‘Hi ha més gent que mai en moviment. N’hi ha que fugen de la guerra, n’hi ha que cerquen una oportunitat. Els refugiats i els migrants no es poden veure com un llast. Si som capaços d’entendre’ls tenen un gran potencial.’ Amb aquestes paraules, el secretari general de l’ONU, Ban Ki-moon, inaugurava ahir a Nova York la primera cimera mundial sobre refugiats i migrants. No hi faltava cap dels 193 països membres. D’aquesta manera, les Nacions Unides tornava a posar sobre la taula, i el focus mediàtic, un dels grans problemes del segle XXI: el desplaçament forçat de persones per culpa de la violència o raons econòmiques. L’any passat, segons dades de l’ONU, més de seixanta-cinc milions d’humans van marxar de casa pels estralls de la guerra i la persecució. Una xifra mai vista. ‘Faig un crida als líders mundials perquè sumin esforços i es comprometin a salvaguardar els drets i la dignitat de tots aquells que s’hagin trobat obligats a abandonar casa seva per cercar una vida millor’, deia ahir Ban Ki-moon davant els representats estatals. Poc després, van aprovar per unanimitat l’anomenada declaració de Nova York, un text de vint-i-dues pàgines en què es comprometen a emprendre mesures coordinades i més humanes per a plantar cara a la crisi. ‘Un pas valent’, segons Ki-moon. La declaració es pot resumir en aquests sis punts: Protegir els Drets Humans de tots els refugiats i migrants, indiferentment del seu estatus. Assegurar que tots els infants refugiats i migrants reben l’educació necessària. Assistir tots els afectats per conflictes enquistats. Ajudar aquells països que rescaten, reben i acullen grans nombres de refugiats i migrants. Millorar les operacions de cerca i rescat i, també, el lliurament d’ajut humanitari i per al desenvolupament. Augmentar la recol·locació de refugiats i els fons dels programes d’ajut. Paraules molt boniques que queden empastifades per la manca de mesures concretes, però, sobretot, per dos elements clau: la declaració no és legalment vinculant i no entrarà en vigor fins el 2018. D’aquesta manera, els estats membres fan el tripijoc d’atorgar importància i caràcter d’urgència a la crisi, però se n’espolsen les responsabilitats. Almenys les immediates. Una fugida d’estudi. L’alt comissari pels Drets Humans, Zeid Ra’ad Al Hussein, va ser l’únic que va reconèixer una cosa que va definir com ‘la veritat amarga’. ‘La cimera s’ha convocat perquè fins ara hem fallat estrepitosament.  És una vergonya que les víctimes de crims abominables hagin de patir encara més per culpa del nostre fracàs a l’hora de protegir-los’ Moltes ONG van denunciar ‘la hipocresia’ d’una declaració que manté l’status quo, que no castiga aquells països signants que la incompleixen, que no ofereix vies segures i legals perquè els refugiats i migrants es puguin desplaçar amb llibertat i que no proposa solucions a curt termini per a encarar les causes del desplaçament de milions de persones. L’ONU tampoc no va aconseguir que la declaració servís per a eradicar una de les pràctiques més polèmiques en la gestió de la crisi: la detenció de menors mentre se’n determina l’estatus migratori. El compromís que es va arrencar dels països membres és el d’evitar, sempre que sigui possible, aquestes pràctiques, però no s’ha prohibit. El text final també eludeix, després de les protestes d’uns quants governs, la condició que cada any –pel cap baix– els països més rics acullin el 10% de desplaçats. Actualment, segons dades de l’ACNUR, als estats del sud n’hi van a parar prop del 86%. Tan sols un 6% són a Europa. 65.3 million people are displaced by conflict and persecution Here is where they are hosted#UN4RefugeesMigrants pic.twitter.com/aSt4yZtJcV — UN Refugee Agency (@Refugees) 19 de setembre de 2016 Metges Sense Fronteres (MSF), una de les organitzacions més actives en les crisis migratòries (des de la Mediterrània a l’Amèrica Central), va criticar amb duresa el text: ‘La declaració és vaga i hi manca urgència per a respondre a la crisi.  Molts dels líders que l’han signada ja la transgredeixen amb polítiques cruels als seus països.  Si el 2015 hi hagué 5.749 morts travessant fronteres, no n’hi ha prou amb “resultats concrets” el 2018.’ BREAKING: The #NY Declaration is approved! Sadly, many in the room are already contravening it #un4refugeesmigrants pic.twitter.com/cT8ziXBxQs — MSF Sea (@MSF_Sea) September 19, 2016 Només el Japó, en una intervenció del primer ministre, Shinzo Abe, va anar una mica més enllà de les bones paraules i va anunciar que el seu govern destinaria més de 2.500 milions d’euros en ajuda entre ara i el 2018. La Xina va oferir prop de 90 milions en assistència immediata. Europa, la seguretat com a prioritat La declaració de Nova York, un cop es compara amb la realitat, és gairebé un projecte mort. Paper mullat. A Europa els partits extremistes –clarament xenòfobs i partidaris de tancar fronteres– van guanyant terreny. El darrer cas és Alternativa per Alemanya (AfD), que ha aconseguit en algunes eleccions regionals d’aplegar el vot de la desafecció i contrari a la política de portes obertes d’Angela Merkel. La cancellera mateix, després de les eleccions de Berlín, va reconèixer ahir que Alemanya no estava preparada per a acollir més d’un milió de persones el 2015. ‘Si pogués, tornaria molts i molts anys enrere per poder preparar el govern i les autoritats.  Ningú, ni jo mateixa, no vol repetir la situació de descontrol de l’any passat.’ Mentrestant, les tanques i els filats espinosos ressegueixen les fronteres exteriors de la Unió Europea en nom de la seguretat: Melilla, Ceuta, Bulgària, Hongria, Grècia (frontera terrestre amb Turquia), i fins i tot Noruega (frontera amb Rússia). La UE, incapaç de tancar la Mediterrània, també ha finançat la que ha instal·lat Macedònia al nord de Grècia. Enfrontaments a Idomeni (Grècia) entre refugiats i antiavalots macedonis (foto: Oriol Bäbler)Enfrontaments a Idomeni (Grècia) entre refugiats i antiavalots macedonis (foto: Oriol Bäbler)Enfrontaments a Idomeni (Grècia) entre refugiats i antiavalots macedonis (foto: Oriol Bäbler)Enfrontaments a Idomeni (Grècia) entre refugiats i antiavalots macedonis (foto: Oriol Bäbler) La setmana passada, el Brexit va capitalitzar el debat de l’estat de la Unió al Parlament Europeu i la reunió de caps de govern a Bratislava. Tanmateix, la crisi dels refugiats sí que s’esmenta en el ‘full de ruta‘ publicat després de la trobada a la capital eslovaca: ‘Tenim molts desafiaments davant nostre: la preocupació i la por pel descontrol de la immigració, el terrorisme i la inseguretat social i econòmica.’ En el segon apartat del text, sota el títol de ‘migració i fronteres externes’, els estats membres es comprometen a evitar el ‘flux incontrolat’ i a reduir ‘el nombre d’immigrants il·legals’. En la secció ‘mesures concretes’, es parla d’aprofundir l’aplicació del pacte entre la UE i Turquia i de donar suport als països que formen part de la ruta dels Balcans, ja gairebé difunta: Macedònia, Sèrbia, Croàcia i Eslovènia. Els dics de contenció dels migrants i refugiats. Els caps de govern també van aprovar un ‘fons d’emergència’ de 108 milions d’euros per a ajudar Bulgària a millorar ‘la seguretat de la frontera i la migració’. En el text, en cap moment no se citen Itàlia i Grècia, els països que han rebut més migrants i refugiats entre el 2015 i el 2016. A Grècia, segons dades de l’ACNUR, hi ha més de 62.000 confinats en tota mena de camps per tot el país. Grècia sempre ha estat un punt de trànsit, i no pas una destinació, però el tancament de fronteres l’ha convertit ‘en una presó a cel obert’, en paraules d’algunes ONG. Aquesta situació d’enquistament, però també d’incertesa, ha dut frustració i desesperació entre els refugiats i migrants. Les condicions de vida als centres de detenció de les illes de la mar Egea són gairebé infrahumanes, segons Human Right Watch. Les protestes, els enfrontaments i la tensió són habituals. Ahir al vespre, el centre de Moria, a l’illa de Lesbos, va quedar totalment calcinat després d’una protesta multitudinària. Els 4.000 detinguts van haver de ser evacuats. Big fire in #Moria#DetentionCenter the life of 4000 #refugees in denger. #antireportpic.twitter.com/1Fk0ptg49h — Nasim (@Nasim_Lomani) 19 de setembre de 2016 El tancament de la ruta dels Balcans ha ressuscitat una ruta molt més perillosa: el corredor central de la Mediterrània. El salt de Líbia –un país absolutament desfet per la guerra– a Itàlia. Més de 130.000 persones hi ha transitat del gener ençà. Gran part de les 3.211 ànimes que s’ha empassat la mar han mort en aquesta ruta. El president del Consell Europeu, Donald Tusk, va declarar ahir a Nova York: ‘No hi ha cap problema global més urgent que la migració de milions de persones.’ No obstant això, en el mateix discurs va dir: ‘La Unió Europea vol enfortir les fronteres exteriors i alhora intensificar l’assistència econòmica dels necessitats.’ Tusk en cap moment no va esmentar el programa de recol·locació de refugiats de la UE: una mesura que la declaració de Nova York vol potenciar. El setembre de l’any passat, els estats membres es van comprometre a recol·locar 160.000 refugiats en dos anys. De moment només s’han acollit 4.947 persones. Estats com Polònia i Hongria es van desdir del compromís inicial i s’han negat a participar en el programa. A aquest ritme, marcat per l’apatia i els egoismes nacionals, el programa no es completarà fins d’aquí a trenta-dos anys.

Summary: La crisi dels refugiats: entre les paraules buides i l’obsessió per la seguretat


El president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart, ha tornat a la presó dels Lledoners a les 19.27 després d’haver complert els dos dies del primer permís penitenciari a què ha tingut accés d’ençà que va ser empresonat el 16 d’octubre del 2017. Va sortir dels Lledoners dijous al vespre i ha passat dos dies amb la seva família i sense tenir agenda pública. El fotògraf de VilaWeb Albert Salamé N’ha captat l’entrada als Lledoners. El pres polític ha repetit el gest de la victòria, tal com va fer quan va sortir dijous, i ha entrat amb un somriure. Cuixart s’ha acomiadat de la premsa: ‘Bona nit! Petons per a tothom!’ L’agència EFE ha distribuït tres fotografies de l’entrada de Cuixart. El vice-president de l’entitat, Marcel Mauri, s’ha acomiadat de Cuixart amb una abraçada i un missatge animant a continuar lluitant per la llibertat. Una abraçada de comiat sempre massa breu després de 48h de permís (no en digueu llibertat). Em recorda q hi ha 3 milions de presos polítics al món. I q som uns afortunats per poder seguir lluitant per la llibertat. L’única lluita q és perd és la q s’abandona. Endavant @jcuixart! — Marcel Mauri de los Rios (@marcelmauri) January 18, 2020 Els presos polítics estan classificats en segon grau penitenciari i poden començar a obtenir permisos mitjançant l’article 100.2 del reglament penitenciari, que estableix que poden accedir a permisos quan han complert una quarta part de la condemna. Els dos primers d’arribar-hi han estat Jordi Cuixart i Jordi Sànchez, que són els que fa més temps que estan empresonats i a més els que tenen una condemna més baixa –nou anys– en comparació amb la resta dels presos polítics. Sànchez també va obtenir un primer permís de dos dies, però no és previst que en faci ús fins que passi el 25 de gener per una qüestió d’agenda familiar. Joaquim Forn, condemnat a deu anys i mig, complirà la quarta part de la condemna el juny del 2020. Josep Rull, condemnat també a deu anys i mig, l’octubre del 2020. Carme Forcadell, amb onze anys i mig de pena, l’octubre del 2020. L’horitzó per a Jordi Turull, Raül Romeva i Dolors Bassa, amb penes de dotze anys, és el febrer del 2021. Finalment, Oriol Junqueras no podria obtenir permisos fins l’octubre del 2021 perquè la seva condemna és de tretze anys. La diferència entre Forn i Rull, amb la mateixa condemna, rau en el fet Forn ha acumulat més temps empresonat preventivament.

Summary: Cuixart torna als Lledoners fent el gest de la victòria


El govern vol que la Diada de l’11-S sigui ‘una primera resposta’ a la sentència de l’1-O, en cas de condemna. Així ho ha explicat la portaveu, Meritxell Budó, durant la roda de premsa posterior al Consell Executiu, la primera del nou curs polític. La consellera de Presidència ha asseverat que el govern està ‘concentrat’ i ‘centrant el màxim d’esforços’ en la confecció i aprovació del pressupost per al 2020. A més, ha apuntat que properament s’obrirà la roda de contactes amb els diversos grups parlamentaris per debatre la proposta, així com el treball bilateral entre Economia i la resta de departaments. D’altra banda, Budó també ha ‘celebrat l’esforç’ de JxCat i ERC per treballar per la unitat estratègica i donar una resposta conjunta a les sentències. La consellera de Presidència ha constatat la voluntat del president, Quim Torra, de reprendre la iniciativa política, a les portes de la Diada, la sentència del judici i una possible reactivació d’euroordres contra els exiliats. En aquest sentit, Budó ha remarcat que el govern aposta perquè la ‘gran mobilització’ de l’Onze de Setembre sigui ‘una primera resposta’ a qualsevol sentència que no sigui l’absolutòria. Amb contundència, Budó ha descartat les eleccions com a reacció a una possible condemna: ‘Cap escenari fa pensar que una resposta a la sentència sigui una convocatòria electoral’. En contra, la consellera ha reafirmat la ‘voluntat’ del govern -i, en particular del seu vice-president, Pere Aragonès– d’aprovar els comptes del 2020. L’executiu vol obrir ‘immediatament’ la roda de contactes amb els grups. Confrontació amb l’estat espanyol Budó també ha explicat que Torra ha exposat al Consell Executiu d’aquest matí el pla que va exposar a la Universitat Catalana d’Estiu (UCE) de Prada, on va afirmar que ‘no hi cap altre camí que la confrontació democràtica’. La consellera ha apuntat que, pel govern, ‘confrontació democràtica’ vol dir afrontar ‘políticament’ un problema polític, no cedir davant la ‘repressió’ i no acceptar cap sentència condemnatòria. A més, ha assegurat que aquesta voluntat és’compatible’ amb el diàleg, alhora que ha donat ‘màxim suport’ a la tesi esbossada per Torra. De fet, Budó ha afegit que la conferència del president del 5 de setembre a Madrid anirà en aquesta mateixa línia.

Summary: El govern vol que la Diada sigui ‘una primera resposta’ a la sentència i nega un avançament electoral


L’opera prima d’Ànnia Gabarró i Alberto Dexeus arriba als cinemes aquest cap de setmana. Les Perseides narra la història d’una adolescent que ha viscut la separació dels seus pares. Aquesta setmana també s’estrena Los Ángeles de Charlie, un reboot de la sèrie dels anys 70, i Legado en los huesos, segona part de la saga Triología del Baztán, basada en les novel·les homònimes de Dolores Redondo. En català, s’estrena el film d’animació Solan i Eri, missió a la Lluna i Longa noite, film gallec subtitulat en català. Les Perseides. Direcció: Ànnia Gabarró, Alberto Dexeus. Intèrprets: Camela Poch, Nora Sala-Patau, Marta Tremps; Eduard Buch. Gènere: Drama. Esbós: Una noia arriba al poble d’Escartrón per a passar-hi l’estiu després del divorci dels seus pares. Es refugiarà en les llegendes de postguerra que suren al poble. Charlie’s Angels (Los Ángeles de Charlie). Direcció: Elizabeth Banks. Intèrprets: Kirsten Stewart, Naomi Scott, Ella Balinska; Patrick Stewart, Sam Vlaflin, Jonathan Tucker. Gènere: Acció. Esbós: Quan un jove enginyer de sistemes crida l’atenció sobre una perillosa tecnologia, els Àngels són cridats a l’acció, arriscant les seves vides per a protegir els ciutadans. Midway. Direcció: Roland Emmerich. Intèrprets: Mandy Moore; Ed Skrein, Patrick Wilson, Woody Harrelson, Luke Evans. Gènere: Acció. Esbós: Després del devastador atac sorpresa que va destruir Pearl Harbor, l’Armada Imperial Japonesa es prepara per a un nou atac. Legado en los huesos. Direcció: Fernando González Molina. Intèrprets: Marta Etura, Elvira Mínguez, Ana Wagener; Leonardo Sbaraglia, Colin McFarlane, Miquel Fernández. Gènere: Enjòlit. Esbós: La vida d’una inspectora es veu altra vegada alterada per un succés inesperat: el suïcidi de diversos presos que deixen una única paraula escrita a la paret de les seves cel·les. Solan i Eri, missió a la Lluna (Månelyst i Flåklypa). Direcció: Rasmus A. Sivertsen. Gènere: Animació. Esbós: 50 anys després de la mítica arribada de l’home a la Lluna, en Solan i l’Eri s’embarquen en una aventura espacial, per fer-hi el segon pas. En català. The Two Popes (Los dos papas). Direcció: Fernando Meirelles. Intèrprets: María Ucedo; Jonathan Pryce, Anthony Hopkins, Juan Minujín. Gènere: Drama. Esbós: El film explora la relació entre el Papa Benet i el Papa Francesc, dos dels dirigents més poderosos de l’Església Catòlica. Longa noite. Direcció: Eloy Enciso. Intèrprets: Celsa Araujo, Misha Bies Golas, Nuria Lestegás; Suso Meilan, Manuel Pumares. Gènere: Drama històric. Esbós: Un home torna a Lugo després de la Guerra del 1936-1939. Allà es retroba amb vells fantasmes i records, i amb els vencedors i vençuts a la guerra. Subtitulat en català.

Summary: Les estrenes: La memòria històrica, íntima i familiar arriba al cinema amb ‘Les Perseides’


Enguany el 23 d’abril, diada de Sant Jordi, dia del llibre i de la rosa, s’escau en dimarts, tot just després de Dilluns de Pasqua, just al final de les vacances de Setmana Santa. Entre alguns editors consultats, aquesta situació de calendari no sembla que hagi d’afavorir les vendes de llibres, perquè tradicionalment els dies al voltant del 23 d’abril són de molt bona venda. És clar que això és un argument sobretot en clau barcelonina. Contràriament a aquesta percepció escèptica, els presidents del Gremi de Llibreters i la Cambra del Llibre (on hi ha llibreters, editors, distribuïdors i empreses d’arts gràfiques representats) han comparegut avui en conferència de premsa per anunciar que tenen bones perspectives i que creuen que serà un bon Sant Jordi. Ho ha explicat la presidenta del Gremi de Llibreters, M. Carme Ferrer, propietària de la llibreria Empúries de Girona: ‘Aquest Sant Jordi serà especial perquè tot just abans hi ha les vacances de Setmana Santa i això afavorirà les llibreries de pobles i ciutats de fora de Barcelona. Creiem que Sant Jordi s’avançarà. La gent comprarà abans els llibres que vol regalar i el mateix dia de Sant Jordi tornaran a sortir al carrer en família i tornaran a comprar llibres. Hi haurà més d’una compra aquest any.’ Tenint en compte el calendari i com cauen les festes, els llibreters, editors i ajuntaments d’algunes ciutats i pobles de turisme interior s’han organitzat per oferir plegats jornades i fires literàries, amb signatures d’autors, durant els dies de Setmana Santa. Aquest és el cas, per exemple, de Vic, que en el marc del Mercat del Ram, les set llibreries de la ciutat s’han posat d’acord per fer una parada conjunta i també s’hi han vinculat l’editorial Eumo (de la Unviersitat de Vic), Òmnium Osona i el Casino de Vic. Una iniciativa semblant de parades de llibres i autors signant s’esdevindrà a Girona, coincidint amb Dissabte Sant. I es continuaran trobades tradicionals com el Berenar Literari que des de fa nou anys organitza la llibreria El Cucut, de Torroella de Montgrí, enguany el Dijous Sant. Una venda diferent per Sant Jordi L’any passat per Sant Jordi es van facturar 22 milions d’euros, segons dades dels gremis. Enguany, M. Carme Ferrer, que és optimista, considera que es podria augmentar en un 1% o 2% més que l’any passat. Patrici Tixis, president del Gremi d’Editors de Catalunya ha destacat dos aspectes: per una banda, la transversalitat de la venda, 50.000 títols diferents s’arriben a vendre i ha recalcat que els deu més venuts de la jornada només representen una mitjana del 5% de les vendes totals d’aquest dia. I puja la venda en tots els gèneres, sigui poesia, filosofia o les guies per aprendre a cuidar animals domèstics. Tixis també ha destacat el comportament diferent del lector el dia de Sant Jordi: s’invertex la tendència de vendes pel que fa a l’idioma. Si durant l’any les vendes de llibres en castellà corresponen al voltant del 70% mentre que en català no arriba al 30%, el dia de Sant Jordi la gent compra llibres en català sobretot, arribant gairebé a un 70% del total de les vendes, mentre que en espanyol només és del 30%. Ara bé, si hi ha un fenomen que sobresurt per sobre dels altres aquest Sant Jordi, segons els presidents dels gremis, aquest és l’increment de vendes dels llibres infantils i juvenils, fins al punt que juntament amb la narrativa, representen el 70% de les vendes i l’altre 30% és venda de llibres no ficció. De cara al dia de Sant Jordi Com ja es va esdevenir l’any passat, ha explicat Marià Marín, secretari del Gremi de Llibreters, s’ha treballat durant mesos amb els tècnics de l’Ajuntament de Barcelona, per treballar la seguretat i organització d’aquesta festa al carrer. Una festa massiva: l’any passat la Guàrdia Urbana va comptabilitzar en hora punta al centre de la ciutat, 1.200.000 persones. Per això, s’ha continuat treballant per guanyar espai i esponjar els carrers més concorreguts: s’ampliaran les zones de parades del centre, allargant el carrer Consell de Cent, l’Avinguda Diagonal fins al carrer Muntaner i el carrer Còrsega. També s’allargarà l’espai de parades al Passeig de Sant Joan, des de fa anys destinat al públic familiar, amb parades de llibres d’infantil i juvenil, així també de còmics. Les parades del sector del llibre creixeran enguany entre un 15% i un 20%. El Gremi de Llibreters ha pactat amb l’Ajuntament que siguin les parades de llibreries que tinguin preferència a l’hora de les peticions. En relació amb les parades, que el dia de Sant Jordi també ocupen algunes editorials, s’ha explicat que pel que fa a Barcelona s’ha fet un pacte a través de la Cambra del Llibre. Amb tot, fora de Barcelona, la presidenta del Gremi de Llibreters, ha deixat clar que qui ha de vendre els llibres són els llibreters. Amb tot, el sector sobre aquest tema s’ha emplaçat a fer una reflexió conjunta. Marià Marín també ha explicat que el Gremi de Llibreters oferirà un ‘Minut a minut’ a la seva web per anar informant de com s’anirà esdevenint la jornada arreu del país, amb la col·laboració de l’Escola de Llibreria de la UB i alumnes de la UIC (Universitat Internacional de Catalunya). I finalment, ha parlat de la internacionalització de la festa del llibre, enguany marcada per la Fira del Llibre de Buenos Aires i la celebració del Sant Jordi a la metròpolis americana, la ciutat que té més llibreries del món, el dissabte anterior a la diada.

Summary: Optimisme davant d’un nou Sant Jordi marcat per la Setmana Santa


Avui fa un any de la confessió de l’ex-president de la Generalitat Jordi Pujol. En una carta breu remesa als mitjans de comunicació la tarda d’aquell divendres de juliol, explicava que el seu pare havia deixat uns diners a l’estranger, procedents d’activitats il·lícites durant el franquisme, a la seva dona i fills per si la situació política es complicava i els feien falta. La confessió va desfermar una tempesta judicial, política i social que encara arrossega conseqüències. Les reaccions van començar a aparèixer aquell mateix vespre. Totes les formacions van demanar-li explicacions públiques i que comparegués al parlament, a més de retirar-li els privilegis com a ex-president. En canvi, en un primer moment CDC no va decidir res sobre el fundador del partit, i el president Artur Mas, en un acte públic, va considerar que era un tema ‘estrictament privat, personal i familiar’ que no tenia ‘res a veure amb CDC ni amb la Generalitat’. La cancel·lació de la retribució pública que tenia, el tancament del personal i l’oficina que tenia al passeig de Gràcia i el manteniment només de l’escorta també va fer tancar el Centre d’Estudis Jordi Pujol, una entitat que promovia el debat a l’entorn de la seva figura. Les paraules de personatges propers a ells es van endurir, com el batlle d’aleshores de Barcelona, Xavier Trias, que va demanar-li que ‘desaparegués’ i renunciés ‘a tot’. Ben aviat les acusacions van dirigir-se al possible increment dels fons inicials a través de suposades comissions irregulars cobrades per ell o els seus fills gràcies al seu càrrec de president, o fins i tot amb fons procedents de la bancarrota de Banca Catalana. Malgrat que en la carta s’oferia a col·laborar amb la justícia i a donar explicacions polítiques, en un principi es va resistir a comparèixer al parlament. El sindicat ultradretà Manos Limpias va ser el primer a presentar una querella criminal contra ell i la seva família per frau fiscal, emblanquiment de capitals i altres delictes. Després s’hi van afegir UPyD, ICV, Podem i Guanyem Barcelona. El cas va anar a parar al Jutjat d’Instrucció número 31 de Barcelona i a l’Audiència Nacional espanyola. De la confessió al parlament Finalment, Pujol va comparèixer a la Comissió d’Afers Institucionals el 26 de setembre. En la seva primera intervenció, va explicar que el seu pare havia guardat a l’estranger 140 milions de pessetes en dòlars, per si la situació política es complicava. En morir, va deixar aquests diners a l’esposa i els set fills de Pujol. L’oposició li va criticar que fos poc concret i el va acusar de corrupteles durant els seus 23 anys de mandat. En el torn de rèplica, un Pujol irat va renyar l’oposició per haver volgut parlar d’altres qüestions a part de la ‘deixa’ del seu pare i de voler incriminar la seva família en tot l’afer. Aquella compareixença va fer que l’oposició forcés una comissió d’investigació sobre el frau fiscal i la corrupció. Després de moltes negociacions entre ERC i CiU, l’àmbit de la comissió es va ampliar a altres casos de corrupció, a més del de Pujol, com el cas Mercuri, Palau, Pretòria o Bárcenas, i es va forçar la compareixença del president Artur Mas. El matrimoni Pujol Ferrusola va ser encausat i va anar al jutjat d’instrucció el 27 de gener. Marta Ferrusola no va voler declarar, però Jordi Pujol va tornar a donar la mateixa versió dels fets, ampliant-ne alguns detalls, com ara que hi havia un suposat paper manuscrit que el seu pare havia donat a la seva dona explicant-li l’origen dels fons. Sobre la multiplicació dels 140 milions inicials als 540, ho va justificar per les bones inversions fetes. Podeu veure la compareixença íntegra de Pujol Ferrusola i llegir-ne aquesta crònica: Jordi Pujol Ferrusola deixa retratat el parlament. Tres fills més també van declarar, i van explicar que era el germà gran, Jordi, qui s’havia fet càrrec de la gestió dels diners a principi dels anys 90. Entre final de febrer i principisde març el matrimoni Pujol Ferrusola i el seus set fills van comparèixer al parlament. Les intervencions van ser força polèmiques pel to i pel contingut, i algunes expressions van causar cert estupor, com quan Marta Ferrusola va dir que els seus fills no en tenien ‘ni cinc’ i anaven ‘amb una mà al davant i una altra al darrere’, tot i que alguns d’ells havien fet inversions multimilionàries a l’estranger. Aquestes són les respostes més sorprenent que va donar Ferrusola: Intervencions com les de Jordi, Josep i Oleguer van enutjar alguns diputats, que el van retreure el to i el fet de donar poques explicacions. A final de març, Jordi Pujol Ferrusola també va declarar al jutjat d’Instrucció de Barcelona i va explicar que els diners a Andorra s’havien multiplicat en pocs anys gràcies a un producte financer poc conegut i que ell va anomenar làmines opaques. Durant mesos s’ha lliurat una batalla judicial entre les autoritats andorranes i les espanyoles. Tant l’Audiència Nacional com el jutjat de Barcelona han demanat informació bancària a Andorra, l’advocat dels Pujol, Cristobal Martell, s’hi ha oposat amb diversos recursos i la justícia andorrana s’hi ha resistit força fins a l’últim moment. Finalment, en el marc de les conclusions de la comissió d’investació, el ple del parlament ha reprovat aquesta setmana l’ex-president de la Generalitat.

Summary: Un any després de la confessió de Jordi Pujol


‘El compromís del govern amb els immigrants és ferm. Defensem la solidaritat, però des d’un model responsable, ordenat i legal’, va afirmar el ministre d’Interior espanyol, Juan Ignacio Zoido, en una comissió sobre política migratòria, ara fa un mes. Avui l’executiu de Mariano Rajoy incompleix la seva paraula, una volta més. Fa dos anys que es va comprometre amb la Comissió Europea a acollir 17.337 persones, però amb prou feines ha ofert refugi a un 12% d’aquesta quantitat. Aquest 12% seria totalment assumible per l’estat espanyol, sobretot si es té en compte que enguany han arribat 18.440 persones a Grècia i 103.373 a Itàlia, segons dades de l’Agència de l’ONU pels Refugiats (ACNUR). L’ONG Stop Mare Mortum estudia d’emprendre accions legals contra el govern espanyol per aquest incompliment, car considera molt poc probable que la Comissió l’acabi sancionant. D’una altra banda, la plataforma Volem Acollir farà un acte avui a la plaça de la Universitat per denunciar l’incompliment de les quotes d’acollida. A més del coordinador de la plataforma, Ruben Wagensberg, també hi participaran la filòsofa Marina Garcés i el grup musical Txarango. 🔴 Atenció! Demà l'Estat espanyol incomplirà les quotes d'acollida. I fem acte a la Plaça Universitat amb @unisxrepublica.PASSA-HO! pic.twitter.com/ScUj1Xe9ma — CasaNostraCasaVostra (@volemacollir) September 25, 2017 No obstant això, l’estat espanyol no és l’únic que incompleix la quota ‘acollida de refugiats. Dos anys després de comprometre’s a repartir-se 120.000 refugiats atrapats als camps de Grècia i Itàlia i acollir-ne directament des del Líban o Jordània, els estats europeus només han acollit un 30% dels sol·licitants d’asil a la Unió. Segons dades publicades per la Comissió Europea (CE) el passat 6 de setembre, les persones reubicades des del setembre del 2015 arribarien a les 28.000. Aquesta xifra, però, dista molt de la de 98.255 a què la UE s’havia compromès a reubicar des d’Itàlia i Grècia. Durant aquests dos anys, tampoc s’ha assolit l’objectiu mínim d’acollir directament a 22.504 refugiats des de fora de la UE.

Summary: L’estat espanyol fa el ridícul en matèria migratòria i només acull el 12% dels refugiats que li va exigir la UE


El país ja està preparat per a la Via Lliure a la República Catalana a l’avinguda de la Meridiana de Barcelona. Aquest Onze de Setembre el color de la mobilització serà el blanc, però s’acabarà tenyint d’uns quants colors gràcies a unes fletxes que alçaran tots els assistents. La via es dividirà en deu eixos que simbolitzen els valors que ha de tenir la nova República Catalana. A cada eix li correspon un color determinat. Són els següents: – Groc – Via lliure a la democràcia – Blau – Via lliure a l’equilibri territorial – Vermell – Via lliure a la solidaritat – Blau cel – Via lliure al món – Verd – Via lliure a la diversitat – Verd fosc – Via lliure a la sostenibilitat – Morat – Via lliure a la igualtat – Marró – Via lliure a la justícia social – Rosa – Via lliure a la innovació – Taronja – Via lliure a la cultura i a l’educació A les 17.14 una fletxa gegant recorrerà la Via Lliure per un carril central mentre al voltant s’alçaran les fletxes de la gent per a crear una onada de color fins al parlament. Així serà, esquemàticament: Fem de la #ViaLliure11S una onada imparable d’il·lusió, color i arguments per guanyar la República catalana de tots! pic.twitter.com/bfc1wnFsyt — Assemblea Nacional (@assemblea) July 2, 2015 Dues maneres de pintar la fletxa El pack de la Via Lliure conté, juntament amb la samarreta, la fletxa que haureu d’aixecar durant l’acte. Es ven de color blanc i sense pintar, perquè així cadascú ho pot fer d’acord amb el tram en què s’hagi inscrit. La campanya d’Ara és l’hora recomana dues maneres de pintar la fletxa: —Utilitzar un retolador o un llapis de color. —Retallar una cartolina del color que ens interessi fent servir de patró la fletxa que trobem al pack de la Via Lliure. Entre els deu colors n’hi ha alguns que són força semblants i que poden confondre. Tot i així, l’ANC recomana de no capficar-se pel color. Ha de ser el més semblant possible, però no us amoïneu si no és idèntic. Cal tenir en compte que a la imatge aèria de la Via Lliure gairebé no es percebran les tonalitats de color. L’última opció, en cas que no pugueu pintar la cartolina, la teniu el mateix dia de la Via Lliure, perquè els voluntaris d’Ara és l’hora repartiran un milió de fletxes, 100.000 a cada eix. En aquest mapa podeu veure els cent trenta-cinc trams i el volum d’inscripcions que té cada un: Trams per a col·lectius i entitats Des d’Ara és l’hora es vol concretar la participació d’unes quantes entitats i col·lectius en trams específics perquè tothom pugui aportar-hi la seva causa. Per aquest motiu n’ha definit uns quants: – Joves – Tram 12 – Pagesos – Tram 19 – Bombers – Tram 29 – Catalans al món – Tram 53 – Immigrants – Tram 54 – LGBTI – Tram 78 – Feministes – Tram 82 – Sindicalistes – Tram 93 – Persones sordes – Tram 104 – Ensenyament – Tram 121

Summary: La Via Lliure a la Meridiana: de quin color sou?


Com era d’esperar, Pedro Sánchez no ha obtingut la majoria absoluta necessària per a ser investit president del govern espanyol en primera volta. En la votació d’avui al congrés, ha rebut 166 vots en favor –n’havien de ser 167 però una diputada d’Unides Podem s’ha absentat–, 165 en contra i 18 abstencions (d’ERC i EH Bildu). Una aritmètica que li bastaria per ser investit en segona volta dimarts, quan només necessitarà més vots en favor que no pas en contra. Si bé oficialment els dirigents principals del PSOE i d’Unides Podem es mostren confiats que no hi haurà sorpreses i dimarts guanyaran la votació amb 167 vots favorables contra 165, sobre l’ambient plana el record de la ‘tamayada’: El 2003 els diputats socialistes de l’Assemblea de Madrid Eduardo Tamayo i María Teresa Sáez van abstenir-se en la votació d’investidura del candidat del seu partit, Rafael Simancas. Un cas de transfuguisme que va obligar a repetir les eleccions i que acabaria fent presidenta Esperanza Aguirre, del PP. Com que aquesta vegada el marge per a tirar endavant la investidura també és escàs, els nervis s’han instal·lat a les files socialistes: els recels pel possible joc brut de la dreta i l’extrema dreta no s’han esvaït. Tot el cap de setmana la dreta i l’extrema dreta han criticat amb ferocitat el dirigent socialista, no sols per l’acord de coalició amb Unides Podem, sinó també perquè depèn de l’abstenció d’ERC i EH Bildu per ser investit. Bo i animant diputats de més formacions a retirar el vot favorable –o a absentar-se dimarts en la votació– pel pacte amb els independentistes, enmig d’acusacions de traïció a Espanya en cas contrari. El diputat de Terol Existeix, Tomás Guitarte, a la tribuna d’oradors, va denunciar aquestes pressions. Tomás Guitarte (Teruel Existe): "Reclamamos respeto. Somos un movimiento transversal"https://t.co/iixDfGhDP6#InvestiduraRTVE pic.twitter.com/tGuoFu9mHu — 24h (@24h_tve) January 4, 2020 Sí que va canviar de parer Ana Oramas, diputada de Coalició Canària, que dissabte va anunciar que passava de l’abstenció al vot contrari pel pacte amb ERC, tot trencant la disciplina del seu partit, que li obrirà expedient. Precisament la portaveu de Ciutadans, Inés Arrimadas va aprofitar-ho per demanar, en la tribuna, que algun diputat socialista ‘valent’ fes igual dimarts, forcés un empat a 166 vots i frustrés la investidura. Els dies previs ja els havia passat pressionat els barons socialistes, tot anunciant que els trucaria perquè forcessin un trencament amb ERC. La portaveu parlamentària del PSOE, Adriana Lastra, li ho ha retret. Inés Arrimadas pidiendo el Tamayazo a la bancada socialista. ( ese es el nivel ) pic.twitter.com/jz6pYPzjo6 — HATEUNICORNS (@Blackisakolor) January 4, 2020 Arrimadas muestra el CV de Adriana Lastra #InvestiduraRTVE5E #Investidurisima pic.twitter.com/TnBrDYfXIQ — El HuffPost (@ElHuffPost) January 5, 2020 Encara a la sortida de la sessió d’ahir, ja fora de l’hemicicle, Arrimadas insistia a esperonar algun diputat del PSOE a frustrar la investidura. Per la dirigent de Ciutadans no es tracta de transfuguisme, sinó de ‘ser valent per Espanya’. Instants abans i en aquell mateix passadís, el portaveu d’ERC, Gabriel Rufián deia que esperava que no hi hagués una ‘tamayada’, però afegia que de la dreta s’ho esperaven tot. Vigília a Madrid Confiats de guanyar la investidura o no, la direcció del PSOE i el grup parlamentari al congrés espanyol ha demanat als diputats socialistes –inclosos els del PSC– que passin aquesta nit a Madrid. Així, pretenen que tots estiguin sens falta prop del congrés espanyol ja la nit abans de la votació decisiva per a investir Sánchez. Fonts socialistes asseguren a l’ACN que són ‘habituals’ aquestes recomanacions quan les votacions es preveuen ajustades, i confirmen que el missatge de la direcció apel·la a evitar problemes a les carreteres, trens i avions als qui tinguessin pensat de moure’s demà al matí, abans no comenci el ple al congrés. Habitual o no, la consigna malda per minimitzar el perill que un imprevist pugui rebentar la investidura.

Summary: Nervis al PSOE pel fantasma de la ‘tamayada’ en la segona votació de dimarts


Les Falles ja han començat a aterrar als carrers de València. Els artistes fallers treballen de valent per tenir-ho tot a punt dijous, dia de la plantà. I amb les primeres figures al carrer, la gent surt a investigar i descobrir les més innovadores i les que més els agraden. Enguany sembla que tothom coincideix a destacar l’Equilibri universal, la falla municipal. Una obra que ha unit els artistes fallers amb les noves tendències en l’art contemporani. Se n’ha encarregat Okuda, un dels artistes urbans més reconeguts a tot el món. Tot i ser molt jove, ja ha fet obres de tota mena molt ben valorades: intervencions arquitectòniques, escultures, murs o teles, que s’ha pogut veure a ciutats d’arreu, des d’Amsterdam a Hong Kong passant per Nova York i Las Vegas. Ara el seu art surrealista arriba a València amb una obra 3D, que és única pel que fa a dimensions. Okuda, nascut a Santander, no havia pensat mai a construir una falla, però després de la trucada dels artistes fallers Latorre i Sanz no s’hi va poder negar. Junts van presentar una proposta que es va acabar convertint en el projecte de falla municipal guanyador. El monument representa una al·legoria del capitalisme amb dues figures que subjecten una bola del món, rematada amb gent que subjecta una gran moneda. Tot això, estructurat en formes poligonals i amb uns colors cridaners alternats amb diverses tonalitats del gris, que és el que caracteritza l’art urbà d’Okuda en les seves últimes obres internacionals. Some of the biggest and most impressive sculptures are starting to appear around #Valencia ready for #Fallas. For starters, check out the municipal falla outside City Hall at the Plaza del Ayuntamiento, you’ll be impressed! pic.twitter.com/NK82lhMVST — Very Valencia (@veryvalencia) 12 de març de 2018 La Falla Municipal continua prenent forma! En pocs dies estarà tot a punt 👏🏼👏🏼#Falles18 #SomArt #SomPatrimoni @LatorreySanz @OKUDART pic.twitter.com/XIjQI4N5Yf — Ajuntament València (@AjuntamentVLC) 12 de març de 2018 Una de les curiositats d’aquest monument és que s’ha convertit en una falla participativa. Fallers i polítics van col·laborar dissabte en la pintada final de la falla municipal. No han estat pas els únics: representants de diversos col·lectius de la ciutat també han contribuït a pintar la base del monument, sempre guiats per l’artista Okuda. Tot plegat ha deixat imatges molt curioses i poc usuals. La fallera major, Rocío Gil, ha estat la primera d’agafar l’esprai i pintar un part de la base del monument, sota l’atenta mirada d’Okuda que també ha aprofitat l’ocasió per donar-hi el seu toc final. Continuem pintant la Falla Municipal. L’Equilibri Universal segueix prenent forma a la Plaça de l’Ajuntament. #Falles18 #SomArt #SomPatrimoni pic.twitter.com/KIBK6vhXIH — Ajuntament València (@AjuntamentVLC) 10 de març de 2018 La vicepresidenta @monicaoltra participa en la pintura col.laborativa de la falla municipal de València que ha dissenyat @OKUDART ‘Equilibri universal’ és el títol de la falla i els artistes fallers són José Latorre i Gabriel Sanz. pic.twitter.com/hTGDOfdFdE — GVA Portaveu i Vicepresidència (@GVAportaveu) 10 de març de 2018 El regidor de Cultura Festiva de l’Ajuntament de València, Pere Fuset, ha explicat que amb aquesta activitat es volia fomentar un plantà participativa de la falla de tots els valencians. A més, ha destacat que era simbòlicament potent que representants de diversos col·lectius pintessin la falla municipal. ‘Aquesta iniciativa mostra la participació de la ciutadania en la festa fallera i permetrà de comprovar in situ com és la tècnica d’esprai amb què s’ha pintat la falla’, ha explicat. No és la primera vegada que la gent participa en la construcció del monument faller. La col·laboració de la ciutadania es comença a convertir en tradició. L’any passat, la gent ja va ajudar a alçar ‘al tomb’ la falla. ‘L’any passat la vam alçar entre tots i enguany la pintem entre tots’, explica el batlle Joan Ribó. Per a ell, la falla municipal fa una sensació de ‘globalitat’, en un conjunt de treball molt acolorit. Okuda arriba a València amb una exposició sota el braç L’obra d’Okuda no solament es podrà veure aquests dies a la plaça de l’Ajuntament. El centre del Carme oferirà fins al 27 de maig un recorregut per tota la seva carrera artística, com no s’havia vist fins ara. L’exposició es titula’ The Multiculured Equilibrium Between Animals and Humans’. A més, els qui s’hagin enamorat d’aquesta falla podran adquirir-ne una: Okuda ha posat a la venda tot de rèpliques en miniatura del cap de l’ós que s’ha convertit en una de les imatges icòniques de la falla de l’Ajuntament 2018. Es pot comprar a la botiga inkandmovement.com, i el dia 17 de maig ell mateix serà a València per a signar-ne. Voleu conèixer més sobre les Falles. Descobreix tot el que necessites saber sobre les Falles de Valènica 2018 en aquesta guia bàsica.

Summary: L’art urbà arriba a les Falles de València i inunda les xarxes socials


La música i la personalitat del cantautor Ovidi Montllor (Alcoi, País Valencià, 1942-Barcelona, 1995), ha inundat aquest diumenge al vespre l’Auditori de Barcelona en l’espectacle ‘Ovidi Simfònic’. Un muntatge únic que ja es va poder veure fa tot just un any a Alcoi i que fusiona cant coral i banda simfònica. La Coral Sant Jordi de Barcelona i la Corporació Musical Primitiva d’Alcoi han interpretat algunes de les peces més emblemàtiques del cantautor en un recital que ha servit per recordar que, ben aviat, en concret el pròxim 10 de març, hauran passat ja 21 anys des que Montllor va marxar “de vacances”, com deia a la cançó. L’espectacle està organitzat per el festival Barnasants i l’Ajuntament d’Alcoi, en coproducció amb el Tradicionàrius i l’Ajuntament de Barcelona, amb el suport de l’Auditori. ‘Ovidi Simfònic’ té com a punt de partida Alcoi i Barcelona, les ciutats on va néixer i on va emprendre, fa 21 anys, les seves “vacances” Montllor. La part musical de l’espectacle ha anat de la mà de la Corporació Musical Primitiva, una associació sense ànim de lucre establerta a Alcoi i titular de l’Escola de Música ‘Amando Blanquer’, junt amb la Banda Primitiva d’Alcoi i la Colla de dolçaines i tabals ‘La Cordeta’.En declaracions a l’ACN, el director de la Corporació, Àngel Lluís Ferrando, ha descrit l’espectacle com a ‘multidisciplinari’. Consta de deu peces a partir de textos del cantaudor així com diversos moments intercalats amb la presència d’Ovidi Montllor en un recull audiovisual, amb imatges d’arxiu d’entrevistes a la televisió i de pel·lícules seves. “Mai havíem tingut ocasió de veure i sentir Ovidi en format simfònic”, ha assenyalat Ferrando. “És com voler que ell estigués present a l’escenari amb nosaltres”, ha dit. Les veus en aquest recital les ha aportat la Coral Sant Jordi de Barcelona, integrada per una seixantena de cantaires de procedència i formació ben diversa. Seguint l’esperit del seu fundador i director entre els anys 1947 i 1991, Oriol Martorell, la Coral es caracteritza per l’entrega que mostra a cada concert i per la versalitat que els permet enfrontar-se tant a la música clàssica com als autors contemporanis: s’han atrevit amb melodies medievals gregorianes i del ‘Llibre Vermell’ de Montserrat, fins a peces jazzístiques. Abordar les cançons d’Ovidi Montllor era, doncs, un repte i un honor per a les dues formacions, en una proposta musical que no només ha volgut recordar el repertori i el tarannà de l’artista, sinó també obrir un espai per a la reflexió en un escenari que preci-sament no és un ambient “íntim”, sinó que convida a admirar l’art des de la grandiositat i amb una impecable acústica. “És una mica el contrari de la imatge que ell donava”, ha dit Ferrando sobre la presència d’Ovidi en petites sales. “Però l’espectacle està fet amb tant de cor que crec que a l’Ovidi li agradaria. Se sentiria molt còmode”, ha assegurat el director de la Corporació musical alcoiana. El muntatge, que es va poder veure fa un any a l’Alcoi natal de Montllor, ha servit a Barnasants de cloenda al seu particular homenatge al cantautor, en què ha dissenyat un programa amb tot tipus d’actes i esdeveniments musicals amb la col·laboració, entre d’altres, del Tradicionàrius.

Summary: L’Auditori s’omple d’Ovidi


El congrés constituent de la Crida Nacional per la República ha aprovat esdevenir un ‘instrument polític organitzat’ que es compromet a dissoldre’s quan s’aconsegueixi la República Catalana. Els inscrits a l’assemblea han donat el seu aval a les ponències política i organitzativa. La Crida advoca per ‘constituir un moviment que es cristal·litzi en un instrument polític organitzat que aplegui aquelles persones que comparteixin l’objectiu de proclamar la República Catalana mitjançant mètodes exclusivament pacífics i democràtics’. També assumeix el compromís de dissoldre’s un cop s’arribi a la independència i manté que les adhesions han de ser individuals. ‘Sumem persones, no sigles’ és un dels lemes del congrés. La ponència organitzativa s’ha aprovat amb 2.125 vots a favor, 11 en contra i 63 abstencions. La majoria dels assistents també ha donat el vistiplau a la ponència política, amb 1.280 vots a favor, 8 en contra i 13 abstencions. La Crida es compromet a treballar per a la proclamació de la República Catalana ‘mitjançant mètodes exclusivament pacífics i democràtics’. Apel·la a la unitat de l’independentisme i es funda sobre una base de ‘pluralitat ideològica’ que es concreta en l’existència de corrents organitzats. En l’àmbit estratègic, l’organització no renuncia a cap via pacífica per a instaurar la república ‘a l’empara de la causa justa de la independència’. Malgrat això, prioritza el diàleg amb el govern espanyol. En cas que no fructifiqui en un ‘període prudencial’ que no acaba de concretar, intentaran forçar la negociació d’un referèndum amb accions de no-violència activa. L’organització tindrà tres grans òrgans: l’assemblea nacional (equivalent al congrés), el consell de representants (consell nacional) i el govern de direcció política de la Crida. La direcció haurà de proposar a l’assemblea a quines eleccions considera que s’ha de presentar. Segons que han confirmat fonts de la Crida a VilaWeb, no és previst que la nova cúpula proposi avui a l’assemblea concórrer als comicis i, per tant, no hi haurà incompatibilitat immediata entre els associats que militin a altres partits, en un context de fortes tensions amb el PDECat. De fet, la ponència organitzativa estableix que s’ha de garantir als associats que puguin fer compatible la participació a la Crida amb la militància a altres partits i entitats. Elsa Artadi i Miquel Àngel Escobar en la presentació de la candidatura de Jordi Sànchez a la direcció de la Crida Nacional per la República. Fotografia: Albert Salamé Morral vol convertir la crida en una ‘eina clau’ per a la independència Durant el matí, també s’han presentat les dues candidatures a la direcció, just abans de l’inici de les votacions. Toni Morral, que es preveu que surti elegit com a secretari general, ha presentat la llista de Sànchez. N’ha llegit una carta en què l’ex-president de l’ANC demanava suport a la seva candidatura perquè és un equip ‘ideològicament plural’ amb persones honestes i competents. Morral s’ha compromès ha treballar per a convertir la Crida en ‘una eina clau’ que portarà Catalunya a fer efectiu el mandat de l’1-O i a aconseguir la independència. Ha fet referència a l’agenda política dels pròxims mesos, marcada pel judici de l’1-O i les eleccions del 26-M, i ha garantit que la Crida es dedicarà a organitzar-se al territori i a créixer. Aquesta llista aplega el nucli fundador de l’organització i alguns dels pesos pesants de JxCat: Elsa Artadi, Gemma Geis, Albert Batet, Ferran Mascarell, Damià Calvet, Laura Borràs, Pep Andreu, Jordi Pairó, Miquel Àngel Escobar, Marcel Padrós, Assumpció Castellví, Montserrat Morante, Quim Jubert, Àngels Cabasés, Carmo Marques-Pinto, Irene Negre, Marina Geli, Josep Ferrer i Pilar Calvo. La segona candidatura ha al·legat que no és ‘alternativa’ sinó que vol ser ‘complementària’ a la llista de Sànchez i Morral. Jordi Ferrés, que opta a la presidència, ha argumentat que s’havien d’obrir les llistes i permetre que tots els dirigents puguin ser escollits. Es vota en dues urnes: una per al president i el secretari general, que es voten conjuntament, i una altra per als 19 membres de la direcció. En aquest últim cas, guanyen els 19 noms amb més suports. Al costat de Ferrés, aquesta llista presenta Oriol Izquierdo a la secretaria general. La integren, a més, Francesc Xavier Almirall, Xavier Altadill, Jordi Céspedes, Joan-Ramon Colomines-Companys, Xavier Díez, Ricard Domingo, Santiago Jorge Dorca, Araceli Esquerra, Isabel Ferrer, Elena Fort, Montserrat Grané, Mireia Mercader, Abigaïl Monells, Ivan Ollé, Rosario Palomino, Noèlia Sànchez, Pilar Sentís, Gerard Sesé i Santiago Vilanova. Neix amb uns 17.000 associats Amb el naixement del moviment, els fundadors en passaran a ser associats. Segons les últimes dades de l’organització, en són 16.954. A més, unes 50.000 persones han signat el manifest fundacional. Tot i que no estava previst, ha intervingut en el debat organitzatiu Joan-Ramon Colomines-Company, que és un dels membres de la candidatura alternativa a la de Sànchez. Colomines ha criticat que en els estatuts de la Crida ‘hi ha mentalitat de partit’ quan aquesta havia de ser, ha dit, una organització ‘diferent’. Durant la presentació de l’informe de gestió de la coordinadora, Agustí Colomines també ha advertit que la Crida no pot ser un decorat on la gent que hi participa siguin figurants. Ha raonat que l’han de formar ‘persones actives’ que contribueixin a tirar-la endavant amb generositat. Colomines també ha posat en valor l’existència de dues candidatures a la direcció perquè un congrés amb una sola llista és, al seu parer, Corea del Nord. ‘Tots els que entenguin el projecte des de les exclusions no són dels nostres’, ha sentenciat. Alguns dels membres de la futura organització de la Crida: Ferran Mascarell, Marina Geli, Damià Calvet, Gemma Geis i Elsa Artadi. Fotografia: Albert Salamé Anàlisi: El futur de la Crida: de la tensió amb el PDECat a les eleccions del maig La Crida Nacional per la República celebra durant tot el dia el congrés constituent i començarà les seves activitats polítiques com a associació. L’organització escollirà la seva direcció, amb Jordi Sànchez a la presidència i Toni Morral a la secretaria general. El diputat de JxCat Eduard Pujol, que és el president de la mesa del congrés, ha subratllat que la Crida vol ser una ‘nova eina política’, un ‘moviment al servei de la política que arrenca l’1-O’. Ha reivindicat, a més, que suma sensibilitats diferents en un context d’excepcionalitat i ha carregat contra els que han volgut desacreditar-la. Pujol també ha recordat que ni Sànchez ni els presos polítics del PDECat podran votar en el congrés com a conseqüència del seu empresonament. Tampoc hi pot ser presencialment el president a l’exili, Carles Puigdemont. A la tarda, es proclamaran els resultats de la votació de la direcció i hi haurà les intervencions polítiques de Sànchez, Quim Torra i Puigdemont.

Summary: La Crida aprova de ser un ‘instrument polític’ que es dissoldrà amb la independència


El senador del PSC designat per Pedro Sánchez per a presidir el senat espanyol a partir de demà, Manuel Cruz, que substitueix l’operació fallida de Miquel Iceta, surt en dos vídeos que s’han escampat a la xarxa, en què demostra la seva fòbia envers TV3. ‘Cada dia només em sento capaç de veure cinc titulars del Telenotícies de TV3’, diu en un acte en una llibreria. Cruz, que és filòsof i que havia presidit l’entitat Federalistes d’Esquerres, també es queixava a La Sexta el 2014 del tractament de TV3 sobre una notícia relacionada amb l’ex-dirigent d’Unió Josep Antoni Duran Lleida. La obsesión con TV3 viene de lejos. En 2014 ya se lamentaba porque no se le hacía suficiente caso a Duran i Lleida. pic.twitter.com/5g7RuJxfkI — Фридрих (Federico)🎗 (@AquestFrederic) May 19, 2019

Summary: Dos vídeos revelen la fòbia del futur president del senat espanyol contra TV3


El jutge i ex-senador d’ERC Santiago Vidal ha estat readmès a la judicatura, segons que ha pogut saber VilaWeb, després de quatre anys de suspensió de sou i feina per haver participat, juntament amb un grup de treball, en l’elaboració d’una proposta de constitució catalana. El Tribunal Suprem espanyol ha sentenciat avui a favor de Vidal, que va demanar el reingrés quan al desembre el Tribunal Constitucional espanyol anul·là la norma amb què el Consell General del Poder Judicial (CGPJ) li havia denegat el reingrés el març del 2018 per ‘falta d’aptitud’ i les seves manifestacions públiques durant el període de sanció. El col·lectiu de juristes Drets va recórrer al Suprem contra aquesta decisió. El tribunal ha dictaminat que Vidal s’haurà de presentar al primer concurs públic que es convoqui per a obtenir una plaça. Així doncs, ara per ara no pot recuperar la plaça de jutge que tenia a l’Audiència de Barcelona. L’advocat Marc Marsal ha expressat satisfacció per haver combatut ‘vulneracions palmàries dels drets fonamentals que tenen un pòsit de discriminació ideològica clar’, i lamenta que el Suprem no hagi aprofitat l’oportunitat de ‘purgar l’ordenament jurídic’. Vidal s’ha manifestat satisfet per la decisió, però ha dit que tenia una sensació agredolça perquè haurà de tornar a exercir de jutge a l’estat espanyol en comptes del sistema judicial de la República Catalana. Heus ací la sentència del Suprem. Un llarg periple judicial El desembre passat, el Tribunal Constitucional espanyol va anul·lar la norma del CGPJ amb què s’havia denegat l’ingrés de Vidal a la carrera judicial el març del 2018 –quan ja s’havien complert els tres anys de sanció. Poques setmanes més tard, el jutge va tornar a demanar el reingrés a la judicatura. El CGPJ va suspendre Vidal el 2015 de sou i feina durant tres anys per haver participat, en el seu temps lliure, en una proposta de constitució catalana. La votació fou ajustada –dotze vots contra nou– després de més de vuit hores de discussió. La majoria, encapçalada pel president del CGPJ, Carlos Lesmes, va resoldre que Vidal havia incorregut en una falta disciplinària molt greu i l’acusaven d’haver incomplert el deure bàsic de fidelitat a la constitució espanyola i a l’ordenament jurídic. La sanció va implicar la pèrdua de destinació del magistrat a l’Audiència de Barcelona. Quan fou cridat a declarar, Vidal va deixar clar repetidament que era una iniciativa particular seva i d’un grup de col·legues, que no havia estat encarregada per ningú, que la portava a terme desinteressadament i fora de l’horari laboral i que tenia un interès teòric indiscutible. L’any següent, el Tribunal Suprem espanyol va confirmar la suspensió imposada pel CGPJ, també amb una divisió de parers: 21 vots favorables i 11 contraris. Els magistrats que van quedar en minoria van anunciar vots particulars contra la decisió per a mostrar la discrepància. Ara fa un any, el març del 2018, quan ja s’havien complert els tres anys de sanció, Vidal va demanar de poder tornar a exercir de magistrat. Tanmateix, el CGPJ li va denegar el reingrés a la judicatura, adduint ‘falta d’aptitud’ de Vidal per tornar a fer de jutge ‘com a conseqüència de les seves manifestacions i intervencions públiques efectuades durant el període de suspensió’. Va afirmar que les seves paraules revelaven una falta de lleialtat a les institucions de l’estat i la constitució espanyola. Actualment, Vidal és investigat pel jutjat 13 de Barcelona per presumptes delictes de revelació de secret, malversació, desobediència i prevaricació en el marc de la causa oberta contra l’organització de l’1-O. El febrer de l’any passat fou citat a declarar a la Ciutat de la Justícia juntament amb el jurista Carles Viver i Pi-Sunyer, ex-president del Consell Assessor per a la Transició Nacional, per les seves declaracions en diverses conferències a tot el Principat sobre els preparatius del referèndum. Demà passat haurà de declarar al Suprem com a testimoni en el judici contra el procés.

Summary: El Suprem espanyol readmet Santi Vidal a la carrera judicial quatre anys després d’haver estat suspès


La consellera d’Hisenda i Relacions Exteriors, Rosario Sánchez, acompanyada del director general de Pressupost, Joan Ignasi Morey, i de la secretària general, Begoña Morey, ha fet oficial l’entrada a tràmit del projecte de llei de pressupost de les Illes Balears per al 2020 a la seu del parlament. Sánchez ha lliurat el text legislatiu i els toms annexos continguts en una memòria digital al president del legislatiu balear, Vicenç Thomàs. El projecte de pressupost per a l’any 2020 és de 5.893,11 milions d’euros. Un augment del 8%, en concret 435,4 milions d’euros més, en relació amb els comptes de 2019. Sánchez ha definit així el primer pressupost de la legislatura: ‘És prudent i d’estabilitat, responsable des del punt de vista social i financer, en un context polític i econòmic marcat per les incerteses, i que per sobre de tot preserva l’estat de benestar.’ Uns comptes que consoliden i augmenten el pressupost per a polítiques socials fins a assolir, segons el govern, la despesa social més alta. No ho veu igual l’oposició. El PP, el Pi i Més per Menorca ja han anticipat l’oposició als comptes de l’executiu de Francina Armengol. I no solament per les retallades, sinó també pels projectes aprovats amb els doblers de l’Impost de Turisme Sostenible (ITS). Quant als socis de govern, Podem no en dirà res fins que no hagi estudiat els comptes, i Més per Mallorca ha mostrat satisfacció per l’augment de diners que rebrà la Conselleria d’Afers Socials de Fina Santiago. El projecte de pressupost augmenta la despesa destinada a les polítiques socials –salut, educació, serveis socials, ocupació i habitatge– fins a 3.091,4 milions d’euros, la xifra més alta destinada a aquestes àrees, amb un creixement del 0,4% en relació amb el pressupost de 2019, que vol dir comptar amb 11,3 milions d’euros més.

Summary: El govern balear presenta el pressupost al parlament amb crítiques de l’oposició


La direcció de Ford Almussafes ha presentat als sindicats un nou expedient de regulació temporal d’ocupació (ERTO) a tota la factoria a causa de la caiguda de la demanda i per ajustar la producció. En concret, la proposta estableix sis dies d’aturada entre els mesos de març, abril i maig. Ho ha confirmat el portaveu d’UGT a la factoria, Carlos Faubel, que ha indicat que aquesta decisió de la direcció ‘se l’esperaven’, perquè ja els havien transmès que calia ajustar les vendes a la producció actual. No obstant això, ha explicat que dijous es tornarien a reunir per a saber l’acord final. Els sis dies d’aturada seran un al març i dos a l’abril, que s’ajuntaran amb les vacances de Setmana Santa –i, per tant, la factoria tancarà dues setmanes. Els tres dies restants seran al maig, dels quals un serà el 31. Faubel ha explicat que aquesta decisió implicarà la producció de 10.000 vehicles menys durant aquest trimestre i afectarà 6.000 treballadors, perquè abastarà tota la planta.

Summary: Ford Almussafes proposa ara un ERTO a tota la planta per a ajustar la producció


Divendres va acabar la campanya electoral de les eleccions al Parlament de Galicia i el País Basc. Hi ha en joc la formació dels respectius governs nacionals i el lideratge de l’esquerra. Així mateix, s’hi ha volgut donar una gran transcendència en relació amb la formació d’un govern a Espanya. Què diuen les enquestes? Un dia abans de començar la campanya, el CIS publicava l’enquesta pre-electoral del País Basc i Galicia. Cal afegir-hi la d’EiTB Focus, Euskal Irrati Telebista i el sondatge de la Voz de Galicia. En el cas basc, les enquestes indiquen que el PNB serà la primera força i repetirà els resultats del 2012. Amb una entrada contundent de Podem, EH Bildu baixaria lleugerament i aquestes dues formacions es disputarien la segona posició, mentre que els dos grans partits espanyols perdrien encara més pes. Segons EiTB, Ciutadans pot obtenir l’escó que tenia UPyD. A les eleccions gallegues, tot i la clara majoria del PP, es preveuen uns resultats molt ajustats. Mentre que el CIS preveu que el PP revalidi la majoria absoluta, el sondatge de La Voz de Galicia diu que farà curt. Una altra diferència és que mentre La Voz preveu que En Marea superi el PSOE, el CIS diu que empataran. Les enquestes també divergeixen en l’enfonsament del BNG i la possibilitat que Ciutadans hi entri. Qui governarà a cada parlament? A Galicia, el Partit Popular ha governat amb majoria absoluta des del 1993 menys la legislatura 2005-2009, quan el PSOE-BNG van superar al PP per un sol escó. Tothom restarà pendent de si el PP serà capaç de tornar a tenir majoria absoluta, que és de 38 escons. El CIS considera que sí (amb 40 o 41 diputats). En canvi, l’enquesta de La Voz de Galicia indica que no. En el cas basc, durant aquesta última legislatura el PNB ha governat en minoria, juntament amb el PSOE, amb el qual ha aprovat el pressupost d’enguany. La majoria de bascs consideren que aquest serà el pacte que es repetirà. Les enquestes no preveuen que EH Bildu i Podem puguin tenir majoria, ni tampoc un pacte PSOE-PP, que van governar el País Basc entre 2009 i 2012 aprofitant la il·legalització de l’esquerra abertzale. La clau gallega: el BNG Els resultats del partit nacionalista gallec, el BNG, pot ser clau per a la formació d’una majoria alternativa al PP. Si el sondatge de La Voz estima que obtindrien cinc escons, el CIS només els en dóna dos. La barrera electoral serà clau, en aquest cas, a Ourense. Amb un llistó del 5%, La Voz de Galicia els atorga un 6,8% del vot a Ourense, i per tant un escó, mentre que el CIS només un 3% i, per tant, els deixa fora del repartiment d’escons. Una diferència força significativa, que podria ser clau. Els altres dos escons de diferència provenen de la pèrdua d’un dels dos escons tant a Pontevedra com a la Corunya. En aquest cas, la diferència entre les dues enquestes és menor: a la Corunya el sondatge gallec els dóna un 7,1% i el CIS un 5,1%, i a Pontevedra l’estimació és de 7,1% i 8,8% respectivament. Per tant, per una petita quantitat de vots del nacionalistes es decantarà la majoria absoluta del PP. La clau basca: el PSE-EE En el cas basc, el PSE-EE sembla que tornarà a ser el soci natural del PNB. L’interrogant és fins on caurà el PSOE, perquè les enquestes diuen que aquesta ensulsiada faria que el PNB i el PSOE no tinguessin prou escons per a arribar a la majoria parlamentaria. Si fos el cas, el PP podria tenir un paper clau per a la formació d’una majoria, i situaria la investidura de Mariano Rajoy al centre de la política basca. Si s’extrapolessin els resultats del 26-J, el PSOE hi obtindria 10 escons i la suma de PNB i PSE es quedaria al llindar de la majoria absoluta. Diferències geogràfiques i un sistema electoral peculiar Les eleccions de tots dos països tenen sistemes que desvirtuen considerablement la premissa d’una persona, un vot. Al País Basc, cada un dels tres territoris històrics aporta el mateix nombre de diputats al Parlament, independentment de la població. Biscaia, amb un cens de 945.179 votants té el mateix nombre de parlamentaris que Àlaba, amb 254.013 habitants. Si els escons hi fossin repartits proporcionalment, Biscaia tindria triaria 40 escons, Guipúscoa 25 i Àlaba només 10. El PP obté un suport molt més gran a Àlaba, on va obtenir el 19% dels vots el 2012, mentre que a Guipúscoa i a Biscaia només van sumar el 8,48% i el 11,79%, respectivament. El repartiment perjudica EH Bildu i PNB, que en un sistema electoral proporcional haurien guanyat tres escons, i faria impossible que Ciutadans tingués un escó. En el cas gallec, es reparteixen deu escons automàticament en les quatre províncies. La resta dels 35 es reparteixen proporcionalment. El fet que més de la meitat es reparteixin sense tenir en compte la població fa que la Corunya, amb 1.128.694 habitats, tingui 25 escons, mentre que Lugo i Ourense, que entre totes dues províncies sumen una població de 657.660, n’obtenen 28 escons entre totes dues. A més cal afegir-hi una barrera electoral del 5%. A Galícia també hi ha grans diferències geogràfiques: si a les dues províncies occidentals és on el PP obté més poc suport i on s’espera que En Marea superi el PSOE, a les dues més orientals podria haver-hi una majoria absoluta de vot del PP i el PSOE avançaria En Marea. En aquest cas, les províncies de Lugo i Ourense són les més beneficiades pel sistema electoral i de retruc el PP. Mentre no representen ni una quarta part de la població gallega, aquestes dues províncies es reparteixen el 37% dels escons. El vot dual capgira el mapa electoral de les espanyoles La taula mostra la transferència de vot entre les espanyoles i les eleccions als Parlaments nacionals d’aquest 25-S, aquesta diferència es coneix com a vot dual. Aquest pot ser entre opcions del mateix bloc ideològic (vot dual intrabloc) o entre diferents famílies ideològiques (vot dual interbloc). Aquest comportament pot ser degut a un vot útil, com el que es produeix a Ciutadans, on més d’un terç es decanten pel PNB o el PSOE, o a que segons les eleccions es pot votar en clau estatal, nacional, local, etc. En el cas basc, on Podem va ser primer força en les espanyoles, el 25-S el PNB obtindria gran part del vot de totes les forces d’àmbit estatal i es situaria com el partit més votat. Un 16% dels de Podem o un 31% dels del PP ara ho farien pel PNB, a la vegada que el mateix PNB i EH Bildu gaudeixen d’una alta fidelitat de vot. A EH Bildu cal sumar un 15% de vots de Podem a les estatals que anirien a EH Bildu, per tant, tot i que Podem ha estat primera força el 26-J, el canvi de comportament dels electors sembla que donarà una folgada majoria al PNB i situaria a Podem en disputa amb EH Bildu. Prop d’un terç dels bascos segueixen indecisos. Dins d’aquest grup d’electors la major indecisió es produeix entre PNB i Podem (12%), EH Bildu i Podem (11%), PNB i PSE (9%), PNB i EH Bildu (8%) i PSE – Podem (6%). En el cas gallec l’accent es posa sobretot en el vot útil, on hi ha més votants de Ciutadans que prefereixen votar els populars aquest 25-S que no pas repetir vot. Aquests serà un factor clau, ja que en un resultat tant ajustat, la quantitat de vots que en altres eleccions gallegues eren del PP i ara es puguin “perdre” a Ciutadans poden marcar el resultat del 25-S també. A la vegada més enllà l’intercanvi de vot entre En Marea i PSdeG, s’observa que una part del vot va a parar al PP, amb un Feijóo que gaudeix de bona valoració. El lideratge de l’esquerra. Tant a Euskadi com a Galicia trobem un empat per a liderar l’esquerra. A Galicia, el partit instrumental que formen Podem, Anova, Esquerda Unida i les marees es disputen ser segona força a les eleccions. Mentre a les espanyoles del 20-D En Marea va superar al PSOE, el 26-J els socialistes van vèncer per poc més de 1.000 vots. Cal afegir que al març, el secretari general del PSdeG va haver de dimitir en ser investigat per frau i malversació de fons i es va haver de substituir el candidat. En el País Basc, Podem va ser la primera força doblant en vots a EH Bildu. En unes eleccions basques, amb el vot dual existent, la balança s’equilibra. En aquest anàlisi cal afegir la inhabilitació d’Otegi, que pot provocar un vot protesta que afavoreixi l’esquerra independentista. El partit que resulti guanyador pot tenir una transcendència més enllà de les fronteres, ja que molts mitjans espanyols han volgut lligar els resultats als dos països amb la investidura a Espanya. Una tercera posició del PSOE a Galicia i un escenari on el PSOE no sumés amb el PNB després d’enfonsar-se en vots, pot suposar un debilitament de Pedro Sánchez i facilitar una abstenció en la investidura de Rajoy. El factor generacional Les enquestes també mostren un comportament diferenciat segons l’edat. A Galicia, En Marea és la força amb més suports entre els més joves i a mesura que augmenta l’edat va disminuint el seu suport i va augmentant el del PP. Si afegim la resta de formacions d’esquerra, entre els més joves hi ha una folgada majoria alternativa al PP. El grup clau per explicar la majoria del PP són els majors de 65 anys, on la diferència entre els populars i En Marea és impressionant. Observant les dades, la mobilització dels joves serà clau. Les eleccions gallegues tenen una abstenció més alta que les espanyoles. Si a les eleccions del 26-J la participació era propera al 70%, a les eleccions al Parlament de 2012 la participació va ser del 55%. Ens els últims anys el suport a més competències i fins i tot el dret a la independència ha augmentant considerablement a Galicia, passant el 2012 de ser el 13% els que volien més descentralització o independència a ser-ho el 33%. Aquest creixement es deu en gran part a les noves generacions, si només un 19% dels majors de 65 vol més descentralització o independència, entre els de 18 a 24 anys aquest percentatge puja fins el 57%. La participació dels joves pot ser una factor important per a la formació d’una alternativa al PP. Al País Basc aquest comportament diferenciat segons l’edat també es produeix. Si Podem i EH Bildu són les forces més votades entre els més joves, aquesta diferència es va capgirant fins a assolir el PNB una gran majoria i passant Podem a ser la cinquena força del Parlament. Amb uns resultats tant ajustats, les dues setmanes de campanya seran clau en la formació de majories que decidiran els nous governs nacionals i fins i tot es poden convertir en un factor clau més enllà de les seves fronteres.

Summary: Les claus per a seguir les eleccions basques i gallegues


La grallera Roser Olivé es va atrevir a tocar ‘Els Segadors’ en ple Valle de los Caídos i ha compartit el vídeo a les xarxes, que s’ha convertit en viral en poques hores. L’acció la va dur a terme divendres en el transcurs d’un viatge a Madrid i amb la intenció d’homenatjar tots els catalans que hi són enterrats. Segons que ha explicat a VilaWeb, no va ser gens fàcil. En un principi volia interpretar l’himne a la porta del temple, molt a prop de la tomba del dictador, però en va desistir per no crispar els ànims dels presents. ‘Me’n vaig allunyar una mica i vaig cercar l’enquadrament perquè es veiés la creu’. Després de tocar la gralla durant gairebé un minut, Olivé va desar ràpidament l’instrument i se’n va anar. ‘Ressonava molt i la gent se’m va començar a acostar. Tremolava’, confessa la mestra grallera de l’escola El Tecler de Tarragona. Vegeu el vídeo ací:

Summary: Una grallera s’atreveix a tocar ‘Els Segadors’ en ple Valle de los Caídos


Després d’un dia i mig de vigília als col·legis del referèndum d’autodeterminació, milers de catalans es van alçar ahir disposats a decidir el futur del país. I a fe de Déu que ho van fer. La jornada, involuntàriament èpica, fou la demostració més rotunda possible de la determinació d’una part molt majoritària del poble de Catalunya de no deixar-se robar la democràcia i l’anhel de llibertat. Malgrat la violència de la policia espanyola i la Guàrdia Civil, que van fer més de vuit-cents ferits amb l’excusa de segrestar les urnes plenes de butlletes, la participació va ser altíssima i els resultats poden donar un impuls definitiu a la república catalana. Dels avisos amics als primers assalts A primera hora, pels volts de les sis de la matinada, parelles de mossos d’esquadra visitaven els col·legis, protegits per desenes de milers de ciutadans, per anunciar que tenien l’ordre d’entrar a segrestar urnes i material electoral. Tanmateix, la gran presència de gent els impedia de fer-ho. Poc abans de la constitució i l’obertura de les meses de votació, la policia espanyola i la Guàrdia Civil, desplegats per tot Catalunya, van començar a assaltar col·legis agredint violentament tothom qui hi havia acudit a votar. Els primers assalts foren als col·legis que tenien assignats el president Puigdemont, el vice-president Junqueras i la presidenta Forcadell. Fou especialment violent l’assalt als votants de Sant Julià de Ramis, al col·legi de Puigdemont. Fileres inacabables L’alerta es va escampar per tot el país. Les furgonetes de la policia espanyola i els tot terrenys de la Guàrdia Civil corrien per les carreteres de les comarques i els carrers de les ciutats, però això no impedia pas que la major part del país votés si volia la independència de Catalunya o no. Una hora abans d’obrir els col·legis, el portaveu del govern, Jordi Turull, havia anunciat un canvi metodològic del cens que feia que tothom pogués votar allà on més li convingués. Era una manera d’evitar que el tancament a la força d’un col·legi impedís la participació a un sector de la població. Les llarguíssimes fileres de votants omplien les xarxes socials de fotografies espectaculars. De fet, molts votants van acabar fent hores de cua per poder votar, de tanta gent que hi havia anat. Petits i grans, sense distinció Arribaven més i més imatges de violència de les forces de seguretat espanyoles. Avis, nens, joves i adults rebien de valent sense distincions. L’agressió a una consellera del govern –Clara Ponsatí, d’Ensenyament–, a una àvia, a un home que tingué un infart i fou hospitalitzat… Els agents armats de l’estat espanyol no feien diferències a l’hora d’atonyinar tothom qui anés amb butlletes a les mans i el somriure de qui sap que ja guanya. Després d’aquell ‘a por ellos’, els cops de porra, les empentes, les estirades de cabells, les destrosses de portes i finestres, i els trets de bales de goma (prohibides a Catalunya des de 2013) semblaven una continuació lògica de l’esperit amb què una part important de l’estat espanyol s’havia pres la voluntat democràtica i pacífica dels catalans. La lliçó dels catalans L’objectiu del govern espanyol i els seus aparells d’estat era d’impedir que es pogués projectar una imatge de normalitat i de legitimitat del resultat del referèndum. Però la ciutadania de Catalunya donava una nova lliçó de creativitat democràtica, de compromís cívic, d’esperit pacífic i de solidaritat humana. En cap cas l’estratègia de la por i la violència –ço és, l’estratègia del terror– no feia recular el referèndum, l’exercici democràtic i la sintonia entre govern, parlament i població. Les fileres de votants armats amb butlletes blanques pel no o pel sí no van amainar en cap moment fins al tancament dels col·legis, a les vuit del vespre. Alguns centres de votació havien tancat més d’hora preventivament per evitar el segrest de les urnes plenes de vots i derivaven els votants a col·legis més protegits per la població. ‘La vergonya d’Europa’ El portaveu Turull havia anunciat a migdia una participació superior al 50% del cens. Per tant, l’atenció es concentrava a última hora a l’anunci de resultats, si més no, parcials. Mentrestant, Rajoy decidia de fer una compareixença de premsa –sense preguntes, com ja és habitual– per celebrar la desarticulació del referèndum i la victòria de l’imperi de la llei, la seva llei. Res més lluny de la realitat. El referèndum es va fer i tan sols van aconseguir alterar uns quants col·legis. El relat del govern espanyol i dels mitjans de comunicació que actuen a redós seu es desfeia com un terrós de sucre en boca de dirigents polítics i persones influents de tot el món. I, sobretot, a les pàgines i a les pantalles dels mitjans de comunicació més influents del món, que a mitja tarda parlaven de ‘la vergonya d’Europa’ i de la ‘violència injustificada’ de l’estat espanyol contra els catalans que volien votar. Governants europeus començaven a trencar el silenci habitual i condemnaven l’actuació de les policies espanyoles contra una votació pacífica. Pendents del president A conseqüència d’una jornada amb totes aquestes característiques, la portaveu de la CUP, Anna Gabriel, demanava de fer vaga general i recordava que la llei del referèndum preveia la declaració de la independència a continuació. Al capvespre es feien unes quantes reunions d’entitats, sindicats, partits i organitzacions per a acordar una resposta unitària a l’agressió descomunal de l’estat espanyol. Tothom esperava especialment la compareixença del president Puigdemont per a saber quines conclusions havia tret d’un 1 d’octubre en què el poble havia salvat el poble. Abans de les paraules del president, Jordi Cuixart, el president d’Òmnium, avisava a la plaça de Catalunya de Barcelona que la Taula per la Democràcia feia una crida a la vaga general el 3 d’octubre. I valorava que havia estat un dia històric del qual calia estar molt orgullosos. Per una altra banda, Jordi Sànchez, president de l’ANC, convidava a continuar treballant ‘per guanyar la llibertat’. I avançava: ‘Avui aquí, davant les urnes, i qui sap si aviat davant del parlament.’ Independència Carles Puigdemont, el president, va sortir a les deu del vespre per anunciar que demanaria al parlament que proclamés la república catalana. També va fer una crida a la comunitat internacional a implicar-se i a abandonar el silenci institucional que havia regnat fins ara a Europa, per bé que ja havia començat a esquerdar-se. Puigdemont va agrair l’exemple i l’actitud dels ciutadans que ho havien fet possible, ‘que s’havien guanyat el dret de tenir una Catalunya independent’. I especialment a les vuit-centes persones que havien estat ferides per l’assalt de la policia espanyola. El parlament té ara la responsabilitat de complir el mandat de la llei del referèndum, guanyat amb suor, creativitat i molts somriures per un poble que avui ja camina decidit.

Summary: El dia que Catalunya va guanyar-se la república a cop de democràcia


El secretari general del Grup Parlamentari de Ciutadans, Miguel Gutiérrez, ha avisat que l’acord signat amb el PP per donar suport a la investidura de Mariano Rajoy ‘s’acaba’ si aquesta finalment fracassa, però ha assegurat que aquest pacte ‘pot reeditar-se en un futur’. ‘És un acord per a la investidura, si aquesta no es produeix, és lògic que en principi acabi’, ha assenyalat en declaracions a RNE, precisant que ‘així està pactat’ amb els populars: ‘Una altra cosa és que pugui reeditar-se en un futur’. Segons ha explicat Gutiérrez, serà l’executiva del partit taronja la setmana que ve prengui la decisió de si l’acord entre el PP i el partit taronja segueix en vigor després de la segona votació del debat d’investidura de Rajoy que se celebra aquest divendres i que, com la primera i llevat de sorpreses, està abocada al fracàs.

Summary: El pacte entre PP i C’s ‘s’acaba’ si Rajoy no és investit, segons Ciutadans


Joan Gómez Pallarès és un filòleg clàssic, llatinista, que sobretot es dedica a estudiar l’antiguitat. També és un dels personatges que ha aprofundit més en el món dels vins naturals a l’Estat espanyol, tot i que ja bandeja aquesta etiqueta i prefereix parlar de vins honestos, poc intervinguts, autèntics… És autor del bloc De vinis i del llibre Vinos naturales en España (RBA), del qual prepara una segona edició revisada i ampliada. Fa uns mesos va fer aquest tast ‘Mirades creuades sobre la pansa blanca’, dins el programa de la Nit de la Pansa blanca, al centre d’art Can Manyé d’Alella. Es van tastar nou vins de diferents territoris de parla catalana, fets de la varietat pansa blanca, també dita cartoixà, xarel·lo, pansal… I on van assistir tres elaboradors de la Denominació d’Origen Alella que aportaven un dels seus vins, per conèixer de primera mà com es van fer cadascun d’aquests vins i amb quina voluntat. Però abans d’entrar en el tast, un Gómez Pallarès brillant i amb vocació divulgativa va introduir els participants del tast en la història del terme ‘pansa blanca’, per la qual cosa es va remuntar al món clàssic llatí. Joan Gómez Pallarès: “Us proposo compartir entre tots unes mirades creuades sobre la pansa blanca. No vull demostrar res, no vull ensenyar res. I vull entendre els vins sense intermediació, sempre que sigui possible. Per això en aquest tast hem convidat alguns dels autors dels vins que tastarem, perquè ens expliquin com han fet el vi, què han volgut explicar. Voldria començar fent una reflexió sobre el nom de ‘pansa blanca’. D’on surten els noms dels raïms? L’ampelonímia és molt important, perquè ens és impossible tastar raïm molt antic de pansa blanca. Podem arribar a la dècada dels cinquanta, però no arribarem mai a tastar raïm de pansa blanca del segle XIX, del segle XVIII o del segle XVII. Només pels textos que es conserven podem saber com s’entenia, com es bevia i com es descrivia un raïm uns segles enrere. Per això, ja fa uns anys, vaig fer aquesta reflexió sobre la varietat sumoll i també sobre la varietat trepat. Ara miraré de reflexionar sobre el nom de la pansa blanca. Si agafem el llibre Els noms dels raïms. Estudi lèxic de cent ampelònims catalans, de Xavier Favà, trobem que apareixen els noms de pansa, panser o pansal, i com a sinònims: afartabous, palop, pansa tendra, cartoixà, premsal i xarel·lo. I un primer document del 1617: «vinya de panses a l’Alguer». Totes les variants, diu Xavier Favà, deriven del llatí ‘pansa’. Ara, si agafem el terme ‘xarel·lo’, el primer document on se cita és una mica més modern, de 1785, i és xerello. Com a sinònims se cita cartoixà, jaén, pansal. Aquesta és una paraula que no ve directament del llatí sinó de l’italià ‘chiarello’ (’claret’). Favà diu que és un terme usat solament per definir el color d’un vi. Però els que fem ‘claret’, sabem perfectament que no és només un terme que defineix el color d’un vi, sinó que un ‘claret’ és una barreja de raïms. Per tant, que aquesta varietat es digui ‘xarel·lo’ en alguns territoris, també ens dóna alguna pista. Però més enllà del segle XVII, l’Alcover Moll, diccionari que recull tota la lexicografia dels països de parla catalana, cita un document del 1374. La primera accepció diu: «Gra de raïm assecat al sol». Com a tercera accepció, diu: «Varietat de raïm blanc, de gra gros, de pell forta i de gust molt dolç». Ho interpreten tot. Perquè el primer document només diu: «Vi blanch de vinya de monestrells blanchs y de pansas». I no diu res més. L’única cosa que és clara és que ve del llatí ‘pansa’. Per tant, i com gairebé sempre, en la nostra cultura i civilització hem d’anar al llatí (us estalvio el nom dels diccionaris que he consultat). Ens trobem el verb ‘pando’ d’on ve un participi de passat que és ‘passus’ i d’aquí ‘pasa’ i ‘pansa’. Però és que el verb ‘pando’ vol dir moltes altres coses: vol dir ‘estendre’. També vol dir arrodonir. La tercera vol dir ‘obert’. Així que tenim una varietat de raïm molt estesa, que és rodona i que s’obre. La primera recepta on trobem aquesta paraula, que és una recepta del segle I dC, és un vi bullit i és un vi dolç. Per tant, podem considerar que la història d’aquesta paraula ens porta a deduir que és una varietat de raïm molt estesa (l’ampelonímia també ho corrobora, en molts territoris es parla d’aquesta varietat i pren noms diferents), d’un raïm arrodonit, que a conseqüència de poder estar a la planta, s’obre i es fa servir per a fer vi dolç, per tant, poc o molt ha de ser una varietat que ha de tenir la pell una mica dura. De ‘passer’, paraula que es pot asociar al verb, hi ha una altra cosa que ens ajuda a definir com era aquesta varietat a l’antiguitat, perquè en llatí vol dir dues coses. La primera, vol dir pardal, ocell. I ja sabem què passa a les vinyes amb els ocells i què van a buscar els ocells a la vinya. I diu molt del raïm, perquè els ocells no busquen qualsevol raïm. Busquen concentracions de sucre, maduracions ràpides. I ‘passer’ vol dir una altra cosa en llatí. Literalment vol dir flor oberta, badada. Què em vaig plantejar quan vaig començar a preparar aquest tast? Primer: necessito fer aquesta reflexió etimològica per entendre com podia ser (i no és gairebé mai, avui en tindrem la prova) el vi que es feia d’aquest raïm i, en contraposició, com l’hem interpretat en la contemporaneïtat. La sinonímia, l’ampelonímia, molt estesa, del tipus ‘pandere’, té un petit problema: la gent parla de coses que potser no sempre són el mateix. Jo per això només em fio de l’anàlisi genètica. Consulto la base de dades internacional, que té tots els noms de raïm i el codi genètic de cadascuna de les varietats, perquè li direu ase o bèstia, però quan coincideix el codi genètic és el mateix raïm, se li digui com se li digui. De manera que es demostra que el ‘moll’ és exactament igual que el ‘prensal’, igual que el ‘premsal’, que el ‘premsal blanc’, igual que el ‘pansal’, el ‘pansell’, la ‘pansa’ i la ‘pansa blanca’. És exactament la mateixa varietat que el ‘xarel·lo’, que el ‘cartoixà’ i la mateixa varietat que el ‘vinyater’. En canvi, no és la mateixa varietat que el ‘palop’ ni que l’afartabous ni que la pansa negra, encara que el llibre d’en Favà ho digui. De tots aquests noms en podem deduir una textura, un color, una popularitat, una extensió i poca cosa més. A no ser que ens concentrem en els vins dolços fets de pansa blanca, que avui no tocarem, i dels vins que s’han recollit en un moment que les condicions permeten de fer una criança biològica i fer un altre tipus de vi més antic, que envelleixi molt millor. Però això avui no ho tastarem. El que farem és tastar nou vins de zones diferents, de terres diferents, de gent molt diferent, de diferents territoris, tots de parla catalana en aquest cas, que ens donen un ventall de possibilitats diferents, totes allunyades d’allò que els antics entenien per aquesta varietat de raïm. Vins fets amb sensibilitat i amb mètodes relativament diferents, però no gaire diferents. I ens preguntarem quantes interpretacions possibles té avui aquesta varietat, que és una de les més esteses de la Mediterrània que nosaltres coneguem, sense moure’ns de vinyes que poden ser més o menys velles (aquí hi pot haver una mica de diferència), però de vinificacions que no són gaire diferents les unes de les altres. Aquí no hi ha extrems.”

Summary: Joan Gómez Pallarès: Mirades creuades sobre la pansa blanca (I)


Aquesta setmana la FIFA ha anunciat els tres jugadors que aspiren a endur-se la Pilota d’Or d’enguany: els blau-grana Messi i Neymar i el madridista Cristiano Ronaldo. Aprofitant l’avinentesa, el portal futbolístic Goal.com ha publicat tot de vídeos, poc desconeguts fins ara, de l’astre Leo Messi quan tenia dotze anys marcant gols tan espectaculars a la seva Argentina natal com els que anota ara amb el Barça. Els vídeos corresponen al 1999, quan Messi ja destacava en les categories inferiors del Newell’s Old Boys de Rosario. Tres anys després va aterrar a la Masia barcelonista i va començar la seva esclatant etapa barcelonista.

Summary: Messi ja marcava gols espectaculars quan tenia dotze anys


L’ex-detectiu de Método 3 que segons la policia espanyola va entregar el pen drive amb informació de la família de l’ex-president de la Generalitat Jordi Pujol ha negat davant del jutge tenir cap relació amb aquest dispositiu, segons ha explicat TV3 després d’haver tingut accés a l’enregistrament de la declaració. El detectiu afirma durant la declaració que no havia vist mai el llapis de memòria i que, en conseqüència, no sap quina informació pot contenir. També explica que la missió que se li va encomanar mai va tenir res a veure amb la família Pujol. Cal recordar que l’ex-cap de la policia Eugenio Pino tampoc va aclarir en la seva declaració el passat 16 de febrer davant el jutge de l’Audiència Nacional José de la Mata l’origen del llapis amb informació sobre la família Pujol en la qual es va basar la investigació.

Summary: Els detectius de Método 3 afirmen davant del jutge que no sabien res del pen drive dels Pujol


Les Corts han constituït per primera vegada una comissió fora del Palau dels Borja, seu del parlament valencià. És la comissió especial d’estudi de les mesures de prevenció de les inundacions del Baix Segura en matèria territorial, urbanística i hídrica, que també analitzarà els efectes de la gota freda del setembre passat. La comissió s’ha reunit a Oriola (Baix Segura), i ha tractat d’aspectes com ara la repercussió econòmica de la gota freda i propostes perquè no es repeteixi. La creació d’aquest òrgan va ser proposada per Compromís l’octubre passat i va obtenir el suport de tots els grups, tret de Vox. ‘Aquesta comissió comença a reflexionar i fer propostes per a minimitzar uns riscos que cada vegada seran més habituals, segons els experts’, ha dit el president de les Corts, Enric Morera, en referència a un context evident d’emergència climàtica. La mesa de la comissió d’estudi és presidida per Aitana Mas (Compromís); n’és vice-president el socialista Francisco Rubio i secretària Elisa Díaz (PP). Els objectius són d’estudiar com prevenir les inundacions al Baix Segura atesos els aspectes territorials, urbanístics i hídrics, i possibles actuacions per a reduir la vulnerabilitat social, econòmica i ambiental en aquest territori en cas de futurs episodis de gota freda com el del setembre.

Summary: Les Corts constitueixen a Oriola la comissió sobre els efectes de la gota freda


La magistrada del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) Maria Eugènia Alegret ha citat a declarar com a investigat, en la mateixa causa judicial que Josep Maria Jové, l’ex-secretari d’Hisenda de la Generalitat i actual diputat d’ERC Josep Lluís Salvadó. L’ha citat el 19 de novembre, l’endemà del judici per desobediència al president de la Generalitat, Quim Torra, i l’investiga per delictes de malversació de fons públics, desobediència greu i revelació de secrets. Considera que hi ha indicis que demostren que va participar en l’organització del referèndum de l’1-O i en la preparació d’estructures d’estat com la Hisenda pròpia i d’un full de ruta per a sostenir econòmicament el govern després d’una suposada independència. Salvadó va ser detingut el 20 de setembre de 2017 per ordre del jutjat d’instrucció 13 de Barcelona, però en les eleccions d’aquell desembre es va convertir en aforat. Des d’aleshores, la seva situació legal havia quedat en uns llimbs i en la interlocutòria de processament tampoc no quedava clara. La magistrada d’instrucció va enviar al TSJC una exposició raonada per a investigar Salvadó, cosa que ara l’alt tribunal català ha acceptat. Segons la interlocutòria del TSJC, Salvadó era subordinat de Jové, que va declarar al juny davant d’Alegret, i des de començament del 2016 treballava en la creació d’estructures d’estat tot i la prohibició del Tribunal Constitucional espanyol. La magistrada del TSJC fa servir els arguments de la magistrada del jutjat 13 per assegurar que Salvadó s’havia centrat en la construcció d’una Hisenda pròpia i, concretament, en quatre projectes: sostenibilitat econòmica i financera i finançament del nou estat; el Banc Central de Catalunya; la supervisió del sistema financer i l’autoritat de la competència.

Summary: El TSJC investiga Lluís Salvadó per malversació, revelació de secrets i desobediència per l’1-O


L’aplicació o no de la suspenció dels polítics dictada pel jutge del Tribunal Suprem espanyol, Pablo Llarena, ha posat sota les cordes en els últims mesos JxCat i ERC. Finalment, demà es votarà l’acord al Parlament i, segons ha explicat l’ACN, JxCat i ERC podran aprovar la delegació de vot dels diputats amenaçats amb majoria simple i, per tant, sense que els calgui el suport de la CUP. De moment, la CUP no ha revelat què votaran, però el vot dels diputats dels Comuns, que ja van anunciar que es posicionarien a favor, seran suficients per a aprovar el punt. El secretari general de la cambra catalana, Xavier Muro, tornarà a exposar el seu criteri a la Mesa que tindrà lloc demà i l’òrgan del Parlament no prendrà cap acord sobre aquesta qüestió. Mura argumenta que l’article 25 del reglament del Parlament només especifica que la majoria absoluta és per votar sobre les suspensions dels diputats, és a dir, el primer punt del dictamen. En canvi, considera que el punt dos que fa referència a la designació de diputats perquè exerceixin els drets del processats requereix la majoria simple, com la majoria de votacions de la cambra. El ple del Parlament votarà el dictamen de la Comissió de l’Estatut començarà dimarts a les 12h. Serà poques hores abans que a les 16.30h arrenqui el debat de política general amb la intervenció del president de la Generalitat, Quim Torra. De fet, era imprescindible que s’acordés una solució sobre la qüestió abans que el ple voti aquesta setmana les propostes de resolució en el marc del debat de política general.

Summary: JxCat i ERC podran aprovar la delegació de vot dels diputats amenaçats sense el suport de la CUP


La plataforma Sobiranistes, de Catalunya en Comú, ha criticat el fet que el partit ‘hagi liquidat’ els seus valors fundacionals en el nou ideari aprovat avui. En un comunicat a Twitter, han dit que, quan la formació es va formar, ‘apostaven per la creació a Catalunya d’una República social, democràtica i ambientalment justa, com a màxima expressió i realització de la seva sobirania nacional’. En canvi, ara lamenten que la nova direcció del partit hagi aprovat ‘amb urgència i sense la participació del territori’ un nou ideari que allunya el partit de posicions nítidament sobiranistes, cosa que el distancia de la centralitat del país. ‘Aquest canvi de rumb es materialitza amb la desaparició de qualsevol referència a un procés constituent que tingui en el seu centre el dret a exercir l’autodeterminació’, continuen. ‘Els darrers mesos hem observat la incomoditat per fer referència a l’1 d’octubre, oposició a posicionaments en contra de la repressió o crítics amb la constitució del 78.’ També critiquen la concentració de poder en la cúpula del partit, perquè el nou ideari s’ha aprovat a partir d’una proposta de la direcció i sense suport de les bases. ‘En l’inici dels comuns, un dels valors clau era que fos un projecte ciutadanista, en el qual la gent fos protagonista, i no les cúpules dels partits (…) Ens allunyem d’aquella nova política que tant havíem reivindicat i ens recorda als tics de la vella. Aquella participació, transparència i frescor que ens havia vist néixer han quedat liquidades avui en una reunió i 63 vots favorables. (…) La situació actual és més preocupant que quan va néixer la plataforma Sobiranistes.’ Lamentem el canvi d'ideari de Catalunya en comú que allunya el partit de la centralitat del país i liquida els valors fundacionals dels comuns. pic.twitter.com/dURN0a9iqx — Sobiranistes (@SobiranistesCat) January 19, 2019 Els sis punts de la proposta dels comuns per a una constitució catalana en una Espanya federal i republicana

Summary: Sobiranistes critica Catalunya en Comú perquè ‘n’ha liquidat’ els valors fundacionals