut un gran impacte en els passatgers perquè la majoria han estat informats prèviament per les aerolínies. No obstant això, les cues a les oficines d’atenció al client han estat llargues. Arran de la protesta s’han cancel·lat entre dissabte i diumenge més de 130 vols, gran part són de Vueling. Les negociacions fracassen La reunió de divendres convocada per la Generalitat amb la voluntat d’acostar posicions entre Ibèria i els sindicats va acabar sense acord després de més de sis hores de negociació. El comitè de vaga exigeix sobretot d’estabilitzar els llocs de treball. En aquest sentit, demana de transformar tots els treballadors fixos a temps parcial a fixos a temps complet. També vol que 400 treballadors eventuals esdevinguin fixos. D’aquesta manera, segons el comitè, s’acabaria ‘l’abús de les hores extraordinàries obligatòries’ dels treballadors arran de l’augment del trànsit aeri. El comitè considera que les seves demandes també permetran de reorganitzar els torns i els horaris i aconseguir ‘unes condicions de treball dignes’. Ibèria, en canvi, s’escuda en el fet que no pot transformar els contractes del personal de l’aeroport del Prat perquè s’han de negociar a escala estatal. El Prat no és un aeroport de segona El conseller de Territori i Sostenibilitat, Damià Calvet, ha criticat Ibèria per la vaga de personal de terra i ha assegurat que no ha complert els compromisos adquirits l’any passat, fet que ha desembocat en la protesta. A més, ha denunciat un ‘greuge comparatiu’ i una desproporció ‘brutal i alarmant’ entre els empleats del Prat i els de Barajas. ‘Aquí Ibèria només té 2.000 treballadors per un miler d’operacions, en canvi a Madrid en té 7.000 per 1.300’, ha lamentat. Calvet també ha exigit que Ibèria no tracti l’aeroport del Prat com una instal·lació ‘de segona’ i que torni a negociar dilluns amb els sindicats i ofereixi unes relacions laborals ‘dignes’, per poder resoldre un ‘conflicte anunciat ja fa un any’.

Summary: El temporal i la vaga de personal compliquen l’operativitat del Prat


El president de Veneçuela, Nicolás Maduro, ha respost a l’exigència formulada pel ministre d’Afers Exteriors espanyol, Josep Borrell, de convocar eleccions al més aviat possible, amenaçant de reconèixer a Juan Guaidó com a president si no ho fa. Maduro ha decidit de respondre el govern espanyol dient-li que Pedro Sánchez convoqui eleccions perquè no ha estat elegit president per les urnes. ‘Si ells volen eleccions, que les facin a Espanya’, ha replicat Maduro en una conferència de premsa. ‘No pot donar lliçons ni posar cap ultimàtum’, ha advertit, en referència a Borrell. També ha acusat el govern espanyol de ‘repetir el guió’ de l’ex-president José María Aznar, que va donar suport al cop d’estat del 2002 contra Hugo Chávez. També ha acusat Espanya de mantenir un comportament ‘colonialista’. ‘Ens plantem davant d’Espanya, davant el seu racisme i la seva discriminació’, ha continuat Maduro, que també ha situat el govern de Sánchez a la dreta del d’Aznar. També ha instat els diplomàtics espanyols a abandonar Veneçuela: ‘Serem més feliços sense ells, sense el seu complex de superioritat’. Maduro ha reiterat que els fets de Veneçuela són un cop d’estat, però s’ha mostrat obert al diàleg amb l’oposició. Ahir, el president veneçolà va dir que acceptava l’oferta de mediació internacional formulada per Mèxic i l’Uruguai. Respecte del trencament de les relacions amb els Estats Units, ha confirmat la retirada dels diplomàtics veneçolans.

Summary: Maduro ataca Borrell i acusa Espanya de ‘colonialista’


Un home s’ha mort per trets de la policia britànica i diverses persones han estat presumptament apunyalades avui al barri de Streatham, al sud de Londres, en un atac que la Policia Metropolitana tracta com a ‘terrorisme’. La policia ha confirmat que hi ha tres ferits d’arma blanca i que la vida d’un d’ells corre perill. Els serveis d’emergència, entre ells paramèdics i agents armats es troben en aquesta zona de la capital britànica, on pel que sembla, segons han indicat testimonis presencials a la BBC, s’han escoltat trets a les 14.00. One man shot and a number of people stabbed on #Streatham High Road. @LBC pic.twitter.com/sF65wLEa76 — Nick Codling (@NickCodling1) February 2, 2020 Large police presence in #Streatham – air ambulance, police heli. Unconfirmed reports of shooting on High Road. pic.twitter.com/USWfauyM3o — Dan Smith (@DanSmithNews) February 2, 2020

Summary: Tres ferits a Londres per un apunyalament classificat com a ‘atac terrorista’


Els equips negociadors d’ERC i del PSOE faran avui a les 17.00 la primera reunió al congrés espanyol per a valorar les condicions dels republicans per a permetre la investidura de Pedro Sánchez com a president espanyol. Els socialistes pretenen constituir el govern amb Unides Podem abans de Nadal, però necessiten almenys l’abstenció d’ERC per a aconseguir la investidura. Tanmateix, hi ha tres línies vermelles que han de negociar perquè els republicans s’avinguin a facilitar-la. 1. Un diàleg entre governs sense condicions. Dilluns la militància d’ERC va votar en massa contra la investidura de Sánchez si el PSOE no accepta que es creï una taula de diàleg per a cercar una solució democràtica al conflicte polític entre Catalunya i Espanya. Segons els dirigents d’ERC, la taula ha de ser entre governs, amb la possibilitat de tornar al punt on van deixar les negociacions el desembre passat, després de la Declaració de Pedralbes. Aquell avenç es va fer miques, perquè el PSOE se’n va desentendre quan el PP, Ciutadans i Vox van manifestar-se conjuntament a la plaça de Colón de Madrid i la premsa espanyola va atacar durament la declaració i la figura del relator que s’havia previst per a les reunions d’ambdós governs. ERC exigeix als socialistes una primera reunió entre governs abans de la investidura o bé un compromís explícit i públic i un calendari per a activar la taula de negociació una volta s’hagi format el govern espanyol per a facilitar la reelecció de Sánchez, però el PSOE pressiona perquè primer es formi el govern espanyol, com a gest de bona voluntat, i que després s’abordi el diàleg amb l’independentisme. 2. El reconeixement del president Torra. El PSOE es resisteix a acceptar el president de la Generalitat, Quim Torra, com a interlocutor, després de les negatives de Sánchez a despenjar-li el telèfon aquestes últimes setmanes. Ahir el vice-president, Pere Aragonès, va dir que no era necessari que Torra formés part de la taula de negociació, segons el rang de càrrecs que s’acordés que en formessin part. Al parlament, el president va matisar que el diàleg també ha d’incloure una relació directa entre ell mateix i Sánchez, a qui va instar a trucar-li, i va exigir garanties de compliment dels possibles acords. Alhora, JxCat ha exigit al PSOE que reconegui com a interlocutors tant Torra com el president Carles Puigdemont a la taula de diàleg per a avenir-se a una abstenció. Però el PSOE continua marginant Torra i no té intenció d’establir cap contacte amb Puigdemont. 3. El vet del PSOE a l’autodeterminació. És la principal línia vermella dels socialistes per a negociar amb l’independentisme. El PSOE ha tancat moltes vegades la porta a acordar la convocatòria d’un referèndum que inclogui la independència com a opció, i ha cenyit una futura consulta a un acord de contingut federal o bé una reforma de l’estatut. Aragonès ha explicat que qualsevol acord entre Catalunya i Espanya s’hauria de sotmetre a votació en una consulta. La vice-presidenta espanyola en funcions, Carmen Calvo, va rebaixar la negociació entre executius circumscrivint-la a la comissió bilateral que preveu l’estatut mutilat del 2006 i va reiterar que no s’hi podia parlar del dret d’autodeterminació, perquè, segons ella, no és previst a la constitució espanyola. En canvi, ERC demana que no hi hagi limitacions al diàleg i que ambdues parts puguin posar damunt la taula les seves reivindicacions, que en el cas de l’independentisme inclouen l’autodeterminació i l’amnistia. Els condicionants: els incompliments del PSOE i la duresa de Sánchez ERC no oblida que Sánchez va menysprear, insultar i criminalitzar l’independentisme durant la campanya electoral. El candidat del PSOE va fer seu el discurs de la dreta contra l’escola catalana –tres setmanes abans de saber-se que el PSC abandonarà probablement el consens de la immersió lingüística–, es va vantar de controlar la fiscalia, va tornar a tibar la relació amb Bèlgica –amb l’amenaça de Calvo inclosa– prometent que faria tornar Puigdemont a l’estat espanyol per a empresonar-lo i va proposar de tornar a tipificar com a delicte al codi penal la convocatòria de referèndums. Una mesura que els socialistes van refusar no fa ni un any, el febrer passat, al congrés quan van proposar-ho el PP i Cs. Un altre factor que han destacat els dirigents republicans aquests últims dies són els incompliments del PSOE amb Catalunya. La promesa de l’ex-president espanyol José Luis Rodríguez Zapatero de respectar l’estatut que aprovés el parlament és la gènesi de l’ambient de desconfiança d’ERC respecte dels socialistes. En el context del Principat, també pesa encara la doble jugada del PSC de pactar amb Barcelona en Comú i JxCat per a deixar els republicans sense la batllia de Barcelona i sense el govern de la Diputació de Barcelona. La reunió tampoc no és exempta del soroll extern. Ahir el PSOE va aprovar amb el PP i Ciutadans el decret de seguretat digital a la diputació permanent del congrés, amb l’abstenció d’Unides Podem. El decret ha rebut crítiques dures de la Generalitat perquè permet de tallar l’accés a internet en circumstàncies excepcionals ‘que puguin afectar l’ordre públic, la seguretat pública i la seguretat nacional’, fet que atorga a la Moncloa un ventall d’opcions ampli per a actuar contra el que anomenen ‘república digital’. A més, el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya va suspendre cautelarment l’obertura de les delegacions del govern a l’Argentina, Mèxic i Tunísia, després d’un recurs contenciós-administratiu interposat pel govern espanyol. A la reunió és previst que hi assisteixin per ERC Gabriel Rufián, portaveu al congrés; Marta Vilalta, portaveu nacional; i Josep Maria Jové, president del consell nacional del partit. Pels socialistes, hi aniran Adriana Lastra, portaveu al congrés; José Luis Ábalos, secretari d’Organització del PSOE i ministre de Foment en funcions; i Salvador Illa, secretari d’organització del PSC.

Summary: Les tres línies vermelles que allunyen ERC i el PSOE abans de la reunió sobre la investidura de Sánchez


Juli Fernàndez (ERC) ha abandonat l’alcaldia de Sabadell dos anys després d’haver pres possessió del càrrec. En un emotiu ple rodejat de companys de partit com el diputat Marc Sanglas o persones de confiança com el president del Consell Comarcal, Ingnasi Gménez o l’alcaldessa de Badalona, Dolors Sabater, el batlle ha fet un pas al costat donant compliment a l’acord de govern que va signar l’any 2015 i que després de mesos de negociacions ha pogut desencallar-se amb l’elecció del segon tinent d’alcalde i regidor de Territori, Maties Serracant (La Crida), com a successor. En el seu discurs Fernàndez ha tingut paraules d’agraïment per la seva família, el partit i els membres de l’executiu i ha assegurat que ‘la veritat i l’esforç’ l’han guiat en la seva tasca i que mantindrà aquest ‘compromís’ amb la ciutat. Així mateix s’ha mostrat convençut que Serracant treballarà perquè el pròxim 1 d’octubre els sabadellencs puguin votar. Fernàndez s’ha acomiadat amb un discurs que ha durat poc més de 20 minuts i on ha repassat la seva tasca al capdavant del govern de Sabadell en els darrers dos anys. ‘Hem sigut capaços de catalitzar compromisos en l’àmbit educatiu com Can Llong, amb el soterrament de Can Feu – Gràcia i amb l’ampliació de les Urgències de l’Hospital Parc Taulí’. També ha esmentat les emergències a les quals l’executiu ah fet front com la reparació de La Bassa de Sant Oleguer o la renovació de la flota d’autobusos. ‘Podem estar satisfets’, ha afirmat. ‘La màgia no existeix, només el treball, l’esforç i la veritat que és el que ha fet que hagin pogut passar totes aquestes coses en els darrers dos anys’, ha considerat Fernàndez que ha assegurat que aquest és el compromís que segueix tenint i tindrà amb la ciutat. ‘Cap bri d’energia s’ha gastat en va perquè en tota la força que he invertit i hi ha hagut amor cap a Sabadell i la seva gent’, ha comentat el batlle que encara no ha revelat quin paper ocuparà en el nou govern. Compromís amb el referèndum També ha recordat el seu compromís amb el referèndum del pròxim 1 d’octubre i ha dit que confia que el seu successor també treballarà en aquesta línia: ‘Com a alcalde m’hi he compromès perquè Sabadell pugui fer una cosa tan excepcional com posar una papereta dins una urna i estic convençut que l’alcalde Serracant farà el mateix i estaré al seu costat per fer el que calgui’, ha sentenciat.

Summary: Juli Fernàndez s’acomiada de la batllia comprometent-se a seguir treballant per Sabadell amb ‘esforç i veritat’


Xavier Melero explica al seu llibre El encargo (Ariel) que en una pausa de la primera sessió del judici al Tribunal Suprem es va adreçar a Benet Salellas per a felicitar-lo per l’exposició que havia fet davant de Marchena sobre les vulneracions de drets fonamentals. «—Una gran intervenció, Benet —li vaig dir amb tota sinceritat. —Gràcies. A mi també m’ha agradat la teva, tot i que era completament diferent. —Crec que defensem el mateix. Jo amb els peus dins del sistema i tu fora, però amb el mateix objectiu. —No hi estic d’acord —va respondre mirant-me com si ens separés una llarga distància—. Jo crec que tots aquests drets fonamentals ampliats han de formar part del sistema mateix. O sigui, que jo també hi tindria els peus dins. —Potser en una altra vida, amic.» Una de les coses que sorprèn del llibre –a partir del 12 de desembre, en català, L’encàrrec (Destino)– és el nivell de detall de les converses que l’advocat Melero recorda haver tingut amb un bon nombre de personatges importants entre la tardor del 2017 i l’acabament del judici, el juny del 2019. I aquesta que té amb Salellas n’és una. Independentment del grau de precisió del record de Melero d’aquella conversa, la referència que fa sobre situar-se dins el sistema o romandre’n fora és oportuna per a parlar d’aquest llibre i del paper que va tenir en la defensa de Quim Forn durant el judici. Perquè en l’essència d’aquesta conversa hi ha l’explicació de fins a quin punt Melero va esdevenir un problema per a la resta de les defenses i una oportunitat per a Manuel Marchena, que no era jutge sinó part en un judici com aquell, un judici polític. Salellas segurament hauria volgut que el tribunal, és a dir, el sistema, assumís la defensa dels drets humans que ell va exposar aquell 12 de febrer i que va denunciar que eren en risc perquè havien estat vulnerats a Jordi Cuixart i als altres acusats. Però el sistema el rebutja, l’expulsa, i en canvi integra com a part seva Xavier Melero i la seva manera de plantejar la defensa. I se’n serveix per dividir-la, la defensa, tal com es veu al llibre, quan Melero explica que el jutge Luciano Varela li fa comentaris sobre la divisió d’estratègies entre les defenses. «Jo tenia una missió, que no era el poble de Catalunya, ni el seu parlament, ni cap causa política», explica l’advocat al llibre. «Em devia a una sola persona, el meu client, amb una única missió, aconseguir per a ell el millor resultat possible.» No va pas enganyar ningú, perquè la seva estratègia era clara, i així ho recorda quan parla de les explicacions que va anar donant als mitjans de comunicació quan mancaven pocs dies per al judici: «Jo tenia clara quina havia de ser la meva estratègia de comunicació, que podia tenir un cost davant l’opinió pública, però que em podria atorgar un cert avantatge comparatiu davant els jutges i, a més, era coherent amb la meva opinió. No deixava de ser una aposta, però vaig jugar aquest joc amb convicció i em vaig llançar a una defensa eloqüent del Suprem . I vaig manifestar la meva confiança que, amb el codi penal a la mà, haurien d’acabar concloent en favor de l’absolució.» Això que explica, ‘tenir un cert avantatge comparatiu davant dels jutges’, és important per a entendre com el tribunal va utilitzar Melero, alhora que l’advocat pretenia que podria utilitzar-lo per al seu objectiu, que era l’absolució de Forn. El encargo és ple de referències a les breus converses que tenia amb alguns dels membres del tribunal, com ara els jutges Andrés Martínez Arrieta, Antonio del Moral i Luciano Varela. O Marchena mateix, fent-ne gala en el llibre, com quan explica com s’hi va adreçar el primer dia del judici. «Bon dia, senyor president. Em diràs ‘senyor president’? Tuteja’m. D’acord, preparats per a la televisió? Quina murga. Som-hi. Com estàs tu? Atabalat.» Contraposant Van den Eynde Exhibeix la bona comunicació amb jutges i fiscals, i amb alguns periodistes, i alguns advocats també (Àlex Solà i Jordi Pina, en certa manera), però no tots, ni de bon tros. Tothom passa pel seu sedàs, de tots en fa un retrat, en alguns casos amb unes grans dosis altes de verí i de mala bava. Com quan parla d’Andreu Van den Eyne, l’advocat d’Oriol Junqueras i Raül Romeva, de qui diu que «tenia resposta per a tot, però allò que oferia era, en realitat, un simulacre de coordinació, perquè només l’entenia en un sentit: que ens dobleguéssim al seu criteri.» Diu que no tenia gens de flexibilitat en les reunions que feien els advocats per a tenir una mínima coordinació pocs mesos abans del començament del judici. Després, amb el judici ja avançat, escriu: «Aquells dies corria el rumor que l’Andreu i jo seguíem estratègies diferents, si no confrontades, en la conducció del judici. No era cert. Tots els nostres esforços avançaven en la mateixa direcció, aconseguir fixar una versió alternativa dels fets i dinamitar la de l’acusació. Les diferències eren de to i d’estil.» El to i l’estil de Melero al judici, viu i punxant, a voltes sarcàstic, amb un gran domini de l’oratòria i amb exhibicions brillants en alguns interrogatoris com el de Soraya Sáenz de Santamaría, el de Juan Ignacio Zoido o el del coronel Quintela (no tant en el de Pérez de los Cobos o el tinent coronel Baena), van ajudar a crear un miratge en una bona part de l’independentisme, i en una bona part dels mitjans de comunicació; l’aplaudíem ací i l’ovacionaven a Madrid. Què ho feia? Ningú ho ha resumit tan bé com Joan Ramon Resina en aquest mail obert: ‘L’apoteosi de Xavier Melero com a advocat estrella en el judici als presos polítics és la peça de convicció de l’estat d’ànim prevalent. Melero, amb el seu tecnicisme i extraordinària deferència cap al tribunal, contribuí com ningú més al simulacre d’imparcialitat del judici, arribant a elogiar l’esbiaixada actuació del jutge Marchena en complicitat amb la corrupció del sistema. Justificava, doncs, amb arguments formalment exquisits, la sentència que pronunciarà un tribunal polititzat fins al moll de l’os.’ El tribunal va pronunciar la sentència, i va condemnar els presos polítics per sedició i malversació. Melero va escriure el llibre abans de la sentència, amb el judici acabat, i expressant la confiança en un sistema judicial que feia dos anys que es manifestava de manera venjativa, castigant els dirigents independentistes, empresonant-los sota l’acusació de rebel·lió, impedits de poder exercir d’aquesta manera els seus drets de participació política… I amb un acarnissament especial envers Joaquim Forn, negant-li la llibertat provisional perquè no havia renunciat al seu objectiu polític d’aconseguir la independència de Catalunya, perquè hi veien un ‘risc de fugida’ per més que ell va anar a Brussel·les i en va tornar i es va presentar davant l’Audiència espanyola, sotmetent-se, ell, el conseller legítim del govern, a un escarn brutal de la ultradreta i a la humiliació de veure’s emmanillat, tancat en un calabós i conduït a una presó de Madrid acusat de rebel·lió. Al Suprem no és qüestionat Carmen Lamela i Pablo Llarena van donar per bona la querella d’una fiscalia desbocada, i Llarena va convertir cada interlocutòria de denegació de la llibertat dels presos en una mena de condemna anticipada per rebel·lió. I tanmateix, i malgrat haver deixat clara la crítica contra la presó preventiva, Xavier Melero expressa una certa empatia envers Llarena, un vell conegut seu, de l’època en què el jutge va presidir l’Audiència de Barcelona. «Era clar que ni simpatitzava amb la ideologia dels meus clients ni aprovava allò que havia passat aquell any a Catalunya. Tampoc no deixaria que la instrucció se li escapés de les mans, ni que ningú li qüestionés la seva autoritat . La conducció de la instrucció el va convertir en l’objecte de les ires de la part pitjor del moviment secessionista i la seva llibertat de moviments es va trobar greument afectada.» En canvi, Melero assumeix el marc repressiu que dibuixa el Tribunal Suprem, des de la instrucció de Llarena al judici de Marchena. Amb algunes crítiques, sí, però l’assumeix. Ho fa conscientment, per una qüestió pràctica, tal com ell explica, perquè pensa que posant-se en la pell del jutge, en el seu punt de vista sobre els fets, podrà aconseguir les decisions que més convinguin al seu client, el podrà afavorir. És a dir, podrà fer que no continuï en presó preventiva o que sigui absolt o condemnat per algun delicte menor com ara una desobediència. Però no va passar ni l’una cosa ni l’altra: dos anys de preventiva per a Forn i deu i mig de presó i d’inhabilitació per sedició. Des de dins del sistema, en aquest cas, tampoc no hi pots fer res. Tant Melero com la resta dels advocats tenien raó quan deien que el comportament de cap dels acusats no podia ser castigat amb una rebel·lió. Fins i tot el tribunal ho sabia, això, però el càstig havia de ser dur i exemplar i una mica més homologable a Europa que no la rebel·lió. I es van empescar la sedició, el delicte triat pel govern de Pedro Sánchez mitjançant l’advocacia de l’estat. Aquesta manca de qüestionament del sistema que permet un judici polític presentat com un càstig polític fa que, per oposició (i per afinitat ideològica), Melero qüestioni permanentment els dirigents polítics independentistes que van portar el país al referèndum del Primer d’Octubre. La insensatesa de la víctima, que demani perdó, que no gosi, que es retiri, esperant la magnanimitat del repressor. Encara més, Melero fa responsables els exiliats de la situació dels presos: «Els residents a l’estranger  s’esmerçaven a desacreditar la justícia espanyola i el país en general i ningú en l’entorn independentista va llegir la decisió de Llarena com l’indici que, al Suprem, les coses podien anar d’una manera diferent de com havien anat a l’Audiència, i que l’estratègia de tensió només podia perjudicar, al cap i a la fi, els qui s’havien presentat davant el tribunal per a assumir les seves responsabilitats.» La ‘decisió de Llarena’ a què es refereix és de deixar en llibertat provisional tots els presoners polítics tret de Sànchez, Cuixart, Forn i Junqueras el desembre del 2017. I critica també el comportament dels presoners que van sortir aquells dies de campanya de les eleccions del 21-D. «L’actitud que van tenir durant la campanya no va contribuir que millorés la sort de ningú; tampoc la seva constant presència en els actes públics de reivindicació dels fets de l’1-O que hi hagué des d’aquell moment.» Diu que ho feien empesos per la tàctica de partit, que era «gent aclaparada per les contingències, sense una visió clara de futur i indiferents al fet que d’una actitud emocional només se’n deriva el caos». Entenia, això sí, «la seva frustració i la seva còlera». S’ha acabat el film Sabent que el llibre sortia amb la sentència publicada, Melero es deixa anar, buida el pap, fa un reconeixement als col·legues de toga amb qui té més afinitat, als amics i coneguts que ha fet durant molts anys de ser advocat de membres de Convergència, d’ençà que el va introduir en els cercles del partit Lluís Coromines. I també passa comptes, de vegades amb una certa petulància, com en la conversa que li serveix per a elogiar l’ínclit Paco, el funcionari del Suprem encarregat d’endreçar i projectar la documentació a la sala. Ell i Melero parlen de la intervenció d’un dels advocats, sense que puguem saber de qui es tracta. «Però que dolent que és aquest paio!», va exclamar en Paco. «Home, Paco, fa el que pot i amb la millor intenció.». «Això que ho expliqui al client a la presó, a veure si li serveix. Aquí s’ha de venir amb els deures fets i sense ruqueries: és el Suprem i no hi ha repesca.» Tot plegat amb un vernís de novel·la negra, com si fos una ficció, i ell una mena de personatge literari o cinematogràfic que és dels pocs que sap mirar-se els fets amb prou distància, adés amb altivesa adés amb fartera de tant procés i de veure que pesats que són els independentistes, pretenent ser un James Stewart a Anatomia d’un assassinat, donant en definitiva un format de ficció a uns fets ben crus i ben reals. De fet, Melero ens va fer jugar a una ficció, la de creure que allò era un judici just, perquè formalment es presentava com a tal; ho va aconseguir en un moment d’abatiment polític i moral d’una bona part de l’independentisme, va aconseguir fer-ho creure, i fou la clau perfecta per al tribunal per a projectar als quatre vents aquella ficció d’un judici just que encara ara continua defensant. Fins i tot amb la sentència publicada, que considera injusta i prou. ‘Una injustícia. Com tantes i tantes que es produeixen a tots els tribunals d’Espanya i d’Europa, cada dia’, deia en l’entrevista que li va fer Andreu Barnils. Hi ha unes altres maneres de qualificar la injustícia d’aquesta sentència, com la que ha fet Luigi Ferrajoli, que és un dels juristes italians més prestigiosos i reconeguts en l’àmbit internacional. ‘És insensata i irresponsable perquè aboca gasolina al foc, és un cop greu a la democràcia i a l’estat de dret.’ És una altra manera de dir-ho, sense la necessitat de quedar bé amb el Suprem. O amb el sistema.

Summary: Xavier Melero, el trencament del miratge


11.00-12.00. Els escriptors comencen a signar Començar la diada de Sant Jordi parlant amb l’escriptor de novel·la negra Petros Màrkaris fa goig: ‘es la tercera vegada que aquest escriptor grec és convidat a viure el dia del llibre a Barcelona i rep elogis d-aquells que fan caure la bava. ‘Sempre estic molt content quan em conviden a venir –explica–. Et diria que potser és el dia més feliç en la meva relació amb els llibres i és una de les festes que donen sentit al fet de ser escriptor. Es manifesta l’expressió d’amor entre el lector i l’escriptor.’ Una lectora s’hi acosta perquè li signi el llibre. Li preguntem què li agrada de la literatura de Petros Màrkaris. Ella no en dubta: ‘D’ell m’agrada tot’. Màrkaris hi insisteix: ‘És el valor de relacionar-se amb els lectors, és un fet excepcional aquesta relació. I, alhora, reforça la idea de lluitar pels valors socials en la meva literatura, també.’ Al costat de Petros Màrkaris hi ha la filòsofa Marina Garcés. Fa goig, bo i pintada per a fer els honors als lectors. Ens explica que l’any passat va ser la primera vegada que va viure la diada de Sant Jordi com a escriptora i que en va gaudir molt, com enguany: ‘Tot just fa un moment, se m’ha acostat una persona que ensenya biologia a secundària i que estava fascinada llegint un llibre de filosofia. És que la filosofia toca moltes cares, i son íntimes i intenses. Per això cada història que m’expliquen és interessant.’ També fa notar que s-hi adreça molta gent jove i que això la satisfà i li dóna esperança. Al costat de Marina Garcés hi ha Màrius Serra. Ell, sempre ple d’ímpetu, experimentat en la relació amb la gent, ens diu que segurament la cosa més particular, l’anècdota reclamada, ja li ha passat, d’hora al matí. Encara li costa de creure-s’ho: ‘Ha vingut un noi que portava a la mà un retolador permanent i m’ha demanat que li signés el dors del seu iPad.’ Sí, és sorprenent. I Màrius Serra rebla amb ironia i bon humor: ‘No m’he atrevit a preguntar-li si era una càrrega pirata o era un ebook comprat.’ Aquests primers escriptors coincideixen amb Màrkaris a valorar la relació que permet la festa de Sant Jordi amb els lectors. A dos quarts de dotze les principals artèries de la diada (la Rambla, la plaça de Catalunya, la rambla de Catalunya, el passeig de Gràcia) ja van atapeïdes, gairebé col·lapsades. I els autors es pregunten: si a aquesta hora ja anem així, què passarà d’ací a una hora? Al cap d’una hora les artèries de Sant Jordi ja s’han obturat. És per això que a partir de les 13.00 s’hi ha començat a tallar el trànsit rodat, fins i tot la part central del passeig de Gràcia, entre Gran Via i Aragó. El Gremi de Llibreters ha treballat molts mesos cos a cos amb l’Ajuntament de Barcelona per garantir la seguretat dels vianants sense restringir la festa. Segons que van explicar a començament d’abril, el desenvolupament de la diada es valorarà amb l’ajuntament i, amb vista a l’any vinent, s’establiran unes normes noves. Els criteris de seguretat cada vegada són més estrictes i el gremi ho valora bé. Editors de Llegir en Català amb l’ex-membre de l’equip, Joan Carles Girbés. 12.00 – 13.30 De la polidesa de Maria Cabrera a les cues per a la signatura de Carles Capdevila Ens movem i ens trobem David Cirici, premi Sant Jordi, acompanyat de l’editor Josep Lluch. Amb Lluch comentem que l’Hotel Regina no ha organitzat enguany l’esmorzar dels escriptors i que, a partir de l’experiència –amb pros i contres–, segurament caldria recuperar-lo l’any vinent, però amb una organització més institucional. ‘Que els escriptors es trobin abans de començar la diada de Sant Jordi agermana el sector i serveix de tret de sortida’, diu Lluch. David Cirici constata que en relació amb els altres anys, portar l’etiqueta de guanyador del premi Sant Jordi es nota: és un premi molt llaminer, amb un públic. ‘No he parat de signar–diu–. I em fa il·lusió que hi ha hagut gent que ha vingut amb el llibre, que ja se l’havien llegit i me l’han comentat. És molt gratificant.’ Tornem a moure’ns i ens trobem Maria Cabrera, guanyadora del premi Carles Riba de poesia. És la primera vegada que signa. No espera pas abundància de signatures, però li agrada aquesta diada i l’encurioseix mirar-se-la des de l’altra banda. I entrar en contacte amb el lector, perquè explica: ‘Quan el llibre és d’algú altre i l’ha adoptat, és bonic entrar-hi en contacte.’ Ella escriu amb molta parsimònia una dedicatòria amb molt bona lletra, retolador negre de punta finíssima, que sembla ben bé imprès. Baixant pel passeig de Gràcia ens trobem parades d’editors independents, la dels que s’agrupen sota el lema ‘Llegir en català’. Parlem amb Josep Maria Muñoz de L’Avenç, que ens diu: ‘Fa estona que no parem. Des de les onze. En general molts lectors se’ns adrecen sabent què volen i qui som, van molt orientats (a banda els que demanen pel llibre de la Rahola i el de la japonesa que neteja armaris).’ També conversem amb l’editor Aniol Rafel, de Periscopi, que ens explica que els lectors estan molt interessats per La gran teranyina de Roger Vinton. ‘És un llibre fora de col·lecció, perquè és una mica diferent dels llibres que hem editat fins ara. Amb tot, les propostes de Periscopi tenen la voluntat d’entendre la realitat des d’un altre punt de vista, serveixen per a explorar la identitat i els conflictes de present. Aniol Rafel ens sorprèn dient: ‘Perquè m’entenguis, els llibres de Periscopi són més de la meva mare (que és més literària) i Roger Vinton, més del meu pare.’ Editors i autors de Labreu. Continuem baixant passeig de Gràcia avall, amb penes i treballs, i arribem en un altre punt obligat d’editors independents, un tirallonga de segells que fa goig: Cafè Central, Males Herbes, Labreu, Club Editor, L’Altra Editorial, Arcàdia. Al mig, en aquell moment, el poeta Jaume Pons Alorda, enfilat dalt una cadira, recita alguns dels seu poemes. La festa és completa. Felicitem Maria Bohigas, l’editora de Club Editor, pel premi de la crítica catalana que ha obtingut Sebastià Perelló. Ella ens diu que és un Sant Jordi bonic: amb el premi, amb el film (d’Incerta glòria), amb el boca-orella de la novel·la de Per Peterson, amb l’obra de la Ginsburg que encanta tothom. Un Sant Jordi, diu, en què hi ha moltes coses que fructifiquen. Aleshores parlem amb Marc Romera i Ester Andorrà de Labreu. Ens diuen que és un Sant Jordi de molta venda, que van començar dimecres, ja. I els volums se’ls acaben: s’ha venut molt bé La carpeta és blava d’Adrià Pujol Cruells, tot i que l’havien classificat d’assaig difícil; la poesia completa de Francesc Garriga, la poesia de Lluís Calvo i Tots els sepulcres de Pons Alorda s’exhaureixen a la parada, i la prosa de Dovlatov també té bons lectors, és clar. Al costat de Labreu hi ha L’Altra editorial: Eugènia Broggi amb els seus dos fills, que també hi són i fan molta bondat. Moltes Lucia Berlin, moltes Maggie O’Farrell, i vigència encara d’Alícia Kopf. El bon ambient és la tònica dominant de la diada, no hi trobem ningú emmurriat. I el suport mutu dels editors independents és total. Eugènia Broggi fa de bo a la gent del segell Arcàdia, quan uns lectors encuriosits pregunten quin escriptor és el que desplega una cua tan imponent? I ella els explica que és Carles Capdevila, que ha publicat un recull d’articles amb l’editorial Arcàdia. Al passeig de Gràcia, a la parada d’editors independents, una cua tan llarga i nodrida ens ha fet pensar de primer moment que era de turistes que volien agafar el bus turístic. Doncs no: és en Carles Capdevila. La seva editora, Montse Ingla, ens explica que el llibre La vida que aprenc, que va sortir el 6 de juny amb 18.000 exemplars, es va exhaurir de seguda i en van fer una reimpressió de 3.000 per a abastir el Sant Jordi i que hi ha una altra reimpressió en marxa de 5.000 exemplars més. Sens dubte, un dels fenòmens d’aquest Sant Jordi. Hi ha una lectora que fa tres quarts d’hora que s’espera i que ja és el segon intent. A la parada anterior no se n’ha sortit. Montse Ingla diu que sabien que aniria bé per Sant Jordi, però que l’èxit de públic ha superat totes les expectatives. I pateix una mica per Carles Capdevila. Ell, complidor i molt amable amb cada lector que li demana la signatura, també pateix per no arribar a tothom: ‘Fa por i tot, la gent que hi ha –diu–. Estic acostumat a tenir molts seguidors, però la quantitat de gent d’avui no l’esperava. És clar que aquest llibre aplega els grups de lectors que tinc: mestres, infermeres, voluntaris… La gent és maquíssima. Em diu que aprèn molt d’això que dic i m’encoratja. Però neguiteja molt no poder atendre tothom.’ 13.30-14.30 L’off Sant Jordi de la Calders, on l’illa de la calma ja no viu amb tanta calma Caminant pel carrer de Pau Claris avall avall, arribem davant el Palau de la Música i trenquem pel carrer de Verdaguer i Callís cap a l’Antic Teatre, on la llibreria Calders proposa l’Off Sant Jordi. Si l’any passat el pati de l’Antic Teatre era l’illa de la calma, enguany, aquest paradís, aquest Sant Jordi una mica secret, també s’ha omplert de gom a gom. Hi trobem la Jenn Díaz, que s’ha fet fer un tampó amb una rosa ben bonica, i en Pons Codina i la mestressa, Isabel Sucunza, ens explica que abans d’obrir ja hi havia cua, per aconseguir la signatura del Pablo Carbonell. L’ambient de vermut o de dinar lleuger s’imposa: bon ambient, amb criatures, cerveseta i molts llibres. L’espai és immillorable, però la llibretera ens diu amb molta preocupació que el propietari de l’immoble pressiona de mala manera la gent de l’Antic Teatre i que no les tenen totes, que potser l’Off Sant Jordi de l’any vinent malauradament haurà de canviar de lloc. ‘Sigui com sigui, els responsables de l’Antic Teatre volem que l’ajuntament garanteixi que aquest equipament es continuarà fent servir d’espai cultural. L’off Sant Jordi de la llibreria Calders, a l’Antic Teatre. 14.30-17.00 El dinar del Grup 62 Tornem a agafar embranzida per arribar a la cantonada del passeig de Gràcia amb Mallorca, a l’hotel Condes de Barcelona, on el Grup 62 organitza un dinar a peu dret per als seus escriptors, editors i amics. Quan hi arribem també hi arriba l’escriptora Pilar Rahola, que s’ha quedat sense veu. Ens diu: ‘Enguany ha estat una bogeria. Estic molt contenta perquè és el meu Sant Jordi més literari. Vull dir que una part dels lectors m’han dit que ja s’havien llegit Mariona i El carrer de l’embut. Això vol dir que tinc un coixí de lectors propi, més enllà dels articles. I això és el que vull.’ Li preguntem si té cap anècdota del dia i ens explica: ‘Una senyora m’ha dit: dediqueu el llibre a la Rosa Cendra. I jo que li dic: “Sí, us dedico La rosa de cendra, però com us dieu?” I ella: “Rosa Cendra”.’ Al dinar del Grup 62 hi hem trobat autors del nord, com Joan-Lluís Lluís, que encara no havia començat a signar, i d’una mica més avall, com el gironí i llibreter jubilat Guillem Terribes, de la 22, que ens explica que per primera vegada en trenta-vuit anys no ha muntat la parada de Sant Jordi: ‘Per evitar de torbar-me a Girona, ahir em vaig quedar a dormir a casa de la meva filla, a Barcelona. M’he llevat amb la meva néta i tots dos ens n’hem anat a signar. Però m’ha passat allò que passa quan et posen al costat d’en Cercas o la Dolores Redondo, que veus com signen ells, mentre tu res de res. I la meva néta que em deia: I que no signem nosaltres?’ Rafael Nadal també ha signat més que mai, segons que ens ha explicat, i hem conegut una escriptora i dibuixant saudita de llibre infantil, la més exòtica i, segurament, la més valenta de la festa. Els escriptors Max Besora, Adrià Pujol Cruells, Raül Garrigasait, Carles Rebassa, Sebastià Portell i Tina Vallès. 17.00-18.30 Els joves autors que són el batec literari de futur Hem volgut acabar el periple d’aquest Sant Jordi a la parada de Laie del CCCB, on Damià Gallardo ha reunit alguns dels joves escriptors que han despuntat aquest any: Tina Vallès, Carles Rebassa, Raül Garrigasait, Max Besora, Sebastià Portell i Adrià Pujol Cruells. Ací, d’anècdotes, n’han passades moltes: Tina Vallès ens ha explicat que havia signat una quarantena de llibres i que cada lector signat l’ha anotat en una llibreteta que portava. Ens ha explicat que en un moment determinat l’han confosa amb l’autora d’infantil Anna Llenas i li han fet una foto amb la filla de la parella. Max Besora ha rebut la visita de la família tota de cop: tres oncles, una cosina i una tia política. Un dels oncles, molt lector de novel·la històrica, s’ha interessat per la novel·la del Raül Garrigasait, que s’han embalat parlant de carlins i de Solsona i han acabat descobrint que una dia àvia de Max Besora va ser mestra seva a Solsona. Un moment estel·lar que han recompensat amb set llibres adquirits d’Els estranys. Carles Rebassa ens ha explicat que a la parada de la llibreria La Central a la fàbrica Moritz li han abocat un got ple de cervesa per sobre els pantalons i que, sortosament, no li han deixat cap taca. I Sebastià Portell venia content d’estar amb Antònia Vicens, que feia cinquanta anys que no trepitjava Barcelona per Sant Jordi. Hem acabat amb Adrià Pujol Cruells, amb la seva veu greu i el seu posat seriós, que estava content de saber que La carpeta és blava gaudia del favor dels lectors, tot i que ell continuava assegurant, a favor de l’obra i de la literatura, que era un assaig feixuc: ‘Ara, si la gent aguanta, té premi. Hi ha petits premis escampats pel llibre, però hi has d’anar arribant. L’assaig és un gènere exigent.’ I ens hem posat a parlar d’aquests escriptors que compartien taula, que tenien una visió diferent dels autors que van eclosionar als setanta, vuitanta i noranta. Però d’això ja en parlarem un altre dia. Ara toca seure i reposar una mica, tot prenent una copa de vi.

Summary: Un Sant Jordi espatarrant de diumenge al matí


Carme Dalmau acaba de fer noranta anys i, de tant en tant, encara va al despatx a vetllar què fa la descendència amb l’editorial. Ha estat una de les dones pioneres en l’edició a casa nostra i n’ha vist de tots colors. Ha sobreviscut a crisis importants, ha viscut els canvis brutals que ha patit el sector i ha hagut de bregar amb la censura i el mercat. Ha conegut tothom que valia la pena de conèixer en tots aquests anys de dedicació a la cultura i encara parla cada dos per tres de posar ordre als papers, d’enquadernar, de relligar, de buscar determinats documents. Parlar de llibres amb ella és una tasca titànica. Més que res, perquè ha passat tota la vida envoltada d’aquests objectes preciosos. El 1959, va posar en marxa amb el seu pare Rafael Dalmau Editor, una de les cases editorials imprescindibles, perquè entre moltíssimes altres coses varen publicar la mítica col·lecció ‘Episodis de la història’, i encara la fan ara. Parlem amb ella del seu pare, Rafael Dalmau Ferreres, un altre home que vivia del –i per al– paper imprès, del començament de l’editorial i de la seva feina, mentre esperem que arribi una altra celebració històrica: la dels seixanta anys dels ‘Episodis’. ―Heu passat la vida entre llibres. ―I més i tot. He nascut entre llibres, encara que en aquell moment el meu pare no tingués l’editorial. ―Com va començar aquesta fal·lera del pare? ―És complicat, però la cosa ve de lluny. Els meus avis i besavis paterns ja eren relligadors de protocols i, per tant, sabien cosir i tractar amb aquests materials. Una vegada, es va calar foc al Col·legi de Notaris i varen haver de treure’n els llibres a la correguda, i dels cosits per ells no se’n va trencar ni un. Per tant, la família, per un costat o per un altre, sempre ha estat en coses d’aquestes. ―És un bon començament, això. ―Encara n’hi ha més. El pare va ajudar el seu oncle, que era pintor, a restaurar La batalla de Tetuan, de Fortuny, que és un quadre de grans dimensions. Llavors va agafar l’escarlatina i sa mare es va enfadar de valent: ‘Tu anant a ajudar el teu oncle i jo t’he de cuidar de malalties’, li deia. El pare era molt jovenet i ja estava ficat en aquestes coses. En un moment donat, va començar a tractar amb llibres perquè coneixia molta gent del cercle literari i una de les vegades va entrar a treballar a can Casulleres, on ara hi ha la llibreria Laie. ―Per tant, el vostre pare abans de fer-los va aprendre a vendre’ls, els llibres… ―Sí, fins i tot va anar a Anglaterra una vegada que en Casulleres havia de fer una gestió especial a Londres. Com que el meu pare havia estudiat anglès, en Casulleres li va demanar si el volia acompanyar i se n’hi van anar tots dos. El meu pare en sabia una mica, d’anglès, però no sé si prou. ―Però després va canviar de llibreria… ―Va anar a treballar amb Francesc Puig i Alfonso, que va ser regidor de Barcelona i alcalde accidental el 1908. Aquest home tenia una llibreria a la plaça Nova que havia fundat el seu pare, Eudald Puig i Soldevila. Llavors moltes llibreries editaven també llibres i ells havien publicat teatre en català i també feien llibres pràctics sobre animals. El fill del regidor tenia plans amb el pare, volien fer plegats una llibreria actual i editar coses més modernes, però va agafar la tuberculosi i el van enviar, com altres intel·lectuals, al sanatori de Puig d’Olena. Semblava que es refeia, fins i tot es va enamorar allà d’una noia i es va casar, però just llavors va recaure i es va morir. ―De totes maneres, abans de fundar Rafael Dalmau, el vostre pare ja havia tingut experiències com a editor. ―Abans de la guerra se li va ocórrer de fer Edicions Mediterrània, al carrer Mallorca 95, i va començar a editar llibres pràctics i altres coses. Allà van anar a agafar-lo els anarquistes el 1936. Ell havia publicat El Marroc sensual, d’Aurora Bertrana, i ella va trucar a l’editorial just quan li desmuntaven el despatx. Ho va sentir i va anar a veure què passava, i quan va arribar a l’entrada, va veure que en treien el meu pare i el ficaven en un cotxe i se l’enduien, i va anar a casa dels meus avis a explicar-ho. Des de la Generalitat varen moure fils per salvar-lo . ―Déu n’hi do, quina aventura… ―Sí, va anar a parar a la Generalitat, però allà també hi estava mig tancat, així que un dia que no hi havia gaire gent, va agafar i se’n va anar sense dir res més. El meu pare, aleshores, va anar a la guerra i va fer la batalla de l’Ebre i la mare feia funcionar l’editorial. Ell, allà, era milicià de cultura i mentre no feien la guerra ensenyava de lletra a la tropa. Era en un batalló format la meitat per catalans i l’altra per andalusos. Els catalans, tots sabien llegir i escriure, i els andalusos no en sabien i el meu pare els ensenyava. Allà, hi havia un nano que tenia catorze anys que ningú no sap ben bé com havia aconseguit anar al front. El meu pare deia que no havia vist mai ningú aprendre a llegir i escriure tan de pressa com ell. El dia que va poder escriure sol una carta a casa, varen fer festa grossa. Estava preocupat per saber si algú la podria llegir, perquè allà eren tots analfabets. A aquell nano li va tocar anar al front i el van matar. I mira, el pare sempre deia que la màxima il·lusió d’aquell nano era rebre una carta de casa, perquè allò voldria dir que l’havien entès, però això ja no va poder ser. Aquella mort va ser de les que van deixar més tocat el pare, sempre en parlava des del fons del cor. ―Fem un salt en el temps i anem a l’època en què tots dos vau fundar l’editorial. Què hi fèieu, vós? ―De tot, hi vaig fer! Una de les coses que feia més sovint era anar a veure en Ribalta, que era un que ens proporcionava paper per a editar, perquè llavors hi havia la restricció i en Ribalta ens aconseguia paper de La Vanguardia. I així vam anar passant. ―Però vau atrevir-vos a fer història de Catalunya en català en ple franquisme i començant de zero… ―Vist en perspectiva, això va tenir molt de mèrit, sí. Un dia, va venir en Ferran Soldevila a veure el pare i li va dir, ‘ai, Dalmau, intento fer un article en català i no hi ha manera de publicar-lo’, i el pare li va dir que no s’amoïnés, que agafaria els decrets de publicació per mirar què es podia fer. Va arribar a la conclusió que els llibres que passaven de cinquanta pàgines tenien més facilitats. Ho va consultar també amb el pare d’en Tàpies, que era advocat, i que era casat amb la filla d’en Puig i Alfonso i també li va confirmar que si feien uns llibrets de més de cinquanta pàgines seria més fàcil aconseguir els permisos. I per això, els ‘Episodis’ feien 64 pàgines, eren quatre plecs i ja eren d’una mida prou petita per a publicar-hi un article una mica més llarg que no el que hauria sortit en una revista. ―Abans de començar a fer tota aquesta feinada, ja havíeu fet un poc de tot amb els llibres… ―Jo ni ho sé, com he fet tot això. Penseu una cosa: el pare havia viscut sempre envoltat de llibres, això venia de família. Hi va haver una època en què va haver d’anar a Caldes de Malavella a fer una cura de repòs i jo, quan sortia d’escola, passava per la feina dels pares i allà ja anava fent tot de coses per ajudar. ―Tornem a l’editorial, el que fèieu era arriscat. ―Si no t’exposes, no fas mai res. ―I la censura? ―Ja he dit que el pare d’en Tàpies era advocat. Doncs, no sé per què, ell anava cada quinze dies a Madrid i allà tenia contactes amb un tal Bernardo Crespo, un home que estava molt ficat en la censura, i ell ens ho tramitava. Nosaltres no enviàvem res a Barcelona, perquè ens ho haurien fet tirar enrere, enviàvem els llibres a censura a Madrid i enviàvem a en Bernardo Crespo perquè en fes la presentació. ―I els llibres passaven? ―A vegades, ens tocaven alguna cosa, però si no era gaire important, el pare deia que continuéssim endavant, com si no ho haguéssim vist. En Soldevila també es mirava les galerades de molts dels llibres. I així vam anar fent. ―Durant molts anys funcionàreu amb subscripció… ―Sí. Vam començar a enviar la propaganda i a fer una llista de subscriptors. En vam arribar a tenir més de mil. No eren gaires, però un ho deia a un altre i hi havia gent que potser s’ho quedava i no ho llegia, però ho feia per ajudar. Hi havia una feinada, perquè, per estalviar, portàvem els llibres particularment, si eren a Barcelona, i els altres els enviàvem per correu. ―I ara heu fet noranta anys, quin és el canvi més gran que heu viscut? ―Ara ho veig tot una mica complicat. Nosaltres, primer, dúiem els llibres a les cases i després a moltes llibreries. I n’hi havia tantes, del passeig de Gràcia cap avall! Ara totes han plegat, quasi no en queden, de llibreries. Tot ha canviat molt, però nosaltres continuem fent els ‘Episodis de la història’.

Summary: Maria Carme Dalmau, pionera de l’edició en català