Un centenar de persones de totes les edats i sexes ballaven sincrònicament al ritme d’una cançó local. Al supermercat de la cantonada, una dotzena d’homes no apartaven els ulls del televisor que emetia una sèrie. Tornava a ser a la Xina. Arribar-hi des d’Hong Kong havia estat d’allò més fàcil. De fet, no és estrany que sigui així, cada dia milers de persones travessen la frontera per anar a treballar a una banda o a una altra. A més, s’hi ha d’afegir la intenció política d’aparentar que no és pas l’habitual frontera entre dos països. Les quatre setmanes que havia passat a una de les ciutats més cares del món havien afectat la meva butxaca, que havia hagut de fer un esforç per a suportar els preus d’escàndol, presents fins i tot en les millor ofertes de les principals cadenes de supermercat. Tornava a la Xina continental per revertir aquesta situació i tornar al meu pressupost d’uns 10€ diaris. Aquesta vegada em mouria per la Xina fent autostop. Era la segona vegada que trepitjava el gegant asiàtic en aquest viatge, però ara prescindiria dels trens xinesos i les seves orquestres simfòniques. Tornava a la carretera i tornava a fer autostop, una manera de desplaçar-se completament desconeguda a la Xina, però no per això poc efectiva. L’heroi de l’armilla fluorescent ‘Em sap greu, però d’aquí no pots passar’, em va dir educadament. De fet, ja m’ho esperava. Era el tercer peatge que visitava aquell matí i sempre havia hagut de negociar amb els treballadors el lloc on em podia col·locar. Ells volien evitar problemes amb els seus amos. Jo buscava un bon lloc perquè els cotxes em veiessin bé i, si ho volien, es poguessin aturar per recollir-me. Un estira-i-arronsa sempre amb bon humor, amb un somriure, i amb un punt d’empatia per part de totes dues parts. Aquell matí vaig passar per tres peatges. Però aquell treballador m’havia rebut amb cara de sorpresa. Em vaig allunyar de la zona de les barreres i em vaig situar al lloc pactat. Quan, al cap de deu minuts, vaig veure que es dirigia cap a mi, pensava que volia fer-me fora d’on m’estava, però en comptes d’això, em va fer una proposta que em va deixar bocabadat. Em va dir que me n’aniria amb tren fins a Guilin, la ciutat on m’havia proposat d’arribar. Em va dir que ho pagava ell i que no acceptava un no per resposta. Quan li vaig demanar per què feia una cosa així per un desconegut, em va respondre: ‘Ens hem d’ajudar els uns als altres.’ Encara amb la pell de gallina, vam anar fins a la caseta on descansen els treballadors del peatge quan els clàxons dels cotxes no els reclamen. Tenia 27 anys, es deia Tongren i deia que ell també volia viatjar així, si bé no s’hi havia atrevit mai. Vam prometre tornar-nos a trobar en un futur. Aquell dia, el sopar el pagaré jo. En Tongren fa sis mesos que treballa en aquest peatge. Les recompenses d’estalviar-se hotels Quan vaig arribar a Guilin era negra nit. Era més tard de les onze i no tenia lloc on dormir. No havia previst d’arribar-hi el mateix dia, de manera que no havia pogut buscar ningú que em pogués allotjar per mitjà del couchsurfing, l’eina que, juntament amb l’acampada, ha permès que faci gairebé mig any que no pago ni un ral per allotjament. Per això vaig cercar, amb el mapa per satèl·lit del mòbil, una zona verda on acampar. L’excursió va durar dues hores. Per algun motiu l’enllumenat públic no funcionava i havia hagut de caminar per la ciutat amb la llanterna frontal col·locada al cap. Pel camí havia hagut de barallar-me amb el mapa, que semblava totalment desactualitzat, i esquivar algun gos extremadament agressiu, segurament espantat de veure passar, de matinada, un noi amb una motxilla massa grossa a l’esquena. Finalment, vaig arribar a una zona de granges just quan començava a ploure i vaig muntar ràpidament la tenda en un terreny que semblava que no era propietat de ningú. Era tan fosc que no veia res al meu voltant. Quan l’endemà al matí vaig obrir la cremallera de la tenda, va ser com obrir els ulls després d’una llarga migdiada. No reconeixia aquell lloc. Era tan espectacular que no em creia que hagués passat la nit allà com si res. M’envoltaven un munt de turons punxeguts, el paisatge típic de la província de Guangxi. Aquests turons punxeguts són el típic paisatge de Guilin. Em vaig passar el dia investigant els voltants. Vaig travessar poblets de poques cases però amb molta vida. Guilin, una de les principals ciutats de Guangxi, és una zona que atrau molt turisme. Però, per alguna raó, aquella zona semblava que era completament fora del radar de les guies i les agències de turisme. No hi havia ni restaurants, ni supermercats, ni cap mena d’indici que hi haguessin passat altres viatgers. Va ser una experiència autèntica i un interessant intercanvi cultural amb els pagesos de la zona, que s’acostaven a parlar-me, encuriosits de veure’m contemplant-ho tot com un estaquirot. Aquella nit vaig tornar a acampar en una petita pagoda d’una d’aquelles costerudes muntanyes de cim inabastable. En aquests bassals, els pagesos hi tenen granges de peixos. Un error magnífic L’endemà, gairebé sense voler-ho, vaig acabar a la regió muntanyosa de Longsheng vivint amb una família de la minoria ètnica Zhuang. L’objectiu primera era anar a la ciutat de Liuzhou, on hi havia una exposició internacional de fotografia. Però quan era a la carretera, em vaig adonar que anava completament equivocat. A Liuzhou no es feia cap exposició. De fet, era una ciutat amb poc interès turístic, més aviat. L’esdeveniment es feia a Lianzhou, un municipi al nord de la província de Canton, que havia deixat enrere feia uns dies amb el tren. Vaig mirar cap on més anava la carretera, i en comptes d’anar cap al sud vaig anar cap al nord, cap a Longsheng, una zona famosa per les terrasses d’arròs. Des d’allà, em vaig endinsar per un camí rural, lluny de les atraccions més visitades, per fer una excursió l’endemà. Quan buscava un lloc on acampar al costat d’un poblet de cases de fusta, vaig ser ‘víctima’ de la bondat xinesa, novament. Un home em va oferir de passar la nit a casa, amb la seva família d’ètnia Zhuang, una de les 56 minories ètniques reconegudes a la Xina. Abans d’anar a dormir, fins i tot, van fer una demostració de les seves tradicions amb diferents balls i cants. La minoria ètnica Zhuang és la més gran de la Xina, amb uns 17 milions de persones. L’excursió va ser dura i llarga. De fet, no la vaig poder acabar. La majoria de camins pels quals teòricament havia d’anar ja no existien, segurament per culpa d’algun temporal. A més a més, hi havia una boira densa que dificultava molt la visibilitat, o sigui que quan es va començar a fer fosc vaig fer mitja volta i vaig tornar cap a Guilin. Aquella nit la vaig passar, per primera vegada, en un restaurant. Els amos es van sorprendre de sentir la meva història i em van oferir les quatre parets i el sostre del seu negoci. Vaig dormir damunt de vuit cadires i amb un cadell de gat com a company d’habitació. Aquesta va ser la primera nit que vaig dormir en un restaurant. Liuzhou era culpable que visqués un munt d’experiències úniques. Aquell error havia resultat ser un cop de sort. Per aquest motiu, vaig pensar que Liuzhou es mereixia una visita. Em vaig situar amb el cartell escrit en caràcters xinesos al peatge d’una autopista, Liuzhou tornava a ser el meu destí. Però, novament, els plans van canviar. Un home em va dir que anava cap a Yangshuo, el principal punt d’interès turístic de la regió. Vaig decidir que hi donaria un cop d’ull, tot i que em desviava gairebé tres hores. Però l’ambient no era l’ideal. Com que era temporada baixa, no hi havia més turistes estrangers. Això volia dir que tots els negocis enfocats al turisme (pràcticament tots) em veien com a únic possible client, i era difícil de gaudir de l’indret quan tothom provava de vendre’m alguna cosa. A més, el temps tampoc acompanyava, de manera que abans d’una hora vaig plegar veles i vaig anar cap a la ja esperada Liuzhou, en una nova demostració d’un dels principals avantatges de viatjar fent autostop i sense bitllets ni reserves: la flexibilitat total. Aquest gat va ser el meu company d’habitació al restaurant. Liuzhou em va fer sentir benvingut de seguida. Era una ciutat que em recordava a la Xina de fa deu anys. Més caòtica, menys occidental i més hospitalària. A més, l’atzar va tornar a fer-ne una de les seves. Amb el couchsurfing vaig dormir a casa d’una parella que, setmanes abans, havia acollit en Dani, el noi de Barcelona amb qui vam comprar tres cavalls i vam cavalcar per la perillosa estepa de Mongòlia durant tres setmanes. La mateixa casa, en una ciutat de quatre milions d’habitats sense pràcticament turisme. El món cada vegada semblava més petit. La cadena de favors Al final, en set dies m’he gastat 21,75€. És a dir, 3,11€ al dia. Tot destinat a menjar i a algun bitllet de transport públic. I, a més, vivint experiències totalment úniques i difícils d’imaginar viatjant de la manera tradicional. Durant tota aquesta setmana hi ha hagut una frase que m’ha estat rondant el cap: ‘Ens hem d’ajudar els uns als altres.’ De fet, sóc conscient que aquestes vivències són possibles, en gran mesura, gràcies a les accions altruistes de desconeguts, que opten per ajudar-me sense esperar res a canvi. Les terrasses d’arròs són la principal atracció turística de Longsheng. A casa, sempre s’havia parlat de les persones dolentes. Fer autostop, dormir a casa de desconeguts, viatjar sol, etc., són situacions en què, teòricament, t’exposes a persones amb males intencions. La gran sorpresa d’aquest mig any de viatjar sense bitllet de tornada és que la immensa majoria de persones amb qui m’he trobat són bones. ‘Ens hem d’ajudar tots entre tots’, em va dir en Tongren. Ell em va voler ajudar sense conèixer-me. Crec que, segurament sense adonar-se’n, confia en un sistema de favors entre persones, que es donen un cop de mà quan algú necessita ajuda. Sense que importi la nacionalitat, l’edat o el gènere. És gràcies a gent com ell que viatjar et fa creure més en la humanitat. Lluny queden els estereotips que deien que el món era ple de gent que et volia mal. El planeta és ple de bones persones. I això s’encomana. Perquè, viatjant, i gairebé sense voler-ho, un també es va convertint, de mica en mica, en una persona millor. Més capítols de la sèrie ‘La volta al món sense bitllet de tornada’: —(1): Un nou ‘margaix’ a Mongòlia —(2): A Ulan Bator, vivint entre sedentaris —(3): Comprant cavalls a Mongòlia —(4): Els perills de cavalcar per Mongòlia —(5): Compartint sostre amb cinc àguiles daurades —(6): Com és la vida dels nòmades de Mongòlia? —(7): Per què val la pena de viatjar fent autostop —(8): La Xina de l’alta tecnologia i el control extrem —(9): L’orquestra simfònica dels trens xinesos —(10): L’autèntica religió d’Hong Kong —(11): Els paradisos naturals d’Hong Kong —(12): El dia que les treballadores domèstiques inunden els carrers d’Hong Kong

Summary: Una setmana qualsevol quan viatges amb 3 euros el dia


El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, ha anunciat, en una compareixença després del consell de ministres extraordinari d’aquest matí, que volia prendre la capacitat de convocar eleccions al Parlament de Catalunya al president de la Generalitat, Carles Puigdemont. ‘La facultat de dissoldre el parlament passa al president del govern espanyol, per tal de convocar eleccions en un terminin màxim de sis mesos, però la voluntat és fer-ho tan aviat com recuperem la normalitat institucional’, ha dit. A més, ha dit que pretenia destituir el president de la Generalitat, el vice-president i tot el consell executiu. Les funcions les assumiran ‘les autoritats’ que designi el govern espanyol, en principi els ministeris. No ha donat detalls sobre qui ocuparà el càrrec de president. Segons Rajoy, la Generalitat no deixarà de ser l’òrgan del poder executiu a Catalunya, però sota tutela directa de Madrid. ‘Això no és una suspensió de l’autonomia o de l’autogovern, es destitueixen les persones que han situat la Generalitat fora de la llei’, ha dit. Rajoy també ha anunciat que el parlament continuaria funcionant. Tanmateix, ha afegit: ‘El president  no pot proposar candidat a la presidència de la Generalitat i no es pot fer debat d’investidura. El senat designarà l’òrgan de control.’ La cambra tampoc no podrà fer cap sessió de control al govern imposat per Madrid, ni promoure cap iniciativa que vulneri la llei. A més, ha dit que una volta el senat hagués aprovat l’aplicació del 155, ja no hi hauria marxa enrere, i tot allò que fes Puigdemont a partir d’aquell moment seria indiferent a la Moncloa. Rajoy també ha dit que totes les mesures, que la vice-presidenta detallarà a porta tancada als mitjans de comunicació, s’havien pres amb tot el suport del PSOE i Ciutadans. ‘No és només una mostra de suport al govern, també és una mostra de suport a Espanya i la llei’, ha dit. A pregunta del corresponsal a Madrid de TV3, Josep Capella, Rajoy ha confirmat que els mitjans de comunicació públics passarien a ser controlats per part del govern espanyol. Els objectius de l’aplicació del 155, segons Rajoy, són ‘tornar a la legalitat’, ‘recuperar la normalitat i la convivència, que s’ha deteriorat molt’, ‘continuar la recuperació econòmica, que avui és en evident perill’ i ‘fer eleccions en situació de normalitat’. Ha declarat: ‘El govern ha hagut d’aplicar l’article 155. No era el nostre desig. És un article constitucional que s’aplica en circumstàncies excepcionals. L’apliquem perquè cap govern de cap país democràtic no pot acceptar que s’ignori la llei, que es violi i es faci pretenent imposar els seus criteris. Per això hem posat en marxa aquest article.’ Rajoy ha recordat els requeriments i les respostes del president de la Generalitat: ‘Tinc la impressió que algú pot pensar que alguns volien arribar a aquesta situació, a aplicar l’article 155. No ho afirmo categòricament, però tinc aquesta convicció. Perquè no es poden fer les coses pitjor que com ho ha fet la Generalitat de Catalunya.’ Sobre la crida al diàleg de Puigdemont, ha dit que no hi havia hagut aquest oferiment, sinó una imposició. ‘La Generalitat no ha plantejat diàleg, sinó una imposició. Pretenien imposar al govern  que fes una cosa que sabien que no podia fer. Es va convidar Puigdemont a la conferència de presidents i no va voler, i a parlar del finançament autonòmic, i no va voler. Van posar en marxa, liquidant la llei, una legalitat paral·lela.

Summary: Rajoy anuncia un cop d’estat contra les institucions de Catalunya sota el 155


L’Ajuntament de Barcelona ha suspès la concessió de noves llicències per iniciar activitats de concurrència pública en el districte de Ciutat Vella. El propòsit és de limitar les activitats que generen problemes veïnals i ‘potenciar les que dinamitzin l’entorn’, segons que ha informat el consistori aquest divendres en un comunicat. A més de les llicències de locals com bars, restaurants, discoteques, locutoris, supermercats, bingos, associacions culturals i gelateries, entre d’altres, per primera vegada se suspenen també les de comerços relacionats amb el turisme com els punts d’informació turística, de venda d’entrades, locals per emmagatzemar equipatges i botigues de lloguer de bicicletes. La suspensió estarà vigent durant un any, tot i que si durant aquest període s’aprova inicialment el nou instrument urbanístic revisat, es pot allargar fins als dos anys, i la norma no s’aplicarà a la zona portuària i en determinades activitats de l’entorn de la Rambla. Durant el temps que duri la suspensió, l’Ajuntament revisarà de manera participada el pla d’ús del districte per ‘tornar a la zona un equilibri entre la pressió turística, la vida veïnal i la diversitat comercial’. Segons l’Ajuntament, un dels principals problemes del districte és que l’oci nocturn afecta el descans dels veïns, per la qual cosa el nou pla buscarà especialment pal·liar aquest conflicte. Per aquesta raó, s’ha encarregat a l’Agència de Salut Pública un estudi per avaluar l’impacte que tenen en les persones les molèsties generades pel soroll. També s’han encarregat dos informes per avançar en aquesta línia: una avaluació d’estratègies urbanes de gestió de l’economia del visitant en centres històrics de diverses ciutats europees, i un estudi de ‘big data’ amb cartografia de dades de Ciutat Vella sobre usos, residents i usuaris.

Summary: Colau suspèn durant un any la concessió de llicències a Ciutat Vella


La fiscalia insisteix a voler impedir el permís de 72 hores del president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart, que ja va ser acceptat per la jutgessa de vigilància penitenciària. En aquest cas, el recurs s’ha presentat a l’Audiència de Barcelona i insisteix amb l’argument que Cuixart no es penedeix dels fets pels quals va ser condemnat. Segons diu, el permís és ‘prematur’ i ‘frustra’ els objectius de la presó i, ‘fins i tot de la rehabilitació’, ‘per la manca d’assumpció dels fets delictius i l’absència de penediment’. A més, considera que el permís no és procedent ‘per l’absència de tractament penitenciari per a poder superar els dèficits detectats’. Quan la fiscalia va presentar l’anterior recurs, la jutgessa va contestar que el Cuixart ja ha complert el primer quart de la condemna, té dret al permís, que té ‘bona conducta a la presó’ i que la petició va ser aprovada per la junta de tractaments dels Lledoners. D’altra banda, va recriminar a la fiscalia que vulgui que ‘l’intern realitzi un programa específic per canviar o modificar el seu pensament o ideologia política, sens dubte referint-se a la voluntat de l’intern de continuar reivindicant el dret de decidir sobre la situació de Catalunya, de manera pacífica i no violenta.’ En aquest sentit, va assegurar que ‘tal pretensió de rebuig o modificació’ del pensament de Cuixart, ‘ni es contempla en la normativa penitenciaria, ni en la nostra constitució i atemptaria contra els més elementals drets fonamentals’.

Summary: La fiscalia insisteix a demanar que Cuixart corregeixi la seva ideologia i recorre contra el permís de 72 hores


El polèmic autobús transfòbic de la plataforma Hazte Oír havia de recórrer entre avui i demà i dijous els carrers de València, divendres els de Barcelona i dissabte els de l’Hospitalet de Llobregat i els de Sant Cugat del Vallès. Per ara, el vehicle està inmobilitzat a Madrid, on dilluns va començar el seu polèmic trajecte, que va aixecar polseguera entre els col·lectius que defensen els drets dels transsexuals. Totes les ciutats del país per on passarà des de demà l’autobús ja van prenent decisions perquè no s’hi pugui aturar. L’Ajuntament de València ha anunciat aquest matí que no permetrà que l’autobús entri a la ciutat. Ho ha anunciat la regidora de Protecció Ciutadana, Anaïs Menguzzato, que ha assegurat que el missatge del vehicle vulnera l’article 13 de l’ordenança municipal de Publicitat i l’article 73 de la llei del menor del País Valencià. És per això que la policia local de la ciutat impedirà la circulació del bus transfòbic en cas que el vehicle aconsegueixi sortir de Madrid, on ha estat immobilitzat. Barcelona: ‘No ens quedarem plegats de braços’ La regidora de Feminismes i LGTBI de l’Ajuntament de Barcelona, Laura Pérez, ha dit que aturarien i sancionarien l’autobús si finalment entrava a la ciutat. Ha explicat que els ajuntaments es podien acollir a la llei de publicitat dinàmica però, en el cas de Barcelona, també s’hi podia aplicar l’ordenança de civisme. Vulnerar aquesta normativa implica una multa que pot arribar a tres mil euros, amb l’agreujant que es considera un atemptat contra els drets dels menors. ‘L’Ajuntament no es quedarà plegat de braços’, ha advertit. La Plataforma pels Drets Trans ha reaccionat amb ‘estupefacció i indignació’ per la campanya. La considera una incitació a l’odi i ha demanat que el fiscal general espanyol prengui mesures per a frenar-la. Tampoc a l’Hospitalet ni a Sant Cugat L’Ajuntament de l’Hospitalet de Llobregat ha anunciat que tampoc no autoritzaria que l’autobús s’aturés a la ciutat, si bé no pot impedir que circuli pels carrers del municipi. ‘Tampoc no es permetrà que utilitzi megafonia per difondre missatges discriminatoris’, diuen els representants del consistori, que condemnen les proclames transfòbiques i discriminatòries envers els infants transsexuals. La batllessa de l’Hospitalet, Núria Marín, ha dit: ‘La discriminació per identitat de gènere és un problema molt greu, sobretot entre menors d’edat.’ Tampoc no és benvingut l’autobús a Sant Cugat del Vallès. L’ajuntament de la ciutat ha anunciat mesures per evitar que hi arribin els missatges de la campanya ‘Hazte Oír’. La primera tinent batllessa, Cristina Paraina, recorda: ‘Els impulsors de la campanya no tenen permís per aturar-se a Sant Cugat i l’ajuntament es reserva el dret de denunciar els missatges, que són intolerants, i que no es poden permetre.’ Concentració de rebuig a València El moviment LGTB del País Valencià ha convocat una concentració de rebuig a l’arribada de l’autobús, demà a les 19.00 davant les Corts Valencianes. L’entitat Lambda ha titllat Hazte Oír de ‘reaccionària i ultracatòlica’ i considera intolerable la propagació de missatges transfòbics que incitin a l’odi i fomentin la discriminació. La coordinadora general de Lambda, Fani Borona, considera que el missatge de l’autobús és un atac clar contra la dignitat i els drets fonamentals dels transsexuals i que la propagació d’aquests missatges a l’espai públic és impropi de la democràcia. Alhora exigeix al govern que acceleri l’aprovació d’una llei contra la fòbia a la diversitat sexual. Lleis contra la fòbia a la diversitat sexual La Direcció General d’Igualtat de la Generalitat de Catalunya, ha obert un expedient per la campanya de ‘Hazte Oír’, i ha enviat el cas a la fiscalia de delictes d’odi. A més, la portaveu del govern, Neus Munté, ha dit que l’autobús incompleix la llei catalana contra la fòbia a la diversitat sexual. El Parlament de Catalunya va aprovar el 2014 una llei per garantir els drets de lesbianes, gais, bisexuals, transsexuals i intersexuals amb l’objectiu d’eradicar l’homofòbia, la biofòbia i la transfòbia. A les Corts Valencianes es tramita una llei semblant impulsada per Compromís per a garantir la igualtat efectiva i la no-discriminació d’aquests col·lectius i per coordinar l’execució de les mesures en les diverses àrees de govern de la Generalitat Valenciana. Què és Hazte Oír? Hazte Oír és una organització catòlica, contrària a l’avortament i al matrimoni homosexual, que es declara ‘favorable a l’educació religiosa i defensora de les llibertats individuals’. Forma part de la xarxa internacional Citizen Go. Segons una sentència del maig del 2014 d’un jutjat de primera instància de Madrid, hi ha una relació provada i ‘essencialment veraç’ entre Hazte Oír i la secta mexicana d’extrema dreta El Yunque. El govern espanyol va atorgar el 2013 la categoria d’associació d’utilitat pública a aquesta plataforma, cosa que li permet deduccions fiscals i de l’impost de la renda, el dret de tenir assistència jurídica gratuïta i el dret de rebre subvencions i ajuts públics, entre més. Vincles amb el PP i favorables a Aznar Hazte Oír va fer arribar tres propostes al congrés del PP amb la voluntat d’influir en l’ideari del partit. En una, reivindicava ‘el dret dels pares a educar els seus fills segons les seves conviccions i creences’, una petició que el PP ha inclòs en una ponència sobre educació, innovació i cultura que encara resta oberta a la participació i pendent de ser aprovada o rebutjada. Amb aquestes propostes, l’associació pretén influir en el PP, que considera que és l’únic partit capaç de representar-los, i aconseguir que ‘reforci els seus valors’ per enfrontar-se eficaçment als partits d’esquerra. A més, van demanar a l’ex-president espanyol José María Aznar que promogués un nou partit de centre-dreta per regenerar ideològicament la dreta espanyola i forçar el PP a adoptar posicions més acostades a la seva ideologia.

Summary: València impedirà l’entrada de l’autobús transfòbic de l’entitat ultra Hazte Oír


L’advocat general del TJUE Evgeni Tanchev proposa multar l’estat espanyol pel retard en la transposició de la normativa de la UE sobre crèdits hipotecaris, que l’Estat havia de fer com a molt tard abans del 21 de març del 2016. En les conclusions fetes públiques avui, l’advocat opina que l’estat espanyol no va adoptar dins dels terminis marcats les disposicions ‘legals, reglamentàries i administratives necessàries’ per donar compliment a la directiva europea. A més, demana que s’imposi a l’estat espanyol una multa coercitiva diària de gairebé 106.000 euros, amb efecte a partir de la data del pronunciament de la sentència i fins que es comuniqui a la Comissió Europea les mesures necessàries per complir amb la norma europea. Les opinions particulars dels advocats generals del TJUE no són vinculants però en la majoria de casos són secundades pel tribunal quan es dicta sentència. Segons recull el text de les conclusions, l’estat espanyol no ha negat el fet que no haver comunicat dins del marge cap mesura de transposició de la directiva europea. A la vista a Luxemburg, l’estat espanyol va alegar que es preveia que la llei nacional de transposició s’aprovés el 14 de febrer del 2019. Finalment, la nova llei de crèdit immobiliari, la reforma hipotecària que inclou canvis i transposa la norma europea, va ser aprovada pel congrés espanyol el dia 20 del mes passat a Madrid. Amb tot, la llei no entrarà en vigor fins al juny. Així, el retard en la transposició serà de tres anys, ja que havia d’aplicar-se com a tard el març del 2016. Avisos previs La Comissió Europea va avisar l’estat espanyol en diverses ocasions abans de portar-la davant de la justícia europea, on mesos més tard, el 27 d’abril del 2017, va acabar interposant un recurs per ‘l’incompliment’ de l’estat membre en la transposició de la directiva. La normativa La normativa sobre hipoteques es va adoptar el febrer del 2014 per ‘millorar els mesures de protecció dels consumidors’. La llei preveu que els ciutadans disposin d’una ‘informació més clara i comprensible’ de les hipoteques gràcies a la introducció d’una ‘fitxa europea d’informació normalitzada’ que ha de permetre comprendre millor els riscos dels contractes així com comparar ofertes i escollir el producte que millor respongui a les seves necessitats.

Summary: L’advocat general del TJUE proposa multar l’estat espanyol pel retard en aplicar la directiva europea sobre crèdits hipotecaris


L’estat francès prohibirà les manifestacions en algunes àrees de París, com ara els Camps Elisis, després de les destrosses que hi va haver dissabte en una protesta de les Armilles Grogues que va acabar amb contenidors cremats i comerços danyats. Ho ha anunciat el primer ministre francès, Edouard Philippe: ‘A partir de dissabte vinent, i sempre que calgui, prohibirem manifestacions de les Armilles Grogues als barris més afectats, tan aviat com ens adonem de la presència d’elements ultra amb voluntat de causar destrosses.’ També ha avançat que el cap de la policia a la prefectura de París, Michel Delpuech, serà destituït dimecres. Tot plegat forma part d’una estratègia de reorganització per al ‘manteniment de l’ordre’. Fa un mes que un grup d’experts en drets humans de l’ONU instà les autoritats franceses a ‘establir vies de diàleg per a reduir i la tensió i reconèixer el paper important dels moviments socials en la governabilitat’. Els experts van denunciar una restricció desproporcionada del dret de protesta a l’estat francès durant les manifestacions de les Armilles Grogues.

Summary: L’estat francès prohibeix manifestacions als Camps Elisis després de la protesta dels Armilles grogues


El ponent de l’informe del Consell d’Europa sobre polítics empresonats a Europa visitarà Catalunya i Madrid la setmana que ve per investigar ‘sobre el terreny’ la situació dels presos polítics independentistes, segons que ha pogut confirmar l’ACN. El letó socialista Boriss Cilevics, encarregat de realitzar l’informe que inclourà la situació dels presoners a Espanya i Turquia, volia programar la visita a Espanya ‘després de les eleccions, per evitar qualsevol interferència amb la campanya’. Una vintena de membres del Consell d’Europa denuncia que Espanya vulnera els drets dels polítics independentistes Ara finalment s’ha concretat aquesta data, que serà del dilluns 3 de febrer al dijous 6. Segons les fonts consultades, el ponent vol tenir enllestides el més aviat possible les conclusions, malgrat no han volgut donar més detalls. En un document preliminar, Cilevics es preguntava si es pot condemnar amb ‘llargues penes de presó’ als dirigents independentistes per haver organitzat un referèndum. El ponent reconeixia que és probable que el cas acabi en mans del Tribunal de Drets Humans d’Estrasburg. Així mateix, assegurava que ‘no dubtarà’ a l’hora d’assenyalar ‘problemes sistemàtics’ com el que podria haver-hi a Espanya. Aquest futur informe sobre l’estat espanyol i el turc va ser impulsat per un grup d’una vintena de diputats del Consell d’Europa el passat gener, però fonts de l’organització recorden que el text amb les conclusions del ponent haurà de ser aprovat pels membres de l’Assemblea. Cilevics haurà de presentar l’informe final que inclogui una resolució o recomanació al comitè de Drets Humans, que podrà presentar esmenes al text abans que sigui votat. El Consell d’Europa és una organització centrada en la defensa dels drets humans que agrupa 47 estats europeus i té seu a Estrasburg.

Summary: El ponent de l’informe del Consell d’Europa sobre la situació dels presos polítics estudiarà el cas a Catalunya i Madrid


Les vagues del 8 de març d’aquests dos darrers anys han aconseguit, en certa mesura, d’introduir les reivindicacions feministes a l’agenda política. Darrerament molts partits han volgut subratllar el caràcter feminista del seu programa i organitzar conferències de premsa o actes ad hoc per a exposar les mesures per a lluitar pels drets de les dones. Aquests dies de campanya per a les eleccions municipals s’han tornat a posar damunt la taula un seguit de propostes relacionades amb el municipalisme feminista; és a dir, que poden fer dels pobles i ciutats espais més segurs i respectuosos envers les dones i ajudar-les a apoderar-se. Malgrat que sovint es pensa que les mesures realment efectives per a combatre les violències masclistes només les poden prendre les administracions estatals o autonòmiques, la realitat és que els municipis, independentment de la mida, poden impulsar una sèrie d’ordenances i iniciatives per a avançar en aquesta lluita. ‘És més important que, governi qui governi als ajuntaments i encara que els partits canviïn, les mesures que s’hagin pres no es belluguin i durin molt per a poder avaluar-les’, explica Mercè Otero, del col·lectiu feminista Ca la Dona. Segons que defensa, mesures enfocades a prevenir les grans problemàtiques com ara les agressions sexuals, o l’atenció a les víctimes de violència masclista, haurien de generar tal consens entre els polítics que fossin intocables i inqüestionables. Però més concretament, quines són aquestes iniciatives? De l’urbanisme feminista als punts liles, passant pels autobusos nocturns amb parades intermèdies, repassem algunes de les demandes o mesures que els col·lectius feministes destaquen a l’hora de reivindicar un municipalisme que lluiti pels drets de les dones. 1. Millorar l’enllumenat: cap a un urbanisme feminista L’urbanisme feminista qüestiona tots els punts de la ciutat dissenyats d’una perspectiva androcèntrica i que, per tant, han menystingut els problemes que poden tenir-hi les dones. A l’hora de dissenyar les ciutats, els elements econòmics i productius han estat prioritaris, mentre que els reproductius i de cures, socialment assignats a les dones, han estat relegats. Per exemple, això es reflecteix en el fet que hi abundin més les terrasses on consumir que no pas els bancs on seure amb una persona gran. Sovint les grans ciutats tenen barris diferenciats i allunyats, sovint residencials, que poden ser a molta distància del centre sanitari. D’aquesta manera es força a l’ús del vehicle privat, més utilitzat pels homes que no pas per les dones. Què és l’urbanisme feminista? La vida al centre de l’espai públic Ara, l’element més preocupant és la il·luminació dels carrers. Sovint molts punts de la ciutat són molt foscs de nit i això augmenta la percepció de risc en les dones, que ja és alta de per si. Els carrers poc transitats o certes barreres físiques que impedeixen de veure-hi amb claredat també són exemples d’aquests elements que caldria redissenyar o suprimir per augmentar la seguretat i la sensació de seguretat. Així doncs, potenciar parts del mobiliari urbà com ara els bancs, fomentar l’ús del transport públic, millorar la il·luminació, reduir les barreres visuals o mantenir actius durant tot el dia certs espais serien mesures enfocades a facilitar la vida a les dones a les ciutats. No és res d’utòpic ni de teòric: Mont-real, després d’haver detectat un augment notable de les agressions sexuals, va ser pionera a desenvolupar aquesta pràctica, que ja ha arribat a municipis del país com ara Berga, on s’han organitzat marxes exploratòries per a integrar la perspectiva feminista en l’urbanisme i detectar punts de la ciutat que facin sentir insegures a les dones. 2. Les parades intermèdies als busos nocturns L’any passat va despertar molta curiositat una mesura aplicada de manera pionera a ciutats com ara València o Terrassa (Vallès Occidental). Es tracta de permetre que, als busos nocturns, les dones puguin triar on volen baixar, sempre dins el recorregut entre dues parades principals. D’aquesta manera s’assegura que el camí fins a casa sigui com més curt i segur possible. S’ha d’avisar el conductor del lloc aproximat on es vol parar i a continuació decideix quin és el lloc més segur per a aturar-se, mai sense allunyar-se gaire de què ha decidit la dona. 3. A poc a poc els punts liles conquereixen l’oci nocturn Malgrat que una dona pot ser víctima d’una agressió sexual en qualsevol context, en els ambients nocturns i festius, la ingesta d’alcohol i la celebració sovint s’utilitzen com a excuses per a justificar la violència sexual. Casos com la violació de la ‘Manada’ han ajudat a prendre’n consciència i és per això que cada vegada són més els punts lila instal·lats en celebracions com ara les festes majors. Són espais d’acompanyament a què es pot recórrer en cas que es vulgui denunciar una agressió o comentari masclista i que també serveixen per a tenir més informació sobre aquesta qüestió. En aquests punts també se solen repartir adhesius, pins o samarretes amb lemes com ‘No és no’ o ‘Només sí és sí’ per sensibilitzar el jovent. Molt lligat als punts liles, ciutats com Vila-real han experimentat amb voluntàries per a evitar les agressions masclistes amb rondes que comencen a les dotze de la nit i acaben a les cinc de la matinada. D’aquesta manera s’evita que sigui la víctima qui hagi de tenir la iniciativa d’anar a demanar ajuda. Però arran d’aquestes mesures han sorgit dues demandes noves: que, sempre que sigui possible, aquests punts siguin gestionats per professionals i no tant per voluntàries, i que puguin incidir d’alguna manera en allò que passa en els locals d’oci nocturn. Malgrat que les discoteques, de titularitat privada, no poden acollir punts liles si no ho decideix el propietari, alguns municipis com Mataró han provat d’instal·lar-ne al costat. 4. Lluitar contra la falta de referents: feminitzar el nomenclàtor i les biblioteques Les dones han estat esborrades de la història. Es calcula que, a la majoria de llibres de text de l’ESO, només el 7,5% dels referents són dones. Això també es trasllada al nomenclàtor dels carrers, que, en recollir tots els noms de persones rellevants per a la història del país o el municipi, sovint s’oblida de les dones. A Barcelona, per exemple, només el 7% dels carrers tenen nom de dona i el perfil que domina és el de Mare de Déu o santa (carrer de la Mare de Déu de Montserrat, carrer de Santa Anna…). Malgrat que el procés de visibilitzar referents històrics i culturals femenins és lent –implica urbanitzar nous espais o canviar el nom d’alguns carrers– algunes ciutats ja preveuen d’aplicar-ho de manera progressiva. És una mesura que sol anar lligada a la recuperació de la memòria històrica amb perspectiva feminista i de la visibilització de totes les dones de qui normalment no se sol parlar. Una altra mesura a prendre en aquest sentit és la de feminitzar les biblioteques, tant quant al nombre d’autores que s’hi poden trobar com al nombre de lectures feministes, escassos tots dos. Però feminitzar la cultura no és tan sols recuperar els referents històrics. També implica reconèixer les dones que, en l’actualitat, destaquen en l’àmbit literari, musical, artístic… Així doncs, procurar que esdeveniments com els concerts de festa major incloguin cada vegada més dones al cartell i garantir que els jurats de premis que atorguen els ajuntaments siguin paritaris serien dues propostes per a fomentar les dones en el món de la cultura i lluitar contra la falta de referents femenins. 5. Tecnologia contra les agressions masclistes Darrerament s’han creat aplicacions per a mòbil amb l’objectiu de lluitar contra les agressions sexuals, i alguns ajuntaments, com és el cas del de Bilbao o de Barcelona, ja les posen en pràctica. Amb aquesta tecnologia –tant sí un és la víctima com el testimoni– es pot notificar de manera immediata l’agressió o el perill de l’agressió al centre coordinador de la policia municipal sense necessitat de trucar. La versió millorada d’una aplicació com aquesta inclouria una polsera de silicona amb un botó per a polsar en cas d’estar en perill i avisar de manera immediata la policia sense la necessitat de treure el mòbil. Una altra modalitat d’aplicació per a lluitar contra les agressions masclistes –de manera més indirecta– implicaria la recollida anònima d’informació sobre tots els llocs en què les dones s’hagin sentit agredides per tal de dibuixar un mapa dels espais públics de la ciutat amb més violència masclista i després actuar en una línia similar a la de l’urbanisme feminista. 6. Ordenances contra l’explotació sexual Les grans ciutats i també alguns municipis més petits han d’abordar la qüestió de la prostitució, molt lligada als drets de les dones, tant al carrer com en locals. Els ajuntaments tenen competències per a aprovar ordenances per a fer-hi front de maneres diverses, sempre que respectin la legislació espanyola, que prohibeix i penalitza el proxenetisme. Així doncs, les ciutats del país que hi han pres mesures han pres decisions força diferents, normalment en funció de la ideologia del partit que hi governi. De fet, com s’hauria de legislar sobre aquesta qüestió és un debat obert dins el feminisme. És destacable el cas de Gavà (Baix Llobregat), que, d’una perspectiva abolicionista, aplica el model suec. Així, la policia multa els homes que paguen per sexe i aquestes sancions –que poden arribar a 3.000 euros– els arriben a casa. Aquest model no penalitza en cap cas les dones i preveu de donar-los assistència i alternatives a la prostitució. A més, el model també inclou campanyes de sensibilització als punts on es concentra la prostitució, amb cartells amb missatges com ‘Tu gaudeixes? Ella, no’. Ben diferent és el model adoptat per ciutats com Barcelona, on la batllessa, Ada Colau, té un punt de vista diferent, contrari a la penalització i conegut com a ‘pro-drets’. Barcelona va refusar la proposta abolicionista del PSC i durant aquest darrer mandat el govern local ha subvencionat entitats com Aprosex, que opta per normalitzar la prostitució voluntària com una feina. Malgrat que tots dos models lluiten contra el tràfic amb finalitats de prostitució forçada, preveuen assistència per a les dones i en cap cas contemplen multar-les, la gran diferència és que aquest darrer model refusa la criminalització de la demanda i que a més diferencia entre la prostitució forçada i la voluntària. En canvi, el model abolicionista considera que sense la primera no es podria fer front a la demanda –i que per tant no s’han de dissociar– i refusa de considerar la prostitució com a feina. 7. Les cases d’acollida i la formació de la Guàrdia Urbana, claus contra la violència masclista La lluita contra la violència masclista i l’assistència i l’acompanyament de les víctimes afecta totes les administracions i, per tant, els ajuntaments també poden contribuir-hi. Mesures que s’han pres i que es poden prendre en aquest sentit són l’atenció a les víctimes i també als fills, l’augment de les cases d’acollida, el foment de l’habitatge públic de lloguer social destinat a les víctimes, que els agressors els tracti la policia municipal i que siguin tractats perquè no tornin a agredir. Els col·lectius feministes també defensen que és molt important la formació del personal municipal i dels agents de la Guàrdia Urbana amb perspectiva feminista. D’aquesta manera es facilita que aquests professionals facin una intervenció més adequada i s’evita la possible revictimització, que s’esdevé en alguns casos de violació quan les víctimes se senten qüestionades o poc protegides per la policia, que de vegades pot arribar a banalitzar l’agressió o posar-la en dubte. Malgrat que les associacions feministes afirmen que és més important aquesta formació amb perspectiva feminista que no pas que els agents siguin homes o dones, feminitzar uns cossos amb una presència femenina baixa és important també a l’hora de garantir aquesta atenció. Després d’haver rebut alguna violència masclista, sovint les víctimes se senten més còmodes i menys qüestionades en presència de dones que no pas d’homes, perquè la violència ha vingut d’un home i no pas d’una dona. En aquesta línia, la regidora de la CUP a l’Ajuntament de Barcelona, Maria Rovira, que va fer pública una agressió sexual de què va ser víctima, descrivia com va sentir-se quan va ser atesa pels Mossos d’Esquadra just després: ‘La primera imatge que vaig veure va ser l’home mosso, pujant les escales. Era corpulent, i vaig estar a punt de tancar la porta, fins que vaig veure una dona al darrere.’ 8. Cursos d’autodefensa feminista Els ajuntaments de ciutats com Palma, València o Barcelona han organitzat cursos gratuïts d’autodefensa feminista en què s’explica, de manera pràctica i a partir de tècniques físiques, verbals i no verbals, com poden reaccionar les dones en cas d’agressió masclista. Molts tallers com aquests fan servir tècniques que provenen d’arts marcials i que van dirigits a dones de qualsevol edat. Es considera que aquests tallers són un pegat per a pal·liar un problema que només es pot solucionar de l’arrel, formant els joves en feminisme per evitar que es converteixin en agressors i no pas ensenyant les dones a no ser agredides. De tota manera, tenint present que aquest objectiu és lluny d’assolir-se, aquests tallers es veuen com una manera d’apoderar les dones, que tindran eines per a reaccionar en vista d’un intent d’agressió sexual, per exemple. 9. Repensar l’educació sexual i afectiva Sovint els ajuntaments tenen influència en certes iniciatives o tallers que es fan tant a dins les escoles del municipi com a fora. Així doncs, fomentar tallers, xerrades, obres de teatre o qualsevol mena d’activitat relacionada amb l’educació sexual i afectiva és una manera de fomentar relacions igualitàries entre el jovent. És cert que aquests tallers i xerrades fa anys que es fan, però el feminisme té algunes posicions força crítiques sobre l’enfocament amb què es treballa, especialment amb relació al sexe. Molt sovint les xerrades sobre educació sexual se centren molt en la prevenció de les infeccions de transmissió sexual (ITS) i dels embarassos però poc en aspectes com el consentiment, el plaer femení, l’anatomia de les dones, la masturbació, la diversitat sexual o la crítica de la pornografia, eina amb què la majoria del jovent té el primer contacte amb la sexualitat. Històricament, el feminisme sempre hi ha estat molt crític perquè sovint se centra en el plaer masculí i reflecteix una sexualitat violenta envers les dones. És per això que demanen de continuar l’exemple de països com Suècia, on l’educació sexual és obligatòria i a les escoles en fan una anàlisi crítica. Quant a l’educació afectiva, aquests últims anys s’han començat a impulsar tallers de deconstrucció de l’amor romàntic, entenent-lo com a tòxic i basat en la dependència. S’hi analitzen relats literaris, films o cançons que contenen missatges més o menys explícits que fomenten aquest amor. A més, guien les joves perquè siguin capaces d’identificar si són maltractades psicològicament per la parella. Per als joves, els ajuntaments també poden impulsar tallers de deconstrucció de la masculinitat que ajudin a fer-los qüestionar les seves conductes masclistes i fomentin una altra mena d’actituds. 10. Facilitar el treball de cures i lluitar contra la feminització de la pobresa Malgrat que el feminisme sempre defensa la coresponsabilitat de les tasques domèstiques i de cures, la realitat és que actualment aquestes feines encara recauen majoritàriament en les dones. Així doncs, una ciutat feminista és també la que vetlla per fer la vida més fàcil a les dones que es cuiden dels pares, mares o fills. Malgrat que redissenyar les ciutats amb l’urbanisme feminista és una manera d’aconseguir-ho, hi ha més iniciatives: disposar de més canviadors i espais per a l’alletament, construir més menjadors comunitaris, bugaderies, escoles bressol i ludoteques o fomentar els serveis d’acompanyament a persones grans i infants i les cooperatives de cuidadores. Facilitar el treball de cures és també lluitar contra la feminització de la pobresa, perquè un dels motius pels quals les dones no poden desenvolupar-se professionalment de manera plena és, precisament, perquè han de fer-se càrrec dels treballs domèstics. Però per millorar les condicions econòmiques de les dones també es poden impulsar mesures com ara els ajuts a les famílies monoparentals –normalment formades per dones– o l’impuls de programes per a inserir les dones en sectors laborals masculinitzats, com ara el cos de bombers o la conducció d’autobusos.

Summary: Què demana el feminisme a les eleccions? Deu mesures als municipis per a millorar la vida de les dones


L’humorista Dani Mateo acabarà representant el seu espectacle al Palau de la Música de València, després el Teatre Olympia hagués cancel·lat la seva actuació per pressions de l’extrema dreta. Organitzacions com Espanya 2000 havien convocat una manifestació davant el teatre per fer un ‘homenatge’ a la bandera espanyola. El conseller de Cultura, Vicent Marzà, i l’alcalde de València, Joan Ribó han ofert locals alternatius a l’humorista Dani Mateo perquè pugui fer el seu espectacle. Marzà ha defensat la necessitat que es pugui fer l’espectacle perquè ‘la llibertat d’expresió sempre ha de guanyar la partida als intolerants’. Per la seva banda, Ribó també ha defensat la llibertat d’expressió i ha ofert el Palau de la Música de València, cosa que l’humorista ha acceptat i ha anunciat que actuarà gratuïtament. Estem mirant disponibilitat d'espais per oferir a @DaniMateoAgainLa llibertat d'expresió sempre ha de guanyar la partida als intolerants — Vicent Marzà (@VicentMarza) November 8, 2018 Hola @DaniMateoAgain 👋 La defensa de la libertad de expresión merece que un recinto de la altura del @palaumusicavlc esté a disposición para acoger tu actuación. Es una invitación formal para que actúes en #València y que cada cual decida libremente si acude o no https://t.co/b77OVLEZ5O — Joan Ribó (@joanribo) November 8, 2018 Agradecidas y emocionadas, solamente podemos decir que ALLÍ ESTAREMOS! Y que sepa toda la gente que actuaremos gratis. Porque hay que celebrar la risa! Seguiremos informando a través de @NuncaOs https://t.co/ZTscOmyRrI — Dani Mateo (@DaniMateoAgain) November 8, 2018 L’origen d’aquest boicot de l’extrema dreta és el gag del programa ‘El intermedio’ de la Sexta, en què Dani Mateo es va mocar amb la bandera d’Espanya. El Teatre Olympia de València ha cancel·lat dues funcions de l’espectacle Nunca os olvidaremos, protagonitzat per Mateo, juntament amb dos còmics més, Raúl Cimas i José Juan Vaquero, programades el 23 i 24 de novembre. L’empresa no ha explicat els motius de la decisió. El president de la Generalitat, Ximo Puig, també ha condemnat els atacs que ha rebut l’humorista. Las amenazas que ha sufrido el @teatroolympia son inadmisibles. La libertad de expresión siempre debe estar por encima de la intolerancia. No es cuestión de preferencias, sino de derechos. @DaniMateoAgain cuenta con nuestro apoyo si quiere llevar a cabo su espectáculo — Ximo Puig (@ximopuig) November 8, 2018

Summary: L’humorista Dani Mateo esquiva el boicot de l’extrema dreta i actuarà al Palau de la Música de València


El govern ha acusat el ministre d’Interior espanyol en funcions, Jorge Fernández Díaz, de ser darrere els escorcolls que ha fet la Guàrdia Civil en alguns ajuntaments del Principat. La consellera de Presidència i portaveu del govern, Neus Munté, ha dit en una conferència de premsa: ‘L’autor intel·lectual dels escorcolls d’avui és el senyor Fernández Díaz.’ I ha trobat que no era pas cap fet sorprenent, sinó al contrari: ‘No és cap novetat, perquè estem acostumats a la manca de rigor i de respecte per la presumpció d’innocència.’ Ha assegurat que una operació anticorrupció, després de la publicació de les converses entre Fernández Díaz i l’ex-director d’Antifrau, no té cap credibilitat. Munté ha volgut deixar clar que el govern tenia tot ‘el respecte’ per la feina i la ‘independència de la justícia’. Tanmateix, ha demanat que es tingui el mateix respecte per la ‘presumpció d’innocència’, car alguns mitjans de comunicació han filtrat l’operació abans els agents de la Guàrdia Civil no arribessin als consistoris. Per això ha dit: ‘Es busca l’escàndol, la foto, les portades i certs titulars.’ Malgrat tot, el govern ha mostrat ‘tranquil·litat absoluta’ perquè no és pas la primera vegada que s’obren casos i escorcolls que ‘acaben en no res’. La reacció de CDC Unes hores abans, el responsable de règim intern i comunicació de CDC, Francesc Sánchez, s’havia pronunciat també sobre els escorcolls: ‘Hi ha ganes de fer mal al partit i el procés.’ Sánchez ha assegurat que mentre no sigui destituït el ministre d’Interior espanyol en funcions, Jorge Fernández Díaz, qualsevol actuació policíaca ‘tindrà ombra de sospita’. I ha criticat que després de tres anys d’investigació els agents s’hagin presentat als consistoris ‘tres dies abans del congrés  de Convergència’ muntant un ‘circ mediàtic’. CDC –ha dit– té ‘absoluta tranquil·litat i certesa’ sobre l’actuació dels seus batlles, inclòs Carles Puigdemont quan era el de Girona.

Summary: El govern acusa Fernández Díaz de ser ‘l’autor intel·lectual’ dels escorcolls als ajuntaments catalans


El govern espanyol actuarà ‘pas a pas’ per impedir el referèndum d’autodeterminació i això inclou una vigilància també de l’acte que el govern celebrarà el pròxim 4 de juliol, on oferirà tots els detalls del referèndum i els aspectes tècnics i legals per fer possibles les votacions. Fonts de l’equip de Mariano Rajoy han apuntat a l’ACN que analitzaran el contingut d’aquest acte –i de la gira i el web que es crearà posteriorment– per si hi ha algun fet impugnable que es pugui afegir a les causes obertes. La Moncloa espera que el govern i els partits independentistes avortin de mutu propi la convocatòria abans de la seva celebració, i que per tant no arribi el punt en què l’executiu de Mariano Rajoy hagi d’adoptar mesures ‘reactives’. Segons aquestes fonts, l’equip de Mariano Rajoy ha estudiat ja totes les variables que es poden produir d’aquí a l’1 d’octubre, i té a la seva disposició les diverses respostes administratives i legals per evitar que el govern acabi posant les urnes perquè els ciutadans catalans puguin votar sobre la independència de Catalunya. ‘Som un govern seriós’, apunten, tot insistint que el referèndum és il·legal i que per tant l’obligació del seu executiu és impedir-ne la celebració. L’executiu espanyol confia que el govern i els partits independentistes no arribin a l’últim estadi del referèndum i facin marxa enrere en una convocatòria que encara no s’ha fet formalment. Aquestes fonts esperen que els processos oberts fins ara, juntament a la pressió que les repercussions legals poden tenir sobre el conjunt del govern, evitin que hagi d’actuar amb mesures ‘reactives’ per impedir un referèndum que –insisteixen- no es produirà. Les mateixes fonts apunten que al seu entendre no existeix cap fórmula perquè el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, pugui assistir al Congrés dels Diputats espanyol per a defensar el referèndum si la seva compareixença no va acompanyada d’una iniciativa que s’acabi sotmetent a votació. La presidenta del congrés, Ana Pastor, encara no ha anunciat que disposa de la carta que Puigdemont li va enviar divendres, i s’espera que doni algun tipus de resposta aquesta setmana.

Summary: El govern espanyol estudiarà l’acte del 4 de juliol sobre el referèndum per si inclou algun fet impugnable


Després de més de dues setmanes de confinament, les perspectives sobre l’evolució de l’epidèmia de la Covid-19 són sensiblement més optimistes. Si més no, ho ha expressat així el metge epidemiòleg Oriol Mitjà, que pensa que durant aquesta setmana el nombre de nous casos pot anar disminuint i que en una setmana i mitja les UCI dels hospitals podrien començar a agafar aire. Però encara hi ha força camí a fer, i sobretot convé que les administracions vagin preparant tot un conjunt de mesures que permetin de controlar els contagis i evitar rebrots de l’epidèmia quan s’aixequi el confinament i fins que no hi hagi una solució eficaç contra el coronavirus, amb l’arribada d’un vaccí. Mitjà ja va apuntar en un fil de piulets a Twitter quines haurien de ser aquestes mesures, i avui les ha detallades en una entrevista a Catalunya Ràdio. Pensa que el confinament no es pot allargar pas gaire i que ‘tornarem a fer vida normal’. Però també avisa què passarà quan s’aixequi: ‘El virus continuarà essent present i no podem abaixar la guàrdia; per això cal preparar l’endemà d’obrir la porta de casa.’ Les mesures, les resumeix així: ‘Cal fer proves ràpides de laboratori, recerca en intervencions farmacològiques i un ús multitudinari d’aplicacions de mòbil. A llarg termini, la solució serà la vacuna. És una línia de treball temporal en els dotze o divuit mesos vinents.’ Aplicacions, proves ràpides i fàrmacs Les eines postconfinament, caldrà aplicar-les, doncs, durant força mesos, segons Mitjà, fins que no tinguem un vaccí o fins que el virus no hagi desaparegut. D’entrada, demana d’aplicar mesures restrictives en zones focalitzades on es demostri que el problema és més gros. Per això és important de tenir una xarxa de vigilància tan forta per a poder detectar precoçment on creix el nombre de casos, i situar-ho al mapa. Al Principat, diu Mitjà, ara mateix la concentració és molt alt a tota l’àrea metropolitana de Barcelona, també al Vallès Occidental i el Baix Llobregat. Però a mesura que passin els mesos poden anar apareixent més focus en unes altres zones. Per això, cal disposar d’una aplicació perquè els ciutadans informin si tenen símptomes, per a focalitzar el confinament a escala de barri o de municipi, on hi hagi més casos. De fet, això es fa amb l’aplicació StopCovid19Cat impulsada pel Departament de Salut. També fent ús de les aplicacions tecnològiques, Mitjà proposa que els ciutadans donin el consentiment per a cedir la localització pel mòbil i així saber si hem estat exposats a ser infectats. Si és el cas, es recomanaria d’evitar les aglomeracions i frenar més possibles contagis. Es faria amb una altra aplicació, semblant a les emprades pels corredors. ‘Es tractaria d’activar els permisos perquè ens puguin geolocalitzar i, si ens hem trobat amb una persona positiva, aquesta informació queda emmagatzemada i s’activa un semàfor. Si és verd és que no hem estat exposats a ningú amb Covid-19; si és vermell, hi hem estat exposats i aleshores la recomanació seria que evitéssim d’anar a aglomeracions, que no agaféssim el metro o fins i tot que no anéssim a treballar durant catorze dies.’ Hi ha la qüestió del consentiment i de la privadesa, ‘però si una part important de la ciutadania hi accedís, hi guanyaríem molt’, afegeix. Una altra acció, simultània, ha de ser l’enfortiment i l’extensió de les proves PCR per a detectar casos de contagi; caldrà desplegar una xarxa comunitària de proves ràpides. D’aquesta mena de proves, la Generalitat ja n’ha comprades, però en calen moltes més. I n’hi ha de dues menes. Una prova diu si hi ha anticossos del virus, és a dir, confirma si una persona ja ha estat exposada a la infecció. És una prova molt determinant per a la fase postconfinament, perquè hi pot haver molta gent que hagi estat contagiada i no ho sàpiga, bé perquè no ha tingut símptomes, bé perquè n’ha tinguts de lleus. Mitjà calcula que avui hi ha a Catalunya uns 400.000 casos de Covid-19, la gran majoria no detectats. La part positiva d’aquesta dada és que hi haurà molta gent que es va immunitzant. Però això s’ha de poder detectar. Això es pot fer amb aquest test ràpid de què parla el metge: ‘Es pot detectar amb una punxada al dit, és un test serològic ràpid, en quinze minuts se’n pot tenir el resultat, i és barat. Si és positiu et diu que pots estar tranquil i anar a treballar perquè ja no t’encomanaries una altra vegada. Una de les recomanacions a les empreses és que comencin a comprar aquests tests, que facin la prova a tota la seva plantilla, els que siguin positius endavant i els que siguin negatius que els la repeteixin setmanalment per a poder detectar si hi ha noves infeccions i que facin aïllaments preventius.’ Un segon tipus de test, també ràpid, és d’antígens, igualment amb una punxada al dit. Detecta un episodi agut durant els primers quatre dies de la infecció; si és positiu, la indicació serà romandre a casa. I encara una altra eina dins aquesta estratègia que explica Oriol Mitjà és la farmacològica, que ell mateix fa setmanes que desenvolupa en un assaig clínic pioner. ‘Anem desenvolupant aquesta medicina que esperem de poder donar als contactes dels infectats i que serveixi preventivament per a evitar la transmissió del virus.’ En aquest assaig ja hi han participat un miler de persones a qui s’ha aplicat el tractament basat en hidroxicloroquina. ‘L’administrem a persones que no tenen símptomes però que han estat exposades a un cas que era positiu i que per tant tenen el risc d’haver estat contagiats i desenvolupar la malaltia en els dies pròxims, de cinc a deu dies. Vam començar per les persones positives cercant tots els seus contactes i així ja hem tractat més de mil persones.’ L’equip que duu a terme l’assaig clínic ha anat creixent, i això ha permès també de fer proves en residències de gent gran, especialment vulnerables a l’epidèmia. Tot aquest conjunt de mesures hauria de permetre d’aixecar el confinament però sense abaixar la guàrdia. Serviria per a prevenir nous contagis i el sorgiment de nous brots. En definitiva, permetria que els hospitals i les unitats de cures intensives deixessin d’estar en tensió i que no arribessin a la saturació, per guanyar temps fins a disposar finalment d’un vaccí efectiu.

Summary: Què caldrà fer d’ara endavant per poder sortir del confinament?


L’Associació Catalana pels Drets Civils, que agrupa els familiars dels independentistes represaliats, ha organitzat un acte en el marc del 39è Consell de Drets Humans de les Nacions Unides. El col·loqui tractarà la qüestió sobre si els presos polítics catalans ho són o no, tal com diuen les autoritats espanyoles, i es fixarà en l’ús de la presó preventiva contra tots ells. A la xerrada hi participaran Matthieu Crettenand, doctor en Ciències de la comunicació i mitjans a la Universitat de Ginebra i Paul Newman, professor de Drets humans a la Universitat de Bàngalor (l’Índia) i doctorand de filosofia sobre ‘Migració interna i situació dels drets humans al nord de Sri Lanka’. També hi prendrà part Ferran Pegueroles, fill de la presidenta del parlament Carme Forcadell. L’acte serà moderat per Anna Forn, filla del conseller Quim Forn. El col·loqui començarà a les 2 hores a la sala XV del Palau de les Nacions, a Ginebra, seu a Europa de l’ONU.

Summary: Els familiars dels presos polítics organitzen un debat a les Nacions Unides


Josep Borrell ha causat un incendi diplomàtic enorme entre Espanya i Flandes, amb la decisió de retirar l’estatut diplomàtic del delegat de Flandes a l’estat espanyol. Ha estat una represàlia per les declaracions del president del parlament flamenc, Jan Peumans, en què criticava durament l’empresonament dels dirigents independentistes i en què qüestionava la qualitat de la democràcia espanyola. En la història de la Unió Europea, no hi ha precedents d’un cas com aquest, i el president de Flandes, Geert Bourgeois, ha comparegut per a adreçar un missatge clar a les autoritats espanyoles, per encàrrec del parlament: ‘En aquest parlament hi ha unanimitat, a la dreta i a l’esquerra, per a dir que la decisió d’Espanya és desproporcionada.’ I encara més: ha afegit que tenia la intenció de cridar a consultes l’ambaixadora espanyola a Bèlgica, Beatriz Larrotcha, per a demanar-li’n explicacions. En efecte, això que és impensable en l’Espanya de les autonomies, el president flamenc ho pot fer. Perquè l’anomalia en un estat descentralitzat i autènticament federal és l’espanyola i no pas la flamenca. A diferència de l’estat espanyol, Bèlgica permet que Flandes i Valònia tinguin representants diplomàtics, i que les competències de sengles governs les puguin desplegar i defensar internacionalment. D’ençà del 1993, Bèlgica es constitueix en estat federal, i la constitució permet a les regions de disposar de representació diplomàtica. Quan Borrell decideix de llevar l’estatut diplomàtic al representant de Flandes a l’estat espanyol, potser pensa que el retira al representant d’una simple regió, però efectivament causa una ofensa a un representant diplomàtic oficial de l’estat belga. D’un punt de vista de la concepció federal i descentralitzada de l’estat, Bèlgica és en aquest sentit un model, un exemple de què significa la paraula ‘federalisme’, de com es porta a la pràctica. La qüestió cabdal és la relació entre iguals, no pas la subordinació. És un exemple més, comparable, en un altre àmbit, al menyspreu amb què el Tribunal Suprem espanyol, el govern espanyol, els principals partits espanyols i els mitjans de Madrid parlaven del Tribunal Superior de Slesvig-Holstein quan va desestimar l’extradició del president Puigdemont per rebel·lió. Deploraven que un ‘tribunal regional’ pogués desautoritzar tot un Tribunal Suprem d’Espanya, però és que passaven per alt que a Alemanya el tribunal d’un land té categoria de tribunal superior, i no tan sols nominalment. Una demostració a Espanya, en aquest cas en l’àmbit judicial, de què és i què significa un estat federal. El terreny que ha trepitjat ara Borrell és el de la política internacional. I és revelador de les atribucions que pot tenir un estat federal com Bèlgica, en comparació amb un estat com l’espanyol. Per començar, tant Flandes com Valònia com la regió de Brussel·les-Capital tenen capacitat de vet dels tractats internacionals que signa Bèlgica. En vam veure un exemple no fa gaire, quan el Parlament de Valònia va blocar durant un temps la signatura de l’acord comercial entre el Canadà i la Unió Europea (CETA). Brussel·les i Flandes hi havien donat el vist-i-plau, però Valònia no, i això va impedir l’acord fins que, finalment, el parlament való el va aprovar. Tractats internacionals, una relació entre iguals Però aquesta competència va més enllà, i demostra fins a quin punt les entitats federades se situen en una posició d’igualtat respecte del govern federal. Flandes, Valònia i Brussel·les-Capital poden signar tractats amb tercers estats, és a dir, amb estats sobirans. Per exemple, Flandes n’ha signats amb els Països Baixos, com ara el de la Unió de la Llengua Neerlandesa, juntament amb el Surinam, però no pas Bèlgica. I així mateix Valònia, que forma part de la Francofonia, però no pas l’estat belga com a tal. El concepte fonamental és de poder defensar i desplegar internacionalment les competències que una regió té internament: la cultura, la llengua, l’educació, etc. Això, conceptualment, és anomenat ‘in foro interno / in foro externo’: les competències s’exerceixen nacionalment i internacionalment, i sempre en peu d’igualtat amb la posició que pugui tenir el govern federal o una altra entitat federada. Els estats federats tenen autonomia completa en l’àmbit de les relacions internacionals, i resten obligats, tan sols, a mantenir-ne informat el govern federal, que pot arribar a vedar la signatura d’un acord internacional en casos molt concrets i si en última instància fallen els mecanismes de discussió i de consens entre les parts. L’altra expressió que té aquesta relació entre iguals és la de la representació internacional de Flandes i Valònia. Totes dues entitats disposen d’oficines de representació en uns quants estats del món, on els seus representants polítics disposen d’un estatut diplomàtic, és a dir, tenen passaport diplomàtic. Borrell ha retirat unilateralment l’estatut diplomàtic al representant flamenc a Madrid, André Hebbelinck. Flandes també té representants amb passaport diplomàtic a l’Haia, París, Berlín, Londres, Ginebra, Nova York, Varsòvia, Pretòria i Viena. I Valònia té representacions al Quebec, París, Berlín, Varsòvia, Ginebra, Bucarest, Praga, Baton Rouge, Hanoi, Rabat, Dakar, Kinshasa, Alger i Santiago de Xile, entre més. Bèlgica permet que els representants internacionals de les seves regions tinguin un estatut diplomàtic. En contrast, Espanya malda per boicotar les missions diplomàtiques catalanes i per limitar i controlar la tasca de les delegacions de la Generalitat a l’estranger. Boicot al Marroc El maig de l’any passat, un cas de boicot espanyol va evidenciar aquest contrast i va causar estupefacció entre els representants diplomàtics belgues. El govern de Catalunya, encapçalat per Carles Puigdemont, i el de Flandes, presidit per Geert Bourgeois, havien de participar en una missió comercial al Marroc. Però a última hora es va haver de suspendre perquè el govern marroquí va avisar que cap responsable polític no els podria rebre. Aquest viatge l’havien organitzat les ambaixades d’Espanya i de Bèlgica, però la part espanyola va pressionar perquè s’hi evitessin les reunions polítiques. El passaport diplomàtic de Carod-Rovira Hi ha un cas excepcional, i que no s’ha repetit, en el terreny de les relacions diplomàtiques de la Generalitat. Durant el segon tripartit, entre el 2006 i el 2010, el president, José Montilla, el vice-president, Josep-Lluís Carod-Rovira, i la vice-consellera d’Afers Estrangers, Roser Clavell, van disposar d’un passaport diplomàtic. Fou una iniciativa del departament que dirigia Carod-Rovira, i el govern de José Luís Rodríguez Zapatero no hi va posar cap impediment. Sí que va negar aquest mateix passaport als delegats de la Generalitat a l’estranger. Amb el primer govern d’Artur Mas, el 2010, condicionat pel pacte amb el PP d’Alicia Sánchez-Camacho, el projecte de les delegacions a l’estranger es va frenar. I els passaports diplomàtics van desaparèixer. El passaport diplomàtic de Carod-Rovira (fotografia: TV3).

Summary: L’incendi de Borrell a Flandes retrata a Europa el centralisme espanyol


La dirigent de Catalunya en Comú-Podem al parlament, Jéssica Albiach, ha dit que el president de la Generalitat, Quim Torra, pot continuar ostentant la presidència tot i que no sigui diputat, d’acord amb l’informe que van fer els lletrats del parlament. Albiach ha demanat de no caure en les ‘provocacions i el parany’ del PP i Ciutadans en la seva estratègia de portar la inhabilitació de Torra als tribunals. ‘És un intent aconseguir per la via judicial allò que no han aconseguit a les urnes. És allò que es denomina “lawfare”, que no és cap novetat: és una importació del que fa tota la dreta en l’àmbit llatinoamericà. Faríem bé de no caure-hi’, ha demanat Albiach. Ha afirmat que el Tribunal Suprem espanyols’ha equivocat no acceptant les mesures cautelars de Torra contra la Junta Electoral espanyola. Albiach ha prioritzat garantir ‘cobrir les necessitats de Catalunya’ amb, d’una banda, l’aprovació d’un pressupost que és ‘urgents’, després de dos anys i mig de prorrogar pressupostària i una ‘dècada d’austeritat i retallades’. També ha reclamat, al mateix temps, que hi hagi un govern ‘que estigui liderant i no estiguin barallats els socis de govern, que competeixen en comptes e cooperar’. En aquest sentit, creu que caldrà establir ‘un calendari electoral, consensuat amb les diferents forces, per tenir el govern que Catalunya necessita perquè la fórmula d’ERC i Junts per Catalunya està completament esgotada’.

Summary: Albiach diu que Torra pot continuar com a president sense ser diputat


La Comissió Europea ha inclòs a Mallorca, Menorca i Eivissa, en un pla per a impulsar la transició energètica en un total de vint-i-sis illes de la Unió Europea. La directora general d’Energia de la Comissió Europea, Dominique Ristori, ha anunciat avui les illes escollides, després que els diferents consells insulars presentessin a Brussel·les un projecte de transitiu a energies netes. Ara, les institucions tenen fins a l’estiu de 2020 per a presentar un calendari per a desenvolupar aquest període de transició energètica. Entre les illes escollides també hi ha incloses les illes d’Aran (Irlanda), La Palma (estat espanyol), Sifnos i Creta (Grècia), Culatra i Açores (Portugal), Brac i Hvar (Croàcia), entre d’altres. El coordinador de Mobilitat del Consell d’Eivissa, Gian di Terlizzi, impulsor de la candidatura d’Eivissa en aquest projecte, ha assegurat que l’illa rep el ‘suport decisiu’ per part de la Unió Europea ‘per poder desenvolupar un projecte il·lusionant, i que ens té de col·locar a l’avantguarda dels territoris nets i sostenibles ‘, ha destacat. Les illes comptaran amb l’assessorament dels tècnics del Secretariat d’Illes de la Unió Europea per elaborar el pla que faci possible la transició a unes energies netes, en un procés que ha d’incloure a les administracions locals, als ciutadans, associacions i al sector empresarial. A la pàgina web del Secretariat d’Illes de la Unió Europea, la direcció general d’Energia explica que l’objectiu és que aquestes illes ‘siguin l’exemple i punta de llança del procés de conversió energètica que ha d’implementar-se en el conjunt del continent’, han assenyalat des del Consell. Les 26 illes han estat seleccionades tenint en compte el seu potencial per poder realitzar el procés de transició amb èxit, perquè serveixin de model i experiència per a altres territoris.

Summary: La Comissió Europea inclou Mallorca, Menorca i Eivissa en un pla per a la transició energètica


El senat espanyol no reprovarà, com pretenia ERC, el senador del PP Rafael Hernando per haver dit ‘que es foti, desgrciat’ al senador Raül Romeva en la sessió constitutiva de la cambra. El polític d’ERC va acatar la constitució ‘com a pres polític’ i va fer la intervenció íntegrament en català, fet que va provocar la reacció del polític del PP. #VÍDEO | Romeva acata la Constitución "como preso político" aplaudido por ERC y JuntsXCat e interrumpido por Rafael Hernando que ha dicho el nombre del siguiente senador al que le tocaba jurar la Constitución https://t.co/CTKCVy85kU pic.twitter.com/yXpxRaU2vM — Europa Press (@europapress) May 21, 2019 La interrupció i les manifestacions d’Hernando, secretari quart del senat, no van ser recollides en el diari de sessions, i per això ERC també va demanar a la mesa que es fessin constar en aquesta publicació aquestes ‘ofensives paraules’, pronunciades quan Romeva tornava al seu escó després de prometre per imperatiu legal acatar la constitució. L’assumpte va ser estudiat en la reunió que dimecres va fer la mesa del senat, de la que Hernando és membre, i les seves decisions han estat donades a conèixer avui per ERC a través de l’escrit oficial de resposta. En aquest document, el president del Senat, Manuel Cruz, comunica a la portaveu d’ERC, Mirella Cortès, que ‘no procedeix’ atendre la seva sol·licitud de ‘rectificació’ del diari de sessions, d’acord amb l’article 190 del Reglament del Senat. Aquest article diu: ‘Les intervencions i acords de les sessions del ple de la Cambra, de la Diputació Permanent i de les Comissions, quan aprovin definitivament lleis o celebrin sessions informatives amb membres del Govern, es reproduiran en el Diari de Sessions, on també quedarà constància de les incidències produïdes’.

Summary: El senat no reprovarà Hernando per haver dit ‘desgraciat’ a Romeva


Ho va verbalitzar el vice-president del govern, Pere Aragonès: si el pressupost del 2020 no s’aprova, ‘potser caldrà passar per unes eleccions’. Per a Aragonès, és imprescindible que els comptes vagin endavant, i ahir va començar una primera ronda de contactes amb l’oposició per sondar la seva disposició a acordar-lo. La reunió d’ahir a la tarda va ser amb la CUP i fou encapçalada pel secretari general del Departament d’Economia, Albert Castellanos, segons fonts del govern. No va servir per a acostar posicions. La CUP va denunciar que les xifres no quadren, que són propagandístiques i que el govern seguirà amb les privatitzacions. L’executiu es reunirà avui amb els comuns i el PSC i, demà, amb Cs i el PP, segons fonts de tots els partits. La setmana passada hi va haver uns primers contactes formals amb JxCat i ERC, les dues forces que donen suport al govern. L’executiu també va fixar ahir el llindar de despesa no financera per a l’any vinent: 26.952 milions d’euros, és a dir, un augment de 2.510 milions respecte dels darrers comptes, aprovats el 2017. Com que el govern espanyol no li ha comunicat l’import de la bestreta del sistema de finançament ni la liquidació de l’exercici de fa dos anys, Economia ha fet una estimació dels ingressos. L’intent d’Aragonès d’aprovar el pressupost és clau per a la continuïtat de la legislatura, segons ERC, que veu insostenible una altra pròrroga. Després de setmanes d’estira-i-arronses dialèctics entre les dues formacions del govern, la consellera de la Presidència, Meritxell Budó, recordava ahir que la competència per a convocar eleccions és del president de la Generalitat, Quim Torra. Justament ahir es va fer una reunió interna de JxCat a Brussel·les, amb els presidents Torra i Puigdemont, per encarar un curs polític marcat per la sentència del Tribunal Suprem contra els presos polítics i la resta d’acusats. Els darrer pressupost aprovat és l’últim de l’executiu de Puigdemont i Oriol Junqueras. L’executiu de Torra i Aragonès no va aconseguir d’arribar a cap acord amb els comuns per aprovar el d’enguany. El govern, de fet, no va arribar a tramitar els comptes al parlament per falta de suport, tot i que sí que en va presentar una proposta. El president i el vice-president es van blindar aleshores per evitar les eleccions, mentre l’oposició argumentava que no aprovar un pressupost és motiu per a acabar la legislatura i recordava que Puigdemont s’havia sotmès a una qüestió de confiança quan la CUP li va tombar el pressupost, i també que Pedro Sánchez havia convocat eleccions en una circumstància com aquesta. Precisament, la inestabilitat de l’executiu espanyol, en funcions i amb unes noves possibles eleccions a la vista el 10 de novembre si el PSOE no troba aliats per a la investidura, complica especialment l’estat de les arques de la Generalitat. Madrid insisteix a dir que no pot pagar els deutes que el govern català li reclama per l’impagament d’una part del finançament. El govern espanyol al·lega que està en funcions i que el pressupost no es va aprovar, però el català sosté que té l’obligació de pagar perquè el consell de ministres sí que en va aprovar l’avantprojecte i simplement es tracta d’una acció d’administració ordinària. Com ja havia anunciat, el govern va presentar dilluns un recurs contenciós-administratiu contra el Ministeri d’Hisenda espanyol a l’Audiència espanyola. La Generalitat reclama a Madrid 1.317 milions d’euros: 874 de l’actualització corresponent a la bestreta per la recaptació tributària i 442 més de la liquidació de la participació de l’IVA després d’un canvi normatiu de la gestió de l’impost de fa dos anys. El pas endavant de la CUP i els comuns A diferència de fa uns quants mesos, la CUP està disposada a mirar d’arribar a un acord sobre el pressupost, i JxCat considera que la CUP ha de ser el soci prioritari de l’executiu per a aprovar-lo, però estan molt lluny. En sortir de la reunió d’ahir, la diputada Maria Sirvent va argumentar que ‘per molta enginyeria comptable que facin’ els comptes ‘consoliden les retallades dels darrers anys’. L’intent d’acostament ja va començar amb ‘mal peu’ perquè el govern va filtrar una dada a la premsa que s’haurien estimat més de saber de primera mà. En concret, es va avançar a Catalunya Ràdio i RAC-1 que calculen un augment de 2.500 milions d’euros en inversió social, de manera que se superaria el nivell de despesa pública anterior a les retallades. L’augment es dedicaria a tornar a finançar les escoles bressol, a rebaixar les taxes universitàries, a convocar promocions de Mossos d’Esquadra i bombers i a construir el tram central de la línia 9 del metro de Barcelona. Són 795 milions més que els que incorporava la proposta anterior –fallida– de pressupost. La CUP considera que les xifres del govern no semblen possibles si, alhora, es compleixen els límits de dèficit i de despesa marcats per l’estat espanyol. Per tant, no s’impedirà la degradació de serveis públics. Els comuns també van oferir un ‘diàleg sincer’ al govern. Tot i que insisteixen que no donaran xecs en blanc, volen que s’acabin els blocatges polítics a Catalunya i a Espanya. Així mateix, hi ha en joc les aliances a l’Ajuntament de Barcelona. En una reunió institucional abans de la pausa estival, la batllessa de Barcelona, Ada Colau, i Torra ja es van instar a parlar del pressupost de la Generalitat i de la ciutat. Colau va reclamar esforços perquè les pròrrogues no deixessin els serveis bàsics sota mínims.

Summary: El govern tempteja l’oposició amb el pressupost que pot fer perillar la legislatura


El projecte d’investigació Nixe3 ha fet saber que havien aparegut dos focus de plàstic a prop de la costa oest de les illes de Mallorca i Eivissa. Però no és res nou. La conca de la mar Mediterrània concentra entre el 21% i el 54% de totes les partícules de plàstic que hi ha al món, segons l’últim estudi de plàstics a la Mediterrània fet per Greenpeace. L’estudi explica que es troba un fragment de plàstic cada 4 metres quadrats, cosa que fa que la Mediterrània sigui comparable als grans girs oceànics (corrents circulars que transporten els plàstics i els deixen al centre, d’on ja no es mouen i creen ‘illes’ gegants de plàstic), ja que és una mar tancada i molt densa amb un únic punt de sortida, l’estret de Gibraltar, i això comporta una gran acumulació de plàstics a la conca. Malgrat tot, no hem d’imaginar focus de plàstics concentrats com els que hi ha ara a la costa d’Eivissa i Mallorca. L’investigador del projecte, Luis F. Ruiz-Orejón, explica que són concentracions esporàdiques i que és tota la conca de la Mediterrània que sembla una sopa de plàstics. ‘S’han trobat acumulacions de plàstics temporals. Els corrents a la Mediterrània són molt canviants durant tot l’any. Sí que podem assegurar que hi ha un total de 147.000 partícules de plàstic per quilòmetre quadrat’, diu Ruiz-Orejón. Parlem d’una mar amb un total de 2.500.000 quilòmetres quadrats de superfície, és a dir, que hi ha prop de 400.000 milions de plàstics nedant per tota la Mediterrània. Un 85% d’aquestes partícules són microplàstics (plàstics de menys de 5 mil·límetres), de manera que són pràcticament imperceptibles per a l’ull humà. Fotografia: Pablo Blazquez/ Greenpeace. De les nostres mans al nostre intestí L’Institut de Ciència i Tecnologia Ambiental de la Universitat Autònoma de Barcelona (ICTA-UAB) ha analitzat i quantificat els residus generats pel turisme a les illes de la Mediterrània i conclou que les restes de plàstics i burilles de cigarretes són el principal problema de les platges, que acumulen una mitjana diària de 250.000 restes de deixalles per quilòmetre quadrat a l’estiu. Només a Mallorca es troba una mitjana de 400.000 restes diàries per quilòmetre quadrat en ple estiu. I què passa quan aquests plàstics arriben a la mar? Tot i que molts de nosaltres pensem que d’alguna manera acabaran desapareixent, això no és pas cert. Els plàstics no es descomponen fàcilment, poden tardar centenars d’anys a fer-ho. Mentrestant, els raigs ultraviolats i les ones de la mar s’encarreguen de fragmentar-los, generant, d’aquesta manera, microplàstics. Els microplàstics no fan desaparèixer el perill, al contrari, perquè són més difícils de reconèixer per un animal que no pas els plàstics grossos, i per tant, hi ha més perill que els confongui amb menjar. Píndoles de microplàstics. Fotografía: Fred Dott/ Greenpeace Aquests plàstics poden tenir conseqüències molt diverses. D’una banda, la fauna marina s’hi embolica, de manera que redueix la mobilitat i lesiona. A més, la ingesta de plàstics els pot causar lesions físiques a l’estómac i els fa tenir sensació de sacietat, de manera que no ingereixen res més i acaben desnutrits. Tant l’una cosa com l’altra redueix la capacitat de supervivència de la fauna marina. Ho vam veure no fa gaire amb la mort del catxalot a Múrcia després d’haver ingerit 29kg de plàstic. D’altra banda, comporten una contaminació química del planeta. Quan es fabriquen els plàstics, els afegeixen diversos químics per a proporcionar-los durabilitat i flexibilitat. En la mesura que el plàstic es va fragmentant, en queden més parts exposades al medi. A més, aquests fragments actuen d’esponja: agafen altres contaminants del medi i creen una mena de píndoles amb una concentració de químics molt elevada, susceptibles de ser ingerides per la fauna marina. Alba García, responsable de la Campanya de Plàstics a Greenpeace Espanya, explica: ‘Imaginem que una petita gamba ingereix un microplàstic i els químics es queden al seu teixit, arriba un peix més gran que se la menja i, per tant, el peix també ha ingerit el microplàstic. El cas és que la concentració d’aquests químics va augmentant a mesura que passa de nivell a la cadena tròfica i al final acaba arribant al nostre àpat.’ García assenyala que aquí hi ha un risc, i és que aquests químics poden generar problemes a tots els organismes, problemes que solen ser reproductius o hormonals, ja que es tracta de disruptors endocrins, els que intervenen als processos hormonals. Com es combat? Tant el Govern de les Illes, com la Generalitat Valenciana i la Generalitat de Catalunya treballen per pal·liar la situació. Els tres governs volen eradicar els plàstics d’un sol ús, i en aquest sentit, estan en contacte i treballen plegats. El Govern de les Illes, tal com explica Sebastià Sansó, director general de Residus, tramita un avantprojecte de llei en què es prohibiran tots els plàstics d’un sol ús, se signarà un conveni amb l’hostaleria perquè no facin servir plàstics innecessaris i en els grans esdeveniments tots els envasos hauran de ser retornables. La Generalitat de Catalunya també treballa per modificar la llei de residus actualper anar en la mateixa línia que el govern balear. El Consell, per la seva banda, redacta un pla de gestió de residus en què també es recullen mesures amb el mateix objectiu. Tot i això, tant les lleis del Principat i les Illes, com el pla de gestió de residus del País Valencià, només estan en tramitació i encara no s’han implementat. Batuda de plàstics a la costa de Menorca. Fa dotze anys que, a més, a les Illes s’organitzen recollides de plàstic flotant a la costa. ‘Tenim embarcacions que durant els quatre mesos d’estiu fan batudes per tota la costa balear, recollint els residus que hi ha a la part superficial del mar’, explica Sansó. El projecte Nixe 3 també ha fet un seguit d’estudis socials a les Illes amb diferents agents implicats en la qüestió. Ha parlat amb grups d’investigadors i ONG, amb les administracions públiques, tant locals com de les Illes, i amb grans empreses amb seu a Mallorca. Amb les conclusions a la mà, Ruiz-Orejón explica: ‘Hi ha molta manca de cooperació entre els diferents agents. Cadascú té una visió diferent i hi ha llacunes entre les diferents visions que es complementarien perfectament si aquests grups tinguessin converses en taules rodones per a trobar una solució conjunta.’ Ruiz-Orejón també explica que entre el 40% i el 50% dels plàstics que es produeixen a Europa són d’un sol ús i que n’hi ha molts d’innecessaris. ‘A l’estat espanyol es fomenta molt el reciclatge però no es tracta d’una solució total, només és una solució parcial. S’hauria de començar per la reducció, que acompanyada de cooperació de tots els gestors és un dels primers passos a fer per afrontar el problema’, conclou.

Summary: La mar Mediterrània: una sopa de plàstics


Ferran Barenblit, nou director del Museu d’Art Contemporani de Barcelona (Macba), va presentar ahir la programació d’enguany. Fou al Convent dels Àngels, espai que ha recuperat el museu. D’entrada, va assegurar que el museu ha encarat un procés general per a repensar-se, tot imaginant-se com serà d’aquí a vint anys: ‘Mirem el món des de la ciutat de Barcelona, en un moment en què la ciutat també viu un procés de canvi per a representar-se a si mateixa. I el museu és l’espai on es poden debatre les idees que corren per la ciutat i encreuar-les. Aquesta programació, que assumeixo tota, enllaça la trajectòria del museu amb el futur.’ Barenblit va guanyar el concurs internacional per a la direcció del Macba a final de juliol del 2015, enmig d’una crisi profunda d’aquesta institució museística, que va motivar la dimissió de l’anterior director, Bartomeu Marí, el qual abans havia destituït el seu equip més directe (Valentín Roma i Paul B. Preciado). A l’octubre, Barenblit va començar a treballar i al novembre se celebraven els vint anys de la fundació del museu. Amb tot això, el consorci del museu va fer una modificació dels estatuts per passar a dependre administrativament de l’Ajuntament de Barcelona, que ara com ara té més solvència econòmica que no la Generalitat de Catalunya. Durant aquest curt període, l’ajuntament ha canviat la legislació i Ferran Barenblit també ha fet saber que les condicions impulsades per l’Ajuntament de Barcelona impliquen que es faci un concurs per a escollir el cap d’exposicions o conservador en cap i el cap d’educació i programes públics. Fins ara aquest equip el triava el director. De manera que, tot i que assegura que caldrà que aquests professionals comparteixin el seu projecte, també diu que assumeix aquest requisit establert pel consistori municipal. De moment, ha dit Barenblit, l’Ajuntament de Barcelona no li ha fet més requeriments significatius (tècnics, sí), més enllà de compartir i estimular la voluntat de repensar quin és l’espai del museu en el conjunt cultural de la ciutat. El director espera que els professionals elegits siguin marcats per l’excel·lència i l’exigència, que tinguin experiència per a adaptar-se als molts espais que té el museu i que disposin de prou eines professionals i personals per a assumir el càrrec. Ahir també es va saber que el Macba continuaria tenint un pressupost migrat, que enguany es reduirà de 200.000 euros. Si el pressupost del 2015 fou de 10,6 milions d’euros, el 2016 serà de 10,4 milions, repartits de la manera següent: 4,3 milions l’ajuntament; 3 milions la Generalitat; una mica més d’1 milió d’euros el Ministeri de Cultura espanyol, i 2,3 milions en concepte de venda d’entrades, patrocini, lloguer d’espai, etc. A més, el gerent del MACBA, Joan Abellà, recorda que el Ministeri de Cultura encara no ha pagat els 1,6 milions d’euros del 2012 i que el d’Hisenda no va donar ordre de pagament, per castigar la Generalitat per incompliment del dèficit. Ferran Barenblit, nou director del Macba (fotografia: Miquel Coll). Les exposicions La programació del 2016 és bàsicament heretada de l’anterior direcció. De les set exposicions proposades, només una (‘Punk’) és una aportació de l’actual. Barenblit ho explica així: ‘La programació de 2016 enllaça els vint anys de la nostra trajectòria amb el futur. Observa la història de l’art des d’una posició no hegemònica i recupera narratives que la història convencional ha oblidat o menystingut. Remou el museu per mitjà de la crítica institucional, es fixa en el valor testimonial i de memòria de la imatge en una societat farcida d’imatges, com ho és l’actual.’ Segurament, l’exposició que reunirà més elements d’aquestes voluntats es podrà veure a partir del 3 de novembre: ‘Els vuitanta: el que l’eufòria va ocultar’ (títol provisional). És dirigida per Teresa Grandas, que forma part de l’equip del museu. D’aquesta dècada, se’n té una imatge molt prefixada, associada a la ‘Movida’ madrilenya i a un moment d’eufòria. Contràriament a aquests clixés, l’exposició, que comença l’any 1977 i s’acaba el 1992, mira de recuperar col·lectius i artistes que des de l’art van mantenir la crítica i la resistència subversiva, malgrat ser silenciats i menystinguts per les noves formes d’institucionalització nascudes de la nova democràcia i que van implantar també el liberalisme. Tal com explica Teresa Grandas a VilaWeb, tot i la cultura oficial i institucionalitzada d’aquell moment, no va deixar d’haver-hi moviments artístics subversius que criticaven la mirada triomfalista que imprimien les polítiques institucionals. La comissària creu que avui es viu la situació inversa i que l’exposició, doncs, pot ajudar tant a rellegir la complexitat històrica d’aquella dècada com a treure’n profit també per al moment social cultural i polític que vivim avui. A més d’aquesta exposició, i per ordre cronològic, el MACBA també ha previst aquestes: 17 de març: ‘José Antonio Hernández-Díez. No tinc por de cap mal’. Al Convent dels Àngels. Una mostra comissariada pel col·lectiu Latitudes (Max Andrews & Mariana Cánepa Luna). S’hi mostraran una vuitantena d’obres d’aquest artista veneçolà instal·lat a Barcelona. Segons el director del museu, Hernández-Díez posa frec a frec racionalisme i misticisme, dos conceptes que es confronten i deixen pas a un ample espai per a la imaginació. 21 d’abril: ‘Andrea Fraser. L’1% c’est moi’. Comissaris: Cuauhtémoc Medina i Hiuwai Chu. És la primera exposició d’aquesta artista nord-americana a l’estat espanyol, que proposa temes com ara fins a quin punt algunes idees establertes en el món de l’art no ho són tant. L’obra de Fraser constitueix una anàlisi crítica del teixit social del món de l’art i en posa al descobert els conflictes interns, els mecanismes i les estructures jeràrquiques. Barenblit confessa que té una ‘veritable devoció’ per aquesta artista. 12 de maig: ‘Punk. Els seus rastres en l’art contemporani’. Comissariada per David G. Torres. És una coproducció amb el CA2M, Centro de Arte Dos de Mayo de la Comunitat de Madrid, i Artium, Centro Vasco de Arte Contemporáneo, de Vitòria. A Barcelona l’exposició creixerà, perquè s’hi analitzarà la influència del moviment en la ciutat. Segons Barenblit, el punk és un moviment que va emergir als anys setanta però ja era una remor constant en les avantguardes i avui encara continua. Diu que és una exposició intensa i sorollosa, de plantejament directe, i que obre qüestions de futur. I assegura que hi ha moltes referències musicals però que l’exposició parla d’un panorama cultural no tan sols musical. Juny: Col·lecció MACBA, comissariada per Ferran Barenblit i Antònia Maria Perelló. Sobre la col·lecció del museu, el nou director ha assegurat que les sis mil peces que la conformen permeten moltes aproximacions i molt diverses. En aquest sentit, té la intenció de repensar la manera de treballar aquestes exposicions de la col·lecció, perquè també permet d’imaginar com es pot treballar en els anys vinents: ‘En aquest moment en què el museu es troba en el procés d’imaginar-se els anys vinents, aquesta presentació de la col·lecció proposarà una reflexió sobre alguns dels vectors entorn dels quals aprofundirem la nostra indagació en el futur.’ Quan hom li demana si l’exposició contindrà obres de la col·lecció de la Fundació La Caixa i si s’ha negociat el conveni de col·laboració, Barenblit diu: ‘És bo que les dues col·leccions més importants d’art contemporani de la ciutat estiguin relacionades, és imprescindible. Ara, estem en diàleg per establir una nova manera de treballar el tractament de les col·leccions.’ 22 de setembre: ‘Akram Zaatari. Contra la fotografia. Història anotada de l’Arab Image Foundation’. Comissariada per Bartomeu Marí i Hiuwai Chu. Els arxius de l’Arab Image Foundation (AIF) a Beirut, Líban, contenen una plètora de material fotogràfic provinent del Llevant, el nord de l’Àfrica i la diàspora àrab. Més enllà de mostrar un ampli espectre de representacions visuals del món àrab, els artistes que van constituir o van recórrer a la col·lecció de l’AIF proposaven qüestions radicals referides als documents fotogràfics i a la funció que exerceixen en el nostre temps. Lluny d’oferir un relat històric de l’AIF, aquesta exposició en presenta la perspectiva d’un artista, que és fonamental per a entendre la pràctica de l’organització. A través d’Akram Zaatari, membre fundador de l’AIF que va tenir un paper clau en el seu desenvolupament, l’exposició és una reflexió sobre els vint anys d’història de la fundació i les múltiples condicions de la fotografia, com a document fotogràfic, objecte, valor material, estètica i memòria. 19 d’octubre: ‘Miralda. MADEINUSA’. Comissariada per Vicent Todolí. Recupera les exposicions que Antoni Miralda va realitzar des dels anys setanta. Miralda ha convertit un acte tan universal com menjar en un univers creatiu. En estreta col·laboració amb l’artista i amb el seu arxiu, l’exposició documentarà per primera vegada, exhaustivament, els projectes que realitzà als Estats Units, que abasten des de mitjan anys setanta fins a final dels noranta. S’hi reconstruiran les instal·lacions més significatives i s’hi presentaran escultures, dibuixos, fotografies, enregistraments visuals, esbossos i més materials que serviran per a entendre l’abast i la complexitat dels projectes i per a dimensionar la voluntat col·lectiva que caracteritza la metodologia de l’artista. Fotografia d’un casament nord-americà de la sèrie ‘Honeymoon’ de l’artista Antoni Miralda.

Summary: El Macba es repensa, com ho fa la ciutat de Barcelona


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha declinat d’assistir als premis anuals Carles Ferrer Salat de Foment del Treball després de saber que la Moncloa havia imposat una representant de l’executiu espanyol com a màxima autoritat de l’acte. ‘El govern espanyol ha invocat una clàusula en la delegació del president en funcions Sánchez per imposar que la ministra Calviño passés per davant protocol·làriament’, diuen fonts de la conselleria de Presidència. Torra ha delegat l’assistència al vice-president Aragonès. Des de Presidència es mostren sorpresos per la utilització d’aquesta clàusula de protocol i que segons diuen, només havia utilitzat Rajoy en un acte similar. ‘El president Torra és la màxima autoritat a Catalunya i s’ha demanat a Foment que això fos respectat en l’acte d’avui’. Aragonès, ha reclamat recuperar el ‘camí’ que va marcar la declaració de Pedralbes, firmada fa un any, per reprendre el diàleg entre la Generalitat i l’estat. En la seva intervenció, ha assegurat que ‘un any després’ de signar el document ‘bona part dels reptes estan pendents’ i la situació política ‘és més complicada’ després de la sentència del procés. Amb tot, ha afirmat que s’ha obert una oportunitat per continuar la via del diàleg i ha demanat ‘no desaprofitar-la’: ‘Si no ho fem ara, quan ho farem? Si no dialoguem entre governs, qui ho ha de fer?’, s’ha preguntat. El republicà ha considerat que acabar amb el conflicte amb l’estat ‘és la millor contribució’ que es pot fer al ‘progrés de l’economia del país’.

Summary: Torra deixa plantat Foment perquè la Moncloa imposa el seu protocol


La Fundació Bancària La Caixa ha creat un consell assessor d’experts en investigació. És presidit per Isidre Fainé, president de la fundació, i tindrà per vice-president l’oncòleg Josep Baselga, director mèdic de l’Hospital Memorial Sloan Kettering Cancer Center de Nova York i president del comitè científic de l’Institut d’Oncologia de la Vall d’Hebron. El dirigirà Jaume Giró, director general de la Fundació Bancària, i tindrà un reguitzell d’experts de prestigi i trajectòria reconeguts: l’ex-conseller d’Economia i economista Andreu Mas-Colell, l’investigador del càncer Joan Massagué; el cardiòleg Valentí Fuster; el metge expert en malària Pedro Alonso; i el físic Juan Ignacio Cirac, entre més. També en formarà part la catedràtica de filosofia i moral política Victòria Camps; l’enginyer industrial Israel Ruiz; el farmacèutic Pere Berga; la biòloga Josefina Castellví; l’ex-secretari de l’OTAN i físic Javier Solana; i el director de l’Àrea d’Investigació i Coneixement de la Fundació Bancària La Caixa, Jordi Portabella. Les funcions del consell consistiran a assessorar els òrgans de direcció en les prioritats d’investigació, fer recomanacions, orientar fórmules d’intervenció i identificar iniciatives que puguin ser referents. La Fundació Bancària La Caixa vol augmentar la inversió en investigació fins a noranta milions d’euros. Si arribessin a aquesta xifra, seria la tercera fundació mundial en inversió filantròpica en investigació.

Summary: Andreu Mas-Colell i Jordi Portabella, al consell assessor d’experts en investigació de la Fundació Bancària La Caixa