L’eurodiputat Ramon Tremosa ha trencat el cordó sanitari que ha mirat de construir l’estat espanyol entre l’independentisme català i les institucions europees. Ho ha fet especialment d’ençà que fou nomenat coordinador del grup liberal demòcrata de la comissió d’Economia de la cambra. Des d’aquest càrrec, Tremosa s’ha reunit amb cinc comissaris de primera fila de la Comissió. Tots, d’una manera o d’una altra, li han demanat pel referèndum d’autodeterminació del primer d’octubre. Ho explica en aquesta entrevista en què també posa èmfasi en l’encert del referèndum com a eina comprensiva i acceptada a les democràcies europees avançades. —No devia ser fàcil obtenir aquesta plaça amb l’actuació habitual de Ciutadans i UPyD… —És poc habitual que un partit amb un únic eurodiputat tingui un coordinador. I encara menys en una comissió tan important com és la d’Economia. És una de les més importants del parlament. Efectivament, va haver-hi diputats d’UPyD que van enviar correus electrònics a la resta del grup demanant que jo no fos nomenat coordinador, encara que ho havien aprovat per unanimitat els membres de la comissió. També m’havien avalat els consellers del grup liberal a la comissió, que són gent molt potent i amb molt de pes. Al final, el buró del grup ALDE –és a dir, el comitè de direcció– per unanimitat va ratificar el meu nomenament. —Les pressions espanyolistes no van fructificar. —Fa vuit anys que sóc a la comissió d’Economia. He pogut ser ponent del parlament i del grup en molts informes. Sóc prou conegut per la feina feta entre els altres grups. Amb el líder del grup, Guy Verhofstadt, hem tingut una bona relació darrerament i va ser un dels qui van demanar que em presentés com a coordinador d’ALDE perquè era el millor candidat, a opinió seva. Per tant, aquesta és la situació. —Una nova posició més influent? —És una nova feina molt feixuga, amb molta més responsabilitat. Represento un grup de seixanta-vuit diputats que acostuma a decantar les majories a la comissió d’Economia i al plenari. Hi tractem de temes tan importants com la multa de Google, la governança econòmica de l’euro o els rescats d’Itàlia amb Monte Paschi o els dos bancs venecians, les operacions del Banc Popular i el Banc de Santander… Tot això passa per aquesta comissió. El Banc Central Europeu i els altres organismes econòmics europeus responen també a la comissió d’Economia. És una posició molt bona i n’estic molt content. —És una posició amb accés directe a persones de primer nivell de les institucions europees… —Sí. I amb una activitat molt forta. Per exemple, ara serem una setmana a Washington en una visita a la Reserva Federal i també a Nova York. Seré el representant del grup liberal en aquesta delegació. Som pocs eurodiputats. La posició obre un camp de treball que fins ara no tenia. —També podeu parlar sovint amb els comissaris europeus? —Aquests últims mesos hem pogut veure que el cordó sanitari que l’estat espanyol aplica al govern català dins les institucions europees és implacable. Cap conseller, ni el vice-president ni el president del govern català no poden accedir a cap comissari a Brussel·les. Però, a més, fa un mes i mig hi va haver el cas de la celebració a Barcelona del congrés de l’associació europea de ports: van venir els gerents dels ports d’Hamburg, Bremen, Anvers, Rotterdam, etc., i la comissària de Transports, Violeta Bulc, va estar dos dies a Barcelona. Doncs ningú del govern català no va tenir accés a parlar-hi. La diplomàcia espanyola la va blindar i li va organitzarr una agenda d’actes ben plena. El president del Port, Sixte Cambra, tan sols la va poder saludar a la porta amb una encaixada de mans. Vaig ser ponent del congrés i ho vaig poder veure amb els meus ulls. No hi va haver ni tan sols la possibilitat que el Port de Barcelona parlés cinc minuts amb la comissària de Transports, tot i que s’han rebut fons europeus per fer tot el dic de la nova terminal. Per sort, amb el càrrec que ara tinc, puc accedir a tots els comissaris que tinguin relació amb afers de governança econòmica, competència, política monetària, etc., alguns dels quals són vice-presidents. He pogut saltar el cordó sanitari que ha creat l’estat espanyol a la Comissió Europea. —Aquests últims dies us heu reunit amb molts comissaris… Demanen pel referèndum d’autodeterminació? —M’he reunit amb uns quants comissaris, aquestes últimes setmanes. Són reunions molt britàniques. Abans de començar es diu quants minuts durarà la reunió. I hi ha una agenda prèvia amb els punts que entren a la reunió. Normalment són normes europees que la Comissió ha enviat al parlament. En les reunions que he tingut amb cinc comissaris aquests últims dies, sempre ha sortit la qüestió de Catalunya. Alguns l’han tret de manera més informal i alguns de manera més explícita. Fins i tot, dins la reunió mateixa. En alguns casos, hem estat més estona parlant del referèndum que no el temps previst per a la reunió. Hi ha un interès molt evident per la qüestió catalana. I cada setmana els principals mitjans del món parlen de la situació. Hi ha interès, coneixement, informació i preguntes a fer. —Interès no vol dir simpatia, oi? —A veure… La diplomàcia és molt diplomàtica… Un comissari no prendrà mai una posició pública i oficial, però pot enviar missatges amb llenguatge no verbal. Per exemple, tots els comissaris han accedit a fer-se una fotografia amb mi tot i saber la situació amb què el govern català, amb dos milions de vots al darrere, no pot fer-se aquesta fotografia pel boicot de l’estat espanyol. Alguns comissaris han repiulat la fotografia quan l’he penjada a Twitter. I alguns han establert un diàleg amb mi a Twitter en relació amb la reunió que hem fet. És el cas de la comissària Vestager. Hi ha hagut públicament unes mostres de simpatia d’aquests comissaris que no són normals quan un coordinador de grup els visita. Tot això forma part del llenguatge no verbal de Brussel·les. —I l’argumentació sobre el referèndum ha arribat correctament? S’entén? —Ja fa cinc anys que posem molt d’èmfasi en les manifestacions, que han estat molt lluïdes i vistoses, amb fort impacte mediàtic. Però a Brussel·les, allò que es comenta entre eurodiputats, membres de la Comissió, diplomàtics és que hi ha hagut sis eleccions a Catalunya guanyades per candidatures independentistes i pro-referèndum. I també és prou sabut que els dos grans partits espanyols han baixat a mínims històrics aquí. Això ho destacava ja el Financial Times el 2014 després de les eleccions europees. Les preguntes que em fan a les institucions europees són sobre la tendència de fons en termes de vots en urna. Les manifestacions impressionen, però allò que compta són els resultats electorals. Si la força del carrer no es canalitza en urnes, es perd. —El referèndum és una bona eina si és aquesta la cosa que preocupa… —És un instrument molt utilitzat en les democràcies avançades. No tan sols tenim el cas del Quebec i Escòcia, sinó que tenim també el Brexit, els dos cops que Dinamarca i Suècia van votar en contra d’entrar a l’euro… Conec diputats finesos del partit del govern que proposen de fer un referèndum perquè Finlàndia surti de l’euro. Perquè no volen pagar els rescats que vindran després d’haver pagat els que ja s’han fet. Els referèndums defineixen qüestions importants en les democràcies avançades. Serveixen per a definir marcs legals. No són un instrument denigrat com a l’estat espanyol. —Aquesta normalitat del referèndum com a eina no vol dir que puguem esperar cap acció o gest de les institucions europees abans dels fets consumats. —La independència s’ha de fer a Catalunya. No és una feina acabada per nosaltres encara. Tenim l’experiència de les independències bàltiques o de Croàcia i Eslovènia. Just abans de les independències, hi havia declaracions explícites i contundents de països poderosos dient que no serien mai de la UE. Al cap de setmanes o mesos, aquests grans països encara insistien a revocar les independències unilaterals. No podem esperar que ni abans ni immediatament després del primer d’octubre hi hagi grans mostres de suport. El procés entrarà en una fase que es disputarà en el camp internacional. La força de Catalunya en la fase de combat internacional dependrà en bona part de la participació.

Summary: Ramon Tremosa: ‘He saltat el cordó sanitari creat per l’estat espanyol a la Comissió Europea’


VALÈNCIA, 21 (EUROPA PRESS) La Sala Civil i Penal del Tribunal Superior de Justícia de la Comunitat Valenciana (TSJCV) ha confirmat la inadmissió de la querella de l’expresident de la Generalitat Francisco Camps (PP) per injúries i calúmnies contra la vicepresidenta actual del Consell, Mónica Oltra, i ha recordat a l’excap del Consell que l’arxiu de la ‘causa dels vestits’ no impedirà que quede en el record i puga utilitzar-se com a arma política a causa de a la repercussió pública que ha tingut. Així consta en la interlocutòria, facilitada pel tribunal valencià, en què el TSJCV rebutja que Oltra injuriara Camps quan va dir en una cadena de televisió que este portava vestits “pagats amb diner brut”. Així desestima el recurs de súplica interposat per l’excap del Consell i confirma la interlocutòria dictada a final de setembre. En la nova resolució, el tribunal indica que el dret a la llibertat d’expressió no és absolut i està sotmès a “certs límits”, però estos –aclarix–, en qualsevol cas, han de ser objecte d’una interpretació més restrictiva, de manera que únicament siguen aplicables quan de manera clara i terminant estiguen justificats. Per això, recorda, cal tindre en compte que no és el mateix un particular que una persona pública, “que per la pròpia naturalesa de la funció que de manera voluntària desenvolupa este últim, està més exposat a la crítica i, per tant, ha de ser més tolerant”. “Això –indica– no li col·loca en la tessitura d’haver de suportar tota classe d’insults o desqualificacions personals, però l’ús d’expressions vulgars o grolleres, pel seu compte, no determina que s’hagen excedit estos límits, ja que no podem oblidar que ens trobem en un àmbit en el qual els seus participants pretenen precisament cridar l’atenció, provocar debat, mitjançant expressions o frases curtes que arriben al públic”. PERSONALITAT RELLEVANT En este cas, assenyala el tribunal, tot i que Camps s’hi haja retirat de la política activa, “no per esta raó ha deixat de ser una personalitat rellevant dins de la nostra comunitat, el que determina que les seues opinions susciten interès periodístic i, pel que fa màxim representant del PP al llarg d’una època que s’han incoat diferents causes, potser vinculades a la gestió d’integrants del partit durant este període, no quede completament desvinculat del debat polític”. A més, indica que les afirmacions d’Oltra sorgixen com a rèplica a unes prèvies declaracions que va fer Camps, quan amb independència que utilitzara o no l’expressió ‘pinta’, està dirigint una crítica a polítics afins al partit d’Oltra, “o com menys d’algun dels integrants de la seua coalició de govern”. Per tot, entén que es tracta d’una manifestació d’una opinió o un juí de valor “justificat” per estes prèvies manifestacions, així com pel fet “innegable” que dins d’este debat polític s’han abocament crítiques a la gestió de Camps “precisament per l’existència d’estes causes, respecte de les quals existix un evident interès públic”. Això “no quedaria desvirtuat” per la sentència absolutòria dictada a favor de Camps, ja que este procediment ha tingut un objecte molt concret, que no supera a la totalitat de la seua gestió. Sobre esta resolució absolutòria, advertix: “Pot ser que no s’apreciara un delicte de suborn impropi, però això precisament per la repercussió pública que ha tingut la causa no impedirà que la mateixa quede en el record i la seua mera existència siga empleada com a arma política”.

Summary: TSJCV diu a Camps que l’arxiu de la ‘causa dels vestits’ no impedirà que quede en el record i s’utilitze en política


La premsa i les organitzacions internacionals informen habitualment de la repressió de la Xina, per exemple, contra els uigurs. I ara tots els focus són posats, lògicament, sobre Hong Kong. Per contrast, la quotidianitat i la magnitud de la repressió al Tibet és molt difícil de documentar i denunciar. La Xina hi ha construït tantes barreres censores i amenaçadores que l’opacitat és total. Ho confirma el recent informe de Human Rights Watch, ‘China: Free Tibetans unjustly imprisoned‘. El document reclama que les autoritats xineses alliberin els monjos i dissidents pacífics empresonats arbitràriament d’ençà de les protestes del març del 2018. En recull vuitanta casos i constata que, sobre molts d’ells ja fa una dècada que no hi ha informació d’on són, quin n’és l’estat de salut, ni quins càrrecs els imputen. Habitualment, no se sap de què són acusats. I, quan se sap, diuen generalitats com ‘fer perillar la seguretat de l’estat’ o ‘difondre secrets d’estat’. Res no fa pensar que els jutgi un tribunal imparcial, amb garanties de defensa, tal com estableix la llei internacional. ‘Tibetans que no van fer res més que manifestar-se pacíficament pel respecte dels seus drets humans, han estat condemnats a llargues penes de presó’, ha declarat Sophie Richardson, directora d’HRW a la Xina. ‘Els haurien d’alliberar immediatament.’ El nombre total de detinguts del 2008 ençà és difícil d’establir, diu HRW. La informació sobre ells i els seus casos és restringida hermèticament. Els informadors de l’interior corren el risc permanent de ser empresonats. Malgrat la censura i la intimidació, HRW afirma que ha pogut obtenir la informació de fonts locals. En la major part dels casos no s’ha permès a les famílies dels presos de posar-se en contacte amb ells o de tenir notícies de la seva destinació. Hi ha gran preocupació per l’estat de salut de molts, atès l’abús físic tan dur a què és sotmès i l’absència d’assistència mèdica sota custòdia. Se sap que uns quants han hagut de rebre tractament urgent. La relació dels vuitanta casos és diversa: molts monjos, professors, escriptors, doctors, comerciants… S’hi destaca un grup de monjos acusats de no haver impedit una protesta al monestir, en la qual ells no van prendre part. Són sentenciats a quinze i vint anys de presó. Uns acusats d’espionatge amb condemnes que van de catorze anys a cadena perpètua. Hi ha detinguts de les protestes del 2008 a Amdo Ngaba, on les forces de seguretat van matar vint-i-cinc tibetans. A més a més, des del 2008 fins al 2018 hi ha hagut cent cinquanta-tres casos de monjos i joves que s’han immolat en públic com a acte de protesta. Les autoritats xineses n’han detingut amics, col·legues i familiars, acusant-los ‘d’homicidi intencional’ per ‘incitació al suïcidi’. Thubten Wangchen: és l’informe més complet que existeix El monjo budista Thubten Wangchen, parlamentari tibetà a l’exili i director de la Casa del Tibet de Barcelona, diu: ‘És un informe molt important perquè no és fet per tibetans, sinó per la prestigiosa HRW, després d’una llarga investigació. No hi ha informes tan complets. Amb proves, fotos, noms i cognoms. HRW ja va dir que, després de Síria, el poble del Tibet és el que més pateix la repressió al món.’ Wangchen confirma que no hi ha un nombre clar d’empresonats. Surten de la presó i n’hi entren gairebé cada dia, encara que no hagin comès cap delicte. Els motius de detenció són arbitraris: ‘N’hi ha prou que la policia sospiti que has pregat pel Dalai Lama, o que tens una foto d’ell o que has fet una trucada a l’exterior. T’investiguen, t’interroguen i, si no respons bé, et tanquen a la presó. N’hi ha prou de tenir una foto del Dalai Lama a casa perquè t’engarjolin.’ ‘La repressió contra la religió budista és molt dura’, m’explica. El febrer d’enguany era l’any nou tibetà. A cada casa hi ha un altar, amb fotos de Buda i més divinitats. S’hi encenen barres d’encens, espelmes, s’hi medita, s’hi prega. Els xinesos van fer un pòster especial que repartien casa per casa. Era obligatori de posar-lo a l’altar i pregar-hi. Al pòster hi ha les imatges de cinc dirigents encapçalats per Mao Zedong, Deng Xiaoping i Li Peng. ‘D’una banda, el govern xinès és ateu oficialment’, diu Wangchen. ‘D’una altra, obliga les famílies tibetanes a fer reverències i ofrenes als dirigents xinesos, i prohibeix de fer-les al Dalai Lama o a altres lames.’ Totes les famílies tibetanes tenen algun desaparegut o empresonat Obtenir informació, com diu HRW, és molt difícil i arriscat. El parlament tibetà a l’exili tampoc no té xifres fiables de desapareguts: ‘Als pobles petits la gent no transmet la informació i en desapareix molta, de gent. Pel nostre govern a l’exili, hi ha aproximadament uns mil tibetans empresonats, però al món no se’n parla. El problema del Tibet és en un segon pla’, denuncia Wangchen.’ Totes les famílies tenen desapareguts, o torturats, o empresonats o morts. Un pare, un germà, un oncle que un dia va desaparèixer i no l’han vist mai més.’ El cas més famós és el de l’XI Panchen Lama, Gedhun Choekyi Nyima. Tres dies després de ser reconegut pel Dalai Lama com la reencarnació de l’anterior Panchen Lama, va ser segrestat per les autoritats xineses. Ell i la seva família. Tenia sis anys. Era el 1995. Ningú no l’ha vist mai més. Ni a ell ni els seus. Fa vint-i-quatre anys. ‘Aleshores, també van ser detinguts uns cinquanta monjos al monestir de Tashilhunpo, inclòs l’abat Chadrel Rinpoché, responsable de cercar la reencarnació del Panchen Lama. Els xinesos el van acusar de relacionar-se amb el Dalai Lama. Des de llavors és empresonat. No sabem on ni què passa. Ningú no l’ha tornat a veure mai més’, afegeix Wangchen. Durant la conversa, surt sovint la idea que el món els ha girat l’esquena, perquè el problema del Tibet s’ha posat en un segon pla. I me’n dóna un petit exemple recent. El juliol passat hi va haver una reunió amb Donald Trump a la Casa Blanca sobre Llibertat Religiosa. Entre més destacats supervivents de persecució religiosa hi havia Nyima Lhamo, una activista tibetana, neboda de Tenzin Delek Rimpoche, important líder religiós mort en una presó xinesa, el 2015, en estranyes circumstàncies. Després d’explicar a tothom el seu cas, Lhamo va adreçar-se al president dels EUA, demanant suport als tibetans i pel retorn del Dalai Lama al seu país. A la primera demanda, Trump va respondre un estrany ‘suport, sí’. A la segona: ‘Moltes gràcies i si us plau digui hola’, sense especificar a qui. A l’ONU, el març passat, Espanya va callar sobre el Tibet És evident que la Xina té molta influència i control sobre governs i institucions internacionals. El març del 2019, oficials del govern xinès van afirmar, per enèsima vegada, davant el Consell de Drets Humans d’ONU, que complirien les recomanacions contra la tortura, el respecte als drets dels detinguts i a la llibertat religiosa de les minories i la col·laboració amb les institucions de drets humans i de les Nacions Unides. Com és habitual, no hi ha hagut, ara com ara, cap indici de canvi. Demano a Wangchen què en sap, d’aquesta reunió del març passat. ‘A l’ONU mana la Xina. Es va debatre si calia parlar sobre el Tibet en una sessió. Dels cent cinquanta-tres països de l’ONU, només tretze van dir que sí. Eren països importants, com els EUA, el Canadà, Anglaterra, França, Alemanya, el Japó, Àustria, Austràlia, etc., però la Xina va guanyar. Espanya hi era present i va callar.’ Wangchen em dóna un document del parlament tibetà a l’exili. És una crida als governs i la gent de tot el món a donar suport a la causa del Tibet. Hi ha una llista detallada, amb dades personals i fotografies, dels cent cinquanta-tres immolats del 2008 al 2018. ‘Per sort, ara fa un any que no n’hi ha. L’últim va ser el novembre del 2018. Molts familiars són a la presó. Els acusen d’haver-los ajudats. No és veritat. Els nois prenen aquesta decisió sense parlar amb ningú. Si ho fessin, els familiars els ho impedirien.’ El dia que Thubten Wangchen va ser a punt de desaparèixer El director de la Casa del Tibet no trepitja el seu país d’ençà del 1987, després d’haver estat detingut, interrogat i amenaçat de mort. Què li va passar? Aquell any Wangchen feia de guia turístic. Duia grups al Tibet, a Hong Kong i a la Xina. Va entrar al Tibet amb fotos del Dalai Lama. En aquella època encara no eren prohibides, però no n’hi havia gaires. Va aconseguir audiència per saludar el Panchen Lama amb el seu grup de turistes catalans. Mentre esperaven l’audiència, dos tibetans li van demanar fotos. Ell no anava vestit de monjo. La primera vegada s’hi va negar. Hi havia policia a prop. La segona vegada, els va donar una. Poc després, dos xinesos el van abordar, fent-li preguntes de tota mena. El van ficar en una habitació amb cinc xinesos armats. El van interrogar a fons. Un se’n va anar i va tornar amb una foto d’ell amb el Papa i el Dalai Lama, en un congrés per la pau, fet a Assís. Ell d’entrada va fer el desentès, però al final no ho va poder dissimular. Van telefonar demanant un cotxe per dur-lo a la presó. El van empènyer a dins. El cotxe duia dues motos davant i darrere. Paren a comissaria. El tornen a interrogar. Li fan omplir un qüestionari de seixanta preguntes. Més tard, l’hi tornen a fer omplir per comprovar si les respostes coincidien exactament totes dues vegades. El van dur amb moto a l’hotel. Li van regirar la cambra, la maleta, etc. Més fotos del Dalai Lama. Tornen a comissaria. Li donen un paper en blanc amb l’ordre de confessar, de fer una autocrítica. ‘Hem pensat matar-te. En dos o tres dies ja no seràs en aquest món –li digueren–. Com que has de morir d’ací a dos dies, et prenem el passaport i la càmera, ja no els necessites. Adeu a la família i als amics.’ ‘Jo no tenia por –em confessa Wangchen–,’duia una protecció del Dalai Lama. Vaig escriure demanant perdó, que m’havia equivocat per culpa de la meva ignorància, que ho sentia molt i que no hi tornaria, etc. Van llegir l’autocrítica davant un tribunal. Els militars xinesos assentien amb el cap. Més tard em van comunicar que havien decidit de matar-me. Però a mi se’m va acudir una mentida piadosa: vaig dir que en el meu grup de turistes hi havia diplomàtics i banquers. Si em passa res a mi, serà una mala notícia per a vosaltres.’ Finalment, la mentida piadosa de Wangchen li va salvar la vida, però ell i el seu grup van ser expulsats immediatament del Tibet. Més tard, essent ell a Pequín, hi va haver protestes al Tibet, manifestacions de monjos. En dos dies van tancar la frontera als turistes. Com que ja no s’hi podia entrar van tornar a Barcelona. Un cop aquí la trucada d’un amic de l’interior el va informar que la televisió xinesa anunciava els noms i les fotos de quatre persones sospitoses d’haver instigat les protestes. Un era Thubten Wangchen. Per sort, ell ja era a Barcelona. El Dalai Lama li va dir: ‘No tornis més, ara és millor viure.’ No hi ha tornat mai més. El govern xinès té moltes antenes Wangchen no pot tornar al Tibet i, a més a més, el 2008 va interposar una querella per genocidi a Madrid contra el president xinès Jiang Zemin, l’ex-primer ministre Li Peng i més dirigents del PC xinès. M’interesso per saber si a Barcelona se sent vigilat. ‘La Casa del Tibet de Barcelona és tan coneguda pel consolat xinès com Messi, al Barça’, somriu Wangchen. ‘El govern xinès té moltes antenes. Aquest estiu volíem fer un curs aquí amb un lama que viu al Tibet. El consolat xinès li va telefonar per a dir-li que la Casa del Tibet és pro-Dalai Lama, que el director és antixinès i que va interposar una querella judicial contra els presidents xinesos. ‘Si vols anar-hi, vés-hi, però quan tornis al Tibet en parlarem’, el van amenaçar. Hem cancel·lat el curs. No volíem que el mestre s’arrisqués.

Summary: La Xina censura la magnitud de la repressió al Tibet


Després de la manifestació, l’organització s’ha entrevistat amb el president Carles Puigdemont al palau de la Generalitat. —‘Casa nostra, casa vostra’ planteja a Puigdemont un pacte social contra el racisme i la xenofòbia La plataforma ‘Casa nostra, casa vostra’, que ha convocat la manifestació ‘Volem Acollir’ que aquest dissabte ha omplert amb una ‘marea blava’ el centre de Barcelona, ha elevat a 500.000 persones el nombre de participants. La batllessa de Barcelona, Ada Colau, dóna la gràcies als manifestats: ‘Barcelona és casa vostra!’ Moltíssimes gràcies a tanta gent vinguda de tot Catalunya per omplir els carrers de Barcelona amb el crit #VolemAcollirBCN és casa vostra! pic.twitter.com/hnVbVqeHUh — Ada Colau (@AdaColau) February 18, 2017 El secretari d’Igualtat de la Generalitat, Oriol Amorós, defensa que és ‘una obligació dels estats democràtics’ atendre els refugiats i emplaça l’estat espanyol a complir els seus compromisos sobre aquest tema. Sobre la manifestació, Amorós ha dit: ‘Crec que que és la manifestació més gran que hi ha hagut mai a Europa. Crec que que era Berlín i ara Barcelona ha passat davant, però no és una competició’. Després dels parlaments, actua Marina Rosell. ‘És el destí dels febles, maleït destí’ #VolemAcollir pic.twitter.com/tnPvC3YWt6 — CasaNostraCasaVostra (@volemacollir) 18 de febrer de 2017 Els coordinadors de ‘Casa Nostra Casa Vostra’ es congratulen d’haver fet la manifestació més multitudinària pels drets dels refugiats. Ruben Wagensberg ha fet una crida conjunta a la societat i institucions per fer un front comú per a dignificar la vida dels refugiats i permetre la seva acollida. També ha demanat a la UE que deixi de gastar-se els diners dels contribuents en tanques i ganivetes. ‘Volem acollir ara’, ha conclòs. 'Gràcies a tots per fer aquesta marea blava!'. Parlen @wagensberg i @laracostafreda, coordinadors de #CasaNostraCasaVostra #VolemAcollir pic.twitter.com/iQq2HArVer — CasaNostraCasaVostra (@volemacollir) February 18, 2017 Meera Zaroor, refugiada siriana: ‘Som víctimes de la guerra.’ 'Som víctimes de la guerra'. La Meera Zaroor és refugiada siriana i avui és aquí amb nosaltres #VolemAcollir pic.twitter.com/C4zL48YRrs — CasaNostraCasaVostra (@volemacollir) February 18, 2017 El testimoni de la Dara, refugiada bosniana que fa 25 anys que viu a Catalunya: 'Si sóc aquí és gràcies a vosaltres'. Dara Ljubojevic fa 25 anys que viu a Catalunya pic.twitter.com/lW0eUvzCiW — CasaNostraCasaVostra (@volemacollir) February 18, 2017 La gent encara camina per la via Laietana cap al passeig Marítim. El parc de la Barceloneta ple de gent que demana que #acollim refugiats, ara parlaments de @volemacollir @btvnoticies pic.twitter.com/fBH809p9vF — Laura Arias (@lau_arias_) February 18, 2017 160.000 persones es manifesten a Barcelona, segons la guàrdia urbana. La portaveu del govern, Neus Munté, espera que la manifestació d’aquest dissabte sota el lema ‘Volem acollir’ sigui un ‘clam’ que obligui els estats europeus i també l’espanyol a ‘posar-se les piles’ amb els refugiats. En declaracions als periodistes, Munté ha insistit que Catalunya ‘és un país ‘preparat, coordinat i mobilitzat’ per acollir les persones ‘que fugen dels seus països per la guerra i per l’horror’, i ha reivindicat el seu compromís amb els drets humans i en concret amb el dret a l’asil. ‘El govern però també les entitats locals i la ciutadania estem preparats, volen poder acollir, som un país d’acollida. Volem d’una vegada per totes poder exercir aquesta voluntat tan ferma que tenim’, ha reclamat la també vice-presidenta del Partit Demòcrata. Comença l’acte de cloenda amb Mònica Terribas 'Hem sortit al carrer, on es lluita per canviar el que és insuportable'. Mònica Terribas #VolemAcollir pic.twitter.com/168dQogO0t — CasaNostraCasaVostra (@volemacollir) February 18, 2017 ProActiva Open Arms i la Fura dels Baus recreant el rescat de refugiats a la Mediterrània: Ara mateix a la platja de la Barceloneta. #volemacollir pic.twitter.com/fjDLBgYNWZ — Jordi Pons (@Jordi_Pons) February 18, 2017 #VolemAcollir @openarms_fund https://t.co/3Ocg33CrL0 — Lau (@shul_evolution) February 18, 2017 Comença el concert de la Barcelona Gipsy Balkan Orchestra. La Barcelona Gipsy Balkan Orchestra actua ara davant del mar. Tot seguit, parlaments per finalitzar la manifestació #VolemAcollir pic.twitter.com/ku9asxUs7P — CasaNostraCasaVostra (@volemacollir) February 18, 2017 La representació de la CUP a la manifestació: Prou excuses! #VolemAcollir #TrenquemFronteres #OpenBorders #RefugeesWelcome pic.twitter.com/O2DUPtC4Wm — CUP Països Catalans (@cupnacional) February 18, 2017 Raül Romeva: ‘Desenes de milers de persones, un sol clam: volem acollir.’ Desenes de milers de persones, un sol clam: #VolemAcollir. pic.twitter.com/CJz2YkwK8P — Raül Romeva i Rueda (@raulromeva) February 18, 2017 El vaixell Astral de ProActiva Open Arms s’acosta al passeig Marítim per participar en l’acte de cloenda: El veler Astral de @openarms_fund ja s'acosta a la platja de la Barceloneta #VolemAcollir pic.twitter.com/YhiY1BI6fW — CasaNostraCasaVostra (@volemacollir) February 18, 2017 La manifestació té tres capçaleres amb les següents pancartes: ‘Prou excuses. Acollim ara’, ‘No més morts, obrim fronteres’ i ‘Catalunya terra d’acollida’. #VolemAcollir pic.twitter.com/6zPl060myx — Catalonia&Co (@MarcMar87721302) February 18, 2017 La diputada de la CUP al parlament Gabriela Serra ha lamentat que la Mediterrània s’hagi convertit en un mar format per ‘un mantell de 5.000 morts’. ‘Som aquí per demanar reaccions i dir que el govern espanyol està fallant’, ha afirmat, i ha criticat que dels 4.500 refugiats que l’estat es va comprometre a acollir, només n’hagin arribat 200. David Fernàndez: ‘El carrer fet refugi. Desbordant.’ El carrer fet refugi.Desbordant.#volemacollir — David Fernàndez (@HiginiaRoig) February 18, 2017 La marea blava que vol acollir els refugiats: La marea blava no té fi. El nostre crit tampoc: #VolemAcollir pic.twitter.com/ieI5BJJnnm — CasaNostraCasaVostra (@volemacollir) February 18, 2017 La batllessa de Barcelona, present a la manifestació i fent costat al col·lectiu de la Marxa de les Dones a Barcelona: Tanta gent #volemAcollir que no ens hem pogut moure de pl Urquinaona!Una alegria trobar-nos amb les impulsores de la @womensmarchbcn 🙂 pic.twitter.com/WHx3VtaCA5 — Ada Colau (@AdaColau) February 18, 2017 El cantant Gerard Quintana ha demanat la reacció de les institucions per acollir els refugiats que arriben a Europa i que aquest problema ‘d’aquí a 40 anys no s’hagi convertit en un quist més com va passar amb el Sàhara Occidental’. La presidenta del Parlament, Carme Forcadell, ha demanat a les institucions de la Unió Europea (UE) que es canviïn les polítiques ‘nefastes’ sobre els refugiats amb l’objectiu d’acollir a més persones. ‘Esperem que la manifestació serveixi perquè altres ciutats i estats d’Europa facin el mateix i entre tots puguem canviar aquestes polítiques que van contra l’esperit de la UE’, ha dit. L’organització assegura que més de 80.000 persones ja han signat el manifesta de Casa Nostra Casa Vostra. Ací el pots signar. VÍDEO: La via Laietana i la plaça d’Urquinaona, plenes de gom a gom: Som el sol que mai es pon el vent que tot ho mou el riu que et porta al mar la terra de llibertat #VolemAcollir😉👏👏👏pic.twitter.com/0oiBkhBPLJ — MiLABAS #TitoEtern (@MIQUELLARA) 18 de febrer de 2017 Més imatges de l’ambient festiu: Timbals, pancartes i molt gent per dir #volemacollir. pic.twitter.com/nwhf6Ii7sm — Taula Tercer Sector (@Taula3sector) 18 de febrer de 2017 Escalfant motors per demostrar que #volemacollir . Som moltíssima gent, però…hi faltes tu? pic.twitter.com/rMTl060As7 — ignasi estevan (@porlacana) 18 de febrer de 2017 Membres del govern a la manifestació de ‘Volem Acollir’: Moltíssima gent al crit de #volemacollir pic.twitter.com/BBeZOUBvZs — Neus Munté (@neusmunte) February 18, 2017 Dirigents dels comuns també són a la manifestació: #VolemAcollir pic.twitter.com/yZ4O0l2aXc — Janet Sanz #EnComú (@janetsanz) February 18, 2017 Ambient festiu amb ‘batucada’ inclosa: La manifestació supera la via Laietana i ja albira la Mediterrània: L’organització assegura que l’assistència és massiva: ‘El poble ha sortit al carrer.’ Quasi som abaix i Urquinaona segueix sense poder avançar. El poble ha sortit al carrer! — CasaNostraCasaVostra (@volemacollir) February 18, 2017 On i com viuen el miler de refugiats que els Països Catalans han acollit: —Els Països Catalans ja acullen més d’un miler de refugiats Quants refugiats ha acollit Europa? Aquestes són les dades de la vergonya: —Les vergonyoses xifres d’acollida de refugiats a Europa Per un dia, Borja Penalba és blaver: Hui som blavers#volemacollir pic.twitter.com/7Gjh9k5u8e — Borja Penalba (@BPenalba) February 18, 2017 El president d’Òmnium, Jordi Cuixart, reclama acollir els refugiats i critica l’actitud de l’estat espanyol. .@jcuixart reivindica acollir els refugiats davant d’un Estat espanyol que s’amaga. #VolemAcollir pic.twitter.com/E0n1BcKiGh — Òmnium Cultural (@omnium) 18 de febrer de 2017 Banderes sirianes i crits contra Baixar al-Assad. ‘Síria sagnant i el món mirant’. Sonen cançons com ‘Qualsevol nit pot sortir el sol’ de Jaume Sisa o ‘Som persones’ de Txarango. Thousands in Barcelona shouting "Open The Borders!" #volemacollir#RefugeesWelcome p/v @Nitsuga000 pic.twitter.com/EJ2QNAQVOI — 15MBcn_int (@15MBcn_int) February 18, 2017 Pancartes en anglès de ‘benvinguts refugiats’: #VolemAcollir #Refugees Welcome @Cesararcao @CerclePodemVNG @raquelragal @Atileixons @mimiasel pic.twitter.com/32vCx6YhtO — Deborah Zimmerman (@DeborahZimmerm) February 18, 2017 Els castellers de la Vila de Gràcia també són a la manifestació: . #volemacollir #castellers pic.twitter.com/UTLN2u9JMO — CVG (@cvg_cat) February 18, 2017 Missatge de Jordi Sánchez, president de l’ANC: ‘A Catalunya volem acollir.’ .@jordisanchezp “A Catalunya #volemacollir (…) i acollirem!” pic.twitter.com/oDGQNqHRh9 — Assemblea Nacional (@assemblea) 18 de febrer de 2017 La comunitat educativa també és present a la manifestació: #volemacollir pic.twitter.com/VA55PB0XwG — Edu Elosegui (@eloseguime) February 18, 2017 Els manifestants porten banderoles de l’organització amb el lema ‘Volem acollir’. S’han col·locat alguns salvavides de color carabassa com els que es posen els refugiats durant les travesses marítimes. També hi ha estelades, banderes palestines i republicanes. Pancartes contra la llei d’estrangeria i crits de cap persona és il·legal. La manifestació avançar per una via Laientana plena de gent. Barcelona desborda solidaridad, q se reproduzca los 364 días restantes #VolemAcollir #18F #TrenquemFronteres pic.twitter.com/5ht299LCHw — Fotomovimiento (@Fotomovimiento) February 18, 2017 La primera fila de la manifestació: COMENCEM!#VolemAcollir pic.twitter.com/4lXbvcooNx — CasaNostraCasaVostra (@volemacollir) February 18, 2017 Què passarà després de la manifestació? Aquesta és la programació: Tot l’arc parlamentari català dóna suport a la manifestació, excepte el PP. A més, diversos municipis s’hi han adherit. S’espera la presència de membres del govern —Neus Munté, Dolors Bassa, Raül Romeva, Antoni Comín, Meritxell Borràs, Meritxell Serret i Oriol Amorós— i la batllessa de Barcelona, Ada Colau. Ací podeu veure els diputats d’ERC Gabriel Rufián i Ana Surra: 📢Ja som a plaça Urquinaona per cridar ben fort que #volemacollir! Us hi esperem a tots! 😉 pic.twitter.com/eRw1GSjVv3 — Esquerra Republicana (@Esquerra_ERC) 18 de febrer de 2017 La via Laietana ja és tancada i la plaça d’Urquinaona comença a omplir-se. Refugiats acollits a Catalunya encapçalaran la manifestació. Plç Urquinaona es va omplin #volemacollir @GironaAcull pic.twitter.com/uurJs2gSwd — lotcat (@lotcatsalt) February 18, 2017 Tallada la Via Laietana, es desplega la pancarta que encapçalarà la manifestació de @volemacollir a partir de les 16h. #inforac1 pic.twitter.com/U8nRYKoGKJ — Cesc Giró (@cescgiro) February 18, 2017 A les quatre surt de la plaça Urquinaona de Barcelona la manifestació a favor de l’acollida de refugiats. Sota el lema ‘Prou excuses. Acollim ara’, s’esperen milers de persones. La manifestació finalitzarà al passeig marítim. Ací podeu veure el recorregut. 18-F: fem la manifestació més gran d’Europa per exigir acollida i refugi #VolemAcollir ➡ https://t.co/zR5RmhptBf pic.twitter.com/PS7dpXhdeu — CasaNostraCasaVostra (@volemacollir) February 13, 2017 Amb el lema ‘Prou excuses. Acollim ara’, les entitats promotores de la campanya ‘Casa nostra, casa vostra’ han convocat a la manifestació que sortirà avui a les quatre de la tarda de la plaça d’Urquinaona de Barcelona i que acabarà al passeig Marítim, ‘a tocar del mar on més de 5.000 persones van perdre la vida l’any passat’, destaquen els organitzadors. Els convocants esperen que la protesta sigui la més multitudinària de les que s’han fet fins ara a Europa i que serveixi per interpel·lar directament les institucions i les administracions perquè assumeixin les seves responsabilitats. En aquest sentit, la setmana prèvia a la manifestació ha vingut precedida per la polèmica per les declaracions del periodista Jordi Évole en el concert al Palau Sant Jordi, que criticar la Generalitat pel fet que ‘es refugiés’ en la manca de competències per no fer més per l’acollida de refugiats. Les entitats organitzadores confien que la manifestació sigui multitudinària tenint en compte que més de 70.000 persones s’han adherit ja al manifest de la campanya, que ha estat impulsada des de fa mesos per gairebé un miler d’entitats socials diverses. Després de sortir de la plaça d’Urquinaona, la manifestació baixarà per la Via Laietana, continuarà pel carrer del Doctor Aiguadé, entrarà al parc de la Barceloneta, i acabarà al passeig Marítim, cap a les set del vespre. El recorregut vol simbolitzar que la ciutadania surt del centre de la ciutat i acaba portant el clam fins a la riba del Mediterrani. A la Barceloneta, la Fura dels Baus i Pro Activa Open Arms representaran un rescat a la mar Mediterrània amb el vaixell Astral. A les vuit del vespres, el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, rebrà els membres de l’organització de ‘Casa nostra, cosa vostra’ al Palau de la Generalitat.

Summary: Més de 160.000 persones assisteixen a la manifestació de ‘Volem Acollir’ a Barcelona


‘Pep: Gràcies al Manchester City per donar-me aquesta oportunitat. Estic segur que gaudirem’. Aquest ha estat el primer piulet que ha fet el compte oficial del Manchester City en català, que ha estrenat avui. Ha estat durant la presentació de Pep Guardiola com a nou tècnic del conjunt ‘citizen’. Benvingut, Pep! Comença una nova era al Manchester City.#ItBegins pic.twitter.com/qWWwSiJ43P — ManCityCat (@ManCityCatala) July 3, 2016 El Manchester City ha organitzat un acte molt vistós per a presentar el tècnic català, que ha estat rebut al ritme de ‘Hey Jude’, dels Beatles. #ItBegins! https://t.co/rim0DTGHNM — Manchester City (@ManCity) July 3, 2016

Summary: El Manchester City obre un compte de Twitter en català


Els dirigents del Bloc i d’Iniciativa no confien que Compromís aconsegueixi un tercer escó al congrés espanyol per la demarcació de València. Les dues formacions es disputaven la segona plaça de la candidatura que encapçala Joan Baldoví, amb Clara Ferrando pel Bloc i Isaura Navarro per Iniciativa, que és la formació de Mónica Oltra. La solució ha estat salomònica: es repartiran el temps durant la legislatura. Els primers 15 mesos correspondran a Isaura Navarro, que aquest cap de setmana ha guanyat les primàries d’Iniciativa, i els 33 restants a Clara Ferrando, que es va imposar en les primàries del Bloc per a ocupar el segon lloc. La intenció de la coalició és que durant els primers 15 mesos Clara Ferrando sigui designada senadora territorial i que després la rellevi Isaura Navarro, de manera que Ferrando passaria al congrés.

Summary: El Bloc i Iniciativa es repartiran el segon escó de Compromís per València


‘Els estats dèbils o fallits suposen un repte per a la comunitat internacional’. Sota aquesta premissa el Fund for Peace (Fons per a la Pau, FFP) elabora des de fa dotze anys l’índex dels estats fràgils. Analitzen la situació de 178 països basant-se amb els seus nivells d’estabilitat i les pressions que afronten. L’objectiu d’aquest informe, elaborat per la plataforma d’anàlisis Conflict Assessment System Tool (CAST) del Fons, vol ser una eina que permeti posar en relleu no només les pressions normals que experimenten tots els països, sinó també identificar quan aquestes pressions empenyen a convertir un país en un estat fallit. Ja que vivim en un món interconnectat, les pressions sobre un país fràgil poden tenir greus repercussions no només per aquest país i els seus ciutadans, sinó també pels seus veïns i altres països en altres parts del planeta, adverteix l’informe, incidint en què les línies de divisió sorgeixen per motius com l’idioma, la religió, la casta o la zona d’origen i poden generar conflictes. Segons l’opinió dels autors de l’índex, les raons per la debilitat i el fracàs d’un estat són complexes però no impredictibles, cal seguir de molt aprop les condicions que contribueixen a la fragilitat i estar preparats per actuar. En l’elaboració de la classificació, el Fons per a la Pau analitza milions de documents cada any amb l’objectiu d’extreure dades que permetin puntuar els països segons els indicadors polítics, socials i econòmics i més d’un centenar de sub-indicadors. El 2016, 78 països van millorar la seva puntuació, 77 el van empitjorar i 23 no van registrar canvis. Aquest resultat és pitjor que el de l’any anterior quan fins a 108 països van millorar i només 52 van empitjorar. Segons el Fons per a la Pau, la situació actual és molt preocupant, començant per la crisi de refugiats a Europa i passant pels conflictes a Síria, Iemen i Líbia, com també l’amenaça que suposen en diversos països les organitzacions com Estat Islàmic o Boko Haram. El llistat de països més fràgils l’encapçala Somàlia i continua amb Sudan del Sud, República Centre-africana, Iemen, Sudan, Síria, Txad i República Democràtica del Congo, països que es consideren que estan amb una alerta molt alta. Els segueixen Afganistan, Haití, Irac, Guinea, Nigèria, Pakistan, Burundi i Zimbawe amb una alerta alta. L’altra cara de la moneda és Finlàndia, país el qual l’índex qualifica de ‘molt sostenible’ i al que segueixen Noruega, Nova Zelanda, Dinamarca, Suïssa, Austràlia, Irlanda, Suècia, Islàndia i Canadà.

Summary: Quins són els països més fràgils dels món?


L’aeroport de Brussel·les ha reobert aquest diumenge la terminal de sortides de manera oficial durant una breu cerimònia de reobertura. El fet suposa un símbol de la recuperació del país, 40 dies després que els atemptats perpetrats per l’Estat Islàmic el passat 22 de març a l’aeroport acabessin amb la vida de 16 persones. L’aeroport de Brussel·les continua treballant en la reobertura completa de la terminal. Tot i això, en algunes zones, encara no s’han acabat de reparar els danys causats per les explosions. L’objectiu de l’aeroport és estar disponible per rebre tots els passatgers a la terminal de sortides abans del començament de les vacances d’estiu. Des de dilluns, 111 taulells s’obriran a la terminal de sortides, sumant-se als 36 taulells que es troben en reparació de manera temporal per a un total de 147 taulells i diversos punts de registre a la terminal de sortides disponibles per als passatgers. Aquesta capacitat extra permetrà fer l’experiència més còmoda i agradable per als passatgers que surtin des de l’aeroport de Brussel·les. A la cerimònia de reobertura han acudit treballadors de l’aeroport i dels serveis d’emergències, així com representants de les autoritats del país. “És un dia molt important per a l’aeroport de Brussel·les. Es tracta d’un gran pas cap al retorn a la normalitat a l’aeroport i permetrà donar un impuls a l’economia de tot el país”, ha assenyalat el conseller delegat de la Companyia de l’Aeroport de Brussel·les, Arnauld Feist, durant l’esdeveniment. El conseller ha explicat que l’aeroport és el “segon centre de creixement econòmic amb 20.000 llocs de treball”. “El retorn a una situació de normalitat en tan poc temps és important per a la confiança del nostre negoci, dels inversors i dels turistes estrangers”, ha conclòs. “Després de les mostres de solidaritat en aquests primers dies, ara estem rebent missatges d’admiració i de suport de part d’altres aeroports i aerolínies per la ràpida represa”, ha comentat el president de la junta de directius de l’aeroport de Brussel·les, Marc Deschemaecker. Durant la cerimònia de reobertura 400 passatgers a Màlaga, Lisboa i Palma de Mallorca s’han registrat a la terminal.

Summary: L’aeroport de Brussel·les reobre la terminal de sortides


Respon CARMEN AGUSTÍN-PAVÓN: A principis del segle XX, va començar a sorgir la idea d’un «cinema amb olors»: l’any 1916, abans de l’arribada del cinema sonor, va tindre lloc la primera projecció d’imatges amb olors a un cinema de Forest City, Pennsylvania, on van col·locar una bola de cotó amarat d’oli de roses enfront d’un ventilador durant un reportatge sobre el Rose Bowl, un estadi de futbol americà el nom del qual fa referència a un bol de roses. L’any 1929, un cinema de Nova York va crear un sistema per perfumar la sala des del sostre durant la projecció de The Broadway melody i, de fet, es va pensar en fer una cosa similar amb la pel·lícula de Walt Disney Fantasia, estrenada l’any 1940. Més tard, un cinema de Detroit va provocar diversos aromes a determinats punts clau de les pel·lícules El falcó del mar i Boom town i, en 1959, durant la projecció del film Behind the Great Wall, van ser emesos perfums pel sistema de ventilació. Hans Laube va idear una tècnica anomenada Olorvisió (o Smell-O-Vision, en anglés), basada en uns tubs individuals que el projeccionista anava controlant amb un teclat però, no obstant això, sols va ser utilitzada una vegada, a la pel·lícula del 1960 titulada Scent of mystery, produïda per Mike Todd, Jr. Malgrat els nombrosos intents de portar els olors a les pel·lícules, aquests no van acabar de funcionar, principalment perquè la mida de les sales provocava que les olors es perderen o no donaren efecte al moment desitjat. La problemàtica és que l’olfacte no és un sentit que funcione com l’oïda o la vista; la projecció de l’olor roman durant un temps en l’ambient i el nostre olfacte s’habitua a un olor passats més o menys uns 5 minuts, pel que s’hauria d’anar saturant l’ambient cada vegada més amb un olor per a que poguera perdurar. Existeixen uns aparells anomenats olfactòmetres que consisteixen en una mascareta amb un bon sistema de ventilació per a retindre o extraure un olor determinat de la manera més ràpida i exacta possible. Aquests aparells s’utilitzen actualment per a experiments amb voluntaris humans o animals de laboratori relacionats amb les olors, però es tracta d’un tipus de material prou costós. Actualment, s’està explorant l’olor com a atraient en el cas de supermercats, hotels, aeroports, etc per a atraure els consumidors i incrementar les vendes, però reproduir-lo durant la projecció d’una pel·lícula resulta molt més difícil de manipular, i sembla poc rentable. Així i tot, cal destacar que, al gener del 2013, l’enginyer Raúl Porcar va desenvolupar, junt amb la Universitat Politècnica de València, una nova tecnologia per introduir l’olor a les pel·lícules: OloramaTM, la qual permet gravar l’olor d’una escena i posteriorment reproduir la pel·lícula i emetre l’olor corresponent, de manera que es duu a terme una emissió controlada d’olors de forma sincronitzada amb les escenes d’una pel·lícula, anunci o qualsevol contingut audiovisual. Podeu enviar les vostres preguntes a través de la web https://perques.metode.cat. Carmen Agustín-Pavón és experta en Neurociència i Professora al Departament de Biologia Cel·lular, Biologia Funcional i Antropologia Física de la Universitat de València. Què és Mètode?

Summary: Hi haurà algun dia cinema amb olors?


Sense tenir encara tots els detalls del referèndum, part del focus sobre la preparació s’ha centrat en els punts de votació. En ciència política, està demostrat que hi ha una relació entre la distància respecte del col·legi electoral i les probabilitats de votar. Per tant, per a l’èxit o el fracàs del referèndum, aquest aspecte serà clau. No és d’estranyar que els qui s’oposen a la votació posin gran part de les seves esperances a dificultar al màxim la logística del plebiscit. Aquesta setmana, la Paeria de Lleida va refusar en el ple de cedir espais municipals per al referèndum. També s’hi ha mostrat contrari el batlle de Cornellà. Tant el PSC com el PP i Ciutadans han recomanat de no col·laborar-hi, i la responsable de política municipal i batllessa de Santa Coloma ja ha assegurat que no cedirien ‘espais per a un referèndum il·legal’. Per tant, els col·legis electorals es poden convertir en un dels punts calents fins a l’octubre. Com pot afectar l’administració municipal? En el procés participatiu del 9-N, van obrir 1.317 punts de votació, mentre que en les darreres eleccions espanyoles, les del 26 de juny, va haver-hi 2.706 col·legis electorals. La diferència principal, la trobem en el fet que els instituts de secundària, uns 600, són propietat de la Generalitat, mentre que les escoles públiques pertanyen als ajuntaments. Per tant, per a fer-los servir, és necessària la col·laboració municipal. La circumscripció de Barcelona, on es concentren els municipis més poblats, és on hi va haver més diferències respecte d’una votació habitual. Un dels casos més esmentats va ser el de la ciutat de Granollers, de 60.000 habitants, que, si en uns comicis té uns 29 punts de votació, el 9-N únicament va tenir-ne tres, els tres instituts de la ciutat. I a Barcelona, mentre que habitualment hi ha 263 col·legis, el 9-N n’hi va haver 149. Tot i la disminució de punts, ara fa tres anys tan sols va haver-hi cinc municipis on no es va poder votar per manca de local. A Pontons i Horta de Sant Joan hi governava el PP, que s’hi va negar (actualment, a Horta de Sant Joan hi ha majoria independentista) i en tres pobles de la Val d’Aran (Arres, Bausen i Canejan) ho van adduir a qüestions logístiques per ser pobles petits amb poca infrastructura. Finalment, 920 municipis hi van donar suport, encara que ja hi va haver manca de col·laboració en municipis governats pels socialistes, com ara Cornellà, Esplugues o l’Hospitalet de Llobregat; i també de governats en aquell moment pel PP, com eren Castelldefels i Badalona. Per tant, la negativa d’ajuntaments a cedir locals dificultaria la votació, ja que es modificaria el punt de vot habitual, i la disminució de locals podria causar més cues o obligar a desplaçar-se més, tot i que, en cap cas, el boicot d’uns quants municipis no impediria la votació. Quina és la situació actual? Avui dia, 788 municipis, d’un total de 948, estan adherits a l’Associació de Municipis per la Independència (AMI); és a dir, el 83% dels municipis i un 44% de la població catalana. Els ajuntaments que en formen part s’han compromès a col·laborar en el referèndum. Caldria afegir aquells municipis que, tot i no formar part de l’AMI, tenen una majoria absoluta de regidors de formacions independentistes (ERC, CUP, PDECat, Demòcrates, MES, etc.) que, difícilment, es negaran a col·laborar en la cessió de locals. En aquestes circumstàncies, ja s’engloba un total de 848 municipis catalans. Els motius de no ser a l’AMI, tot i la majoria independentista, són diversos. Des de municipis petits a municipis que volen evitar de posar el focus en el debat independentista. Un exemple seria Vila-seca, governada amb majoria absoluta pel president de la Diputació de Tarragona del PDECat, però que el 27-S el PP, C’s i PSC van obtenir, plegats, el 62% dels vots. A l’Aran, els quatre municipis governants per Convergència Democràtica Aranesa tampoc no s’hi han sumat, perquè, tot i col·laborar-hi, volen mantenir el seu ‘aranisme’. Els cent municipis sense majoria independentista ni a l’AMI Hi ha un total de cent municipis a Catalunya que ni són a l’AMI ni tenen majoria independentista. Encara que representen poc més del 10% dels ajuntaments catalans, hi ha gran part de la població catalana i, per tant, són clau per a facilitar la votació a gran part de la ciutadania. En cap cas, els municipis no tenen una posició homogènia. Hi trobem situacions ben diferents, que van des d’haver expressat la voluntat de col·laboració a l’oposició ja declarada. En el cas dels municipis que es preveu que hi col·laborin, trobem ajuntaments governats per formacions independents i on el percentatge de vot independentista el 27-S va fluctuar entre el 64% i el 83%. No semblaria gaire lògic que aquestes candidatures locals, sense un referent nacional, s’oposessin a poder votar i obliguessin els electors a anar a altres municipis. En aquest mateix casos, també hi trobem nou municipis més que estan governants per un batlle independentista en minoria, com ara Sabadell i Badalona, que tot i no formar part de l’AMI, han aprovat mocions a favor del referèndum i sempre s’han mostrat partícips a col·laborar. Circumstàncies dels municipis sense majoria independentista o a l’AMI En set municipis que no són a l’AMI, hi governa ICV o els comuns. Tot i que quantitativament no sembla gaire significatiu, hi trobem la capital de Catalunya, Barcelona, i ciutats de desenes de milers d’habitants, com ara Sant Feliu de Llobregat, Montcada i Reixac i el Prat de Llobregat. En aquests municipis, els comuns hauran de decidir explícitament si hi col·laboren. Els socialistes que hi estan a favor Actualment, ja hi ha 51 municipis inscrits a l’AMI amb un batlle del PSC. En moltes ocasions, l’aprovació a l’AMI ha estat facilitada pels socialistes amb l’abstenció o el vot a favor. Tot i no formar part de l’associació, també hi ha una quinzena de municipis governants pels socialistes on, el el 27-S, Junts pel Sí o la CUP van obtenir entre el 64% i el 86% dels vots. Algun d’aquests ajuntaments ja han mostrat la seva predisposició a col·laborar-hi. Un exemple és la Nou de Berguedà, on la candidatura socialista van obtenir un 55% del vot en les municipals, tot i que en les eleccions parlamentàries, els socialistes van rebre el 4,88% dels vots i els independentistes, el 76%. Aquestes circumstàncies s’entenen per les dinàmiques socials: en molts casos, són municipis petits on només hi ha dues candidatures, una habitualment convergent i una socialista de progrés; i fins i tot, en algunes ocasions, oculten les sigles amb noms de candidatura com ara Compromís per Senterada-Candidatura de Progrés. També trobem uns pocs municipis, governants per socialistes, on el PSC ja s’han mostrat predisposat a participar en el referèndum, tot i la posició nacional del partit. És el cas de Granollers, on el batlle socialista, Josep Mayoral, que governa amb majoria absoluta, s’ha mostrat ‘a favor d’un referèndum clar i amb conseqüències jurídiques’, i també va permetre l’adhesió del municipi al Pacte Nacional pel Referèndum. A Les, Aran, la majoria absoluta socialista també va permetre l’entrada al Pacte Nacional. El mateix va passar a Castellar del Vallès, on els socialistes van votar a favor de sumar-s’hi. En altres, com Blanes o Gelida, fins i tot, van optar per fer una consulta sobre si havien d’adherir-se a l’AMI, i el batlle de Blanes ja ha dit que no seran un obstacle perquè es voti. Els municipis de la incertesa Avui dia, hi ha una desena de municipis que, sense ser a l’AMI, tenen un batlle socialista que governa amb formacions independentistes. El cas més conegut és el de Mataró, on els convergents són els qui mantenen el govern socialista de la ciutat. Tot i que, el gener, el batlle deia que no cediria locals per al referèndum, en aquest temps l’ajuntament s’ha adherit al Pacte Nacional pel Referèndum, amb el vot en contra dels socialistes; i el PDECat s’ha mostrat convençut que finalment es cediran espais. Altres municipis com Abrera, Olivella, Blanes, Cervelló o Rubí es troben en una situació similar. Els quaranta-tres municipis restants són governants pel PSC o el PP, que no han mostrat cap voluntat de desviar-se de la posició oficial dels respectius partits. Entre els municipis socialistes, hi ha ciutats amb una xifra de població important, com ara Tarragona, Lleida, l’Hospitalet, Cornellà, Santa Coloma de Gramenet, Sant Adrià del Besòs i Sant Boi. En mans del PP, actualment només hi ha dues batllies, Pontons i Godall. Cal dir que en trenta d’aquests quaranta-tres municipis, es van aprovar mocions en suport del 9-N. En aquella ocasió, el líder dels socialistes, Miquel Iceta, va dir que només es mobilitzarien els independentistes però que no volia posar obstacles a la participació ciutadana. Per tant, la manca de col·laboració hauria de venir per a un canvi d’actitud. Per a la col·laboració, els socialistes han posat l’accent en el fet que el govern demani la participació de manera oficial, signada i per escrit, i han dit que demanaran un informe escrit i signat pel secretari municipal (funcionari de l’Estat) assegurant que es compleix la legalitat. Per tant, en aquests municipis seran clau els detalls del referèndum, que seran revelats el 4 de juliol. Tenint en compte que podrà ser un factor que influeixi en la participació, caldrà veure quins mecanismes té el govern català per a garantir els punts de votació, si es votarà en els locals de la Generalitat o bé si té prevista alguna cobertura legal per a facilitar la col·laboració.

Summary: El suport municipal al referèndum només és dubtós en 43 municipis


El Butlletí Oficial de l’Estat espanyol acaba de publicar la llista dels cinquanta-quatre eurodiputats elegits el 26 de maig proppassat, entre els quals hi ha Carles Puigdemont, Toni Comín i Oriol Junqueras. És la primera vegada que una publicació oficial de l’estat els reconeix la condició d’eurodiputats. Consulteu-la ací: Ahir, la Junta Electoral espanyola va refusar de donar les credencials d’eurodiputats a Puigdemont i Comín si dilluns a les 12.00 no es presenten al congrés espanyol per a jurar la constitució. D’aquesta manera, l’ens electoral va descartar l’emissió immediata de les actes. ‘No és procedent el lliurament de la credencial de proclamació de diputat electe en la mesura que aquesta credencial s’expedeix una vegada el candidat electe ha prestat jurament o promesa d’acatament de la constitució, tal com estableix l’article 224.2 de la LOREG‘, explica la resolució. En el mateix text, la junta precisa que aquells electes que no jurin la constitució no seran inclosos en la llista de noms que enviarà al Parlament Europeu, que ha de servir per a obtenir les credencials finals. Tanmateix, l’advocat de la defensa de Puigdemont, Gonzalo Boye, ha assegurat a l’ACN que és una resolució que l’entorn del president s’esperava. ‘No és que vulnerin la llei, és que directament se la inventen’, diu.

Summary: El BOE proclama Puigdemont, Junqueras i Comín eurodiputats


El conseller d’Interior, Miquel Buch, ha enviat una carta al ministre d’Interior espanyol, Fernando Grande-Marlaska, en què refusa d’incloure la polèmica pels llaços grocs a l’ordre del dia de la reunió de la Junta de Seguretat de Catalunya. Respon així a la proposta del ministre espanyol d’abordar-hi la qüestió. Buch ha dit que la seguretat ciutadana i l’ordre públic a Catalunya ‘són competències exclusives de la Generalitat’, exercides pels Mossos. ‘És en aquest àmbit en el qual se subscriu la utilització de l’espai públic i la persecució dels fets de violència vinculada a la llibertat d’expressió que es puguin produir’, ha dit. Buch, que ha expressat a Marlaska el seu ‘respecte competencial’, ha insistit en la necessitat de coordinar els cossos policíacs de l’estat espanyol i de la Generalitat i l’intercanvi d’informació. També li ha demanat ‘eventuals responsabilitats’ de membres de les forces i cossos de seguretat espanyols involucrats en agressions a independentistes. Ha recordat al ministre que el president de la Generalitat, Quim Torra, ja li ha demanat explicacions per aquesta qüestió, tant a ell com a la delegada del govern a Catalunya, Teresa Cunillera, i considera convenient d’insistir a demanar una resposta. També reclama de parlar de la incorporació ‘de ple dret’ dels Mossos d’Esquadra al Centre d’Intel·ligència contra el Terrorisme i el Crim Organitzat (CITCO) i en el grup que ha d’abordar la posició del ministeri espanyol davant el Comitè Permanent de Cooperació Operativa en matèria de seguretat interior del Consell de la Unió Europea (COSI). A més, vol que s’estudiï tant l’entrada de la policia catalana al sistema d’Europol com al conveni Schengen, que permet de fer ‘persecucions en calent’ en territori estranger, i els acords pendents sobre finançament dels Mossos. ‘Compartint el criteri que ha de fixar-se a partir del consens’, també demana d’incorporar a l’ordre del dia de la reunió l’anàlisi de les mesures de prevenció i protecció antiterrorista i l’impuls de dispositius i mecanismes de coordinació.

Summary: Buch refusa d’abordar la polèmica pels llaços grocs a la Junta de Seguretat perquè és competència dels Mossos


El dirigent del PP a Andalusia, Juanma Moreno, serà el nou president del govern andalús en coalició amb Ciutadans, que ocuparà la presidència de la mesa parlament autonòmic, en què hi haurà el partit d’ultradreta Vox. És previst que la investidura es farà el 16 de gener. Els socis del futur govern han aconseguit aquest acord després d’una nova reunió dels equips de negociació. Han tancat també una proposta sobre la composició de la mesa del parlament amb presència de tots els partits i que es constituirà avui. Moreno ha explicat en una conferència de premsa que la previsió es fonamenta en l’acord aconseguit amb Ciutadans perquè presideixin la mesa del parlament i perquè siguin incloses amb veu i vot les cinc forces polítiques, també Endavant Andalusia i Vox. Endavant Andalusia, però, ha refusat de participar en aquest pacte i votarà els seus candidats. Ciutadans i PP cediran sis vots a Vox perquè pugui tenir presència en aquesta mesa. Com que el vot és secret, no es podrà saber quin dels dos partits cedeix vots ni quants cada partit. Després d’una hora i mitja de reunió amb el cap de Ciutadans a Andalusia, Juan Marín, Moreno ha dit que és raonable de fer el debat d’investidura el 16 de gener i ha precisat que, a tot estirar, cinc o sis dies abans se sabrà el nou model de govern, que negociaran aquests dies. ‘Aquest acord supera els entrebancs que hi havia per a la presidència de la Junta d’Andalusia. I si tot va tal com hem previst i tots complim el nostre acord, és més que previsible que jo sigui el nou president de la Junta d’Andalusia’, ha resumit Moreno. Els grups negociadors del PP i Ciutadans començaran a treballar ara mateix en la composició del nou executiu, el nombre de conselleries i les competències, un gabinet del qual previsiblement el cap de llista de Ciutadans serà el vice-president, amb un repartiment al 50% d’unes dotze conselleries. ‘Avui hem fet un pas definitiu i determinant per a la constitució d’un nou govern a Andalusia i per a aquest anhelat canvi polític que demana una majoria d’andalusos’, ha afirmat Moreno. El dirigent del PP no ha amagat que ‘manté i mantindrà’ converses amb Vox, un partit clau, tant per a la investidura com per la composició de la mesa del parlament. El dirigent de Cs ha criticat que el PSOE els hagi proposat una mesa ‘excloent’, sense Vox, i amb la presidència ocupada pels socialistes, cosa que no han acceptat i consideren una prova que ‘no han entès’ els resultats electorals. A les eleccions del 2 de desembre, el PSOE va obtenir 33 escons, 14 menys que el 2015; el PP 26, 7 menys; Ciutadans en va aconseguir 21, 12 més; Endavant Andalusia 17, tres 3 que quan Podem (15) i EU (5) es van presentar separats; i Vox va entrar en la cambra amb 12 diputats.

Summary: PP i Ciutadans cediran sis vots a Vox perquè sigui a la mesa del parlament andalús


Investigadors de l’Idibaps han desxifrat les bases moleculars de la predisposició genètic a la leucèmia. L’estudi, publicat a la revista ‘Nature Communications’, conclou que els europeus tenen en el seu genoma lleugeres variants en la seva seqüència que els predisposen a desenvolupar la leucèmia limfàtica crònica, que és la més freqüent en adults i que té una de cada 2.000 persones de països occidentals. En canvi, aquesta malaltia és pràcticament inexistent a Àsia. Les raons d’aquesta diferència entre persones d’origen europeu i asiàtic està en el seu ADN, segons les conclusions dels investigadors. L’estudi l’ha coordinat l’investigador de l’Idibaps Iñaki Martín-Subero, que lidera el grup Epigenòmica biomèdica del centre, i s’ha dut a terme en col·laboració amb el grup de Richard Houlston de l’Institut d’Investigació de Càncer de Londres. Estudis previs han detectat unes quaranta regions associades al risc de tenir leucèmia limfàtica crònica. Fa un any, el mateix grup de recerca de l’Idibaps va publicar el mapa de les funcions del genoma de la leucèmia. ‘El mapa que vam dibuixar l’any passat ha estat la clau per poder desxifrar ara les bases moleculars de la predisposició a la leucèmia’, ha dit Martín-Subero. Tot i això, com i per què aquestes variants genètiques predisposen a la leucèmia és ara per ara desconegut. La leucèmia limfàtica crònica no es diagnostica fins als 70 anys, aproximadament, però la predisposició genètica està present des del naixement. ‘Hem descobert que les variants genètiques que confereixen predisposició a la malaltia creen desequilibris subtils en la regulació dels gens i el funcionament dels limfòcits’, ha explicat Martín-Subero, ‘és com comprar un cotxe amb alguna peça de menor qualitat, al principi funcionarà perfectament, però si no hi ha un bon manteniment amb el temps començarà a fallar’. Encara no es pot predir amb precisió, però, quines persones desenvoluparan la leucèmia i quines no, ja que ‘a més del comportament genètic, hi ha altres factors, com l’estil de vida o el pitjor funcionament del sistema immune a mesura que l’organisme envelleix, que afecten el desenvolupament de la malaltia’, segons el director de l’Idibaps i coautor de l’estudi, Elias Campo.

Summary: Desxifren les claus de la predisposició genètica a la leucèmia


El periodista Jordi Basté condueix i dirigeix ‘El món a RAC1‘ des de fa deu anys. És el programa líder de la ràdio catalana. La temporada vinent tornarà a ser al capdavant del programa. Diu que no ser-hi seria com escriure un llibre i no poder fer el capítol final. Ho diu en referència al procés d’independència, que hauria de fer el tram final amb el punt d’inflexió de l’1 d’octubre. Li demanem per la seva influència, per les pressions que rep, per la línia editorial i política del Grup Godó, pel populisme, per les tertúlies, per la mentida, per la llibertat d’expressió, pel mètode de l’èxit radiofònic… Li demanem també què pot aprendre de la seva competidora: Mònica Terribas. I també pel seu futur –’Si la pregunta és si els matins van arribant al final amb Jordi Basté, la resposta és que jo penso que sí’– i pels consells que pot donar als periodistes joves. —Com porteu el pes de la influència? —Ho dic moltes vegades i sé que la gent no s’ho acaba de creure. Dec tenir molt poca credibilitat en aquesta qüestió. No tinc cap voluntat d’exercir cap mena d’influència. De debò que no. De tant en tant, dono la meva opinió sobre què passa i què veig… Però molt de tant en tant. No tinc cap voluntat en aquest sentit. Una altra cosa és que no ho aconsegueixi i que fracassi. Però no vull exercir cap influència. —Més enllà de les vostres opinions, sou el director i conductor del programa de ràdio més escoltat a Catalunya. Allò que hi passi cada dia tindrà influència segura. —Jo dono la meva opinió en un minut, dos o tres. L’informatiu té una línia, sí. Però d’opinió, molt poca. Pot tenir influència allò que digui en Joan López Alegre o la Pilar Rahola o en Màrius Carol… Hi ha una mena de calidoscopi d’opinions al programa amb què cadascú se sentirà més còmode amb allò que diguin uns o uns altres. Però de voluntat d’influència, no en tinc gens ni mica. A més, pensar que algun dia la gent es creurà allò que jo digui com a The Wall de Pink Floyd em fa una certa por… o pànic. —Quines són les claus de l’èxit de ‘El Món a RAC1‘? —És una meravellosa pregunta que no és fàcil de respondre. Crec que hi ha una clau que puc pensar que té sentit. Durant molts anys, la ràdio va ser un lloc on una persona, dues o tres feien servir un faristol amb molta audiència perquè eren una referència absoluta. Però aquesta ràdio nostra va clavar una puntada de peu al faristol i va començar a fer ràdio a peu de carrer. Jo crec que la clau és parlar el llenguatge que parla la gent. Tenir la capacitat de ser abraçats i insultats per la gent… i un llenguatge radiofònic molt normal i planer. —La idea és treure ferro a la informació? Desdramatitzar? —És evident que passen coses que tenen una transcendència política, social, econòmica, cultural o esportiva. Cadascú dóna transcendència a allò que vol. Però és evident que passen coses grosses. I no es pot frivolitzar. Però sí que hi ha moltes coses que no s’expliquen. Massa sovint es dóna per fet que la gent ja ho sap tot. I la gent no ho entén tot. És més, la gent passa de moltes coses que li expliquem nosaltres perquè ni l’interessen. Els periodistes tenim un problema: ens pensem que allò que expliquem interessa molt la gent. I hi ha una majoria de les coses que expliquem que no interessen. Durant molts anys, ens hem perdut en temes que ens pensàvem que eren molt majoritaris i, en canvi, eren molt minoritaris. —Feu populisme radiofònic? Dieu a la gent allò que vol sentir? Donar allò que la gent vol. —És clar. Depèn de què sigui el populisme. La paraula ‘populisme’ està molt rebregada. I la gent reparteix carnets de populisme amb molta facilitat. Hi ha gent que ho fa des de la mediocritat. I moltes vegades, hi ha aquest elitisme que veu allò que no li agrada com una forma de populisme. Jo no sé si això que fem és populisme. Populisme ve de poble. No és que diguem a la gent allò que vol escoltar. No, no, no, no. Nosaltres expliquem allò que pensem que és notícia amb el llenguatge de la gent del carrer. Jo crec que aquesta és la clau que fa la diferència. Els digitals ens demostren que a la gent l’interessen coses molt estranyes. Sovint em poso les mans al cap. Però són coses que la gent comenta i vol saber. Amb la dictadura dels titulars esbiaixats… Com podem fotre –també nosaltres– determinats titulars? És la dictadura dels clics que porten més audiència i, per tant, més diners. Però és evident que hi ha temes que hem explicat a la gent durant molts anys sense tenir en compte si els entenia. Per exemple, la informació econòmica s’ha explicat de manera que tan sols l’entenien els economistes. I, molt sovint, els periodistes fem periodisme per als periodistes. —Quines són les conseqüències d’aquest comportament? —En Sergi Pàmies és una de les persones més intel·ligents que conec. D’aquelles que sempre cal escoltar. L’admiro molt i parlem de tant en tant. Un dia, fa molts anys, quan feia un programa esportiu, vam parlar molt del periodisme per a periodistes i directius. Aquelles coses que explicàvem no interessaven la gent. Això que va començar als esports, aquesta idea de parlar amb el llenguatge de la gent i sobre els temes que interessen la gent, ha arribat també a l’economia, a la política i als altres camps. Però això no és populisme. És informació digerible. —Feu informació política, social i econòmica amb el dinamisme, el ritme i el to d’una retransmissió esportiva. —Hi ha coses que formen part del meu cos. Per exemple, jo tinc un 20% de discapacitat auditiva, per culpa dels auriculars. Sempre que vaig a les escoles i a les universitats recomano que se’ls posin amb volum molt baix. Jo, des que tenia deu anys i que he fet ràdio, els posava alts i he quedat així. I què passa, ara? Que crido més del normal. I sembla que quan crides eleves el nivell d’èpica de la locució. I no és èpica, és sordesa. Això del ritme m’ho ha dit més d’una persona. Hem agafat el ritme radiofònic esportiu, de retransmissió, de Puyal… Però això està bé. El Bassas també ho tenia, això. I el Francino també. Es nota que ve dels esports, concretament de l’hoquei patins. —S’abusa de les tertúlies als nostres mitjans? —I ara!! Al contrari! La vida és una tertúlia, un debat. Cal fer tertúlies que agradin a la gent. Es pot criticar si hi ha les persones adequades… Ja sé que hi ha un gran debat sobre les tertúlies. Com a concepte, hi estic molt a favor. Molt! Em sap greu dir-ho perquè és llançar-me als lleons. Però tinc una edat i dic les coses que penso. Jo crec que és un gènere clarament a l’alça. —Sovint són fetes de gent que no en sap gaire, de les coses que li toca parlar… —Quan fem tertúlia política, els qui vénen a fer-ne en saben, de política. Si passa res de l’àmbit de la sanitat, hem de mirar de tenir algú que en pugui parlar. I si hi ha un tema de desnonaments, mirem de tenir algú que també en sàpiga. El que no m’agrada és la paraula ‘tertúlia’. Hem de buscar un sinònim i canviar-la. Ja està massa gastada. Però el format és bo. A mi m’agrada molt fer tertúlia i sobretaula. Continuaré fent tertúlies allà on vagi. —Algú que menteix pot tenir lloc a les vostres tertúlies? —És una molt bona pregunta. Algú que menteix deliberadament no hauria de tenir lloc a les meves tertúlies. Això és cert. Algú que menteix i no demana disculpes, no hi hauria de tenir lloc. Això no hauria de passar. —És el límit de la llibertat d’expressió? —Sempre. Hi ha molts límits a la llibertat d’expressió. Però sovint traiem a passejar la llibertat d’expressió amb molta lleugeresa. La llibertat d’expressió té un problema. És memorable… Memorable… És dels valors èpics que tenim. Hi ha límits a la llibertat d’expressió? És clar que n’hi ha. Evidentment. Però les xarxes ens demostren que la llibertat d’expressió és de collons quan afecta els altres. Quan ens afecta a nosaltres per una qüestió negativa, aleshores és un desastre. —Què podeu aprendre de Mònica Terribas? —Buf! Cada dia aprenc de tothom qui escolto. És clar… Molt! I de la Mònica? Com voleu que no n’aprengui, de la Mònica? Se l’ha d’escoltar sempre! Menys de sis a dotze del matí, que s’ha d’escoltar RAC1, se l’ha d’escoltar sempre. Les seves entrevistes, les fa d’una manera que em semblen magnífiques. Jo les faig d’una altra manera. Però les seves són magnífiques. Jo aconsegueixo els meus objectius d’una manera i ella d’una altra. També puc aprendre de la seva autoexigència. Ella és molt autoexigent. Molt. És molt guanyadora. Tinc tantes coses per a prendre d’ella… Cada dia n’aprenc. Per això és amiga. —Té sostre, l’audiència del vostre programa? —El sostre em pensava que era l’audiència de fa tres anys. I ara ja no vull dir res. No ho sé. No ho sé… —S’incorpora gent que sempre havia escoltat ràdio en castellà? —Sí. I tant! Molta! Molta, molta, molta… Ens en sorprendríem. —Aquest és un dels èxits actuals de la ràdio catalana. —Aquest és el gran èxit! Sí. És aquest. Hem normalitzat que hi ha gent que parla en català i escolta ràdio en català, i que hi ha gent que parla en castellà i escolta ràdio en català. Que això l’ajuda? No ho sé. Però ho fa. No podem saber per què la gent fa les coses que fa. Les fa i punt. La ràdio és companyia. Escoltes aquell amb qui et sents més còmplice quan et dutxes. —Si és recomanable de no posar tots els ous al mateix cistell, RAC1 és el cistell sobiranista dels Godó? —Ha, ha, ha, ha! Si hi ha cap punt d’estratègia, l’hauríem de trobar el primer dia. L’any 2000, quan jo no hi era. I no ho crec. La ràdio ha evolucionat d’aquesta manera. Això és molt interessant. Això ho va començar un grup de gent i ho hem continuat un altre grup de gent que ens assemblem molt els uns als altres. Això ha estat deliberat? No. Va agafar-ho l’Albert Om al matí, després en Xavier Bosch. En Bosch em va donar pas a mi, jo vaig donar pas al Pou a la nit. En Toni sempre ha estat a la tarda. I hem anat fent. No vol dir res. No pensem tots igual perquè hi hagi un director que ho ha planificat així. Ha anat així. No tinc la impressió que aquells qui manen al grup hagin volgut una ràdio d’una determinada línia política. —Però mentre els altres mitjans del grup sempre han estat defensors de l’statuo quo, la ràdio afavoreix debats de canvi… —D’això, n’hauríeu de parlar amb la propietat del grup. Si a mi em pregunteu si ha tingut cap influència en la meva vida la propietat del grup, us diré que sí. Estaré permanentment agraït a aquest grup i als seus propietaris. Perquè m’han deixat fer com m’ha donat la gana. Sabent, molt sovint, que les coses que escolten no els agraden. Però també diu molt a favor seu que, en circumstàncies que potser haurien pogut aprofitar per deixar-me caure, no ho hagin fet. Fa deu anys que faig això. Hi ha gent que es queixa que aquí, a Catalunya, hi ha persecució. Ara que heu demanat per la Mònica, no sé si ens voldrien en cap mitjà de Madrid, a ella o a mi. Això també ens ho hauríem de demanar. —Quines pressions rep en Basté? —L’única pressió que rebo és la de les xarxes. El grup no em pressiona, el meu director no em pressiona, els polítics em diverteixen molt perquè em veuen com un marcià… Jo no sóc un periodista polític convencional. Quan en Pepe Antich era director de La Vanguardia, em va dir que no tenia cultura política. Li vaig dir que no s’equivoqués: no tinc cultura política, no tinc cultura esportiva, ni cultura cultural, ni econòmica… M’agrada molt el futbol. No m’agradava la política fa quinze anys. En canvi, ara m’entusiasma. Em genera un ‘mono’ apassionant. Pressió, en el sentit que entenem de pressió, no. Suposo que hi ha algú que rep pressió per culpa meva. Però en alguns casos em fan de dic de contenció. —Que el director del programa més escoltat de la ràdio catalana no rebi pressions, es fa difícil de creure. —Digui què digui, costarà de creure. Però això ja ho sabem. També diguis què diguis tu sempre hi haurà gent disposada a desconfiar-ne. Jo dic les coses que em passen. I la gent s’ho pot creure o no. Si la pregunta és: Javier Godó t’ha pressionat alguna vegada? Mai. Carlos Godó t’ha pressionat alguna vegada? Mai. El teu director t’ha pressionat alguna vegada? Mai. T’ha trucat un polític cagant-se en la mare que et va parir? Sí. Però no passa res. Ja poden anar dient. Entenc que costi de creure. Potser algun dia el meu cap apareixerà rodant per la Diagonal. Pot ser que algun dia passi. —La nit de l’1 d’octubre dormireu dins una urna? — Tinc moltes ganes de fer un programa especial l’1 d’octubre. Si pogués, faria moltes bestieses. Però no m’ho facis dir ara, que diria alguna cosa sense haver-la pensada. —Després d’haver dormit a la cel·la de Puig i Antich… Allò va ser criticat per ser una banalització d’un cas colpidor. —Dormir a la cel·la de Puig i Antich… Molta gent ha fet cua per anar-la a veure. I els qui critiquen que jo hi dormís poden ser els mateixos que hi han anat. Potser hauria estat millor haver dit que em quedava a dormir a una cel·la sense especificar. Ens ho podríem haver estalviat. Quan em van dir que podria dormir a la cel·la del Puig i Antich, vaig pensar que em quedaria el record i l’experiència. Podria haver evitat de dir el seu nom. —Què aportava informativament? —Dormir en una cel·la permet transmetre als oients què se sent. És una experiència angoixant. Vaig dormir tan sols tres hores. La resta, la vaig passar parlant amb els funcionaris. Anava a fer un reportatge per a La Vanguardia, que això no s’ha dit. Aquesta és una polèmica que van generar cent persones. Són aquelles coses de les quals alcem polèmiques per temes molt menors. —És un exemple d’una manera d’encarar temes seriosos donant-los un to més lleuger o més espectacular. —L’error va ser dir el nom. Però vaig conèixer una gent fantàstica, els funcionaris, que em van explicar tot un món que desconeixia. I vaig viure la sensació que et tanquin en un espai reduït amb doble pany. És molt angoixant. I vaig conèixer una presó que forma part de la meva vida i la meva cultura. Recomano a tothom que pugui que ho faci. El primer que recomano és anar a veure l’exposició de la Model. I ja us avanço que l’any que ve dormiré una nit a una cel·la d’una presó en funcionament. —Després de deu anys, quant temps més fareu ‘El món a RAC1′? —Sóc com un iogurt, amb data de caducitat. Potser semblo una llauna de sardines perquè els iogurts tenen caducitats curtes. Estic més a prop d’acabar que de continuar. Si la pregunta és si els matins van arribant al final amb Jordi Basté, la resposta és que jo penso que sí. Que no és un sí categòric. Faré un any més. M’ho mereixo. Plegar ara seria com haver escrit un llibre i no poder escriure l’últim capítol. —Ho dieu per la independència? —És clar. El problema és que he dit un any més i potser n’hauré de fer quatre més. Vivim moments èpics des de fa molts anys. Els meus deu anys simbolitzen també l’evolució del procés. Aquests deu anys tot ha canviat molt. L’evolució ha estat tremenda. —I què fareu quan deixeu de fer el programa? —Dormir. Ha, ha, ha! Dormir fins més tard. No ho sé. Aquesta és la meva pregunta. No me l’ha feta mai ningú. Què faré després. Tremolo quan em faig aquesta pregunta. Tinc molta inseguretat sobre mi mateix i el meu futur. Jo què sé. Us deveu pensar que he guanyat molts diners, però… La pregunta és què faré. Potser tornar als esports. Ja m’ho demanaré quan sigui el moment. —Teniu algun consell per als periodistes joves? —Naturalitat. És la millor paraula. Als concursos, tothom diu que les millors paraules són ‘amor’ o ‘estimar’. Però si no s’estima amb naturalitat, no s’estima. La naturalitat és molt important. —En oposició a artificialitat? —Correcte! Ser postís és una cosa horrible. Ser natural és saber dir que sí, saber dir que no, saber dir que t’estimo, saber dir que no t’entenc, i saber dir que t’odio. Però amb naturalitat. El gran problema de la política és que no hi ha naturalitat. Quan un s’equivoca mai no demana perdó. El polític que s’atreveixi a demanar perdó cada vegada que s’equivoqui, tindrà molt de guanyat. Però a tothom li costa molt demanar perdó. I també recomano paciència. Som en una època que tot es fa amb 2,5 quan s’hauria de fer amb 5. L’empresa pública mediàtica treballa amb 10 quan hauria de fer-ho amb 5. I la privada treballa amb 2,5 quan hauria de fer-ho amb 5. Potser algun dia aquests dos mons s’equilibraran. Als periodistes joves els aconsello que tinguin paciència.

Summary: Jordi Basté: ‘Potser algun dia el meu cap apareixerà rodant per la Diagonal’


El 21 de maig és previst que es constitueixin les corts espanyoles sorgides de les eleccions del 28-A. Ara mateix encara no se sap com recolliran les actes, presencialment, els presos polítics que són parlamentaris electes: Oriol Junqueras, Jordi Sànchez, Jordi Turull, Josep Rull i Raül Romeva. El Tribunal Suprem espanyol encara no els ha autoritzat, però no ha fixat sessió aquell dimarts i a més el congrés espanyol i la policia han començat els preparatius per a la presència dels presoners a totes dues cambres. Tot fa pensar que els cinc electes podran recollir les actes i, de retruc, deixaran de ser diputats al Parlament de Catalunya. Però, una vegada autoritzats a recollir-la, com procedirà el Suprem? Com pot afectar el desenvolupament del judici? Podran assistir als plens i, especialment al d’investidura del president espanyol? O els poden suspendre com va fer Llarena el juliol passat? La qüestió de la immunitat parlamentària Una de les prerrogatives dels diputats del congrés espanyol és la immunitat. L’article 71.2 de la constitució espanyola estableix que els diputats i senadors ‘només podran ser detinguts en cas de flagrant delicte. No podran ser inculpats ni processats sense la prèvia autorització de la cambra respectiva’. En aquest precepte, també recollit als reglaments del congrés i del senat, es basen els advocats Andreu Van den Eynde i Jordi Pina per a sol·licitar la llibertat dels presos perquè puguin recollir les actes i exercir els seus drets polítics en plenitud. És per això que han demanat un suplicatori a ambdues cambres. Sense el vist-i-plau del congrés i del senat, amb la llei a la mà, el judici s’ha d’aturar perquè la llei d’enjudiciament criminal estableix que s’ha de paralitzar qualsevol causa durant dies o setmanes mentre les cambres, en sengles comissions de l’estatut dels diputats, no resolguin –favorablement– els suplicatoris. Es pot paralitzar temporalment el judici? Sí. Si el tribunal segueix els procediments establerts, el judici pot restar suspès mentre el congrés i el senat no resolen el suplicatori. De fet, Marchena només ha programat sessions fins el 20 de maig, quan és previst que acabi la prova testifical; en canvi, fins ara el tribunal fixava un calendari mensual. Tanmateix, el tribunal ha deixat temps a la fiscalia perquè presenti al·legacions als escrits de Van den Eynde i Pina abans de resoldre la situació dels cinc presoners electes. La decisió pot condicionar tot allò que pot passar les setmanes vinents, tant el ritme del judici com la llibertat provisional i l’assistència dels presos polítics electes als plens. Els poden suspendre com va fer Llarena? Sí. El jutge instructor de la causa contra el procés va suspendre els cinc diputats i el president Puigdemont emparant-se en l’article 384 bis de la llei d’enjudiciament criminal. Llarena va permetre que deleguessin les funcions en un altre diputat, una possibilitat que solament van aprofitar Junqueras i Romeva, amb l’argument que el magistrat no podia alterar així la majoria resultant de les eleccions del 21-D. Els cinc electes continuen processats per rebel·lió, i, tot i la irregularitat de la suspensió de Llarena, el Suprem podria demanar al congrés i al senat que votessin les suspensions de càrrecs públics dels cinc presos polítics. La importància política de les suspensions Una votació a les comissions que suspengui els cinc presos electes pot originar una esquerda profunda en les possibles negociacions entre el PSOE i l’independentisme, probablement després del 26-M, amb vista a la investidura de Pedro Sánchez com a president espanyol. Sánchez té més fórmules possibles per a ser reelegit, però si els socialistes voten a favor de les suspensions que pot demanar el Suprem, seria molt difícil que ERC i JxCat votessin a favor seu o s’abstinguessin. A l’altra cara de la moneda, el PP, Cs, Vox i l’aparell mediàtic de la dreta pressionaran Sánchez perquè el PSOE actuï amb fermesa per suspendre els càrrecs públics dels presos polítics, si arribés el cas que el Suprem ho demanés. Una estratègia, la de la dreta, amb l’argument de respectar la decisió del tribunal per a disminuir les possibilitats d’una investidura reeixida, tot i que els partits independentistes tindrien l’última paraula sobre com actuen si s’arriba a aquest extrem. Presents a la investidura de Sánchez? Cal tenir en compte que el reglament de les corts espanyoles, a diferència del del Parlament de Catalunya, no permet el vot delegat. En conseqüència, la presència dels presos polítics als plens, començant per la sessió d’investidura de Pedro Sánchez, dependria de la voluntat del tribunal i de si abans ja han estat suspesos. L‘article 82.2 sí que permet el vot telemàtic, però subjecte als casos d’embaràs, maternitat, paternitat o malaltia greu. També hi ha la possibilitat que el Suprem habiliti un mecanisme no previst al reglament del congrés espanyol, tal com va fer Llarena amb la delegació de les funcions dels diputats suspeses en un altre membre del seu grup parlamentari.

Summary: Què pot passar amb els presos polítics que són diputats i senadors?