Interns del CIE de Sapadors de València han dut a terme aquest cap de setmana una vaga de fam que haurien secundat ‘la majoria’ dels 85 migrants del centre, en protesta per la seva ‘privació de llibertat injusta’ i les seves ‘condicions inhumanes’. La protesta es va iniciar durant la nit del divendres i s’ha desconvocat aquest diumenge, segons ha informat a Europa Press el portaveu de la campanya CIE No, Adrián Vives. L’entitat té constància que els interns van començar a organitzar-se durant el migdia d’aquest divendres per a iniciar una vaga de fam a l’hora en la qual els serveixen el sopar. Així, segons han traslladat els mateixos estrangers a CIE No, efectivament no van sopar. La vaga pel que sembla va continuar durant aquest dissabte. Els interns van remetre a la campanya CIE No imatges en les quals, segons ha explicat Vives, es veu a ‘tots els interns asseguts en el menjador en cadires sense les safates i sense menjar’. Tampoc van menjar durant el sopar. Finalment, durant el migdia d’aquest diumenge, els interns han desconvocat la vaga i sí que han menjat. ‘Demanen la llibertat perquè consideren que estan tancats injustament i en condicions inhumanes’, ha explicat el portaveu de CIE No, que destaca a més que els estrangers de Sapadors estan ‘bastant indignats’ per un cúmul de circumstàncies, com el tancament d’un menor de 16 anys durant una setmana, que finalment ha estat traslladat a un centre de menors, i la presumpta agressió policial durant un trasllat que ha denunciat aquesta setmana un intern davant el jutjat de guàrdia. A això se suma que ‘hi ha diverses persones tancades per problemes de salut’ que, segons la campanya CIE No, ‘no estan sent atesos com deurien’. També ha denunciat que el divendres a la tarda policies antidisturbis van accedir al CIE i van escorcollar als interns, un fet que al seu judici té caràcter intimidatori. Segons el portaveu de CIE No, les vagues de fam són una de les formes de protesta que solen utilitzar els interns, una eina ‘bastant habitual’ al centre per a ‘reivindicar políticament quan consideren que s’estan vulnerant els seus drets’. Ha puntualitzat que la campanya no incita aquesta forma de mobilització però sí que la ‘secunda’. Vives ha posat el focus en què una vaga de fam deixa als interns en situació de gran vulnerabilitat. També ha remarcat que es tracta d’una reivindicació política amb unes finalitats i per unes causes, no un ‘problema de mal comportament’.

Summary: Interns del CIE de València fan una vaga de fam de més de 24 hores


Jaume Pérez Montaner (l’Alfàs del Pi, Marina Alta, 1938) és poeta. I crític, assagista i traductor. Professor als EUA i a la Universitat de València. Però, sobretot, poeta. I un dels noms clau de la literatura catalana actual. La Institució Alfons el Magnànim acaba de publicar-ne l’obra completa, que duu per títol Defensa d’una forma. Aplega tots els seus versos entre el 1976 i el 2018 i compta amb un pròleg d’Antoni Martí Monterde i un epíleg de Dominic Keown. Es mira el llibre i es declara feliç. Per la coberta ‘clàssica, molt bonica’, i pel fet de ‘pràcticament iniciar, juntament amb Marc Granell, que fou el primer, una col·lecció que pot ser de referència en la nostra literatura, especialment en la literatura, la poesia, feta al País Valencià’. —Per referenciar l’acte de presentació de Defensa d’una forma a València, Manel Pitarch escrivia: ‘Quan Pérez Montaner ens explicava a les aules la història de la literatura catalana contemporània, no era un relat, sinó un altre capítol de la mateixa història literària’. —Oh, és una frase que evidentment m’agrada moltíssim . Considere que és excessiva, i l’agraesc moltíssim també. Quan feia classe, me la prenia molt seriosament, la literatura. Perquè considerava que era part meua, que era part nostra, i una part importantíssima. Segurament, eixe amor a la literatura es transmetia a la major part dels estudiants. Tant ací com quan vaig ensenyar als Estats Units. —Sou conscient que heu marcat molta gent? —No sé si els he marcats. Hi crec molt poc, en això. Quan em diuen ‘alumne teu’, jo responc que no, que, si de cas, ‘estudiant meu’. Jo no m’he considerat mai alumne de ningú, tot i que he sentit una gran admiració per algunes persones. Bàsicament, per Joan Fuster . —Per a aquest volum, heu tornat a revisar llibres i versos. Una vida és més que allò que es pugui encabir en un llibre i… —Supose que sí. —…i, alhora, la poesia també és més que la vida de la persona que l’escriu. Tot i que són indestriables. Com resoleu el fet de trobar-vos aquí dins i ser a fora i tot alhora? —Caldria pensar molt per a poder respondre, i segurament hi hauria moltíssimes possibilitats de fer-ho. És una part meua, i em veig ací dins maquetat, sí. N’és una part potser important. No sóc tot jo però sóc, en alguns aspectes, més que jo, més que el jo aparent. Perquè ací hi ha la part racional però també, moltíssim, la part no racional: la part de l’inconscient en una bona mesura és ací. En queda moltíssim més, és clar: per sort, l’inconscient no s’exhaureix en unes pàgines. Pense que és la vida que he viscut però també una vida que he fet jo. Per tant, sóc creador de vida, com tot escriptor. —Si anem a la vida viscuda, hi trobem unes quantes sorpreses: ens expliqueu què és una selfactina? —Una…? Ah, sí! Vaig fer d’aprenent, durant sis mesos, de l’ofici de selfactiner, a Alcoi. La selfactina, ja ho diu la paraula, de l’anglès self-acting, és una màquina que fila actuant per ella mateixa. És grandíssima, normalment necessita dues persones (a Alcoi la portava ben sovint una persona) movent-se per anar nugant els fils que es trenquen. El llibre és la vida que he viscut però també una vida que he fet. Com tot escriptor, sóc creador de vida —Perquè la vida laboral de Jaume Pérez Montaner, poeta, professor de literatura, resulta que comença a Alcoi en una fàbrica tèxtil. —A la primera fàbrica hi vaig aprendre eixe ofici. Després, amb un amic vàrem trobar feina en una altra fàbrica, que consistia a picar cartons per a passar-los a una mena de tauletes per on després passarien els fils per a fer els dibuixos de les cortines calades i més. Anàvem a estall, treballàvem de nit, no teníem seguretat social ni res, però hi guanyàvem prou diners. —I l’impuls per a escriure, i per a escriure poesia, d’on us va venir? —Ja de xicotet m’atreia la lectura de poemes i de narracions, generalment en castellà (en català era pràcticament impossible en aquella època). I, de llegir poemes, penses: per què no proves de fer-ho? I així va ser. En castellà. El català com a llengua literària el descobresc llegint Fuster. —El primer llibre que llegíreu en català, un de Joan Fuster? —Sí . Figures de temps. El primer. —Com us va arribar a les mans? —Per un amic, que era amic de Fuster. I em va cridar moltíssim l’atenció. Perquè ja havia llegit Sartre, Camus, i etcètera, en edicions llatinoamericanes. Eren els anys cinquanta-seixanta. —Els anys de les escletxes, malgrat la llosa franquista. —Sí: érem una colla d’amics, i quan venia Josep Iborra, que ens coneixíem des dels quinze anys, ens reuníem i xarràvem. Un altre amic era Camil Pascual, que havia establert un contacte amb Joan Fuster, i començàrem a entrar en eixe món. Tot i que també hi havia reticències meues: l’educació era en castellà, i el castellà era a llengua ‘important’, vulgues o no. Fins que vas descobrint que no n’hi ha, de llengües ‘importants’. —El vostre primer llibre de poemes duu per títol Adveniment de l’odi. I va farcit de versos duríssims (‘esguard metàl·lic d’ulls sords cecs’, ‘murs de tenebra escòria uniformada’, ‘de la basarda de les cames / un brollador ens surt de fúria i odi’…). ‘Odi’ mateix és una paraula dura. I triada a consciència. —Sí. Jo pense que és un odi alliberador. És eixa la idea, que la prenc, si no ho recorde malament, d’un vers o d’una frase de Valente: eixe odi comprensible, lògic i benvingut contra la tirania, contra l’opressió, contra la dictadura, contra el capitalisme. —D’on us surt aquest primer llibre de poemes? —En part el vaig fer als Estats Units. Quan es crea l’editorial 3i4, i quan creen el primer premi, pense a fer un llibre per a concursar-hi. És quan m’ho prenc seriosament. Crec que el vaig titular On hem de viure. —I tenia poemes d’Adveniment de l’odi? —Uhm… potser algun. Jo l’hi vaig enviar, no va guanyar, algú va dir que no estava malament, el va recomanar… i va quedar així. Al cap d’un any m’escriu Eliseu  i em diu: escolta, envia’m eixe llibre que vull publicar-lo. Però jo ja l’havia destruït, perquè ja no m’agradava. Vaig aprofitar-ne alguns poemes, només. I va nàixer Adveniment de l’odi. —Llegit avui, en el temps del políticament correcte… fins i tot és refrescant. O, per manllevar un terme de Fuster, desinfectant. —Ah, potser sí. I potser també ho fou en aquell moment, perquè no era el tipus de poesia que es feia. Aquesta és prou compromesa políticament. Hi faig una aproximació a la poesia i a la literatura molt més semblant a la generació dels setanta que no als poetes anteriors. I potser per això crida un poc l’atenció. Alguns poemes pense que continuen essent completament vàlids actualment. La situació no és la mateixa, però és molt semblant. Em crida molt l'atenció la negativa de tanta gent d'esquerres a admetre que els actuals són presos polítics. Com ho érem nosaltres —Vàreu passar dos anys a la presó. —Condemnat a dos anys. Era estudiant a la Universitat de València, i ens vam solidaritzar amb la vaga de miners d’Astúries. Ens començàvem a relacionar amb gent del Partit Comunista, i jo vaig caure juntament amb una cinquantena de persones més. Màrius Garcia Bonafè i jo, que vivíem al mateix pis, vam ser els últims. I allí es va acabar. Entre altres coses, perquè no sabíem res i poc ens podien traure, realment. Hi vaig estar quinze mesos, perquè es va morir el papa, Joan XXIII, i hi va haver una amnistia. —Des d’aquesta vivència, com seguiu l’actualitat, amb el judici contra els presos polítics? —Em crida molt l’atenció la negativa de tanta gent que es diu d’esquerres a admetre que els actuals són presos polítics. Claríssims. Com ho érem nosaltres: presos polítics. I passa exactament el mateix: negaven que ho fórem. I nosaltres, sempre, als amics, als familiars, a tothom, els dèiem: quan ens escriviu, poseu en el sobre ‘preso político’. I ho posaven. I les cartes arribaven. Guixaven allò de pres polític. —Però ho havien de veure. —I arribaven. És a dir: eixa era la negativa d’un govern dictatorial. La mateixa que la d’una administració semidictatorial o amb una democràcia realment baixíssima com és l’actual. És que… per exemple, quan ens van conduir d’ací a Carabanchel, o després a Càceres, en cap viatge no em van tractar tan malament com han tractat els presos polítics actuals. —A què penseu que respon? —Pense que hi ha un sentiment de venjança claríssim. Perquè el Primer d’Octubre fou una cosa meravellosa. Ningú no se l’esperava. Ningú fora de Catalunya i potser a Catalunya tampoc. Veure com la gent pren el poder, encara que siga durant molt poc temps, com ix al carrer, com s’imposa i guanya i vota. Per al govern espanyol fou una bufetada tremenda. Crec. De fet, en foren una darrere una altra. Fins i tot des de l’exili el president Puigdemont encara n’ha fet unes quantes més. Per a un govern de fanfarrons com és l’espanyol, és inaguantable. D’ací vénen aquell ‘a por ellos’, la repressió, la violència que van mostrar i que mostren. —Hi ha la frase significativa d’aquell policia, quan us van detenir. Era l’any 1962… —Ni a Màrius ni a mi no ens van pegar, potser perquè ja sabien tot el que havien de saber. I en un moment donat, el comissari de la brigada político-social, Cano, de no gens bona memòria, va dir: ‘Eixos dos… Bé, eixos dos són nacionalistes, uns romàntics. Jo no ho veig malament, però mentre nosaltres tinguem els canons, no hi tenen res a fer.’ —En sortint de la presó, us n’anàreu als EUA. —De seguida, no. A la presó, estant a València, hi hagué tres catedràtics que es van portar magníficament, van venir a examinar-nos i vaig poder acabar prou assignatures. En eixir, vaig acabar crec que primer, segon i part de tercer de Filosofia i Lletres. I em van enviar a la mili. A Sidi Ifni. —Uf. —Sí. I hi vaig passar quinze mesos més. Quan en vaig tornar ja vaig acabar la carrera. Vaig treballar en acadèmies i, a final del 68, uns amics que estaven a Nova York em van dir que me n’hi anara, que hi tindria feina. No va anar bé. Però vaig trobar feina en una escola privada mot famosa i molt cara, la Dalton School, la que apareix a Manhattan, de Woody Allen. Després hi va haver una vacant al Queens College, la Universitat de Nova York. No m’hi vaig poder quedar, però: en acabada la substitució, el cap de departament em va dir que li sabia greu, que havia fet el possible perquè em quedara però que una nova normativa establia que havien de donar preferència a les dones i a les minories. Com que jo no era ni l’una cosa ni l’altra, no va poder ser. Em van contractar en una universitat d’Oregon. I me n’hi vaig anar. —Us heu preguntat mai com seria la vostra obra si no haguéssiu passat per Amèrica? Perquè ara hi resseguim formes, influències, la manera d’analitzar també la literatura… —Els referents anglosaxons ja hi eren. El primer poema de l’obra completa, de fet, és d’abans d’anar-me’n a Amèrica. I en eixe moment, al costat de Foix ja citava (no: plagiava, en part) Larkin. —A més dels referents literaris, hi ha, potser sobretot, el paisatge: sortir de l’escala de bancals i oliveres i pobles a mida, i deixar-se corprendre per l’exuberància, per l’enormitat americana. —Crec que m’ha influït moltíssim. Fou un descobriment increïble. I encara ho és. El paisatge, del nord i del sud, és grandiós. M’entusiasma. També m’agrada molt el d’ací, especialment el de la meua comarca , però, és clar, queda petitó. —Demostreu que no és contradictori ser arrelat i del món. —És la barreja de vivències. Surten de manera inconscient. I després com deia un poeta italià del segle XVIII, el nom del qual ara no recorde, eixe inconscient que crea la poesia després queda tamisat per la raó; si no, seria tot un magma incomprensible. —Aquí hi ha la creació. —Efectivament. —Una altra qüestió important en la vostra poesia és l’escalament entre memòria, o memòries, i oblit. —Sense oblit no podríem viure, perquè la vida no sempre és agradable. De fet, ben sovint és prou desagradable. I hi ha coses, o persones, que és millor que queden en algun lloc apartades de la memòria. Eixa és la idea que em va donar L’oblit, un llibre que m’agrada molt. M’agraden els meus llibres, què hi farem! . Sense oblit no podríem viure, perquè la vida no sempre és agradable —A banda de respondre, lògicament, a etapes vitals diferents, cadascun dels vostres llibres té un leitmotiv que fa… —Que s’enllacen els uns amb el altres, sí. Per això hi he posat un títol conjunt, Defensa d’una forma, perquè quan vaig començar a preparar-ho, vaig veure que… Cal dir una cosa, abans, però. —Quina? —Que la idea de preparar la poesia completa fou de Pau Sif i de Jaume C Pons Alorda, que m’hi van animar i fins i tot vam buscar una editorial, Lleonard Muntaner, que hi estava d’acord, i que després va entendre perfectament que acceptara la proposta del Magnànim. —I allò del títol conjunt, Defensa d’una forma? —Perquè considere que en realitat és un únic llibre. Malgrat les diferències que hi puga haver entre els primers poemes i els últims, fins i tot prou significatives, hi veig una continuïtat. Que es mostra també en el fet que ben sovint aprofite algun poema, o algun fragment, del llibre anterior i el col·loque en el següent. Per assenyalar eixa idea d’unitat que de manera un poc inconscient he anat fent. —Inconscient? Sembla força conscient, això que expliqueu. —Bé, ara perquè ho he repensat. Conscient és posar-hi Defensa d’una forma. —La separació o la batalla entre realisme i formalisme desapareixen, perquè tots dos conceptes s’abracen a la vostra obra. —Pense que sí. I d’ací ve el títol, també, que recalca l’aspecte formal. Sense la forma és impossible això que en diuen el contingut; són completament inseparables. —Ja ho hem vist quan heu citat Foix i Larkin, que teniu una àmplia obertura de compàs quant a referències o al·lusions poètiques, de Wallace Stevens a Joan Brossa… —I també García Lorca, Carles Riba… Salvador Espriu, que m’agradava moltíssim… —I ara no? —Sí, és clar, molt, però és que abans era quasi l’únic. I Estellés. —Hi ha el vessant personal i el de l’estudiós, també, en aquest cas. Ha deixat petjada en la vostra obra? —La veritat és que no ho sé. Crec que la meua poesia és prou diferent. Ara, el que ha fet Estellés m’ha semblat sempre una cosa superextraordinària: la quantitat de poemes que ha escrit, la capacitat de parlar de les coses més inversemblants, i fer-ho bé… Tot això l’acredita com un dels pocs grans, grandíssims, poetes de la literatura catalana del segle XX. Sense cap dubte. —Podeu concebre la vida sense literatura? —Difícil. Ho podria concebre però seria una vida empobrida. —En dictadura, us van tancar a la presó. En l’anomenada ‘transició’, us van fer pintades a casa. —La primera pintada fou molt violenta. Fou arran d’un programa de televisió. Quan Pere Gimferrer va publicar una antologia d’Ausiàs Marc, bilingüe, es va fer un programa en la televisió, i Sanchis Guarner va dir que hi anara jo. La primera pregunta va ser si considerava que Marc era un poeta català i vaig dir que és clar que sí, que havia nascut a València i que era un poeta de la literatura catalana. Quan van parlar Molas i Gimferrer hi van estar completament d’acord. I això fou. A partir d’ací, van començar les telefonades dient que em matarien i totes les barbaritats del món. Tant, que al final vaig optar per no agafar el telèfon a ningú, i ens en vam anar de casa durant un temps. Aleshores van venir a insultar-me fent pintades. No va ser l’única vegada. —Ostres… —Més tard, en l’època en què Zaplana estava a punt de guanyar les eleccions, vaig fer una conferència avisant contra el PP. L’endemà tenia la casa pintada, amb la firma d’un d’aquells col·lectius que es dedicaven a l’amenaça i l’agressió i que jo no havia anomenat en cap moment. I encara hi hagué, una altra vegada, una persecució pel carrer. Sanchis Guarner havia programat unes conferències sobre Blasco Ibàñez, una de seua, una de Cucó i una de meua. Era a la universitat, al carrer de la Nau. I la primera ja va ser impossible: els blavers van ocupar la sala, reaccionaris, gent d’extrema dreta. No van deixar parlar Sanchis Guarner. I quan em van veure que intentava entrar, em van assenyalar: ‘Eixe és Montaner! Eixe és Montaner!’ I van començar a venir contra mi. Hi havia un policia a la porta i el vaig avisar: ‘Mire, que volen atacar-me’, però ell només va respondre: ‘Circuleu, circuleu’. Per sort una xica em va agafar del braç i corrents em va portar a la seu del PT, el Partit dels Treballadors, i allí vaig estar hora i mitja. —Sempre aquesta persecució antivalenciana, antiintel·lectual, antidemocràtica, antiraó, antitot. —Antidemocràtica per damunt de tot. I amb violència: no sé que volien fer-me, però venien contra mi. —Els escriptors, i ho sabeu bé també com a president que vau ser de l’Associació d’Escriptors en Llengua Catalana, AELC, han tingut, especialment al País Valencià, un paper destacat en defensa de l’evidència lingüística. Això sí que ha estat una muralla… literària. —Jo pense que sí. Pel simple fet d’escriure, de voler escriure i publicar, i ser constant, sobretot sabent que econòmicament hi guanyarem poquíssim, és clar que és un acte de servei. Que el fem perquè volem, però que és de servei a la nostra terra, i, lògicament, a la nostra llengua. Si cal creure en pàtries, sí: la meua llengua és la meua pàtria. —Pitarch escriu que la publicació de la vostra obra completa és una demostració de la ‘victòria de la lluita passada i present contra la barbàrie que ha intentat arraconar la nostra llengua’, especialment al País Valencià. —Només puc estar completament d’acord amb eixa frase. Però no hem guanyat amb això. Cal lluitar. Contínuament.

Summary: Jaume Pérez Montaner: ‘També hi ha un odi que és alliberador’


A un quart de cinc de la tarda, el Camp Nou es posarà de gala per veure el partit més esperat de la temporada, el que enfronta el Barça i el Madrid. Els dos equips arriben al clàssic en moments diferents: el Madrid té consolidada la primera posició de la lliga i arriba a Barcelona amb confiança però coneixedor que aquest tipus de partit són imprevisibles. El Barça, d’altra banda, encadena partits amb mal joc i mals resultats contra rivals a priori inferiors, i espera que el partit d’avui serveixi per canviar aquesta dinàmica. Si el Madrid guanya, s’escaparia a nou punts del Barça, un escenari preocupant malgrat que és només la catorzena jornada de lliga. Si el Barça s’imposa, el Madrid seguiria per davant però els catalans recuperarien la confiança i se situarien a tres punts dels blancs. De cara al partit d’avui, l’equip que entrena Zidenine Zidane no podrà comptar amb Gareth Bale, lesionat al turmell la setmana passada. Els de Luís Enrique, en canvi, recuperen Andrés Iniesta, en qui els culers han dipositat la confiança perquè l’equip recuperi el bon joc, perdut en les darreres jornades. L’encarregat d’arbitrar el partit serà el canari Alejandro José Hernández Hernández. Està previst que l’estadi s’ompli de gom a gom per veure el partit. Qui també hi assistirà és el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, acompanyat de la presidenta del parlament, Carme Forcadell, i la batllessa de Barcelona, Ada Colau. A banda del partit, també podran veure el mosaic que el Barça ha preparat – el mosaic animat més gran de la història i dedicat als castellers – i el mar d’estelades previst per a l’inici del partit i el minut disset amb catorze segons.

Summary: El Barça rep avui el Madrid amb l’objectiu de retallar punts a la classificació


LONDRES, 27 (EUROPA PRESS) La Policia britànica ha ordenat aquest dissabte l’evacuació de l’històric teatre Old Vic de Londres durant una representació després de rebre una alerta no especificada de seguretat, segons han confirmat les autoritats. L’evacuació ha tingut lloc durant l’obra ‘Woyzeck’, que protagonitza l’intèrpret John Boyega. Tant el repartiment com els assistents han estat traslladats als jardins imperials. La Policia ha acordonat la zona i està registrant l’edifici a petició de la direcció del teatre.

Summary: R.Unit.- La Policia britànica ordena l’evacuació de l’històric teatre Old Vic de Londres per una alerta de seguretat


Cambodja ha autoritzat finalment l’atracament d’un creuer amb 2.257 persones a bord, entre passatgers i personal, que havia estat refusat pe Tailàndia, el Japó, Taiwan, Guam i les Filipines per por d’un contagi del covid-19 (denominació oficial del coronavirus). El temor a un contagi d’algú dels passatgers del creuer Westerdam, de la companyia Holland America Line, va provocar el boicot de les autoritats portuàries dels estats asiàtics, malgrat que cap dels passatgers no ha manifestat símptomes. Finalment, desembarcaran demà a la ciutat cambodjana Preah Sihanouk. ‘Hem rebut totes les autoritzacions i estem extremadament agraïts a les autoritats cambodjanes pel seu suport’, ha informat la companyia en un piulet. Westerdam is now sailing for Sihanoukville, Cambodia, arriving at 7am local time on Feb 13 & will remain in port for several days for disembarkation. All approvals have been received & we are extremely grateful to the Cambodian authorities for the support:https://t.co/XYQhVOtMsk — Holland America Line (@HALcruises) February 12, 2020 La companyia ha negat repetidament que el vaixell estigui en quarantena ni que cap passatger estigui malalt, però fins ara no havia pogut vèncer les reticències dels estats. Durant el viatge els passatgers tenen internet i han compartit a Twitter vídeos de l’estat dins del vaixell. Celebrating onboard the #Westerdam tonight. 🥳 pic.twitter.com/QqYCEZPKnH — Christina Kerby (@ChristinaKerby) February 12, 2020 Standing ovation for the @HALcruises #westerdam crew while We Are Family plays. ❤❤❤ pic.twitter.com/DX5FY75LoA — Christina Kerby (@ChristinaKerby) February 12, 2020 Night life at Westerdam. 🎹🎼 #cruiselife #musicians #music #shiplife #cruise #cruiseship #CRUISES #hollandamerica #hal #nightlife pic.twitter.com/hxVHKhQ1pV — Angela Chavez™ (@angelaAchavez) February 10, 2020

Summary: Cambodja autoritza a desembarcar un creuer refusat per cinc països per por del coronavirus


Acompanyo l’artista visual Frederic Perers fins al carrer de Taxdirt, a pocs minuts de la plaça de Joanic de Barcelona. El carrer de Taxdirt abans era la continuació del carrer Sant Lluís. Fou durant el franquisme que li van posar aquest nom, que remet a una gesta militar espanyola a prop de Melilla. Amb la represa democràtica, el nom no es va canviar. Avui, doncs, és un dels molts noms imposats pel franquisme que romanen a la ciutat. De fet, aquesta zona de Barcelona té molts carrers que perviuen des de la dictadura. Un exemple que irrita: el carrer del Secretari Coloma, que homenatja Juan de Coloma, secretari dels reis catòlics, que gràcies al seu càrrec va introduir la Inquisició a Catalunya i va signar l’expulsió dels jueus el 1492. Els rastres del franquisme a voltes són poc cridaners, subtils, ignorats, però hi són. I en la nomenclatura dels carrers de Barcelona en trobem rastres a grapats. Però Frederic Perers ha triat el carrer Taxdirt, perquè en una vorera encara hi resta una de les poques inscripcions ben visibles del nomenclàtor franquista de Barcelona. Abans les voreres també contenien el nom dels carrers. Amb l’arribada de la democràcia, es va veure que era més senzill de canviar la placa d’una paret que no aixecar el ciment industrial d’una vorera. De manera que l’artista fa quinze anys que va detectar que en molts carrers de Barcelona coexistien i s’enfrontaven dos nomenclàtors, el franquista i el democràtic, que confrontaven també el passat amb el present. Frederic Perers acaba de presentar el llibre Voreres, la memòria subtil (Ajuntament de Barcelona, 2017), un volum apassionant que atrapa aquests rastres de noms de carrers franquistes col·locats a les voreres de carrers de Barcelona. La pràctica de posar el nom del carrer a la vorera començà a la primeria del segle XX, quan s’urbanitzà l’Eixample. La retolació es feia amb uns panots lletra (rajols de pòrtland que contenien cadascun una lletra de l’alfabet) que formaven les paraules. Fa no més de deu anys encara se’n podien trobar prou. El llibre recull tot el procés de treball d’un projecte fet de molts estrats, que hi donen profunditat: conté un inventari de carrers amb restes de panots lletra que encara es podien trobar a la primera dècada del segle XX a Barcelona. Conté la recerca molt ben documentada de la història del procés de pavimentació de la ciutat, de la introducció d’aquest nomenclàtor de voreres, dels fabricants de panots, etc. Conté un seguit de projectes i accions que han nascut d’aquesta recerca. I conté un apèndix amb els noms que tenien els carrers en cada època històrica. La recerca, amb mirada d’artista, que ha fet Frederic Perers ens acosta a aquestes lletres oblidades, que s’han convertit en una cruïlla entre el passat i el present de la ciutat. En testimonis d’una dictadura que va utilitzar el nomenclàtor com a arma política. L’hem entrevistat per descobrir la dimensió del seu treball, en un moment en què la societat catalana viu un alt grau de censura i repressió encoberta, en què es tornen a usurpar noms i termes i en què s’entén més que mai que el nom fa la cosa. Luchana / Roc Boronat (2005). Foto: Frederic Perers. —Us definiu com un artista visual que treballa amb el record, el rastre i la memòria. Per tant, el projecte Voreres encaixa perfectament en aquests interessos. Però què us va fer interessar-vos per aquest àmbit? —És el meu camí natural. M’interessa sempre molt més el que ha passat que no el que passarà. Rellegir o reciclar o tornar a coses pretèrites. Però com hi he arribat? És una pregunta que m’he fet moltes vegades. Suposo que el factor més important és que quan era petit a casa vivíem amb els avis. Ells eren les meves mainaderes, nascudes l’any 1902 i l’any 1905. Jo sóc del 1974. La gent amb qui he conviscut més hores fins a quinze anys o vint, a banda els pares, eren els meus avis, gent molt gran. Em passava les tardes en un pis de l’Eixample antic, només parcialment retocat, envoltat de vivències dels avis: l’olor que feia el barri quan es torrava cafè o com els avis baixaven a comprar gel al colmado de la cantonada, o havien vist per la Rambla de Catalunya baixar cabres o que quan van plantar les palmeres de la Diagonal eren més baixes que l’avi, o quan van cobrir el tren de Sarrià… També hi fa molt la militància política, que ja des d’adolescent vaig practicar. Molts projectes, avui, no deixen de ser petites accions amb el país al darrere, que no deixen d’assemblar-se molt a les anades al Fossar per la Diada o a les manifestacions del Nou d’Octubre a València. No deixo de fer, al final, el mateix que he fet sempre. No hi ha hagut cap trencament. —Com vau començar? —A partir del 1999, els primers projectes que feia eren a camp obert, amb unes inscripcions més aviat grans, generades a partir de la coneixença d’uns fets que van tenir lloc en l’indret on intervenia. Per exemple, el projecte Sempervivens (2002), al pla de Bergús (al Bages): a començament del segle XVIII, el pla de Bergús va allotjar unes quantes vegades la soldadesca franco-castellana durant els setges de Cardona. L’exèrcit pretenia aquest enclavament (darrer baluard de les llibertats catalanes), que finalment hagué de capitular després de la caiguda de Barcelona. El ritual de tornar al punt zero acompanyat únicament per la consciència de la gravetat d’un moment (pretèrit o present) i poder-hi intervenir, sempre m’ha semblat d’una precisió i una potència màximes. —La intervenció no té la voluntat de museïtzar res. —No. És una acció temporal que no interfereix en l’acció socioeconòmica del lloc. El pagès s’ha de tornar a trobar l’espai com el tenia. Passar per allà i registrar l’acció fotogràficament. Un altre projecte d’aquest estil fou Avenir (2001): una part important del Solsonès, el Bages i la Segarra va ser arrasada pel foc l’estiu del 1998. L’incendi va cremar totalment el municipi de Riner, l’univers on havien transcorregut les meves vacances d’infant i adolescent. Amb la inscripció volia subratllar la capacitat de refer-se de la gent d’aquestes comarques després d’aquell daltabaix. —I en el cas del projecte Voreres, quin va ser el punt de partida? —En els projectes duts a terme fins llavors hi havia sempre un component emocional previ important, de connexió amb el lloc, de sentir-se atret per un fet que hi hagués tingut lloc que feia sempre d’espurna inicial. En el moment d’intervenir en el lloc, d’aquell fet sovint ja no en quedava res. A Voreres el procés partia més de l’observació, d’obrir els ulls i veure coses. Aquest és el primer projecte que faig abocat als rastres. Són elements que pots mirar i pots tocar. —Tots els vostres projectes també tenen en comú que són paisatge. —I que són escriptura. Sempre hi ha paraules, hi ha llengua. Diria que això sí que em ve de l’escola. La meva, Sis Joans, fou un dels primers centres del postfranquisme, una escola catalana i laica. I fer servir la llengua és una manera de reivindicar-la. Doncs, de manera natural, faig servir la llengua quan intervinc, ja sigui collint lletres (físicament o fotografiant-les) o afegint-ne de noves. —Quin era l’eix principal de Voreres? —La clau de volta del treball és la presa de consciència que el que tenia al davant, aquella duplicitat de nomenclàtors, era una cosa excepcional, una rara avis, un fet irrepetible. M’explico: sempre que es passa d’una dictadura a un context democràtic o a la inversa, un dels elements públics que el fan més evident és el canvi de nomenclàtor. En dictadura la imposició d’un nomenclàtor és l’assoliment del control total. ‘Ho domino tot, fins i tot els noms del teu espai públic.’ A partir del 39, després de la desfeta, els barcelonins es van trobar obligats a canviar en sec d’imaginari, a fer vida per un altres carrers, per un context denominativament nou i descatalanitzador. La cruïlla de Gran Via amb Marina, directament, no existia. Oficialment durant quaranta anys allò va ser Avenida de José Antonio Primo de Rivera amb Paseo Carlos I. Frederic Perers (fotografia: Albert Salamé). —La nomenclatura com un acte de dominació. També la idea que la paraula fa la cosa. —Completament. La paraula fa la cosa. —És interessant poder-ne parlar ara, de Voreres, des d’aquest vessant, per entendre el moment de censura i de manipulació de les paraules que vivim avui: censura de paraules als mitjans públics catalans o terminologia molt específica i intencionada en les resolucions judicials. —Terrible, no cal dir-ho. On devem ser, políticament parlant, si ens trobem que algú de fora ens mana dir allò o allò altre, amb aquest o aquell altre matís? Que censura, doncs. En una democràcia les coses no funcionen així. —Però el punt de partida del vostre treball va consistir a descobrir que coexistien dues terminologies a la ciutat, de Barcelona: la de les plaques de les façanes, col·locades després de la dictadura franquista, i les inscripcions amb panot lletra de les voreres dels carrers, que mantenien la nomenclatura franquista. —Sí, la qüestió és interioritzar i ser conscient que quan hi ha un canvi de règim, la substitució dels noms en quatre anys o cinc queda feta. La substitució s’acostuma a fer a tot arreu amb les plaques de retolació penjades a la façana. No deixa de ser una substitució relativament ràpida. Però la situació excepcional d’aquí és que a Barcelona, durant el segle XX, es fan servir dos sistemes de retolació. Un és molt fàcil de substituir. L’altre, el de les voreres, és molt més feixuc d’actualitzar. Es van fer intervencions esporàdiques, com la que a començament dels vuitanta va fer arrencar els noms del Generalísimo que hi havia encastats a les voreres a la Diagonal. Però no es va donar cap ordre general ni de renovació ni de substitució dels noms de les voreres instal·lats pel règim anterior. —I aquí neix la contradicció del nomenclàtor dels carrers de Barcelona. —Exactament. Durant anys, en un mateix espai físic convivien dos noms. I dos noms vol dir moltes coses: dos moments històrics; un vol dir feixisme, l’altre vol dir democràcia… Per a mi era la fascinació d’aquest moment. Les voreres, encara a primers dels anys noranta, eren un museu: per als joves que ja no havien nascut en dictadura, la nomenclatura de les voreres era una manera de flairar-la. La primera part d’aquest projecte va consistir a documentar aquests rastres a les voreres. Del 2002 al 2009, l’objectiu del projecte era fer-ne un inventari. Era capturar aquesta cruïlla històrica. I sabia que en pocs anys aquests rastres desapareixerien. —De fet, avui ja no hi són. —Avui ja no queda pràcticament res. Les dualitats més conflictives ja no hi són. Jo vaig suggerir a l’Ajuntament de Barcelona que en deixés un. El més fort avui segurament es troba a prop de la caserna del Bruc i és el del Teniente Coronel González Tablas, nom imposat per l’ajuntament franquista el 1956. —Com vau procedir a fer l’inventari? —Vaig anar resseguint tots els carrers de Barcelona. Vaig començar amb els meus itineraris normals: de casa meva, al barri de la Ribera, a l’Eixample, on vivien els meus pares. Un altre itinerari fou de la Ribera al Poblenou, perquè hi tenia el local d’assaig amb el grup de música on tocava. En aquell moment, el Poblenou l’aixecaven tot. Primer ho anotava i després ho vaig començar a fotografiar. Durant sis anys, la meva parella i jo, una pila de caps de setmana vam recórrer la ciutat, carrer per carrer. Localitzàvem les lletres en panots que quedaven a les voreres de la ciutat. —Què descobriu en aquest procés d’inventari? Devíeu començar a sumar capes de complexitat en el projecte. —Efectivament. Amb aquest projecte no hem deixat de tenir sorpreses. Per exemple, la Via Laietana durant el franquisme arribava fins a dalt de tot, perquè havien eliminat el nom de Pau Claris. Avui encara se’n conserva una T, al carrer de Pau Claris 169. És l’únic element que evidencia avui que el carrer de Pau Claris havia passat a dir-se Via Layetana. Per mi això és molt potent. I després faig la pregunta a casa i em diuen: ‘L’àvia en deia carrer Claris.’ Això va acabar donant peu a una instal·lació permanent, que vaig fer al carrer de Cabanyes, rebatejat Poeta Cabanyes per les autoritats franquistes l’any 1949. —Un altre projecte nascut de Voreres. —El projecte Voreres no sabia on acabaria. D’entrada només vaig voler fer l’inventari. Però va arribar un moment que em vaig preguntar on anaven a parar els panots lletra de les voreres. Es llençaven. I em vaig proposar també de recuperar-los. A més d’inventariar, vaig començar a perseguir els operaris, obra per obra, suplicant que em guardessin aquelles lletres, que no les llencessin. Tot allò era franquisme viu en ple segle XXI. La cosa que no explico al llibre és que vaig pensar de tornar a l’acció i escriure ‘Memòria històrica’ amb panots utilitzats per les autoritats franquistes pels noms dels seus carrers. Això va ser un dels al·licients per a recuperar totes les lletres de l’alfabet, que em calien. Però com que sóc com sóc, no em vaig conformar amb vint-i-set lletres, sinó que les volia totes. Tot el tauler de joc a casa. En un magatzem tinc guardats cap a dos-cents panots lletra. —D’aquest projecte, m’agrada que heu fet també una recerca sobre la història dels panots, les voreres, que són un aspecte petit de la ciutat… —…és com la sola d’una sabata. —Exacte, es trepitja i no és un tema transcendent. Però les voreres tenen una història que fan una gran aportació a la història de la ciutat. És des d’aquests marges que es construeix també la història. —Totes les fotos de Barcelona que es mostren en el catàleg de Voreres no mostren una Barcelona llustrosa, sinó una Barcelona en construcció. Però això correspon a la penúltima fase, la de la recerca. Per seguir el fil cal dir que l’amic Jordi Boldú em va animar que em presentés a la convocatòria del concurs de projectes artístics de Can Felipa del 2007, tot fent alguna cosa amb els panots. I així va néixer la instal·lació Voreres (2007), feta amb quaranta panots lletra que en un joc de miralls es convertien en una gran vorera infinita, una vorera de voreres, i que és un homenatge a la manera pròpia de retolar els carrers de Barcelona. Per presentar-me al concurs, vaig haver d’escriure una memòria del projecte. I aquest dossier va ser l’embrió del llibre, perquè em va obligar a fer una mínima recerca. I va ser llavors que Manel Clot, professor d’història de l’art i crític d’art, em va animar a acabar la recerca. Això va voler dir que del 2007 al 2011 tanqués l’inventari, per documentar allò que era volàtil, i cap al 2009 em posés a documentar-me i, doncs, a entrar en els arxius. —Un altre moment determinant per al projecte. —Vaig començar a investigar en quin moment es va començar a posar aquest sistema de retolació, qui en va ser l’impulsor, qui fabricava els panots… I vaig trobar dos documents notables, que no s’havien publicat fins ara. El document més important és del 9 d’agost de 1916, un acord de l’Ajuntament de Barcelona per a la retolació de les voreres. És l’acord que, per primera vegada, obliga a retolar les voreres. I aleshores la pregunta és: qui va ser el pare d’aquest acord? No ho sabem. Però sí que sabem que l’impulsor, qui va insistir perquè l’acord es dugués a la pràctica, va ser un familiar dels Ainaud de Lasarte. La idea és que l’Eixample en aquella època tenia moltes zones que només eren una retícula, no era urbanitzada encara, perquè fou un procés lent. Primer havien d’expropiar els terrenys, després anivellar-los, canalitzar les rieres… De manera que durant molts anys a molts punts de la ciutat no hi va haver parets on col·locar les plaques dels noms dels carrers. I és amb aquesta intenció que es van retolar les voreres. Com que no hi havia plans verticals es va utilitzar com a suport el pla horitzontal. —I quan apareix Lasarte? —La meva hipòtesi és que la resolució és de l’any 1916, i Josep Maria de Lasarte va ser un dels principals corcons que l’any 1917, dues vegades o tres a la gaseta municipal, insisteix a tirar-ho endavant. I la suposició que faig és que ell l’any 1915, com a enginyer i representant de l’ajuntament, va anar als EUA, on va participar en un congrés d’enginyeria de San Francisco per aprendre’n i muntar l’Exposició Universal de Barcelona del 1929, que en un principi s’havia de fer a primers de la dècada dels vint. Possiblement, en aquell viatge Lasarte va veure la retolació de les voreres de la ciutat, implantada nou anys abans arran del terratrèmol que havia sacsejat San Francisco. Instal·lació temporal, ‘Voreres’, de Frederic Perers (2007) (fotografia: Jordi Tamayo). —L’última fase del projecte és el llibre que s’acaba de presentar i els altres projectes que n’han sortit, com el del Poeta Cabanyes. —Sí. De fet, l’últim projecte que treballo és també derivat d’aquest. Són acumulatius. Però bé, quan el projecte va agafar format de llibre, vaig veure clara la necessitat d’obrir un apèndix que es diu: ‘D’on ens vénen aquests carrers’, que implica entrar en el nomenclàtor a fons, que van ser tres mesos de bogeria. —D’això no n’hem parlat, però és molt interessant de saber que va ser Víctor Balaguer qui va definir la nomenclatura dels carrers de l’Eixample de Barcelona, traçant la història de Catalunya; com el franquisme va eliminar aquests noms i com, amb la represa democràtica, n’hi va haver molts que es van mantenir. —A Víctor Balaguer li haurien de dedicar una gran plaça o un gran parc. Amb aquesta nomenclatura va reconnectar-nos amb el nostre passat, tres-cents anys enrere. I, a més, el que va fer a Barcelona va tenir translació a moltes altres poblacions catalanes. Aquests apèndixs són unes taules de correlació de noms de carrers i dates. Volia que d’un cop d’ull, amb l’urbanisme, es llegís la història del país. I, per una altra banda, hi ha tants casos encara de noms vigents avui que són d’origen franquista, que us en faríeu creus. Per exemple, l’avinguda de Roma. Aparentment sembla un nom innocu, però és un nom franquista: abans de la República es deia Diagonal del Ferrocarril, sortint de l’estació de Sants; durant la República es va dir avinguda de la Generalitat; i durant la dictadura, les autoritats franquistes el converteixen en Avenida de Roma, picant l’ullet a Mussolini. —Aquest projecte també evidencia que en molts casos la nomenclatura en la represa democràtica només ha estat un maquillatge, perquè l’única cosa que es va fer fou traduir el nom al català. —Al Poble-sec, l’any 1911, hi havia el carrer Setge de 1714. Durant la dictadura de Primo de Ribera va passar a dir-se Concordia. Durant la República es va recuperar Setge de 1714. Amb la dictadura va tornar a ser Concordia. I amb la represa democràtica va quedar el nom de Concòrdia, tot i que als noranta el nom bandejat va recaure en una plaça. Instal·lació permanent, ‘Via pública versus carrer popular’, de Frederic Perers (2011) (fotografia: Frederic Perers). —I, per tant, què us ha ensenyat aquest projecte sobre la ciutat d’avui? —Hi ha rastres del franquisme descarats, que els hem permesos, i encara hi són. Però també hi ha accions subtils. Per exemple, la del Poeta Cabanyes, que entra en la fase final del projecte. Em van oferir la possibilitat d’intervenir en un espai públic, en un carrer del Poble-sec. Uns arquitectes coneguts, Claudi Aguiló i Martí Sanz, van guanyar el concurs per a urbanitzar la part alta d’aquest carrer. Hi ha molts carrers d’aquesta zona de la ciutat que homenatgen militars catalans de la guerra dels Segadors. Però n’hi ha un, de carrer, que se n’havia dit Cabanyes de tota la vida, i l’any 1949 les autoritats franquistes van decidir que deixés d’homenatjar aquest militar català, que va tenir una responsabilitat molt alta en la batalla de Montjuïc del 26 de gener de 1641, i, mantenint el mateix cognom, van agafar un poeta vilanoví, Manuel de Cabañes, poeta romàntic que es va morir a trenta anys, que va fer tota l’obra en castellà, que va aprendre castellà per escriure poesia en aquesta llengua, i li van dedicar un carrer del Poble-sec. Amb la represa democràtica, se’n va mantenir el nom i només es va traduir al català. Per tant, continua essent un nom imposat. L’acció que vaig fer és una inscripció, que és l’última inscripció en panot lletra de nova fornada de la ciutat, que diu: ‘Via pública versus carrer popular’. Té la voluntat de denunciar els atemptats franquistes al nomenclàtor i deixar constància d’aquest torcebraç pels noms de l’espai públic barceloní. —Hi ha un segon apèndix en el llibre, dit ‘Fora de Barcelona’… —El llibre de les Voreres acaba amb un altre recull en marxa, que m’obliga a moure’m per tot Catalunya, per trobar rastres del franquisme amb els dos sistemes de retolació en la nomenclatura. Sitges va ser un punt de partida, on vaig trobar un exemple escruixidor de doble nomenclatura, passejant ben a prop del passeig marítim: el carrer de Josep Carner encara conservava el nom a la vorera del dirigent feixista Onésimo Redondo. Frederic Perers continua reflexionant sobre el nomenclàtor i els panots lletra. La darrera peça que ha realitzat, fa pocs dies, i que han tingut la sort de publicar a VilaWeb, tanca la sèrie ‘Proclames de llibertat’. Pren per títol Primer d’octubre, i tal com diu ell: ‘L’obra s’apropia una de les proclames més repetides d’aquestes darreres setmanes i de vint-i-vuit panots rescatats de les voreres franquistes, posats (per fi) al servei de la voluntat popular.’

Summary: Rastres de la nomenclatura franquista a les voreres dels carrers de Barcelona


Iñaki Urdangarin és a un pas de la presó. El Suprem ha condemnat a cinc anys i deu mesos de presó al cunyat de Felipe VI, el que suposa una rebaixa de cinc mesos de la pena que li va imposar l’Audiència de Palma el 17 de febrer de 2017 pel cas Nóos. D’aquesta manera, Urdangarin es converteix en el primer membre de la família reial espanyola que té una sentència ferma de presó. La condemna d’Urdangarin ha estat adoptada per unanimitat. L’Audiència de Palma haurà de decidir els pròxims dies si l’envia a la presó. El cunyat de Felipe VI encara pot recórrer a dues vies: demanar l’indult, el que permet suspendre l’execució de la pena, i també presentar un recurs d’empara al Tribunal Constitucional espanyol. Tanmateix, el TC no sol paralitzar el compliment de condemnes superiors als cinc anys.Suprem manté la responsabilitat com a partícip a títol lucratiu de Cristina de Borbó per un delicte de malversació i frau del seu marit. La Casa Reial espanyola ha expressat ‘respecte absolut’ per la independència del poder judicial. Pel que fa al soci d’Urdangarin, Diego Torres, el tribunal li ha rebaixat més de dos anys la seva condemna: passa de vuit anys a cinc i vuit mesos. Queda absolt dels delictes de tràfic d’influències, emblanquiment i falsedat. El Suprem ratifica la resta de pronunciaments de l’Audiència de Palma, inclosa la condemna de tres anys i vuit mesos de presó per l’ex-president de les Illes Jaume Matas. El mateix Matas, Torres i Urdangarin han estat citats demà al tribunal per lliurar-los l’ordre de presó. #CasoNóos La #AP de Palma cita a Iñaki Urdangarin, Diego Torres y Jaume Matas para entregarles los mandamientos de ingreso en prisión https://t.co/j4NE8399hl — Poder Judicial (@PoderJudicialEs) June 12, 2018 Citats demà a declarar La Secció Primera de l’Audiència de Palma ha citat Urdangarín, Torres i Matas demà de les 9 a les 14 hores per a entregar-los el manament de presó. L’audiència balear és la responsable d’executar la sentència del Tribunal Suprem i està per veure si l’Audiència de Palma donarà uns dies per a un ingrés voluntari a tots tres condemnats. Urdangarín podria intentar de frenar l’ingrés a la presó presentant un recurs d’empara al TC demanant que se suspengui cautelarment la seva entrada a la presó. En tot cas, si finalment ha d’ingressar a la presó, el cunyat del rei Felip VI podria escollir qualsevol centre de l’estat espanyol, segons confirmen fonts d’Institucions Penitenciàries. Si la Secretaria d’Institucions Penitenciàries considerés que el centre escollit no és adequat podria sol·licitar un canvi de centre.

Summary: Urdangarin a un pas de la presó, malgrat la rebaixa de la condemna del Suprem


L’ex-secretari d’estat de Seguretat espanyol José Antonio Nieto ha dit, aquesta tarda al parlament, que els encarregats de detectar la radicalització de l’ex-imam de Ripoll Abdelbaki es-Satti eren els Mossos d’Esquadra, perquè són el cos de policia integral de Catalunya. No obstant això, no ha culpat la policia catalana dels atemptats de l’agost del 2017. Ho ha dit durant la seva intervenció per videoconferència a la comissió d’investigació dels atemptats del 17 i 18 d’agost del 2017 a Barcelona i Cambrils al parlament. Una investigació periodística identifica l’ex-imam de Ripoll com el possible informador B-O5 de la Guàrdia Civil Nieto ha exculpat els cossos de seguretat espanyols, assegurant que desconeix si l’imam era confident del CNI o si agents de la policia espanyola havien demanat deixar d’intervenir el seu telèfon durant una investigació per jihadisme o l’havien visitat a presó. Un testimoni confirma que la policia espanyola va visitar tres cops l’ex-imam de Ripoll abans del 17-A La resta de testimonis citats, excepte l’exdirector d’El Periódico Enric Hernández, no han comparegut. Es tracta de José Manuel Holgado Merino, ex-director general de la Guàrdia Civil; Juan Carlos Ortiz Argüelles, cap central d’Informació, Investigació i Ciberdelinqüència de la policia espanyola; Fernando Santafé Soler, comandament d’Informació, Investigació i Ciberdelinqüència de la Guàrdia Civil; i Manuel Navarrete Paniagua, director del Centre Europeu contra el Terrorisme de l’Europol.

Summary: L’ex-número 2 de Zoido passa per alt els vincles de la policia espanyola amb l’ex-imam de Ripoll i culpa els Mossos


El PDECat ha començat farà un procés participatiu intern denominat ‘Encarem el futur’ perquè els seus associats exposin la visió sobre quin ha de ser el futur del partit i l’estratègia en el procés d’independència. En una conferència de premsa després d’una reunió de l’executiva del partit, el president, David Bonvehí, ha explicat que aquest procés de reflexió interna es farà a través de les assemblees locals del partit, des de dilluns vinent fins el 20 de setembre. Aquest procés participatiu acabarà amb unes conclusions que sintetitzin els debats i les opinions que hagin expressat els militants. Bonvehí ha sostingut que, a partir d’aquest document, el partit haurà de prendre decisions. En el pla polític, Bonvehí ha demanat d’evitar debats ‘simplistes’ i ha dit que cal combinar una confrontació democràtica amb el diàleg, coincidint amb el posicionament expressat per ERC. ‘Necessitem un cert grau de confrontació a tots els nivells, en primer lloc democràtic, però després també necessitarem diàleg intern a Catalunya, amb l’estat i a Europa’, ha comentat. La formació fa aquest debat intern en un moment en què és previst que s’hagin de prendre decisions per a reordenar l’espai polític que representen el PDECat, JxCat i la Crida. ‘Veurem en quins punts estem en comú i en quins cal negociar’, ha dit respecte de Junts per Catalunya. Bonvehí vol parlar amb Carles Puigdemont els pròxims dies, un cop el procés intern del PDECat ja estigui avançat.

Summary: El PDECat farà un procés participatiu sobre l’estratègia i el futur com a partit


La decisió de la Junta Electoral espanyola (JEC) d’acceptar el recurs del PP i Ciutadans ja ha obtingut resposta de JxCat, que ha anunciat que adoptaria de manera immediata les accions jurídiques pertinents a l’estat espanyol i a Europa per a preservar els drets de Puigdemont, Ponsatí i Comín, atesa la ‘vulneració flagrant d’un dret fonamental com és el sufragi passiu’. JxCat, que agraeix el suport rebut, diu que es mantindran ferms en la defensa dels seus drets ‘fins al final, per continuar posant-los al servei de la causa de l’autodeterminació de Catalunya’. La formació lamenta un nou atac contra l’independentisme i alerta que la resolució ‘viola un pilar bàsic del sistema democràtic’ i contradiu la legislació espanyola i europea. Per JxCat, el recurs de PP i Ciutadans contra la candidatura europea de Carles Puigdemont demostra ‘la impossibilitat d’impedir que, en cas de ser escollits, els candidats puguin exercir lliurement el càrrec’. Afegeix que la decisió de la JEC constata ‘la connivència entre un sistema judicial amb determinats interessos polítics’ i qüestiona la independència del poder judicial espanyol. En aquest sentit, també recorda que la Comissió Europea va situar l’estat espanyol en el grup de cua dels països de la Unió Europea en percepció d’independència judicial. ‘Les maniobres de determinats òrgans de la justícia espanyola tornaran a ser desautoritzades’, diu. El comunicat, signat per Carles Puigdemont, Clara Ponsatí i Toni Comín, conclou: ‘Volen silenciar i apartar una candidatura perquè allò que representa, la determinació en la defensa del mandat de l’1 d’octubre i de la decisió de milions de catalans de constituir una república, no pugui explicar-se al cor de les institucions europees.’ La Junta Electoral espanyola exclou Puigdemont, Comín i Ponsatí de les europees Consulteu ací el document íntegre: ERC se solidaritza amb JxCat i acusa l’estat espanyol d’autoritari ERC també s’ha afegit a la denúncia de JxCat i ha criticat la censura, la repressió i la limitació de drets de l’estat espanyol. La formació creu que la decisió de la Junta Electoral espanyola demostra la persecució contra l’independentisme. ERC ha mostrat el suport i la solidaritat contra una decisió ‘injusta i arbitrària’ i ha defensat que Puigdemont, Ponsatí i Comín tenien ‘tot el dret de ser a les llistes del parlament europeu’. Per Esquerra, la decisió de la Junta Electoral és una clara limitació dels drets polítics i ‘posa de manifest l’intent de silenciar l’independentisme’, i vincula aquesta decisió amb les informacions que apunten que el Tribunal Suprem espanyol ‘vol evitar que els presos polítics puguin mantenir els seus drets polítics un cop escollits al congrés i al senat’. ‘Aquesta decisió és un nou atac a la democràcia i als drets fonamentals dels represaliats catalans. No ens aturarem ni ens quedarem callats’, ha dit la portaveu d’ERC, Marta Vilalta, qui ha manifestat la voluntat de continuar lluitant contra la repressió perquè sigui la democràcia qui guanyi.

Summary: JxCat i ERC denuncien la decisió de la JEC i la manca d’independència del poder judicial espanyol


ERC ha ofert avui a Barcelona en Comú un govern exclusivament de les dues formacions i amb el mateix pes cadascuna a Barcelona. Ho ha explicat el portaveu de l’equip negociador d’ERC, Jordi Coronas, després d’una hora de reunió en una sala de l’ajuntament amb l’equip negociador dels comuns. Coronas ha defensat la proposta feta a BComú com l’únic acord possible després que hagi considerat que la negativa del candidat a batlle del PSC, Jaume Collboni, a reunir-se amb el candidat d’ERC, Ernest Maragall, ha mostrat la inviabilitat d’un govern tripartit. En la segona trobada entre les dues formacions, Coronas ha dit que no s’ha abordat qui seria el candidat a batlle, però ha apel·lat a la legitimitat que té la candidatura d’ERC per haver estat la més votada. Un element damunt la taula és la possibilitat que ERC i comuns es parteixin la batllia dos anys i dos anys, en aquest cas necessitarien que JxCat, o un altre grup, els donés els vots per tenir la majoria del consistori i poder votar el nou batlle a mig mandat.

Summary: ERC ofereix a BComú un govern bipartit i proporcional


Una avaria dels sistemes informàtics de la companyia British Airways ha obligat a cancel·lar prop d’un centenar de vols als aeroports londinencs de Heathrow, Gatwick i City, mentre que uns altres dos-cents s’han retardat, segons que informen els mitjans britànics. Malgrat no ser un problema global, s’ha avisat els passatgers que el problema podria afecta d’altres aeroports britànics i europeus. En el cas de Heathrow, la meitat dels vols que havien d’enlairar-se des de la terminal cinc aquest matí i migdia han estat cancel·lats o retardats. Tot plegat en ple període estival. L’afectació és doble: d’una banda alguns sistemes d’enlairament han deixat de funcionar. De l’altra, l’avaria ha impedit fer el check-in, ja fos online o presencial. De fet, s’han generat cues als taulells de la companyia. L’empresa ha informat que ha passat a utilitzar un sistema manual d’emergència per mantenir alguns vols. Major computer failure with British Airways at Gatwick this morning. This is the queue for the queue at check in. Currently stuck on ground cos pilot can't get data. Set off early if you have a flight pic.twitter.com/hL37TGRJ70 — David Hewson (@david_hewson) August 7, 2019 British també ha ofert als clients la possibilitat de moure les reserves entre els dies 8 i tretze d’agost. ‘Estem treballant el més ràpid possible per resoldre el problema dels sistemes. Una sèrie de vols continuen operatius però recomanem als clients que verifiquin l’última informació sobre els vols a ba.com abans de venir a l’aeroport’, ha informat a Twitter. pic.twitter.com/4WHTwEevJ7 — British Airways (@British_Airways) August 7, 2019 No és la primera vegada que la companyia té problemes informàtics. El maig del 2017 uns 75.000 passatgers van quedar-se a terra a Gatwick i Heathrow.

Summary: Desenes de vols cancel·lats als aeroports de Londres per una avaria informàtica de British Airways


El Parlament ha donat aquest dijous llum verda a la tramitació d’una proposició de llei de modificació de les normes de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisual (CCMA) i del Consell de l’Audiovisual de Catalunya (CAC), que demanen elegir els seus dirigents per una majoria de dos terços. Segons el document recollit per Europa Press, els membres del consell de govern del CAC –que podran ser entre cinc i set– han de presentar una declaració conforme a la qual no exerceixen activitats professionals, mercantils o industrials que puguin ser causa d’incompatibilitat o conflicte. En el cas del Consell de Govern de la CCMA -d’entre cinc i set membres– es planteja elegir per dos terços del Parlament els seus membres “a proposta, com a mínim, de tres grups parlamentaris, després que el CAC els proposi i en verifiqui la idoneïtat amb criteris estrictes de competència professional”. A més, proposa que el CAC convoqui un concurs públic de selecció de candidats per formar part de la CCMA, “amb mèrits al·legats per ocupar el càrrec, els candidats del qual presentin un projecte de gestió que ha d’incloure directrius bàsiques d’organització i d’actuació empresarial en els quals s’ha d’inspirar la cooperació”. Així mateix, la modificació de la norma planteja aprovar una proposta de contracte programa, per observar el compliment dels convenis col·lectius de les empreses de la CCMA, garantir la participació dels representants dels treballadors en l’informe previ preceptiu i vetllar perquè s’emmarqui en el mandat aprovat pel Parlament. Aquest document s’ha consensuat per tots els grups parlamentaris que han destacat la necessitat que la direcció dels mitjans públics catalans s’elegeixi per criteris professionals i no per un pacte entre partits.

Summary: El Parlament tramita la modificació de la llei de la CCMA i el CAC


Si voleu rebre al vostre correu aquest report diari de VilaWeb sobre el coronavirus 2019, cada vespre a les 22.00, apunteu-vos-hi ací. Per tenir la informació actualitzada al moment, consulteu sempre el Directe de VilaWeb. En dies com els que vivim, és més necessari que mai defensar un periodisme independent i sense por de ser crític amb el poder. Si voleu donar suport al model de VilaWeb, feu-vos-en subscriptors. Què ha passat avui? L’estat espanyol ha superat Itàlia en nombre de casos nous de la Covid-19 i ja és el principal focus d’Europa. Això passa en el moment crític del sistema sanitari espanyol, a punt d’arribar al pic segons les previsions del govern de Pedro Sánchez. Només avui hi ha hagut per primera vegada més de mig miler de morts i 6.584 casos confirmats, enfront dels 5.249 italians. Mentre a l’estat espanyol l’augment és constant, Itàlia, que va uns deu dies avançat dins la tendència, sembla que comença a frenar els contagis, tot i que un estudi apunta que hi podria haver deu vegades més de casos que els que compten les autoritats. En el cas de l’estat espanyol, un altre estudi diu que pot haver-hi mig milió de casos en total. Demà, el congrés avalarà la pròrroga de dues setmanes de l’estat d’alarma. El govern espanyol continua insistint que ara com ara no és necessari el confinament total. Avui els farmacèutics s’han afegit a les crítiques per la gestió de Sánchez, tot denunciant les declaracions de Fernando Simón –una de les cares visibles de l’executiu espanyol en aquesta crisi–, que va dir que no necessitaven material sanitari. Mentrestant, a l’Índia s’ha decretat el confinament de 1.300 milions de persones durant tres setmanes, en un estat que només té 519 casos confirmats i una desena de morts. De fet, un terç de la població mundial (2.600 milions de persones) ja es troba en quarantena. Aquesta situació ha dut el Comitè Olímpic Internacional a ajornar un any els Jocs Olímpics de Tòquio en una decisió sense precedents. Al nostre país, avui ha aterrat el primer vol amb material sanitari procedent de la Xina a l’aeroport de Saragossa, i d’allà ha arribat al vespre al País Valencià. El cap de setmana hi arribarà més material, mentre al Principat la campanya de donacions impulsada pel Col·legi de Metges ha rebut un impuls important avui amb la donació d’un milió d’euros que ha fet Pep Guardiola. El govern, mentrestant, malda per reorganitzar el sistema sanitari i multiplicar els llits d’UCI, tot preparant-se per al pic de contagis que es preveu aviat. L’editorial de Vicent Partal ‘Aplanar les dues corbes: és possible no haver de triar entre recessió i morts‘ La píndola de Jordi Goula sobre l’economia: ‘Autònoms amb un pam de nas… i Europa s’enfonsa’ El govern espanyol ha dit no a l’ajornament d’imposts i a la bonificació de quotes d’autònoms, que s’han quedat amb un pam de nas i amb l’angoixa pels núvols. També ha explicat la lletra petita dels avals que havia promès. De moment, els 100.000 milions seran 20.000 a repartir tants a tants entre pimes i grans empreses, amb un percentatge del 80% avalat per a les pimes, que és el que demanava la banca per obrir l’aixeta. Diuen que, segons com funcioni, continuaran amb el mateix sistema o el canviaran i que quan s’acabin els 20.000 milions en vindran més. Ara veurem si els bancs fan allò que van prometre. A la tarda l’AEB ha publicat una nota en què deia: ‘Els bancs reafirmen el seu compromís de garantir liquiditat i crèdit a empreses i autònoms davant la crisi.’ Temps al temps! Però a mi em sembla que la notícia més important d’avui ens ha vingut de fora, per la via del PMI, l’índex de directors de compres, que ha fet un avançament per al mes de març a la zona euro. Això ja no són previsions, són realitats i sensacions viscudes dins les empreses. Segons les dades preliminars publicades, l’activitat empresarial ha tingut una caiguda sense precedents al març, a mesura que s’ha intensificat la pandèmia. Amb 31,4 punts al març, l’índex s’ha desplomat des dels 51,6 del febrer i indica la caiguda mensual més gran de l’activitat des que es van començar a aplegar dades, el juliol del 1998. La mínima anterior havia estat la del febrer del 2009, quan l’índex va marcar 36,2. Recordem que si l’índex va per sota de 50, vol dir que les coses no van bé. Com era previsible, els serveis se n’han ressentit especialment, sobretot als sectors orientats al consumidor, com ara els viatges, el turisme, el comerç, els hotels, els restaurants… L’índex d’activitat comercial del sector ha baixat més de 24 punts i ha superat de molt la mínima anterior de l’enquesta, registrada el febrer del 2009. Al sector manufacturer s’ha observat una caiguda no tan forta, tot i que també molt intensa, de la producció. L’indicador registra la contracció mensual més gran d’ençà de l’abril del 2009. Preocupa molt que els volums de comandes s’hagin reduït amb una intensitat no coneguda fins ara, fet vinculat, en part, amb una caiguda rècord de comandes exteriors, a mesura que els fluxos comercials transfronterers s’han anat paralitzant. Una reducció rècord de la demanda de serveis, doncs, ha anat acompanyada de la caiguda més intensa de les comandes de productes d’ençà de l’abril del 2009. És la tempesta perfecta? Tan sols ho dirà la durada de la situació actual… Avui les borses han pujat fort, en veient que a la Xina ja s’albiren brots verds. La borsa sempre avança esdeveniments. Ah!, i si les autoritats sanitàries ens avisaven que aquesta setmana seria la pitjor en el seu terreny, en l’economia ens hem de preparar també per a rebre un xàfec molt fort de mals resultats, alguns dels quals poden ser espectaculars. Només ens resta esperar que no es malmeti gaire el teixit empresarial –protegim les empreses!– i que quan s’acabi el malson es pugui reprendre la marxa amb celeritat… La redacció de VilaWeb us recomana avui aquests articles i enllaços: – VilaWeb: Joe Brew: ‘Tenim més eines per a lluitar i no les fem servir’ – BBC: El clima càlid realment matarà la Covid-19? (en anglès) – Libération: El virus pot haver estat transportat per la contaminació (en francès) – The Straits Times: Un hospital italià que combat el coronavirus, des de dins (en anglès) – Global News: Fins a quin punt és vulnerable l’Amèrica Llatina a un brot de Covid-19? Això mostren les dades (en anglès) – Público: Lliçons d’Islàndia, el país que fa més tests de coronavirus (en portuguès) – CNN: Per què Occident falla en el coronavirus? Un expert en comportament ho explica (en anglès) – The Japan Times: Per què el Japó continua essent un cas a part en la crisi del coronavirus? (en anglès) – Corriere della Sera: Coronavirus, què passa a l’organisme quan emmalaltim (greument) (en italià) – Politico.eu: Els reis de la carretera en temps de coronavirus (en anglès) Quines han estat les notícies més destacades sobre la crisi que us hem ofert avui? – El congrés espanyol votarà la pròrroga de l’estat d’alarma fins l’11 d’abril – Guardiola dóna un milió d’euros per a l’adquisició de material sanitari contra el coronavirus – La fiscalia investiga les morts a les residències de Capellades i Olesa de Montserrat – El vol amb material sanitari de la Xina per al País Valencià aterra a Saragossa – Els farmacèutics, indignats amb Simón: ‘Enviaríem un bomber a apagar un foc amb una samarreta?’ – L’Índia decreta el confinament total de 1.300 milions de persones durant tres setmanes – El COI ajorna els Jocs Olímpics de Tòquio pel coronavirus – Un estudi calcula que hi ha més de mig milió de casos de coronavirus a l’estat espanyol – Cinc presos i sis funcionaris de presons tenen el coronavirus al Principat – JxCat i ERC demanen que l’Eurocambra destini els diners que estalviarà pel tancament a la lluita contra el coronaviurs – Itàlia pot tenir deu vegades més casos de coronavirus que les dades oficials – Catalans atrapats a Cambotja: ‘Ens sentim desemparats per l’ambaixada espanyola’ – Com afrontar l’angoixa i la por d’un confinament incert? – Per què he decidit de deixar de viatjar? Quin és el recompte actual d’afectats i morts? A tot el món, les darreres xifres són de 416.327 casos confirmats i 18.572 morts. Del total de casos, 108.300 ja es consideren guarits, segons dades de Worldometer. Els estats més afectats són: —La Xina, amb 81.171 casos i 3.277 morts. —Itàlia, amb 69.176 casos i 6.820 morts. —Els Estats Units d’Amèrica, amb 52.431 casos i 674 morts. —L’estat espanyol, amb 39.676 casos i 2.800 morts. —Alemanya, amb 32.781 casos i 156 morts. A l’estat francès hi ha 22.304 casos i 1.100 morts. Als Països Catalans hi ha 12.709 casos i 654 morts. —Al Principat, 9.937 casos i 516 morts (2.073 casos i 177 morts més que no ahir). —Al País Valencià, 2.167 casos i 115 morts (266 casos i 21 morts més que no ahir). —A les Illes, 478 casos i 13 morts (78 casos i 3 morts més que no ahir). —A Catalunya Nord, 111 casos i 7 morts (18 casos i 2 morts més que no ahir). —A Andorra, 162 casos i 3 mort (31 casos i 2 mort més que no ahir). *No hi ha dades separades sobre la Franja de Ponent i el Carxe. Els enllaços i les dades a tenir sempre a mà: –  L’evolució del coronavirus a tot el món: quants casos n’hi ha? – Tots els rumors sobre el coronavirus que no us heu de creure – Per què és impossible de saber ara quina és la mortalitat real del coronavirus? – Coronavirus: per què rentar-se les mans amb sabó és tan eficaç? – Quin efecte pot tenir en les embarassades i els seus nadons? – Coronavirus: com podem netejar el telèfon mòbil? – Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars – Gossos i gats poden contreure o transmetre la Covid-19? – ‘Coronavirus’ o ‘Covid-19’? Com n’hem de dir? – Vegeu la informació de la Generalitat Valenciana – Vegeu la informació de la Generalitat de Catalunya – Vegeu la informació del Govern de les Illes Balears – Vegeu la informació del Govern d’Andorra – Vegeu la informació de l’estat espanyol – Vegeu la informació de l’estat francès – Vegeu la informació de l’Organització Mundial de la Salut (OMS)

Summary: Report diari sobre el coronavirus: el món es confina i ‘sorpasso’ de l’estat espanyol a Itàlia en el ritme de contagis


Els representants de les quatre formacions que es varen oposar a l’aplicació de l’article 155 de la constitució espanyola han participat en un debat electoral organitzat per VilaWeb. Podeu veure el debat íntegre ací. El candidat d’ERC Gerard Gómez del Moral ha garantit que el seu partit ‘no donarà xecs en blanc a ningú’, ni a Sánchez ni a l’extrema dreta, i creu que no hi ha debat després que el líder del PSOE, Pedro Sánchez, només contempli negociar la investidura amb els republicans si no hi ha contrapartides. ‘No volem repressió ni volem renunciar a res’, ha defensat. Tant el cap de llista dels comuns, Jaume Asens, com el cap de llista de Front Republicà, Albano Dante Fachin, han interpel·lat el candidat d’ERC diverses vegades i li han retret ambigüitat. Per la seva banda, la número 2 de JxCat, Laura Borràs, ha considerat que Sánchez ni els contempla perquè ha entès que JxCat té ‘155 raons per no pactar amb Sánchez’ i ha lamentat la manca d’unitat de l’independentisme. Podeu recuperar el minut-a-minut del debat electoral a continuació i a les xarxes amb l’etiqueta #DebatVilaWeb.

Summary: Asens, Borràs, Fachin i Gómez del Moral participen en el debat de VilaWeb


Junts per Catalunya ha fet una conferència de premsa per anunciar que presentarà recursos contra la decisió de la Junta Electoral espanyola de vetar Carles Puigdemont, Clara Ponsatí i Toni Comín. Malgrat que segons Josep Costa i Juame Alonso-Cuevillas, representants de JxCat i membres de l’equip jurídic Puigdemont i els consellers exiliats, aquests recursos prosperaran abans de les eleccions, Junts per Catalunya ha hagut de nomenar substituts provisional als tres polítics. Aquests seran l’advocat Gonzalo Boye, l’ex-batlle de Barcelona, Xavier Trias, i la periodista Beatriz Talegón. Qui forma part de la Junta Electoral espanyola? Quin paper tenen els partits? ‘Amb tota seguretat, guanyarem’ Segons Costa i Cuevillas, presentaran els recursos al Tribunal Suprem i al Tribunal Constitucional espanyols i al Tribunal de Justícia de la Unió Europea de Luxemburg, els quals hauran de resoldre abans de les eleccions. ‘Amb tota seguretat, guanyarem’, ha dit Alonso-Cuevillas, que ha augurat que la divisió a la JEC, amb quatre vots particulars, posarà les coses difícils al Suprem i al Constitucional. ‘Jurídicament és inexplicable, Les hem vist molt grosses els últims mesos, però això supera qualsevol cosa’, ha criticat. Costa ha destacat que la resolució de la JEC estava signada amb data de diumenge, mentre que la reunió era prevista per aquest dilluns. Ha titllat la resolució d‘‘incomprensible jurídicament, kafkiana, grotesca, confusa, contradictòria i qualsevol cosa menys fonamentada en dret’, una decisió que és ‘vergonyosa i antidemocràtica’. També ha reivindicat que els vots particulars donen la raó a les al·legacions que va presentar JxCat divendres. ‘S’han inventat una causa d’il·legibilitat no prevista a la llei, s’han inventat una cosa que ni tan sols el PP i Cs havien al·legat’, ha denunciat Costa. A més, ha recordat que la JEC ho justifica amb l’aplicació de l’article 384 bis de la Llei d’Enjudiciament Criminal contra Puigdemont, per la qual el jutge Pablo Llarena va suspendre els diputats del parlament, però que a Comín i Ponsatí no se’ls ha aplicat mai.

Summary: Boye, Trias i Talegón prenen el relleu provisional de Puigdemont, Comín i Ponsatí


Cap canvi d’última hora ha permès que els pressupostos de Barcelona es poguessin aprovar aquest divendres per via ordinària. Amb tan sols 11 vots a favor, 14 abstencions i 15 vots en contra, el projecte de pressupostos d’Ada Colau no ha prosperat i ara caldrà que l’alcaldessa se sotmeti a una qüestió de confiança per aprovar-los. El debat de pressupostos, però, ha estat marcat pels retrets del govern els demòcrates i els republicans al PSC per votar-hi en contra. De fet, el tinent d’alcalde Gerard Pisarello ha recriminat que els socialistes ‘mai havien mostrat cap discrepància de fons’, mentre que Jaume Collboni acusa al govern d’utilitzar els pressupostos com ‘una oportunitat per canviar d’aliats amb les forces independentistes’. Ara, la batllessa, Ada Colau, es veurà abocada a una qüestió de confiança per a aprovar els comptes. Això significa que l’equip de Barcelona en Comú portarà el projecte inicial de pressupost –el que no incorpora els pactes a què va arribar amb el PDECat i ERC– a votació. Com que no tindrà majoria, s’obrirà un termini de 30 dies per a presentar una moció de censura. En cas que no hi hagi cap candidatura alternativa a la batllia, el pressupost s’aprovarà automàticament. Després d’haver pactat l’abstenció d’ERC i el PDECat, el govern necessitava també el compromís dels socialistes que no hi votarien en contra. Finalment, les negociacions no van arribat a bon port i el ple ha tombat la proposta de pressupost. Segons han explicat els socialistes, tenien tres objectius marcats de cara a l’abstenció. D’una banda, volia incloure al pressupost el cobriment de la ronda de Dalt, començat aquest estiu. També volia donar usos esportius al palau d’esports de Montjuïc i incloure una partida per al fons extraordinari de reactivació econòmica. Cap dels tres no ha estat acceptat pels comuns.

Summary: L’oposició tomba el pressupost de Colau


Josef Lang (1954) ha estat trenta anys diputat del partit verds alternatius de Suïssa. Durant vint-i-dos anys al seu cantó, i vuit al parlament nacional. Figura important, el senyor Lang va arribar a ser vice-president del Partit dels Verds. Actualment milita en l’antimilitarisme, però viu la política institucional més de lluny, fa d’historiador, la seva professió, i s’ha interessat molt en la qüestió catalana. Tant, que és una de les persones amb qui es va reunir Carles Puigdemont a Suïssa mesos enrere. VilaWeb l’ha entrevistat telefònicament. —D’on us ve el vostre interès amb Catalunya? —Als anys vuitanta vaig escriure una dissertació en història sobre els bascos. I si hom estudia el cas basc, estudia també la qüestió nacional a Espanya, on l’altre gran tema és Catalunya. D’aquí que ho conec. Però hi ha una altra raó. —Quina? —Estic realment impressionat amb el moviment català, per ser tan fort i, conseqüentment, pacifista. I que no hagi comès l’error de part del moviment basc de després de la dictadura de continuar amb la lluita armada. Crec que el seu caràcter pacífic és un factor de força i també un senyal per a tot el món. S’escampa el missatge que es pot aconseguir més si són les masses que es mobilitzen sense violència que no pas tenint una petita elit violenta que fa servir les armes. —Vós veniu de tradicions d’esquerres i pacifistes. I sou historiador. El moviment català és nacionalista? —No el considero nacionalista. L’únic nacionalisme rellevant que hi ha a l’estat és el nacionalisme espanyol. El moviment català és sobretot democràtic. És la ciutadania que vol decidir el destí, que vol exercir drets democràtics. En segon lloc, és sobretot un moviment republicà. I què hi fa un moviment republicà dins un estat monàrquic? Perquè ara no és com als anys trenta. Als anys trenta, Catalunya va declarar la república i al cap de poques hores Madrid. Ara això no passa. Per tant, crec que la separació d’un moviment republicà dins un estat monàrquic és una cosa lògica. —Vau poder parlar amb Puigdemont a Suïssa fa uns mesos. Com va anar la trobada? —Vaig veure’l el 19 de març a Berna, en un hotel, l’antica casa de la vila. Ell es va interessar per la qüestió del federalisme i el comunalisme a Suïssa, en relació a una futura República catalana. De fet, una República catalana es pot organitzar de manera centralista, federalista, o comunalista. També vam parlar de democràcia directa, i com s’inscriu en el projecte de constitució catalana. I jo volia saber com veia ell el desenvolupament de l’esdevenidor, però també quina era la garantia que el moviment continuï essent pacífic. Va ser un diàleg molt obert, en deu minuts ja ens tutejàvem, i no va haver-hi cap autoritarisme per part seva. Érem dues persones amb experiència política (ell més que jo, sobretot d’una altra mena) i interessades a saber com s’organitza una democràcia moderna al segle XXI. I dues persones que certament coneixen la importància del pacifisme, però que també saben que la democràcia purament representativa no està a l’altura de les necessitats de la ciutadania. —La vostra posició vers Catalunya és la posició majoritària al grup verd? —Mira, la gent té simpatia amb Catalunya, però té dubtes sobre si la independència és el camí correcte. La generació de menys de quaranta anys és influenciada pels horrors de la guerra dels Balcans. Per a ells, els mots ‘separar-se’, ‘autodeterminació’, els recorden l’horror dels Balcans. A més, als anys noranta, quan aquesta generació es feia gran, apareixia el nacionalisme de dretes a Suïssa. Això també hi influeix. La gent de més de quaranta anys, en canvi, respon més als principis, al Maig de 1968, i recorden la solidaritat contra el franquisme. Aquesta generació entén millor el moviment català que no pas els més joves. La nostra tasca és explicar als joves que Catalunya, i això que hi passa, no té res a veure amb allò es va esdevenir als Balcans. —I amb què ho compararíeu, doncs? —Estic convençut que el moviment català és una cosa nova. No és fàcil de comparar. És nou del punt de vista de moviment social. Segons que em sembla, sou el futur dels moviments socials emancipatoris. Primer, és un moviment capaç de mobilitzar regularment una gran part de la societat. D’una nació de 7,5 milions, mobilitzar regularment un milió, dos milions, és una cosa extraordinària. En segon lloc, és molt ben estructurat: milers de petits òrgans, associacions, agrupacions, entitats. Una societat civil en el millor sentit de la paraula. Ciutadania organitzada. I el tercer element és un moviment sense violència, però amb molta imaginació, com va demostrar el Primer d’Octubre. Veig en el moviment català el futur dels moviments d’emancipació d’Europa, i enllà. Fixa’t ara als Estats Units. Amb aquest moviment de joves en contra de les armes. Hi té un aire. Ara, com a historiador, potser la cosa que em ve més al cap és la Revolució del Vellut, l’any 1989 a Txecoslovàquia i el Maig de 1968. És a dir, mobilitzacions massives. Autoorganització molt forta, on el comandament no és centralitzat i poderós, sinó que és la gent qui pren les regnes. Molt oberts a diferents tendències internes. I finalment, pacífics. Són moviment de desobediència civil en el millor sentit de la paraula. —I ara? Com valoreu el govern de Pedro Sánchez? —D’entrada és positiu que hagi caigut el govern de dretes. Però fa poc temps que hi és, i no en podem dir gaire cosa. Però hi ha coses positives: s’ha acabat el 155 i s’ha retornat a l’autonomia, hi ha la possibilitat que potser tornen els presoners a Catalunya. Negatiu és el nomenament del ministre d’Afers Estrangers, que és un anticatalanista, i el de l’Interior, especialista i protagonista de la lluita antiterrorista. I ja no som en aquesta fase. Avui ja no hi ha terrorisme. Per a mi, aquests dos són els punts negatius. —Com veieu Podem, vós que sou dels verds suïssos? —Si visqués Madrid o Andalusia els votaria. És clar. Són més conseqüents amb les qüestions socials i més oberts a les minories nacionals que el PSOE. En aquest sentit, són un progrés. Però opino que es nota massa que van néixer a Madrid. No sé si és la lluita de les nacions que tenen el dret de decidir, que és un dret incondicional, se la fan molt seva. Aquí hi ha la meva critica, no tant a les paraules. Ells, per exemple, van criticar el 155 o el fet de tenir presos. Van ser crítics, però no combatius i no van fer cap gran campanya, cosa que és necessària. També cal veure que el nacionalisme espanyol ha crescut molt darrerament i això va fer que tinguessin por de perdre vots. Però en política jo sóc dels qui penso que valen més els principis que els vots. I cap i a la fi, no crec que en perdessin tants, per això. Hi ha enquestes que diuen que fins i tot fora d’Euskadi i Catalunya la causa catalana tenia també acceptació creixent. —De crítiques als independentistes, quines faria? —Crec que va ser un error fer el pas enrere després d’haver declarat la independència. Puigdemont mateix afirma que es va creure les promeses de Madrid. Ara bé, de fet, potser jo hauria pres un camí diferent, no gaire lluny de la independència, i una mica més integrador cap a la gent que té por. Potser es podria haver obert un procés constituent. Que en un primer moment deixa oberta la qüestió de si seràs independents del tot o no. I comences un camí obert. Ara, també és veritat que el govern espanyol no hauria acceptat aquest procés constituent. Però mira, aleshores hauria estat una altra cosa. I molta gent que dubta sobre la independència no dubta en canvi del dret dels catalans d’engegar un procés constituent. La meva estratègia hauria estat una mica diferent. I, de fet, encara el podeu obrir, aquest procés. I penseu en la gent que té por. Ja ho vaig dir a Carles Puigdemont: treballeu més per guanyar-vos la part de la població que té por de la independència. I aquesta gent molts són obrers. I volen saber si una Catalunya independent o sobirana seria més social que l’estat espanyol. —I com jutgeu la posició de la UE? —Crec que l’actitud de la UE i dels governs europeus no es pot llegir com la por dels separatismes. No ho veig. Si fos així, Gran Bretanya i Bèlgica haurien de ser molt anticatalans perquè són estats amb possibles independències. I en canvi passa al revés: Bèlgica i al Regne Unit són dels llocs més oberts amb Catalunya. Crec que la raó n’és una altra. A la UE no tenen por de la separació. Tenen por d’una altra cosa. Tenen por d’un moviment social que encarna el futur dels moviments socials a Europa. El sense llar, els aturats, els sindicats. Tots aquests poden prendre’n exemple. Catalunya podria demostrar que una ciutadania organitzada pot canviar coses.

Summary: Josef Lang: ‘Veig en el moviment català el futur dels moviments d’emancipació d’Europa’


L’acte de lliurament dels Premis Capital de la Sardana 2017, dimecres 3 de novembre (19:00h) al Teatre Jardí de Figueres, serà una nova oportunitat per reconèixer les persones i entitats que han treballat en la difusió, promoció, divulgació i innovació de la sardana. Malgrat que el nom dels guardonats ja va fer-se públic a mitjans de març, la cerimònia no estarà exempta d’incògnites. Entre els principals motius d’interès, es podrà conèixer el programa de la Capital de la Sardana Montblanc 2018 i la nominació de la Capital de la Sardana 2019. El certamen estarà amenitzat amb el concert de la cobla La Flama de Farners, amb el tenor solista Josep Fadó, sota la direcció de Jordi Molina. A més de les sis categories estàndard (dedicació, continuïtat, mitjans audiovisuals, promoció i difusió, divulgació musical i iniciatives innovadores), els Premis Capital de la Sardana lliuraran tres reconeixements especials. Enguany, les medalles al Mèrit Sardanista, al Mèrit Musical i al Mèrit de la Dansa recauran en Bartomeu Duran, Antoni Mas i Josep Vilar respectivament. Llegeix l’article sencer a Tornaveu, fent clic aquí.

Summary: Figueres lliura els Premis Capital de la Sardana 2017


Els diputats del parlament britànic Lilian Greenwood i Alex Sobel, tots dos del Partit Laborista, han decidit d’aïllar-se i posar-se en quarantena després d’haver estat en contacte amb una persona diagnosticada amb el coronavirus. Els parlamentaris van assistir a la Cimera del Bus del Regne Unit, feta a Londres, amb uns dos-cents cinquanta participants de la indústria de l’autobús i el transport. Dies després es va saber que una persona amb coronavirus havia assistit, fet que als sanitaris a trucar a tots els participants. Malgrat que no estan obligats a estar confinats a casa, els dos diputats han decidit evitar el contacte amb altres persones i cancel·lar tots els actes públics fins al 20 de febrer (dues setmanes després de l’acte). *Statement* As has been reported by @harry_horton I attended the UK bus summit on the 6th Feb, where there was an attendee who has tested positive for coronavirus. Whilst I have been informed that I am at very low risk, I have called 111 to be formally assessed. — ((( Alex Sobel MP ))) (@alexsobel) February 14, 2020 8 days ago I spoke at the UK Bus Summit. This morning I received this advice from Public Health England. I’m feeling completely well but to be extra-cautious I’m cancelling my public engagements until 20th February. Sorry for any inconvenience. pic.twitter.com/Q9pGKXwh80 — Lilian Greenwood (@LilianGreenwood) February 14, 2020

Summary: Dos diputats del parlament britànic es posen en quarentena pel coronavirus


El ministre per a Escòcia del govern britànic, Alister Jack, ha dit avui que una victòria del Partit Nacional Escocès (SNP) en les eleccions escoceses del 2021 no legitima automàticament la celebració d’un segon referèndum d’independència, com sostenia el mateix Jack al novembre. La primera ministra escocesa, Nicola Sturgeon, ha demanat que el parlament escocès tingui competència per convocar referèndums en el futur quan ho consideri oportú. ‘És inacceptable’, ha afirmat Jack en una entrevista amb la BBC. Jack ha aconsellat al primer ministre Boris Johnson que no concedeixi una ordre de la Secció 30 per a la cessió d’aquesta competència. ‘He escrit al primer ministre referent a això aquesta mateixa setmana i respondrà molt ràpid a la carta del 19 de desembre de Nicola Sturgeon’, ha explicat. ‘Seria un error concedir el dret a convocar referèndums al Parlament escocès elegint el moment per un motiu molt fàcil: Escòcia es veuria arrossegada a “neverendums”‘, joc de paraules que es podria traduir com a referèndums que mai acabarien, ha argumentat. Per a Jack, l’SNP hauria d’esperar ‘una generació’ per a demanar una altra consulta. En resposta, una portaveu de l’SNP, Mhairi Black, ha argumentat que l’SNP ja ha guanyat les darreres eleccions i ha estat la força més votada a Escòcia en les recents legislatives al parlament de Londres, cosa que legitimaria la convocatòria d’un nou referèndum d’independència. ‘Confio que quan el poble d’Escòcia pugui elegir el seu futur, optarà per escapar de l’embolic del Brexit i del sistema trencat de Westminster per construir una Escòcia més justa’, ha subratllat. Aquest encreuament de declaracions es produeix després que ahir milers de persones –80.000 segons els convocants– sortissin al carrer a Glasgow pel dret de decidir. Sturgeon va sol·licitar formalment el passat 19 de desembre la cessió de competències per convocar un nou referèndum d’independència després del ‘no’ de la consulta del 2014. El 18 de setembre del 2014 els residents a Escòcia van votar per 55 a 45 per cent a favor de la permanència en el Regne Unit, però des de llavors l’SNP de Sturgeon ha aconseguit una rotunda victòria en les eleccions al parlament de Londres i manté un govern estable i amb majoria absoluta a Edimburg. En la consulta del 2014 el principal argument contra la independència va ser que Escòcia abandonaria la UE en cas de sortida del Regne Unit, fet que finalment passarà igualment després del Brexit aprovat en el referèndum del 2016 malgrat la victòria del ‘no’ a les circumscripcions escoceses.

Summary: Londres considera que una victòria de l’SNP el 2021 no legitima un segon referèndum escocès


Finalment els tres representants del govern que han participat a la reunió del Consorci del Palau s’han abstingut i han facilitat la inculpació de CDC en l’anomenat cas Palau. La decisió ha tirat endavant amb el vot a favor dels dos representants de l’Ajuntament de Barcelona, els dos del govern espanyol i un dels cinc de l’Orfeó Català. Els altres quatre hi han votat en contra. Així, l’executiu català obeeix la moció aprovada la setmana passada al Parlament de Catalunya i que instava el govern a rectificar el seu vot en contra en la reunió. Els diputats d’Esquerra Republicana integrats dins el grup parlamentari de JxSí es van desmarcar del PDECat i han votat a favor de les propostes de resolució de la CUP i CSQP, reclamant així que el govern rectifiqués i demanés al Consorci del Palau de la Música que acusi CDC pel cas de presumpta corrupció que s’està investigant. El PDECat, per la seva banda, es va abstenir.

Summary: El govern rectifica i facilitarà que el consorci del Palau acusi CDC


L’advocat general del Tribunal de Justícia de la Unió Europea, Michal Bobek, diu que Espanya no pot reclamar l’extradició de Josep Miquel Arenas, àlies Valtònyc, amb un codi penal posterior als fets pels quals va ser condemnat que sigui més dur que el del moment del presumpte delicte. En les conclusions sobre cas de l’euroordre del cantant, Bobek diu que la llei de referència per a examinar l’extradició ha de ser ‘l’aplicable als fets’, i no pas una de posterior, per donar ‘un marc de referència senzill, clar i previsible’. Només accepta de tenir com a referència el codi penal vigent en el moment de l’euroordre si ‘les modificacions posteriors són més favorables per a l’acusat’. L’advocat general, doncs, dóna la raó a Valtònyc i a la Comissió Europea i s’oposa a les tesis d’Espanya i la fiscalia belga, que defensen d’aplicar el codi penal vigent en el moment d’emetre l’euroordre. Valtònyc i els serveis jurídics de l’executiu europeu ja deien que només la llei aplicable als fets és important per a fer una euroordre. L’advocat de Valtònyc, Simon Bekaert, ha valorat, en un piulet, que aquesta decisió era un gran pas endavant per a evitar l’extradició: Today the advocate general of the CJEU in Luxembourg released his opinion in the Valtonyc Case, supporting our point of view. Spain should not bend the rules in its pursuit of extradition. Another step closer to non-extradition. @EU_Commission @Valtonyc — Simon Bekaert (@Simonbekaert) November 26, 2019 Segons Valtònyc, la conclusió del magistrat mostra que ‘quan Espanya juga fora de casa no pot interpretar la llei com vol’. Malgrat subratllar que l’opinió de l’advocat general del TJUE no era ‘conclusiva’, Valtònyc s’ha mostrat confiat que si el jutge seguia les conclusions de l’advocat general, cosa que passava en el 80% dels casos, el Tribunal d’Apel·lació de Gant en descartaria finalment l’extradició. El dubte dels tribunals belgues Espanya va demanar l’extradició automàtica del cantant pel delicte d’enaltiment del terrorisme, però la legislació europea només permet aquesta via ràpida en cas de crims castigats a l’estat en qüestió amb tres anys de presó, com a mínim. Valtònyc va ser condemnat a dos anys de presó pel delicte d’enaltiment del terrorisme amb la llei espanyola del 2012, però quan es va emetre l’euroordre la pena màxima que marcava el codi penal era de tres anys, arran d’una reforma del 2015. Els magistrats belgues van preguntar a Luxemburg si es podia aplicar de manera retroactiva el codi penal a l’hora d’activar per la via ràpida una euroordre, com va fer Espanya. Concretament, volien saber si es podia prendre de referència la llei penal ‘en el moment en què es va dictar l’ordre de detenció europea’. Conclusions no vinculants L’opinió de l’advocat general no és vinculant ni definitiva. Els mesos vinents els magistrats de la sala s’hauran de pronunciar sobre la disputa i no tenen l’obligació de seguir el criteri del lletrat txec. Sentència no decisiva En tot cas, encara que el TJUE resolgui en favor de Valtònyc, la seva sentència no serà decisiva per a resoldre l’euroordre, tot i que donarà més motius, i de molt de pes, per a refusar-ne el lliurament a Espanya. Després del dictamen de Luxemburg, el Tribunal d’Apel·lació de Gant decidirà si accepta l’extradició o no. Sigui com sigui, l’eventual sentència encara podria ser objecte de recurs a una tercera instància judicial. La primera instància ja va denegar l’extradició de Valtònyc que havia reclamant Espanya l’estiu del 2018.

Summary: Espanya no pot demanar l’extradició de Valtònyc, segons l’advocat general del Tribunal de Luxemburg


El primer tinent de batlle de Barcelona, Gerardo Pisarello, ha assegurat aquest dimecres que els venedors de top manta a la ciutat han passat de 800 a 300 en les últimes setmanes. Aquest descens es deu a la intervenció al passeig Joan de Borbó i per les sancions als compradors. ‘Teníem un problema gran fa unes quantes setmanes, i s’ha reduït de manera substancial’, ha sostingut Pisarello, que ha destacat que aquest descens de 500 manters s’ha produït a l’estiu, que és una època complicada, a parer seu. Pisarello ha assenyalat que el top manta s’estén a tota la costa catalana, i ha defensat que les intervencions policíaques que es porten a terme a la ciutat ‘estan sent molt efectives’ i coordinades entre els diversos cossos. Finalment, el primer tinent de batlle ha recordat que l’ajuntament impulsa mesures socials pels venedors.

Summary: Barcelona diu que els venedors il·legals s’han reduït de 800 a 300 aquestes últimes setmanes


La Xina s’ha interessat per la situació de Catalunya i la posició de la Unió Europea (UE) sobre aquesta qüestió. Segons que ha explicat l’ACN, el 15 de novembre, a última hora, es va incloure Catalunya en l’ordre del dia de la reunió interparlamentària entre la UE i la Xina a petició de Pequín. Aquest debat es va fer al Parlament Europeu a Estrasburg i va durar uns vint minuts. El vice-president del comitè d’Afers Estrangers de l’Assemblea Popular Nacional de la Xina, Wang Xiaochu, va preguntar per Catalunya i va expressar el suport al govern espanyol. A més, va demanar si l’estratègia de Rajoy era també la línia oficial de la UE. L’objectiu era saber si aquesta actitud de la UE –la insistència a no ingerir-se en els afers interns– es mantindria sempre, en una referència implícita al Tibet, Xinjiang i les vulneracions de drets humans a la Xina. La UE va respondre que, ‘actualment’, la línia oficial de la UE respecte de Catalunya era la mateixa que la de l’estat espanyol, però va afegir que la situació de Catalunya no es podia comparar amb la dels territoris sota domini xinès que també tenen moviments independentistes. Els representants europeus van dir que si bé la UE segueix la política ‘d’una sola Xina’ pel que fa a les disputes territorials, això no vol dir que mantingui silenci en cas de possibles violacions de drets humans. La UE va afegir que a Catalunya volia diàleg i compliment de la llei. Així mateix, la UE va negar que hi hagués vulneracions dels drets humans a Catalunya, malgrat els empresonaments dels consellers i dels dirigents de l’ANC i Òmnium.

Summary: La Xina va preguntar a la UE per la situació de Catalunya