La presidenta del govern, Francina Armengol, confia que un govern espanyol format per PSOE i Unides Podem accepti ‘una negociació lleial’ que permeti que els ciutadans de les Illes ‘vegin recompensat el seu esforç amb més recursos’ per a millorar els serveis públics. L’estabilitat en el govern espanyol, que ‘ha de néixer de la responsabilitat i del compromís de tots’, hauria de facilitar el desenvolupament de les compensacions fiscals per la insularitat previstes en el Règim Especial de Balears i l’aprovació d’un nou model de finançament que doti de més fons a les Illes, ha sostingut Armengol en el seu discurs de Cap d’any. En un missatge emès per IB3, la presidenta ha subratllat que l’increment dels recursos econòmics per a les administracions públiques de les Illes és ‘clau’ per a millorar l’educació ampliant l’oferta pública de 0 a 3 anys, augmentar els serveis sanitaris i la seva qualitat, reforçar les prestacions als dependents i persones necessitades i garantir la igualtat entre sexes. ‘Són recursos clau per a enfortir la protecció del nostre medi ambient i avançar cap a la sostenibilitat. Clau, en definitiva, per a millorar aquesta societat moderna, treballadora i generosa, que aspira a elevar sempre el benestar de tots els que la integrem’, ha agregat. La cap de l’executiu, que ha gravat el seu missatge institucional de Cap d’any a la Llotja de Palma, ha agraït als ciutadans la participació en els processos electorals de 2019, que han ‘enfortit’ la democràcia. Ha ressaltat que, encara que s’ha ‘deixat enrere la pitjor crisi econòmica, la pitjor crisi laboral, per a avançar cap a xifres d’ocupació rècord i acords històrics per a pujar els salaris’, encara ‘són molts els qui continuen buscant una oportunitat, els qui passen per dificultats’. Armengol ha fet un repàs d’algunes de les polítiques dutes a terme en els últims anys en àmbits com el sanitari i l’educatiu i ha incidit en què el gran repte del futur és la preservació del medi ambient, per al qual són precises mesures legislatives, de protecció dels recursos naturals i individuals. ‘Us vull avançar que començarem aquest any impulsant noves mesures per a facilitar l’accés a l’habitatge i per a millorar la qualitat del nostre turisme, que continuarem fent més escoles, residències i centres sanitaris moderns, eficients i sostenibles, i que ampliarem la protecció del nostre territori i accelerarem la transició cap a energies netes’, ha promès. La presidenta s’ha referit també als nous fòrums de diàleg social posats en marxa pel govern per a ‘formular l’Agència Balear 2030’ per al desenvolupament sostenible en els àmbits econòmic, social i mediambiental. ‘Només des del consens garantirem les estratègies per a continuar prosperant durant la dècada vinent’, ha destacat. ‘Que en aquest 2020 els vostres somnis moguin el món’, ha conclòs.

Summary: Armengol confia a obtenir més recursos del nou govern espanyol


L’economista i president de Justícia i Pau, Arcadi Oliveres, fou ahir al vespre el protagonista del cicle ‘Implicats’, que reuneix cada mes els membres de +VilaWeb amb personalitats de l’actualitat política i cultural. ‘Si fóssim independents tampoc no tindríem més poder’, va dir Oliveres, que considera que amb la independència continuaríem tenint els mateixos maldecaps econòmics. ‘Deixar de tenir dèficit fiscal tampoc no resoldria els problemes econòmics. Només hi ajudaria una mica’.

Summary: Arcadi Oliveres: ‘Amb la independència tampoc no tindríem més poder’


La tempesta política desfermada pel pacte entre el PSC i JxCat per a governar a la Diputació de Barcelona ha originat una altra crisi entre ERC i JxCat. Després de la tensió pels pactes amb els socialistes en uns quants municipis, divendres va esclatar la crisi quan es va publicar el document de l’acord entre JxCat i el PSC a la Diputació de Barcelona. La reunió entre partits i entitats d’aquest cap de setmana a Ginebra no ha calmat pas les aigües. Aquests darrers dies, JxCat ha insistit que si ERC es desdiu dels acords amb el PSC als municipis, paralitzarà el pacte amb els socialistes a la diputació barcelonina. I ERC ha fet una contraoferta: que JxCat presideixi la institució. Tanmateix, JxCat ja ho ha refusat, i ha dit que l’oferiment era ‘màrqueting’. L’aritmètica enverinada de la Diputació de Barcelona A la Diputació de Barcelona, ni el pacte PSC-JxCat ni un hipotètic acord ERC-JxCat no tenen prou vots per a atènyer una majoria absoluta ni una majoria simple en una segona ronda. Els dos acords arriben a 23 diputats provincials, mentre que la unió del vot contrari de la resta de partits els superaria de llarg. No obstant això, si els comuns no s’abstenen en un hipotètic acord ERC-JxCat la presidència recauria igualment en el PSC. Fonts de la Diputació de Barcelona han explicat a VilaWeb que havien consultat a la Junta Electoral espanyola (JEC) què calia fer si hi havia més vots contraris que no pas favorables al candidat a la segona ronda (en cas que només n’hi hagi un), cosa que no ha passat mai. La resposta de la JEC és que guanyaria el partit amb més diputats. Com que tant ERC com el PSC en tenen setze, aleshores es decidiria pel nombre de vots, i aquí és on els socialistes s’imposarien. En el cas que es presentin dos candidats o més, sí que guanyaria el més votat en una segona volta. El pacte entre el PSC-JxCat és suficient perquè Núria Marín, batllessa de l’Hospitalet de Llobregat, sigui la nova presidenta de la institució. En canvi, un acord entre ERC i JxCat no reeixiria per si mateix, perquè necessitaria el suport dels comuns. El dubte és, doncs, si els comuns cedirien la presidència a un candidat d’ERC. En canvi, sembla gairebé impossible que cedeixin la presidència a un candidat de JxCat, tal com proposa ERC. Revisar els pactes locals és gairebé impossible La proposta de JxCat de desfer els pactes municipals és igualment difícil. Caldria expulsar el PSC dels governs municipals on ha entrat gràcies als acords amb ERC i JxCat o bé trencar els acords de govern que hi hagi, amb els socialistes a l’oposició. L’única manera que tindria JxCat de recuperar les batllies que va arrabassar-li ERC amb el suport del PSC seria que dimitissin tots els batlles, una opció remota perquè pot motivar un xoc frontal entre aquestes batlles i les direccions dels dos partits. Hi ha una segona via encara més difícil, la moció de censura. L’article 197 de la llei de règim local estableix que el registre d’una moció de censura exigeix una majoria absoluta dels regidors amb un candidat alternatiu. A més, si un dels regidors que proposa la moció pertany al grup polític municipal del batlle, la majoria absoluta puja en el mateix nombre de regidors del mateix grup que la registrin. Aquesta majoria absoluta reforçada va preveure’s probablement per a frenar el transfuguisme. Un cas pràctic i paradigmàtic: Sant Cugat del Vallès. Hi ha 25 regidors i la majoria absoluta és de 13. JxCat (9) i ERC (6) tenen 15 regidors, però si els republicans –la batllessa d’ERC inclosa– s’afegissin a una moció de censura de JxCat, la majoria augmentaria fins a 19 regidors i seria inabastable per als dos partits independentistes, tenint en compte que la resta de forces difícilment s’afegirien a aquesta maniobra. Aquest mateix patró pot aplicar-se a tots els municipis on hi ha hagut pactes amb el PSC. En conseqüència, la pretensió de JxCat només podria satisfer-se amb l’expulsió del PSC dels governs municipals i la dimissió dels batlles d’ERC. L’única alternativa seria la incorporació de regidors de JxCat als governs d’ERC, i viceversa, però sense que pleguessin els batlles elegits el 15 de juny.

Summary: Desintoxicació: Per què ERC i JxCat no poden governar sense suport de tercers a la Diputació de Barcelona ni es poden desfer els pactes municipals


La vice-presidenta i portaveu de la Generalitat, Mónica Oltra, ha respost avui a la carta enviada pel ministre espanyol d’Hisenda en funcions, Cristóbal Montoro, en què demana que en un termini de quinze dies aprovin acords de no disponibilitat de crèdits i efectuïn retencions necessàries per al compliment de l’objectiu de dèficit. Oltra ha dit que el que ha de fer el ministre és ‘deixar d’amenaçar’ i garantir la suficiència financera d’autonomies, ‘profundament perjudicades per un sistema de finançament caducat des de fa un any’. Al respecte, la dirigent ha assenyalat que és responsabilitat del govern en funcions no haver-lo renovat. També ha assenyalat que l’incompliment del dèficit no és voluntat del govern valencià ‘és que és impossible de complir, de no ser traguem els nens de les escoles i els malalts dels hospitals, una cosa que aquest govern no està disposada a fer’. ‘A sobre que ens castiguen amb el sistema de finançament ara ens volen castigar perquè no complim el dèficit’, ha lamentat. I ha afegit, en referència a Montoro: ‘Hauria de tranquil·litzar-se, estar en funcions, i deixar d’amenaçar les autonomies, insultar els valencians i valencianes i castigar-nos perquè sap perfectament i ho reconeix, i així ho va reconèixer en la reunió amb el president Puig, que estem mal finançats.’ Finalment, ha dit que el ministre espanyol ‘diu per carta el que no s’atreveix a dir-li a la cara al president Puig quan va a reunir-se amb ell. I ha indicat: ‘Això no és correcte, ni en política ni en qualsevol altre àmbit de la vida.’

Summary: Oltra respon a Montoro que el govern valencià no està disposat a treure nens de les escoles ni malalts dels hospitals


La Via Lliure a la República Catalana ha estat tot un èxit, amb centenars de milers de manifestants omplint de dalt a baix la Meridiana, tenyint-la de diversos colors mentre escortaven la fletxa gegant que ha avançat durant quaranta minuts des de la confluència amb el carrer de Rosselló-Pòrcel, al barri de Sant Andreu, fins al Parc de la Ciutadella. Les imatges aèries de la Via Lliure són realment impactants. L’Assemblea Nacional Catalana (ANC) ha proposat l’etiqueta #somvialliure per compartir les experiències dels assistents a la mobilització de la Meridiana de l’Onze de Setembre. Us oferim un recull de les millors imatges que trobem: La història parlarà de la Via Lliure com un èxit de mobilització, democràcia, llibertat i reivindicació #SomViaLliure pic.twitter.com/JJgOLf4Vr4 — Assemblea Nacional (@assemblea) September 11, 2015 Expliquem al món què som i què volem ser! Un poble que avança cap a la seva llibertat! #SomViaLliure pic.twitter.com/vIkNnzRnRC — Assemblea Nacional (@assemblea) September 11, 2015 #vialliure #barcelona #diada #glòries A photo posted by Agnès (@agnesfourcade) on Sep 11, 2015 at 7:21am PDT https://twitter.com/bigmikenugget/status/642352323143041024 #somViaLliure #diada2015 A video posted by ester (@ster1899) on Sep 11, 2015 at 8:12am PDT Expliquem al món què som i què volem ser! Un poble que avança cap a la seva llibertat! #SomViaLliure pic.twitter.com/vIkNnzRnRC — Assemblea Nacional (@assemblea) September 11, 2015 Això està passant ara a la Meridiana #somvialliure A video posted by Illana (@illana_medina) on Sep 11, 2015 at 8:02am PDT https://twitter.com/Araeslhora/status/642351186952224768 https://twitter.com/moisespanisello/status/642349923074244608 https://twitter.com/martaabrillorca/status/642351235174125568 Gran Diada!!! #Tram21 #ViaLliure11S #11S2015 #tenimpressa #SomViaLliure A photo posted by Laia Pont (@laiapont) on Sep 11, 2015 at 7:53am PDT Seguiu el minut a minut de la manifestació de la Meridiana. La Via Lliure 2015 de la Meridiana: informació i recomanacions per a l’Onze de Setembre

Summary: La Via Lliure col·lapsa la Meridiana, apuntant cap a la independència


El Tsunami Democràtic es prepara per a una nova fase de protestes. En un fil de Twitter, ha explicat que les accions seran ‘dissenyades per assolir uns objectius polítics, operatius i comunicatius concrets en el marc dels drets, la llibertat i l’autodeterminació’. Aquesta nova etapa de mobilitzacions ha estat anomenada ‘segona onada‘. El Tsunami ha reaparegut l’endemà que Puigdemont i Comín prenguessin possessió dels escons al Parlament Europeu. El moviment assegura que d’ençà de les protestes pel Barça-Madrid ha estat ‘actiu i reflexiu’, amb la voluntat de treballar per la independència de Catalunya. Afegeix que ha revisat els seus encerts i errors per convertir-los en aprenentatges i millorar l’eficàcia de les accions. 2019: L’independentisme planta cara a la repressió Sobre la primera fase de protestes, el Tsunami considera que ha servit per a evidenciar el conflicte entre Catalunya i l’estat espanyol. A més, creu que les mobilitzacions com el tall del Pertús han servit per a imposar un marc i una agenda política pròpia, com el lema ‘Spain, sit and talk‘. ‘El Tsunami Democràtic continuarà proposant accions de protesta no violenta i de desobediència civil massiva mentre les reclamacions majoritàries de la societat catalana no siguin ateses’, diu. Vegeu el fil de piulets ací: 2. Tsunami Democràtic el formen centenars de milers de veus, però no és ni vol ser un opinador o un analista d'actualitat. — Tsunami Democràtic (@tsunami_dem) January 14, 2020 4. Tsunami Democràtic considera que durant aquesta primera etapa, ha contribuït a un canvi substancial de l'estat d'ànim del moviment independentista. La força de la gent ha recuperat la iniciativa. — Tsunami Democràtic (@tsunami_dem) January 14, 2020 6. La pressió mediàtica, política i social de les accions de Tsunami ha contribuït a evidenciar el conflicte entre Catalunya i Espanya. També internacionalment, i a establir sinergies amb d'altres moviments similars arreu del món. — Tsunami Democràtic (@tsunami_dem) January 14, 2020 8. El govern espanyol ha reconegut l'existència d'un conflicte amb Catalunya però Tsunami constata que, malgrat les promeses d'espais de diàleg, no s'aturen les resolucions judicials, la violència estructural, ni la persecució ideològica i política. — Tsunami Democràtic (@tsunami_dem) January 14, 2020 10. Tsunami Democràtic continuarà proposant accions de protesta noviolenta i de desobediència civil massiva mentre les reclamacions majoritàries de la societat catalana no siguin ateses. — Tsunami Democràtic (@tsunami_dem) January 14, 2020 11. Tsunami Democràtic es prepara per una nova fase de protestes. De nou, les accions estaran dissenyades per assolir uns objectius polítics, operatius i comunicatius concrets en el marc dels drets, la llibertat i l’autodeterminació. Comença la segona onada. — Tsunami Democràtic (@tsunami_dem) January 14, 2020

Summary: El Tsunami Democràtic es prepara per a una ‘segona onada’ de protestes


TV3 estrena aquesta nit ‘El llenguado’, un nou programa sobre el català que s’emetrà cada dimecres a les 22.35, després del programa ‘APM?’. Presentat per la cantant Yolanda Sey i l’actor Guillem Albà, cada setmana farà un retrat ampli del paisatge lingüístic, tot abordant tant les diversitats temàtiques del català com les geogràfiques i descobrint els diferents parlars del país. El programa és dirigit per la periodista Fúlvia Nicolás i té l’assessorament del filòleg Pau Vidal, que participa en el programa amb una secció pròpia on atén els dubtes lingüístics dels presentadors. Ho ha explicat a VilaWeb Vidal mateix: ‘La secció de “El consultori” és una paròdia del filòleg d’aquest país, tan especial amb la llengua, que rep preguntes lingüístiques i espera respostes taxatives i breus. Amb la llengua això molts cops no és possible, cal una resposta matisada que sovint no satisfà les demandes.’ A banda, el programa té seccions provocadores com ‘El mot merdós’, que defineix una paraula que, per la raó que sigui, no ha acabat d’agradar els presentadors, i ‘Les Optimotes’, amb la col·laboració de l’equip de lingüistes de l’Optimot. Segons Vidal, ‘El llenguado’ no és un programa per a ensenyar a parlar els espectadors, sinó que mira el fet lingüístic d’una manera tafanera. ‘És com fer una mirada zoològica a la llengua. Quan vas al zoo observes totes les varietats d’animals, no et planteges quina és millor o pitjor’, diu. El programa es divideix en dues parts. A la primera meitat, els presentadors s’endinsen en diverses qüestions del català, com ara el parlar dels joves, les aportacions lingüístiques del feminisme, la correcció política i la llengua dels avantpassats. A la segona, els presentadors viatgen pel país a la recerca de les diverses varietats lingüístiques. En els deu episodis del programa, l’equip anirà a Andorra, Formentera, el Rosselló, l’Albera, la Marina Baixa, el Segrià, Menorca, el Matarranya i Barcelona. El primer programa tracta la llengua que es parla als mitjans de comunicació, amb la participació de Mònica Terribas, Jordi Basté, Roger de Gràcia, Albert Pla Nualart, Magí Camps i Ernest Rusinés. A més, s’hi explica com s’ha ideat el programa i s’avaluarà si el català de Yolanda Sey i Guillem Albà és adequat per a presentar un programa de televisió. A la segona meitat del programa, Albà anirà a l’Albera per conèixer el català de tramuntana, a la línia entre l’Empordà i el Rosselló. Demà a les quatre de la tarda, el canal d’Instagram de TV3 farà una emissió en directe amb Instagram Live amb els presentadors. Els seguidors connectats els podran fer preguntes en directe.

Summary: TV3 s’endinsarà en les particularitats del català a ‘El llenguado’


L’Ajuntament de Barcelona, a través de l’Institut de Cultura, ha encès una nova polèmica en el món editorial i literari en convocar un esmorzar a la Virreina amb una missiva en castellà adreçada als editors i als agents culturals. La periodista Neus Chordà ho ha denunciat avui al matí al seu mur de Facebook. Aquest àpat vol substituir el que tradicionalment es feia a l’hotel Regina. El mail, adreçat a editors i agents per proposar els autors que hi han de participar –i que han de signar llibres durant la diada–, diu així: Les reaccions no s’han fet esperar i entre els comentaris hi havia els de l’editor Jordi Fernando, que ha explicat que poc després han enviat una rectificació en català, i la d’escriptors com Jaume Benavente que denunciaven que el 155 és a tot arreu, o de la filòloga Maria Nunes interrogant-se sobre si caldria anar-hi amb un ‘modelet’ dels anys cinquanta. ‘No arriben ni als mínims’, ha escrit el periodista Bernat Ruiz Domènec.

Summary: L’Ajuntament de Barcelona convida a l’esmorzar de Sant Jordi en castellà i indigna el sector


L’assessor de Seguretat Nacional de la Casa Blanca, Robert O’Brien, ha reconegut aquest diumenge que l’estat de les relacions bilaterals amb Corea del Nord travessa un mal moment després dels recents assajos militars de Pyongyang i l’aparent ruptura total de les converses nuclears. ‘Estem seguint la situació de molt a prop, però la realitat és preocupant. Amb tot, volem reiterar que els canals de comunicació continuen oberts i els estem fent servir per garantir que el líder nord-coreà (Kim Jong-un) compleix amb el seu compromís de desnuclearitzar-se’, ha comentat O’Brien en una entrevista a la cadena ABC. L’assessor ha assegurat, no obstant això, que la tensió sembla haver-se relaxat en els darrers dies, ‘i és per veure si l’enfocament del president (Donald Trump) i el líder nord-coreà acaba funcionant’. En qualsevol cas, ha declarat O’Brien, els Estats Units tenen les eines necessàries si Corea del Nord decideix de reprendre els seus assajos amb míssils balístics o, en el pitjor escenari, torna a fer una prova nuclear. De fet, el president dels Estats Units ha desestimat aquest dimarts l’advertiment de ‘regal de Nadal’ anunciat en el seu moment per Corea del Nord, perquè ha dit que està preparat per enfrontar-s’hi. ‘Descobrirem quina és la sorpresa i la resoldrem amb èxit’, va assegurar Trump als periodistes al seu centre vacacional Mar-a-Lago. ‘Ja veurem què passa’. ‘Potser és un bon regal’, va bromejar Trump. ‘Potser és un gerro maco en comptes d’una prova de míssils’.

Summary: Els EUA qualifiquen de ‘preocupant’ l’estat actual de les relacions amb Corea del Nord


El president de Junts pel Sí i ex-vice-president del parlament, Lluís Corominas, ha anunciat formalment que deixava la primera línia de l’activitat política i que, directament o indirecta, renunciava a qualsevol responsabilitat política a partir del 21-D. En una emotiva roda de premsa des del parlament, Corominas s’ha acomiadat després de catorze anys al parlament, durant nou dels quals n’ha estat vice-president. Anteriorment, va ser batlle de Castellar del Vallès, durant dotze anys, i també ha ocupat uns quants càrrecs a l’antiga Convergència, principalment en l’àmbit territorial. Corominas ha recordat que el 2015 ja va anunciar que no es tornaria a presentar, i ho ha atribuït a una decisió meditada que no tenia a veure amb tot aixòque ha passat a la política catalana darrerament. També ha agraït que li haguessin ofert d’anar a la llista de Junts per Catalunya que encapçala Carles Puigdemont. Ha recordat els consellers i líders de les entitats sobiranistes que són a la presó, especialment Meritxell Borràs, Jordi Turull, Josep Rull i Joaquim Forn, amb qui té lligams personals. ‘Cada dia quan em llevo hi penso, hi penso tot el dia i tothora i desitjo que de seguida surtin de la presó perquè és injust que hi siguin.’ Corominas tornarà a exercir d’advocat, però no ha aclarit si la seva tasca es relacionaria d’alguna manera amb la política. ‘Directament, segur que no faré res lligat a la política; indirectament, ja ho veurem. Ja decidiré si torno a exercir lliurement o accepto alguna proposta que tinc’, ha explicat. Corominas també ha tingut paraules d’agraïment per als qui han estat presidents del parlament durant l’època en què ell n’ha estat vice-preisdent: Ernest Benach, Núria de Gispert i Carme Forcadell. Pel que fa al partit, ha deixat clar el seu suport a la candidatura que lidera Puigdemont i ha tingut paraules d’elogi per a Marta Pascal i David Bonvehí, que l’han acompanyat en la roda de premsa. ‘Han donat molt la cara. Si avui aquest espai té representació, és perquè han fet molta feina’, ha dit.

Summary: Lluís Corominas deixa la política després de catorze anys al parlament


On són les dones? És una pregunta que alhora és un manifest, convertit en etiqueta que ha fet fortuna. Aquest interrogant reclama als mitjans de comunicació que deixin de mostrar el món des del punt de vista masculí i propiciïn que la veu i l’opinió de les dones també sigui escoltada. En igualtat. Les germanes Rosa i Manola Roig, escriptores, activistes, professores i artistes, es van fer aquesta mateixa pregunta fa un parell d’anys quan preparaven una conferència que havien de pronunciar a l’Espai Joan Fuster de Sueca (Ribera Baixa) per a commemorar el Dia de la Dona. Ara tenen una resposta que es pot formular quasi com un eslògan publicitari: en algun moment de la història, en cada un dels pobles i ciutats del País Valencià, hi ha hagut una dona explicant el món. Escrivint. I és així que han localitzat i documentat més de 450 dones que han escrit en català, castellà, àrab o llatí. Però on són? On eren fins ara? Què se’n sap? La llista d’aquestes 450 i una informació més detallada d’una selecció de 120 formen el gruix de l’exposició ‘Nosaltres, les valencianes. Escriptores en el temps’ que organitza la Fundació pel Llibre i la Lectura (FULL) i que es pot veure a l’Octubre CCC de València. Aquest acte forma part de ‘La Plaça del Llibre’ que es va començar fa quatre anys i que enguany sí que es farà a la plaça de l’Ajuntament de València. Invisibles i introbables La majoria de les 453 escriptores documentades continuen essent molt invisibles. Tant, que en el cas de les dels segles XVI al XVIII, pràcticament totes són inèdites, i de les del segle XX hi ha textos que no es poden aconseguir ni al mercat de segona mà. Per a fer l’estudi, les germanes Roig han comptat amb la col·laboració d’investigadores com ara M. Ángeles Herrero, Verónica Zaragozá o Encarna Sant-Celoni i Vicenta Llorca. La compilació ha servit, entre més coses, per a desterrar en part el mite que només les monges tancades escrivien. ‘També ho feien les nobles, però fins que no arribem al segle XX, totes les dones que escriuen tenen una determinada posició, unes, i poques obligacions matrimonials, altres. No en sé massa, però tal com ho veig, el convent va ser per a algunes un refugi i alhora una presó, però, no ho era també el matrimoni?’, es pregunta Rosa Roig. En aquest sentit, durant la investigació han emergit històries delicioses i potents de dones, sobretot les precursores, que escrivien malgrat les prohibicions dels seus confessors que, sistemàticament, els ordenaven que cremessin els seus papers. Algunes, fins i tot, posaven nom i cognom a la violència masclista quan fugien dels homes que les maltractaven, es refugiaven en els convents i allà deixaven per escrit què els passava. ‘Escriuen de tot. D’elles mateixes, d’elles i el món, de la vida i de la mort. Del que temen, del que volen, del que imaginen’, explica Roig. Pouar en múltiples fonts Per arribar a confegir aquesta nòmina de dones de ploma, les comissàries de l’exposició han anat a les fonts habituals en aquest casos: l’àmbit universitari, publicacions i antologies, repositoris, tesis doctorals i internet, és clar, que és una font inesgotable d’informació. Totes hi són, identificades, però són molt al fons i molt tapades: ‘Bona part de les escriptores són als papers, però no formen part del cànon que, per cert, s’hauria de revisar amb urgència. Jo sóc professora de català i he d’explicar història de la literatura, i les dones no hi són, o tenen un paper secundari’, diu Rosa Roig, que també revela que van organitzar un joc a Facebook per trobar autores més recents. Jesús Figuerola (fotografia: © Prats i Camps). Jesús Figuerola, president de la Fundació pel Llibre i la Lectura (FULL), organitzadora de l’exposició, insisteix en la idea de la visibilitat i posa les dades damunt la taula: ‘Des de la seua creació l’any 1976, el premi de les Lletres Valencianes només s’ha concedit a dues dones, Maria Beneyto i Laura Gallego, enfront de vint-i-dos homes. El Premi d’Honor de les Lletres Catalanes en tota la història s’ha concedit a tres dones, i, pel que fa al Cervantes, la proporció és de quatre a trenta-set. Amb aquestes dades, és obvi que s’ha d’acabar aquesta discriminació. L’exposició intenta aportar-hi un granet d’arena.’ Els casos d’Elena Aub i Isabel de Villena Rosa Roig està entusiasmada per una feina que diu que ha hagut d’aturar en un moment determinat però que, després de donar per definitiu el contingut de l’exposició, han aparegut dues noves autores. A l’hora de destacar algunes descobertes explica que el compromís de les escriptores valencianes amb el català és una realitat. ‘Descobrir les poetes andalusines i saber que són la primera veu de les dones a la península que ens ha arribat escrita. Descobrir que les dones valencianes també escriuen teatre i que alguna ja ho feia al segle XVIII, teatre en vers que no podien signar i que atribuïen, per exemple, a un seu germà’, relata. Fa una menció especial a Elena Aub, la filla de Max Aub, ‘una valenciana que passà per l’exili a Mèxic, una dona de vuitanta-cinc anys lúcida i vital que ens envià una foto que no us podeu perdre perquè és un fotomuntatge de Josep Renau on ella apareix vestida de fallera’. Elena Aub viu a Madrid i ha escrit sobre la pintora Manuela Ballester i, a més, té un poema inèdit. Isabel de Villena, dibuixada per Manola Roig. D’anècdotes i casos, n’hi ha molts. Com ara el canvi d’opinió que ella mateixa ha experimentat en aprofundir en l’obra de Sor Isabel de Villena, de qui l’historiador de la literatura Albert Hauf ja va dir que si fos italiana o francesa seria una figura reconegudíssima, l’escriptora més important del segle XV a tota la Península. ‘I com pot ser que en sapiguem tan poques coses? –es pregunta Roig–. Fuster ens la va descobrir, però des d’aleshores hem avançat molt en llegir els textos des d’una perspectiva de gènere. Sor Isabel no ens ha deixat de sorprendre pel protagonisme de les dones i pel fet de convertir-les en mediadores de la paraula de Déu, per la sonoritat amb que la presenta. Salva Eva, i converteix la paraula de Déu en paraula de dona.’ Molta feina per fer La invisibilitat, l’absència de les autores en el cànon literari i l’oblit a que han estat relegades ha fet que la sorpresa de la descoberta hagi estat més gran. ‘Hi ha autores actuals que escriuen en valencià i han venut més de 18.000 exemplars i alguna de les que ho fan en castellà té més de vint milions de lectors. Hem descobert que el treball de les valencianes en el camp de l’assaig és importantíssim i massa desconegut i que hi ha moltes dones joves que, malgrat tots els impediments, continuen escrivint.’ I recorda i defensa la vigència de la veu de Laura Freixas quan parla de les dones invisibles i denuncia que la seva presència en tots els àmbits és només d’un 20%. Roig insisteix que els arxius guarden un tresor que s’ha de cercar i a la vegada es pregunta on és l’edició de les cartes que Maria de Castellà i Lancaster, lloctinent de la Corona d’Aragó, va enviar durant anys a Alfons el Magnànim desaparegut a Nàpols. Jesús Figuerola admet que no s’esperava que la llista fos tan llarga: ‘Al País Valencià no teníem cap catàleg general d’escriptores. Hi havia tesis doctorals que estudiaven alguns períodes concrets, però no una visió general. “Nosaltres, les escriptores” és un punt de partida per a futurs treballs. Animem els investigadors i investigadores, i animem els docents perquè les tinguen en compte, i a tots els agents prescriptors que hi donen valor, que fomenten la lectura de les seues obres.’ Maria Beneyto, dibuixada per Manola Roig. Rosa Roig també reconeix que hi ha molta feina per a fer, però considera que és fàcil si s’hi posen mitjans i voluntat: ‘Unes necessiten que investiguem les seues vides, unes altres necessiten ser editades per primera vegada o reeditades. Algunes necessiten temps per a escriure. Se m’ocorre que l’obra de bona part de les escriptores de postguerra, com ara Beatriu Civera, Matilde Llòria, Maria Mulet, no es pot trobar. Tampoc les obres completes de poesia de Carmelina Sánchez-Cutillas, per exemple. Totes necessiten ser conegudes. Per tant, es necessita investigació, promoció i divulgació i beques per a la creació. Fàcil.’ L’exposició ‘Nosaltres, les escriptores. Valencianes en el temps’ té vocació d’itinerància i per això la formen catorze plafons fàcils de transportar. En el primer es fa una introducció i s’explica com vertebren el territori. En dotze plafons més es presenten 120 autores. Cada un va dedicat a un mes de l’any i és presidit per una veu destacada per la seva trajectòria, pels premis rebuts o pel cànon. Són autores com ara Sor Isabel de Villena, Maria Beneyto, Carmelina Sánchez-Cutillas, Isabel-Clara Simó, Raquel Ricart i Anna Moner. Cada plafó es completa amb una escriptora no valenciana que les comissàries han anomenat ‘autores de context’, com ara Carme Riera, Mercè Rodoreda i Doris Lessing. A l’últim hi ha la llista, ordenada alfabèticament, de les 453 escriptores que han estat documentades. A banda aquesta part més visible, es va construint un lloc web on s’abocaran totes les dades i referències de les localitzades. S’hi podrà accedir gratuïtament i es pretén anar actualitzant-lo constantment a mesura que es vagin fent nous estudis. Un dels plafons de l’exposició.

Summary: Una exposició fa visibles 450 escriptores valencianes de tots els temps


L’acord de govern que negocien Junts per Catalunya i ERC penja d’un fil, malgrat que aquestes darreres hores els equips negociadors han avançat molt i han superat la major part d’entrebancs relacionats amb la configuració dels departaments. Tal com explicava ahir VilaWeb, s’ha avançat molt en la configuració del govern autonòmic, però els entrebancs més delicats s’han deixat per al final i són de mal resoldre. El repartiment de competències en conselleries clau, com ara la de Presidència, fan molt difícil d’arribar a una solució ràpida i, per una altra banda, el calendari comença a acuitar. Tant Ciutadans com el PSC exigeixen que la setmana vinent es faci un ple que serveixi per a engegar el rellotge per a la convocatòria d’eleccions. Tanmateix, el problema més gros continua essent trobar una fórmula per a acceptar l’exigència d’ERC de no investir president de la Generalitat Carles Puigdemont, per evitar conseqüències penals a alguns dels seus diputats. Junts per Catalunya i la CUP volen garantir que aquesta exigència d’ERC no signifiqui, a la pràctica, la proclamació d’un govern autonòmic que acataria la constitució espanyola i s’allunyaria de la legalitat republicana. Ahir al vespre, després de llargues hores de negociació i quan semblava que s’havia avançat molt, unes quantes filtracions fetes des de l’entorn d’ERC anunciaven propostes que no s’havien posat sobre la taula de negociació i que pretenien presentar el possible acord com un pas al costat del president Puigdemont. Aquestes filtracions van causar un gran malestar a Junts per Catalunya. Tal com Pere Martí explicava ahir a ‘L’última‘, la proposta acordada entre els negociadors consistia a bastir una doble estructura de govern, una a Brussel·les i una altra d’autonòmica a Barcelona, en què Carles Puigdemont fos reconegut formalment pel parlament com a president vigent i, a partir d’això, fos investit fora del marc autonòmic espanyol però amb atribucions polítiques concretes i intransferibles. La fórmula per a ser reconegut president no tindria conseqüències penals per a la mesa de la cambra, tal com demana Esquerra. Després la investidura formal de Puigdemont es faria a Bèlgica en un acte solemne en què participarien els diputats independentistes que poguessin viatjar-hi. Després d’aquesta investidura a Brussel·les, Junts per Catalunya i ERC convocarien la del parlament, que elegiria un president autonòmic, en la persona que designés el president Puigdemont, reconegut com a president del país. La intenció de Puigdemont és nomenar successivament candidats a president persones encausades, per fer visible la repressió que exerceix l’estat espanyol. Tanmateix, si Esquerra presenta aquesta fórmula com un pas al costat del president Puigdemont o Junts per Catalunya entén que no hi ha prou garanties per la institucionalització del govern republicà a Brussel·les, aleshores la possibilitat d’unes noves eleccions tornarà a agafar força. Oimés tenint en compte que ja no hi haurà gaire temps per a reprendre –sobretot si és partint de zero– unes converses que han estat aturades i abandonades unes quantes voltes aquestes darreres setmanes.

Summary: L’acord de govern encara penja d’un fil


‘Juncker reitera que una Catalunya independent quedaria automàticament fora de la UE.’ El president de la Comissió Europea ha dit això? No, aquest és el titular que fa el diari El País (i més diaris espanyols) d’una resposta per escrit de Juncker a l’eurodiputada espanyola Beatriz Becerra (ex-UPyD i ara independent al grup ALDE). Era una resposta a una nova pregunta sobre la posició de la UE en cas d’independència de Catalunya. El text de Juncker és volgudament críptic, mirant de no incomodar ningú ni dir les coses gaire clares. I, justament per això, la interpretació que en fa la premsa espanyola és més clamorosa. Juncker reconeix que la independència de Catalunya no seria un fet ‘neutral’ en relació amb els tractats de la UE. És a dir, que hi hauria implicacions, sense especificar quines. Repeteix la posició que ja havia expressat ell mateix sobre aquesta qüestió: diu que ‘no és funció de la Comissió d’expressar una posició sobre qüestions sobre l’organització interna dels estats membres’. I afegeix: ‘Sobre possibles situacions, com la separació d’una part d’un estat membre o la creació d’un nou estat, aquestes no serien neutrals en relació amb els tractats de la UE.’ Així mateix, indica: ‘La comissió recorda que el procés per a l’accés dels estats a la UE ha de complir les normes i els procediments prevists als tractats.’ Ací podeu llegir el text en anglès, i ací en castellà. Aquesta resposta és calcada, lletra per lletra, a la que Juncker mateix va donar el mes passat a una eurodiputada de la Lliga Nord italiana, Mara Bizzotto, que li preguntava per la posició que tindria la comissió en cas d’una declaració d’independència de Catalunya. Alguns mitjans afirmen que allò que diu Juncker és que Catalunya quedaria ‘automàticament’ fora de la UE. Fins i tot el portaveu de l’eurocambra, Jaume Duch, declaradament contrari a la independència de Catalunya, ha piulat la notícia d’El País. Aquestes lectures es basen en el fet que, en la resposta, el president de la Comissió invoca una resposta prèvia, del 2004, del seu predecessor, José Manuel Durão Barroso, quan li van demanar pel cas d’Algèria i va respondre que una part d’un estat de la UE que s’independitzi passa a ser ‘un tercer estat amb relació a la Unió’, i ha de tornar a demanar-ne el reingrés. Passats vuit anys, arran de l’eclosió de l’independentisme a Catalunya, els eurodiputats Ramon Tremosa, Raül Romeva, Salvador Sedó i Izaskun Bilbao li van demanar quina posició tindria la Comissió en relació al cas català. I la resposta per escrit de Barroso el 2012 evitava la referència a la ‘sortida automàtica’ de Catalunya de la UE, introduïa el concepte segons el qual no tindria ‘caràcter neutral’ en relació amb els tractats de la Unió, i precisava que la Comissió ja es pronunciaria sobre les conseqüències legals que tindria quan ‘un estat membre detallés una situació concreta’. L’anomenada ‘doctrina Barroso’ que ha argüit l’unionisme i el govern espanyol ha estat més la del 2012 que no la del 2004; és a dir, la cantarella de ‘això és un afer intern espanyol i quan hi hagi una situació concreta la Comissió ja es pronunciarà’. L’escàndol no resolt del 2015 Així ho hem anat veient, amb matisos, en les respostes escrites que ha fet el president de la Comissió. De fet, en una d’aquestes respostes hi va haver un escàndol polític considerable: fou el setembre del 2015, poc abans de les eleccions del 27-S, quan Juncker va oferir la resposta escrita a una pregunta de l’eurodiputat Santiago Fisas. Fisa demanava si la Comissió reconeixeria un estat català independent creat per una declaració que no respectés la constitució espanyola, una declaració que ‘pretén trencar la integritat territorial d’Espanya i no seria reconeguda pel govern espanyol’. La resposta tenia una versió en anglès més curta, que simplement deia que no era funció de la Comissió d’expressar opinions sobre qüestions internes d’un estat membre; i una en castellà, més llarga, que afegia consideracions contràries a la independència de Catalunya. L’escàndol va fer que s’acabés suprimint la versió manipulada i s’obrís una investigació interna per a esbrinar què havia passat i qui n’havia estat el responsable. No se n’ha sabut mai més res. La doctrina Barroso de no comprometre’s a definir-se sobre la independència de Catalunya i alhora deixar clar que tindria conseqüències en la part fonamental de la Unió, és a dir, en els tractats, és la que es manté ara, dos mesos i mig abans del referèndum. S’ha comprovat en la resposta de Juncker. Aquesta vegada, la resposta en castellà no ha estat manipulada; els diaris espanyols ja hi han afegit la seves versions particulars.

Summary: La posició de la UE sobre Catalunya s’ha anat allunyant de la voluntat espanyola


La policia espanyola ha identificat els participants de la concentració a Madrid de suport a Daniel Gallardo, el jove madrileny empresonat a les protestes en solidaritat amb Catalunya per la sentència. Així ho ha denunciat el Moviment Antirrepressiu de Madrid, que ha escrit que identifiquen persones que fa fotografies i porten tapaboques. La concentració a Madrid es fa simultàniament a una altra a Barcelona, que té el suport de l’ANC i els CDR. No llevamos ni 10 minutos de concentración y la policía ha empezado a provocar, identificando a gente por hacer fotos y llevar bragas. pic.twitter.com/uXnK3uVtmZ — Movimiento Antirrepresivo De Madrid (@AntirrepreMad) February 15, 2020 Qué no! Que no hay democracia ni derechos mientras se tenga en la cárcel a gente por su opinión. Nosotras hemos sufrido montajes policiales y lo sabemos. Hoy estamos junto al @AntirrepreMad pidiendo #DaniLibertad y de todas las personas injustamente represaliadas pic.twitter.com/bzXfB15XRs — Asamblea Carabanchel (@asamcarabanchel) February 15, 2020 Gallardo fa quatre mesos que roman empresonat a Alcalá-Meco i de moment li han denegat la llibertat provisional. La concentració a Barcelona s’ha fet a la plaça del Sol i té el suport de l’ANC i els CDR. El @CDR_Trs fent costat a les represaliades a la Concentració a Plaça del Sol ✊🏻✊🏻✊🏻#CDREnXarxa#DaniLibertad pic.twitter.com/zAyJAAZLyz — CDR Terrassa (@CDR_Trs) February 15, 2020 Plaça Sol. Barcelona. Por #danillibertat #DaniLibertad. La solidaridad es la ternura de los Pueblos ⬇⬇⬇ #RepúblicaCatalana #RepúblicaComunera #RégimenOrepública #nopasaran pic.twitter.com/HmFpfSg7Z1 — Isaac Izquierdo 🌾🌾🌾 (@isaacizquierdo2) February 15, 2020 La solidaritat la nostra millor arma !#danillibertat #internacionalisme@AntirrepreMad pic.twitter.com/QaDaoKcqjx — joan manel🏳🌈 (@joanmanel21) February 15, 2020 Daniel Gallardo, el madrileny que paga amb presó la solidaritat amb Catalunya

Summary: Identifiquen els concentrats a Madrid en solidaritat amb Daniel Gallardo


VALÈNCIA, 11 (EUROPA PRESS) La secretària de Salut Pública i Sistema Sanitari Públic del País Valencià, Dolores Salas, ha presentat aquest dilluns la seva dimissió davant de la ‘pressió’ a la qual assegura haver-se vist sotmesa per la polèmica generada amb el contracte de la seva filla en la Fundació per al Foment de la Investigació Sanitària i Biomèdica del País Valencià (Fisabio), tot i que ha incidit que la seva renúncia ‘no significa reconèixer cap irregularitat’. En el document de renúncia, Salas indica que el seu lloc ‘exigeix una dedicació total i un estat d’ànim que permeti afrontar totes les complicacions pròpies del repte plantejat i ara mateix això no es dóna’. Després de recalcar que des del primer moment ha estat a disposició de qui la va nomenar, ha afegit: ‘La pressió a la qual se m’ha sotmès en aquestes últimes setmanes, en un context de contesa electoral, posant en dubte la meva honestedat i perjudicant la meva imatge i la de la meva família, m’obliguen a renunciar a la tasca per a la qual vaig ser nomenada, ja que l’eficiència en aquesta comesa es veu compromesa’. Assegura que les explicacions donades ‘des del primer moment aclareixen que el contracte sobre el qual es basen les acusacions s’ha realitzat d’acord a les condicions de legalitat’ i insisteix que la convocatòria pública de la plaça, els criteris de baremació i la constitució de la comissió de baremació i adjudicació es va realitzar, com en altres projectes, sense que ella participés en el procés. Ha incidit que la convocatòria va ser pública, publicitada i va existir un procés amb concurrència d’aspirants amb mèrits que no han estat qüestionats ni abans ni després i la comissió de selecció va adjudicar, conforme a la legalitat, la plaça al candidat que va considerar més idoni. ‘Durant tot el procés, primer en el període en el qual era coordinadora del grup d’investigació, em vaig abstenir de participar en les comissions de valoració, tal com estableix la norma quan existeix “conflicte d’interessos”. Durant el període de secretària, quan ja no realitzava les funcions de coordinació del grup investigador, no hi va haver cap relació amb el procés, la selecció i contractació’, ha afegit Salas. Així, recalca que la seva renúncia ‘no significa reconèixer cap irregularitat’, sinó la constatació que ‘sotmesa a aquesta pressió no puc seguir treballant com les necessitats del càrrec requereixen’. Conclusió de l’informe La Inspecció General de Serveis, adscrita a la Conselleria de Transparència, ha conclòs la investigació sobre les presumptes irregularitats en determinades convocatòries de selecció de personal temporal en la Fundació Fisabio i entre les seves conclusions observa defectes en el sistema de selecció de personal de l’entitat, especialment en els contractes de la filla de Salas i un altre contracte investigat, aliè a la responsable. L’informe detalla que s’ha constatat que existeixen defectes en el sistema de selecció, que ‘fonamentalment deriven de la utilització indeguda de l’experiència prèvia com a criteri/requisit de selecció, en lloc de ponderar-la a l’apartat de mèrits’, el que ‘genera una excessiva limitació i una consegüent situació de risc en relació amb la possible existència de situacions de preconfiguració dels candidats a seleccionar’. A més, adverteix que una de les conseqüències d’aquesta predeterminació mitjançant el recurs a l’experiència prèvia ‘consisteix al risc de l’existència de concatenacions de contractes temporals i que puguin haver-se produït situacions en les quals concorren els pressupostos necessaris per a poder considerar l’existència de situacions en fixesa en determinats treballadors temporals’. ‘Aquestes deficiències del sistema de selecció observat en la Fundació estan patents de manera significativa en les tres convocatòries especialment analitzades, les quals van donar lloc a les contractacions de Julia M.S. i Aníbal G.S’, apunta el document. Altres ‘debilitats’ detectades consisteixen en ‘l’escassa possibilitat de visualitzar el procés seguit per a la determinació de la necessitada de personal temporal vinculat als projectes d’investigació’ i que ‘no es disposa d’informació clara sobre la correlació entre les característiques qualitatives o temporals de les necessitats concretes de personal que van ser ateses dins del marc dels concrets projectes’. Alhora, ‘s’ha constat una falta de rigor pel que fa als requisits de titulació mínima a utilitzar en els llocs de tècnic de suport, falta de rigor present de manera significativa en les contractacions de Julia M.S’. També s’ha detectat l’existència de diferents situacions concretes de conflictes d’interessos que han sorgit en l’aplicació dels procediments de selecció de personal en Fisabio. Recomenacions Entre les recomanacions, apunta a l’aprovació en la fundació d’unes instruccions o orientacions generals per a la definició de necessitats de contractació de personal temporal vinculat a projectes i un document sobre les condicions tècniques generals per a confeccionar els barems de selecció de l’esmentat personal. A més, advoca per mecanismes efectius per a evitar l’existència de conflictes d’interessos en la selecció del seu personal i que les esmentades mesures siguin adequades per a garantir materialment els principis d’igualtat, independència i imparcialitat, així com que es modifiquen els requisits aplicats a la selecció del seu personal temporal evitant la utilització de l’experiència prèvia com a requisit mínim per a la cobertura dels llocs convocats. També demana que es revisi la situació en relació amb la cobertura del lloc ocupat actualment per Aníbal G. S. des del punt de vista que el mateix s’estaria ocupant mancant del requisit de titulació que es va definir inicialment en la convocatòria de l’esmentat lloc (Llicenciatura en Ciències de la Salut). Alhora, proposa que ‘tenint en compte les dades i situacions descrites en aquest informe es valori la possibilitat per part dels òrgans competents per incoar, els oportuns procediments de responsabilitat disciplinària que pogueren resultar procedents en relació amb les actuacions de les persones intervinents en aquests processos com a conseqüència de no abstenir’s d’intervenir o de participar en tràmits en els quals s’ha pogut lesionar presumptament el principi d’imparcialitat’.

Summary: Dimiteix la secretària de Salut Pública del País Valencià arran de la polèmica contractació de la seva filla


El batlle de Sant Carles de la Ràpita, Josep Caparrós, i el primer tinent, Albert Salvadó, han estat citat a comparèixer a declarar com a investigats davant del titular del jutjat número 4 que investiga les seves actuacions durant el referèndum de l’1-O. La convocatòria dels dos edils arriba després que el jutjat hagi acceptat a tràmit la petició de la fiscalia de Tarragona, que d’altra banda, segons recorden, ja ha arxivat les investigacions que afectaven a la resta de batlles, i només manté l’acusació cap al de la Ràpita. La fiscalia havia demanat al jutjat d’Amposta que obrís peça separada per investigar la presumpta responsabilitat de Caparrós i Salvadó en l’obertura i reobertura del punt de votació ubicat al pavelló firal. La mateixa instància judicial ja tenia obertes diligències arran de l’actuació policial l’1-O. ‘El nostre poble recordarà sempre el que va passar aquell primer d’octubre i nosaltres, com a servidors públics, estem tranquils i convençuts perquè no pot ser mai una actuació delictiva la nostra. Votar no és delicte’, ha declarat Caparrós en un comunicat.

Summary: El batlle de Sant Carles de la Ràpita, Josep Caparrós, citat als jutjats el 3 d’abril com a investigat per l’1-O


La xiulada previsible a l’himne espanyol i a Felipe VI durant la final de copa, ha encès una vegada més totes les alarmes a Madrid. Al llarg de la setmana, dirigents del govern espanyol i de la lliga de futbol han amenaçat d’emprendre mesures si ‘es falta al respecte’ als símbols de l’estat espanyol. El ministre de l’Interior espanyol, Juan Ignacio Zoido, va anar més enllà i va assegurar al diari Marca que xiular l’himne espanyol ‘és una violència que cal eradicar’. I hi va afegir: ‘En el moment en què hi hagi una falta de respecte cap a algú, siguin persones o institucions, això tindrà una repercussió i el Comitè de Disciplina també hi actuarà. L’Antiviolència té una legislació a aplicar i l’aplicarem.’ El president del Barça, Josep Maria Bartomeu, va voler calmar els ànims en una conferència de premsa i va afirmar que el club respecta tots els símbols. Tanmateix, va demanar comprensió en cas que es produís una xiulada, perquè els afeccionats volen expressar el seu malestar per la situació política que viu el Principat, emparats pel dret de la llibertat d’expressió. Malauradament, la crida a la calma no ha funcionat i Madrid ha continuat fent declaracions incendiàries. La darrera és un piulet críptic del ministeri de l’Interior que va dirigit implícitament a l’afició del Barça. ‘El codi penal concreta què és considerat delicte de terrorisme. En compartim una imatge per si algú hi necessita reflexionar el cap de setmana’, escriu a Twitter. El Código Penal concreta qué se considera delito de #terrorismo. Compartimos una imagen por si alguien necesitara reflexionar sobre ello durante el fin de semana. El resto, a descansar, que la @guardiacivil y la @policia velan por la seguridad de todos. #FelizFinde pic.twitter.com/DZvEriCBo7 — Ministerio Interior (@interiorgob) April 20, 2018

Summary: El ministeri de l’Interior espanyol amenaça l’afecció del Barça vinculant la xiulada amb el ‘terrorisme’


Fa quatre mesos entrevistàvem l’escriptor Pep Puig (Terrassa, 1969), perquè, set anys després de la segona novel·la, publicava un nou volum, aquesta vegada de contes, ‘L’amor de la meva vida de moment’, a L’Altra Editorial. Hi vèiem un escriptor que parlava amb la llibertat que li donava tornar a projectar-se literàriament, en una editorial petita, sense cap més lligam que el seu renaixement literari i el suport d’una editora que ja l’havia vist néixer. Avui tornem a entrevistar Pep Puig, encara amb el regust d’aquella entrevista, però amb unes circumstàncies ben diferents: és el guanyador del premi Sant Jordi amb la novel·la ‘La vida sense la Sara Amat’, el premi literari més important de les lletres catalanes. I ens trobem el mateix escriptor de fa quatre mesos, és clar, però amb uns condicionants ben diferents. Volem enllaçar aquestes dues entrevistes, per entendre’l, per poder-lo seguir, abans d’entrar en matèria i parlar de la novel·la. —Es fa estrany de tornar-vos a entrevistar, ara com a guanyador del premi Sant Jordi. La situació s’ha girat com un mitjó. —Quan vam parlar ara fa quatre mesos, jo no tenia gens al cap el premi Sant Jordi. Tenia la novel·la guardada al calaix. Aquest premi ha sortit com un bolet, un bolet fora de temporada. És clar, fa quatre mesos et parlava amb una mirada d’autor no mediàtic, però, no et pensis, tampoc no sé gaire què dir-te encara sobre aquest canvi, el canvi en la mirada, perquè no m’ho he plantejat encara. Em deixo portar pels esdeveniments. Vaig fent sobre la marxa allò que em demanen. No estic en un moment vital gaire… el canvi de xip amb el premi encara no l’he fet. Potser perquè no he cobrat el premi i no gaudeixo encara d’aquest coixí econòmic. Potser quan pugui fer una despesa considerable amb els diners del premi me’n faré més el càrrec. —El contracte que heu signat us lliga a res més? —Hi ha l’emparaulament de fer una altra novel·la junts, per la quantitat econòmica del premi que és prou important, per l’aposta per l’autor… —D’on surt ‘La vida sense la Sara Amat’? —Els contes de ‘L’amor de la meva vida de moment’ els vaig anar fent enmig del procés d’esterilitat creativa en què em trobava, per continuar sentint que era un escriptor. La novel·la venia d’abans, no es troba al final del llibre de contes. La vaig escriure fa temps, però la tenia guardada perquè hi faltava to i ritme. —El procés de publicació dels contes us va desencallar. Què en vau refer de la novel·la? —Unes quantes coses. El personatge de la Sara Amat, per exemple. Un bon lector em va aconsellar que la fes o més simbòlica o més real, que la decantés per un espai o un altre. I jo vaig optar per fer-la com més viva millor, igual que el nen. La Sara és part del món imaginat del nen, però també és part de la realitat. Per una altra banda, fer una novel·la lineal en el temps és difícil. Hi havia d’introduir més elements per aguantar-la. D’aquí venen els arguments secundaris, com la introducció de la novel·la ‘Guerra i pau’ de Tolstoi. —En la novel·la no amagueu que el narrador sou vós mateix: el nen protagonista es diu igual que vós, té la mateixa edat, estiueja al mateix poble d’Ullastrell… Per què aneu a cara descoberta? De quina manera us serviu de l’experiència pròpia per a fer literatura? —Com que explico una història realment increïble, recolzar-me en elements que són certs m’ajuda a crear més versemblança. Però, és clar, Ullastrell és el poble en tant que jo sóc el Pep de cal Sabater. I no és ben bé el mateix. Cals meus padrins era cal Barber, en realitat. Hi he canviat coses. Tot i ser aquell món, no deixa de ser inventat. Però hi he mantingut aquest vincle per crear una història possible. Una història que no va passar, però podia haver passat. No em podia allunyar d’aquells elements de la realitat. Per a la gent d’Ullastrell el matís és important: jo sóc aquell nen però no el sóc, i la padrina també, etc. —Diria que totes les obres que heu escrit formen part d’una mateixa novel·la, perquè és un mateix món sobre el qual feu literatura. —Jo no he escrit encara la novel·la del meu món, com ho va fer Fellini o ho fa Woody Allen amb les seves pel·lícules. M’hi he aproximat amb versemblança, però no ho és. I potser no la faré mai, perquè em fa mandra. Tot i això, els dos últims contes del llibre ‘L’amor de la meva vida de moment’, que són els últims que he escrit, obren camins que encara no he seguit però que hauré de seguir per no repetir-me. I no els he seguit encara per raons cronològiques. ‘La vida sense Sara Amat’ és anterior i forma part d’una altra unitat d’estil i literària. I sí que és el mateix món que observo i escric; en aquest sentit, sí. Hi ha aquest ‘toc Pep Puig’, tot i que a la novel·la no hi ha el component eròtic. —Aquest nou camí que dèieu que us tocarà d’emprendre, com el definiríeu? —És un camí on el passat s’ha diluït com a espai-temps i només es mostrarà en les traces físiques, en els gests… Escriuré en clau de present. En aquesta novel·la hi ha traces d’aquest nou estil, sobretot en l’epíleg i el pròleg. El narrador es mostra tal com és i ja no fa el ventríloc (parlar a través de la veu del nen). —Parlar del present és sempre complex, per la falta de distància. Què us n’interessa, del present, com a material literari? —Sense l’escriptura no es pot revelar. Quan m’hi posi descobriré què hi ha d’aquest present que es pugui convertir en literatura. Si la literatura és l’art de la contradicció, el present és la contradicció absoluta: entre el que fem i el que voldríem fer, entre el que desitgem i el que creiem que desitgem… Hi ha molt de dolor diluït en la contradicció. Txèkhov crec que és moda per això. M’agradaria fer això. Tinc una història familiar, d’uns oncles, que s’adiu molt amb tot això, que va en aquesta línia: la impossibilitat de mantenir la felicitat gaire temps. —A l’entrevista anterior, quan vau parlar d’aquests contes finals, vàreu dir que eren diferents perquè no es conformaven a agradar, sinó que també volien incomodar. La novel·la ‘La vida sense Sara Amat’ no incomoda? —Escriure una novel·la que prefigurés les primeres novel·les que havia escrit era el que volia engegar. Fer una novel·la popular. Volia dir això, que tingués la força de les primeres novel·les. El fet de molestar es troba en el personatge de la Sara, no en el narrador. Però no era la intenció. La intenció primera de la novel·la és que al meu fill quan sigui adolescent li caigui una novel·la a les mans que li entri amb molta força. Però fer la novel·la més amable no vol dir renunciar a la veritat que pugui tenir. El que és rellevant és que la història tingui veritat, no que sigui real o no. Això és la literatura. —Heu escrit una novel·la popular a la manera d’una pel·lícula del John Ford? —Popular sí, però com una pel·lícula del John Ford no, més aviat del Truffaut, el Fellini o el Víctor Erice. Pep Puig llegeix l’inici de ‘La vida sense Sara Amat’ (Proa), per a la sèrie ‘Escriptors TV’. :

Summary: Pep Puig: ‘No he escrit encara la novel·la del meu món, fa mandra’


Ahir l’usuari de Twitter @adriaral va fer aquest piulet, en què advertia de la presència de revisors de TMB a l’estació de Tetuan. Això no hauria tingut gaire ressò si no hagués estat que l’autor del piulet era el gestor de xarxes de Barcelona en Comú, Adrià Rodríguez. El piulet forma part d’una cadena en què la gent avisa possibles usuaris de TMB que han passat sense pagar, perquè sàpiguen que hi ha revisors que els poden aturar i demanar el bitllet. Si no en tenen, han de pagar una multa. El fet que l’autor del text fos el responsable de xarxes del partit d’Ada Colau va aixecar una enorme polèmica, ara que ja fa setmanes que dura la vaga de metro. L’usuari @adriaral va esborrar el piulet poc després d’haver-lo fet, sobretot en veient el rebombori amb els sindicats, però ja era massa tard per a evitar tota mena de comentaris i protestes. Porqué no les compras tu el billete? O echais a 20 directius de TMB para crear pases gratuïtos para gente que no puede pagar? — PACO DUI //☆// SI (@Francis50775911) 20 de juny de 2017 Mientras trabajadorxs pedimos metro gratis durante #vagametro d los lunes en @bcnencomu “agua seguratas y revisores #metrobcn ” pic.twitter.com/2jAyHibhEP — Colectivo Distante (@ElDistante) 20 de juny de 2017 avisar de los controles? Sabes que es @bcnencomu quien preside TMB, y por lo tanto, el metro? — Aleix Ràmia (@aleixramia) 20 de juny de 2017 Porqué no les compras tu el billete? O echais a 20 directius de TMB para crear pases gratuïtos para gente que no puede pagar? — PACO DUI //☆// SI (@Francis50775911) 20 de juny de 2017 Arran de la inauguració del metro a l’aeroport el mateix usuari havia fet aquest piulet: Qui dels que surt a la foto té el seu propi bitllet de metro a la cartera? pic.twitter.com/SbdzDWJPS3 — adria rodriguez (@adriaral) 12 de febrer de 2016

Summary: El gestor de xarxes de Barcelona en Comú provoca una polèmica amb un piulet sobre revisors del metro


Aquests darrers temps els escriptors africans van trobant una acollida important a casa nostra. Hi ha contribuït en bona mesura la programació regular del Centre de Cultura Contemporània de Barcelona, que ha entès que al continent africà es fan aportacions d’abast mundial que han d’ajudar al canvi de perspectiva mundial dels ciutadans occidentals. Així les coses, Ngũgĩ Wa Thiong’o, es va mantenir fidel a les expectatives i ja a la trobada amb la premsa va donar detalls de la seva profunditat intel·lectual i vàlua humana. Wa Thiong’o (1938) va presentar La revolució vertical, un relat breu inspirat en la tradició oral africana publicat en versió bilingüe en sis idiomes de la península Ibèrica: Raig Verd s’ha encarregat del català, castellà i asturià; Txlaparta n’ha fet la versió en èuscar; Galaxia en gallec i Pagès Editors en aranès. En aquest relat, amb les il·lustracions d’Agustín Comotto, ens explica per què els homes caminen drets i com n’és de necessària la cooperació entre tots per a triomfar plegats. Però com passa sempre amb el professor, el llibre és una excusa, un pretext, perquè parli de totes les coses que el preocupen –que no són poques– i perquè amb les seves reflexions ens ajudi a canviar el centre de la nostra mirada, com per exemple quan afirma que la modernitat de la majoria de les ciutats europees és fruit de la mà d’obra africana. ‘Europa ha viscut de la mà d’obra africana, que és la que li ha donat la modernitat’, afirma Wa Thiong’o, a qui li espurnegen els ulls quan parla de racisme: ‘El racisme forma part de la història del capitalisme i és curiós que ara diguin que presenciem una invasió d’africans i asiàtics quan és Europa Occidental la que ha ocupat més que cap altre poble: el Canadà, els Estats Units, Nova Zelanda, Austràlia i tants llocs més. La gent tendeix a oblidar que l’Europa moderna no existiria sense el tràfic d’esclaus i la mà d’obra africana.’ I encara rebla més el clau: ‘L’Àfrica és el continent més gran del món i té més recursos naturals que cap altre, però resulta que qui s’apodera el 90% dels nostres recursos és Europa. I llavors la història que ens expliquen és al revés, diuen que és Europa qui dóna a l’Àfrica. Potser ens donen les engrunes, que són l’ajut que ens envien després d’haver-nos xuclat el 90% de la riquesa. Però és clar, a Occident moltes vegades les coses es miren amb una bena als ulls.’ Que el professor i escriptor de Kenya és algú singular ho demostra el fet que abans de la conferència de premsa ja hi hagi tot de gent que li demani que els signi els llibres. Ell s’asseu (‘les úniques paraules que sé en català són “passi, passi” perquè les cames no em van tan bé com voldria i em sap greu, perquè si hagués après el català podria llegir el magnífic llibre èpic que em van regalar quan vaig ser a Olot’) i amb cura fa una dedicatòria sentida, amb cara de concentració. També ho demostra el fet que un altre periodista veterà, en acabar la conferència, s’hi acosti amb una pila de llibres per a rubricar i encara més que n’hi hagi un altre que li vulgui donar la mà: ‘Jo no sóc fetitxista ni res d’això, però segur que li acabaran donant el premi Nobel i llavors podré dir que li vaig donar la mà.’ Però sobretot ho demostra la seva amabilitat i paciència amb la premsa (juga amb la gorra durant la sessió fotogràfica) i la seva manera de parlar i de somriure, com si fos un encantador de serps. I és que a la primera pregunta de la sessió dispara amb bala, perquè li demanen com és possible que les vuitanta traduccions hagin partit de la versió anglesa i si això no és ja de per si una gran contradicció. ‘És cert que ho pot semblar i que jo sempre he defensat l’escriptura en llengües no colonials, però en aquest cas hem fet servir l’anglès per a capacitar les altres llengües i per a multiplicar i crear relacions paritàries. Totes les llengües del món són tresors de bellesa incalculable i totes tenen moltes possibilitats mentre no n’hi hagi cap que vulgui aprofitar-se’n i establir una relació parasitària.’ El racisme d’Isak Dinesen Un dels moments més divertits i intensos de la jornada és quan li demanen si la seva literatura pot ser compatible amb l’amor pels llibres d’Isak Dinesen, l’autora de Memòries de l’Àfrica. De seguida Wa Thiong’o opta per anomenar-la pel seu nom real, Karen Blixen i comença a riure quan pensa en Nairobi i el fet que ‘el barri ric on van a comprar normalment els blancs es diu Karen Blixen’. Llavors diu: ‘Ella s’estimava l’Àfrica de la mateixa manera que nosaltres ens estimem un animal de companyia. En un moment donat diu dels africans que el seu desenvolupament mental s’atura a deu anys, excepte en el cas dels somalis, que arriben a disset anys. És racisme nu i cru, fet que no nega que pugui ser una escriptora magnífica, però és difícil per a mi de fer una valoració de la seva obra.’ La revolució vertical és un llibre que entronca amb la tradició de l’oralitat de la literatura africana, ‘però jo el vaig escriure quan era a Ciutat del Cap. És cert que parteix d’aquesta tradició tan nostrada, però per a mi és una obra escrita. Si fos una obra oral seria molt difícil de trobar la manera de poder fixar-la per escrit, perquè en les històries parlades cada vegada es reinventa la història, es modifica una paraula o una altra i cada narració és una interpretació fresca d’allò que ja ha estat explicat.’ Presos polítics I si el conte explica amb paraules senzilles com els homes es varen poder posar drets i caminar, Wa Thiong’o no troba gaires paraules per a poder explicar-se la situació dels presos polítics a casa nostra. ‘He fet moltes preguntes per entendre la situació d’aquí i no he aconseguit de trobar-ne una explicació. Jo parteixo d’una visió del món en què les presons no existeixin i en què no hi hagi presons en absolut, això voldria jo, però sobretot em preocupa que hi hagi presos polítics, gent empresonada per la seva visió del món. No entenc la situació d’aquí però m’estremeix. Jo he estat a la presó per haver parlat en la meva llengua i la meva solidaritat és màxima.’

Summary: Ngũgĩ Wa Thiong’o: ‘Jo he estat a la presó per haver parlat en la meva llengua. M’estremeix això que passa aquí’


La Unió Europea i Grècia han arribat a un acord, segons que ha anunciat el president del Consell Europeu, Donald Tusk. Després de disset hores de negociacions, els dinou estats membres de la zona euro han pactat les mesures que faran possible d’obrir les converses per a un programa de rescat per a Grècia: ‘L’Eurogrup ha arribat a un acord per unanimitat. Tot és a punt per a anar al programa d’ESM per a Grècia amb reformes serioses i suport financer’, ha dit Tusk. ‘No hi haurà cap Grexit’, ha celebrat el president de la Comissió Europea, Jean-Claude Juncker. Tanmateix, l’acord requereix que el parlament grec aprovi les reformes exigides. Mentre no arribi tot el rescat, l’Eurogrup estudiarà com donar finançament immediat a Grècia. ‘Només teníem un objectiu, assolir un acord, i després de disset hores de negociacions, finalment l’hem assolit’, ha dit el president del Consell, Donald Tusk. Tal com havien previst els ministres d’Economia i Finances de l’euro, el pacte inclou ‘condicions estrictes que s’han de complir’ amb l’aprovació de mesures al parlament grec abans de dimecres. Les mesures inclouen augments de l’IVA, retallades de les pensions i un enduriment de la reforma laboral. L’objectiu de l’aprovació de les iniciatives és, diuen els mandataris, reconstruir la confiança amb Grècia. La cancellera alemanya, Angela Merkel, una de les més dures envers el govern de Tsipras, ha assegurat que creia que es podia recuperar, aquesta confiança. I la directora general de l’FMI, Christine Lagarde, ha dit que aquesta nit, ‘llarga i laboriosa’, havia servit per a obrir una etapa de confiança que caldria consolidar complint els compromisos. El president de la Comissió Europea, Jean-Claude Juncker, ha assegurat que el parlament d’Atenes aprovaria les mesures exigides, ni que siguin molt allunyades del model ideològic de Syriza. Ha negat que les demandes dels socis de l’Eurozona hagin estat una humiliació per a Grècia. ‘No hi ha guanyadors ni perdedors’, ha dit. El govern d’Alexis Tsipras ha acceptat, de fet, quasi totes les exigències que li presentava l’eurozona. També la creació d’un fons amb actius per a privatitzar per valor d’un màxim de 50.000 milions d’euros que, tot i que inicialment s’havia de basar a Luxemburg, finalment serà a Grècia. El president de l’Eurogrup, Jeroen Dijsselbloem, ha dit que el fons s’utilitzarà ‘per reduir el deute’ i també per generar diners. En concret, ha dit que 25.000 milions del fons podrien servir per a recapitalitzar la banca grega, i la resta per a rebaixar el deute i per a la despesa del govern d’Atenes. El procés del rescat L’acord entre els líders de l’eurozona i Grècia preveu d’obrir negociacions per un nou rescat de tres anys d’uns 84.000 milions d’euros un cop les mesures exigides s’hagin aprovat al parlament d’Atenes, les hagi validades l’Eurogrup a través d’una teleconferència (que probablement serà dimecres) i els parlaments de sis països de l’euro, entre els quals Alemanya, hagin votat a favor de prestar diners a Grècia. Parlar d’un rescat servirà per a començar negociacions formals, que poden durar setmanes, segons que ha admès Dijsselbloem. Mentrestant, l’Eurogrup estudiarà mesures de finançament d’urgència, tenint en compte les necessitats immediates de liquiditat de Grècia, on hi ha restriccions de capital des de fa dues setmanes. Dilluns vinent, Atenes ha de fer un nou pagament d’uns 7.000 milions d’euros al BCE, i encara deu 1.600 milions a l’FMI.

Summary: Acord entre la UE i Grècia per a negociar un tercer rescat


El tinent de batlle de l’Ajuntament de Barcelona, el socialista Jaume Collboni, ha rebut una sonora escridassada durant el pregó de la Festa Major de Gràcia a la plaça de la Vila. Desenes de veïns l’han xiulat quan presentava les pregoneres d’enguany, quatre esportistes olímpiques amb discapacitat intel·lectual. I han proferit crits de ‘fora’. Collboni ha estat la màxima autoritat al balcó de la seu del districte en vista de l’absència de la batllessa Ada Colau. Usuaris de Twitter han captat l’escridassada: Quan parla Collboni a la #festamajor #estapassant pic.twitter.com/IvwfTNkFwj — Helena Vicente (@helenAvicenteS) August 14, 2019 Escridassada monumental a Jaume Collboni durant el pregó de les Festes de Gracia #fmgracia pic.twitter.com/ytrFeOqlSm — Arnau Font (@arnaufontsoto) August 14, 2019 Abans del pregó també ha intervingut la presidenta de la Fundació Festa Major de Gràcia, Carla Carbonell, que ha recordat que no començarà oficialment fins divendres, per la qual cosa alguns dels carrers encara no han acabat d’engalanar-se i encara ultimen detalls. Migrants i presos El nou president del districte de Gràcia, Ferran Mascarell (JxCat), ha desitjat que la festa sigui com més cívica i alegre millor i ha demanat que no s’oblidi que ‘hi ha migrants enmig del Mediterrani i gent que és a la presó’, paraules aplaudides per alguns dels assistents, que han cridat ‘Llibertat presos polítics’ al final. Els tres han intervingut abans del pregó oficial i després de l’alternatiu, que enguany s’ha pronunciat en un balcó de l’edifici contigu a la seu del districte i ha demanat de combatre la ‘tirania dels mercats’, la gentrificació i la violència immobiliària. Ha demanat de recuperar la il·lusió amb què els indignats van ocupar places el 2011 i ha demanat de ‘construir la república’. També ha assegurat que el temps actual és de lluita en un món consumit i un planeta espremut.

Summary: Els veïns escridassen Collboni al pregó de les festes de Gràcia


El líder de la CUP al Parlament, Carles Riera, ha assegurat que els partidaris de la independència no poden estar contents amb la reunió entre Quim Torra i Pedro Sánchez: ‘Els qui volíem portar el procés cap a la República és lògic que estiguem emprenyats’. En declaracions a Catalunya Ràdio, ha afirmat que el Govern ha de triar entre dos camins: un que porta a la independència i l’altre que porta a “una millora de l’autonomia” i ha dit que recórrer els dos alhora és incompatible. ‘Cap als dos costats alhora no s’hi pot anar. Hem de deixar d’enganyar la gent amb una perspectiva de negociació amb l’Estat que només ens porta cap a l’autonomisme”, ha resolt el diputat anticapitalista. Considera que la reunió entre els dos presidents només permet el camí cap a una millora de l’autonomia i la CUP ho desaprova: ‘Tot allò que sigui avançar en el diàleg amb l’Estat per millorar l’autonomia per a nosaltres és anar cap enrere’. Així, la CUP considera que el govern espanyol mai no voldrà negociar el dret d’autodeterminació de Catalunya, i lamenta que la Generalitat vulgui ‘mantenir la il·lusió’ que algun dia arribarà.

Summary: Carles Riera: ‘Els qui volíem portar el procés cap a la república és lògic que estem enfadats’


En ocasió de la celebració de la Diada la Botiga de VilaWeb us proposa un horari especial. La venda de les samarretes de la Diada per internet ja ha estat aturada, davant la impossibilitat de fer-les arribar a temps a les cases, però a la Botiga física, situada al carrer Ferlandina de Barcelona (mapa), es podran seguir comprant les samarretes i altres productes fins el mateix diumenge. La Botiga obrirà dimecres, dijous i divendres de 10 a 2 i de 2/4 de 5 a 2/4 de 9. Dissabte la Botiga obrirà sense interrupció de deu del matí a 2/4 de 9 del vespre. I diumenge mateix, onze de setembre, obrirà de 10 del matí a dues. Diumenge la redacció celebrarà una jornada de portes obertes i el director de VilaWeb l’ensenyarà i explicarà com funciona en una sessió oberta als subscriptors i lectors a 2/4 de dotze del mateix diumenge

Summary: Horari especial de la Botiga VilaWeb, fins l’Onze de Setembre


Cada tercer diumenge de mes, els músics catalans del nord i del sud tenen una cita a Girona. És la jazz jam session del Sunset Jazz Club, que aquest diumenge incorpora un músic d’un altre indret dels Països Catalans: l’Alguer. És el contrabaixista i compositor Salvatore Maltana, que aquests dies, del 18 i el 23 de gener, és al Principat promocionant el nou disc, My Folks. Aquest prestigiós músic i director artístic ha tingut un paper molt important en la promoció de festivals i intercanvis artístics entre músics i entitats del Principat i l’Alguer des del 2004, quan van començar els vols directes entre ambdós territoris. Com a músic acompanyant, ha actuat sovint amb els cantautors sards Franca Masu, Claudi Sanna i Davide Casu, ha participat en projectes de jazz en clubs com el Jamboree de Barcelona i el Sunset de Girona i ha fet rondes per Catalunya Nord. Maltana destaca que aquests darrers anys hi ha hagut un intercanvi molt fort entre el Principat i l’Alguer pel que fa a cantautors i a estils com el jazz i el folk. En part, ho explica gràcies a la feina d’entitats com la Plataforma per la Llengua i per l’increment dels vols directes entre Girona i Barcelona i l’Alguer. Un homenatge musicat a l’Alguer El músic defineix el nou disc com el seu homenatge a l’Alguer. Maltana va créixer en una família nombrosa en la zona de la ciutat vella de l’Alguer, i remarca que tots els seus membres han parlat sempre alguerès: ‘Jo primer vaig aprendre el català i després l’italià, a l’escola.’ Mentre el músic preparava el disc, va pensar en el gran pati dels seus avis paterns, ‘un lloc màgic protegit per les parets de la llar’. Explica com el procés de creació va transportar-lo directament a la seva infància: ‘Em va portar a la memòria els jocs, l’olor de les olives espremudes que provenien del molí pròxim que omplia les tardes de tardor, i les tardes d’estiu escoltant les històries dels vells i les rialles dels nens a dins del corral.’ Una trobada musical que uneix nord i sud Ja fa anys que el Sunset Jazz Club ofereix aquesta cita mensual per als amants del jazz que uneix músics del nord i del sud. L’origen, segons que explica Alix Levy, director artístic del local, és la bona entesa amb alguns mestres del Conservatori de Perpinyà, especialment Sebastien Falzon i André Mallau. El primer, de fet, coordina aquests concerts. Els músics del Conservatori de Música de Perpinyà són molt influents i tenen molt prestigi, però a l’hora de tocar sovint es veuen obligats a anar a ciutats com Girona perquè Perpinyà disposa de pocs espais per a fer-hi concerts ocasionalment. Levy destaca com a fita principal d’aquesta iniciativa el fet d’haver aconseguit que es creïn nous grups formats per músics d’ambdues bandes del Pirineu, a més del fet que les relacions entre els músics de Catalunya Nord i el Principat ja siguin plenament normals. ‘Hi ha un trio anomenat Girona-Perpinyà Crossing, format per Alex Augé, David Poblete i André Mallau, i sorgeixen col·laboracions puntuals, com la del bateria Rubén Berengena amb la vocalista Muriel Perpigna.’ ‘Sempre hi he trobat músics i amics fantàstics, és una gran experiència’, assenyala el músic alguerès sobre la iniciativa, en què ja ha participat altres vegades. Considera que qualsevol intercanvi cultural entre els diferents territoris de parla catalana és benvingut: ‘És una gran riquesa. Primer, el fet de parlar la mateixa llengua. I després, el fet de coincidir en projectes que porten i barregen la música i el pensament de tots.’ El concert serà diumenge a les 20.30 al Sunset Jazz Club de Girona i també hi seran presents Sébastien Falzon al piano i Vincent Calmettes a la bateria. Podeu consultar més informació ací.

Summary: El Principat, l’Alguer i Catalunya Nord tenen una cita en clau de jazz a Girona


El govern mantindrà sense canvis el decret d’habitatge malgrat que el Consell de Garanties Estatutàries (CGE) considera que la seva definició d’habitatge buit és ‘inconstitucional’. En la conferència de premsa posterior al consell executiu, la portaveu del govern i consellera de la Presidència, Meritxell Budó, ha dit que l’objectiu del decret és ‘garantir que els grans tenidors, els bancs, que tenen propietats amb execucions hipotecàries, tinguin l’obligació de facilitar un lloguer social a les famílies vulnerables’. En aquest sentit, ha afirmat que després d’analitzar el dictamen, l’executiu ha decidit que el decret continuï la seva tramitació al parlament. D’altra banda, el president de la Generalitat, Quim Torra, ha assegurat que el decret és una mesura social que té com a objectiu ‘vetllar per les persones més desvalgudes’. En un piulet, ha defensat continuar amb la tramitació perquè ‘posem les persones al centre de les nostres polítiques’. És una mesura social que ens permet precisament vetllar per les persones més desvalgudes. Tirarem endavant aquest decret, perquè posem les persones al centre de les nostres polítiques. https://t.co/jMxt9XOTAI — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) February 18, 2020 Segons el CGE, la definició d’habitatge buit vulnera l’article 33 de la constitució espanyola, que reconeix el dret a la propietat privada, i l’article 9.3, que garanteix el ‘principi de legalitat’. A més, el dictamen critica l’eliminació com a causa justificada de desocupació permanent el fet d’haver començat en els últims dos anys un procediment judicial per recuperar la possessió d’un habitatge en cas de tenir ocupes. Amb el nou decret, segon diu l’òrgan, ‘s’entén que un habitatge és buit quan està desocupat permanentment i sense causa justificada durant dos anys’, independentment del fet que estigui en marxa un procés judicial.

Summary: El govern manté el decret d’habitatge tot i el dictamen negatiu del Consell de Garanties Estatutàries


El dirigent independentista Roch Wamytan, de 68 anys, ha estat triat president del congrés de Nova Caledònia, després que els partits independentistes es quedessin a només dos escons de la majoria absoluta en les eleccions a l’arxipèlag i que el partit El despertar oceànic, dels habitants provinents de Wallis i Futuna (una col·lectivitat d’ultramar francesa) hagi decidit donar-li suport malgrat no ser independentista. El nou president ha destacat que s’ha creat una ‘majoria oceànica’ dels habitants del Pacífic ‘separats per les fronteres de la colonització i s’oposin artificialment, es trobin avui al voltant de valors culturals ancestrals’. Això ha estat succés històric, ja que és la primera vegada que es forma aquesta majoria en contraposició als partits lleialistes, amb clars vincles amb la metròpoli francesa. El despertar oceànic per la seva part ha destacat la capacitat de l’arxipèlag de ser “capità del seu destí”. L’Acord de Nouméa, que va posar fi al conflicte entre lleialistes i independentistes, permet de repetir el referèndum el 2020 i 2022 si un terç dels diputats ho demanen, després que el 2018 el NO s’imposés amb una majoria més justa de l’esperada, del 57%.

Summary: L’independentista Roch Wamytan, nou president del congrés de Nova Caledònia


Mikko Kärnä (1980) és diputat al Parlament de Finlàndia. Milita en el partit que actualment governa, el Partit de Centre. El diputat Kärnä ha presentat mocions sobre Catalunya dins el parlament finladès, vol promoure-hi debats. Des del seu compte de Twitter explica el cas català al món, ha penjat texts explicant la declaració d’independència en català en el seu bloc, i també ha presentat mocions a més països nòrdics per explorar si podrien fer el rol de negociadors. Diu que tot ho fa mogut pel respecte cap a les llibertats que s’han guanyat a Europa. En aquesta entrevista telefònica amb VilaWeb, Mikko Kärnä explica la seva posició personal, i com es veu el cas al seu país. —Què passa a Catalunya, des del vostre punt de vista? —Ara tothom espera les eleccions del 21-D. I veig que els separatistes han dit que respectarien els resultats. Però jo estic preocupat per la reacció d’Espanya. I crec que la majoria dels mitjans fan les preguntes equivocades a Rajoy. Perquè aquí la pregunta és què farà si els independentistes guanyen les eleccions. Respectarà els resultats? Respectarà la consolidació de la República Catalana? O afegirà més 155 a l’equació? I fins quan? Fins que aconsegueixi els resultats que vol? —Us esperàveu una reacció violenta per part de l’estat espanyol? —Feia un mes que seguia el cas català, des d’abans del primer d’octubre. I ja em preocupava. Jo esperava que la Unió Europea i els països europeus es pronunciessin. I que ho fessin abans del referèndum. I que diguessin que la violència no seria acceptada. Però la intensitat, això sí que em va agafar per sorpresa. Va ser realment terrible. Era violència organitzada. I va atacar els valors centrals i les llibertats polítiques que portem tan endins a la UE. —Com és que ens segueix tant de prop? Té amics catalans, coneix Barcelona, com és? —De fet, mai no he visitat Barcelona. Sí que tinc un parell d’amics catalans. Però així com ho veig, aquesta és una qüestió molt important per a la Unió Europea. Crec en la UE. Crec en els valors , els drets humans, la democràcia i el principi de subsidiarietat que hem creat. Per això estic tan entristit amb el silenci de la UE. I tan orgullós del govern del meu país, que va tenir la valentia de condemnar la violència que va tenir lloc durant el referèndum. Em va alegrar. Insisteixo: no veig aquest afer com un afer intern espanyol. És un afer intern de la UE. Si hagués passat a Turquia, per exemple, hauríem estat els primers a condemnar-ho. —Per què dieu que és un afer europeu? —La gent que diu que l’afer és espanyol i que la UE no hi té res a veure, ho diu perquè vol fer les coses fàcils dins els estats nacions. Jo crec en Europa. Una Europa que concep diferents menes d’àrees. Una Europa en què les decisions es prenguin a prop del ciutadà. Com més a prop, millor. Entendreu que si aquest és el meu punt de vista, cregui que el tema català és importantíssim per a la UE. Què som, una unió federal, o una unió d’estats nacionals independents? A mi em preocupa molt l’escalada de la tensió que podríem veure en les eleccions del 21-D. Hem d’assegurar-nos que les eleccions són justes, i que Espanya en respecta els resultats. —Què temeu de la reacció espanyola? —No tinc por del govern català, ni dels catalans. Sempre he vist que els catalans estaven disposats a negociar i parlar amb Espanya. Sempre. I en canvi, segons que sé, encara hi ha Guàrdia Civil i policia a Catalunya. Crec que veurem, efectivament, unes eleccions lliures, i uns vots lliures. Però, i després? Què passa si els partits independentistes guanyen? Continuarem en el mateix atzucac? No ens en podem sortir si els catalans i els espanyols no seuen a la taula i negocien. El més important és tenir-los negociant a la mateixa taula. De moment Espanya ha estat molt inflexible, i diuen que no tenen res a negociar, pel que fa a la independència de Catalunya. —Veurem el govern finlandès fent de mediador, doncs? —Tenim una llarga experiència com a mediadors. I molts dels mediadors internacionals més exitosos són finlandesos. Per tant, és possible. Des del meu punt de vista, el primer pas a fer és el següent: un procés actiu i obert de negociació entre Espanya i Catalunya. Però, ai amic, si Espanya diu que no vol negociar, doncs serà molt difícil que nosaltres puguem intermediar en res. Però si les dues bandes ens ho demanessin, crec que nosaltres estaríem preparats per a ajudar. Ho crec. —El govern espanyol, o el català, han trucat a la vostra porta per a demanar-vos que féssiu de mediador? —Aquesta pregunta no us la puc respondre. —Vós sou diputat del Partit de Centre. Un partit de liberals. És el partit que mana a Finlàndia. El govern, o el vostre partit, és previst que prenguin mesures? —Vull deixar clar que les opinions que expresso són meves. No parlo en nom del govern. Parlo com a diputat. I sé que molts més partits em donen suport. També dins el parlament. A Finlàndia, tradicionalment, hem vist els afers exteriors no com si fóssim jutges, sinó com si fóssim metges. Volem ajudar, no jutjar. I nosaltres estem disposats a ajudar si les dues parts volen que ajudem. A intermediar. A negociar. És del tot inacceptable allò que va passar durant el referèndum. I em preocupa molt què pugui passar el 21-D. Entenc del tot la decisió final del govern català, que va decidir de declarar, però no forçar la independència, a causa de l’amenaça de força, o de violència. —Vostè és sami i independentista? —No. Jo sóc ètnicament finlandès, però amb arrels sami, això sí. Del tema sami necessitaríem quatre dies per a parlar-ne. Per fer-ho curt: tenim quatre tipus de sami, pobles indígenes, a Finlàndia. És un tema que s’ha de resoldre. De moment, els hem acceptat com a pobles indígenes. I tenen tot el meu respecte. Però el tema sami, per a mi, no té res a veure amb el tema català. D’entrada, no tenen un moviment independentista com vosaltres. En qualsevol cas, i que quedi clar, si un dia el poble sami vol votar la seva independència, tindran tot el dret de fer-ho. Només faltaria. I després ja negociaríem el govern central amb ells. A Finlàndia no hauria passat res d’això que va passar a Espanya. Però res de res. —A Finlàndia no s’hauria prohibit el referèndum ni s’hauria enviat a la presó mig govern. —Exacte. Hauríem acceptat el referèndum, i el seu resultat. —La meitat del govern català és a la presó. Què hauria de fer la UE? —És un tema complex. Segons el govern espanyol, han trencat la llei. Està clar. Però des del meu punt de vista, això vol dir que a Europa tenim presos polítics. És vergonyós. Per sort, em fa molt content que molts premis Nobel, com el nostre antic president, Martti Ahtisaari, ho hagin condemnat. I que reclamin que Espanya permeti que els polítics catalans tornin a casa i puguin participar en les eleccions del desembre lliurement. —Què haurien de fer els independentistes, si guanyen? —Això és molt difícil de respondre, per a mi. D’entrada manifesto el meu respecte per les decisions del govern català, escollit lliurement. Jo no tinc totes les dades a la mà per a saber què s’ha de fer. Dit això, com a observador exterior, si els independentistes guanyen les eleccions, voldrà dir que la República es consolida. Voldrà dir que la gent creu en la independència i en la República Catalana. I aleshores Espanya haurà de negociar. —Ara voldria saber la reacció no només dels polítics, a Finlàndia. Per exemple, els diaris. O la gent del carrer. —El tema català no és només un tema dels polítics. La premsa i la gent també en parlen. Jo estic molt orgullós de la premsa finlandesa perquè ha seguit el cas molt de prop. I si segueixes el meu Twitter veuràs que penjo molts ninotaires dels principals diaris que simpatitzen, com molta gent del carrer, amb el cas català. La premsa ha fet una bona feina. No tots els periodistes, és clar, estan a favor de la independència, i alguns creuen que mai no passarà. És la seva opinió. Uns altres pensen el contrari. —Sou d’un partit de centre. Els d’esquerres i de dretes també tenen opinió sobre Catalunya? —Amb els meus companys en parlàvem, i ho trobàvem divertit. Per a aquesta causa trobarem suports en el meu partit de centre, a l’esquerra, a la dreta, a la dreta ben dreta, i als verds. No és un tema partidari. Va més enllà. Com deus saber, enguany Finlàndia compleix cent anys. El desembre. Jo he intentat apuntar-ho: quan nosaltres vam votar per la independència en el nostre parlament, fa cent anys, teníem dos-cents diputats. Els independentistes eren la meitat. Cent diputats. Un 50%. Nosaltres veiem que vosaltres teniu 135 diputats. I em sembla que van ser setanta, els qui van votar a favor de la independència. És a dir, el suport a la vostra independència és més gran. —Fixa’t. I què va passar, després de la votació, a Finlàndia? —La nostra independència no va ser pacífica. Vam declarar la independència i Rússia, de fet la URSS, va estar-hi d’acord. Però just després va esclatar una sanguinolenta guerra civil. Blancs contra vermells, que volien romandre a l’URSS. I la història diu que els blancs van guanyar i Finlàndia va arribar a la independència per mitjà d’una guerra civil. Molt dolenta. Finlandès contra finlandès. Els blancs van tenir l’ajuda de l’Alemanya imperial, i els vermells, de l’URSS. —Sense acord, i sense exèrcit. Així volem arribar a la independència, els catalans. —Hauria de ser possible. Som a l’any 2017. I si la humanitat ha entès alguna cosa és que, amb les guerres civils, sobretot dins Europa, no hi ha res a guanyar. Hem de ser capaços de negociar. És evident que si algun dia Catalunya és independent, i la República és reconeguda pels altres estats, haureu de tenir els requisits necessaris. I això vol dir control de fronteres i que sigueu capaços de defensar-vos vosaltres mateixos. Però aquesta és una tasca que heu de gestionar més endavant. No ara. Ara, la primera cosa, és debatre. Que la UE, Espanya, i Catalunya decideixin com han de continuar avançant, què s’ha de fer. —Si la UE no fa de mitjancera, no crec jo que Espanya s’assegui a cap taula… —I això és exactament allò que el nostre antic president i Premi Nobel, Martti Ahtisaari, va dir: la UE hauria de posicionar-se sobre el cas de Catalunya. I intermediar-hi. I una altra antiga presidenta, Tarja Halonen, també va dir que no podia entendre què feia la UE. Que la UE hauria de ser capaç de negociar. —La seva moció al parlament finlandès, com ha acabat? —La moció és dins el parlament. Està en marxa. Té dues parts. La primera part diu que Finlàndia hauria de promoure dins la UE les llibertats polítiques i les solucions negociades a Espanya i Catalunya. La segona part diu que quan Catalunya pugui demostrar que té els requisits necessaris per a ser un estat independent, el govern de Finlàndia haurà d’estar disposat per a presentar-se al president i reconèixer la independència. Però, com tothom, entendreu que el govern finlandès no pot reconèixer una independència que encara no ha tingut lloc. Ara els vostres polítics són a la presó, i el govern espanyol ha aplicat el 155. I jo reuneixo signatures, i encara hem de veure si la moció anirà al comitè d’Afers Exteriors o no. També considero de fer una moció per a fer un debat polític dins el parlament de Finlàndia sobre la UE i Catalunya.

Summary: Mikko Kärnä: ‘Si els independentistes guanyen les eleccions, voldrà dir que la República es consolida’


L’informe del Consell de l’Audiovisual de Catalunya (CAC) ha criticat en el seu informe sobre la cobertura de la campanya de les eleccions del passat 26-J que les dues grans televisions privades espanyoles, Antena 3 i Telecinco, només se centressin en els quatre grans partits espanyols –PP, PSOE, Ciutadans i Podem- i obviessin les altres cinc formacions que van obtenir representació en les eleccions anteriors. Per exemple, no van informar sobre ERC i CDC i només Telecinco va dedicar 21 segons al PNB. Sobre la cobertura des mitjans de la CCMA, la primera sense blocs electorals, el CAC ha constatat que es va aplicar el principi de pluralitat i d’equitat —i no estrictament de proporcionalitat—, i es va tendir a igualar el temps dedicat a cada partit. Sobre la desconnexió de TVE a Catalunya, el CAC ha conclòs que es va aplicar la proporcionalitat directa. En l’informe s’ha analitzat la informació sobre les eleccions en els informatius del ‘TN Migdia’ i el ‘TN Vespre’ de TV3, la roda informatiu de 09.30h a 10.00h del 3/24, el ‘Catalunya migdia’, de Catalunya Ràdio; ‘8 al dia’ de 8tv; el ‘14/15’ de RAC1; ‘l’Informatiu migdia’ de TVE de Catalunya; el TD1 i TD2 de La 1; i els informatius del migdia i de la nit de Telecinco i Antena 3. A TV3, ha estat la primera vegada que no es va regir pels blocs electorals des de la dècada dels 80 i, segons el CAC, es va respectar el pluralisme ja que es va donar veu als sis partits que van obtenir representació parlamentària en les anteriors eleccions. En aquest sentit, ha afegit que es va mantenir l’ordre del més votat al menys votat però ha tendit a igualar el temps i minimitzar les diferències entre els extrems. Pel que fa a Catalunya Ràdio, que tampoc va aplicar els blocs, es va regir pel criteri de representativitat estricte i va igualar al màxim els temps de les sis formacions, ja que entre el primer partit (En Comú Podem) i l’últim (Ciutadans) hi ha només 2,7 punts de diferència. En el cas dels mitjans de Grup Godó –RAC1 i 8tv- el CAC determina que també es va seguir el criteri de pluralisme i que es va donar veu a les sis formacions amb representació. En el cas de la televisió, però, afegeix el CAC, no hi va haver una correspondència entre el temps de notícia dedicat a les diferents candidatures i als resultats obtinguts, mentre que a RAC1 va haver-hi un equilibri entre el temps dedicat a les campanyes i els resultats dels comicis anteriors, amb excepció d’ERC, que amb 9 escons el 20-D, va obtenir menys temps que el PSC, amb 8. Quant al grup de RTVE, es va aplicar el criteri de proporcionalitat directe. Així, en la desconnexió de TVE a Catalunya va donar veu en el mateix ordre i proporció que els resultats del 20-D a les sis formacions catalanes, i LA1 va fer el mateix amb els nou partits que van obtenir representació a l’àmbit de l’estat espanyol. El Ple del Consell de l’Audiovisual de Catalunya va aprovar l’informe aquest dijous i també va donar el vistiplau per enviar-lo a la Comissió Nacional dels Mercats i la Competència i a la Junta Electoral Central. L’acord s’ha aprovat amb tres vots a favor, tres en contra i un vot de qualitat del president.

Summary: El CAC critica d’Antena 3 i Telecinco per la cobertura de les eleccions del 26-J