El periodista Jordi Sebastià (Burjassot, 1966) va ser el primer eurodiputat de la història de Compromís d’obtenir un escó a les eleccions europees del 2014. Ara ha tornat a guanyar les primàries de la seva formació contra la diputada al congrés espanyol Isaura Navarro i, per tant, tornarà a encapçalar la llista. És una candidatura que s’anomena Primavera Europea, de la qual també formen part Més per Mallorca, En Marea i altres grups polítics de l’estat espanyol. L’ex-batlle de Burjassot (2011-2014) vol repetir l’experiència. En aquesta entrevista parla dels interessos valencians a defensar a Europa, però d’una Europa com més va menys democràtica, i també de la decisió de Carles Puigdemont i Oriol Junqueras de ser candidats a les eleccions europees del 26 de maig. Sebastià ha participat en nombrosos actes que s’han fet al Parlament Europeu per a denunciar la situació dels presos polítics i els refugiats. —Són les segones primàries al Parlament Europeu que guanyeu. —Aquesta vegada m’ha afavorit haver estat el primer eurodiputat de Compromís, i la gent ha reconegut la feina feta aquesta passada legislatura, tot i les dificultats que hi ha per fer arribar a la gent la feina que fem al Parlament Europeu. Per sort, aquest darrer any, amb el problema de la taronja, s’ha visibilitzat més la nostra feina. —Què es pot fer per la taronja des del Parlament Europeu? —D’entrada, demanar que es deixe de donar un tracte preferent a Sud-àfrica i que no se li permeten unes excepcions sanitàries que es demanen als productors europeus. Les taronges de Sud-àfrica han de tenir els mateixos controls sanitaris que les de la Unió Europea. I també demanem de retornar a la situació anterior al 2016, quan les taronges de Sud-àfrica només entraven lliurement a Europa els mesos que no hi havia producció al País Valencià i altres zones comunitàries. Des del Parlament Europeu es pot pressionar la Comissió i els governs dels estats membres, però en el nostre cas tant el PP com el PSOE tiren pilotes fora. —Aquesta qüestió, doncs, continuarà essent un dels eixos de la nova legislatura. —Sí, sens dubte. A més, aquesta legislatura s’ha d’aprovar la reforma de la Política Agrària Comunitària (PAC) i caldrà defensar l’agricultura mediterrània. Una altra prioritat ha de ser aconseguir que la Unió Europea s’implique més en la lluita contra la violència masclista. És complicat, perquè els grups majoritaris no ho volen. I també treballarem perquè el Comitè de les Regions, que actualment és un organisme consultiu de segona fila, puga passar a legislar sobre afers d’infrastructures, com ara el corredor mediterrani. També volem que la Unió Europea tinga un pressupost més elevat, pels volts del 3% del PIB, i que no depenga dels estats. —Els estats no ho voldran. Com es fa, això? —S’han d’introduir taxes noves, que no recauran sobre els ciutadans sinó sobre els estats, com ara una taxa sobre carburants i una altra sobre transaccions financeres. —Tot indica que us trobareu una cambra amb més presència de l’extrema dreta. Com pot afectar, aquesta situació? —Hi haurà un augment de l’extrema dreta molt important i molt preocupant. És repartida en diversos grups. Dins el PPE hi ha Viktor Orbán, el president d’Hongria; després, hi ha els Conservadors; i després, el grup on pertany Le Pen. Si els qui fins ara articulaven majories, que eren el PPE, els socialistes i els liberals, no són capaços de sumar els Verds i altres grups progressistes, l’extrema dreta pot arribar a blocar el funcionament del P.arlament Europeu. Els tres grans grups, probablement, no tindran majoria. I si no tenen més suports, poden perdre votacions, perquè l’extrema dreta pot afegir-se al vot negatiu dels Verds o altres grups d’esquerres només per blocar. Ens sentirem dir que fem pinça amb els feixistes, però el problema són els tres grups majoritaris, que són incapaços d’acceptar el pluralisme. —Com veieu l’interès que ha despertat la candidatura de Carles Puigdemont i d’Oriol Junqueras al Parlament Europeu? —Són diferents, però totes dues volen internacionalitzar el conflicte català. En el cas de Puigdemont, no entenc la polèmica sobre si podrà ser eurodiputat o no. A mi, el Parlament Europeu em va reconèixer com a eurodiputat abans de jurar davant la Junta Electoral espanyola. Primer, vaig rebre la carta del Parlament Europeu amb el reconeixement i, després, la carta de la Junta Electoral que em citava a Madrid per jurar la constitució. I si Puigdemont va en una missió parlamentària a Espanya, no el podran detenir, perquè té immunitat. És molt clar, tot i que poden canviar les normes de joc. Siga com siga, Puigdemont tornarà a posar en evidència la justícia espanyola i això està molt bé.

Summary: Jordi Sebastià: ‘L’extrema dreta pot arribar a blocar el funcionament del Parlament Europeu’


Compromís ha demanat gestos al PSOE per a poder expulsar el govern del PP a l’estat espanyol. La co-portaveu de la formació, Mónica Oltra, cridat els socialistes a construir una alternativa per a ‘desallotjar la corrupció del govern espanyol’. Per Oltra, aquest pacte hauria de ser similar al del Botànic, l’acord entre el PSPV, Compromís i Podem pel qual es va establir l’actual govern de la Generalitat Valenciana. La formació ha sol·licitat avui a Podem que ajorni la moció de censura fins que tingui els vots suficients perquè sigui viable. Oltra ha assegurat que un canvi de govern espanyol garantiria l’estat de dret i posaria ordre al caos dels ministeris de justícia i interior i que podrien fer-se polítiques de rescat al servei de la gent. Ha valorat que una abstenció del PSOE seria frustrant per als ciutadans que van votar perquè hi hagués un canvi de govern. Compromís vol evitar que la moció de censura de Podem sigui estèril, però hi mantindrà el seu suport si finalment se sotmet a votació al congrés espanyol.

Summary: Compromís demana gestos al PSOE per a expulsar el govern del PP a l’estat


À Punt ha fet una crida al sector audiovisual valencià perquè presenti propostes per a un magazín diari per a la ràdio provisional. La Societat Anònima de Mitjans de Comunicació ha anunciat que el de ràdio serà de dilluns a divendres, de tres hores per a la franja del matí. En total, s’emetran 65 programes. L’espai inclourà continguts culturals, de servei públic, participació ciutadana i de col·lectius socials. El programa també inclourà seccions fixes relacionades amb la salut, el consum, el medi ambient, la integració social, l’educació, el camp, la cuina o l’oratge, detalla l’entitat en un comunicat. En el magazín, es donarà informació sobre tots els passos de creació del mitjà del País Valencià: À Punt. S’explicaran els rodatges de programes, els continguts, entrevistes amb les cares i les veus dels mitjans, etc. També inclourà connexions en directe i participació de l’audiència. El magazín també preveu sortir fora dels estudis de Burjassot amb l’objectiu de recórrer els pobles i ciutats del país per presentar els mitjans a la ciutadania. La societat seleccionarà els projectes basant-se en ‘criteris de qualitat de les propostes, en la capacitat tècnica tant per a la realització en estudi com per a l’eixida o eixides setmanals, les propostes de continguts transmèdia, i l’adequació dels projectes als objectius’ de l’entitat, detallen. El termini de presentació de propostes serà de 21 dies naturals a comptar des de l’endemà de la publicació d’aquesta crida en la pàgina web de la CVMC.

Summary: À Punt busca un magazín de ràdio amb continguts culturals, participació ciutadana i de col·lectius socials


‘Com tots els anys; hem vingut com tots els anys. I enguany, amb aquesta necessitat que tenim de continuar avançant’. Tonetxo Pardiñas, rere la barba florida i característica, resumeix el sentir de molts, aquest 13 d’abril. És el president de la Societat Coral El Micalet, la centenària institució de la ciutat de València, i mentre un parell de muixerangueres fan voltes i s’estrenyen les faixes, mentre es preparen les canyes i s’afinen les dolçaines, mentre de mica en mica es va omplint la plaça de Sant Agustí, que fins no fa res no ho semblava però resulta que sí, mentre tot això passa al seu voltant, Pardiñas apunta directe a la qüestió que marcarà tota la marxa: ‘Hem vingut com tots els anys però amb un cert nerviosisme, també. Pel percentatge tan elevat d’indecisos, de gent que no es defineix’. Parla de les properes eleccions, és clar. Al País Valencià, com sol passar, hi ha en joc alguna cosa més que una simple sínia electoral: ‘No podem permetre’ns de perdre el poc que s’ha fet. Ni, sobretot, no podem permetre’ns de no continuar avançant. Queda molt per fer. I és important que es faça’. Obertura de dolçaines I ja sonen les dolçaines. Senyal indefectible que comença la manifestació. Durant tota la marxa, davant de la pancarta principal, el pas l’obrirà la música de les dolçaines i els tabals, en una colla de colles que es forma a posta per a la commemoració. Després, cadascú tornarà a la seva, però durant les dues hores que durarà la marxa reivindicativa, tocaran, junts, el ‘Bella, ciao’ o el ‘Cant dels maulets’ o ‘El tio Pep’ o la ‘Muixeranga’ cada vegada que s’alcin figures i pilars. Algun dia se n’hauria de parlar, de la força vertebradora de dolçaines i tabals. La capçalera, amb els membres de la Junta d’Acció Cultural del País Valencià (ACPV), i amb el seu president, Joan Francesc Mira, al costat de la representant d’Òmnium Cultural, Blanca de Llobet, ja ha sortit de la plaça de Sant Agustí.La gent de les voreres, de mica en mica s’hi va sumant. Hi ha qui cerca els amics, hi ha qui els retroba, hi ha qui hi ha vingut amb la família. Dins d’un cotxet, amb l’atenció fixada en un conill de peluix groc (un color que esquitxarà, ça i enllà, tota la manifestació), una criatura de bolquers descansa sense fer cabal de l’enrenou que l’envolta. És Aina, la néta més menuda de l’escriptor Octavi Monsonís. ‘Que bonica, la seua primera manifestació’, comenta algú. Però la mare de seguida somriu i aclareix que no, que aquesta és la segona, en els quatre mesos que té, que ja es va estrenar el 8 de març i que això és un no parar. El context ‘Aquesta manifestació se celebra en un context molt especial, marcat per la convocatòria electoral del 28 d’abril’, raona Toni Gisbert, secretari d’ACPV. ‘De fet, forma part d’una campanya de treball en una doble direcció: d’una banda, la mobilització per a garantir que no retrocedim, que no tornaran els governs antivalencians, corruptes i autoritaris, i, de l’altra, l’evidència que ens cal avançar. I això significa posar en marxa el que ha quedat pendent en aquesta legislatura, com ara la normalització de la reciprocitat amb TV3, l’entrada a l’Institut Ramon Llull o l’acceptació de la competència lingüística per a l’accés a la funció pública. Però també significa fer un pas més: que tingam per fi una conselleria de Cultura, per exemple. Que s’aprove la tan necessària Llei d’Igualtat Lingüística. I en això treballem i treballarem’. Hi coincideix Ferran Garcia, secretari de cultura i política lingüística de CCOO-PV: ‘Som aquí perquè cal que ens mobilitzem: aquesta cita electoral és important, és clau que els polítics defensen els drets socials, els drets lingüístics’. Avança rere la pancarta que ho resumeix: ‘Dignitat i drets’. I apunta que avui torna a ser també necessari ‘constatar i recordar la universalitat dels drets humans’. En arribar a la plaça de l’Ajuntament, sona de nou la Muixeranga, i s’alcen les torres humanes, saluden, solemnes, com per dir-li que sí. També Vicent Maurí, portaveu d’Intersindical Valenciana, coincideix en l’anàlisi de context. La pancarta és concisa: ‘País, llengua, territori’, i Maurí apunta que aquest abril ha de ser ‘important per a frenar la involució que pretenen imposar-nos alguns partits. Ha d’haver-hi una mobilització important de l’esquerra: si la societat no es mobilitza, l’abstenció podria ser fatídica’. Llibertat presos polítics És un crit que se sent, transversal, tot al llarg de la marxa. Hi ha cartells que ho especifiquen. Llaços grocs. Mocadors grocs. Flors grogues. O la pancarta de la plataforma de solidaritat amb Catalunya, que és, sencera, un llaç groc. Es van començar a mobilitzar el desembre del 2017, ens explica Manel Rodríguez Castelló, i són, lògicament, a la manifestació, amb la pancarta que duen sempre. Feta a mà. Preparada per a fer marxa arreu: ‘Per a recordar els presos polítics, per a lluitar per la qualitat democràtica del país, per a eixamplar la base autodeterminista i republicana’, explicita. Des del Principat ha vingut una nodrida representació de l’Assemblea Nacional Catalana (ANC). La seva presidenta, Elisenda Paluzie, ens explica que al matí, a València mateix, han celebrat reunió del Secretariat, ‘després hem fet un dinar i un acte polític amb la Plataforma pel Dret a Decidir del País Valencià i l’Assemblea Sobiranista de Mallorca, que són entitats germanes i reconegudes com a tals als nostres estatuts. A diferents ritmes, però els pobles de la nostra nació avancem en l’autodeterminació.’ ‘Avui explicitem la reivindicació de les repúbliques’, relata Guillem Agulló, pare del jove independentista i antifeixista assassinat l’any 1993. És candidat a les eleccions Europees per Esquerra Republicana del País Valencià (ERPV) i ha deixat un moment el seu lloc al costat de Josep Lluís Albinyana, qui fou president del Consell pre-autonòmic i actual cap de llista a les Corts, i de Jon Inarritu, d’EH Bildu, per resumir les raons de manifestar-se: ‘Aspirem que el País Valencià siga una de les repúbliques dels Països Catalans. I fem, sobretot, una reivindicació de la llibertat dels pobles, una crítica clara a l’estat repressor i una defensa dels presos polítics. Perquè hem de tenir clar que el que passe a Catalunya ens afectarà a tots.’ I fa una pausa, i hi afegeix, recalcant molt els mots: ‘I els que no hi són… no són’. ‘L’única manera de no retrocedir és avançar’. Maria Josep Martínez, portaveu del bloc de l’esquerra independentista que tanca la manifestació (CUP, SEPC, Endavant, COS, Arran i Alerta Solidària), és concisa com el lema que els ha aplegat a València: ‘Davant l’ofensiva recentralitzadora i les polítiques d’extrema dreta, i atès que el pacte del Botànic ha tornat a deixar claríssims els límits de l’autonomisme, l’única manera de no fer passes enrere és fer passes endavant, sense renúncies. Lluitem per la defensa i la recuperació de sobiranies (nacional, energètica, habitacional, alimentària…), que és l’única manera que les classes populars tingam vides dignes’. La carta de Jordi Cuixart I la manifestació ja ha desembocat al Parterre. I allà, sota l’estàtua de Jaume I, s’ha viscut el moment més emotiu quan Toni Gisbert ha agraït ‘molt especialment la presència d’una delegació dels nostres germans d’Òmnium Cultural’. I hi ha hagut aplaudiments. I ha llegit, seguidament, la carta ‘de Jordi Cuixart, president d’Òmnium Cultural i president de la Federació Llull que compartim amb l’Obra Cultural Balear. I que per tant és, també, el nostre president’. ‘Des de la banqueta dels acusats del Tribunal Suprem’, ha escrit Jordi Cuixart, ‘recorro al vostre costat els carrers de València. Compartint festa i cultura, que vol dir vida i consciència col·lectiva. Perquè no torne el passat, continuem avançant. Felicitem-nos per un nou 25 d’Abril alegre i combatiu, on ens reconeixem plegats en la lluita per la llengua i les llibertats. Ni 543 dies de presó ni els anys que puguin venir podran fer que hi renunciem’. Per acabar l’acte, Anna Gascon i Tomàs Llopis, de la Junta Directiva d’ACPV, han llegit el manifest tot recalcant la feina pendent, la importància de no deixar-ho perdre: ‘Encara hem d’acabar de reconstruir allò que els anteriors governs van desfer’. I, sobretot: ‘no ens acontentarem amb això, perquè seria tant com dir que el nostre projecte de futur és tornar a l’any 1995.’ A sobre de la taula hi ha les propostes. Tino Villora, activista de Salvem el Cabanyal, avançava al costat d’Enric Valero, de Ca Revolta. Comentaven i saludaven i anaven xerrant amb l’un o amb l’altre mentre la marxa tombava cap al carrer de la Pau. Quan han preguntat a Villora per quin motiu és avui a la manifestació, ha respost automàticament: ‘Per poder anar amb la cara alta’. Al seu costat, Valero somreia i assentia.

Summary: Milers de persones en un 25 d’Abril electoral


L’Audiència Provincial de Barcelona ha arxivat la querella per prevaricació presentada per la concessionària de la recollida de residus i neteja viària de Sabadell, Smatsa, contra l’ex-batlle de la ciutat Maties Serracant (Crida per Sabadell) i tres ex-regidors, dos de la Crida i un d’ERC, a més d’un assessor i tècnics municipals. En la resolució ha assenyalat que ‘no és admissible la utilització de la via penal per a la resolució de situacions que haurien haver-se resolt per la via contenciosa’, ha informat avui l’ajuntament en un comunicat. Serracant – actualment regidor de Sabadell -, en una compareixença davant els mitjans, ha mostrat la seva satisfacció pel dictamen i ha destacat que demostra ‘l’ús instrumental de la justícia’ per part de Smatsa, tot i que ha augurat que el procés serà llarg, creient que hi haurà un recurs per part de la companyia i posteriorment un contenciós administratiu. El cas es remunta a 2017 quan l’empresa va assegurar que l’administració local estava superant les seves competències en mesures com, per exemple, la instal·lació de GPS per controlar el servei i l’aplicació d’una instrucció tècnica de facturació (ITF), recurs per regular l’activitat de l’empresa. L’arxivament d’aquesta causa provocarà que es reactivin, tal com ha indicat el consistori vallesà, els diferents contenciosos administratius contra els expedients oberts per l’administració local, durant l’anterior mandat.

Summary: Arxiven la querella per prevaricació contra l’ex-batlle de Sabadell Maties Serracant


El portaveu adjunt d’ERC, Gabriel Rufián, ha assegurat que en l’etapa de Jorge Fernández Díaz com a ministre de l’Interior espanyol es va muntar una brigada política i patriòtica i l’ha comparada amb els GAL. ‘L’única diferència amb l’anterior és que aquest no matava, sinó que perseguia i difamava la dissidència política’, ha dit. Avui el congrés espanyol ha reconegut l’existència de l’operació Catalunya, tot i que ha descartat portar les conclusions de la comissió d’investigació a la fiscalia. Aquestes conclusions assenyalen l’ex-ministre, l’ex-director general de la policia espanyola Ignacio Cosidó i l’ex-director adjunt operatiu de la policia espanyola Eugenio Pino com a responsables polítics de l’ús partidista d’aquest ministeri. Rufián ha dit que es tracta de casos concrets i greus d’una brigada policial i patriòtica molt determinada, i ha remarcat que no involucra el 100% del cos policial. Ha criticat que la pinça que formen el PP, el PSOE i C’s ha impedit que es portin les conclusions de la comissió a la fiscalia i ha lamentat que tampoc s’hagi pogut acordar la retirada de les medalles i condecoracions als càrrecs policials Pino, Fuentes Gago i Villarejo: ‘Aquestes medalles comporten una pensió i un sou públic que paguem tots’, ha sentenciat.

Summary: Rufián compara la ‘brigada política’ de Jorge Fernández amb els GAL


Antoni Castellà ha estat diputat de Junts pel Sí aquesta darrera legislatura, després de trencar amb la Unió de Duran i Lleida i Ramon Espadaler i de fundar Demòcrates de Catalunya, partit del qual és el portaveu. És una de les veus més clares i directes de l’independentisme de centre i d’ordre, i no descarta de continuar amb la via unilateral si l’estat espanyol es nega a negociar després d’una hipotètica victòria independentista el 21-D. A més, explica que no es complien dues condicions de les tres que hi ha per resistir l’embat de l’estat espanyol després de proclamar la independència: el control dels Mossos d’Esquadra i la capacitat financera de la Generalitat. En aquestes eleccions, es presenta com a número quinze de la llista d’ERC a Barcelona. Conversem sobre els condicionants d’aquestes eleccions excepcionals i les incògnites que hi ha més enllà del 21-D. Qui hauria de presidir la Generalitat? Com es farà efectiva la República? Cal que l’independentisme superi el 50% dels vots? És possible la independència, en aquesta legislatura? Hi ha sobre la taula l’amenaça de violència de l’estat espanyol? —Marta Rovira o Carles Puigdemont? —Què voleu dir? Els dos! —Qui ha de ser el candidat a la presidència? —Candidats a la presidència d’aquest instrument autonòmic que no reconeixem ho són tant Carles Puigdemont com Oriol Junqueras. Si em pregunteu qui és el president legítim de la República, aquest és Carles Puigdemont. I a més, tinc una opinió particular: el president legítim no hauria de sotmetre’s a un 155. Probablement l’imperatiu de partit també ho ha comportat. Hi hagi el resultat que hi hagi, jo defenso que el president legítim és Puigdemont. I no ho serà ni més ni menys perquè ho digui el 155. Que l’autoritat de ser el president de la República no la donen aquestes eleccions, que són il·legítimes, unilaterals per part de l’estat espanyol una vegada han desestabilitzat les institucions, han posat gent a la presó i n’hi ha altres a l’exili. —Quin és l’objectiu d’aquestes eleccions? —Recuperar el control de les institucions. L’única cosa que no pot censurar el 155 és la voluntat política. Parlem clar, no passa res. És la primera part de l’efectivitat de la República, no perdre la perspectiva de què el president de la República és qui és. I que el govern que sortirà d’aquestes eleccions és instrumental, servirà per a recuperar el control de les institucions. —Per tant, veieu viable l’opció del doble govern? Un govern executiu que funcioni amb el govern a l’exili? —Demòcrates vam ser els primers que ho vam dir. De fet, en qualsevol república hi ha un president i un primer ministre. Crec que el president de la República, fins que no arribin les eleccions constituents, és Puigdemont. Això pot coincidir amb la mateixa persona si el president Puigdemont pot prendre possessió del seu escó. Però hem de parlar molt clar a la gent: és possible, gairebé probable, que el president Puigdemont no pugui prendre possessió del seu escó. En aquest cas, qui surti president d’una institució que encara serà autonòmica s’ha de posar a la disposició del president de la república. Si hi ha voluntat política, això és possible. Fotografia: Nela Megía —Posem per cas que Junts per Catalunya no guanya les eleccions i Puigdemont presenta la seva dimissió. La situació seria estranya. —Espero que no ho faci. Si ho fes, sotmetria la seva condició a un 155 imposat. És una contracció. Si reconeixem que l’únic govern legítim és el que va nomenar el Parlament de Catalunya en el seu moment, i és el que és fruit de la proclamació del dia 27, això no és modificable pel 155. Reconec que pot comportar una contradicció el fet de presentar-se per una de les opcions polítiques, però ara no és el moment dels partits. Les forces lleials a la república sempre hem tingut certes contradiccions, i l’important és l’objectiu global. Independentment dels resultats, és important mantenir en el marc mental que el president i el govern de la República continuen sent el mateixos, i no canviaran fins que arribin unes constituents. Ningú no pot negar que el pròxim president de la Generalitat despatxi amb el president de la República. I que els consellers despatxin amb els consellers legítims. Res no ho impedeix. —De totes maneres, Junts per Catalunya ha assegurat que no investiria ningú que no fos Puigdemont. Descarten aquest doble govern. —Això ho heu de preguntar a Junts per Catalunya. En campanya es fan declaracions de tot tipus. Què volen dir? Que Junts per Catalunya condiciona el paper del president de la república al 155? Estic convençut que no. Per tant, en qualsevol dels casos, no és tan important allò que es voti en una investidura d’un president autonòmic, sinó si les forces lleials a la República reconeixem el govern legítim i si el propi president i govern s’ho senten i no queden condicionats per uns resultats determinats en unes eleccions imposades i il·legítimes. —Continueu optant per la via unilateral? —Sí, amb una condició. Tots els partits independentistes tenim un repte, unes eleccions il·legítimes unilateralment convocades per l’estat espanyol. Podríem haver decidit de boicotar-les, però en el moment en què decidim de participar-hi entrem en un marc bilateral. Per tant, la bilateralitat l’hem acceptada tots, fins i tot la CUP. Ara bé, si les forces lleials a la República obtenim la majoria absoluta, l’estat espanyol, per coherència, s’ha d’obrir a la negociació. Si no ho fa, haurem de recuperar la via unilateral. Cap renúncia, cap ni una. —Però alguns dirigents d’ERC, com Anna Simó, sí que han dit que descartaven la via unilateral la pròxima legislatura. —No faré cap comentari sobre una declaració d’algú que ha passat per un procés judicial molt complex sota amenaça de presó. Tot el respecte per les seves declaracions. Però insisteixo: tot és obert, tot és possible i no hi ha cap renúncia. —Després dels empresonaments, vau dir que s’havia acabat la ‘revolució dels somriures’. Com definiríeu el moment polític actual? —Era una manera d’expressar-ho. El full de ruta que s’havia plantejat no incloïa la violència. Discrepo de l’afirmació ‘No ens ho imaginàvem’, perquè si us sóc sincer, jo, personalment, sí que m’ho imaginava. Sempre vam dir que no traspassaríem mai la línia vermella de la violència. Mai és mai, en cap condició. L’estat espanyol trenca les regles del joc, fa trampes i exerceix la violència. I amenaça amb la violència. De fet, la violència a curt termini només s’atura amb violència. I aquesta era la nostra línia vermella. El repte ara és com continuem endavant sabent que hi ha un estat disposat a utilitzar tots els seus instruments, inclosa la violència, contra nosaltres. A curt termini, la violència sempre guanya, sempre. A mitjà i llarg termini, la democràcia i la voluntat de la majoria d’un poble sempre s’imposen. Fer efectiva la República serà una realitat, potser no a curt, però sí a mitjà i llarg termini. L’estat no se’n sortirà només amb la violència. —Amb quin termini es farà efectiva la República? —Probablement ara som en el moment de dir que el termini serà quan això sigui efectiu. —Quan desaparegui l’amenaça de la violència? —No, quan tinguem la capacitat de fer-ho possible. Hi ha un moment en què no es pot mantenir sistemàticament la violència política, judicial i física com a resposta. I menys en el marc de la Unió Europea. Sé que s’és molt crític amb la Unió Europea, però tot té la seva agenda. La diplomàcia europea respon amb l’ortodòxia tradicional, però estic convençut que no suportaran l’opinió pública europea. Finalment, això serà insostenible. —Passi allò que passi el 21-D, com enfoqueu la pròxima legislatura? —Primer cal que les forces lleials a la República guanyin aquestes eleccions. —Superant el 50% dels vots? —Si pot ser sí, però això no pot substituir en absolut el referèndum del primer d’octubre. Seria un error. De referèndum només n’hi ha un. El mandat del poble de Catalunya és clar, i l’objectiu és fer efectiva la proclamació de la República. Hem de recuperar el control de les institucions. No l’autogovern, que està més que mort. Les institucions per a fer efectiva la República. També cal incrementar les complicitats institucionals, mantenir el pols de la gent al carrer i desenvolupar tots els instruments necessaris per a tenir el control del territori. Costi el temps que costi. I així farem efectiva la República. —Però dieu que l’amenaça de la violència guanya a curt termini. —L’amenaça hi serà, i a curt termini haurem d’intentar de passar-hi per sobre democràticament. Hem de fer-ho amb vots, vots i vots. La voluntat de la gent, la mobilització al carrer, la capacitat de denúncia internacional i les decisions que ens ajudin a aconseguir-ho a mitjà termini i a llarg termini. No poden aturar la voluntat d’un poble. Ni tan sols el franquisme no ho va aconseguir. Probablement, cal fer més feina en aquest sentit i menys conferències de premsa. Som davant un estat repressor i els ciutadans han d’entendre que, malgrat els errors que puguem haver comès, han de fer confiança als partits que ens hem compromès a complir el mandat del poble de Catalunya amb tota la capacitat democràtica i a cercar les complicitats internacionals. I això no s’aconsegueix fent una conferència de premsa cada setmana. —Rajoy va rebre pressions per a convocar les eleccions immediatament? —N’estic absolutament convençut. Quan et permets el cost polític d’exercir violència física, de tenir representants públics a la presó pels seus ideals polítics, d’intervenir il·legalment una administració amb una interpretació absolutament fora del dret del 155 i de col·locar persones no votades pels ciutadans, té sentit ocupar el país i fer eleccions quan et convé. I això canvia amb la convocatòria d’unes eleccions immediates. Estic segur que hi ha hagut pressió internacional. —Us consta la denúncia de Marta Rovira de les amenaces de violència de l’estat espanyol? —Va ser així. Ens ho va explicar el president Puigdemont el dia 26 al matí durant la reunió de Junts pel Sí. No dubto de la paraula del president de la Generalitat. Probablement, en tinc prou amb la declaració de Felip VI el 3 d’octubre: en nom de la unitat d’Espanya va autoritzar qualsevol actuació a tots els nivells. Va ser una barra lliure. Des d’aquesta declaració fins a l’actuació del govern espanyol, ha causat que els elements més violents i feixistes de Catalunya hagin pogut manifestar-se i campar lliurement pels carrers. La permissivitat és absoluta. Quan veus que hi ha gent que aixeca el braç i porta banderes pre-constitucionals davant la policia espanyola i els agents somriuen, el missatge és molt clar. Hi ha impunitat. Fotografia: Nela Megía —Compartiu la manera com va actuar el govern després de la declaració d’independència? —Lògicament he de ser solidari amb el govern, però ens va sorprendre perquè Demòcrates no formàvem part de l’estat major. Hi ha tres condicions que ens semblen absolutament importants per a la implantació de la República que en aquell moment no es van complir. No teníem capacitat per a imposar un estat després del dia 27, però sí la capacitat que l’estat espanyol fes fallida en territori català. Necessitàvem aquestes tres condicions bàsiques: la resistència de la gent al carrer, que crec que la tenim; la capacitat de l’exercici de la seguretat pública a les ordres del president de la República, que no la teníem, i la capacitat financera de la República, que tampoc no la teníem. Us diria que si haguéssim tingut aquestes tres condicions la decisió hauria estat la resistència. Però el dia 26 ens vam assabentar que no es complirien, i per tant la decisió del govern fou la correcta. —De qui és responsabilitat que només es complís una de les tres condicions? —És col·lectiva. No m’agrada gaire entrar-hi… En aquests últims cent anys, el catalanisme polític ha estat molt autocrític. Crec que podríem haver fet les coes més bé, però deixeu-m’ho dir així, nosaltres som els bons. Som els demòcrates, som els que estem a favor de la llibertat. S’ha fet tot allò que es podia fer, i no vull fer cap crítica. —Per què es va fer la declaració d’independència el dia 27, si el 26 us vau assabentar que dues condicions de les tres no es complien? —Exercir el mandat del primer d’octubre no era interpretable. Tan sols és discutible com s’actua després. Una vegada has fet un referèndum, has retornat la cessió de sobirania que fa la ciutadania als ciutadans. Per tant, el resultat del primer d’octubre i la llei del referèndum no eren interpretables. L’obligació coherent era fer la proclamació. Era un mandat absolut del poble de Catalunya irrenunciable. Aquesta va ser la nostra idea, no si hi havia més o menys garanties de fer efectiva la República. En política, els compromisos es compleixen. No vam entendre els dubtes en aquell moment. —Però el mateix 26 el president Puigdemont va estar a punt de convocar eleccions. —Inacceptable. Si el poble de Catalunya t’ha fet un mandat, tu l’has de complir. Aquesta és la base de la política i la democràcia. Si ara tens dubtes, no haguessis convocat el referèndum. Per això, alguns ens vam mantenir tan contundents i vam insistir que la proclamació s’havia de fer. I també hi ha la qüestió del reconeixement internacional. No podem pretendre que en un futur ens reconegui internacionalment si primer no ens hem reconegut nosaltres mateixos. El 27 vam fer un salt enorme, vam reconèixer que havíem exercit el dret d’autodeterminació. Això no ens ho pot treure ningú. L’efectivitat del control del territori vindrà amb el temps. —La declaració es va fer ben feta? Amb una resolució que instava el govern a desenvolupar la llei de transitorietat? —No té més importància, són tecnicismes. De fet, l’exercici de l’autodeterminació i el fet de reconèixer-nos com a República es va fer el primer d’octubre. És el moment en què la ciutadania expressa que volem ser una república. El Parlament de Catalunya tan sols n’havia de fer les formalitats. Jo defensava que no calia votar-ho, que no tenia cap sentit. Quin sentit tenia sotmetre a votació quelcom que ja havia votat el poble de Catalunya? El parlament només s’havia de fer seva la proclamació política d’allò que ja s’havia decidit en el referèndum. Crec que tots els mecanismes disponibles eren correctes. —L’aliança electoral amb ERC és provisional? —És excepcional. Demòcrates naixem trencant un partit que tenia vuitanta anys d’història amb l’objectiu de sumar forces per les eleccions del 27 de setembre i aconseguir un objectiu de país. Ens presentarem en solitari a les eleccions constituents. Fins que no hi hagi aquestes eleccions, la República encara no serà efectiva, i l’objectiu és fer un front comú. Anem amb Esquerra, Més i Avancem perquè els nostres afiliats van optar per una llista única i transversal o allò que s’hi assemblés més. La candidatura més semblant a una llista única i transversal és la que formem els quatre partits més independents, en el centre. A l’esquerra hi tenim la CUP, que és un sol partit amb independents, i a l’altra banda hi ha Junts per Catalunya. —Núria de Gispert va dir que Demòcrates era la ‘CUP d’ordre’. Hi esteu d’acord? —S’ho ha fet seu, però prové de les xarxes. Un partit no es defineix en funció d’un altre, però conceptualment no ens molesta. Si hom vol dir que hi ha una opció d’ordre, de centre, que no és d’esquerres i que és neta des del punt de vista del finançament, de l’acció política i de la lleialtat a la República, defineix Demòcrates. —Duran i Lleida va dir que votaria el PSC. Us va sorprendre? —Sí i no. No em sorprèn en el sentit que en Duran no s’ha amagat mai de defensar el projecte d’Espanya com un projecte comú de caràcter federal o confederal, i en això coincideix amb el PSC. Però sí que em sorprèn des del punt de vista ideològic. A Unió Democràtica no compartíem el model de relació amb l’estat, però sí que compartíem la visió d’un partit humanista, una aproximació ètica i moral a la política que crec que no permet de donar suport a un partit com el PSC, que ha permès el 155 i l’empresonament del govern legítim. Aquesta és la línia vermella ètica que crec que cap ex-membre d’Unió hauria d’haver traspassat mai. El PSC, ni que sigui per omissió, n’ha estat còmplice. —Sembla que us retrobareu amb Ramon Espadaler al parlament. —Faig la mateixa reflexió. Res a dir. És absolutament legítim que vagi a les llistes del PSC, l’única cosa que puc discutir és la línia vermella de donar suport a un partit que ha causat que hi hagués presos polítics. Es pot estar d’acord o no amb la independència, però en democràcia no es pot estar d’acord que hi hagi presos polítics. —Sempre heu estat militant d’Unió. Com us vau sentir quan es va anunciar la dissolució del partit? —Si sóc sincer, la meva sensació fou que només s’havien dissolt unes sigles. Els partits són les persones, no les sigles. Tot i que és evident que sap greu que desapareguin unes sigles amb vuitanta anys d’història. Crec que Demòcrates incorporem l’esperit de la Unió Democràtica del 1931. I tota la família Carrasco i Formiguera i els ex-membres d’Unió que van lluitar contra el franquisme són voluntaris fundadors de Demòcrates. La Unió que va desaparèixer no tenia res a veure amb la Unió del 1931.

Summary: Antoni Castellà: ‘El dia 27 no es complien dues de les tres condicions indispensables per a la implantació de la República’


Quan manquen tan sols dos dies per a la Diada, la Via Lliure de la Meridiana organitzada per l’ANC i Òmnium és pràcticament plena. ‘Però encara no hi ha res garantit’, diuen els organitzadors. L’última dada d’inscrits que ha ofert l’ANC és de divendres passat: 360.000. Per omplir la superfície prevista, n’hi hauria d’haver 485.000. Avui, tot i que no hi ha noves dades, el nombre de manifestants inscrits supera a bastament els 400.000. L’ANC ha comprovat que l’última crida per a assolir 125.000 inscripcions en una setmana ha fet efecte, tot i que encara fa falta gent perquè no quedi cap espai buit en els 135 trams en què es divideix la Via Lliure, entre el carrer de Rosselló-Pòrcel, al barri de Sant Andreu, fins al parc de la Ciutadella, a tocar del Parlament de Catalunya. De la mateixa manera que va fer l’any passat, la web ullsvermells.com va comptant a l’instant el tant per cent d’ocupació dels trams. El dimarts 8 de setembre a les 17.00 hi havia 95 trams plens. Ja no n’hi havia cap amb ocupació baixa o poca. Segons estatístiques publicades en aquesta web, el nombre d’inscrits pot ser ara mateix entre 417.000 i 460.000. El president d’Òmnium, Quim Torra, deia a Catalunya Ràdio que el nombre d’inscrits era lleugerament inferior als de la V de l’any passat, cosa que corrobora els càlculs publicats a ullsvermells.com. En aquest mapa podeu comprovar l’ocupació de la Via Lliure, tram per tram: Una de les darreres novetats sobre la Via Lliure, que començarà a les 17.14, és la presència d’esportistes reconeguts per a fer avançar la fletxa gegant enmig de la manifestació fins al Parc de la Ciutadella. INFORMACIÓ ÚTIL —Què passarà a les 17.14? —A les 17.14 començarà a avançar la fletxa, del carrer de Rosselló-Pòrcel al parc de la Ciutadella, per tota la Meridiana. Serà l’element que ens ajudarà a fer aquesta onada enorme de colors que arribarà al parlament. —Com es formarà l’onada? —Quan passi la fletxa gegant s’originarà l’onada. Indicarà als participants que han d’aixecar la fletxa de color. A més, hem demanat a uns cinc mil timbalers que seran de cap a cap de la Meridiana que ens han ajudin a fer avançar la fletxa, amb una onada de so. Així tothom sabrà quan l’ha d’aixecar. —Què passarà després de les 17.14? —Quan la fletxa arribi a l’altura de la cantonada entre el carrer de Wellington i el de Pujades, al parc de la Ciutadella, començarà l’acte final. Preparem un escenari en què un dels elements importants seran les butlletes del 9-N. El 9-N va representar un gran acte de sobirania i desobediència i aquella data la vinculem al 27-S, l’alternativa que hi ha per a desblocar aquella situació. Encara acabem de tancar els concerts i els parlaments que hi haurà en aquest acte final. —En què consistirà l’acte final? —Un cop la fletxa arribi a l’escenari situat al Parc de la Ciutadella, el Cor Jove de l’Orfeó Català interpretarà la cançó ‘Venim del Nord, Venim del Sud’, de Lluís Llach, acompanyats per les veus de Pemi Fortuny, Mercè Martínez i Gemma Humet. hi haurà tres parlaments, els dels presidents de l’ANC i Òmnium, Jordi Sànchez i Quim Torra, i el de la coordinadora d’Internacional de l’ANC, Liz Castro, que dirigirà al món un missatge en anglès. l’escenari principal comptarà amb més de 9.000 butlletes del 9-N penjant -l’any passat eren les urnes les que cobrien l’escenari- amb la intenció de fer veure que els vots del procés participatiu ‘no s’han perdut, sinó que estan suspesos esperant ser recollits’. L’acte acabarà amb la interpretació del Cant dels Segadors i de la rumba ‘Catalunya té molt poder’, una versió que Peret va fer d’un dels seus èxits més coneguts en motiu del Concert per la Llibertat del 2013. Consells de mobilitat per a la Via Lliure Tot seguit reproduïm els consells de mobilitat que dóna l’ANC: —Cal anticipar el màxim possible el viatge. Si voleu passar el dia a Barcelona us estalviareu cues, aparcareu més fàcilment i, a més a més, podreu gaudir d’una Diada amb molt d’ambient. —Feu ús del transport públic, sobretot si us desplaceu dins l’àrea metropolitana de Barcelona. —Compreu bitllets d’anada i tornada, per evitar les cues i les aglomeracions a la venda de bitllets a la tornada. —Seguiu en tot moment les indicacions del plafons informatius, de megafonia o del personal dels operadors de transport públic. —Per motius de seguretat i logística, l’accés al voltant de l’escenari no romandrà obert fins que no comenci la Via Lliure. —Per facilitar una arribada fluida i ordenada a cada tram, recomanem d’anar-hi amb un recorregut des de muntanya direcció a mar, i no pas a l’inrevés. Autocars Si sou un grup que us desplaceu a la Via Lliure amb autocar, envieu un correu electrònic a autocars@assemblea.cat, indicant el nombre d’autocars —en cas de ser més d’un—, i el tram assignat. L’ANC us indicarà la zona reservada per a l’aparcament del vehicle. Per poder fer una entrada còmoda i un aparcament ràpid, us recomanem que els autocars entrin a Barcelona abans de les 14.00. Horaris i indicacions amb transport públic Podeu consultar-los a Transport públic Informacions per a vehicle privat Podeu consultar-les a Vehicle privat. Persones amb mobilitat reduïda Els qui tinguin mobilitat reduïda podran entrar al seu tram fins que els serveis de la guàrdia urbana de Barcelona tallin el trànsit de l’avinguda Meridiana. Es podrà encotxar i desencotxar, però en cap cas aparcar els vehicles dins els trams. Es recomana que les persones amb mobilitat reduïda siguin al seu tram abans de les 15.00. No hi haurà cap carril habilitat a l’avinguda Meridiana per a circular pel tractat de la mobilització́, i els carrers s’aniran tallant a mesura que la presència de persones hi impossibiliti la circulació. A les 12.00 s’acabarà la circulació́ del Trambaix per tot el recorregut de la Meridiana.

Summary: La Via Lliure de la Meridiana s’acosta al ple


El més preuat contista japonès de l’època contemporània, Ryûnosuke Akutagawa, arriba per primera vegada en català. Edicions de 1984 publica ‘Rashômon i altres contes’, en una traducció d’Albert Nolla, que va ser destacada amb el 9è Premi de Traducció Vidal Alcover. El volum aplega quinze dels contes més representatius d’aquest autor. Miquel Adam d’Edicions de 1984 ens parla d’Akutagawa i d’aquests contes. I per anar fent boca, també podeu llegir el conte ‘Un cos de dona’. Escriu Miquel Adam, membre de l’equip d’Edicions de 1984: «Que la literatura és una república de límits inabastables ho saben bé els lectors que gosen sortir dels camins establerts. L’aliat del bon lector, la seva brúixola, és la curiositat. Amb ella, et pots saltar els peatges de les concorregudes autopistes dels best-sellers més previsibles i aleshores et trobes paratges habitats per autors i llibres bellíssims que poca gent ha transitat. Tal és el cas de ‘Rashômon i altres contes’, que ens arriba de la mà d’un dels grans traductors que tenim en aquest país, l’Albert Nolla. Per bé que els amants del cinema poden conèixer el relat que dóna títol al volum —Akira Kurosawa va prendre el nom d’un relat (‘Rashômon’) i l’argument d’un altre (‘Dins un bosquet de bambú’) per filmar ‘Rashômon’ i guanyar el Lleó d’Or del Festival de Venècia i l’Oscar a la millor pel·lícula estrangera—, per a la resta de mortals, Ryûnosuke Akutagawa és un perfecte desconegut. Bé, mentida. Si anem al Japó descobrirem que aquest autor és considerat entre els millors narradors del segle XX, el més indiscutible. La república de les lletres té aquestes curiositats. I parlant de curiositats, d’entre tots els relats que conformen aquesta antologia, us convidem a llegir-ne un que potser no és del tot representatiu del volum, però que esperem que farà treballar la curiositat dels lectors: ‘Un cos de dona’. Aquest petit relat va ser escrit només dos anys després de la publicació de ‘La transformació’ de Kafka. ¿Akutagawa podia tenir accés a una revista mensual alemanya com Die Weißen Blätter, que és on Kafka va publicar la seva obra mestra? Amb el cor a la mà, ho ignorem. El sentit comú ens fa pensar que no, però ja sabem que en la República de les Lletres hi ha túnels, dreceres, interconnexions que a nosaltres, exploradors d’aquesta república, ens deixen sovint admirats i estupefactes. La vida d’Akutogawa no va ser fàcil. És ben trista, i potser per trista, és fàcil estimar-lo. Nascut a Tòquio l’any 1892, Akutagawa va tenir una vida marcada, d’una banda, per una intensa passió per la literatura, i de l’altra, per les constants malalties físiques i mentals, que van tenir un clar reflex en la darrera part de la seva obra. Akutagawa va créixer essent una criatura tímida i malenconiosa, segurament afectada per la bogeria de la seva mare. De ben petit es va refugiar en la lectura, la qual cosa li va permetre conèixer de primera mà els clàssics xinesos i japonesos, així com els autors occidentals, d’entre els quals admirava Baudelaire, Ibsen, Maupassant, Poe, Strindberg i Wilde. Entre el 1916 i el 1922, Akutagawa es va dedicar a escriure febrilment, i va produir un seguit de relats amb arguments extrets de contes i llegendes tradicionals, que va actualitzar aplicant-hi els seus coneixements de la literatura i la psicologia modernes. Amb la seva prosa brillant, la seva erudició i el seu domini estilístic, aquestes noves versions d’històries antigues van representar una alenada d’aire fresc en les lletres japoneses i el van convertir en una figura pública de primer ordre. A partir del 1922, però, i llastat per diverses afeccions físiques i mentals, Akutagawa es va replantejar seriosament la seva actitud envers l’art i la vida, i va començar a escriure uns relats autobiogràfics que es van fer cada cop més foscos i més introspectius. Entre el 1925 i el 1927, els seus problemes psicològics es van agreujar i, assetjat per problemes econòmics i convençut que s’havia convertit en un escriptor mediocre, es va suïcidar el mes de juliol de 1927, a l’edat de trenta-cinc anys. L’antologia que presentem se centra majoritàriament en els relats d’aquesta època d’escriptura febril que abraça l’any 1916 fins a l’any 1923. Estem contents de descobrir als aventurers catalans una nova regió ignorada de la República de les lletres. Confiem que hi trobareu paratges inoblidables, històries i llegendes que només ens són alienes en aparença, perquè Akutagawa, com tots els grans escriptors, parla sobre tots nosaltres, sobre els nostres vicis, sobre les nostres passions.»

Summary: Avançament editorial: ‘Rashômon i altres contes’


La fiscalia espanyola ha obert diligències d’investigació contra la presidenta de l’Assemblea Nacional Catalana (ANC), Elisenda Paluzie, per un pressumpte delicte d’incitació a la violència en unes declaracions sobre les protestes que hi va haver arran de la sentència contra el procés. Concretament, en una entrevista a TV3, va dir que els aldarulls feien ‘visible el conflicte‘ a l’exterior. La fiscalia (Pedro Sánchez) investigarà @epaluzie per presumpte suport a la violència per dir: "Hi ha una cosa que també… i és una mica… bueno… és com és el món, són aquests incidents els que fan visible el conflicte (…) La visibilitat té aspectes positius i negatius". pic.twitter.com/fusVb4CC4U — Miquel Strubell fill 🎗🌊 (@miquelstrubell) November 6, 2019 Paluzie també va responsabilitzar l’estat espanyol de la violència als carrers després de la sentència del Suprem. En aquest sentit, va recordar que l’estat havia condemnat a gairebé cent anys de presó l’independentisme, un moviment pacífic i democràtic. La setmana passada, Societat Civil Catalana va presentar una denúncia contra Paluzie per uns suposats delictes d’incitació a la violència i als desordres públics, a més d’un delicte d’odi. Segons l’escrit, l’ANC promou i defensa les mobilitzacions dels CDR. ‘Amb una mínima activitat investigadora quedaria provada la connexió entre les proclames de la senyora Paluzie i els actes vandàlics i violents dels anomenats Comitès de Defensa de la República’, afegeix. L’ANC diu en un comunicat que ‘no té cap notificació’ de la denúncia de SCC ni que s’hagin obert diligències des de la fiscalia. ‘Fer qualsevol valoració seria prematur’, diu l’entitat. Amb tot, l’ANC ha aprofitat per refermar-se ‘en la no-violència i en la lluita per la independència de Catalunya per mitjans democràtics’, així com en la defensa ‘del dret a la llibertat d’expressió i al lliure anàlisi de la realitat’. En aquest sentit, l’ANC diu que ‘el simple fet que la denúncia fos presentada en conferència de premsa és en sí mateix un exemple d’utilització de la justícia per intentar criminalitzar el dret a la llibertat d’expressió i el dret a la dissidència política, en aquest cas l’independentisme’.

Summary: La fiscalia espanyola obre ara una investigació contra Elisenda Paluzie


El vice-president del parlament, Josep Costa, s’ha negat a donar la mà a Felipe VI durant la commemoració del 17-A. El president espanyol, Pedro Sánchez, que seguia el monarca, no s’ha atrevit a oferir-li la mà. Ofès pel gest, Felipe VI no ha volgut saludar cap més autoritat catalana –consellers i secretaris generals del govern– i s’ha dirigit als familiars de les víctimes. Abans de començar l’acte, Felipe VI ha començat a saludar els representants polítics col·locats a la zona protocol·lària. Primer ha donat la mà als grups parlamentaris i després, als membres de la mesa del parlament. Però Costa li ha denegat la salutació. Segons el vice-president, el rei espanyol ha dit que el seu gest no canviaria la situació política, però Costa l’ha convidat a continuar caminant sense saludar-lo. Pedro Sánchez, que seguia el monarca, no s’ha atrevit a oferir-li la mà. Seguidament, Felipe VI havia de saludar els consellers i els secretaris generals del govern. Tanmateix, ofès pel gest del vice-president, ha decidit de saltar les autoritats catalanes i s’ha dirigit a les famílies de les víctimes. Albert Batet, portaveu de JxCat, també ha evitat de saludar el monarca i s’ha retirat del seu lloc quan s’hi acostava. A l’entrada de la plaça, el rei espanyol ja havia saludat el president de la Generalitat, Quim Torra, qui li ha presentat la parella del conseller Joaquim Forn, Laura Masvidal. ‘No sóc jo qui hauria de ser aquí’, li ha etzibat Masvidal. Després, Felipe VI ha saludat el president del parlament, Roger Torrent, i la batllessa de Barcelona, Ada Colau.

Summary: El vice-president del parlament es nega a donar la mà a Felipe VI


Andorra la Vella (ACN).- El ministre d’exterior del govern d’Andorra, Gilbert Saboya, ha manifestat la possibilitat de tenir redactat un Acord d’Associació amb la Unió Europea (UE) pel 2017. El marc institucional d’aquest acord inclou altres dos països, San Marino i Mònaco. Un cop redactat aquest marc institucional es treballaran uns acords sectorials que seran mercaderies, persones, serveis i capitals. Saboya ha acceptat que l’acord sobre immigració serà el més sensible de la negociació, ja que Andorra demana un període transitori per mantenir les quotes d’immigració existent i després valorar la situació de cada país. Un cop redactat el marc institucional i els acords sectorials s’hauran d’acordar les polítiques que regiran l’Acord d’Associació amb la UE. El govern andorrà preveu que al llarg de l’any 2016 es puguin acabar de redactar els acords sectorials i les polítiques l’any 2017. Tot i això, Saboya ha declinat donar una data definitiva per a tenir l’Acord tancat. Un cop hi hagi l’Acord redactat, el govern consultarà el poble andorrà en un referèndum. Saboya ha remarcat la importància de negociar un Acord d’Associació amb la Unió Europea (UE) i ha assenyalat que no entén el debat que s’ha generat sobre la necessitat de l’acord dins el país. El ministre ha explicat els beneficis que tindria per Andorra un acord d’associació amb la UE en relació a la circulació de persones, estudiants i treballadors, i a l’obertura de nous mercats per a empreses andorranes. En relació a les polítiques migratòries, Saboya ha comentat que Andorra té una quota del 5% d’immigració a l’any i que s’ha de plantejar a la UE que aquesta és suficient per a una població de 70.000 persones. En aquest sentit, el ministre ha reconegut que la resta de països de la negociació estaran d’acord amb ells. Saboya ha aprofitat per explicar que dins d’aquest acord no entren ni les polítiques fiscals ni les agràries, dos dels punts que des de l’oposició critiquen que s’arribin a marcar des de la UE. En aquest sentit, ha assegurat que és fals que un Acord d’Associació incrementi l’IVA del país fins al 15% com s’ha dit des d’algun sector. El ministre ha conclòs que les negociacions portaran on sigui i després es decidirà si interessa o no aquest Acord. I ha afirmat que Andorra sense acord perd oportunitats, tindrà els mateixos defectes i mancances i no tindrà els beneficis d’un acord d’associació amb la UE.

Summary: Andorra preveu de tenir redactat un acord d’associació amb la Unió Europea el 2017


1. La Via Lliure s’ha fet aquesta tarda a Barcelona. Molts manifestants hi han anat amb metro, que ha tingut moments de col·lapse. A la imatge, l’estació del Clot. S’hi tardava vint minuts a sortir al carrer. 2. Avinguda Meridiana a l’altura de Fabra i Puig. El cel, serè. La pluja no ha aparegut. 3. Hipercor, d’infausta memòria per als catalans, a l’avinguda Meridiana. L’edifici del fons, ple d’estelades. 4. ‘Feliç de ser aquí’, deia en Kevin. 5. Cartell electoral de Lluís Rabell i Catalunya Sí que es Pot, amb tot d’estelades al fons. 6. Un grup d’àvies que no s’han volgut perdre la manifestació. 7. Set de llibertat. 8. Dos amics fan petar la xerrada en un moment de distensió. 9. Banderes espanyoles i catalanes en perfecte sintonia veïnal. Més exemples de bona convivència entre independentistes i unionistes. 10. L’hora de fer anar la fletxa.

Summary: Crònica visual de la Via Lliure


Honorable Sr. Josep Rull. Benvolgut Josep, benvolgut amic, no passa cap dia que en un moment o un altre no tingui un pensament per a tots els amics i amigues empresonats, lluny de casa. Us conec a tots, uns més que els altres; amb alguns la vida ens ha portat a tenir un tracte més sovintejat. És el cas de la Dolors Bassa, per afinitat gironina, el d’Oriol Junqueras per coincidència acadèmica (vaig ser al tribunal de la seva tesi doctoral), el de Jordi Sánchez per amistat i per raó de la seva dedicació a la Fundació Bofill i a la Sindicatura de Greuges, i és també el cas de Jordi Turull, amb qui vam viure des de posicions diferents les batusses parlamentàries d’una legislatura que és de fa quatre dies però que a tots ens sembla molt lluny; el temps curt ha liquidat temes i personatges a una velocitat insospitable. Us penso tots i m’agradaria que a través teu fessis una abraçada real o virtual a tots i a totes. Conec la fermesa de les vostres conviccions i estic convençut de la innocència de les vostres accions. Naturalment, a tu, et penso més que als altres, per proximitat i afinitat des de la discrepància. Sabent-te ara a la presó, privat de llibertat, cada dia em sap greu d’haver-te hagut de dir que no les diverses vegades que em vas demanar que et presentés en alguna tribuna o en una altra. Saps prou bé que t’hauria dit que sí i que tenia compromisos que m’ho impedien. Però vist en perspectiva, em dol no haver-ho fet tot i haver contribuït amb la meva presència a fer ben evident que la política ben entesa, el diàleg i el respecte institucional no són negociables i són valors que es poden compartir des de posicions polítiques diferents. Ja sabem que alguns haurien interpretat el meu gest com una adhesió incondicional a les posicions sobiranistes i uns altres s’haurien limitat a somriure irònicament davant de l’escenificació d’una sociovergència impossible, i encara uns altres s’haurien preguntat si jo cercava alguna cosa amb aquest acostament. Són encara massa els qui es pensen que no existeix la política incondicional, la política entesa com a servei públic, la política com a exercici de radicalitat democràtica des de la mateixa essència de la representativitat que l’un i l’altre hem exercit. Recordo bé les nostres batalles dialèctiques al Parlament i vull pensar que tant tu com jo hi vam guanyar en aquest frec a frec civilitzat i fonamentat. Però recordo també molt bé, especialment ara, com un dia quan acabava de néixer el teu primer fill vaig voler trencar la tensió dialèctica i felicitar-te, a tu i a la teva companya, pel fill acabat de néixer, a la tribuna del Parlament responent una pregunta o interpel·lació teva. Sempre vam deixar clar que la cortesia parlamentària no era la dimissió de cap principi sinó justament reconèixer el valor més alt de la democràcia: el debat amb la paraula. Els pensaments que em vénen al cap són ben lluny de la política, malgrat que saps molt bé que sóc dels qui pensa que a la vida tot és política. Però ara penso en la duresa de l’allunyament de la teva família, de la teva ciutat, del teu país. No m’entra al cap un empresonament preventiu, la privació de llibertat més radical, pel fet d’haver exercit les teves responsabilitats executives i legislatives. Podríem debatre molt al voltant de tot allò que ha passat i allò que passa ara encara. Però hi ha un fet incontestable: injustament ets privat dels fets més elementals de la vida; una manyaga als fills o a la companya, una mostra d’afecte als pares, un descans merescut, un refresc, una trobada amb amics, un àpat compartit, la visita a un monument estimat, una passejada per la natura generosa desbordant d’aigua i de frondositat després de la primavera més primavera de les quals jo puc recordar. Cada dia espero que el seny prevalgui, que la justícia s’imposi i que et sàpiga a casa i al carrer i que ens puguem trobar tranquil·lament al voltant d’una taula. Camino inexorablement cap a la meva jubilació ‘administrativa’ de la Universitat, ja he fet setanta anys, però tu saps molt bé que no em jubilaré mai. Quan surtis, ben aviat, ens hem de veure i m’agradarà que m’expliquis aquesta experiència viscuda. La privació de llibertat dóna per a molts replecs del cervell i giragonses imparables a la recerca dels mecanismes de resistència i de superació que la situació exigeix. Admiro la teva enteresa, llegeixo les teves piulades, et segueixo de prop i segueixo el dia a dia del departament de la Generalitat que ens uneix en la distància. Potser podem pensar polítiques diferents, però estic convençut que llegim el nostre territori de la mateixa manera. Sé que quan vas ser nomenat conseller de territori la primera vegada vas ser molt feliç; sé també que ara com ara hi ha una felicitat més elemental, més bàsica, que és la que t’ha de permetre, sense cap renúncia, de recuperar amb plenitud la teva humanitat i sentir l’escalf i l’afecte de tots els teus. Ells són els únics, els únics, que poden saber la justa dimensió del dolor, de la tristesa, de l’enyorament que aquesta situació els provoca i et provoca. Vull saber-te lliure perquè estic convençut que en llibertat estimaràs, tot el que estimes i tots els que estimes, amb una intensitat renovada, amb una maduresa indestructible. Una forta abraçada, Quim Joaquim Nadal i Farreras

Summary: ‘Cada dia espero que el seny prevalgui i que la justícia s’imposi’, carta de Quim Nadal a Josep Rull


La Conselleria de Justícia ha donat el vist-i-plau a la compareixença d’Oriol Junqueras, Raül Romeva, Dolors Bassa, Jordi Turull, Josep Rull i Joaquim Forn a la comissió d’investigació de l’article 155 al Parlament de Catalunya, prevista el dimarts 28 de gener. La Secretaria de Mesures Penals, Reinserció i Atenció a la Víctima garantirà que hi siguin presents físicament, cosa que és un ‘deure inexcusable’ perquè és una petició formulada per la cambra catalana, segons que ha informat el departament.

Summary: Junqueras, Romeva, Bassa, Turull, Rull i Forn assistiran el dia 28 al parlament


El conseller d’Interior, Miquel Buch, finalment ha comparegut després de dos dies d’aldarulls en diferents punts del país i ha defensat l’actuació dels Mossos d’Esquadra. En una compareixença de premsa que havia estat endarrerida dues vegades, Buch ha carregat tota la responsabilitat dels incidents dels últims dies cap a ‘grups reduïts de violents‘. Sobre l’actuació dels mossos, Buch ha agraït ‘el suport que fan els agents de seguretat de protegir el lliure exercici de dret si llibertat, i de garantir la seguretat ciutadana‘. Buch ha dit que ‘cal estar al costat dels professionals de la seguretat’ i que no es pot permetre que ‘grups agitadors al final de les manifestacions pacifistes malmetin la imatge de milers de persones que es mobilitzen sense incidents’. De fet, preveu nous ‘brots de violència’ en manifestacions previstes per avui. El conseller també ha descartat dimitir. Buch no veu motius perquè s’apliqui la Llei de seguretat nacional Sobre la possible aplicació de la Llei de seguretat nacional, Buch ha defensat que no estan donant ‘cap motiu’ perquè s’apliqui. Ha argumentat que el cos ‘està garantint els drets dels ciutadans i l’ordre públic d’aquest país’. Ha defensat que els Mossos representen ‘una senyal d’identitat’ que es manifesta per la ‘filosofia’ i la ‘praxis’. Pel que fa a l’actuació policial, Buch ha explicat que com ‘sempre’ fan els Mossos d’Esquadra es revisaran les imatges ‘de totes els actuacions que fa l’ordre públic” per si s’ha de “canviar alguna actitud no ajustada’. El director dels Mossos d’Esquadra, Pere Ferrer, s’ha mostrat més contundent i ha dit que ‘és intolerable que es torni a repetir el que va passar’la nit del dimarts. Per aquest motiu, no ha descartat utilitzar gas pebre perquè ‘tots els cossos policials han de disposar de totes els eines que tenen al seu abast per poder afrontar aquesta situació’. Buch ha descartat la dimissió. ‘El conseller d’Interior normalment sempre està subjecte a rebre la petició de dimissió. No sóc el primer. Forma part del que podria ser una normalitat’, ha dit Buch. Ha afegit que està ‘preocupat’ en “garantir l’ordre públic d’aquest país” perquè els catalans es puguin manifestar contra la sentència. Ha dit que més endavant ‘no hi haurà cap problema en fer balanç i parlar de tot’. La segona jornada de protestes per la sentència del Tribunal Suprem va acabar ahir a la nit amb 30 detinguts en diferents punts de Catalunya, i 43 Mossos ferits. Es van produir nombroses càrregues policials. El Sistema d’Emergències Mèdiques (SEM) va atendre 125 persones durant la jornada de protestes de dimarts, 74 de les quals a Barcelona. Després d’aquests fets aquest dimecres diversos diputats del grup parlamentari de JxCat havien expressat que el conseller d’Interior hauria de dimitir després dels aldarulls d’aquest dimarts. Almenys una desena de membres de la formació han explicat a l’ACN que el conseller “no està preparat” per gestionar els dies que venen, posteriors a la sentència del Suprem. La compareixença de Buch s’havia de produir al matí però s’ha ajornat fins a celebrar-se finalment a les cinc de la tarda. A primera hora s’ha trobat d’urgència amb el president Quim Torra, la consellera de la presidència, Meritxell Budó, i el vicepresident, Pere Aragonès per analitzar els aldarulls en concentracions i mobilitzacions postsentència. Buch ha explicat que la reunió ha estat per ‘valorar les dades, els fets i com ho havíem d’afrontar’ però ha defensat que els retards “no” han estat per cap manca de consens.

Summary: Buch no dimiteix i acusa de violents una part dels manifestants


L’ex-diputada de la CUP Eulàlia Reguant no han declarat en el judici contra el procés al Tribunal Suprem espanyol. Havia estat cridada com a testimoni pel partit d’ultradreta Vox i per la defensa de Cuixart. Però Reguant ha dit que no volia respondre a un partit masclista i xenòfob. I a més, ha demanat fer-ho en català. Prèviament el seu cas, Antonio Baños també s’havia negat a contestar les preguntes de Vox. En els dos casos, el jutge Manuel Marchena els ha amenaçat amb conseqüències penals. En el cas de Baños, ha interromput la sessió per a consultar-ho amb la resta de jutges. S’ha posat sobre la taula l’opció que Marchena repetís les preguntes de Vox i Baños respongués al jutge, opció que ha aplicat d’entrada, però que finalment ha descartat. Reguant ha estat directament expulsada de la sala sense haver començat a declarar, tot i que també havia estat proposada com a testimoni per la defensa de Jordi Cuixart. Els testimonis, a diferència dels acusats, tenen l’obligació de respondre a totes les preguntes que els facin, cosa a què s’han negat conscientment. Per això, el Suprem ha multat amb 2.500 euros i els dóna cinc dies perquè rectifiquin. Podeu seguir el vídeo de la compareixença de Eulàlia Reguant: Calendari del judici contra el procés Aquest dimecres 27 de febrer estan cridats a declarar: Joan Tardà, Artur Mas, Soraya Saenz de Santamaría, Cristóbal Montoro, Mariano Rajoy, Marta Pascal, Núria de Gispert, Eulàlia Reguant i Antonio Baños. També estava convocat el president del Parlament, Roger Torrent, qui ahir va anunciar que no aniria a declarar perquè havia de presidir el ple previst per avui. Les declaracions continuaran dijous. I si tot va segons el previst passaran per la sala del Tribunal Suprem espanyol tots aquests representants polítics: Iñigo Urkullu, Gabriel Rufián, Albano-Dante Fachin, Ernest Benach, Ada Colau, Juan Ignacio Zoido, Xavier Domènech, Josep Ginesta, Francesc Iglesias i Adrià Comella.

Summary: Eulàlia Reguant es nega a respondre a Vox i Marchena l’amenaça amb conseqüències legals


L’Ajuntament de Barcelona ha començat el procés de selecció de les primeres 15 persones dedicades a la venda ambulant no autoritzada que participaran en la creació d’un sistema cooperatiu d’intervenció social. En un comunicat, l’ajuntament ha recordat que aquesta mesura forma part del paquet d’accions presentades el juny per abordar des de la inclusió el conflicte del top manta. Els 15 seleccionats crearan una cooperativa mixta i decidiran quin model de negoci portarà a terme l’entitat, a la qual se sumaran 25 persones més fins a 2018. Els qui vulguin formar part de la cooperativa han de demostrar que resideixen a Barcelona des de fa un mínim d’un any —amb el padró o un certificat d’una xarxa d’acollida— i a l’estat espanyol des de fa tres, i no tenir antecedents penals. 40 plans de feina A més, a l’agost s’ha iniciat la selecció dels 40 ‘manters’ que rebran formació en els nous plans de feina destinats a venedors ambulants, per reciclar-se professionalment i regularitzar la seva situació. Se seleccionaran persones que no tenen permís de residència, amb una especial atenció als qui estan en situació de vulnerabilitat. Els llocs de treball que s’ofereixen són 10 dinamitzadors d’espais comunitaris, 15 llocs de manteniment de pistes esportives d’escoles públiques i 15 llocs de manteniment d’equipaments i espai públic. La durada d’aquests contractes de treball, en modalitat d’obra i servei, és de 12 mesos amb una jornada completa de 37,5 hores setmanals. Campanya informativa L’ajuntament impulsa aquesta setmana una campanya per informar els ‘manters’ que realitzen una activitat no permesa i tenen a la seva disposició recursos municipals per garantir els seus drets. Es distribuiran 5.000 fullets en castellà, català, francès, anglès i wòlof en equipaments públics i al carrer a través d’educadors socials.

Summary: Barcelona selecciona 15 ‘manters’ per participar en una cooperativa d’inserció


Feia una tarda xafogosa, però la Setmana del Llibre en Català, a la plaça de la catedral, gaudia un ambient deliciós: lectors passejant, tranquils, tafanejant per les parades, parlant amb els editors que feien d’amfitrions i amb els llibreters, acostant-se als autors que signaven llibres, i lectors també asseguts, escoltant atents les presentacions i tertúlies que, de mitja hora en mitja hora, s’anaven succeint dalt dels diferents escenaris. Cap a un quart de vuit del vespre es va començar a notar que alguna cosa passava i de seguida vam saber que el president Torra, el president del Parlament i alguns consellers passejaven per la fira. Faltava poca estona perquè s’atorgués el premi Trajectòria, que rebria el llibreter Guillem Terribas, dalt de l’escenari principal. A la mateixa hora, però a l’escenari oposat, es va poder viure un dels actes més delicats, íntims, senzills i intensos de La Setmana: l’actriu Pepa López llegia fragments del llibre La vida material de Marguerite Duras i l’editora Maria Bohigas, de Club Editor, glossava la vida i l’obra d’aquesta escriptora singular. Fou un acte de format senzill però de gran intensitat. VilaWeb us l’ofereix íntegre en vídeo. L’acte va començar ben fort, llegint un passatge del text ‘L’alcohol’, descarnat, on Duras explica el seu alcoholisme, com es va convertir en alcohòlica i com n’era de mal vist, que una dona en fos. Tot seguit Bohigas va dir: ‘La dona que escriu aquest text té una setantena d’anys i ha escrit sense parar d’ençà que en tenia trenta. Va escriure Un dic contra el Pacífic, Moderato cantabile, Els dies sencers en els arbres, L’amant. I L’amant la fa més que internacionalment coneguda, la converteix en una vedet lleugerament escandalosa, perquè és la història d’una noia molt joveneta, de tretze anys, que té un amant xinès allà a les colònies franceses.’ Continua: ‘Quan explica què és l’alcohol, és una dona que ja no pot escriure perquè l’ha devastada. És molt important, l’alcohol, en la vida de la Duras. Però arriba un moment que es pensa que haurà de deixar d’escriure, viure sense escriure, i això és una cosa que l’angoixa extraordinàriament, que l’aclapara, que li sembla que no té cap sentit. En aquell moment, un amic que amb ella ha fet documentaris, veient-la en ple naufragi i plenament blocada, li proposa d’enregistrar-la parlant amb ell amb tota franquesa, parlant-hi amb la llibertat de l’amistat. I comencen a fer això, que és parlar sense propòsit i a la nit ell transcriu la conversa que han tingut i l’endemà ella ho llegeix i ho treballa. Perquè ella té prou energia per a agafar les seves paraules i llimar-les. Per tant, La vida material, abans que res és una conversa llarguíssima que salta d’un tema a un altre amb una llibertat absoluta i que no acaba essent amb un amic, sinó amb el lector i amb ella mateixa.’ Aleshore, Pepa López va llegir ‘Cabourg’, una petita prosa colpidora. I Maria Bohigas en va dir: ‘És un text molt breu i anecdòtic, d’una dona que va a la platja a passejar i veu una escena i la fixa. És un text que em fa pensar en el pròleg de Mirall trencat, en aquell moment en el qual Rodoreda intenta explicar d’on surten els seus personatges, d’on surten les seves novel·les. I explica que la mirada d’una dona envers l’aigua és l’impuls de Mirall trencat. Amb “Cabourg” et pots imaginar que també hi és tot Duras. És aquesta barreja de la persona vulnerada, exposada, sempre tràgica, i alhora aquesta extrema bellesa de l’instant. Ella és una caçadora d’instants, ho és en tota la seva obra.’ Aleshores el to canvia i Pepa López llegeix ‘Animals’. I Maria Bohigas comenta que a través de l’óssa i dels seus cadells, protagonistes del relat, apareix un tema que Duras va tractar una vegada i una altra, que és la maternitat. ‘D’entrada és una mare que cria sola els cadells, una cosa que ella també va practicar. En aquest llibre, els homes, la casa i els fills tenen molta presència. Ella, aquest llibre, el diu i l’escriu retirada i instal·lada en una casa a Normandia. Però, a més a més, és una casa que ella s’ha fet, que s’ha estimat, que és com el seu segon cos, i per això parla enormement de la vida domèstica. Però és una vida domèstica que no té res a veure amb la de la Natalia Ginzburg. Per a Duras és un territori conquerit als altres.’ El text més llarg de La vida material es diu ‘La casa’ i és el que segueix. Bohigas diu que és el culpable que ella hagi publicat aquest llibre, que va llegir fa molts anys i que es va gravar fondament dins seu. ‘Duras diu que una casa és una utopia, perquè a través d’una casa fem allò que creiem que val la pena, allò que és important. Però alhora és el testimoni d’allà d’on venim, de la nostra cultura familiar arcaica. Per una banda es veu una Duras summament lliure i indomable (un adjectiu que a tot lector d’ella li ve al cap), però alhora veiem que és filla de la seva mare, per bé i per mal.’ Maria Bohigas, després d’haver-se endinsat en la vida de la Duras, acaba dient: ‘En el fons ella permet de clissar molt bé quan un escriptor té una postura davant el seu públic, davant la seva societat. Quan escriu es dirigeix a una societat per dir-li unes coses, converteix en polític qualsevol tema, per anecdòtic que sembli. I això és magnífic.’ La sessió es va acabar amb Pepa López llegint ‘Menjar de nit’, ‘un fragment molt lligat l’aspecte més íntim i personal de la circumstància d’aquest llibre’, en diu Maria Bohigas, ‘perquè quan ella l’escriu viu una història d’amor molt insòlita: en el moment de la màxima glòria, que és la publicació de L’amant, rep un dia una carta d’un admirador i per una vegada a la vida cedeix a allò que aquell admirador li demana, que és conèixer-lo. És un home de trenta anys, homosexual. S’enamoren i viuran junts fins a la mort de Marguerite Duras. Va ser l’única relació estable que va tenir en vida.’

Summary: Marguerite Duras, la caçadora d’instants


Elisenda Paluzie, degana de la Facultat d’Economia i Empresa de la Universitat de Barcelona (UB), és una de les veus del sobiranisme que recentment ha defensat amb més força la necessitat d’un referèndum unilateral sobre la independència, per a poder fer efectiu el trencament amb Espanya. N’han parlat també el politòleg Jordi Muñoz i el professor de dret a la Universitat de Copenhaguen Antoni Abat Ninet. Aquestes tres posicions no són ben coincidents, però s’assemblen, perquè proposen que les institucions catalanes actuïn com a estat i forcin un referèndum que no pugui ser negligit per la comunitat internacional. Però com s’hauria de fer i quan? Segons Paluzie, cal un cert temps de preparació, però si el govern s’hi posés ara mateix hi hauria temps de convocar-lo la primavera del 2017. —Per què penseu que un referèndum unilateral sobre la independència és una bona opció? —Sempre he cregut que era el millor mitjà per a accedir a la independència. D’una banda s’ha anat imposant a la comunitat internacional com el mecanisme més acceptat per a resoldre democràticament els conflictes nacionals, en aplicació del principi d’autodeterminació; d’una altra banda, a Catalunya té un suport molt majoritari entre la població. De manera sistemàtica en les enquestes rep un suport entre el 70% i el 80% de l’electorat. I, finalment, també té el potencial de recollir l’adhesió de partits polítics no independentistes, amb què amplia el suport parlamentari. —No cal que sigui pactat? —No és cert que un referèndum d’autodeterminació hagi de ser pactat. Els referèndums que s’han pactat són l’excepció. Entre aquells en què ha guanyat l’opció independentista es destaca el cas de Montenegro, i entre aquells en què ha perdut hi ha els del Quebec i Escòcia. Però la immensa majoria de referèndums d’independència que s’han fet aquestes darreres dècades s’han fet unilateralment, sense pactar-los amb l’estat central. És el cas de les repúbliques bàltiques, d’Eslovènia, de Croàcia, de Bòsnia… —Parleu d’un referèndum sobre la independència o, com deia Antoni Abat Ninet al parlament, seria un referèndum de ratificació d’una DUI? —Parlo d’un referèndum sobre la independència, és clar, binari, amb una pregunta directa de sí o no. Òbviament, si es fa unilateralment es farà en aplicació de la sobirania del Parlament. Però aquesta ha estat votada ja manta vegada en declaracions al parlament. Hi ha arguments per a defensar de fer-lo com una ratificació d’una DUI i de fer-lo previ a la DUI. Això sí, em sembla que abans d’aquest referèndum cal que tot allò que s’ha treballat quant a la transició s’aprovi al parlament i sigui l’eix informatiu en la campanya del sí. —A què us referiu? —Em refereixo a una llei constitucional provisional (tot i que en el programa de Junts pel Sí la van anomenar llei de transitorietat jurídica); és a dir, una llei que expliqui com es passarà de l’un règim legal a l’altre, quins drets fonamentals seran d’aplicació, en quins casos es continuarà aplicant provisionalment la legislació prèvia, i en quins casos es farà una regulació provisional nova, en forma de llei o decret-llei (hisenda, seguretat social…), quina oferta es farà de traspàs de funcionaris de l’estat al nou estat català independent, mantenint els drets adquirits, el règim parlamentari i judicial provisionals… En el primer article d’aquesta llei constitucional provisional es pot incloure la proclamació d’independència. En el referèndum, la victòria del sí implicaria que la independència es fa efectiva i que la nova legalitat és la que fixa aquesta llei constitucional provisional. —Voleu dir que el referèndum ratifiqui la llei constitucional provisional? —No, no és exacte. Dic que es voti la independència, no que es ratifiqui la llei constitucional provisional. Però que es voti sabent com es farà la transició jurídica i això ho estableix aquesta llei constitucional provisional. No és obligatori, però és millor. —Quina diferència hi ha amb la proposta del full de ruta de fer un referèndum d’aprovació de la constitució que alhora validi la independència? —En aquesta llei no s’ha d’entrar en debats de fons, on hi pot haver discrepàncies legítimes entre les forces del sí. Em refereixo a l’estatus del català (es pot dir que provisionalment les normatives lingüístiques són les vigents en l’actualitat), el sistema de defensa, el règim parlamentari i judicial definitius, etc. La constitució definitiva s’ha de debatre quan ja siguem independents, per a garantir que en el debat hi participaran també els qui hauran defensat prèviament el no a la independència. I, a més, perquè no es pot condicionar la decisió de la independència a l’opinió sobre temes constitucionals bàsics, on lògicament hi ha discrepàncies de fons segons les ideologies. —Hi ha legitimitat per a fer això amb un 48% de vots per partits independentistes el 27-S? —Jo crec que ja teníem la legitimitat el 2012 quan les forces que portaven la consulta al programa tenien els dos terços del parlament. Malauradament encara ho incloïen amb ambigüitats i finalment no van optar per fer un referèndum unilateral, sinó un procés participatiu sense cens ni vinculació política. En qualsevol cas, ara un 48% de l’electorat ha donat suport a les forces que duien la independència al programa, un 39% a les contràries, i el restant 11% a forces favorables al dret d’autodeterminació però no necessàriament a la independència. La majoria hi és i és clara. Recordo que l’SNP no tenia majoria de vots, sinó només de parlamentaris, al parlament escocès quan va aprovar el referèndum. Aquí, per al referèndum tenim majoria d’escons i de vots. —No hi hauria perill de convertir el referèndum unilateral en un altre 9-N? —El 13 d’octubre del 2014, en una reunió a Pedralbes sense l’acord d’ERC ni d’ICV, CiU, amb una mena de plàcet tàcit de la CUP, va optar per fer un procés participatiu que no tindria vinculació política. El 9-N va ser el que va ser per decisió del govern d’aquell moment. El govern va voler sempre cenyir-se a la legalitat espanyola. No li va servir de res perquè aquest procés participatiu també va ser impugnat i suspès pel Tribunal Constitucional, i ara els qui el van promoure són processats per haver desobeït el TC. Però no hi va haver cap ordre judicial per a aturar-lo, per a desplegar la policia arreu. I estic convençuda que no hi serà mai, perquè és una imatge que internacionalment pot ser demolidora per a l’estat espanyol. Perquè no sigui un nou 9-N, cal que tingui vinculació política, que es digui que el resultat es farà efectiu i a més s’hagi detallat com es farà efectiu (amb la llei constitucional provisional) i cal que es faci de manera rigorosa i amb garanties. —Què passa si hi ha un boicot de tot l’unionisme? —Cal donar espais electorals al no. Organitzar debats de sí-no a les televisions… Si no els aprofiten serà la seva opció. Al referèndum de Bòsnia els serbobosnians van fer boicot, i això no va alterar la validesa del resultat. Així i tot, crec que si és percebut com un referèndum definitiu, vinculant, una bona part del no anirà a votar. —Com s’estableix un topall de validesa? Quin resultat seria vàlid per a atribuir la victòria o derrota al sí o al no? Un 50%+1? —Un 50% +1 és el referent en tots els referèndums. Només hi va haver una excepció, el cas de Montenegro, en què es va fixar un 55% i va ser per exigència de la UE. Però era un referèndum pactat entre Sèrbia, Montenegro i la Unió Europea i per això es van poder posar condicions extra. —I en participació? Si no s’arriba al 50% de participació del cens, es pot donar per vàlid? —No hi ha quòrums de participació mínima. El codi de bones pràctiques en referèndums de Venècia els prohibeix explícitament, amb l’argument que els contraris a la qüestió sotmesa a pregunta poden utilitzar aquest mecanisme per fer guanyar la seva opció il·legítimament. Recordem que estem en un règim on el vot no és obligatori i l’abstenció és una pràctica important. Només cal recordar que el referèndum de l’Estatut d’Autonomia del 2006 només va tenir una participació del 48%. Això no li va treure cap validesa legal. En qualsevol cas, com més gent hi participi, millor, òbviament. —Quin cens s’hauria de fer servir? —Es pot utilitzar el cens electoral. Tots els partits en tenen una còpia que fan servir per fer els mailings electorals. Es pot fer servir el registre de població de l’Idescat, fet a partir del padró continu. Es pot fer un cens propi com es va fer a Escòcia, on durant mesos la gent s’inscrivia per a poder votar al referèndum. Hi ha moltes opcions. —Comparant-ho amb el 9-N, no pot haver passat el moment d’efervescència que hi havia aleshores per a fer el referèndum unilateral? Arribem tard per a guanyar un referèndum? —El 13 d’octubre del 2014, quan es va renunciar a una consulta seriosa, va ser per mi el dia en què es va cometre l’error més gran en aquest procés. El 2013 i el 2014 el sí estava il·lusionat; només cal pensar en els milions d’euros que la campanya ‘Ara és l’hora’ va recollir en donatius. El no encara estava distret, desorganitzat i les forces del sí-no, completament somortes. Però no serveix de res lamentar-se. Quina opció tenim, quina opció ens queda? Junts pel Sí ja ha dit que no farà cap declaració d’independència aquesta legislatura, i que s’anirà a unes noves eleccions dites constituents, i després es treballarà una constitució que es referendarà. De debò algú creu que aquest full de ruta és millor? Que amb aquest desànim les eleccions ‘constituents’ aniran millor que les del 27-S? Que les forces del sí-no no hi seran presents, generant indeterminació en el resultat? Que debatre una constitució sense ser independents té cap sentit? No sé si el RUI el guanyarem o el perdrem, però allargar la decisió sobre la independència desgasta la societat. El guanyem o el perdem, haurem exercit la sobirania i haurem pres la decisió. —Quan es podria fer el referèndum? Ja es podria fer ara? —Si haguessin treballat en el cens, per exemple, sí. Però em fa l’efecte que no s’ha fet res, com no s’havia fet res abans del 9-N del 2014. Cal un temps de preparació i cal tenir llesta la llei constitucional provisional per fer un referèndum informat i rigorós. Si ara es decidís aquesta opció es podria fer a la primavera del 2017. —Qui l’hauria d’organitzar? La Generalitat? S’hauria de mirar d’implicar-hi organitzacions internacionals, o fins i tot governs d’uns altres països? —Crec que qui l’ha de convocar és el parlament. La Generalitat ha de posar a disposició del parlament allò que sigui necessari per a l’organització. I sí, s’ha de mirar d’implicar-hi organitzacions i governs d’altres països, encara que només sigui com a observadors. —El referèndum unilateral és compatible amb el full de ruta que té el govern ara damunt la taula? —Sí, plenament. Cal només que retornin al programa de campanya o al document del procés constituent del Consell de Transició Nacional que el preveia. —Però en el programa de campanya no es parlava pas de referèndum unilateral, oi? —Només cal que retornin al programa de campanya que fixava la declaració d’independència seguida de la llei de transitorietat jurídica afegint-hi el referèndum per tenir un resultat clar sense ambigüitats sobre la independència. El programa de Junts pel Sí deia que aquesta era la legislatura de la independència i la següent la de la constitució i ara diuen que la independència es condiciona a l’aprovació constitucional en la següent legislatura. I vull recordar que l’informe del procés constituent del CATN ja preveia la possibilitat d’un referèndum unilateral de ratificació de la declaració d’independència.

Summary: Paluzie: ‘Un referèndum unilateral es podria fer la primavera del 2017’


Demà, 28 de juny de 2019, farà cinquanta anys dels aldarulls de Stonewall, la protesta contra la policia que va encendre la metxa del moviment LGTB. Aquella nit, gais, lesbianes, bisexuals i transsexuals no van fugir de les tradicionals batudes contra els locals gais, sinó que es van enfrontar a la policia, que va perdre el control de la situació. Els aldarulls van continuar els dies següents i van ser el catalitzador definitiu perquè la comunitat LGTB s’organitzés per a reivindicar els seus drets. Amb motiu del primer aniversari d’aquells fets es va celebrar la primera marxa d’orgull gai de la història, una manifestació que amb els anys s’ha estès a gran part del món. Stonewall Inn era un bar gai de Greenwich Village, un districte de Nova York, a l’oest de Manhattan. Com més locals gais de l’època, era propietat de la màfia, que periòdicament pagava suborns a la policia, uns suborns que suplien la manca de llicència per a vendre alcohol. Alhora, aquesta irregularitat servia de carta blanca per a servir begudes adulterades i rebaixades amb aigua. El públic que hi anava era variat, però s’hi destacaven hispans i negres de classe baixa, alguns dels quals sense-sostre i prostituts, drag queens, kings i transsexuals. El 1969 la persecució policíaca contra els homosexuals als Estats Units no era tan aferrissada com en anys anteriors, però el sexe consentit entre homes adults encara era il·legal a tots els estats, llevat d’Illinois; la ‘perversió’ era una causa justificada per a acomiadar un funcionari; l’Associació Americana de Psiquiatria considerava l’homosexualitat una malaltia mental sociòpata; i era habitual que quan es feien aquestes batudes contra locals gais l’endemà els diaris publiquessin els noms i la informació personal dels detinguts. La pressió contra la comunitat gai era tan corrent que Stonewall tenia un mecanisme per a avisar els assistents sobre la visita de la policia. Quan es detectava la presència d’un agent, de paisà o no, s’encenien els llums de la sala i la gent en fugia. Segons la crònica publicada després dels aldarulls pel periodista i activista gai Dick Leitsch a la New York Mattachine Newsletter, tot va començar vora les dues de la matinada, quan un grup d’agents de paisà va entrar al local i va detenir els cambrers per la venda il·legal d’alcohol. El comportament de la policia, com era habitual quan tractaven amb homosexuals –diu Leitsch–, va ser molt desagradable. El procediment ordinari d’aquestes batudes era organitzar una fila dels assistents per identificar-los i comprovar el sexe dels qui duguessin roba de dona, però aquell dia molts van refusar de col·laborar-hi, de manera que els van detenir. Els qui no eren detinguts, els expulsaven del bar, però en comptes d’anar-se’n cap a casa molts es van quedar a la porta a protestar. Quan la policia va arribar a Stonewall hi havia vora dues-centes persones, però el rebombori va fer que hi acudís més gent que passava pel carrer. Molts van començar a fer befa de la policia i a llançar-los petons, però la tensió va anar pujant i llavors van llançar-los monedes, ampolles i sabates de taló. De cop, els sis agents que feien la batuda es van trobar acorralats per una multitud que havia perdut la por. «Els policies, alguns sagnant i un amb el canell trencat, es van refugiar dins el bar. Mentre cridava ‘mort als porcs’ i ‘poder rosa’, la multitud va arrencar un parquímetre de la vorera i el va fer servir d’ariet contra la porta. Van trencar la finestra davantera amb galledes d’escombraries i totxanes i tot seguit van llançar líquid inflamable pels forats i van tirar-hi llumins. Van agafar trossos dels vidres trencats i els van llançar cap dins, de manera que van ferir un agent, pel cap baix. La gent reia i cantava mentre atacava, i cridava a la policia que quan hi entressin tindrien sexe amb ells. I que no seria bonic.» Així és com ho va descriure Tommy Lanigan-Schmidt, un sense-sostre de vint-i-un any que se n’havia anat de casa cercant un lloc on viure sense ser humiliat pel fet de ser gai; a la crònica del New York Times quan es va escaure el vint-i-cinquè aniversari dels fets. El 1969, la informació que el diari va publicar l’endemà de l’aldarull es va limitar a una notícia breu que recollia la versió de la policia i prou. A més, publicava el nom, l’edat i l’adreça d’un dels detinguts, el cantant de folk Dave Van Ronk. Columna del New York Times l’endemà de les protestes d’Stonewall Quan van arribar els reforços policíacs, els agents atrinxerats dins el bar van poder sortir-ne i els aldarulls es van estendre pels carrers de la rodalia fins a altes hores de la matinada. La violència es va tornar a barrejar amb la befa d’alguns dels participants, que van fer una renglera davant la policia i van començar a cantar. Les protestes dels dies següents L’endemà els propietaris van comprovar que la revolta havia deixat el local fet destruït i havien robat els diners de les màquines de tabac, el jukebox, la caixa registradora i fins i tot les propines dels cambrers. Com que la nit anterior els havien sancionat perquè venien alcohol sense llicència, el van regalar i durant tot el cap de setmana el local es va omplir del públic habitual, però també de turistes. La multitud va tornar a cridar consignes com ara ‘Poder gai’, ‘Volem llibertat ara’ i ‘Igualtat per als homosexuals’. A la nit, les protestes van ser encara més violentes i les parets es van omplir de pintades per la igualtat de drets. Els dies següents van continuar els enfrontaments i la sensació d’alliberament va influir en la marxa pel Recordatori Anual, una mobilització en favor dels drets dels homosexuals que es feia el 4 de juliol, coincidint amb el Dia de la Independència dels EUA, d’ençà del 1965. Tanmateix, fins llavors el to d’aquelles marxes havia estat molt discret: dones amb faldilla i homes amb vestit i corbata que caminaven tranquil·lament i de manera organitzada. Aquell any alguns dels participants van veure que era més efectiu cridar l’atenció en compte de provar de canviar les coses de manera calmada. El primer orgull de la història Arran de les protestes de Stonewall, el moviment pels drets LGTB va constatar que calia un canvi d’actitud perquè la lluita fos més directa. Una de les conseqüències d’això va ser la fundació del Front d’Alliberament Gai, que per primera vegada incloïa la paraula ‘gai’ al nom, en compte de cercar mots ambigus, tal com havien fet organitzacions anteriors: la Mattachine Society o les Daughters of Bilitis, per exemple. El 28 de juny de 1970, primer aniversari dels aldarulls de Stonewall, es va fer la primera marxa per l’orgull gai de la història. La manifestació va anar de Christopher Street, on hi havia Stonewall Inn, fins a Central Park i hi van participar milers de persones. El mateix dia es van fer marxes simultànies a Los Angeles i Xicago; i l’any següent es van estendre a Boston, Dallas, Milwaukee, Londres, París, Berlín Occidental i Estocolm. Fins llavors, els activistes gais havien provat de convèncer els heterosexuals que els homosexuals no eren diferents d’ells, però a partir de Stonewall es van adonar que el col·lectiu estava tip de dissimular per no ofendre els altres i que volien expressar-se lliurement. Com a mostra de reconeixement al punt d’inflexió dels aldarulls de Stonewall en la lluita LGTB, el 2016 el govern de Barack Obama va declarar Stonewall Inn monument nacional, el primer dedicat a la lluita LGTB.

Summary: Cinquanta anys de la revolta de Stonewall, la nit que el col·lectiu LGTB va dir prou


El fins ara diputat d’ERC al congrés espanyol Joan Tardà ha adduït ‘raons personals i familiars’ per deixar el seu lloc a Madrid, i ha assenyalat que a Catalunya també hi ha molta feina per fer. En una entrevista a Rac 1, ha dit que ara li ‘toca anar a casa’, el que no vol dir deixi la política: ‘No vol dir que me’n vagi a mirar obres. Hi ha molta feina a fer a Catalunya. El darrer tram serà costerut i no sabem si durarà molt o poc. Tenim consolidada una estratègia que exigeix eixamplar el camí i construir escenaris de diàleg i d’acord’. ‘Hi ha molta feina per fer a Catalunya, a Cornellà de Llobregat, a l’àrea metropolitana’, mentre que ERC té un equip de dirigents jove i molt preparat al congrés i al senat espanyols, ha apuntat. Segons que ha dit, la feina d’ERC és ‘edificar aquest camí ample que hi càpiga molta gent’.

Summary: Tardà deixa el congrés espanyol i diu que ‘hi ha molta feina a fer a Catalunya’


Quim Torra ha volgut esvair qualsevol especulació sobre un avançament electoral immediat. Des del seu escó, durant la sessió de control al Parlament de Catalunya, ha argumentat que els darrers resultats electorals reforçaven el govern i ha anunciat una ronda de reunions amb els partits i les entitats compromesos amb el dret d‘autodeterminació per a recuperar la unitat estratègica perduda. L’objectiu: abordar plegats la resposta a la sentència contra els presos polítics i la resta d’acusats al Tribunal Suprem. ‘És important que tots plegats recuperem l’esperit de l’1-O i la unitat estratègica’, ha defensat. Potser per exemplificar que a l’executiu encara li queda corda, ha refermat que tornaria a reunir els partits per mirar d’aprovar el pressupost. JxCat i ERC no van poder tirar endavant el d’enguany per manca de suport, amb la CUP a anys llum i amb els comuns que no es van acostar prou al govern. Es tanca un cicle electoral. ERC ha guanyat les espanyoles i les municipals. JxCat, les europees. L’avenç d’ERC és indiscutible, però la disputa per l’hegemonia no s’acabarà de dirimir fins a les pròximes eleccions catalanes. Ara, Torra ha volgut allunyar-les de qualsevol calendari imaginable. El president de la Generalitat ha llegit els resultats del 28-A i del 26-M com un aval a l’independentisme i, per tant, a tot l’executiu. ‘Com a govern em sento molt reforçat pel suport que ens ha donat la ciutadania’, ha dit. Torra s’ha referit als resultats de les europees, en què Carles Puigdemont va superar Oriol Junqueras, per remarcar que per primera vegada l’independentisme va arribar al 50% dels vots a Catalunya. Segons les dades del Ministeri d’Interior espanyol, el va vorejar, amb el 49,71%. Això hauria de tenir una conseqüència directa a Europa, segons Torra, que ha parafrasejat Joan Maragall per interpel·lar-la: ‘Escolta, Europa, un poble que vota una vegada i una altra per la llibertat, per la democràcia i per l’autodeterminació.’ I ha demanat si les institucions europees permetrien que Puigdemont i Junqueras fossin eurodiputats, tal com ho ha decidit la ciutadania. Abans eren el Tribunal Constitucional i el Tribunal Suprem. Ara les instàncies internacionals també s’escolen en el debat parlamentari. L’esperat dictamen del Grup de Treball contra la Detenció Arbitrària de l’ONU sobre els presos polítics ha estat protagonista de la represa de l’activitat parlamentària després dels comicis. Torra ha advertit que la democràcia espanyola rebia ‘atacs severs’ d’organismes internacionals, mentre els independentistes demostraven una vegada i una altra la seva consistència en les eleccions. El president del grup parlamentari d’ERC, Sergi Sabrià, ha dit que l’ONU denunciava que la presó preventiva era injusta, desproporcionada i vulnerava els drets fonamentals, i ha exigit que els presos polítics fossin excarcerats immediatament. ‘Espanya serà un dels països que no compleixen les resolucions ONU?’, ha demanat. Ciutadans li ha respost amb un cartell. Carlos Carrizosa ha heretat d’Inés Arrimadas la predilecció pel recurs de la imatge gràfica. Ha portat emmarcada una frase en castellà del Tribunal Europeu dels Drets Humans, que va refusar el recurs contra la suspensió del ple del parlament posterior a l’1-O: ‘La suspensió de la sessió del ple era necessària en una societat democràtica especialment per al manteniment de la seguretat pública, la defensa de l’ordre i la protecció dels drets i les llibertats dels altres’. Carrizosa li ha portat el quadre, ha dit, perquè el pengi a la paret del despatx a manera de recordatori. Ha afegit que li regalava el ganxo i que, si de cas, demanés un martell als d’Arran, a qui ha acusat de trencar els vidres de les seus de Ciutadans. Tot i que les parets es foraden amb un trepant. Carlos Carrizosa, amb el quadre amb la frase del TEDH. Fotografia: ACN. Retorn a la quotidianitat. En aquest ple ha tornat, en part, la cortesia parlamentària que Miquel Iceta va enyorar quan els grups independentistes van tombar-lo per rellevar José Montilla com a senador per designació parlamentària. Però ho ha fet acompanyada de reivindicació. JxCat, ERC i la CUP han votat simbòlicament Carme Forcadell com a vice–presidenta segona de la mesa, en substitució de José María Espejo-Saavedra, que va renunciar a l’escó per acompanyar Inés Arrimadas al congrés espanyol. També ha estat un matí d’estrena per als nous diputats que han ocupat els escons que van deixar tots els qui han fet el salt a la política espanyola. De fet, la renúncia de Jordi Sànchez, Josep Rull i Jordi Turull, que no exercien el vot des que el Tribunal Suprem va ordenar-ne la suspensió, ha permès als grups independentistes de recuperar la majoria absoluta. Les suspensions s’exporten i s’acumulen, i encara falta veure què passarà amb Puigdemont, Junqueras i Comín al Parlament Europeu. Junqueras, Sànchez, Rull i Turull ja van ser suspesos al congrés espanyol, i avui el senat ha fet igual amb Romeva, en aplicació de l’article 384 bis de la llei d’enjudiciament criminal. Suspensions sobre suspensions. Mentre la resta de cambres afronten les vulneracions dels drets dels diputats que ja va haver d’entomar la catalana, Torra ha afegit una cita al calendari parlamentari, perquè també hi ha més agendes que acompanyen els llaços grocs: hi haurà un ple monogràfic sobre l’emergència climàtica.

Summary: Torra tanca el cicle electoral i reobre el clam per la unitat estratègica