El rellotge corre en el compte enrere cap a la constitució del govern de la Generalitat sense que s’aclareixi la situació de Carles Puigdemont i Oriol Junqueras. La setmana passada el jutge del Tribunal Suprem espanyol va decidir que el president d’ERC continuaria empresonat després d’haver-li pres declaració. El retorn del president Puigdemont tampoc no es desencalla perquè l’expectativa d’una sortida que n’impedís l’empresonament no s’ha concretat de cap manera. La data límit per a trobar una fórmula que serveixi per a formar govern és el 30 de gener. Dimecres de la setmana entrant es farà el ple de constitució del parlament i començarà a comptar el termini de deu dies hàbils per al primer intent d’investidura del president. La manca de concreció o d’un pla oficial dels partits independentistes per a formalitzar la investidura ha obert la porta a les propostes tant de polítics com d’analistes. Vegem quines propostes s’han fet. Renúncies per a assegurar la majoria Un dels aspectes que preocupen la majoria republicana del parlament és com es pot assegurar que el vot de la ciutadania no sigui alterat per les situacions judicials dels diputats electes empresonats o exiliats. En total són vuit –cinc a Brussel·les i tres a presons espanyoles–, i la majoria és de tan sols dos escons per damunt de la majoria absoluta de la cambra. Basant-se en aquest dibuix, el cap dels Demòcrates de Catalunya, Antoni Castellà (diputat electe per ERC), ha fet la proposta d’una renúncia dels quatre consellers exiliats amb Puigdemont perquè la seva plaça sigui ocupada per candidats de les llistes de Junts per Catalunya i d’Esquerra que puguin assistir als plens del parlament. D’aquesta manera, es preserva la protecció jurídica dels tres diputats electes que són a la presó (Oriol Junqueras, Jordi Sànchez i Joaquim Forn), a la vegada que es manté la majoria parlamentària en una segona votació d’investidura per a la qual no es necessita una majoria absoluta, sinó una majoria simple (més vots a favor que en contra). Les tres absències, afegides a la del president Puigdemont, deixarien el parlament amb 131 diputats. Per tant, amb 66 diputats es podrien guanyar les votacions contra els 65 diputats de la resta de grups. En relació amb la formació de govern, Castellà ha estat clar: ‘Que el president Puigdemont sigui restituït a la posició de la seva presidència, Junqueras a la vice-presidència i la resta dels consellers del govern, amb l’únic objectiu de desenvolupar el mandat de l’1 d’octubre i fer efectiva la República.’ És aquí quan ha explicitat la fórmula: ‘Òbviament, per a ser president cal ser diputat, però ser diputat no és condició necessària per a ser conseller. Tindria lògica que per controlar el Parlament de Catalunya els consellers a l’exili renunciessin a la seva acta, però amb el compromís que siguin membres del govern.’ Hi ha algunes variants d’aquesta proposta de Castellà. Per exemple, una renúncia de tots els diputats electes tret de Puigdemont i Junqueras. Així es preservaria la majoria absoluta amb els 68 diputats resultants. El número dos de Junts per Catalunya, Jordi Sànchez, ja va anunciar que estava disposat a renunciar a l’acta de diputat si això assegurava la majoria al parlament. Una presidència permanent a Brussel·les En un article a final de l’any passat publicat a l’Ara, l’empresari i enginyer Xavier Roig feia una proposta concreta per a treure el màxim rendiment de l’impacte de Puigdemont a Brussel·les. Després de mostrar-se completament en contra del retorn del president si implicava l’entrada a la presó, Roig feia una proposta de quatre punts: «1) El president Puigdemont s’estableix permanentment a Brussel·les –almenys a mitjà termini. Les seves despeses i les de la seva família les cobreix la catalanitat –que ens passin el número de compte corrent, si us plau. Tristament, tornem a l’època de Franco, quan determinats empresaris enviaven diners a Tarradellas. 2) Es nomena un conseller en cap, eficaç, per portar els afers del dia a dia. 3) A més de les reunions setmanals, el consell de govern es reuneix cada mes a Brussel·les sota la presidència de Puigdemont. Amb el corresponent desplegament mediàtic. 4) Per afegitó, i si és possible –si les incompatibilitats no ho impedeixen–, el president es presenta a les eleccions de diputat al Parlament Europeu de l’any vinent.» El govern, a la capital europea Aquesta fórmula de Xavier Roig és una variant d’una de les hipòtesis que més han corregut des de la victòria del moviment republicà a les eleccions imposades del 21 de desembre: tot el govern a Brussel·les. La idea d’aquesta proposta que ha estat a la taula de partits i entitats seria establir un govern a l’exili que prengués les decisions i es reunís al cor de la UE. Es tractaria d’obrir unes oficines per als membres del govern (president, consellers i els seus col·laboradors més immediats) i que la batuta del dia a dia de la gestió administrativa la fessin els secretaris generals de cada departament (com ja es fa ara) des de Catalunya. La fórmula d’un govern sencer a l’exili pretén tenir el màxim d’impacte internacional, a la vegada que permetria als consellers sense privació de llibertat ni mesures cautelars d’anar i venir de Brussel·les sempre que calgués. Caldria resoldre tècnicament qüestions com les compareixences parlamentàries i la sessió de control als plens de la cambra. Sense encausats a la presidència del parlament i amb un conseller primer L’economista Elisenda Paluzie també ha fet una proposta, en aquest cas amb un fil de Twitter. Considera que s’ha de prendre el control de la mesa del parlament i de la presidència i el govern per reflectir la majoria expressada a les urnes i poder recuperar la iniciativa tan de pressa com sigui possible. Paluzie diu que seria un error que a la presidència del parlament hi hagués encausats, perquè això condicionaria l’actuació d’aquest òrgan a les estratègies de defensa jurídica. Demana de posar-hi persones amb ‘experiència i cintura’ política o ‘juristes competents’. Assenyala els polítics Ernest Maragall i Antoni Castellà (de la llista d’ERC) i els juristes Josep Costa i Eusebi Campdepadrós (de la llista de Junts per Catalunya). També diu que s’ha d’investir president Puigdemont per les dues legitimitats que té (la prèvia al 155 i la del 21-D) encara que s’hagi de fer sense la seva presència física. ‘La seva investidura seria una derrota i un cop a la imatge internacional del govern espanyol’, diu. Paluzie també proposa que es reafirmi el vice-president Junqueras al seu càrrec. I considera que, si la CUP assegura la majoria parlamentària, es poden mantenir Forn i Sànchez com a diputats. Com Demòcrates, proposa que els quatre consellers exiliats amb Puigdemont renunciïn a l’acta de diputat. En aquest cas, Paluzie considera que el nou govern ha de comptar amb els quatre consellers per a les tasques que poden fer a Brussel·les. ‘No ens calen més presos’, afegeix. Per a coordinar el dia a dia de l’acció de govern, Paluzie proposa que es nomeni un conseller primer (com un primer ministre), una ‘figura que hauria de correspondre a ERC’. Paluzie fa una hipòtesi final sobre què passarà a continuació: ‘La investidura de Puigdemont serà immediatament impugnada i suspesa pel Tribunal Constitucional. Caldrà decidir què fer aleshores. En qualsevol cas, s’evidenciarà l’excepcionalitat i anormalitat de tot plegat, i l’alteració de les majories democràtiques per la repressió.’ Govern a l’exili i govern interior L’escriptor Oriol Izquierdo escriu una proposta al seu article quinzenal a VilaWeb. La seva proposta va en la línia d’allò que es va apuntar des d’alguns sectors d’ERC abans de les eleccions. Diu: ‘Els diputats electes que són presos o a l’exili renunciaran a l’escó per garantir que la majoria absoluta no depengui a la pràctica de la seva presència física al parlament; tots sis, llevat del president i el vice-president.’ Izquierdo diu que Forcadell pot ser la presidenta del parlament, ‘si més no en un primer moment, mentre no es reactivi la persecució judicial de què és víctima’. I afegeix que després cal que Marta Rovira se sotmeti a la sessió d’investidura ‘deixant clar que ella serà la consellera en cap del govern presidit per Puigdemont i vice-presidit per Junqueras’. Izquierdo proposa que Puigdemont formi un govern integrat pels mateixos consellers que fins ara, ‘més Jordi Sànchez’. I diu també que el govern hauria de ser ‘ampliat amb un consell executiu a l’interior encapçalat per Rovira i per caps de brot si més no dels altres dos partits republicans’. La fórmula d’Izquierdo diu que, ‘sense abandonar una presència regular a Brussel·les, el govern legítim es podria instal·lar a Prada de Conflent’. Per l’escriptor, ‘seria un bon homenatge a la nostra tradició resilient, la que han encarnat Pompeu Fabra o Pau Casals, i segur que això, ni que fos només per proximitat, encara posaria més nerviosos els poders fàctics espanyols’. Retorn de Puigdemont a Palau Ja fa dies que ningú no proposa una fórmula que inclogui el retorn del president i del govern a Catalunya. La cruesa de les mesures cautelars de la justícia espanyola han fet minvar la defensa d’un retorn èpic de Puigdemont, que va dir que ‘entraria al Palau de la Generalitat acompanyat dels consellers’ si guanyava les eleccions. En tot cas, sí que hi ha missatges en aquest sentit en determinats cercles de la societat civil, que demanen de protegir un possible retorn de Puigdemont a Barcelona i recuperar el fil abandonat el 27 d’octubre al vespre. Aquesta hipòtesi considera també que un empresonament de Puigdemont, acabat d’investir president, causaria un impacte internacional fort. Sigui com vulgui, falten pocs dies per a prendre totes aquestes decisions. La negociació entre els partits és discreta i tan sols se’n filtren els missatges interessats que es volen enviar públicament uns i altres.

Summary: El trencaclosques de la investidura: sis propostes de govern


El director de TV3, Vicent Sanchis, ha esclatat avui contra el diputat del PP Sergio Santamaría. ‘Vostè vol que me’n vagi a casa, però emmanillat’, li ha etzibat al final de la rèplica durant la comissió de control de l’actuació de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA) al parlament. Santamaría li ha demanat explicacions pel gag del programa ‘Està passant’ en què es comparaven els Mossos amb gossos, el qual està sent investigat per la fiscalia, i pel cas d’una productora que treballa amb TV3 presumptament relacionada amb el cas 3%. Sanchis li ha respost que és un cas de fa anys i que l’empresa ha canviat de responsable, i a més li ha recordat que TV3 treballa amb desenes de productores. Respecte del gag de l”Està passant’, li ha preguntat si no creu en la presumpció d’innocència.

Summary: Sanchis esclata contra un diputat del PP: ‘Vostè vol que me’n vagi a casa, però emmanillat’


La policia belga investiga la targeta GSM dels geolocalitzadors trobats al cotxe del president Puigdemont. Aquests geolocalitzadors, o balisses, varen ser denunciats a les autoritats belgues pels Mossos d’Esquadra que protegeixen el president de la Generalitat de manera voluntària. Segons que ha pogut saber VilaWeb, les targetes que es va posar dins els dos geolocalitzadors no són ni espanyoles ni belgues, fet que podria significar que el servei secret d’un tercer país va participar en l’operació. La policia belga en segueix ara el rastre per a determinar qui les va adquirir, on, i amb qui es comunicaven. No es descarta la hipòtesi que el CNI les instal·lés de forma il·legal, sense una ordre judicial, i que per aquest motiu fes servir una targeta no espanyola, amb l’ànim de dificultar-ne la investigació. Això constituiria un delicte castigat a Bèlgica. El fet que els Mossos haguessin detectat a temps aquestes dues balisses obre també un gran dubte sobre si el cotxe de Puigdemont va ser aturat a Alemanya gràcies a la presència d’un aparell de geolocalització o no. El govern espanyol va filtrar de seguida a l’agència EFE que havia estat així però els investigadors en tenen dubtes seriosos i creuen que més aviat va ser una declaració propiciada per la frustració d’haver vist que els Mossos desmantellaven el dispositiu setmanes abans. La policia alemanya no ha confirmat l’existència de cap balisa en el cotxe del president de la Generalitat.

Summary: La policia belga estudia les targetes dels geolocalitzadors de Puigdemont, provinents d’un tercer país


‘Dèsset, d’un poble de dos mil habitants, es diu molt prompte.’ El sabater, el secretari de l’ajuntament, un pastor, jornalers, obrers de vila, el barber. O el forner, Hermenegildo Penadés Sanchis, trenta-quatre anys, casat, un fill i dues filles, sense filiació política registrada. Assassinats el 6 de desembre de l’any 1939, a Paterna. En la memòria de Fernando Penadés Francés, que és qui l’evoca a tocar del fossar on podria estar enterrat, sempre en seran disset. Els de la saca del pare. La saca, quina manera de dir. Del seu poble, però, de la Font de la Figuera, a la comarca de la Costera, parada obligatòria abans d’agafar carretera avall cap a Castella i la fatídica Almansa, no en van matar disset sinó trenta-dos, tal com consta al llibre Els afusellaments del País Valencià, de Vicent Gabarda. Perquè després del novembre va arribar el desembre, i el canvi d’any tampoc no va aturar la matança. ‘I allí hi havia el meu pare, sense haver fet res.’ Fernando parla a prop de la fossa 94, que fa una estona que s’ha començat a obrir. Quan es publiquin les seves paraules, quan algú les llegeixi, avui, o demà o quan sigui, ja no hi haurà l’estol de periodistes, de càmeres que borinen entre les làpides, les rajoletes, els senzills memorials que les famílies van anar alçant durant anys. Només perquè en quedés constància. Els noms. L’edat. La data de l’assassinat. La teva família, la dona els fills, que no t’obliden. ‘Fusilado’, s’hi llegeix, en un petit atreviment. Un llacet amb tres cintes, groga, vermella i lila. Coses així. Fernando Penadés, fill d’Hermenegildo, de la Font de la Figuera, afusellat a Paterna el 6 de desembre de 1939. És 18 de juny, dilluns, i sota la impressionant escultura d’Antoni Miró amb versos d’Estellés (‘Vora el barranc del Carraixet,/ els morts de fredes matinades,/ els morts de les nits tenebroses,/ els assassinats de la terra’), l’equip d’ArqueoAntro encapçalat per Miquel Mezquida ha començat la feina d’excavació i d’exhumació. La Diputació de València subvenciona aquest procés, i per tant hi han vingut el president, Jorge Rodríguez, i la diputada de Memòria Històrica, Rosa Pérez. I el tinent batlle de Paterna. I el batlle de la Font de la Figuera, que acompanya Fernando, i la dona, i el fill. I més familiars. D’aquesta fossa i de les que ja s’han obert. Per fer-se costat. Per compartir aquesta barreja estranya de tristesa i d’alegria tot alhora. Quan afusellaren el seu pare (‘que si era socialista, deien’), Fernando tenia sis anys: ‘la meua germaneta, tres, i la meua germaneta Filo, un. Anàvem a l’Auxilio Social. Jo em quedava amb fam cada dia. Cada dia. És que més mal no poden fer.’ Rosa Joli, filla de José, de Canet d’en Berenguer, assassinat a Paterna el 8 de desembre de 1939. Han arribat dues tècniques d’ArqueoAntro. Els familiars van seient en un banc del cementiri. Els prendran mostres de saliva. Rosa Joli és la primera. És filla de José, llaurador, de Canet d’en Berenguer (Camp de Morvedre), afusellat dos dies després que el pare de Fernando: el 8 de desembre de 1939. Probablement al mateix mur de Paterna. Des d’on som, ho trobaríem una mica més avall, si baixéssim pel camí de la Sang, que així en deien. Pels reguerons que deixaven els cadàvers quan els pujaven dalt els carros. Ella es mou amb pena. És gran. Els ossos, les coses. Però avui ha volgut ser aquí. A prop del pare. Obre la boca i s’hi estarà tant de temps com calgui, amb els ulls esbatanats, provant de fer alguna broma, mirant endavant amb esperança i astorament. ‘Ara entenc per què plorava ma tia. Ho entenc perquè acabe plorant jo també’ Santi Vallés és filòleg. Ha estudiat el valencianisme republicà d’avantguerra. N’ha publicat uns quants treballs. Avui és a Paterna per una altra part de la seva biografia, però: ‘Sóc besnebot de Francesc Núñez Miquel, que va ser afusellat el 18 de gener de l’any quaranta.’ I pot ser que el seu cos quedés enterrat, d’aquella manera terrible, a la fossa 113. Es va obrir l’any passat. Ara aviat en tindran els resultats de les proves d’ADN. Ha vingut a donar suport a les famílies de la fossa 94, que és la que comencen a obrir avui. I a explicar la història del seu besoncle. Les coses que ha après en aquest temps. Tantes vegades com calgui. Perquè aquesta, de fet, és una història de tots. ‘La primera notícia que vaig tenir de la desaparició forçada, de l’afusellament, de mon tio fou a catorze anys. Vaig veure ma tia plorant. Era la neboda fadrina, que estava en ma casa després de faltar ma iaia, l’heroïna. Li vaig: dir tia, per què plores? I ella: deixa-ho estar. Però jo era preguntador, i de mica en mica em va anar contant tot el calvari que havia passat mon tio iaio.’ Les investigacions pròpies (el valencianisme, la maçoneria) el van dur fins a Salamanca, a aquell arxiu que amb el temps han intentat de reconvertir. I allà, explica, es va fer la pregunta: ‘I mon besoncle?’ A més a més, continua Santi Vallés, treballa a l’edifici de Sant Miquel dels Reis, que en aquella època va ser presó de condemnats, on van tancar el seu besoncle: ‘Cada vegada que travessava aquella porta, se’m representaven les visites que ma iaia, que era la germana xicoteta, li feia a la presó. A portar-li queviures, la roba. És un relat que he tingut sempre molt present.’ Com en tants altres casos, tampoc Francesc Núñez no havia comès cap crim. I no va provar de fugir. Havia estat una persona significada a l’Alcúdia, a l’ajuntament. Primer, del Partit Radical Socialista. Després, d’Unió Republicana: ‘Era un xicotet propietari que, juntament amb el metge del poble, va bastir allà, a començament de segle, el moviment del republicanisme.’ Una persona respectada i estimada, que durant la guerra va protegir el capellà del poble, que va amagar gent de dreta: ‘Si ho arriben a saber alguns milicians, el maten, mon oncle.’ I no, rebla Santi Vallés: ‘Ell, com els altres, no tenien cap delicte de sang. Però el fet és que els assenyalaren amb el dit, que els afusellaren. La raó era ben clara: eliminar tota una generació. I les que vingueren darrere.’ Hi ha una qüestió clau que remarca Vallés, de cara a l’imaginari i als apriorisme: ‘Tot això va passar quan ja s’havia acabat la guerra. A mon oncle, l’assenyalaren al cap d’un mes d’haver-se acabat, el tancaren a la presó i l’afusellaren. No són morts de la guerra civil: són morts del franquisme. I se’ls aplicà un codi de justícia militar. I les tortures. Ma tia m’ho contava: els clavaven tatxes en els genolls. Els arrencaven les ungles.’ A Santi Vallés se li talla la veu. S’emociona. L’evocació és difícil i, avui, més: ‘Ara entenc per què plorava ma tia. Perquè, sense voler-ho, acabe plorant jo també.’ Santi Vallés, besnebot de Francesc Núñez Miquel, de l’Alcúdia, assassinat a Paterna el 18 de gener de 1940. Caminant, hem arribat a la fossa 113. Hi ha encara les petites làpides. Algunes fotografies. Flors. Pot ser que, entre els cossos que es van endur a Madrid per a les anàlisis d’ADN i els estudis antropològics, hi hagi el del seu besoncle. Pot ser. Però també pot ser que no: ‘Tota la investigació que he fet durant anys, m’ha dut ací, a la 113, eixe número fatídic. Però, de garanties, no n’hi ha cap. Esperem que sí. Esperem-ho.’ Fa una pausa: ‘Saps què passa? Mon pare acaba de faltar. Fa dos mesos. I ja no ho veurà.’ Una altra pausa. ‘Per això, quan vénen els representants públics els ho dic: poseu-hi tots els diners ara, no per anualitats: la gent es mor, els fills, els néts es moren. I no entenem d’històries administratives, no volem que depenga de la conjuntura política. Ha de tenir una consignació pressupostària. Que no puga arribar un partit i llevar-la. Això no és qüestió de les famílies, només: és de la democràcia.’ Hi ha una pregunta que de cop deixa caure Santi Vallés. I que és clau: què passa amb aquells judicis sumaríssims del franquisme? ‘Per què no s’anul·len? Ho hauria de fer el Ministeri de Justícia espanyol, això. I reparar les famílies. Reparar. Perquè això era una constant en pràcticament tots els que anaven a afusellar: no paraven de dir-ho, en les cartes que escrivien, de viva veu: que algun dia, algú, reparara el seu nom. I encara avui és com si demanàrem almoina perquè ens ajuden. Hauria de ser obligació pública. D’ofici.’ ‘Això no és cap cementeri: és un mapa de l’horror’ A Paterna s’han delimitat una cinquantena de fosses comunes. N’hi podria haver més. ‘No hem d’oblidar que això no és cap cementeri: és un mapa de l’horror.’ La descripció és concisa i els fets, a mesura que es van sabent, no la contradiuen pas. Ans al contrari. Hi van passar moltes coses, aquí. Les històries s’acumulen. N’hi ha que se t’enganxen a la pell, a l’anima, on sigui, i ja no et deixen estar. La de Leoncio Badia i el seu pare, per exemple: Tots dos tancats a la presó. Tots dos sentenciats a mort, i els van oferir, qui sap si per mofa o per venjança, la salvació. La salvació d’un. Un dels dos. I que escollissin. El mateix oficial que els havia ofert la condemna li va dir, després, al fill: ‘Ara tu els soterraràs.’ Així va ser com Leoncio Badia va enterrar el seu pare. I més afusellats. Els col·locava amb tanta cura com podia. No pas deixats anar de qualsevol manera, com els de la fossa 113, no: ordenats. I amb una petita ampolla de vidre entre els peus de cadascun. D’amagat, ho havia fet. Escriure els noms en un paperet. Tancar-los dins l’ampolla. per a demà. Quan algú els vingui a cercar. Demà. Algú. De vegades passava que, de sotamà, alguna família podia recollir el cos, enterrar-lo. La muller de Francesc Núñez, per exemple. El relat familiar s’ha mantingut al llarg dels anys. Ens l’explica Santi Vallés tal com a ell li’l van contar: ‘Ma iaia havia procurat un nínxol. L’havien avisada tres amics i anaren a recollir el cos. El posaren en el nínxol quaranta-cinc i allà es quedà.’ Fins que, en la dècada dels cinquanta, van voler traslladar el cos a l’Alcúdia. La dona no el volia mirar. Un nebot ho va fer. I li va veure una roba que no coneixia: ‘Tia, el tio portava una jaqueta de pana, un mocador?’ ‘No.’ I van descobrir que era el cos d’un altre assassinat. Li van trobar una espècie d’identificació: era el batlle de la Pobla Llarga. ‘No sabem què havia passat’, continua Vallés: ‘Tot devia ser molt difícil, probablement de nit, tants de cossos. No el devien reconèixer. Per la sang o pel que fóra.’ Després va preguntar als arqueòlegs si un afusellat podia quedar desfigurat. I li van dir que sí, és clar. I que hi havia el tret de gràcia. I continua el relat terrible: ‘Alguns cranis tenien cinc tirs! Cinc tirs! Ho han vist a Madrid, en fer els estudis antropològics. I estaven tots lligats en la fossa.’ Quan els tornin els cossos, si els poden identificar, se’ls emportaran a casa, al poble. Però a Paterna hi ha de quedar un memorial, per deixar constància que ‘això és un espai sagrat de memòria. Amb els noms d’ells. D’on eren i quan foren afusellats. I l’edat. I quedarà per sempre. Ací.’

Summary: ‘Sóc besnebot de Francesc Núñez Miquel, que va ser afusellat a Paterna el 18 de gener de l’any quaranta’


La Plataforma d’Afectats per la Hipoteca (PAH) ha considerat ‘insuficients’ les propostes que l’Ajuntament de Barcelona i el govern català han presentat a la primera reunió del Gabinet de Crisi per atendre les 600 famílies de la ciutat desnonades i reallotjades en pensions o albergs. El Gabinet s’ha reunit avui per primer cop després que la setmana passada la PAH i les tres administracions competents en la matèria –ajuntament, govern i executiu espanyol -, pactessin crear-lo en una trobada a quatre bandes forçada per l’entitat. Finalment, però, l’administració espanyola no hi ha assistit. La PAH espera que la delegació del govern espanyol reconsideri la postura i s’incorpori ‘el més aviat possible’ al gabinet ‘tal com s’havia compromès públicament’. La PAH recorda que a la trobada de la setmana anterior, on es va acordar la creació del Gabinet de Crisi, les tres administracions es van comprometre a ‘explorar mesures concretes’ per fer front a la situació i ‘fer efectiu un pla executiu a principis de setembre’. Després de la reunió d’avui, l’entitat ha lamentat que cap de les dues administracions presents a la reunió ha ‘pogut concretar cap mesura innovadora’ més enllà de les que ja s’intenten implementar, que a parer de la PAH ‘s’han demostrat insuficients’ per donar solució a les 600 famílies i per ‘frenar l’augment d’aquesta realitat’. Segons ha explicat la plataforma, les dues administracions s’han compromès a portar un pla executiu la segona setmana de setembre especificant mesures, pressupost i calendari d’implementació. D’altra banda, la PAH ha recordat a l’administració espanyola que es va comprometre públicament no només a assistir al Gabinet de Crisi, sinó a ‘la cessió dels habitatges de la Sareb i Bankia, el cens dels habitatges, edificis i solars de la seva titularitat i la destinació de la part del pressupost del ‘Plan de Vivienda”.

Summary: El govern espanyol planta la PAH en la primera reunió per l’emergència d’habitatge a Barcelona


‘Senyora Rovira, per què em demana la paraula?’, li va demanar Carme Forcadell. Feia pocs minuts, a les deu del matí, que havia començat el ple i aquella pregunta de la presidenta del parlament, adreçada a uns quants diputats, fou la més repetida d’una jornada extenuant, interrompuda contínuament per raons procedimentals. Quan Rovira va aixecar el braç, la mesa de la cambra ja s’havia reunit per admetre a tràmit la proposició de llei del referèndum d’autodeterminació. La portaveu de Junts pel Sí va demanar aleshores d’incorporar-la a l’ordre del dia del debat amb l’objectiu d’aprovar-la per via ràpida. La diputada de la CUP Anna Gabriel va reforçar la petició. L’independentisme estava decidit a entrar en el terreny inexplorat de la unilateralitat. I l’oposició, a dificultar-lo tant com fos possible, arrambant-se als marges del reglament de la cambra amb un filibusterisme coordinat. Junts pel Sí i la CUP volien aprovar de primer la norma que havia de servir de cobertura legal al referèndum del primer d’octubre i l’endemà, la llei de transitorietat jurídica, que establia un règim temporal fins a la constitució efectiva de la República. Ara fa un any, el 6 i el 7 de setembre de 2017, la majoria independentista del parlament i el govern (aquest últim amb la signatura dels decrets de convocatòria del referèndum) saltaven la paret de la legalitat espanyola. No va ser un salt gràcil ni exempt de contusions. Més aviat deixava entreveure la cruesa de tot allò que vindria. L’aprovació de les lleis va greixar d’arguments la maquinària de la repressió espanyola. L’independentisme aviat va comprovar que no hi hauria un trànsit plàcid de la llei a la llei. El referèndum no es va poder ajustar als articles de la norma ni al decret complementari perquè el Tribunal Constitucional espanyol no tan sols en va suspendre el marc jurídic, sinó que va desballestar la sindicatura electoral amb multes elevadíssimes per a tots els integrats. L’1-O, una xarxa organitzada clandestina i popular, va garantir l’obertura dels col·legis amb butlletes de vot i les urnes, i els ciutadans van protegir-les amb els seus cossos dels cops de porra dels agents de la policia i la Guàrdia Civil espanyoles. La llei de transitorietat no es va desplegar mai, ni tampoc després de la declaració d’independència del 27-O. Però aquell 6 i 7 de setembre també van evidenciar la incapacitat de l’oposició de pactar cap alternativa política a la secessió. Ciutadans va anunciar una moció de censura per forçar les eleccions que de seguida es va veure que mancava de suport. CSQP es va esberlar. La mesa i la junta de portaveus es van reunir unes quantes vegades per tractar de les peticions de reconsideració de l’oposició (fotografia: ACN). Banderes retirades L’independentisme no es va agradar pas gaire, aquells dos dies de ple amb debats fins a la matinada. Però sense una llei catalana que el regulés no hi podia haver referèndum. El marc jurídic constitucional i estatutari no l’emparaven i la norma s’ancorava en la legalitat internacional per garantir la votació amb un règim jurídic que, segons que deia, ‘preval jeràrquicament’ sobre totes les normes ‘en tant que regula l’exercici d’un dret fonamental i inalienable del poble de Catalunya’. Es va aprovar a quarts de deu del vespre, amb els 72 vots de JxSí, la CUP i el diputat no adscrit Germà Gordó, a més de l’abstenció dels 11 de CSQP. Cs, el PSC i el PP van sortir de l’hemicicle en el moment de la votació. Els diputats del PP van deixar banderes espanyoles i catalanes a la bancada. Una altra imatge per a la història. A poc a poc, la diputada Àngels Martínez va pujar les escales envellutades, va retirar les estanqueres esteses pels diputats del PP, les va donar a la CUP, i ningú no va obeir l’ordre de Forcadell de tornar-les allà on eren. Albano-Dante Fachin, durant el debat del dia 6 (fotografia: ACN). El gest de Martínez era el colofó d’un dia en què el seu grup havia exhibit una divisió que s’havia anat coent durant la legislatura. Joan Coscubiela va ser un dels capdavanters de les crítiques contra la tramitació de les lleis, dins l’hemicicle i fora. D’aquí van venir els aplaudiments que va rebre de Ciutadans, el PSC i el PP. Quatre diputats de Podem i EUiA, encapçalats per Albano-Dante Fachin, van alçar-se dels escons durant la intervenció de Lluís Rabell per denunciar que no els deixaven parlar. Després Martínez retirava les banderes. Abans del 21-D, la crisi interna de Podem, amb la dimissió de Fachin i la lliçó apresa del mandat anterior, va dur els comuns a formar un equip parlamentari més emmirallat en la fórmula barcelonina. Durant el debat, Fachin va deixar anar algunes de les frases més aplaudides, també per Junts pel Sí i la CUP: ‘Després del que ha passat avui en aquest parlament, crec que més que mai és el dia de recordar que qui ha de tenir a les seves mans el futur de Catalunya és la gent i no un parlament que tantes vegades no està a l’altura de la situació. Per tant, ens veiem l’1 d’octubre.’ ‘Espectacle lamentable’ Fachin ja havia definit abans aquell ple com un ‘espectacle lamentable’ per a la ciutadania perquè el debat no entrava en la qüestió política de fons. Es va centrar en una complicada discussió sobre el procediment. Junts pel Sí i la CUP van introduir les lleis a l’ordre del dia mitjançant l’article 81.3 del reglament, una via alternativa a la que inicialment pretenien emprar. Aquell estiu havien provat de reformar les normes de la cambra perquè les proposicions de llei es poguessin aprovar per lectura única, com ho fan al congrés i al senat espanyols i a la majoria de parlaments autonòmics, però l’intent fou suspès pel TC. A final de novembre, el tribunal va avalar la reforma: era constitucional. Però la prerrogativa del govern espanyol perquè les normes que impugna se suspenguin quan ho demana, la va blocar durant aquelles setmanes. ‘Fem el debat en les condicions a què vostès ens han portat, no són les condicions amb què nosaltres hauríem volgut debatre, un debat tan fonamental com l’exercici del dret d’autodeterminació de Catalunya’, va dir Rovira. Durant tota la jornada, l’oposició va denunciar la vulneració dels seus drets, del reglament, de l’estatut i de lleis com ara la del Consell de Garanties Estatutàries. Des de bon començament, el secretari general del Parlament, Xavier Muro, i el lletrat major d’aleshores, Antoni Bayona, havien advertit la mesa que tenien el deure d’aturar la tramitació de la llei perquè topava amb les anul·lacions i interlocutòries prèvies del TC. La resposta de l’estat espanyol no va tardar. El dimecres 6 a la tarda, el fiscal general de l’estat va anunciar que presentaria una querella contra Forcadell i els altres membres de la mesa que havien votat a favor de l’admissió a tràmit de la iniciativa. L’abisme de la repressió A quarts de dotze de la nit, quan el DOGC ja havia publicat la llei, Carles Puigdemont i tots els membres del govern van signar el decret de convocatòria del referèndum i les normes complementàries. L’executiu feia córrer, després, l’espot del primer d’octubre. La via de tren que es desdobla: ‘Ara més que mai el futur de Catalunya és a les teves mans.’ És sabut que sis consellers d’aquell govern són a la presó i cinc a l’exili. Al març també va ser empresonada Forcadell. I dues protagonistes més d’aquell ple, Rovira i Gabriel, són a Suïssa. Molts altres dirigents parlamentaris que van ser decisius en el ple de la desconnexió, com ara Carles Mundó, Meritxell Borràs, Anna Simó i Lluís Corominas han deixat la política tot esperant el judici. Aquell dia, a la tribuna de l’hemicicle també hi havia Jordi Sànchez i Jordi Cuixart. Entre aquell parlament i el d’ara, hi ha l’abisme de la repressió. Jordi Cuixart i Jordi Sànchez, a la tribuna del parlament el 6 de setembre de l’any passat (fotografia: ACN). Segona vegada El dia 7, el mateix tràngol. El PDECat va intentar que s’ajornés el debat de la llei de transitorietat, però no fou possible. Passades les dues del migdia, tot va tornar a començar. ‘Senyora Rovira, per què em demana la paraula?’ La portaveu de JxSí demanava de debatre i aprovar la llei igual que ho havien fet la vigília amb el referèndum. Gabriel, també. L’oposició va esgotar igualment totes les possibles peticions de reconsideració per anar suspenent el ple fins que es va fer fosc. El debat de la llei de transitorietat no va començar fins havent dinat i la votació va ser passades les dotze de la nit. Abans que JxSí i la CUP l’aprovessin, el TC va suspendre la del referèndum, seguint la petició del consell de ministres. CSQP va votar contra de la norma fundacional de la República i la resta va tornar a sortir de l’hemicicle. L’endemà, la fiscalia presentava al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya querelles contra el govern i els cinc membres de la mesa del parlament que havien permès la tramitació de les dues lleis. Entre ells, Joan Josep Nuet. Els delictes que s’esmentaven eren prevaricació, desobediència i malversació. Fa un any, el parlament i el govern començaven una desconnexió que acabaria embarrancada en les mateixes institucions. I la unilateralitat, aparcada.

Summary: Quan l’independentisme es va endinsar en el terreny inexplorat de la unilateralitat


El sobiranisme ha convocat una concentració unitària divendres 3 de maig per a denunciar el vet de la Junta electoral espanyola a Carles Puigdemont, Toni Comín i Clara Ponsatí en les eleccions europees del 26 de maig. La concentració es farà a les 19 hores davant de la delegació del govern espanyol, a la cruïlla dels carrers de Mallorca i de Roger de Llúria de Barcelona, té el lema ‘Pels drets civils i polítics: prou manipulació electoral’. La Junta Electoral espanyola, un àrbitre parcial i viciat políticament La concentració té el suport de Junts per Catalunya, Esquerra Republicana, la CUP, Òmnium Cultural i l’Assemblea Nacional Catalana, que han publicat missatges a Twitter convocant-la. ‼ L'Estat espanyol vol impedir que el president @KRLS i els consellers @toni_comin i @ClaraPonsati es presentin a les eleccions europees del #26M. Aquest divendres sortim en defensa dels nostres drets civils i polítics! 🗓 3 de maig🕖 19 hores📍 Delegació del govern espanyol pic.twitter.com/iIawK6wMAL — Junts per Catalunya 🎗 (@JuntsXCat) April 30, 2019 ⚠ Davant la censura de la JEC a candidatures electorals i la vulneració constant dels drets civils i polítics, ens mobilitzem!💪 📅 Divendres 3 de maig🕙 19 hores📍 Delegació del govern a Barcelona pic.twitter.com/F5nOxhlyQW — Esquerra Republicana (@Esquerra_ERC) April 30, 2019 Davant la manipulació electoral i la manca de democràcia. Seguim lluitant pels drets civils i polítics. 📅 Divendres 3 de maig📌 19h davant la delegació del govern espanyol a BCN#AutodeterminacióNoÉsDelicte pic.twitter.com/9Hb7WbBWA3 — CUP Països Catalans (@cupnacional) April 30, 2019 Denunciem que la JEC censuri candidatures electorals, un fet insòlit en qualsevol país democràtic. A @omnium continuarem defensant els drets i les llibertats, per això: ❗Concentració 📅Divendres, 3 de maig⏰19 h📍Delegació del govern a Barcelona (c/Mallorca cantonada Llúria) pic.twitter.com/EuxBQvcHDi — Òmnium Cultural (@omnium) April 30, 2019 ⬛⬜❗Davant la manipulació de la JEC i la vulneració de drets polítics de @KRLS, @toni_comin i @ClaraPonsati, no callem! Sortim al carrer! Pels drets civils i polítics: prou manipulació electoral!🗓 Divendres, 3-M📍 Delegación del Gobierno, BCN🕖 19 h#CapALaIndependència🧭 pic.twitter.com/rHX5xGqX4x — Assemblea Nacional 🧭 (@assemblea) April 30, 2019

Summary: Concentració unitària per a denunciar el vet a Puigdemont, Comín i Ponsatí de la Junta electoral


La companyia espera obtindre “prompte” l’autorització per a posar en marxa un ‘fast ferri’ entre Key West (Florida) i L’Havana VALÈNCIA, 14 (EUROPA PRESS) La companyia Baleària ha iniciat este dimarts la nova connexió marítima entre el Puerto de Valencia i el de Mostaganem (Algèria) amb de 150 passatgers i una càrrega d’al voltant de 60 vehicles. La intenció és que la línia marítima estiga operativa durant tot l’any. Així ho ha avançat el president de la companyia naviliera, Adolfo Utor, als mitjans de comunicació després de presentar la Memòria de Responsabilitat Social Corporativa i Sostenibilitat 2015, després de ser preguntat per l’ocupació de la nova ruta València-Algèria a través del ferri Nissos Chios, que farà la travessia en 12 hores els dilluns, dimecres, divendres i diumenges des de Mostaganem i els dilluns, dimarts, dijous i dissabte des del port valencià. Utor ha admès, en este sentit, que tant el nombre de passatgers com de mercaderia d’esta nova connexió és “baix”, però ha recalcat que està “dins del guió” que la companyia havia previst ja que ha explicat que la posada en marxa d’una nova línia implica “perdre diners”. Ha puntualitzat que la intenció és que en la temporada que ve d’hivern i estiu este ferri a Algèria mantinga els seus servicis de transport de càrrega, tot i que possiblement la companyia canvie de vaixell a un altre que tinga “bones instal·lacions” però amb un major percentatge de mercaderia rodada que de viatgers. Respecte al perfil dels passatgers, ha explicat que es tracta d’europeus d’origen algerià que preferixen la ruta amb València, en lloc de la d’Alacant-Oman que ha estat la que durant anys ha prestat la connexió amb Algèria, pels servicis que Baleària oferix i no tant per la distància ni el preu. El ferri Nissos Chios és un vaixell sostenible i ràpid de 141 metres d’eslora i 21 metres de set, amb capacitat per a 1.400 passatgers, 300 vehicles o 530 ml de càrrega rodada. El vaixell, que pot navegar a 27 nusos, una velocitat superior als ferries convencionals, compta també amb una àmplia varietat de servicis a bord, amb 73 camarots, salons de butaques, restaurant a la carta, self-service, botiga, servicis per a famílies i gàbies per a mascotes entre d’altres. CAP AL CARIB D’altra banda, Utor ha destacat l’aposta de Baleària per la internacionalització com un dels eixos principals de creixement empresarial i d’ampliació del seu mercat. Entre els seus plans de futur està l’expansió al carib, en països com les Bahames, Puerto Rico, República Dominicana o Cuba, així com el nord d’Àfrica. En este sentit, s’ha referit a l’obtenció en 2015 de les llicències necessàries per part del Govern dels EUA per a operar els tràfics marítims entre este país i Cuba. Tot i això, ha lamentat que per a poder iniciar les connexions queda pendent l’autorització per part del govern cubà. Tot i això, ha manifestat que espera que “prompte” li donen el permís per començar la posada en marxa d’un ‘fast ferri’ entre Key West (Florida) i L’Havana perquè ja té “el vaixell preparat”. “Tinc suficients esperances que es resolga pels últims imputs rebuts”, ha assegurat Utor. Alhora, ha avançat que la naviliera té intenció de posar en marxa “prompte” un altre ‘fast ferri’ que faria a l’hivern la travessia Gran Bahama-Bimini i un altre Free Port-Nasau.

Summary: Baleària arranca la seua nova línia amb Algèria amb 60 vehicles i uns 150 passatgers


Amb les dades demoscòpiques a la mà, i a grans trets, es pot dir que al voltant d’un 35%-40% dels votants d’En Comú Podem a les eleccions del desembre eren votants que s’havien decantat per formacions independentistes el 27-S, persones que votarien en favor de la independència i que segurament han votat a En Comú Podem, en gran part, per la proposta estrella d’un referèndum sobre la independència pactat amb l’estat. Per una altra banda, la gran majoria de votants de Podem (i també d’En Comú Podem) volen un pacte d’esquerres. El problema principal d’aquest pacte és que el PSOE està dividit. Però un altre problema és la línia vermella que podria representar el referèndum català, inacceptable pels socialistes. Com que el referèndum català no és una demanda central dels votants espanyols, seria difícil per a Podem d’explicar que renuncia a un pacte d’esquerres (o fins i tot a la negociació) pel referèndum. O donar la culpa del fracàs de la negociació als socialistes. Sembla, doncs, molt difícil que el referèndum català pugui ser posat sobre la taula com una condició insalvable. Alhora, aquesta estratègia a l’àmbit estatal crea un problema català, per a En Comú Podem: què se’n fa, de l’anunciat ‘encaix català’, tenint en compte que el referèndum era la principal promesa de la campanya. Per a En Comú Podem, renunciar-hi no només seria una deslleialtat clara als votants independentistes que va poder atreure, sinó que, a més, deixaria els contraris a la independència sense un projecte alternatiu i podria ensorrar la seva experiència reeixida. Les dades: En Comú Podem va obtenir 360.000 vots independentistes Tot esperant les decisions del comitè federal del PSOE d’avui, el pacte PSOE-Podem sembla una de les alternatives possibles, però ha de comptar amb el suport del PNB i amb la necessària abstenció de Ciutadans o dels independentistes catalans. I en aquest context el referèndum sobre la independència, que va ser la proposta estrella d’En Comú Podem i també una promesa electoral de Podem, ha deixat de ser, segons totes les informacions que hi ha, una condició innegociable, car el PSOE no està disposat ni tan a sols a negociar sobre aquesta qüestió. En aquest context de renúncia gairebé segura a la promesa electoral, és interessant d’analitzar el perfil del votant d’En Comú Podem, per saber si la promesa del referèndum va ser efectiva a l’hora d’atreure molts votants independentistes, per saber quins són els pactes preferits d’aquests votants i per saber si la voluntat dels votants d’aquest partit coincideixen amb la dels votants de Podem a Espanya. Per això cal observar, primer de tot, d’on va provenir al desembre el vot d’En Comú Podem i també el del PSC, l’altra part negociadora en el possible pacte de govern a Madrid, amb referència a les eleccions plebiscitàries del 27-S. La primera cosa que podem veure és que un 39% del vot d’ECP havia votat formacions independentistes el 27-S, i això significaria el pas d’uns 360.000 vots independentistes cap a aquesta candidatura, una xifra similar a la que En Comú Podem obté de vots provinents de votants de Catalunya Sí que es Pot al setembre. Més enllà del vot independentista, però, cal tenir en compte que la candidatura liderada per Xavier Domènech va tenir també la capacitat de mobilitzar part de l’abstenció i d’atreure una part dels votants del PSC i Ciutadans. El PSC, en canvi, la majoria de vots que rep ja eren del PSC al setembre, tot i que atreu part de l’abstenció, i fins i tot de CSQP i Ciutadans. Per contrast, la capacitat dels socialistes d’atreure vot independentista ha estat molt reduïda (però no pas nul·la). Més dubtes a Catalunya que no pas a Espanya Resulta significatiu que un 44% dels votants del PSC i un 30% dels votants d’En Comú Podem dubtaven si votar unes altres formacions. De cada deu indecisos d’En Comú Podem, quatre dubtaven si votar formacions independentistes (que podria significar uns 115.000 votants) i l’altra meitat, aproximadament, dubtava si votar el PSC o Ciutadans. Per contrast, al PSC, la meitat dels indecisos dubten sobre si votar En Comú Podem, mentre gairebé quatre de cada deu dubtaven si votar la dreta (PP o Ciutadans). El dubte sobre si votar les opcions independentistes només representa el 7%, en el cas del PSC. Per comparació amb les dades catalanes, les dades espanyoles mostren que la quantitat d’indecisos era més baixa: menys d’un terç tant en el cas del PSOE com en el de Podem. En el cas del PSOE trobem dos blocs d’indecisos diferenciats: una meitat que dubtava si votar a PP o Ciutadans (51%) i una altra meitat que dubtava si votar Podem o IU (42%). En canvi, entre els votants de Podem, el dubte principal era si votar PSOE (34%). A més distància, una quarta part dels indecisos socialistes dubtaven si votar Unidad Popular (la marca d’Esquerra Unida) i un altre quart Ciutadans, mentre que una exigua desena part dubtava entre votar Podem i votar formacions nacionalistes. Quin pacte prefereixen els votants de Podem i del PSOE en cas que no hi hagués majoria absoluta? En el cas de Catalunya, el pacte preferit entre els que volien votar el PSC al desembre era un pacte d’esquerres (53%), encara que un part significativa (35%) ja preferia el pacte amb Ciutadans. Per contrast, en el cas d’En Comú Podem una gran majoria dels votants (86%) volia el pacte PSOE-Podem. Val a dir que aquest pacte d’esquerres també era el preferit per ERC (93%) i DiLL (65%) en cas d’haver d’escollir un govern a Espanya. Les dades pel que fa a Espanya són més recents ja que trobem enquestes d’aquesta mateixa setmana. I el primer que cal remarcar és que tant un 85% dels votants del PSOE com un 64% dels de Podemos consideren molt o bastant necessari un acord per evitar noves eleccions. Però mentre que la majoria de Podemos prefereix un pacte amb IU i nacionalistes, en el PSOE, en canvi, trobem un partit dividit entre l’opció de pactar amb Podemos IU i nacionalistes (34%) i la de pactar amb Podemos i Ciutadans (36%). I fins i tot hi ha una part que preferiria una entesa amb el PP. Què n’opinen, de la independència i el referèndum? Sobre la qüestió del referèndum i de la importància que té, no hi ha cap discussió que la majoria de votants d’En Comú Podem volen un govern d’esquerres, però sembla que això no significa que estiguin disposats a abandonar la qüestió del referèndum. Cal recordar que una gran part dels qui al desembre van votar En Comú Podem havien votat partits independentistes el 27 S. També hi ha les dades del CEO, segons les quals un 37% dels votants d’En Comú Podem votarien a favor d’un estat independent en un referèndum (que és un percentatge remarcablement similar al 39% del vot procedent de la CUP i JxSí que detecta el CIS). Per comparació, en el cas del PSC, que no portava el referèndum d’independència en el programa, els favorables a la independència representarien un 12%. Ara, aquest 37% que votarien a favor de la independència d’ECP, no són ni de bon tros tots els que reclamen un referèndum, sinó que al voltant d’un 80% dels que declaraven votar ECP voldrien que Catalunya fos un estat –bé independent, bé federal. I de nou, per contrast amb el PSC, la voluntat de canvi no és tan clara: mentre la meitat prefereix la situació actual (o fins i tot menys autonomia), una altra meitat voldria un estat federal i els qui tenen preferència per un estat independent no arriben al 10%. Després de les eleccions, l’enquesta de la cadena SER permet de saber que a l’estat espanyol, sobre la possibilitat de permetre un referèndum o no a Catalunya, una majoria de Podem s’hi mostra a favor i, en canvi, la majoria del PSOE en contra. Amb tot, per bé que la major part de Podem sigui partidària del referèndum, més de la meitat dels seus votants vol un model d’estat com l’actual o fins i tot amb menys autonomia, mentre que els que voldrien un estat on hi hagués el dret d’independència són el 16%. El referèndum català és una promesa electoral i la solució a una demanda ciutadana, però resulta significatiu, en canvi, que no seria la solució ideal tampoc per a la majoria dels votants de Podem. Amb aquestes dades a la mà sembla difícil que Podem i PSOE renunciïn a un govern d’esquerres per defensar un referèndum, que només és una demanda real a Catalunya. En canvi, allò que uneix clarament els votants de PSOE i Podem és suspendre la gestió del govern del PP (un 70% en el cas dels votants del PSOE i un 90% en el cas dels votants de Podem) i que la gran majoria de votants se situen ideològicament a l’esquerra. La qüestió, doncs, és doble: —Primer, saber si una reivindicació que només és catalana pot convertir-se en l’obstacle a un pacte, quan hi ha molts altres factors a favor d’aquest pacte. Podem i PSOE podrien renunciar a un acord per un referèndum que només els votants d’En Comú Podem consideren clau? —En clau catalana, la renúncia al referèndum, tenint en compte l’alt nombre d’independentistes que van votar En Comú Podem, podria posar en risc l’èxit d’aquesta operació? Un darrer assumpte a tenir en compte és que els vots de la dues forces independentistes són fonamentals. Si voten no, el govern PSOE-Podem és impossible, llevat que hi sumessin Ciutadans, opció molt difícil. Si ERC i Democràcia i Llibertat marquen el referèndum com una línia vermella i En Comú Podem no, les conseqüències en cas de noves eleccions podrien ser importants.

Summary: Un acord PSOE-Podem, a costa els 360.000 vots independentistes d’EnComú?


El PSPV guanyarà les eleccions a les Corts Valencianes amb el 30,9% dels vots i entre 33 i 36 escons, segons el darrer baròmetre del CIS. Les tres següents forces polítiques estaran pràcticament empatades: Compromís tindria el 16,9% dels vots (17-18 escons), Ciutadans el 16% (16-19) i el PP 15,4% (18-19). Unides Podem-EUPV tindria el 8,3% dels vots (7-8 diputats) i Vox entraria a les Corts amb el 6,5% dels vots i 5 o 6 escons. El sondatge es va fer entre el 15 i el 24 de març amb una mostra de 1.373 entrevistes. Amb aquests resultats n’hi hauria prou per a reeditar el govern del Botànic, ja que el PSPV, Compromís i Unides Podem sumarien entre 57 i 60 escons. Fins i tot, podrien prescindir del suport d’Unides Podem perquè el PSPV i Compromís sumarien entre 50 i 54 diputats, just per sobre del que marca la majoria absoluta. Els socialistes valencians aconseguirien la primera posició a Castelló, València i Alacant. A Castelló, on els resultats són més ajustats, l’escenari seria el següent: el PSOE-PSPV obtindria entre 7 i 8 escons, el PP entre 6 i 7 escons, Ciutadans entre 4 i 5 escons, Compromís repetiria amb 4 escons, Unides Podem-EUPV aconseguiria entre 1 i 2 escons, i Vox trauria un escó. A València, el PSPV obtindria entre 13 i 14 escons, el Partit Popular trauria 6 escons, Compromís aconseguiria entre 9 i 10, Ciutadans entre 6 i 7, Unides Podem-EUPV 3, i Vox trauria 2 escons. I a Alacant els socialistes valencians obtindrien entre 13 i 14 escons, el PP 6, Compromís es quedaria amb 4, Ciutadans podria aconseguir entre 6 i 7 escons, Unides Podem-EUPV 3, i Vox es mouria entre 2 i 3 escons. Un 38,7% d’indecisos Un 74,9% dels valencians ha assegurat que anirà a votar ‘amb tota seguretat’ el 28 d’abril i un 11,9% ha respost que ‘probablement sí que ho faci’. D’aquest electorat que anirà a votar, un 60,1% ha respost que ‘ja té decidit el seu vot ‘i un 38,7% que ‘no ho ha decidit’. L’alt nombre d’indecisos dóna lloc al fet que molts escons no puguin assignar amb exactitud en aquests moments.

Summary: El PSPV guanyaria les eleccions i podria governar amb Compromís, segons el CIS


L’Alguer ha estat protagonista a l’acte d’inauguració de la 47a edició Universitat Catalana d’Estiu (UCE). La presidenta d’Obra Cultural de l’Alguer, Claudia Soggiu, després de fer un recorregut històric sobre l’ús del català a l’Alguer, ha assegurat que, si es volia mantenir viu a la ciutat, no podia renunciar a l’especificitat. A més, ha reclamat que es garantís una posició d’igualtat entre l’Alguer i la resta de territoris de parla catalana i lleis a mida per a fomentar-lo. ‘Cal recuperar el màxim nombre d’algueresos per a usar la pròpia llengua’, ha apuntat. Soggiu ha dit que, malgrat l’ensenyament a gran escala en italià, l’alguerès havia anat guanyant visibilitat pública. Una visibilitat, ha afegit, que s’ha d’acompanyar d’un esforç per fer-ne més habitual l’ús entre la població. ‘Per a no accelerar-ne la mort, cal no perdre el contacte amb la llengua i els parlants’, ha reblat. Per això, Soggiu ha apuntat que el propòsit d’Obra Cultural de l’Alguer i més entitats similars era el de recuperar el màxim nombre d’algueresos que usaven la pròpia llengua i alhora ‘defensar l’especificitat de l’alguerès sense perdre mai la llengua de referència: el català’. Tot i que Itàlia disposa d’una llei que tutela les minories lingüístiques, Soggiu ha reclamat la creació d’una direcció general de política lingüística que harmonitzés la legislació estatal amb les eines jurídiques de què disposava l’illa de Sardenya d’ençà del 1998.

Summary: Claudia Soggiu: ‘Si la llengua catalana vol sobreviure a l’Alguer, no pot renunciar a l’especificitat’


A prop de la costa de Sant Pol de Mar (el Maresme), els mesos de més calor, no és difícil de veure un peix singular de forma i exòtic de colors. Es tracta del ‘llorito’. Un peix icònic de la cuina del restaurant Sant Pau, de Carme Ruscalleda, elegant i autòcton com ella. De les innombrables opcions que Ruscalleda tenia per protagonitzar la coberta del seu darrer llibre, Felicitat, ha triat el ‘llorito’. Es tracta d’un volum de gran format, amb fotografies de Carles Allende i textos de la periodista Rosa Rivas, que aplega la cuina, els valors, les idees i les experiències, que la xef més estrellada del món ha anat bastint al llarg de la seva trajectòria. El llibre és un bon colofó a la brillant etapa de trenta anys, que ha ocupat bona part de la joventut i maduresa de la cuinera, que ara clou. Ruscalleda va obrir el Sant Pau un 27 d’octubre del 1988. El dissabte que ve, dia per dia, farà el darrer servei. La coberta del llibre Felicitat (editat per Columna) suma amb gran intel·ligència alguns dels elements gastronòmics i personals que han marcat el projecte de Ruscalleda al llarg de tres dècades: el ‘llorito’ designa el territori, que és la zona de l’Alt Maresme. I designa també la qualitat del producte de proximitat. Perquè es tracta d’una menja gastronòmica exquisida, com escriu la periodista Rosa Rivas: «És un peix finíssim, de gust iodat i de carn blanca. La Carme Ruscalleda el serveix des de fa anys amb les escates fregides com brillants diamants cruixents. ‘Hem sigut pioners en la reivindicació del llorito’, recorda Ruscalleda.» Però el ‘llorito’ que apareix a la coberta del llibre no és un ‘llorito’ qualsevol: és la figura del ‘llorito’ plasmada en paper per l’artista Victòria Rabal (autora de la vaixella del Sant Pau), a través de la tècnica japonesa del ‘gyotaku’: «És una tècnica japonesa per captar l’ànima dels peixos. Un cop pintat l’exemplar amb tinta xinesa, se li posa a sobre un paper japonès (washi), com un sudari blanc que s’impregna de la forma i de la bellesa del peix…» D’aquesta manera, la coberta del llibre atrapa amb subtilesa un altre aspecte determinant de la història de Ruscalleda, el seu vincle amb el Japó, a través del restaurant Sant Pau que fa gairebé quinze anys que va obrir a Tòquio. El toc final que conté el ‘llorito’ de la Ruscalleda és un somriure de color vermell pintat d’un traç a sobre la boca del peix. És una mena d’icona, una marca habitual en les notes i dibuixos de la cuinera i que, inevitablement, fixa una visió positiva i feliç del que trobarem dins del llibre i que té una màxima consonància amb el títol. Ruscalleda va començar a treballar aquest llibre, Felicitat, fa un any i mig, època ara ja llunyana, on no hi havia pas el plantejament de tancar el restaurant. L’anunci del tancament del Sant Pau es va fer quan el llibre era a la recta final de la seva elaboració. També va causar sorpresa als editors i coautors. Va canviar d’alguna manera Felicitat quan es va saber que clarament passaria a formar part del tancament d’una etapa? Segons va explicar Ruscalleda en la presentació del llibre, la decisió no va afectar el llibre. I va confessar: ‘El que més em va sorprendre quan vaig veure el llibre és que me l’imaginava més petit.’ Això va arrencar algunes rialles. I després ella va continuar: ‘La cuina condueix la nostra vida. I continuarà conduint-la, però ara amb menys pressió.’ Això també és felicitat.

Summary: Ruscalleda, el ‘llorito’ i la felicitat


El jutge de l’Audiència Nacional espanyola José de la Mata investiga quinze empreses i entitats pel presumpte pagament de comissions a Convergència Democràtica de Catalunya en el marc del cas 3%. Entre aquestes empresa hi ha la Fundació ACS i les constructores Copisa, Teyco i Urbaser. De la Mata investiga si aquestes empreses van pagar comissions de fins al 3% a l’extinta CDC a canvi de l’adjudicació d’obra pública. El magistrat les investiga per presumptes delictes de tràfic d’influències, suborn i emblanquiment de capitals. Les cita per a principis de juliol. A banda, també cita l’ex-tresorer de CDC Daniel Osácar, el president de la constructora Teyco, Jordi Sumarroca Claverol –fill de Carles Sumarroca, fundador del partit– i l’ex-president de l’empresa pública GISA, Josep Lluís Quer. Segons De la Mata, els investigats van orquestrar una estructura per finançar de manera il·legal CDC. Per fer-ho, diu, alteraven tota mena de concursos públics amb l’objectiu d’atorgar-los a un seguit d’empreses que, al seu torn, feien donacions a dues fundacions vinculades al partit, Catdem i Forum Barcelona. A l’escrit es pot llegir que, amb els pagaments, les empreses perseguien mantenir una bona relació ‘amb el partit i els seus jerarques’ i ser ‘elegibles’ en contractes futurs. Segons De la Mata, l’ex-tresorer de CDC Andreu Viloca duia un control exhaustiu de les licitacions que oferien administracions controlades pels convergents. Un altre tret que destaca De la Mata, és que les empreses buscaven ‘dissimular’ les donacions a través de diferents entitats i pagant a les fundacions, en lloc de al partit. El magistrat investiga, de moment, licitacions per valor de 218 milions d’euros, que haurien comportat comissions irregulars superiors al milió. Entre les administracions on hi hauria hagut irregularitats en les concessions de contractes públics hi ha l’Ajuntament d’Olot, per un contracte de serveis públics de recollida de residus per valor de 2,5 milions més IVA; el Consorci d’Educació de Barcelona, per obres de manteniment dels edificis escolars públics, dos lots per valor de més de 9 milions més IVA; l’empresa pública d’infraestructures GISA; l’Ajuntament de Sant Fruitós de Bages; el Port de Barcelona, per un contracte de 39,5 milions d’euros més IVA; l’Autoritat Portuària de Barcelona, per un contracte de valor similar; Bimsa, per diferents contractes a Barcelona; la Diputació de Barcelona, per obres per valor de 253 milions; el Departament de Territori i Sostenibilitat, o l’empresa pública Infraestructures.cat, entre altres.

Summary: L’Audiència espanyola investiga quinze empreses pel presumpte pagament de comissions a CDC en el cas 3%


La fiscalia ha demanat a la magistrada titular del jutjat d’instrucció número 13 que elevi al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) una exposició raonada perquè investigui Lluís Salvadó pel referèndum del primer d’octubre de 2017. Salvadó és diputat al parlament i, per tant, aforat. En el seu escrit, el ministeri públic creu que ara és el moment d’enviar l’ex-secretari d’Hisenda al TSJC després d’escoltar diverses declaracions i d’haver rebut els informes de la policia judicial sobre els documents intervinguts durant els registres del 20-S. Al parer de la fiscalia, Salvadó podria haver comès els delictes de malversació, prevaricació, desobediència, revelació de secrets i organització criminal.

Summary: La fiscalia demana que el TSJC investigui Lluís Salvadó pel Primer d’Octubre


Els partits independentistes han guanyat un escó respecte del 28-A: 23. La indignació per la sentència del Tribunal Suprem s’ha traduït en una millora dels resultats: 13 diputats per a ERC, 8 per a JxCat i 2 per a la CUP. No han aconseguit la meitat dels escons en joc a Catalunya, però les tres candidatures han arribat al 42% dels vots, gairebé quatre punts més que a l’abril, quan ERC, JxCat i el Front Republicà van atènyer el 39,74%. La candidatura de Gabriel Rufián s’ha mantingut com a primera força amb 13 diputats, 2 menys que a l’abril, i per segona vegada s’ha imposat en unes eleccions espanyoles al Principat, seguida del PSC, que ha repetit els 12 diputats de fa set mesos. Curiosament, ERC ha aconseguit el desafiament d’obtenir només a Catalunya més diputats que Cs a tot l’estat espanyol. A més, serà decisiva si el PSOE opta per intentar un pacte de governabilitat amb Podem en comptes de cercar un acord amb el PP perquè s’abstingui en la investidura. JxCat ha passat de 7 diputats a 8, malgrat que els sondatges li pronosticaven una lleugera davallada i la candidatura de Laura Borràs temia ressentir-se del desgast de la gestió de la conselleria d’Interior arran de les protestes independentistes contra la sentència del Tribunal Suprem. La CUP ha obtingut 2 escons i, per primera vegada, tindrà representació al congrés espanyol. Ha empatat en escons amb el PP, Cs i Vox, però ha superat en vots Inés Arrimadas i Ignacio Garriga. Per 2.000 vots no ha obtingut el tercer escó per Girona, que ha quedat en mans dels comuns. Els resultats de les eleccions espanyoles del 10-N: vots, escons i municipi ERC ha estat la primera força a les demarcacions de Lleida (2), Girona (2) i Tarragona (2), i segona a Barcelona (7), on el PSC ha passat davant (amb 8 diputats). L’escó que ha aconseguit de més JxCat ha estat per Barcelona, i l’augment de vots ha situat Laura Borràs al tercer lloc del podi, mentre que els comuns han baixat fins a quarta força, amb 7 diputats, tants com a l’abril. Barcelona ha estat l’única circumscripció on la CUP ha tingut prou vots per a obtenir representació. La caiguda de Cs a Catalunya (ha passat de 5 diputats a 2 i ha estat la candidatura menys votada) ha anat acompanyada del creixement del PP i Vox, que han doblat l’escó que van guanyar el 28-A.

Summary: L’independentisme millora el resultat a les espanyoles després de la sentència


Han sonat les alarmes ben d’hora, quan gairebé tothom anava cap a les escoles, a la feines o a les reunions del dia. Havien entrat al Departament d’Economia. Havien detingut uns quants alts càrrecs del govern. La informació que corria era molt confusa, però ja es veia que la cosa anava de debò. De mica en mica, se sabien més informacions. Havien entrat als despatxos de Lluís Salvadó, secretari d’Hisenda, i de Pere Aragonès, secretari d’Economia. Entre els detinguts, corria el nom de Josep Maria Jové, secretari general del departament presidit per Oriol Junqueras. Les entitats sobiranistes feien una crida a la mobilització. Ja hi havia força gent que s’havia plantat davant la seu del departament, a la Rambla de Catalunya, a Barcelona. Començava a circular nova informació: també havien assaltat el CTTI, la Conselleria d’Exteriors, l’empresa T-Systems… El president Puigdemont convocava una reunió d’urgència amb membres del govern al Palau de la Generalitat. Alguns manifestants tallaven la Via Laietana. Uns altres, seguint la crida de Jordi Sànchez (ANC), tallaven la Gran Via de les Corts Catalanes. La presidenta Carme Forcadell esperava al parlament per prendre decisions importants si corresponia de fer-ho. Calia tenir el cap ben fred davant una agressió d’aquesta magnitud. Una expressió començava a fer fortuna a les xarxes i entre la gent mobilitzada: cop d’estat a la democràcia i a la Generalitat. La crida a la mobilització reeixia i la Rambla de Catalunya amb Gran Via s’omplia d’una gernació que no està disposada a permetre aquest cop. Milers de ciutadans amb estelades, domassos demanant democràcia, cartells de tota mena… no hi cap ni una agulla. L’ambient és fort. Concentració concentrada i rotunda. Al capdavant, figures de la política, el pensament i la cultura. ‘No passaran’, és un dels crits més repetits. Diuen i corre que Jové i dos detinguts més del Departament d’Economia no són a l’edifici, que han estat detinguts en un altre lloc i que els volen dur al seu despatx per a poder escorcollar-lo. Aquesta és l’ordre del jutge que ha autoritzat el cop. Amb aquesta informació, la multitud es conjura: ‘No els deixarem passar i no podran sortir d’aquí.’ La porta del departament s’obre de tant en tant per a deixar entrar o sortir algun treballador. Els crits eixordadors omplen l’aire i gairebé no es pot ni respirar. Hi ha una cridòria absoluta. No passen vint segons sense que algun cant, alguna proclama o alguna cançó retrunyi als nostres timpans. ‘On és el Coscubiela’, fa fortuna entre la gent. Albano-Dante Fachin, un dels que ha arribat més d’hora a la concentració, riu sense amagar-se’n. Ramon Tremosa crida amb la multitud un altre crit: ‘On és Europa?’ També es canta ‘L’estaca’ i les tonades ja clàssiques de l’Elèctrica Dharma. Els manifestants no s’aturen ni un segon. La disposició a plantar-se ‘perquè ja n’hi ha prou, ja no acceptem més agressions’ és rotunda. Els Mossos han fet una filera davant els agents de la Guàrdia Civil plantats a la porta. El missatge és clar: són els mossos que protegeixen els edificis del govern i es fan càrrec de la seguretat a la via pública. Les flors, clavells blancs i vermells, salten per damunt d’aquesta filera de mossos i van a parar a les boines dels de color verd. Cares de pomes agres dels assaltants de les nostres institucions. Uns quants homes entrenats per a caçar criminals perillosos i gihadistes fan guàrdia davant de gent que els dóna flors, els somriu i els canta cançons. Però ells han d’aguantar, impertèrrits. Fan el ridícul en nom d’un estat que es mostra disposat a tot i més. Han arribat també advocats del col·legi vestits amb les togues per donar suport als afectats del departament. Avui hi ha un cop d’estat. Un govern estranger vol substituir el govern que ha decidit el poble de Catalunya. Volen intervenir les institucions i suspendre l’autonomia. La volen suspendre d’autonomia sense passar pel parlament. Amb la força policíaca. Advocats, polítics, artistes, intel·lectuals, professors, estudiants i més gent es planta avui davant l’agressió. Com ha passat sempre en qualsevol revolució. Convicció, civisme, fermesa, il·lusió: ‘Vo-ta-rem, vo-ta-rem’, crida la multitud. I ‘les nostres armes són les urnes’, mentre una urna sura per damunt de la gentada amb la inscripció: ‘Espanya, aquest és el vostre problema’, en anglès. No hi ha retorn. L’estat espanyol ha escopit a la democràcia i les institucions catalanes. I aquesta nova escopinada ha fet vessar el got. La determinació de la gent que s’ha aplegat a defensar les institucions i la democràcia és definitiva. No se n’aniran. Serà un dia llarg. Caldrà prendre decisions. La bona informació ara és decisiva. Avui és el dia. Avui pot ser el dia.

Summary: El dia és avui! Això és un cop d’estat! No els deixarem passar!


L’Arnau és un jove de dinou anys de Mataró, estudiant, que avui ha estat agredit i tractat d’una manera humiliant per policies espanyols a la Via Laietana. Hi hem parlat al vespre, quan era a la sala d’espera d’urgències per a ser atès de les ferides a les cames que havia rebut a l’agressió. El vídeo en què es veu la brutalitat dels agents s’ha fet viral, amb centenars de milers de visualitzacions a les xarxes. Vegeu-lo ací: Cargas 15:14 via laietana #VagaGeneral180 pic.twitter.com/HF1naxRyJh — juan carlos mohr (@juancarlosmohr) October 18, 2019 —Hem vist que us treien de mala manera d’un bar. Com ha anat? —Érem davant del local, a la part del fons de la concentració. I vèiem que hi havia gent que llançava coses a la policia. Amb la meva colla passàvem per la manifestació, tampoc no teníem pensat de quedar-nos-hi. I han començat a sortir policies dels dos costats, i venien per davant corrent. Hem entrat al bar, i d’allà han sortit quatre periodistes a fora a fer fotografies. Jo els vigilava les bosses on tenien el material, i dels que havíem entrat dins jo quedava més enfora. Han vingut deu o quinze policies dins del bar i han dit que sortíssim d’un en un, i jo he estat el primer a sortir. I quan he sortit m’han començat a pegar, a empentar-me, es reien de mi, ‘ara ja no riuràs tant, fill de puta’, em cantaven les cançonetes aquelles que els manifestants els cantaven, ho feien en to de burla… Un d’ells m’ha començat a estirar del braç, n’han vingut més, eren cinc o sis, m’han agafat entre tots, em pegaven a les cames, m’han arraconat i m’han pegat i he caigut de genolls. —T’han arrancat l’estelada que duies penjada del coll amb violència. —Sí. Quan m’han posat de genolls amb els cops de porra jo mirava cap avall, a terra. M’han intentat arrencar amb força l’estelada, amb una estrebada forta. Me l’he acabat traient, perquè si no ho feia em feien mal. I l’han acabat llançant a terra. Tinc una rascada al coll. Al cap d’un moment ha vingut una noia que l’han tret del bar, i l’han posat també de genolls davant meu. Després, entre dos policies se m’han endut, m’han posat el braç darrere de l’esquena i el cap avall, i no podia fer res, i em deien ‘abaixa el cap, abaixa el cap!’, i jo ja no podia abaixar-lo més. Em deien de tot: ‘ara veuràs aquí dins què passarà, ara ja no rius tant’. —I a dins? —A dins ens han tractat millor. Han marxat aquests dos de fora que semblaven més nerviosos. I ja tenim el número d’identificació d’aquests policies, que es veu que són reincidents, perquè ahir ja van rebre una denúncia. Dins de la comissaria ens han posat de cara a la paret i ens han escorcollat i no ens han trobat res a les bosses que pogués fer mal. Al cap d’una hora i mitja o dues ens han deixat sortir. —Us han dit per què us havien detingut? —No. No ens han donat cap explicació. Ens han identificat, em demanaven l’edat, què estudiava… I prou. Es reien del que els dèiem. Em preguntaven quants anys tens? Dinou. Quina edat tens? Dinou anys. Un altre cop: quina edat tens? Dinou anys. Ho he hagut d’acabar dient en castellà: diecinueve años. Es reien de mi. —I com esteu ara? —Ara sóc a urgències per a poder presentar una denúncia contra els policies. Em fan mal els genolls, on m’han pegat amb les porres. Però només a les cames. —Heu passat por? —Com que no havia fet res, estava bastant tranquil. Sí que estava nerviós, és clar. Però sabia que no podia ser res greu, perquè no havia fet res. Potser podria estar un dia tancat, que no ho entendria, però en aquests casos pot passar de tot. —Això que us ha passat us ha fet passar les ganes de manifestar-vos? —No, al contrari. Em continuaré manifestant.

Summary: Arnau, el jove maltractat i humiliat per la policia espanyola: ‘M’insultaven, em pegaven, es reien de mi’


Anem x feina ha fet responsable el govern espanyol de la suspensió del Mobile World Congress (MWC) 2020. ‘Estar dins Espanya perjudica la nostra economia perquè el govern espanyol no ens defensa’, ha denunciat la patronal d’empresaris independentistes. ‘Les pèrdues per la cancel·lació del MWC són astronòmiques i el govern d’Espanya ha demostrat la seva feblesa, per això cal que compensi el greuge que suposarà per a l’economia de Catalunya’, ha valorat el portaveu d’Anem x feina, David Fernández. De fet, des de la patronal es considera que si Catalunya fos un estat i tingués un govern fort i influent com el d’Holanda, ‘el Mobile no s’hagués suspès’. Però per què a Barcelona, sí, i a Amsterdam, no? | Article de Jordi Goula sobre la cancel·lació del MWC ‘És sorprenent que algunes de les mateixes empreses que han decidit no assistir al MWC de Barcelona hagin confirmat la seva presència a Amsterdam en un congrés de les mateixes característiques’, ha mostrat la seva estupefacció Anem x feina, que finalment ha insistit en la necessitat que l’executiu de Pedro Sánchez respongui per l’anul·lació del Mobile. ‘És el responsable d’aquesta cancel·lació i cal que es compensin els greuges econòmics provocats per la suspensió’, han conclòs de la patronal.

Summary: La patronal Anem x feina acusa el govern espanyol de la cancel·lació del Mobile


Els conductors de vehicles de lloguer amb conductor (VTC) concentrats a l’avinguda Diagonal de Barcelona han fet avui una marxa fins a plaça de Sant Jaume per a exigir la paralització del decret llei que regularà el sector i obliga a contractar el servei de vehicles d’Uber i Cabify amb un mínim de quinze minuts d’antelació. Els manifestants s’han desplaçat en grups de cinquanta per les voreres i respectant els semàfors per evitar tallar el trànsit. Una volta acabada la protesta, membres de la patronal Unauto, de la directiva i del comitè de treballadors de l’empresa Vector s’ha reunit amb el Departament de Presidència del govern. Els representants dels conductors que operen amb Uber i Cabify també han intentat veure algun membre del govern municipal però no ho han aconseguit. Els conductors de vehicles VTC fa sis dies que ocupen una part de l’avinguda Diagonal de Barcelona i no marxaran, com a mínim, fins dimarts que ve, segons que ha apuntat el portaveu dels treballadors de Vector que treballen amb Cabify, Carles Segarra. Abans d’iniciar la manifestació, Fernando Gatell, el director general de Vector Ronda Teleport, ha assegurat en una atenció als mitjans que l’aprovació del decret els ‘obligarà’ a marxar de Catalunya i a acomiadar els seus treballadors. Vector Ronda Teleport és propietària de 600 llicències i amb més de mil treballadors. De moment aquesta empresa ja ha parat la contractació i ha acomiadat vint persones. Segons Gatell, es preparen per acomiadar per venciment de contracte una setantena de persones la setmana que ve si es dóna llum verda a la normativa.Al seu torn, el conseller delegat de l’empresa, Miguel Angel Toledo, ha afirmat que emprendran les mesures ‘que calgui’ per impugnar el decret llei un cop aprovat. ‘No té sentir posar barreres temporals a la tecnologia’, ha lamentat. ‘Aquests quinze minuts fan completament inviables la nostra empresa, ens veurem obligats a tancar’, ha sentenciat. Alhora, ha assegurat que impedir la geolocalització ‘no té cap sentit’ i és un altre ‘impediment’ per desenvolupar la seva feina. Els treballadors han agraït a les directives que continuïn pagant-los el sou tot i que fa una setmana que han aparcat els cotxes a la Diagonal com a mesura de protesta. ‘Ens estan donant suport en una situació molt costosa per ells. Mentre nosaltres estem parats, cobrem i no ens descomptaran ni un sol euro’, ha explicat José Ignacio, que ha demanat una solució que els tingui en compte, i no només pensi en els taxistes. Al cap de dues hores i mitja, centenars de conductors han arribat a la plaça de Sant Jaume entre crits de ‘VTC’ i ‘Només volem treballar’. Una comitiva formada per un membre de la patronal Unauto, de la directiva i del comitè de treballadors de Vector s’han reunit amb el cap de gabinet de la conselleria de Presidència. ‘Esperem que ho reconsiderin’, ha apuntat Gatell a la sortida de la reunió. També formava part de la comitiva el president de la patronal de les VTC a Catalunya, Josep Maria Goñi. A la sortida, ha assegurat que estan ‘sorpresos’ pel suport ciutadà que han rebut amb més de 135.000 signatures electròniques. ‘Demano la solidaritat del poble de Catalunya, que no ens expulsin’, ha pregat. Els conductors i propietaris de les empreses que operen amb llicències VTC han agraït que la Generalitat agraís per primera vegada i els han demanat una segona reunió, aquesta vegada, amb la presència del president Quim Torra, ha explicat Carles Segarra, portaveu dels treballadors de Vector que operen a través de la plataforma Cabify. Els representants dels conductors també han intentat reunir-se amb algun membre del govern municipal però no ho han aconseguit. ‘L’ajuntament només té sensibilitat per uns i indiferència pels altres’, ha lamentat Segarra.

Summary: Els conductors de VTC es manifesten a la plaça de Sant Jaume contra el decret que regula el sector


L’estiu del 1954 el poeta Joan Vinyoli (1914-1984) començava els estiueigs familiars a Begur, poble de la Costa Brava, que es van allargar fins al 1978. El poeta definia així aquell indret: ‘És el més important i definitiu com a centre de les meves experiències de tot ordre, poètic i vital.’ Aquest paisatge mariner i mediterrani li va fer tal efecte, que li va permetre d’incorporar una nova simbologia poètica, amb la mar i el món entorn de la mar, que ja no abandonà mai. El paisatge i la natura són una constant en l’obra poètica de Joan Vinyoli. I així ho va fer palès des del primer vers que publicà, ‘I la natura em crida’, fins al darrer, ‘I tot el blat es torna pa de vida’. Ja ho va dir Enric Casasses en el pròleg de la Poesia completa: ‘Des d’Ausiàs Marc no hi havia hagut un poeta així de compromès amb “l’indret on neixo cada vegada, que és on mai no es toca fons”.’ Per Casasses, la poesia completa de Vinyoli ‘és la història d’un home que es va tornant lentament, davant dels nostres ulls esbatanats, savi. I ens ho explica, pas a pas. I és tan sàvia la seva saviesa que al final, de vell, s’adona que s’ha convertit en un veritable màgic.’ La relació de Joan Vinyoli amb Begur va ser intensa, fins al punt que l’any 2009, quan es van escaure els vint-i-cinc anys de la mort del poeta, el municipi va crear la Ruta Poètica Vinyoli (impulsada i elaborada per Cristina Badosa), on s’expliquen alguns dels llocs que el poeta va freqüentar, les cases on va fer estada i alguns poemes que hi va escriure. Per escatir aquesta relació, hem parlat amb un dels especialistes en Vinyoli, Miquel Martín, begurenc que ha estudiat l’obra que el poeta va produir en els vint-i-cinc estius que va passar a Begur i que ha fet moltes vegades la Ruta Poètica Vinyoli, per divulgar-ne l’obra a escolars i a turistes culturals. Joan Vinyoli i Teresa Sastre (fons Vinyoli-ACSE). Com hi va anar a parar a Begur? Joan Vinyoli s’havia casat amb Teresa Sastre l’any 1945 i van tenir tres fills. La família de la seva dona havia passat els estius a Begur. L’àvia Maria Campamà, mare de la Teresa, els parlava sovint de la bellesa del poble i de les platges, com també una germana de Teresa, que hi havia estat l’estiu de 1950. Fins el 1953 els Vinyoli passaren l’estiu a Sant Fost de Campsentelles (Vallès Oriental). És possible que fossin ells que suggerissin Begur a la seva colla d’amics, quan una part d’aquests, que estiuejava a Tossa, va veure com, arran del film L’holandès errant i l’idil·li d’Ava Gadner amb Mario Cabré, Tossa començava a massificar-se. Per fugir de la gentada, els amics cercaren un altre lloc. A Begur, durant la dècada dels cinquanta, seixanta i setanta, els Vinyoli van compartir estius amb els amics Joan Guarro i Carme Picart, Joaquim Sevilla i Ció Jaques, Josep Pedreira i Berta Font, Joan Petit i Margarida Fontserè, els cunyats Montserrat Sastre i Esteve Coll, i, durant un temps més curt, Francesc Gomà i Eulàlia Presas. Una mar profunda Miquel Martín (Begur, 1969), filòsof de formació, estudiós de Vinyoli, explica: ‘Quan Vinyoli va arribar a Begur tenia quaranta anys. En relació amb la poesia, vivia un moment de transició. Tenia tres poemaris publicats, però encara era un poeta molt desconegut. A Begur va descobrir un univers nou i ple d’autenticitat, que el va fer lligar amb la seva obra lírica.’ I afegeix: ‘El primer vers que va escriure aquí, jo defenso que va ser: “He naufragat en una mar profunda”. Aquest vers correspon al Llibre d’amic, que Vinyoli va escriure en part aquí, tot i que el volum es va publicar molt temps després, el 1977. En aquell moment Vinyoli havia tocat fons i començava un nou camí.’ LLIBRE D’AMIC He naufragat en una mar profunda: no em parleu de platges. Tu, amiga, mereixes un cant sense falliments. (de Llibre d’amic). Miquel Martin al cafè Tothora de Begur. Però el primer llibre de poemes que Vinyoli va publicar després de començar a passar els estius a Begur fou El callat, el 1956. Segons Martín, és la descoberta del mar, un paisatge que el crida: ‘cridat per una veu de mar fonda’. Vinyoli substitueix els símbols boscans, construïts a partir del paisatge i la natura de Santa Coloma de Farners, on va passar els estius durant la infantesa i la joventut, per un joc de símbols poètics nous vinculats al mar. En el primer poema d’El callat es veu molt bé aquest procés: ALGÚ M’HA CRIDAT Jo no sóc més que un arbre que s’allunya del bosc, cridat per una veu de mar fonda. Sol, prop la mar, he consagrat les meves fulles als vents de més enllà de la riba. Ja les meves arrels no saben enfondir en la terra i servar-me, i pel fullatge bec solitud. És per això que vago sempre sota el silenci de les constel·lacions d’aquestes altes nits de fabulosa riquesa. Però de cop s’il·luminen les nits amb paraules com flames, torna la veu, la veu, nocturna sempre, del mar, cridant-me sol, cridant-me. He posseït els camps, la brasa de la tarda, més ara sóc orella i pas insomne. El callat obre una nova etapa poètica marcada pel canvi de paisatge. Diu Miquel Martín: ‘El paisatge és horitzó. Hi trobem un eixamplament de l’univers poètic i moral de Vinyoli. El fa replantejar-se moltes coses. Begur per a ell és un temps d’alliberació. És el temps d’escriure i de llegir. És allò que voldria fer sempre, perquè ell s’ha sentit cridat com a poeta, però de molt jove es va haver de guanyar la vida i ja feia molts anys que treballava a l’editorial Labor.’ El mirador de Sant Ramon i el castell ‘Hi ha una postal, que escriu als seus amics Òscar Samsó i Glòria Llenas, en què els parla de les panoràmiques que s’albiren des de Begur. Hi diu: “Per mi, que no havia vist mai la Costa Brava, ha estat una revelació.” Es refereix a la pujada de Sant Ramon, on hi ha l’ermita i el mirador, i on Vinyoli solia anar al capvespre.’ Tal com explica el fulletó de mà de la Ruta Poètica Vinyoli, és una panoràmica que ressegueix tot el litoral empordanès fins al cap Norfeu, les illes Medes i bona part de l’interior: Pals, els arrossars, Sant Feliu de Boada, Peratallada, Torroella de Montgrí, el Montgrí i el castell. El poeta Joan Vinyoli i la seva dona, Teresa Sastre, a la cala d’Aiguablava, a Begur, cap al 1960 (fons Vinyoli-ACSE). Durant la Ruta Poètica Vinyoli també s’explica que el poeta es llevava d’hora per contemplar la sortida del sol. Escrivia en una postal a J. V. Foix: ‘Més aviat matinejo i faig senyals al primer raig de sol des del castell de Begur.’ ‘A partir de fer estada a Begur, el mar hi és sempre’, diu Miquel Martín. ‘El mar passa a ser un símbol que ja no deixarà mai. És un símbol ambivalent en l’obra de Vinyoli, perquè tant pot correspondre a la idea d’immensitat que extasia com, per contra, a la mar que et fa naufragar i et fa perdre. El mar entra en la seva poesia d’una manera immensa, el mar i tot el seu univers metafòric: les illes, els gavians, la figura del coraller…’ El coraller? ‘Abans d’arribar a Begur, el paisatge que marca l’obra de Vinyoli és el bosc i el paisatge de Santa Coloma de Farners, la seva arcàdia d’infantesa i joventut, on els símbols que adopta són el gall, el bosc, la muntanya. Però amb la descoberta del mar, el poeta pren la forma del coraller, símbol d’aquell que baixa cap al fons per trobar la veritat, la bellesa, el sentit.’ Explica Miquel Martín que n’hi havia molts, de corallers, a Begur, molts begurencs es guanyaven la vida cercant coralls. Al tombant del segle XX, arran de la caiguda del preu del corall a la Mediterrània, molts se n’anaren cap a Cuba a fer aquest ofici. Ací sorgí la figura de l’indià. Les illes Medes des del mirador de Sant Ramon de Begur. Continua Martín, explicant com el paisatge de mar entra en la poesia de Vinyoli: ‘Hi ha molta sensualitat, fins i tot eròtica, quan parla del mar. En el llibre El griu, publicat el 1978, que conté poemes eròtics, la mar hi és molt present. Poemes com ‘El bany’ o ‘Cova de mar’ en són bons exemples. Durant els vint-i-cinc estius que Vinyoli passà a Begur publicà vuit llibres, a més del volum compilatori Poesia completa 1937-1975. Són: El callat (1956), Realitats (1963); la trilogia dels setanta: Tot és ara i res (1970), Encara les paraules (1973) i Ara que és tard (1975); i després Vent d’aram (1976) Llibre d’amic (1977) i El griu (1978). De ‘Tothora’ a ‘Tot és ara i res’ ‘Vinyoli es passava moltes hores al bar Tothora, un emblemàtic cafè del centre de la vila. La seva dona, fent broma, deia que el cafè no s’hauria de dir Tothora, sinó ‘Tot és ara i res’, perquè Vinyoli s’hi passava tot el dia. ‘Amb el llibre Tot és ara i res, el poeta va trobar una manera de sintetitzar aquest afany de transcendència, de cercar l’absolut, a partir de realitats quotidianes –explica Martín–. Vinyoli va aprendre a moure’s en el pla físic i metafísic, entre la sensualitat i la transcendència.’ POSTAL A SALVADOR CLOTAS (fragment) Feliços pocs als quals el cor mai no se’ls vol morir. (del llibre Tot és ara i res) Castell de Begur (fotografia: Ajuntament de Begur). Els deu primers estius a Begur van ser feliços. Però amb la mort de Joan Petit i el suïcidi de la seva dona, Margarida Fontserè, va començar la decadència. ‘Vinyoli va quedar especialment tocat, perquè durant anys foren aquests amics (que formaven part d’un grup més ampli, entre els quals hi havia Eduard Valentí i Roser Petit, Francesc Gomà i Eulàlia Presas, Guillem Cosp i Remei Martínez) els que van creure en la seva poesia.’ Sobre aquest moment, Pep Solà, biògraf de Joan Vinyoli, escriu en el llibre La bastida dels somnis: ‘Amb el matrimoni Petit s’acabava l’època daurada dels estius a Begur. L’estiu de l’any 1966 va escriure el poema “Sunt lacrimae rerum” (‘Són les llàgrimes de les coses’), que podem llegir com un sentit plany per la pèrdua d’aquells estius que ja no tornarien.  Va escriure el poema en una nit molt fecunda, la del 27 de juny, a les cinc del matí, “després d’un somni intensíssim que era com una rememoració deslligada del que jo en diria l’època d’or de Begur. Per no perdre l’enorme i intensíssim contacte entre el que era purament oníric, el somni, i el fet conscient d’escriure, el vaig escriure tot sencer, amb els ulls tancats i el llum apagat i procurant fer les lletres molt grosses perquè després les pogués entendre”.’ SUNT LACRIMAE RERUM (fragment) Són les cinc del matí. Tot dorm excepte els gavians i les orenetes que xisclen, llançades. Que l’estiu matusser no faci gaire mal. Ajudem-nos els uns als altres amb paciència, bon vi, moderació, per no caure en el daltabaix. (del llibre Tot és ara i res) Miquel Martín recorda: ‘Vinyoli era molt conscient que la vida es construïa a còpia de records. I el poeta retenia el record a través de la poesia, per evocar-lo quan aquell moment ja no hi fos.’ L’estiu del 1978 fou l’últim que el matrimoni va passar a Begur. Mesos abans, Joan Vinyoli havia tingut una trombosi cerebral que l’obligava a fer repòs i no li deixava fer aquelles coses que més li agradaven: passejar a punta de dia i al capvespre, o anar al cafè i a la platja, tot bevent un got de ginebra gelada. I, en aquestes circumstàncies, va decidir de no tornar-hi. Però el record de la mar de Begur no el va deixar mai, ni en l’enyor ni en la poesia. Per això Martín creu que en els seus dos darrers llibres hi és molt present i amb molta força. CANÇÓ DE MAR (fragment) Quan he sentit la vella olor de sal marina a prop i he tocat els esculls, he interrogat la mar des del sorral i se m’han fet totes les perles ulls. (del llibre Domini màgic)

Summary: Vinyoli i els vint-i-cinc estius a Begur


L’ofensiva contra la campanya dels fanalets de l’estelada de l’ANC de Vic ha acabat prenent la dimensió d’un problema d’estat a Espanya. Els partits polítics, i fins i tot el president del govern espanyol, Mariano Rajoy, han criticat la iniciativa. I ho han fet alhora que els mitjans de comunicació atiaven la polèmica: avui els principals diaris editats a Madrid hi dediquen els editorials, amb una gran agressivitat. El País: ‘Repugnant politització’ L’editorial d’El País diu: ‘La convocatòria a manipular la cavalcada dels Reis de l’Orient a Vic, sembrant-la de banderes estelades, seria risible si es dirigís als adults. Però cridar “especialment els més petits” a mobilitzar-se per la secessió –o qualsevol altra causa política–, com fan els seus organitzadors, és repugnant.’ El diari arriba a citar la Declaració del Drets dels Infants, i diu que la campanya ‘avantposa l’objectiu polític a l’interès del nen’. Acusa Jordi Sànchez ‘i companyia’ de contaminar; de ser ‘capaços de trepitjar fins i tot els drets dels menors’. I afegeix que ho fan ‘amb l’activa, i encara més repugnant, complicitat de TV3’. El Mundo: ‘L’obscena politització independentista de la infància’ El Mundo parla en l’editorial de ‘l’obscena politització independentista de la infància’. I considera el repartiment d’uns centenars de fanalets de cartó per a muntar (vegeu ací com es fa) una ‘nova ostentació de la seva capacitat econòmica —diverses organitzacions  reben quantioses subvencions de la Generalitat’. Troba que això demostra ‘una falta d’escrúpols del secessionisme català a l’hora de promoure la seva obsessió separatista’. El Mundo diu també que la campanya demostra ‘una mesquinesa sense precedents en la vida política del nostre país. Ni tan sols són capaços d’aparcar el seu sectarisme per preservar la il·lusió dels nens en una data tan destacada com la vigília de Reis?’. Aquest diari recupera el concepte encunyat per l’ex-dirigent socialista Joan Ferran: ‘la crosta nacionalista’. Ferran la feia servir per parlar dels mitjans públics catalans, i així l’utilitza El Mundo per parlar de TV3: ‘Aquesta perfídia explica la crosta nacionalista que impera en la graella de TV3’. Aprofita l’avinentesa per blasmar iniciatives de la televisió pública, com ara la retransmissió de les diades i el foment de les seleccions catalanes. I acaba dient: ‘Que a Catalunya s’hagi normalitzat el partidisme en la concessió d’ajudes, en l’ús dels mitjans públics i fins i tot en la manipulació dels menors no vol dir que tot això sigui normal.’ El Mundo fins i tot duu el tema a la portada, amb el titular: ‘Puigdemont utilitza els Reis de l’Orient per adoctrinar en el sobiranisme‘. La Razón: ‘La insuportable manipulació de l’independentisme català’ La Razón també hi dedica l’editorial, on fa servir l’adjectiu ‘insuportable’ per parlar dels fanalets. I diu: ‘El nacionalisme imposa la seva llei en tots els àmbits i sectors de la societat i queda poc marge per a la dissidència. L’últim exemple és d’una grolleria política que sobrepassa tots els límits.’ Continua: ‘Només la pèrdua del sentit de la realitat pot permetre que un esdeveniment com una cavalcada sigui utilitzat per a una campanya que només ha aconseguit dividir la societat catalana.’ Tal com han fet també El País i El Mundo, ataca TV3: ‘De manera especial, TV3 s’ha convertit en una televisió del “partit únic” del sobiranisme, deixant en la marginalitat i en la irrellevància, si no en la burla, els que volen continuar formant part d’Espanya.’ Acaba dient que a Catalunya hi ha ‘una situació política d’absolut desgovern, amb la societat entretinguda, mentrestant, en insuportables campanyes de propaganda, com la utilització d’una cavalcada de Reis.’

Summary: ‘Obscè’, ‘repugnant’, ‘insuportable’: la premsa de Madrid s’encén amb els fanalets de l’estelada


‘A la presó no s’hi està bé, però una persona normal, amb sentit de la justícia, pot resistir-la i sortir-ne més forta i convençuda.’ Així comença el correu electrònic que l’històric activista Pepe Beúnza, el primer objector de consciència de l’estat espanyol empresonat, va escriure a Raül Romeva el 29 d’octubre de 2017. Feia dos dies de la declaració d’independència aprovada al parlament. I era el mateix dia que Jaume Asens va trucar a Gonzalo Boye per demanar-li consell per als dirigents del govern que se n’anaven a l’exili. Exili o presó? Romeva ho va tenir clar, i els consells de Beúnza van ser decisius. Ho explica a Esperança i llibertat (Ara Llibres) que és publicat avui, amb el pròleg de l’escriptora i diputada d’ERC Jenn Díaz. Romeva comença responent a una de les preguntes que més li han fet tot aquest temps: ‘Per què no te’n vas anar?’ De raons, diu el conseller, n’hi ha moltes. N’esmenta les tres principals: La primera és la disposició de defensar l’1-O de la presó estant; un indret que al llarg del llibre considera que, a més de ser de repressió, ha d’esdevenir ‘un aparador i un altaveu’. La segona, la necessitat de ser coherent amb allò que havia respost als interlocutors internacionals quan va exercir de conseller d’Afers Exteriors, és a dir, que estaria disposat a assumir la presó ‘com a preu per defensar el nostre anhel pacífic i democràtic’. I, finalment, ‘la determinació que vaig veure en alguns dels meus companys, especialment en Oriol Junqueras’. La figura del president d’ERC té un gran protagonisme en el llibre, com a referent intel·lectual i polític durant tot aquest any d’empresonament per a fonamentar els arguments que es van desplegant al llarg de tot el relat sobre la manera com cal enfocar políticament el procés de construcció de la República catalana d’ara endavant. Més enllà del 50% Romeva afirma que defuig les ‘dreceres, les fórmules màgiques i els passadissos secrets’ i que ‘ningú no és imprescindible’ alhora que afirma que cal tothom. Qüestiona que hi hagi prou gent a Catalunya que vulgui fer efectiva la República. ‘La pregunta no és tant si som prou a voler la República; això és un fet. La qüestió rellevant aquí és si som prou per fer-la efectiva’. Però afegeix que cal anar ultrapassar la barrera del 50%. ‘Superar la barrera del 50% és una condició necessària, però no suficient.’ Considera, citant Junqueras, que ‘ens hem de guanyar la complicitat i l’empatia d’una majoria robusta’. I com es fa? ‘La meva impressió és que per créixer cal deixar enrere l’etapa en què la demanda era, simplement, la independència’, escriu Romeva, ‘i centrar-nos ja en la construcció de la República, des de la perspectiva dels drets, la igualtat d’oportunitats, la justícia, l’ètica, la cohesió social, la bona gestió, la garantia del benestar, etc’. No troba ni que siguem prou gent ni que estiguem ben preparats. ‘Es tracta de ser conscients de les dificultats , sense abandonar el somni ni l’ambició, per difícil que sembli l’empresa.’ I explica que això ha de resoldre’s amb un referèndum acordat amb l’estat espanyol, sense abandonar mai la voluntat de dialogar i de negociar, per més resistència que s’hi trobi. Fa valer els coneixements i el bagatge acumulat exercint de conseller d’Afers Estrangers durant tots aquells mesos convulsos, l’experiència i els contactes que hi va fer, i les lliçons que en va treure, alguna de les quals és sorprenent. Per exemple, que uns col·legues alemanys li diguessin que el seu país no vol una Catalunya independent perquè hauria de ser la resta de la UE –però sobretot ells– que es fessin càrrec del problema econòmic que seria una Espanya sense Catalunya. No pas a l’inrevés. Impacta de comprovar la gran quantitat de contactes de Romeva, no solament de la seva època com a conseller sinó dels deu anys d’eurodiputat, i que no hi pugui recórrer perquè està reclòs. Ell valora el fet que la situació ignominiosa a què l’ha condemnat l’estat espanyol, a ell i a la resta de consellers, serveixi d’altaveu de denúncia. Les lectures li han estat un gran contrafort intern per a fer més suportable la presó. Hi ha un munt de referències d’autors i pensadors diversos (de Mandela a Kasparov passant per Ignacio Sánchez Cuenca, Blanca Busquets i Eduardo Mendoza, entre molts més), que l’ajuden a fonamentar el discurs polític i filosòfic. I un altre puntal: les cartes. Els centenars, milers, de cartes que han anat rebent tots els presos polítics. Al llibre és ben clara la importància per a tots de rebre-les, de poder llegir la multitud de mostres de suport i d’agraïment. Romeva destaca que li han permès de fer-se una idea del país que tenim, per la gran quantitat de gent el pensament, les pors i les il·lusions de la qual ha pogut arribar a conèixer. I, d’aquesta manera, fer-se una composició ‘del país que tenim’ com no havia pogut mai. Unes cartes que van passar de l’estupefacció, la tristesa i el sentiment de derrota els primers dies a Estremera, al coratge i a l’empenta de les darreres rebudes als Lledoners. L’acarnissament A diferència del de Joaquim Forn o del de Meritxell Borràs, Esperança i llibertat no és pas un dietari de presó. És sobretot un llibre de reflexió sobre què s’ha fet i per què s’ha fet, i sobre què es podria fer i com s’hauria de fer. Però també hi van apareixent referències sobre la rutina carcerària, que van teixint un fil conductor, però no lineal, al voltant del qual Romeva va revelant-nos el resultat de tot un any de reflexió. Aquestes són les parts de més impacte: la descripció del moment en què el matí de Tots Sants de 2017 li lliuren a casa seva, a Sant Cugat, la citació de l’Audiència espanyola per a anar a declarar l’endemà davant la jutgessa Lamela; el comiat de la família; l’actitud de Lamela; l’espera angoixant als passadissos del tribunal, i la humiliació i la vexació de quan els van traslladar a la presó. L’ànim venjatiu de l’estat espanyol, en una imatge que descriu Romeva. La de mig govern en filera, de cara a la paret, amb les cames separades i essent escorcollats per agents amb guants en els calabossos foscos, bruts, sòrdids, pudents, de l’Audiència espanyola, abans de ser traslladats, emmanillats, a la presó. Més d’un any després, tots encaren judici. Un judici que, diu Romeva, ‘sabem que serà polític i injust’. Podeu comprar ‘Esperança i llibertat’, de Raül Romeva, a la Botiga de VilaWeb

Summary: ‘Esperança i llibertat’: la determinació de Raül Romeva de fer de la presó un altaveu