El govern ha lamentat que el ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, ‘hagi volgut silenciar’ la Generalitat i el president Quim Torra a la reunió del tercer Fòrum Regional de la Unió per la Mediterrània (UpM). Borrell ha assegurat en conferència de premsa que el ministeri havia considerat oportú no convidar Torra a la reunió per ‘no donar-li un escenari’ per ‘vilipendiar el bon nom d’Espanya’, la Generalitat ha condemnat la ‘falta de respecte institucional’ del govern de Pedro Sánchez. En un comunicat, el govern ha lamentat que ‘no s’hagi permès la participació de cap membre del govern’ a l’acte de la Unió per la Mediterrània, ni tan sols ‘tenint en compte que se celebra a Barcelona i que, a més, la seu de la UpM s’ubica en espais cedits per la Generalitat’. Segons l’executiu català, la decisió de vetar-los és ‘una mostra més de la incomoditat del govern de l’estat amb la llibertat d’expressió’. En un comunicat, el govern de Quim Torra diu que ‘davant de l’absència d’una invitació’ per part de l’executiu de Pedro Sánchez, ‘la intervenció que el president de la Generalitat tenia previst fer en aquest fòrum es farà arribar a tots els representants de la UpM’. En una publicació a Twitter, Torra ha lamentat el vet de Borrell al govern, en un to irònic. ‘Realment, un altre dels nobles i elegants gestos del Sr Borrell, en aquest cas vers el president del país on va néixer’, ha piulat Torra. ‘No es preocupi, Sr Borrell, ja faré arribar el meu discurs a tots els assistents’, ha afegit. Cooperació regional Els ministres d’Afers Estrangers de la UpM reunits avui a Barcelona s’han compromès a continuar ‘promocionant la cooperació’ entre els països de l’arc mediterrani i a treballar per ‘solucionar els seriosos reptes que posen en risc la prosperitat i l’estabilitat de la regió’. Creada el 2008 amb l’objectiu d’enfortir les relacions entre Europea i els estats del Mediterrani sud, la UpM aglutina els vint-i-vuit estats membre de la UE i quinze països del nord d’Àfrica i l’Orient Pròxim. Tanmateix, l’alta representant de la Unió Europea, Federica Mogherini, va alertar que aquesta regió es troba en ‘una transició difícil i llarga’ assenyalant el conflicte sirià, libi i àrab-israelià com les ‘principals crisis’ que pateix. Per això, aquest dilluns a Barcelona Mogherini ha defensat que cal ‘anar més enllà’ dels àmbits d’influència i anar ‘cap a una dinàmica més cooperativa’ per superar aquestes crisis. Si bé en els últims mesos els fluxos migratoris del nord d’Àfrica cap a Europea han centrat l’agenda política europea, les conclusions de la Unió pel Mediterrani no han mencionat de forma directa aquesta qüestió .

Summary: El govern critica que Borrell hagi vetat Torra a la reunió de la Unió per la Mediterrània


La Secretaria d’Universitats i Recerca (SUR) ha atribuït la falta de finançament de les universitats catalanes al control ‘extraordinari’ del finançament autonòmic per part de l’estat espanyol, a un dèficit fiscal històric que ‘limita l’autogovern’ i a la pròrroga pressupostària. Segons la SUR, es tracta de condicions que ‘dificulten enormement poder materialitzar les polítiques financeres que Catalunya necessita i que també afecta, desgraciadament, les universitats públiques’. Segons diu la SUR, el pressupost de la Generalitat, que encara no ha presentat al parlament, millora en 72 milions d’euros la inversió en el sistema d’universitats públiques. Així mateix, la SUR menciona els 42 milions d’euros de dotació pressupostària que el mes de maig va anunciar que té previst destinar enguany per eliminar el dèficit estructural. A banda, el SUR ha afegit que per pal·liar el problema estructural de finançament del sistema universitari públic, el govern ha posat en marxa el Pacte Nacional per a la Societat del Coneixement (PNSC). Un dels objectius d’aquest ‘gran pacte de país’ és fixar les bases d’un nou model de finançament de les universitats que les doti dels recursos necessaris per assegurar la seva suficiència, estabilitat i continuïtat sostinguda en el temps per crear una societat i una economia basades en el coneixement, segons la SUR. De fet, en el marc del PNSC, l’objectiu és que les polítiques de coneixement del Govern arribin a mitjà termini a un pressupost de 1.200 milions d’euros anuals, aproximadament el 0,60% del PIB català, segons la Secretaria. Malgrat les dificultats ‘evidents’, la SUR ha signat que segueix treballant amb la ‘ferma voluntat de dotar les universitats públiques d’un finançament just com a motor i punta de llança que són de l’economia del coneixement que volem per a Catalunya’.

Summary: La Generalitat culpa l’estat espanyol de la falta de finançament de les universitats


La revista Time ha publicat un reportatge sobre els quals considera són els 50 jocs que han marcat un abans i un després en la història del sector. El resultat col·loca el famós Tetris en primera posició molt per davant de títols com Final Fantasy VII o Call of Duty 2‘. La llista definitiva de 50 jocs, d’un total de 150 preseleccionats, col·loca la producció soviètica d’Alexei Pajitnov en el primer lloc, ja que ha estat un dels grans fenòmens de finals dels vuitanta. A més, va ser Nintendo la companyia que va decidir introduir el puzle en les seves videoconsoles NES i Game Boy, cosa que va provocar l’èxit rotund del títol. Amb el pas del temps, moltes plataformes van adaptar el clàssic, renovant i innovant, sobre la simple acció d’apilar blocs. Així i tot, i encara que pogués semblar que apilar-los malament pogués provocar més d’un dolor de cap, alguns experts recullen que el joc prevé el trastorn d’estrès post-traumàtic i controla l’ansietat, segons recull Time. Per darrere de Tetris, trobem Súper Mario Bros 64 i The Legend of Zelda: Ocarina of Time. Seguidament, en el quart i cinquè lloc, trobem Doom i MS. Pac-Man, la seqüela no autoritzada del famós comecocos. Ací podeu veure la llista completa

Summary: Tetris, el millor joc de la història, segons la revista Time


El govern d’Iran ha comunicat a la Xina, Rússia, França, el Regne Unit i Alemanya que deixarà de complir alguns dels compromisos contemplats en l’acord nuclear signat el 2015 si no fan més esforços per a protegir la República Islàmica de les sancions imposades pels Estats Units des del seu abandó del pacte fa ara un any. El país americà ja ha avisat que ‘mai’ no cedirà davant el ‘xantatge nuclear’ de l’Iran. El president de l’Iran, Hassan Rouhani, ha assegurat avui que el règim dels aiatol·làs reprendrà les activitats d’enriquiment d’urani d’alt nivell si la resta de països signants de l’acord (el Regne Unit, França, la Xina, Rússia i Alemanya) no compleixen en el termini de seixanta dies la seva promesa de protegir els sectors petrolier i bancari de l’Iran davant de les sancions nord-americanes. Després del missatge de Rohani, la ministra de defensa de l’estat francès, Florence Parly, ha advertit la República Islàmica que afrontarà més sancions si no compleix els compromisos contemplats en el pacte signat el juliol de 2015. ‘Avui res seria però per a l’Iran que abandonar l’acord”, ha afirmat Parly, en declaracions a la cadena de televisió gal·la BFM. Les tensions han augmentat coincidint amb el primer aniversari de l’abandó del pacte nuclear per part dels Estats Units, una decisió adoptada pel president nord-americà, Donald Trump, per considerar que l’Iran no estava complint els seus compromisos i que ha de detenir el desenvolupament del seu programa de míssils i abandonar la seva influència en conflictes de la regió de Llevant. D’ençà de la sortida de l’acord, el govern nord-americà ha reactivat les sancions contra la República Islàmica i ha ordenat a països de tots el món que deixen de comprar petroli iranià o afrontaran sancions per aquestes compres. En un discurs difós per la cadena de televisió estatal iraniana, Rohani ha dit que ha escrit a la resta de països firmants de l’acord nuclear per a avisar-los que la República Islàmica reduirà alguns dels seus compromisos contemplats en el pacte, com el de deixar de vendre urani enriquit i aigua pesant a altres països. ‘Si els cinc països venen a la mesa de negociació i aconseguim un acord i ells protegeixen els nostres interessos en el sector bancari i del petroli, aleshores tornarem a la casella de sortida’, ha assegurat el mandatari iranià. Rohani ha advertit que hi haurà una ferma resposta si el programa nuclear iranià es porta al Consell de Seguretat de Nacions Unides, encara que ha afirmat que l’Iran està preparat per a unes negociacions. ‘El poble iranià i el món haurien de saber que avui no és el final de l’acord nuclear’, ha dit el mandatari iranià. ‘Aquestes accions van en línia amb l’acord nuclear’, ha assenyalat. Per la seva banda, el ministre d’Afers exteriors iranià, Mohammad Javad Zarif, ha dit que, després d‘‘un any de paciència’, l’Iran ha detingut ‘les mesures que els Estats Units ha fet impossible que continuaren’. El cap de la diplomàcia iraniana ha assegurat que els cinc països de l’acord nuclear amb l’Iran tenen una ‘finestra estreta’ per a poder mantenir el pacte. Els inspectors de Nacions Unides han afirmat que l’Iran ha seguit complint amb l’acord nuclear des de la retirada unilateral del pacte per part dels Estats Units. Els països europeus firmants del pacte, que es van oposar a la sortida dels Estats Units, han estat intentant mantenir a flotació l’acord i han tractat d’impulsar mesures per a rebaixar l’impacte econòmic de les sancions nord-americanes contra la República Islàmica. La cadena de televisió estatal iraniana IRIB també ha informat que la República Islàmica ha comunicat al Regne Unit, França, la Xina, Rússia i Alemanya la seva decisió de deixar d’aplicar ‘alguns compromisos’ contemplats en el pacte de 2015. Els representants dels citats països han rebut una carta del president iranià en la qual el règim dels aiatol·làs assegura que segueix compromès amb l’acord nuclear a pesar de la retirada unilateral dels Estats Units fa un any. El govern dels Estats Units va anunciar divendres la imposició de sancions a l’exportació d’urani enriquit iranià, la qual cosa l’executiu de l’Iran considera com un incompliment de l’acord. El grup 5+1 – integrat pels Estats Units, Rússia, la Xina, França, el Regne Unit i Alemanya – va signar el 14 de juliol de 2015 amb l’Iran l’acord per a restringir el seu programa nuclear a canvi de la retirada de les sancions econòmiques vigents des de fa anys. No obstant això, el president dels Estats Units, Donald Trump, va retirar el maig de 2018 al seu país de manera unilateral de l’acord, negociat pel seu antecessor en la Casa Blanca, Barack Obama. La Xina, França, Rússia i el Regne Unit han expressat la seva intenció de seguir complint amb l’acord, igual que l’Iran, que exigeix compensacions.

Summary: L’Iran comunica que deixarà de complir alguns compromisos del pacte nuclear


La consellera de Treball, Afers Socials i Família, Dolors Bassa, ha declarat aquesta tarda en el judici contra el procés al Tribunal Suprem espanyol. Bassa ha defensat el compromís amb el referèndum i ha aixecat la bandera del pacte, el diàleg i la negociació amb l’estat espanyol. Ha defensat haver assumit la competència dels centres cívics el primer d’octubre i ha explicat com s’havia organitzat la vaga del 3 d’octubre i com s’havien establert els serveis mínims. Sobre la declaració d’independència, ha dit que va ser una resolució política i que no va votar-se perquè anava inclosa en la part dispositiva de la proposta de resolució. Vegeu a continuació els deu moments més destacats de la declaració de Dolors Bassa: Bassa nega que el referèndum fos cap delicte. Bassa parla de la llei de transitorietat jurídica i fundacional de la República Bassa explica per què es va fer càrrec de la competència dels centres cívics Bassa defensa la via del diàleg i la negociació per a arribar a la independència. Bassa explica com va organitzar-se la vaga del 3 d’octubre. Bassa no respon a Vox ‘per respecte a les dones d’Espanya: tolerància zero’ Bassa explica la declaració del 27 d’octubre.

Summary: Les set intervencions clau de Dolors Bassa


Dirigents d’ERC i del PDECat s’han reunit aquest migdia a la seu d’Esquerra per abordar la crisi oberta després de l’acord de JxCat i PSC a la Diputació de Barcelona, que exclou ERC del govern de la institució. David Bonvehí i Ferran Bel, president i secretari d’organització del PDECat, respectivament, han portat des del començament les negociacions per a la Diputació de Barcelona. Per part d’ERC, hi han assistit el vice-president en funcions de la Diputació, Dionís Guiteras, el secretari de política municipal, Marc Sanglas, i el vice-secretari general d’organització interna, territori i organització, Isaac Peraire. Abans de la reunió, tant JxCat com ERC s’havien fet ofertes mútuament. Esquerra ha dit que estaven disposats a cedir a JxCat la presidència de la Diputació si JxCat trencava amb el PSC. Uns minuts abans, JxCat i el mateix Bel insistien a revertir els pactes municipals amb el PSC. Quan ha acabat la reunió, Bonvehí ha assegurat que ha estat ‘cordial’ i que ha servit per compartir les reflexions que les dues formacions han fet al llarg del dia. ‘Mantenir les relacions coordials i anar avançant en els propers mesos i setmanes en múltiples aspectes’, ha dit. Preguntat sobre la proposta d’ERC de cedir a JxCat la presidència de la Diputació de Barcelona si deixen de banda l’acord amb el PSC, Bonvehí ha evitat valorar-ho en considerar que ha assistit a la trobada com a membre del PDECa i ha dit que els portaveus d’ERC i JxCat ja ho comentaran. ‘Amb ERC hi ha hagut molt bona relació els últims anys i volem que continuï sent així’, ha conclòs. Fonts d’ERC, han explicat que la trobada no ha servit per trobar avenços concrets. Preguntat pels periodistes Sanglas ha comentat que les reunions ‘sempre van bé’. Els republicans han traslladat la proposta de cedir-los la presidència de la Diputació de Barcelona, però el PDECat s’ha mantingut ferm amb la demanda de revertir els acords municipals amb el PSC.

Summary: Reunió urgent entre dirigents d’ERC i del PDECat per a afrontar la crisi per la Diputació de Barcelona


La Marina egípcia ha recuperat els cadàvers de nou immigrants després del naufragi d’un pesquer en aigües del Mediterrani amb 600 persones a bord de les quals només han pogut ser rescatades 31. L’embarcació va bolcar uns 420 quilòmetres al nord d’Alexandria i a 160 quilòmetres de les costes gregues. Entre els 31 supervivents hi ha 26 egipcis. Tots ells han estat lliurats a la Policia a Alexandria, informa el diari estatal ‘Al Ahram’. Un dels cadàvers ha pogut ser identificat i pertanyeria a una dona egípcia, mentre que els altres cossos serien d’immigrants d’altres països africans. Tots ells eren en descomposició. L’ONU estima que entre 700 i 900 persones van morir la setmana passada intentant creuar el Mediterrani en part a causa de l’arribada del bon temps, que ha multiplicat els intents d’arribar a Europa, sobretot des de Líbia.

Summary: Nou morts i 600 desapareguts després d’un naufragi d’immigrants davant d’Egipte


El president Carles Puigdemont ha fet un missatge institucional des de la Casa de la República a Waterloo (Bèlgica) per parlar de la crisi del coronavirus 2019. Ha donat suport a l’exigència del govern de la Generalitat, presidit per Quim Torra, d’un confinament total, al qual es nega el govern espanyol, per a mirar de contenir la propagació del Covid-19. ‘Les mesures, per ser efectives, han de ser molt draconianes’, ha dit Puigdemont, que ha llançat un missatge, de l’exili estant, als qui més pateixen l’impacte de la crisi del coronavirus: ‘Allò que ens heu dit durant dos anys d’exili us ho diem nosaltres, no esteu sols.’ ‘Les previsions sobre els pròxims dies són dolentes’, ha reconegut Puigdemont, que això no obstant ha donat un missatge d’esperança basat en tres elements. ‘El primer és que hi ha una esperança certa i racional, que és la poderosa capacitat dels professionals sanitaris, que són la primera gran línia de defensa. El segon element és l’actitud de la gran majoria de la població a l’hora d’intentar contenir la propagació del virus. I el tercer element és la confiança en els investigadors, en la recerca i en la ciència per a trobar remeis; és una confiança basada en una llarga llista d’èxits. Però per això calen recursos.’ Es tracta, diu el president, de no perdre més oportunitats i de prendre les decisions oportunes. ‘Algunes decisions ja no podran revertir el que viurem els pròxims dies. L’OMS acaba de dir que el moment d’actuar era fa dos mesos, però ara tenim una segona oportunitat que cal no malbaratar. Això depèn en gran part de nosaltres mateixos. La solidaritat ens demana que ens quedem a casa, un confinament total, només així inflexionarem la tendència. Cada dia i hora perduts es mesuren no pas en temps sinó en vides humanes.’ I ha acabat: ‘Les mesures que proposa el govern de Catalunya tenen el consens del món local i de la gent que pateix la crisi en directe. Si ho fem ens en sortirem, trigarem més o menys, i l’esforç col·lectiu permetrà que passem pàgina. Després haurem de retrobar els valors de la fraternitat i de la solidaritat per a reforçar les cadenes de confiança.’

Summary: Missatge institucional del president Puigdemont: ‘Confineu-vos, no esteu sols’


Joaquim Forn ha sortit per primer cop de la presó de Lledoners en aplicació de l’article 100.2. La Junta de Tractament del centre penitenciari va acordar que Forn pogués sortir per treballar. Ho podrà fer durant 12, 5 hores al dia els cinc dies de la setmana. El conseller d’Interior treballarà en el departament legal de Mediapro, ocupant-se de tot el que fa referència al dret públic. La seva filla ha estat l’encarregada de recollir-lo. Cap a les 7.35 hores ha deixat el cotxe al pàrquing i ha entrat caminant a la presó. Poc després ha sortit amb el seu pare, que ha saludat la premsa. La filla li ha volgut fer una foto amb el mòbil amb la presó al darrere abans d’agafar el cotxe i marxar.

Summary: Forn surt de la presó dels Lledoners per a treballar a Mediapro


Estimat Jordi, la força del jonc, sovint, en pensar en la nostra gent, compromesa amb un país secularment ferit i impel·lida per uns ideals de pau i llibertat, recordo una bonica metàfora de Ramon Muntaner a la seva Crònica. Deia que, si lliguem una mata de jonc, serà tan forta que ni deu homes poden arrencar-la, però que, si es fa de jonc en jonc, un petit minyó l’arrenca tota. Sens dubte, és la metàfora que defineix la nostra història, tant quan ens hem fragmentat davant la dissort com quan hem aconseguit relligar la mata i ens hem alçat. Si ara m’ha vingut la metàfora de Muntaner a l’hora d’escriure’t aquesta carta, és perquè sempre t’he percebut com la corda que ens relliga més enllà de les nostres petites misèries, pacient i lúcid, mestre en l’art de desfer nusos i d’enfortir complicitats. I fer-ho amb altura ètica i intel·ligència estratègica, capaç de mirar enllà, en les situacions més adverses. Sabien què feien quan varen empresonar-te, Jordi. Ets molt més que un gran dirigient cívic, ets un recosidor d’esquerdes, un pacificador d’exaltacions, un cercador de sortides. Sempre des del teu compromís unívoc amb la pau i amb l’entesa. I justament perquè ets la corda que relliga la nostra mata necessitaven tallar-la, amb la convicció que, jonc a jonc, ens arrencarien a tots. Però no se n’han sortit. El mur que t’allunya de nosaltres només és físic, una presó, com tantes en la nostra història. I no han entès que potser no som gaire bons en l’art de vèncer, però que hem hagut de forjar-nos en l’art de resistir. I ara que et tenim empresonat et sabem lliure, perquè mai no tindran la teva ment, ni el teu cor. Ni empresonaran el teu esperit de lluita. Et trobem a faltar, estimat. No podem apaivagar el dolor que infringeixen als teus fills, a la Susanna, a tu mateix, ni podem segar les cadenes de la repressió. Però amb aquesta carta humil et puc garantir que no deixarem de lluitar perquè tornis a casa, ni defallirem l’ànim, ni trairem els somnis. Jonc a jonc, amb la corda que vares teixir per unir-nos. El camí que hem engegat és ple de pedres i espadats, però ja no té aturador. Des de la Badalona de múltiples pells, fins aviat, amic. El dolor no congria la por ni la renúncia, només ens reforça l’ideal, Pilar Rahola

Summary: ‘Ets la corda que ens relliga’, carta de Pilar Rahola a Jordi Sànchez


El primer any de mandat del president de la Generalitat, Ximo Puig, se sotmetrà a examen avui al debat de política general. El govern, format per PSPV i Compromís, explicarà els resultats de la política que s’ha aplicat aquests mesos i els objectius de futur, entre els quals hi ha la voluntat d’engegar la nova radiotelevisió valenciana –una represa que s’allarga més que molts no voldrien– i la renovació de l’Acord del Botànic. Vegeu ací en directe el debat de política general: Ja fa uns quants dies que el cap del consell té sobre la taula les 128 mesures presentades per Podem per ampliar l’acord amb Compromís i PSPV. Són sis nous eixos que afecten les polítiques d’ocupació, especialment referides als autònoms, i la millora de la gestió de les ajudes socials. És molt probable que Podem centri la intervenció d’avui en aquests aspectes i en la petició d’un nou acord tan aviat com sigui possible. RENOVACIÓ ACORD BOTÀNIC by redaccio on Scribd Per una altra banda, Puig centrarà el discurs –tal com explica una nota de premsa del PSPV– a destacar ‘l’estabilitat i l’honradesa’ del seu govern, l’atenció de les urgències socials i la lluita contra la corrupció. La intervenció de Compromís anirà en la mateixa línia. Quant a objectius de futur, el síndic Fran Ferri plantejarà una reflexió profunda sobre el paper dels valencians dins l’estat espanyol per a lluitar contra el nou centralisme i la discriminació permanent dels valencians. RTVV, encallada La nova RTVV serà un dels aspectes principals del debat que comença avui, que l’obrirà Puig amb una intervenció sense límit de temps. Després d’aprovar-se per llei la creació de la nova RTVV el mes de juliol passat, el procés de retorn s’ha encallat en el nomenament de la presidència del consell rector de la Corporació Valenciana de Mitjans de Comuniació (CVMC), que no troba quòrum entre els partits. Dilluns el president de les Corts, Enric Morera, va comunicar als portaveus dels cinc grups parlamentaris que la Generalitat havia elaborat un informe tècnic en què es comunicava que era viable l’emissió a través dels repetidors de l’antiga RTVV i pel senyal de Canal 9 del debat de política general. Tanmateix, segons fonts del consell, no es farà aquesta emissió perquè no hi ha prou majoria a la mesa, amb els vots en contra de PP, Ciutadans i Podem. Aquest últim grup parlamentari, aliat del govern en l’Acord del Botànic, creu que les emissions provisionals no tenen sentit si no hi ha un objectiu d’obertura definit.

Summary: Puig encara el debat de política general amb l’Acord del Botànic qüestionat


El director de Catalunya Ràdio, Saül Gordillo, processat per desobediència per l’emissió d’anuncis de l’1-O, ha al·legat que dos directius de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA) van posar-li un ‘parany’ i van sotmetre’l a una ‘insuportable pressió’ perquè assumís una responsabilitat sobre publicitat que no tenia. Així ho sosté el seu advocat, Carles Monguilod, en un escrit al qual ha tingut accés l’agència EFE i en què demana al jutjat 13 que revoqui el processament de Gordillo. També al·lega, tal com va fer durant la seva declaració davant la magistrada, que com a director té competències sobre els continguts informatius de Catalunya Ràdio, però no pas sobre l’emissió de publicitat. Arran de l’emissió dels anuncis sobre el referèndum a TV3 i Catalunya Ràdio els dies previs a l’1-O, la jutgessa també ha processat per desobediència, a més de Gordillo, la vice-presidenta de la CCMA, Núria Llorach, el director de TV3, Vicent Sanchis, i el director comercial i de màrqueting de la CCMA, Martí Patxot. Abans que els quatre compareguin el 10 de maig davant la jutgessa perquè els notifiqui el seu processament, l’advocat de Gordillo ha dit que Llorach i Patxot l’havien pressionat ‘de manera injustificada i, fins a cert punt, indecent’ i també ‘insuportable’ amb correus creuats perquè donés el vist-i-plau a l’emissió dels anuncis del 1-O, malgrat que era ‘innecessari’ perquè no tenia competències per fer-ho. Segons l’escrit, tant Llorach com Patxot van intentar ‘insistentment’ amb els seus correus ‘involucrar’ Gordillo en allò que intuïen que ‘podria constituir fet i fet la comissió d’un delicte de desobediència’, atès que li urgien que aprovés l’emissió dels anuncis del referèndum a l’emissora. La defensa del director de Catalunya Ràdio argumenta que Llorach i Patxot van teixir un ‘pla premeditat’ per a ‘ampliar o expandir’ les possibles responsabilitats penals, tot involucrant altres persones en la seva estratègia de ‘socialització del mal’ si les seves accions arribaven al jutjat. Per aquest motiu, l’escrit critica les ‘maniobres’ de Llorach i lamenta que Patxot portés a la jutgessa alguns dels correus electrònics que van intercanviar-se, obviant ‘maliciosament’ i de manera ‘premeditadament tendenciosa’ els que deixaven clara la innocència de Gordillo. A més d’aportar a la jutgessa la sèrie completa dels correus electrònics que van escriure’s quinze dies abans de l’1-O, la defensa també remet els missatges de WhatsApp que, paral·lelament, Gordillo va intercanviar amb el seu advocat, per constatar que el pressionaven i que no es volia involucrar en la decisió sobre l’emissió dels anuncis perquè no entrava en el seu àmbit de competència. En un dels correus, del 16 de setembre de 2017, Llorach recordava a Gordillo, davant la seva negativa a acceptar que tingués competències sobre l’emissió dels anuncis, que havia d’assumir les seves ‘responsabilitats’, com ja havien fet Sanchis, Patxot i ella. ‘Tu mateix, i la teva consciència, però recorda que vas entrar a la direcció de Catalunya Ràdio avalat pel teu compromís i la confiança que determinada gent va dipositar en tu’, li deia Llorach. Finalment, després de rebre diversos missatges de Patxot i Llorach comminant-li a donar el vist-i-plau a l’emissió de l’anunci, el 17 de setembre Gordillo va respondre: ‘Per a desblocar la situació. No tinc objecció dins de les meves competències. Avanci.’ L’escrit de defensa ressalta que la mateixa Llorach va lliurar a la Guàrdia Civil un organigrama de la CCMA en què ella figura ena la cúspide i, per sota, es troben set directors, en el mateix nivell amb un àmbit competencial estanc, entre ells Patxot, al capdavant de l’àrea comercial i de màrqueting, i Gordillo, com a director de Catalunya Ràdio i els Mitjans Digitals.

Summary: Gordillo es desentén al jutjat 13 de l’emissió dels anuncis del referèndum a Catalunya Ràdio


Aquest 19 de gener arriba a les llibreries Memòria Personal de Joseph Conrad, publicat per Els Llibres de L’Avenç, en una traducció de Josep M. Muñoz Lloret. Llegiu-ne un fragment. Explica l’editorial que en l’obra, Conrad exposa amb una admirable sinceritat el seu retrat com a home i com a escriptor. L’autor de El cor de les tenebres es despulla del vel propi de la ficció novel·lesca i, indagant en la seva memòria, descriu, amb un gran detallisme, escenes íntimes rellevants per a ell. En aquest exercici autobiogràfic Conrad interpel·la directament el lector, mostrant‐se ben conscient de la seva presència. Hem demanat a l’editor i traductor de l’obra, Josep Maria Muñoz, que ens parli de l’obra i la situï dins del catàleg. Explica: «Incorporar Joseph Conrad, un dels autors clau de la modernitat, al catàleg de L’Avenç té, pensem, tot el sentit. I més si ho fem amb un llibre, Memòria personal, que fins ara no havia estat traduït al català. És a dir, amb una obra que s’adiu perfectament amb dos dels trets definitoris dels llibres de L’Avenç, que tenen, d’un costat, la memòria (personal i col·lectiva) com a fil roig, i, de l’altre, la voluntat de donar a conèixer textos inèdits en la nostra llengua –encara que, com és el cas, faci un segle que van ser originalment publicats. Hi afegiria una tercera característica, que Memòria personal també comparteix: la dissolució, que ens sembla ben contemporània, de fronteres entre gèneres. Memòria personal és un llibre de records, sens dubte, i molts d’ells ben vius, però també és un llibre que reflexiona sobre l’autoria, sobre el procés de l’escriptura, sobre l’existència humana i, si ho voleu així, sobre el destí personal.» Continua: «Així, des de la mateixa nota d’autor que Conrad va posar al capdavant de la reedició del volum, se’ns plantegen dues qüestions fonamentals que pensem que han d’interessar els lectors: la primera, per què Conrad, d’origen polonès, va triar d’escriure en una llengua que no era la seva materna. I incidentalment, per què va escollir l’anglès (o per què l’anglès el va escollir a ell, per dir-ho en la seva fórmula) en lloc del francès, una llengua amb què estava familiaritzat des de la infantesa. La segona, la defensa de l’individu, i de la llibertat de l’individu, enfront d’un destí marcat pel pes de l’herència domèstica, familiar i nacional. Efectivament, Conrad hi diu, en aquesta nota, que els crítics s’equivocaven quan atribuïen “a influències racials i històriques molt del que, crec, pertany simplement a l’individu”. Al capdavall, aquesta va ser la seva opció personal, que va dur a terme (i mai més ben dit) a contracorrent: sortir de les profunditats de les terres desolades a cavall de les actuals Polònia i Ucraïna, i solcar el mar lliure sota el pavelló de l’Ensenya Vermella, el pavelló de la marina mercant britànica. Altrament dit, i amb les paraules amb què Conrad clou el llibre, sota “aquell bocí de drap simbòlic, protector i càlid, que s’estén per damunt els mars, i que durant tants anys estava destinat a ser l’únic sostre sobre el meu cap.”»

Summary: Avançament editorial: ‘Memòria personal’ de Joseph Conrad


Al mig del desert de Thar, al nord-oest de l’Índia, hi ha un temple que no s’assembla a cap altre. L’animal segurament més odiat del món és ací objecte de veneració. Hi viuen 25.000 rates, adorades per milers de creients, els quals les consideren reencarnacions dels seus avantpassats. De fet, hi ha la creença que menjar algun aliment rosegat per una d’aquestes bestioles és sinònim de bona fortuna. Definitivament, aquest lloc pot ser un autèntic malson per als qui els tenen fòbia, però és una experiència que fa obrir els ulls als qui visiten el santuari amb la ment oberta. El temple de Karni Mata, a la petita localitat de Deshnok, al Rajasthan. El temple de Karni Mata és a vint minuts de la ciutat de Bikaner, una de les llavors que va fer florir l’antic estat de Rajputana, l’actual Rajasthan. A primer cop d’ull, no és gaire diferent de qualsevol altre temple hindú de la regió, però una vegada dins, l’escena sembla extreta d’un film de sang i fetge. Ni al rebost més descuidat del món hi deu haver un espectacle com aquest. Les rates són les ames i senyores del santuari. Es passegen per tot arreu immerses en una recerca compulsiva de menjar. Formen grups de centenars, corren d’un costat a un altre, escalen portes i n’hi ha que entaforen els morros punxeguts en estàtues religioses elevades on albiren algun mos. Un parell de rates recorren unes estàtues. En realitat, trobar aliments no és cap problema. Les dotzenes de creients que cada dia recorren descalços el terra de pedra del temple porten ofrenes per a les rates en forma d’arròs, pa o qualsevol mena de menjar. Les comensals no són gaire llepafils, o sigui que tota contribució és agraïda. En un ambient tan propici com aquest, les rates s’han reproduït a plaer, i cada dia són més les que consideren Karni Mata casa seva. Ho fan sense cap depredador natural ni amenaça per a la supervivència, un paper que fora d’aquestes parets representa normalment l’home. Però ací els rosegadors són atrevits i s’acosten sense miraments als convidats. És d’allò més normal que, durant la visita, algun d’aquests animalons passi per sobre els peus de creients i turistes. De fet, això és un símbol de bon auguri. Les rates tenen accés a l’aigua i el menjar que els donen els fidels. Un dels requisits per a entrar a l’edifici, com passa a tots els temples hindús, és que s’ha d’anar descalç. No obstant això, amb l’increment de visitants estrangers, més renuents a entrar en contacte directe amb les bèsties, ara s’hi pot accedir amb unes fundes protectores per als peus. Dotzenes de creients s’acosten cada dia al temple per venerar les rates. Els fills de Karni Mata Segons la mitologia hindú, Karni Mata era una gran lluitadora, reencarnació de la deessa de la guerra Durga. La llegenda diu que el seu fill, Laxman, es va ofegar en un estanyol quan intentava de beure aigua. Després dels plors i les súpliques de la desesperada mare, el déu de la mort, Yama, va decidir que Laxman i els seus germans es reencarnessin en una rata. Un home resa davant un grup de rates. Seguint aquesta creença, al segle XV, els habitants de Deshnok van començar a construir un temple on adorar aquests animals, els quals consideraven descendents reencarnats. Pares, avis i amics que havien mort ara tenien un lloc on viure plàcidament durant la seva nova vida com a rates. L’arquitectura del santuari recorda l’època de l’imperi mogol, que va acostar l’islam en aquesta part del subcontinent indi. Finalment, la construcció es va completar al segle XX. El temple de Karni Mata acumula, any rere any, més visitants. D’aleshores ençà, el temple ha acollit milers de rates i n’ha tingut cura. N’hi ha algunes que són especialment venerades pels seguidors de Karni Mata. Les albines, amb el seu pelatge blanc, reben una atenció destacada. Veure’n una implica ser beneït amb la millor de les sorts. En tot el temple només n’hi ha un grapat. Això, afegit al fet que deuen viure espantades per l’enrenou de càmeres i reverències que es genera sempre que surten de l’amagatall, les fa especialment difícils de clissar. Les rates són les ames i senyores del santuari. Blanques o negres, les rates viuen en aquest temple de Deshnok amb tota mena de luxes. Els sacerdots, fins i tot, tenen una cuina on preparen menjar per als venerats rosegadors. També és habitual veure grans bols de llet amb desenes de rates negres fent-ne glops abundants i, fins i tot, refrescant-s’hi amb un bon bany. Els bols de llet acostumen a ser els que reben més atenció. Observar com alguns creients beuen d’aquesta mateixa llet i comparteixen el menjar amb els animals, accions que se suposa que porten bona fortuna, són unes de les imatges més impressionants que es poden veure al temple. També ho és observar com hi ha persones que s’estiren o s’asseuen a terra, sobre els excrements, i deixen que les rates se’ls passegin lliurement per damunt, flairant i rosegant els dits de mans i peus i entortolligant-se amb els cabells. Una dona s’estira a terra per oferir els seus respectes als seus avantpassats. Un poble lliure de plagues En principi, sembla que pràctiques com aquestes, o el simple fet de tenir una concentració tan alta de rosegadors en un sol lloc, no són precisament els millors exemples de salubritat i higiene. Les rates han estat les protagonistes desafortunades d’algunes de les pitjors epidèmies de la humanitat. De fet, segons l’agència americana de control i prevenció de malalties, el CDC, les rates transmeten directament prop d’una dotzena de malalties, i n’hi ha una quinzena més que les transmeten de manera indirecta. Dins el temple hi ha aixetes per a netejar-se mans i peus, i per oferir aigua a les rates. Però els vilatans de Deshnok asseguren que no han tingut mai cap problema com aquest. Diuen que ells són feliços i sans, i que les rates també. Fins i tot, assenyalen amb un somriure que, tot i que les bèsties són completament lliures d’anar i venir com vulguin, no n’hi ha cap que abandoni el recinte de Karni Mata. De tota manera, costa d’imaginar una rata que vulgui anar-se’n de l’únic lloc de la terra on sap que pot endrapar tant com vulgui sense preocupar-se que li caigui un cop d’escombra al damunt. Més capítols de la sèrie ‘La volta al món sense bitllet de tornada’ —(1): Un nou ‘margaix‘ a Mongòlia —(2): A Ulan Bator, vivint entre sedentaris —(3): Comprant cavalls a Mongòlia —(4): Els perills de cavalcar per Mongòlia —(5): Compartint sostre amb cinc àguiles daurades —(6): Com és la vida dels nòmades de Mongòlia? —(7): Per què val la pena de viatjar fent autostop —(8): La Xina de l’alta tecnologia i el control extrem —(9): L‘orquestra simfònica dels trens xinesos —(10): L‘autèntica religió d‘Hong Kong —(11): Els paradisos naturals d‘Hong Kong —(12): El dia que les treballadores domèstiques inunden els carrers d‘Hong Kong —(13): Una setmana qualsevol quan viatges amb 3 euros el dia —(14): Què cal portar a la motxilla quan fas un gran viatge? —(15): Un Nadal a la Cotxinxina —(16): Una gallina et pot salvar la vida al Vietnam —(17): Com funciona Couchsurfing, la plataforma per a viatjar sense pagar allotjament —(18): Emboscada entre cocoters —(19): Nòmades digitals: viure viatjant gràcies a internet —(20): El llac de Ta Dung, la joia desconeguda del sud-est asiàtic —(21): Ser dona i fer la volta el món tota sola —(22): Cao Dai, la jove religió que combina Buda, Jesús, Victor Hugo i Lenin —(23): S‘hauria d‘abolir una festa com Nadal si això fos millor per a l‘economia? —(24): El Vietnam: l‘última supervivent de la secta del coco —(25): Viatjar només caminant és una bogeria —(26): Xocs culturals i anècdotes de la Cambotja rural —(27): ‘Worldschooling‘: com és educar els fills gràcies als viatges i lluny de les escoles convencionals? —(28): Checkpoint 17 —(29): El testimoni del nen que va sobreviure al camp de concentració més letal del genocidi cambotjà —(30): Disparar a policies (amb pistoles d‘aigua) per celebrar l‘arribada de l‘any 2563 —(31): Dormir en temples, un allotjament místic, alternatiu i gratuït —(32): 971.400 passes: travessant Cambotja a peu —(33): Per què els tailandesos estimen tant la seva monarquia? —(34): L‘oasi urbà més important de l‘Àsia, en perill —(35): El turisme de motxilla conquereix Pai —(36): El sopar il·legal i el tercer ull —(37): Quaranta-tres pitons i catorze monjos en harmonia —(38): Naypyidaw, l‘estrafolària capital fantasma creada del no-res —(39): Quan un rei indi et convida al seu palau —(40): Els encants de la regió més plujosa del món —(41): Com dormir a l‘aire lliure sense gastar-nos ni un ral quan viatgem? —(42): El Nepal, més enllà de l‘Himàlaia —(43): El preu de ser una deessa vivent amb sis anys —(44): Maleint sangoneres al sostre del món —(45): Guia per a fer senderisme per l’Himàlaia al Nepal —(46): Els trens de l’Índia: somni o malson? —(47): ‘Enlloc del món no es protegeixen tant els ciutadans d’un país com ho fa la Fundació Vicent Ferrer’ —(48): L’aventura extrema que han completat menys d’un centenar de persones: el Gran Camí de l’Himàlaia —(49): Coses que passen a més de cinc mil metres d’altitud —(50): El racó més bonic del planeta —(51): El punt de no-retorn —(52): Sang sobre gel —(53): Sobreviure a l’infern al cel —(54): Congelacions i abismes —(55): El remot poble de l’Himàlaia que viu congelat en el temps —(56): Hem conquerit el cel —(57): ‘Vaig salvar la vida als meus clients i no m’ho van agrair mai’

Summary: El temple on les rates no són cap plaga, sinó germans, pares i amics


YouTube ha fet pública avui la llista dels 100 vídeos que sumen més ‘no m’agrada’, la majoria dels quals de cantants coneguts mundialment. Encapçala la llista el vídeoclip de Justin Bieber, Baby feat. Ludacris, que acumula 6,04 ‘no m’agrada’ i el segueix el vídeoclip de Rebeccha Black, Friday, amb 2,05 milions d’opinions negatives. De fet, Bieber ocupa el primer lloc però al llarg de la llista apareix fins a deu cops més. El vídeo de la cançó Gangnam Style de PSY ocupa el quart lloc i té 1,5 milions de ‘no m’agrada’. El cinquè i sisè lloc és per la cantant Miley Cyrus i apareix a la llista quatre vegades més. Enrique Iglesias, Madonna, Shakira o Lady Gaga també hi tenen un lloc.

Summary: La llista dels 100 pitjors vídeos de YouTube


Els Mossos d’Esquadra han actuat amb duresa contra els manifestants a la Via Laietana i al parlament després de demanar-los que abandonessin les concentracions. Minuts abans, els CDR havien desconvocat les mobilitzacions i havien fet una crida a la calma. A la Via Laietana hi ha hagut càrregues quan ja restava poca gent concentrada i al parlament hi ha hagut moments de més tensió. Els actes de commemoració del primer d’octubre han transcorregut sense incidents destacables durant tot el dia. Les mobilitzacions a tot el territori han estat multitudinàries –tenint en compte, a més, que és un dia feiner–, amb més de 180.000 persones a Barcelona. Els manifestants han enganxat cartells grocs al parlament que reivindicaven la República. Quan s’ha trencat el cordó policíac, els agents han entrat a l’edifici i s’hi han estat uns quants minuts. Després, han sortit fent un nou cordó per a dispersar els manifestants i han llançat salves, mentre que els concentrats llançaven pots de pintura i tombaven les tanques de protecció. Amb aquesta acció, els manifestants han quedat repartits pel parc de la Ciutadella, de manera que els Mossos han anat avançant amb l’objectiu de fer-los eixir del recinte. La policia havien fet un cordó de seguretat per a contenir els manifestants, però la pressió els ha fet retrocedir. Para los periodistas, imposible salir de aquí. Estamos detrás de los Mossos, de espaldas a las puertas del Parlamento y frente a un grupo cada vez más agresivo. pic.twitter.com/e1uWfikf1X — Elise Gazengel (@EliseGaz) October 1, 2018 Vegeu-ne ací unes quantes fotografies: Aniversari 1O Albert Salame Aniversari 1O Albert Salame Oriol Babler Oriol Babler

Summary: Els Mossos carreguen contra els manifestants a la Via Laietana i al parlament


La formació política de Guanyem Girona ha anunciat que Laia Pèlach i Roser Maeso formaran part dels primers llocs de la llista electoral de cara als propers comicis municipals. Pèlach és l’actual portaveu de la CUP a l’Ajuntament de Girona i Maeso és militant de Moviment d’Esquerres (MES) i ha estat vice-rectora de la Universitat de Girona. El cap de llista de la plataforma, Lluc Salellas, ha defensat que les dues incorporacions demostren ‘un projecte transversal per transformar la ciutat de Girona’. Per això es posicionen com el relleu natural a l’hora d’arribar a la batllia. Salellas també ha anunciat que el manifest fundacional del moviment ja compta amb 580 signatures de persones independents que no formen part de cap partit polític.

Summary: Guanyem Girona defineix les primeres posicions de la llista electoral per a les municipals


Fa uns anys van sorprendre el món amb una broma que posava sobre la taula la fal·làcia de les anomenades ‘teràpies alternatives’: es van inventar una pseudociència i li van trobar un nom adequat a allò que explicaven que pretenien vendre: havia nascut el fecomagnetisme, i es fonamentava, efectivament, en els excrements humans. En el seu moment van relatar l’experiència al llibre El arte de vender mierda. El fecomagnetismo, la homeopatia y otras estafas (Laetoli). Ara desenvolupen la seva tasca de divulgació i de denúncia des de l’Associació per a Protegir el Malalt de Teràpies Pseudocientífiques (APETP). Són Fernando Cervera i Mariano Collantes, joves biòlegs i activistes del coneixement: —Com arribàreu al submon de les pseudociències? —Fernando Cervera: Teníem una pàg web, enfocada a estudiants de biologia i d’altres carreres de ciència, i hi havia un fòrum. Una xica hi va preguntar què sabiem del biomagnetisme. Nosaltres, en eixe moment, teníem una idea que els ovnis no eren ciència, que l’homeopatia, tampoc, però no sabíem res més de pseudociències. Vam mirar i vam veure que no era una teràpia vàlida: la propugnava un personatge mexicà, Isaac Goiz, que afirmava que la sida o el càncer són malalties curables amb imants, ‘equilibrant el PH del cos’ i matant així virus i bacteris. Una bogeria. També utilitzava aquesta suposada teràpia per a curar malalties que no estan causades per virus ni bacteris, cosa ben curiosa. —Mariano Collantes: Diuen que canvien el PH del cos amb imants. No recorde mai si diuen que en el PH àcid viuen els bacteris i, en el bàsic, els virus, o a l’inrevés, el cas és que ha d’estar tot neutre per matar-los. —F. C.: Així que vam explicar que tot allò semblava una pseudociència, una estafa. I un home va respondre que no sabíem de què parlàvem. Jo, de broma, vaig acabar dient, al fòrum, que tot allò no tenia cap validesa, que era com si jo agafara la meua merda i la posara en una botella, obrira un establiment a ma casa i diguera: merda per a curar el que faça falta! Mariano, després, a la cafeteria de la universitat, em va dir que podríem crear una paròdia. I pensat i fet. Vaig fer una pàgina web. I la vaig omplir gràcies a aquella taula de Fernando Frías que permet combinar frases per generar textos pseudocientífics. —L’heu reproduïda al llibre. Molt aclaridora. Agafant una frase de cada columna pots combinar segons convingui: ‘És una teràpia / orgànica / que potencia les facultats d’autocuració del cos mitjançant / l’ajustament dels canals espirituals per a optimitzar el flux d’energies / superant els vells esquemes de la medicina oficial’. Per exemple. —M. C.: I vam mirar què tenen en comú les pseudociències. Per exemple, ‘metges’ de nom diferent del del país on ets. Per a zones angloparlants, posa-hi un alemany. —Que dóna prestigi. —F. C.: O també indi. —M. C.: Exòtic. Que siga molt antic i alhora molt modern. Nosaltres dèiem que l’última tecnologia ens havia permès desenvolupar aquest mil·lenari procediment. Ah, era nou o era vell? Ho teníem tot. I hi vàrem incloure ‘amiemfuncionisme’, també: testimonis, tots inventats, amb fotos dels nostres amics o d’internet: jo m’he pres una pastilla de caca i ara puc fer natació millor. Coses així. Per explicar que la fecomagnetoteràpia funcionava. —En què consistia la vostra teràpia fecomagnètica? —F. C: La veritat és que no sabria dir-ho concretament perquè a cada lloc dèiem una cosa diferent . —M. C: Però, bàsicament, afirmàvem que mesclàvem la caca i els efectes dels imants en quantitats homeopàtiques: és a dir, ho diluíem per a potenciar-ne el poder. El llenguatge confús és característica de les teràpies alternatives, és parlar en cercles sense dir absolutament res. Que per a què serveix? Has de pensar que això és una teràpia holística que tracta la persona com un tot i no com un número, que t’ajuda a l’equilibri. Et sona? Dèiem que mesclàvem la caca i els efectes dels imants en quantitats homeopàtiques, que ho diluíem per a potenciar-ne el poder. —F. C.: Fa anys que em faig passar per malalt de diverses coses per a agafar informació d’aquests centres: mai m’han dit ‘no et podem ajudar’. Mai. I els he dit que tenia càncer, sida, esclerosi múltiple… Una vegada, fins i tot, que era homosexual, que si em podien ‘curar’. Mai m’han dit que no. —Per semblar pseudocientífics, expliqueu, s’ha de ‘criticar la medicina moderna, inventar branques inexistents de la ciència, oferir testimonis de persones curades i relacionar la nostra pseudociència amb d’altres de més ben assentades, com per exemple l’homeopatia o el biomagnetisme’. —F. C.: Tal com raja. Amb això vens merda a preu d’or o dius que el càncer té un origen psicològic. —I els metges ‘descobridors’ del fecomagnetisme, d’on els vau treure? —M. C.: Hugh Nielsen i Leslie Laurie. Combinàrem els noms de dos actors: el que fa de doctor House a la sèrie i el que fa de doctor Rumack a ¡Aterriza como puedas!. Ells van extreure les propietats positives de la caca, plena d’electròlits i nutrients, i les van potenciar mitjançant la utilització d’imants. A més, per a estimular-ne el poder curatiu, ho diluíem homeopàticament. —Una dilució, i de la dilució un altra, i d’aquesta una altra fins… —M. C.: Fins que ja no en quede res. —F. C.: Encara que no especificàvem a quantes dilucions estava. —M. C.: I tampoc l’origen de la caca. Mai ningú no ens ho va preguntar. —F. C.: De fet, teníem un pacte: si algú ens preguntava si tot allò era una parida, li hauríem dit que sí, que ens ho havíem inventat. No va passar mai, —I això que vàreu deixar pistes. —F. C.: Moltes. El doctor Leslie, per exemple, era un home d’edats diferents, negre o blanc, segons l’apartat de la pàgina web que mirares. Les fotografies dels productes fecomagnetopàtics eren tretes d’internet. En recorde una on hi deia ‘crema de manzana’. però era igual. —M. C.: Fernando sempre deia que havia de ser tot molt cutre, perquè si haguera estat ben muntat, el mèrit haguera estat nostre per l’engany. No. La idea era que fóra molt d’estar per casa, perquè després es vegera encara més el rídícul de no haver despertat sospites de ningú. Jo gastava també el meu accent argentí, per allò del toc exòtic que dèiem. I quan parlava amb la gent em feia encara més argentí, i contava historietes aborígens. Com que sóc del nord i allà es parla guaraní, utilitzava les quatre paraules que conec. I funcionava. —Vàreu arribar a participar a la fira esotèrica i alternativa de Madrid. —M. C.: La idea era denunciar tot el muntatge que hi ha darrere de les teràpies alternatives. Als altres ‘terapeutes’ mai no els va importar com de ridícula fóra la nostra teràpia: ens deixaven local per a fer xerrades, volien fer activitats conjuntes, convidar-nos a conferències… No importa si el que tu dius és exactament el contrari del que jo dic, som terapeutes alternatius i ja està. —F. C.: Quan ens van demanar el currículum per a la xerrada que hi havíem de fer, els vaig enviar una frase dient jo sóc fecomagnetòpata i homeòpata i ell, fecomagnetòpata i biomagnetòpata; en teniu prou o voleu un currículum de veritat? I em van respondre que ja estava bé. En fi, vàrem anar a les seues fires alternatives amb la nostra pseudociència, dient que podíem curar amb merda. Van arriba a incloure el nostre fecomagnetisme a les seues pàgines web, amb etiqueta pròpia, entre l’homeopatia i l’acupuntura. —M. C.: Entràrem al mercat de teràpies alternatives. Contactàrem amb pàgines que venen productes d’aquest estil i ens deixaven vendre la nostra caca. Tot era molt senzill. Publicar a les seues revistes? És clar! Pagant, cap problema. No et fa falta dir la veritat, et fa falta tenir, jo què sé, cent-cinquanta euros. I ja està, ja pots dir que fregant-te caca a la cara et cures els problemes de cutis, que això dèiem nosaltres. —Sembla una història graciosa, i l’expliqueu de forma molt amena, però en realitat és una denúncia que no en fa gens, de riure. —M. C.: No, és un tema molt seriós. —F. C.: Al començament sí que era una broma. Però després vam veure que no. Que hi ha gent enganyada cada dia. Gent que es mor. —M. C.: Recorde un home allà a la fira, que tractava amb ‘energia quàntica’, deia. Que cobrava seixanta euros per sessió. I, xerrant, xerrant, ens va dir que tractava una dona amb càncer de pulmó, i que la curaria. I un xic amb sida. I t’adones que hi ha gent que pot morir per culpa de tot això. Després ens assabentàrem del cas de Mario Rodríguez, un xic que estudiava Física a la nostra universitat i que, per una pseudoteràpia, va abandonar el tractament contra la leucèmia. I muigué. I justament el pare de Mario, Julián, es posà en contacte amb Fernando arran del llibre, i així començà l’associació per a protegir el malalt. —F. C.: José Ramon Llorente, es diu aquest tipus que va ‘tractar’ Mario Rodríguez. Diu que cura el càncer amb vitamines. Li pagues i fa de tot. Suposadament. Teràpia ortomolecular, és la seua. Diu que qualsevol malaltia és produïda per un desequilibri de vitamines. I te n’apliquen una quantitat bestial. En canvi, el biomagnetisme diu que l’origen de la malaltia és… —M. C.: …el desequilibri del PH. També hi ha la bioneuroemoció, d’Enric Corbera: són les emocions, que et generen la malaltia. I de fet diu que si tens un conflicte amb la teua parella et pot causar càncer de mama. Això pot abocar també a comportaments sectaris, trencament de les relacions d’amistat o familiars… De fet, calen estudis per determinar quanta gent mor o es desvia del tractament per culpa de les pseudociències. El Col·legi de Metges de València sap que té gent que promet detenir l'esclerosi múltiple amb agulles d'acupuntura, i diu que li pareix bé. —F. C.: Més enllà del problema d’abandonament del tractament, hi ha ‘teràpies’ que poden causar problemes. No són innòcues. Mira la hidrocolonteràpia… —Hidro… colon… ostres, sí? —F. C.: Sí. Diuen que els antics egipcis van descobrir que els aliments es poden podrir a l’intestí i bla bla bla. I ara, literalment, agafen una mànega d’entrada i una d’eixida, la posen al cul, i hi fan circular… fins a setanta litres d’aigua! Aquí a València, hi ha un metge, Rafael Torres, que és membre de la Junta Directiva del Col·legi de Metges, que practica això. Pareix mentida, però és que a València tenim metges que a les seues clíniques venen acupuntura dient que poden detenir l’esclerosi múltiple! Hem denunciat la situació al Col·legi de Metges i n’acabem de rebre resposta oficial: que no hi ha cap problema, ni deontològicament ni legalment. És a dir: el Col·legi de Metges de València sap perfectament que té gent prometent aturar l’esclerosi múltiple amb agulles d’acupuntura, i diu que li pareix bé. —M. C.: Les teràpies alternatives tenen quatre perills diferents: l’abandonament de la teràpia, el mal que puga produir la teràpia mateixa, el mal econòmic, i el mal ètic (perquè hi ha gent divulgant mentides). I entre elles s’alimenten. Aquesta era una de les denúncies que volíem fer: no importa com de ridícula siga la teràpia: entre ells es donaran suport. Si l’homeopatia està en les farmàcies, ja és bo per a totes les altres: els dóna una pàtina de respecte a totes. —No hi ha control? —M. C.: Hi ha mecanismes de control, però no en fan cas. Només que es respectara la legislació vigent es faria molt. Els locals on practiquen tot això han d’estar registrats com a centres sanitaris, hi ha d’haver un metge al front i el codi deontològic estableix que només poden oferir teràpies avalades científicament. No podrien ser-hi, per tant, però ho trobes per tot arreu. —F. C.: Qualsevol farmacèutic hauria de saber què pot vendre i què no, què és legal i què no. Mira, una cosa que es fa dir medicament, com per exemple el Sedatif, del laboratori Boiron, que diu que és ‘medicament homeopàtic’. Doncs si es diu medicament ha d’estar registrat com a tal a l’agència del medicament. I no hi és. No n’hi ha cap d’homeopàtic, de fet. És a dir, vas a la farmàcia i t’hi venen una cosa que és il·legal. —M. C.: Des de l’associació fem el que podem. De vegades, però, denuncies i… quedes anys esperant la resolució. —F. C.: A l’Ajuntament de Burjassot, per exemple. Li hem presentat un informe dels centres que té sense el registre de centre sanitari. A més, ofereixen des de la cura del càncer al tractament de la diabetis tocant-se els peus, amb la coneguda reflexologia podal. Dos anys després encara esperem que l’Ajuntament hi faça alguna cosa. —També denuncieu que aquestes estafes troben altaveus mediàtics. —F. C.: Nosaltres parlem d’una paròdia que va tenir feedback, però els casos reals, Corbera, Pàmies… són igual de ridículs o més: Enric Corbera, que si el teu marit no et vol et pot causar càncer de mama; Josep Pàmies, que les injeccions d’aigua de mar tenen la mateixa validesa que fer transfusions de sang! Una persona es presenta als mitjans de comunicació com a expert en molts temes, afirma que en vint anys serem immortals, i l’entrevisten a tot arreu! sense verificar la formació que té o que no té, ni d’on treu les coses estrafolàries que diu. —M. C.: Si un diu que cura passant ratolins per l’esquena, pot guanyar-se una entrevista, i així guanya també reputació, pot mostrar el seu pas pels mitjans com una credencial. És com si en temes de ciència no hi haguera filtre, a la premsa. —F. C.: Fa molt de mal el concepte d’equidistància. Ara estan de moda els terraplanistes. Imagineu les notícies del temps dient: primer el temps segons la ciència i ara segons els terraplanistes, que ells també tenen les seues teories de com funciona la dinàmica de l’oratge. Però és que, en ciència, qualsevol opinió no té validesa: s’ha de fonamentar. En ciència, i més en temes de salut, el que importa és l’evidència. No pots posar al mateix nivell un astrofísic i un youtuber que diu que la Terra és plana. —Heu explicat que hauríeu pogut guanyar diners amb això. —M. C.: Sense dubte. Boiron, el major fabricant d’homeopatia, guanya milions d’euros. —F. C.: Més que dedicant-nos a la ciència, segur. I, a banda dels diners, que hi són, hi ha el benefici social. Posem un cas: Josep Pàmies, que és un pagès de Balaguer. No té res de roïn, és clar, ser pagès: el meu pare, per exemple, n’era. Però el meu pare no és invitat a conferències a mil llocs ni té gent que el considera com un déu. Imagina’t, un home que lluita contra les farmacèutiques, que té la cura de l’èbola! És una personalitat pública, no? —Penseu, però, que s’ha avançat en coneixement de què són les pseudociències, des que inventàreu el fecomagnetisme fins ara? —M. C.: Mai és prou quan hi ha gent morint-se. Però és millor que abans. Almenys pel que fa a la comunicació. —F. C.: En altres àmbits encara estem en la prehistòria. En l’àmbit social hem fet avenços. El moviment Farmaciència, per exemple, ha sotragat moltes consciències dins de l’àmbit farmacèutic. Però estem encara molt endarrerits quant a l’aplicació de la llei. —Us heu trobat reaccions per part dels pseudocientífics? —F. C.: Bé, ens han acusat de formar part d’una conspiració judeomasònica, d’estar a sou de les farmacèutiques, de treballar per a l’Opus Dei per a evitar la immortalitat. Coses així. —M. C.: La fira esotèrica ens va dir que ens denunciaria. Aquella gent que oferia estands per vendre varetes de cristall radiònic per a afavorir l’autocuració. A cent cinquanta euros.

Summary: ‘Vàrem anar a les seues fires alternatives amb la nostra pseudo-ciència, dient que podíem curar amb merda’


L’Autoritat Metropolitana de Barcelona (AMB) ha interposat a 30 d’octubre 224 denúncies a empreses de lloguer de Vehicles de Transport amb Conductor (VTC) per presumptes infraccions de la norma metropolitana que regula aquest sector. L’Institut Metropolità del Taxi (IMET) instrueix ara els expedients corresponents. Les denúncies procedeixen d’actuacions de la Guàrdia Urbana de Barcelona i del servei d’Inspecció de l’IMET. Del total, 142 infraccions han estat per no haver acreditat la comunicació al Registre de Serveis, el registre electrònic a través del qual s’ha d’informar de qualsevol servei abans de fer-lo. També hi ha hagut vint-i-cinc infraccions per aparcar amb la finalitat de captar passatge i vint per no portar el full de ruta. L’AMB també ha informat que fins a 30 d’octubre s’havien obert disset expedients per circular per les vies amb la finalitat de captar passatge, sis per no respectar els dies de descans obligatori i quatre per no respectar el temps mínim de precontractació. A banda, també hi ha hagut quatre denúncies per fer de forma habitual serveis fora del territori on es troba domiciliada l’autorització, tres per no portar visible el distintiu de la Generalitat, dos per no complir amb les obligacions legals amb els treballadors i un per conduir sota la influència d’estupefaents.

Summary: L’AMB interposa 224 denúncies a empreses de VTC


El pas de l’actor Willy Toledo pel programa ‘Al Rojo Vivo’ de La Sexta ha deixat empremta i ha tingut un impacte notable en les xarxes socials. L’usuari de Twitter @berlustinho ha aplegat alguns d’aquests moments. Toledo ha discutit amb el presentador, el periodista Antonio García Ferreras, i amb Xavier Sardà, entre més contertulians, sobre la poca qualitat democràtica a l’estat espanyol. Per això posava d’exemple la impunitat de la major part dels dirigents del PP després de tants anys d’invesigació del cas Gürtel, o la responsabilitat del PSOE amb els GAL, o el paper de Baltasar Garzón emparant tortures a detinguts com els independentistes dels Jocs del 1992. Aquest ha estat un dels moments més tensos, perquè tant Ferreras com Sardà no podien entendre que Toledo critiqués Garzón. ‘Si hi ha un jutge emparador de la tortura en aquest país és Batltasar Garzón. Ara desobrim que Garzón va ser el jutge d’instrucció en casos de desenes de tortures?’ Ferreras, Sardà y Nativel Preciado intentando demostrarle a Willy Toledo que en España hay democracia y que todo va de coña. Ferreras no recuerda que Baltasar Garzón estaba tras las torturas en 1992 de independentistas antes de los JJOO, ¿verdad? pic.twitter.com/vtGEBlzltu — Bernat Castro (@Berlustinho) June 27, 2018 En un altre moment, l’actor recorda que ‘l’amo de La Sexta és el mateix que el de La Razón, un diari feixista’. Willy Toledo VS La Sexta, deleitaos: pic.twitter.com/SsdHkViXZJ — Bernat Castro (@Berlustinho) June 27, 2018 I encara després li demana a Ferreras: ‘Tu t’has preocupat mai dels sous d’aquesta gent que hi ha aquí darrere? Càmeres, gent de producció, becaris… Quant cobra aquesta gent?’ I li retreu que treballés per a Florentino Pérez com a director de comunicació del Real Madrid. Llegó el momento, Willy Toledo VS Ferreras sobre situación laboral de sus trabajadores y Florentino Pérez: pic.twitter.com/Cj0C4a5HHT — Bernat Castro (@Berlustinho) June 27, 2018

Summary: Willy Toledo esvalota La Sexta recordant a Ferreras les tortures que va emparar Garzón


Arnaldo Otegi (1958) és un referent de l’independentisme i un dels grans protagonistes del procés de pau al País Basc. Ell va ser l’encarregat de convèncer els partidaris de la lluita armada de continuar el camí per mitjans pacífics i democràtics. Ara és representant de Bildu, però ha estat un total de catorze anys clos en presons espanyoles. Divendres va estar a Barcelona per signar la Declaració de la Llotja de Mar, que uneix els partits sobiranistes de tot l’estat espanyol. VilaWeb va poder parlar-hi en un restaurant cèntric a propòsit del moment polític actual, la violència policíaca, les barricades, el paper dels presoners en un moviment d’alliberament, de la burgesia en el cas català i del consell que dóna ell a l’independentisme català: unitat i programa de mínims. —A Catalunya la darrera setmana de mobilitzacions al carrer ha donat força als independentistes, als unionistes, o a cap dels dos? —L’efecte de les barricades a Catalunya dóna per a tres reflexions. Primera, hi ha un sector del jovent que se sent agredit profundament i que creu que s’ha d’autodefensar de les agressions de l’estat. Són els joves que, a catorze anys o quinze d’edat, han vist com pegaven als seus pares i als seus avis. Segona: les barricades posen el focus internacional sobre Catalunya. El món torna a entendre que a Catalunya hi ha un conflicte que semblava desaparegut. I tercera: es passa del debat polític al policíac, cosa que port enfortir les posicions unionistes. Durant molts anys van fer-ho al País Basc i els va funcionar. —En quin sentit? —Aquest és un estat amb tota una arquitectura construïda per enfrontar-se a la lluita armada d’ETA: legislació i tribunals d’excepció, guerra bruta, tortures. Quan desapareix la lluita armada d’ETA (perquè nosaltres fem desaparèixer la lluita armada de l’equació), l’estat no té arquitectura nova per a enfrontar-se a una estratègia pacífica, democràtica i de desobediència civil. I continuen amb la que ja tenien. Van fer-ho al País Basc i ara l’apliquen mimèticament aquí. És a dir: abans tot era ETA i ara tot és sedició. Per això apliquen l’article 155, fan canviar seus d’empreses, detenen joves i empresonen per haver posat urnes. És la repressió. —Sobre el paper dels presoners, quan vós vau entrar a la presó vau decidir de callar i que no parlaríeu més en nom del moviment. Per què? —Nosaltres mai no hem concedit a l’estat que la direcció del procés sigui a la presó. La direcció, sempre al carrer. Posició de principis. No solament perquè estàs més feble en termes ideològics, sinó perquè a la presó ets a les seves mans i els instruments de pressió que reps són més forts. Ara, és una qüestió cultural. No dic que sigui millor o pitjor que algunes altres receptes. Que quedi clar. Però nosaltres mai no vam concedir a l’estat que la direcció de Batasuna estigués a la presó. Encara que hi estigués tota, els dèiem: ‘No, no vingui aquí. Parli amb els de fora.’ —El vostre cas és revelador. Un jutge espanyol us va condemnar a sis anys de presó per un segrest fet per ETA. I un altre a deu per haver reconstruït un partit polític, Batasuna, i per ‘haver intentat convèncer els qui encara creien en la violència’, com explicàveu fa poc a The Guardian. És quan feu política quan us envien més anys a la presó. —Alec Reid, sacerdot que va inspirar en bona part el procés de pau a Irlanda, ens va dir ‘com més raonables sigueu, més anys de presó passareu’. I es compleix. Si davant la comunitat internacional et mostres raonable, ells no tenen cap mena d’argument per a posar damunt la taula. Per això cerquen, i cercaran, que el tema català sigui de violència i d’ordre públic. Nosaltres a la presó vam tenir molt clar que, quan tens un conflicte amb l’estat i aquest conflicte es converteix en mercaderia electoral a l’estat que combats, no hi pot haver solució dialogada. Posem sempre el mateix exemple: si a Israel qui guanya més vots és qui té una posició més forta contra el moviment palestí, mai no hi haurà negociació amb el moviment palestí. I això passa ara aquí. —Per cert, ja que ho heu mencionat, és veritat que ETA s’inspira en Israel, en començar, com explicava Madariaga? —Sí, és veritat. Ho explica bé, ell. Diverses experiències israelianes causen molt impacte en el moviment basc d’alliberament nacional. Els quibuts, per exemple. O les seves escoles, que van ser la inspiració de les nostres ikastoles. I les primeres armes que demana ETA, les demana als israelians. No els les van donar, per cert. —Tornem al present. Si ara hi hagués grans moviments independentistes al País Basc, Galícia i a més llocs de l’estat espanyol, no podria apagar tants focs. Per què està tan tranquil, ara, el País Basc? —Perquè venim d’un procés diferent. Un procés de quaranta anys que ha deixat el seu pòsit. El País Basc ha decidit de fer una pausa. Però aquests dies hem observat en sectors joves una nova repolitització mitjançant la solidaritat amb Catalunya. Nosaltres, tan bon punt vam sortir de la presó, vam dir: ‘Què cal fer?’ Formar un front comú amb Catalunya. Obrir un altre front, un altre problema. I demostrar al món que el problema no és Catalunya, no és el País Basc, no és Galícia. El problema és Espanya com a estat democràtic. I avui hem fet un gran pas. —És la Declaració de la Llotja de Mar: partits sobiranistes de tot l’estat espanyol signant un manifest. —Hem construït un programa de mínims que, segons el meu punt de mira, trenca amarres amb el règim del 78. Vista la involució democràtica de l’estat, hem estat capaços d’unir-nos tots per dir que no hi haurà cap règim democràtic a l’estat espanyol si no reconeix l’autodeterminació dels pobles, allibera els presos polítics i etcètera. I no ens basem en la retòrica antirepressiva o de mera petició de llibertat per als presos, sinó que fa pinya al voltant d’un programa d’allunyament del règim del 78. Declaració de la Llotja de Mar: partits catalans, balears, valencians, bascs i gallecs s’uneixen contra la repressió i per l’autodeterminació —Fins a quin punt Bildu i alguns partits catalans es troben lligats per alliberar els presos i no els territoris? Fins a quin punt marca i paralitza l’obsessió d’amollar els presoners? —En el nostre cas no és així. Però sí que és certa una cosa. Ens han demanat més d’una vegada per què havíem de donar pas a un govern del PSOE. Per nosaltres l’estat espanyol es prepara per a dues coses: una nova recessió i fer front al tema català. La tendència serà d’anar cap a models autoritaris de governança. I teníem una possibilitat d’obrir un parèntesi: un govern del PSOE al qual s’afegís Podem (cosa que no va fer, cometent greu error polític) i que depengués dels independentistes. —Què haurien pogut aconseguir amb això? —D’entrada, cap resolució del problema en termes polítics. Que quedi clar. Però –i és com ho vam dir als nostres amics catalans– nosaltres necessitar donar solució integral al problema dels 240 presos que tenim. Aquesta és una tasca prioritària i primordial. Quan ho expliquem a ERC i la CUP, ho entenen. Nosaltres no som en el punt que sou vosaltres. Estem molt més endarrerits en termes de procés d’alliberament nacional. I hem d’obrir la possibilitat, en termes humanitaris, de resoldre aquest problema. I dos: continuem pensant que amb vista a la comunitat internacional s’ha de demostrar d’una vegada i per sempre que ni el millor dels governs espanyols és capaç de resoldre democràticament la qüestió territorial. I aquests dos objectius ens van fer moure. Ara, nosaltres vam avisar: amb la sentència serà més difícil. Veurem com van les eleccions. —L’exhumació de Franco, com l’heu vista? —Mira, quan Franco es va morir li va dir a Juan Carlos: ‘Juanito, per damunt de tot, la unitat d’Espanya.’ Treure les restes del Valle de los Caídos és fàcil. Més complicat és treure el franquisme de les institucions. I això no hi ha esquerra espanyola que ho faci. És lacerant observar que, quan hi ha una condemna de cent anys per haver posat urnes, els sindicats i la suposada nova esquerra no hagin estat capaços de muntar una manifestació. La contrareforma a Espanya entrarà fins a la cuina. Qui pot fer-hi front? Els sobiranistes. El programa de regeneració democràtica és a Catalunya, al País Basc, a Galícia. Aquest és el programa que trenca l’herència franquista. —Us imaginàveu convergents a la presó? —No. La veritat és que no. Els vaig visitar i em va impactar una cosa. He estat moltes vegades a la presó i Jordi Turull em va dir que treballava a la cuina i que servia els àpats als presoners socials. I em demanava si una persona com Turull hauria pensat mai que acabaria al menjador d’una presó servint menjar al lumpen de la societat, els sectors més marginals. Però hi està. I em sembla important que representants de la burgesia catalana estiguin a la presó, i aguantant, i que hagin donat un exemple de mantenir la dignitat durant el judici. Són referents d’un poble i un país que vol fer les coses diferent. —Tinc la sensació que això vós ho veieu més clar que segons quines esquerres que, aquí, continuen atrapades en la posició anticonvergent clàssica. —Al País Basc també passa. Em fan aquesta observació: ‘Aquest és un procés dirigit per la burgesia catalana.’ I jo els responc: ‘És que els presos són de la burgesia catalana. Els presos són gent que prové de la burgesia catalana.’ I, per tant, em sembla un disbarat, aquesta crítica. Jo no conec gaires processos comunistes, a l’estat espanyol. Ni conec gaires presoners comunistes, a l’estat espanyol. Quants anys ens hem passat parlant de la revolució? I pensant-la? I planificant-la? Doncs la revolució es produeix ara a Catalunya. I la tenim a 500 quilòmetres, al País Basc. No ens adonem de la dimensió històrica que té. El gran potencial del problema català és que de manera pacífica ha posat milions de persones al carrer. Aquí la gent està obnubilada amb Hong Kong, que té impacte mediàtic perquè al davant té la República Popular Xina i perquè els manifestants porten la bandera dels Estats Units. Però Catalunya… —Quins consells doneu als presoners, vós que heu estat deu anys a la presó. —Catorze anys a la presó. Han de ser conscients d’una cosa, que també passa amb els nostres presoners: avui són més ostatges que mai. Aquest és un estat que, d’ençà de temps immemorials, abans de seure en una taula, pren ostatges. D’ençà de la conquesta de Granada, quan es van emportar els fills de Boabdil, això va així. Crec que n’agafaran més. Més operacions policíaques i més gent a la presó. Consells als presoners? Que siguin conscients que són ostatges de l’estat. I que siguin conscients –com estic segur que en són– de la responsabilitat que tenen com a referents ètics, polítics, i morals de molta gent. —I quins consells doneu al moviment independentista? —Unitat. Unitat. L’únic consell vàlid, per mi, és que val més un mal acord que una bona baralla. Unitat sobre un programa de mínims. Unitat no vol dir llistes unitàries. Tu has portat al teu país, entre tots, moviments civils inclosos, a un desenvolupament important del procés. Doncs ara tens una responsabilitat. I la gent te l’exigeix. Tu m’has portat fins aquí i jo vull arribar fins allà. I ara, per mi, la demanda és d’unitat per a arribar fins allà. —Com sou rebut a Europa? —Acabo d’escriure a The Guardian, m’han rebut a Westminster, parlo amb ministres europeus, Pepe Mujica, i el senat mexicà amb absoluta normalitat. És curiós: al món anglosaxó, al món llatinoamericà, o al món àrab, algú que fa una evolució i prova de cercar una solució pacífica a un problema armat és una persona honorable. Gerry Adams, per exemple. A Espanya és un delinqüent. És demostrat que canviar d’opinió només és possible si tens un cervell més o menys evolucionat. Això és així. Creu-me. Ho vaig llegir a la presó. Un professor dins la presó m’ho va dir: amb els micos, no passa. — Res a afegir? —Vull enviar missatge de solidaritat a presos i familiars. I al moviment independentista en general vull dir que a vegades ha de venir algú de fora per dir-ho: sou protagonistes d’una revolució democràtica. I és extraordinari. I ho feu de manera pacífica i democràtica. I us donarà fruits. Però s’ha de perseverar. Per mi, unitat i programa de mínims. Sobre aquesta base és per on s’ha de caminar.

Summary: Arnaldo Otegi: ‘La revolució es produeix ara a Catalunya’


El gastrònom Isaac Gelabert és un brillant gestor i organitzador d’actes gastronòmics de diversa mena. El podem trobar donant suport a projectes del Celler de Can Roca, al Fòrum Gastronòmic de Girona i a la Fundació Alícia. Però, pel damunt de tot i més, Isaac Gelabert és un especialista i apassionat dels formatges. Per això no és estrany que sigui l’ideòleg i director de ‘Lactium, mostra de formatges catalans‘, un dels esdeveniments més destacats del sector, que se celebrar a Vic aquest cap de setmana. És una fira que cerca donar qualitat i coneixement sobre el món del formatge des del relat de primera mà dels seus protagonistes, els formatgers, i entén el formatge com a cultura gastronòmica, amb valor afegit, amb un paisatge i un relat associats que cal propagar. Hem volgut parlar amb Isaac Gelabert per saber i entendre en quin moment es troba el món del formatge artesà a Catalunya, què ha passat els darrers quaranta anys en aquest àmbit i de com s’ha compost el Lactium d’enguany. —Som una cultura formatgera? —No érem un país de cultura formatgera, però d’ençà dels anys vuitanta del segle XX, ens hi hem convertit. En aquesta dècada hi va haver tot un moviment neorural, amb l’aparició de nous pagesos, gent de ciutat que van anar a viure al camp i una part es van dedicar a fer formatges, sobretot de cabra. Aquí, tradicionalment, el formatge era un producte d’autoconsum, el formatge era una manera de conservar la llet. Fins al segle XX no es comercialitzava. Però quan es van estendre les virtuts de la llet com a un producte sa, nutritiu, molt complet, la demanda va créixer, i la tècnica, la pasteurització, va impulsar-ne el consum i la producció. Aquest fenomen aquí va arribar després de la guerra. Quants formatges coneixem que es fessin abans? Direm el mató, el tupí, el Serrat, i para de comptar. Fins i tot el formatge de la Garrotxa és una creació dels anys vuitanta. No ens podem comparar, doncs, amb les cultures formatgeres de països com Suïssa, França o Anglaterra. —Com ha evolucionat el formatge català dels anys vuitanta fins avui? —Als anys vuitanta hi va haver un ‘boom’ i van aparèixer els formatges d’autor, se’n van recuperar d’antics, etc. Avui vivim un nou moment àlgid, que és molt recent; comença al 2015. És una segona etapa que va lligada a la reconversió de la indústria lletera i a una nova generació de neorurals. El formatge és un producte amb un valor afegit i això permet de mantenir l’activitat pagesa. Avui hi ha pagesos i pastors que es reconverteixen i han començat a produir formatges. És una transformació que veiem que passa d’un any ençà. I se li suma aquesta segona generació de neorurals, que són persones molt formades, enginyers industrials, per exemple, que decideixen de canviar de vida i que se’n van a viure a pobles petits i es dediquen a fer formatge. Per posar-ne un exemple, a la comarca d’Osona devem tenir una quinzena de formatgeries, una desena de les quals han aparegut els darrers deu o dotze anys. —Per tant, l’auge de la producció formatgera és un fenomen de present, es produeix en aquests moments. —Sí, l’elaborador viu un gran moment: s’elabora un producte autèntic, ple de valors lligats al paisatge, la biodiversitat, la sostenibilitat, i de molta qualitat. Això és possible perquè se n’ha augmentat molt la formació, a través dels cursos de l’Escola Agrària del Pirineu, de la Torre Marimon, del Consorci del Lluçanès, de l’organització de jornades tècniques… Isaac Gelabert, director de Lactium, durant la presentació d’aquesta edició 2018. —Una de les plataformes per a donar a conèixer els productors de formatge i els seus productes és precisament el Lactium, que destaqueu que és una mostra de formatges catalans i us centreu en els productes artesans. —Artesans i autèntics. —Què voleu dir amb ‘autèntics’? —A França les denominacions d’origen han fet molt bona feina, mentre que aquí encara ho tenim pendent, i la paraula ‘artesà’ es fa servir per tot. Una característica important del Lactium és que, en aquesta mostra, en la qual són presents quaranta formatgeries artesanes, són els formatgers els qui expliquen els seus formatges, perquè ells en són els millors prescriptors. És important poder conèixer la persona que fa el formatge, la seva història, la intenció que té amb cada producte. Que sigui ell mateix qui expliqui com fa cada formatge. —Quins altres eixos defineixen Lactium? —Tenim un programa d’activitats molt potent. N’és l’altre eix fonamental. Oferim una trentena d’activitats de tota mena, com ara l’Aula de Formatge Bonpreu-Esclat, destinada al tast de formatges, en la qual fem tasts guiats per especialistes. Enguany, n’oferim alguns que combinen jazz i formatges, vins i formatges, poesia i formatges… perquè el formatge és cultura gastronòmica. Després tenim un altre espai singular, el Txis Corner, en què es presenten projectes innovadors i experimentals del sector, com ara el projecte de treball cooperatiu, gestió forestal i producció ecològica La Segalla, o l’oferta lactoturística que ofereix la formatgeria Mas Alba, de Pla de l’Estany, o les flors de formatge ancestrals de La Rapadura Lodigiana… —Cap novetat a destacar en relació a edicions anteriors? —Enguany hem reforçat les activitats infantils. La mostra la fem al Parc Balmes, un espai molt agradable en el qual les criatures i les famílies poden gaudir durant tot el dia. Els petits són els futurs consumidors, cal tenir-ne cura. A ells, els encanta la mostra de bestiar viu que també tenim (descobreixen quatre races de cabres, dos d’ovelles i una vaca frisona). —En aquesta mostra de formatges catalans, no hi falta el concurs. —És important. Se celebra dissabte i és organitzada en vuit categories. De cada categoria, en surt un formatge guanyador. D’aquests vuit, un jurat de cinquanta persones (especialistes, prescriptors i premsa especialitzada) tria el millor català. Catalunya ha esdevingut territori de formatges. El creixement en nombre de formatgeries artesanes és una prova de la bona salut del sector i del posicionament dels formatges artesans entre els productes gastronòmics de qualitat excel·lent i de gran interès per al consumidor. El Concurs Lactium és un reconeixement d’aquest esforç. Aquesta és una de les moltes propostes que us oferim per al cap de setmana. Si voleu descobrir-ne més, cliqueu ací.

Summary: Lactium i la nova cultura formatgera