Amb l’arribada del mes de desembre el país s’omple de fires i mercats nadalencs. N’hi ha molts i de tota mena: d’històrics, de molt concorreguts, de famosos perquè es fan en entorns especialment bells… Un bon reguitzell cau pels volts de Santa Llúcia. També molts més se centren en alguna especialitat nadalenca, com ara pessebres, neules i torrons, artesania, tions… Fires grans, clàssiques i històriques Hi ha algunes fires que, bé per l’antiguitat, l’espectacularitat o el nombre de gent que congreguen, tenen un renom especial. És el cas de les de les ciutats principals del país, entre les quals destaca la fira de Santa Llúcia de Barcelona, documentada ja al segle XVIII. Fira de Santa Llúcia. Barcelona. Del 29 de novembre al 23 de desembre. Fira de Nadal de la Sagrada Família. Barcelona. Del 24 de novembre al 23 de desembre. Fira de Nadal. Ciutadella (Menorca). Del 5 al 8 de desembre. Fira de Sant Nicolau. El Mallol, la Vall d’en Bas (Garrotxa). 6 de desembre. Fira de l’Avet. Espinelves (Osona). Del 2 al 9 de desembre. Fira de Nadal. Girona. Del 23 de novembre al 5 de gener. Fira de la Puríssima. Gironella (Berguedà). 8 de desembre. Fira de Nadal. Maó (Menorca). Del 5 al 9 de desembre. Fira de Nadal i Reis. Palma (Mallorca). Del 22 de novembre al 7 de gener. Mercat de Nada. Perpinyà. Del primer de desembre al 6 de gener. Fira de la Puríssima. Sant Boi de Llobregat (Baix Llobregat). Del 6 al 8 de desembre. Fira de Nadal. Tarragona. Del 30 de novembre al 24 de desembre. Mercat de Nadal de la Ciutat de les Arts. València. Del 14 de desembre al 6 de gener. Mercat de Nadal del Mercat Central. València. Del primer de desembre al 6 de gener. Fires de Santa Llúcia Tradicionalment, la diada de Santa Llúcia, el 13 de desembre, marcava el començament dels preparatius de Nadal. Actualment, els prolegòmens comencen molt abans, però aquesta data ha romàs en l’imaginari popular. Per això encara es mantenen tantes fires dedicades a la patrona de la vista, tot i que la majoria es fan el cap de setmana següent. Mercat de Santa Llúcia. Amposta (Montsià). 16 de desembre. Fira de Santa Llúcia. L’Arboç (Baix Penedès). Del 14 al 16 de desembre. Fira de Santa Llúcia. Gelida (Alt Penedès). 13 de desembre. Mercat de Santa Llúcia. Les Piles (Conca de Barberà). 16 de desembre. Mercat de Santa Llúcia. Lleida. Del 2 al 24 de desembre. Fira de Santa Llúcia. Manresa (Bages). 13 de desembre. Mercat de Santa Llúcia. Mollerussa (Pla d’Urgell). 8 de desembre. Fira de Santa Llúcia. Riells del Fai, Bigues i Riells (Vallès Oriental). 8 de desembre. Fira de Santa Llúcia. Sallent (Bages). 16 de desembre. Fira de Santa Llúcia. Taradell (Osona). 16 de desembre. Fira de Santa Llúcia. Ullastrell (Vallès Occidental). 15 i 16 de desembre. Fira de Santa Llúcia. Vic (Osona). 15 i 16 de desembre. Fira de Santa Llúcia. Vilafranca del Penedès (Alt Penedès). Del primer al 17 de desembre. Fires gastronòmiques Neules, torrons, escudella, derivats del porc… Nadal és una festa en què la gastronomia és molt important i per això abunden les fires especialitzades en les menges més tradicionals. Mercat de Nadal. Agramunt (Urgell). 8 de desembre. Fira de Nadal i del Torró Artesà. Cardedeu (Vallès Oriental). Del 14 al 16 de desembre. Fira dels Torrons. Llinars del Vallès (Vallès Oriental). Primer i 2 de desembre. Fira de Nadal i de l’Escudella. Santa Maria de Palautordera (Vallès Oriental). 22 i 23 de desembre. Fira de Sant Tomàs i Mostra de matances. Sineu (Mallorca). 9 de desembre. Fira de Nadal. Xixona (Alacantí). Del 6 al 9 de desembre. Fires de pessebres De figures i objectes per a fer el pessebre, només se’n troben una vegada a l’any, pels volts de Nadal. Per això és aquesta època quan proliferen les fires especialitzades on es pot trobar tot allò que cal: figuretes artesanes, castes, ponts i pous de totes mides, elements arboris, suro, tota mena d’animals… Fira de Pessebres i Ornaments de Nadal. Granollers (Vallès Oriental). Del 24 de novembre al 24 de desembre. Fira de Pessebres i Ornaments de Nadal. Mataró (Maresme). Del 24 de novembre al 23 de desembre. Fira del Pessebre. Olot (Garrotxa). Del 6 al 9 de desembre. Fires d’artesania Objectes de regal, guarniments per a la llar, productes de la terra, peces úniques fetes a mà… A les fires d’artesania, s’hi pot trobar de tot! Per això n’hi ha tantes aquestes dates, l’època de l’any en què es fan més obsequis. Fira d’Artistes i Activitats Tradicionals. Tàrrega (Urgell). Del 7 al 9 de desembre. Mostra d’Artesania de Nadal. València. Del 13 de desembre al 5 de gener. Fira d’Artesans de Nadal. Vic (Osona). 6, 7, 8, 9, 15, 16, 22, 23 i 24 de desembre i del 2 al 4 de gener. Fires del tió Al Principat, el ritual del tió és tan arrelat i estimat que fins i tot ha creat un subgènere de fira, especialitzada en la venda d’aquest tronc màgic que caga presents per Nadal. És un fenomen força recent, però que va a l’alça i cada vegada hi ha més fires com aquestes. Fira del Tió. Arbúcies (Selva). 15 i 16 de desembre. Mercat del Tió. Argençola (Anoia). 8 de desembre. Fira del Tió. Moià. 16 de desembre. Fira del Tió. Solsona. 8 de desembre. Fires d’aviram Entre les fires nadalenques, les dedicades a l’aviram mereixen un punt i a part perquè són molt especialitzades: venen pollastres, galls, capons, ànecs, pintades, indiots… Menjar aviram per Nadal és una de les tradicions més antigues i arrelades que hi ha. Tradicionalment, aquestes fires venien els animals vius, tot i que el costum es va perdent. Fira Avícola i del pollastre Pota Blava. El Prat de Llobregat (Baix Llobregat). Del 14 al 16 de desembre. Mercat de Nadal, fira de capons, aviram i motius nadalencs. Valls (Alt Camp). 15 i 16 de desembre. Fira del Gall. Vilafranca del Penedès (Alt Penedès). 15 i 16 de desembre. Més fires de Nadal El país és ple de fires i mercats de Nadal que són una barreja dels elements anteriors: s’hi pot trobar artesania, figures pel pessebre, guarniments nadalencs per a la llar, menges típiques d’aquestes dates, tions… Fira de Nadal. Alaior (Menorca). 2 i 3 de desembre. Mercadet de Nadal. Algaida (Mallorca). Del 15 al 22 de desembre. Porrat de Nadal. Alginet (Ribera Alta). Del 14 al 16 de desembre. Mercat de Nadal. Almenara (Plana Baixa). 8 de desembre. Mercat de Nadal. Alzira (Ribera Alta). Del 20 al 23 de desembre. Mercat de Nadal Benimarket. Benimaclet, València. 16 de desembre. Fira de Nadal. Borriana (Plana Baixa). Del 7 al 9 de desembre. Fira de Nadal. Cala Figuera, Santanyí (Mallorca). 8 de desembre Fironet de Nadal. Cala Millor, Son Servera (Mallorca). 8 de desembre. Fira de Nadal. Canet d’en Berenguer (Camp de Morvedre). Del 6 al 9 de desembre. Mercat de Nadal. Cervera (Segarra). 9 de desembre. Fira de Nadal. Ferreries (Menorca). 8 i 9 de desembre. Fira de Nadal. Guissona (Segarra). 15 de desembre. Fira de Nadal. La Pobla Llarga (Ribera Alta). 15 de desembre. Fira de Nadal. Mislata (Horta Oest). Del 21 de desembre al 6 de gener. Fira de Nadal. Móra d’Ebre (Ribera d’Ebre). 8 de desembre. Mercat de Nadal. Nàquera (Camp de Túria). Del 21 al 23 de desembre. Mercat de Nadal. Oliva (Safor). 15 i 16 de desembre. Mercat de Nadal. Riba-roja de Túria (Camp de Túria). Del 22 al 24 de desembre. Fira de Nadal. L’Alqueria Blanca, Santanyí (Mallorca). 14 de desembre. Fira de Nadal. Santanyí (Mallorca). 15 de desembre. Fira de Nadal. Sant Celoni (Vallès Oriental). 8 i 9 de desembre. Mercadet de Nadal. Les Salines (Alt Vinalopó). 15 i 16 de desembre. Fironet de Nadal. Son Servera (Mallorca). 22 i 23 de desembre. Mercat de Nadal. Tavernes de la Valldigna (Safor). Del 14 al 16 de desembre. Fira de Nadal. Torredembarra (Tarragonès). 22 de desembre. Mercat de Nadal. Torrent (Baix Empordà). Del 6 al 9 de desembre. Fira de Nadal. Tossa de Mar (Selva). Del 6 al 9 de desembre. Fira de Nadal. Vall d’Uixó (Plana Baixa). Del 6 al 9 de desembre.

Summary: Setanta-cinc fires i mercats de Nadal que no us podeu deixar perdre


El PDECat prepara canvis en la direcció dels diputats i senadors a Madrid. Després de l’assemblea del cap de setmana passat, en què la formació es va alinear amb Carles Puigdemont, el PDECat preveu d’encarir el seu suport a Pedro Sánchez i reorganitzarà la direcció política del front de Madrid. Segons que ha pogut saber VilaWeb, la nova vice-presidenta del partit i alhora diputada a la cambra baixa, Míriam Nogueras, es perfila com a nova coordinadora dels diputats i senadors, en substitució de Jordi Xuclà, i Carles Campuzano es mantindrà com a portaveu al congrés. La decisió definitiva, segons fonts del PDECat, la podria prendre dilluns l’executiva. D’aquesta manera, Puigdemont tindria el control polític del front de Madrid amb una dirigent de la seva confiança com és Nogueras. El canvi arribarà després de la divisió dels diputats del PDECat en la votació de dimecres al congrés espanyol per a nomenar Rosa Maria Mateo administradora única provisional de RTVE. Tan sols hi van votar a favor Xuclà, Campuzano, Ferran Bel i Feliu Guillaumes, mentre que els altres quatre diputats, més pròxims a Puigdemont, es van absentar. Eren Nogueras, Sergi Miquel, Lourdes Ciuró i Toni Postius, aquest últim perquè havia de ser al ple de l’Ajuntament de Lleida. Era una primera escenificació del trànsit cap a posicions més exigents amb el PSOE. Avui es tornarà a repetir la votació. Campuzano va dir que votarien a favor de Mateo perquè la decisió ja estava presa. També hi haurà una altra votació clau que posarà a prova l’estabilitat del govern de Sánchez: la del sostre de despesa. El president del partit, David Bonvehí, ha aclarit que s’hi abstindran. ‘Cal que el PSOE comenci a transitar de les paraules als fets i ales accions concretes,’ ha defensat. Marta Pascal, fins diumenge coordinadora general del PDECat i també senadora, havia optat per aplicar una política moderada a les institucions espanyoles, de la mà de Xuclà i Campuzano. De fet, en la compareixença pública de dissabte, en què va dir que no optaria a la reelecció, Xuclà i Campuzano van donar-li suport, juntament amb la resta de membres de l’executiva, acompanyant-la en el moment difícil en què cedia en el torcebraç amb Puigdemont. Després, fonts pròximes a Pascal van apuntar que Puigdemont li havia fet arribar, per un intermediari, que havia perdut la confiança en ella perquè discrepava en l’aval a la moció de censura de Sánchez contra Mariano Rajoy. L’assemblea del PDECat també va aprovar dissabte una esmena que reclamava un canvi d’actuació del partit a les institucions espanyoles, tal com va avançar VilaWeb. Amb la nova ponència política, s’ha consagrat que els diputats i senadors han de blocar l’agenda Sánchez, si és necessari, en cas que no s’aturi la repressió política i no s’avanci en la reivindicació de l’alliberament dels presos, el retorn dels exiliats, l’exercici del dret d’autodeterminació i la constitució de la República catalana. Durant el debat d’aquesta esmena, Josep Lluís Cleries va defensar un canvi de rumb en l’estratègia a Madrid, segons diverses fonts presents al debat. Amb el relleu de Xuclà per Nogueras, els diputats i senadors sembla que s’acaben ara d’alinear amb Puigdemont.

Summary: Canvi de rumb del PDECat a Madrid


L’elecció del secretariat nacional de la CUP tindrà una sola llista col·lectiva liderada per l’ex-diputat Quim Arrufat, tot i que també es presenten com a candidatures individuals els actuals membres de l’òrgan, Xevi Generó, Hugo Alvira, i Laura Rafecas, han explicat a Europa Press fonts de la CUP. El reglament del nou secretariat, format per 15 membres, limita les candidatures col·lectives que només opten a 11 llocs, mentre que els quatre restants s’escullen de les candidatures individuals. La llista col·lectiva que presenta Arrufat té més d’11 noms, ja que inclou suplents, i entre ells hi ha el regidor per Girona, Lluc Salellas, la regidora de Figueres, Natàlia Sànchez, Elisabet Punset de la CUP Girona, Eduardo Cáliz de la CUP Barcelona, Juanma Rojas de la CUP de la Garriga, Dani Corpas de la CUP de Sant Celoni i Núria Gibert de la CUP de Sant Cugat, entre d’altres. Altres fonts de la CUP han explicat a Europa Press que la candidatura no té militants dels corrents Endavant OSAN ni de Poble Lliure, però que les dues formacions estan a l’expectativa. Tot i això, diferents veus de la CUP han aclarit que la candidatura ‘no és de consens’ i que les dues corrents estan en espera del que passa amb la qüestió de confiança a la qual se sotmetrà el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, conscients que, en el cas que no prosperi, aquest secretariat no continuarà. A més, lamenten que part dels suplents de la llista col·lectiva d’Arrufat hagin decidit presentar-se com a independents, cosa que adulteraria l’objectiu del nou reglament que intenta garantir la representativitat cupaire a través d’aquests quatre membres alternatius a la llista col·lectiva. Generó i Rafecas, que es van escindir de la llista d’Arrufat, i Alvira són les tres candidatures que es presenten al marge de la llista col·lectiva única, però hi ha més candidatures que les mateixes fonts assenyalen com els suplents de la llista d’Arrufat que ‘volen controlar tot el secretariat’. Entre aquestes candidatures individuals hi ha l’actual membre del secretariat nacional, Òscar Simon, que és membre d’En Lluita, Albert Serrats ‘Beta’ de la CUP de Bordils (Girona) i Pilar Corcoy, membre de la CUP de Barcelona, han explicat les mateixes fonts.

Summary: Arrufat lidera una llista al secretariat de la CUP, al qual aspiren Generó, Alvira i Rafecas


El secretari general de Ciutadans, José Manuel Villegas, i el secretari de comunicació, Fernando de Páramo, han anunciat que deixarà la direcció del partit, tal com ja ho va fer Albert Rivera. En una entrevista a Telemadrid, Villegas ha anunciat que ara ‘s’obre una nova etapa’ i que ell no en formarà part. ‘No optaré a secretari general ni estaré en una de les noves llistes’ que es presentarà al congrés polític convocat pel partit. . @CiudadanoVille anuncia en Telemadrid que no seguirá en Ciudadanos: "Yo no seré el Secretario General ni estaré en esa nueva ejecutiva de Ciudadanos" directo https://t.co/ygpf7Gbuwy 📺 @BuenosDiasTM@EUPREPIOPADULA pic.twitter.com/vNB3KE7Prn — Telemadrid (@telemadrid) November 21, 2019 De Páramo ho ha anunciat en una carta a la militància, on diu que ha decidit de tancar una etapa i que ‘ha estat un honor i un orgull servir als espanyols’. Tot i la caiguda electoral, de Páramo havia aconseguit l’escó al congrés espanyol perquè era el número 2 per Barcelona, però ha anunciat que hi renunciarà i que deixa la política. A les darreres eleccions espanyoles Ciutadans va perdre 47 diputats i es va quedar amb només 10 representants a tot l’estat, convertint-se en sisena força per darrere d’ERC. La cap de llista per Barcelona al congrés espanyol, Inés Arrimadas, ja ha anunciat la seva intenció de convertir-se en el relleu de Rivera.

Summary: Villegas i de Páramo, estrets col·laboradors de Rivera, també abandonen la direcció de Ciutadans


Mentre el PSOE i Podem s’intercanviaven retrets sobre les negociacions d’un govern espanyol de coalició enmig del compte enrere per a la segona votació del debat d’investidura de Pedro Sánchez, el ple del Parlament de Catalunya debatia propostes per a la ‘Catalunya real’ en un debat específic sol·licitat per Ciutadans. Quina és la ‘Catalunya real’? Per a la majoria de forces, una Catalunya complexa i diversa. Per a Ciutadans, és la dels catalans que duen al cor més d’una bandera: com la seva portaveu, Lorena Roldán, que s’ha enorgullit de poder portar barretina, espardenyes i alhora vestir-se de sevillanes. El president de la Generalitat, Quim Torra, ha demanat unitat a l’oposició per a denunciar les deslleialtats i els boicots de l’estat espanyol i, inesperadament, ha rebut amb satisfacció la mà oberta del PSC per a parlar del pròxim pressupost. La Catalunya real també és aquella en què els partits independentistes poden tornar a pactar amb el PSC? Quim Torra considera que per a entomar els principals problemes econòmics i socials de Catalunya calen ‘pactes d’estat’. Però al mateix temps ha insistit que no renunciaran al dret d’autodeterminació i ha avançat que el ple aprovarà demà una resolució en què s’hi ratificaran. Per al PSC, però, el govern ha de triar. ‘S’ha de decidir si es vol acordar o trencar’, li ha advertit Miquel Iceta. Tots els grups han intentat treure profit del debat, tot i que havia de ser la jornada de Lorena Roldán, que està de campanya. Des d’aquesta tarda i fins divendres, els militants de Cs poden votar-la en les primàries com a futura candidata. Roldán és la preferida per la cúpula i ha estat ovacionada pels diputats del seu grup. Els comuns i Torra no s’han estat de recordar-li que va participar en la via catalana del 2013. El PSC i el pressupost L’executiu pretén presentar a la tardor el pressupost del 2020 després de no haver pogut aprovar el d’enguany per manca de suports. Els comuns i la CUP s’han tornat a situar lluny de l’executiu, però Iceta ha fet un pas endavant: ‘Si vostès volen, estem disposats a parlar-ne’. Iceta s’ha presentat com un garant de l’estabilitat si el govern renuncia públicament a la via unilateral i es decanta per greixar el diàleg entre els partits catalans, com ho vol Pedro Sánchez. ‘Al final, és negociar o trencar. No hi ha camí del mig’, ha insistit Iceta. La negociació pressupostària pot coincidir amb la sentència del Tribunal Suprem contra els presos polítics i la resta d’encausats i això pot complicar l’acostament. Torra ha insistit que el sobiranisme hi haurà de respondre no només amb una protesta, sinó amb una ‘proposta política i democràtica basada en l’exercici del dret d’autodeterminació’. ‘Tenim una gran oportunitat perquè les sentències siguin un punt d’inflexió dins de l’independentisme per tornar a exercir els drets civils i polítics que se’ns han negat’, ha apuntat, en un intent d’especificar l’abast del lema d’Òmnium Cultural ‘Ho tornarem a fer’. De moment, les eleccions del 26-M han demostrat que els partits independentistes poden tornar a pactar amb el PSC, i Iceta ha celebrat els acords que han succeït els comicis. L’últim, amb ERC, JxCat i els comuns per a governar l’Àrea Metropolitana de Barcelona. La pròxima oportunitat que divisa el PSC és a la tardor. El pressupost s’hauria de presentar a l’octubre i pot tornar a esquerdar la política de blocs de l’independentisme i l’autoanomenat constitucionalisme. Iceta creu que la negociació pressupostària serà la ‘prova del nou’ si realment poden posar-se d’acord. La CUP i els comuns han deixat clar que no s’acostaran al govern. Carles Riera veu les institucions catalanes ‘agenollades’ davant l’estat i critica la gestió autonòmica de Torra. Jéssica Albiach ha lamentat que la situació d’excepcionalitat derivada de la repressió no pot amagar que el govern no fa les polítiques públiques necessàries. Més de 200 mesures Per intentar desmuntar la imatge que el govern no governa, i aprofitant que no tenia límit de temps per a intervenir, Torra ha volgut placar l’oposició amb un llarg discurs, desgranant una per una 222 mesures sectorials com a resum de l’obra de tots els departaments. El president de la Generalitat ha defensat que la independència era la manera de resoldre els problemes dels catalans i ha verbalitzat que pretenia de transmetre optimisme en un context complicat. De fet, s’ha encomanat a les previsions de creixement econòmic del BBVA i a la taxa d’atur de l’11,5%, la més baixa en una dècada, segons que ha subratllat. També ha remarcat que el govern havia complert els objectius de dèficit i de deute i la regla de despesa amb la pròrroga pressupostària. En el bloc de les deslleialtats de l’estat espanyol a Catalunya, Torra ha demanat que els partits fessin pinya per denunciar el dèficit fiscal crònic de 16.000 milions d’euros anuals (l’equivalent al 8% del PIB) i un model de finançament discriminatori. També ha recordat que el govern espanyol no havia complert els compromisos assumits amb la llei de la dependència, i ha remarcat que el 2017 l’estat havia sufragat només un 16% dels recursos l 2017, i la Generalitat el 84%. Torra s’ha referit igualment a l’execució de només un 14% del pla de rodalia 2008-2015, que preveia una inversió de 4.000 milions d’euros per a modernitzar la xarxa, i ha fet èmfasi en el dèficit d’inversions en infrastructures (de 28.000 milions en deu anys, segons Foment de Treball). ERC coincideix que Catalunya té un problema estructural. Però el president del grup parlamentari, Sergi Sabrià, hi ha afegit un contrapunt de realisme i autocrítica recordant que la taxa de risc de pobresa superava el 20%, que la marxa de joves a l’estranger no cessava i que la desocupació juvenil era alta encara que les dades macroeconòmiques fossin positives. ‘L’aposta per les polítiques socials és la millor manera de treballar per la república’, ha argumentat Sabrià. Roldán: TV3 i els barracons de les escoles ‘Amb el pressupost d’un any de TV3 eliminarien tots els barracons de Catalunya’, li ha etzibat Roldán. Cs ha tornat a denunciar que el govern no dedica temps ni recursos als problemes reals dels catalans i té com una única prioritat ‘tornar a fer el mal que van fer’ amb el procés. Ha acusat el govern de permetre que la Plataforma per la Llengua ‘espiés’ alumnes d’una cinquantena d’escoles i instituts per estudiar l’ús del català al pati. També ha sentenciat que la Fira d’Abril de Barcelona era cultura catalana com ho era la Patum de Berga i ha criticat que només hagués tirat endavant un projecte de llei del govern en 400 dies, tot que les llistes d’espera havien augmentat en 91.000 persones en un any. Segons Roldán, el govern té ‘un problema de realitat’ perquè només es preocupa pel procés. ‘La tesi de la Catalunya real no és ni tan sols seva’, li ha deixat anar Albiach, que ha reconegut la maternitat de l’expressió a Alícia Sánchez Camacho. Els comuns han reivindicat la diversitat de Catalunya. ‘Tan real és Estopa com els Amics de les Arts’, ha exemplificat Albiach. Al ple, no hi ha faltat la música ni l’humor. Després de situar l’independentisme en el marc dels populismes apareguts arreu d’Europa, el líder del PP, Alejandro Fernández, ha entonat una cançó de Manolo Escobar en favor de la convivència: ‘Solo te pido que me hagas la vida agradable aunque en nada coincida contigo’.

Summary: La ‘Catalunya real’… en què l’independentisme tornaria a pactar amb el PSC?


La Intersindical Valenciana s’ha concentrat aquest matí a les portes del Palau de Justícia de València per expressar el seu rebuig a les sentències dictades pel Tribunal Superior de Justícia (TSJ) contràries al decret d’usos lingüístics a l’administració valenciana. El sindicat diu que les sentències responen més a valoracions polítiques que no pas jurídiques. A la concentració s’han unit les entitats d’Escola Valenciana, El Tempir, Enllaçats Llengua, STEI Enseny Públic, Acció Cultural i La Intersindical Alternativa de Catalunya. Ens apleguem per dir #síalvalencià i mostrar el nostre rebuig a les sentències que perjudiquen la nostra llengua @escolatv @ElTempirdElx @EnllacatsLlengu @epublicSTEI @AccioCulturalPV @la_IAC pic.twitter.com/eI9iep3s2R — Intersindical_Valen (@IntersindicalV) September 6, 2018 L’última sentència dictaminada anul·la onze articles dels vint-i-set que té el decret que regula l’ús del català en l’administració pública. Anul·la, per exemple, tots els que parlen de fer comunicacions en català a les altres comunitats autònomes pertanyents al mateix àmbit lingüístic. El TSJ s’empara en el fet que l’estatut d’autonomia no especifica que el valencià i el català siguin la mateixa llengua. Rafa Reig, membre de la secretaria de la Intersindical, explica: ‘El TSJ nega allò que és evident, que el valencià i el català són la mateixa llengua. I s’empara dient que no ho acredita cap llei. Però la realitat és que hi ha sentències del Tribunal Suprem i del Tribunal Constitucional espanyols que sí que ho reconeixen.’ Recurs al Tribunal Suprem espanyol En aquest àmbit, la Intersindical Valenciana ja ha decidit que presentarà un recurs al Tribunal Suprem espanyol contra les quatre sentències dictaminades pel TSJ que anul·len aquests onze articles del decret. El Tribunal Suprem ja compta amb jurisprudència en què es reconeix que el valencià i el català són la mateixa llengua. Un exemple és la desestimació del recurs presentat per la Generalitat contra la sentència del TSJ que permetia a la Universitat de València de fer servir la denominació acadèmica ‘llengua catalana’ en els seus estatuts. En aquest cas doncs, el Tribunal Suprem es fonamenta en informes filològics i no en l’estatut d’autonomia, que no parla de ‘català’ sinó de ‘valencià’. Amb aquests antecedents, per tant, l’entitat espera que la sentència sigui suspesa. Els onze articles anul·lats A la sentència, sis dels articles anul·lats tenen un fonament comú, el no-reconeixement de l’àmbit lingüístic comú amb el Principat i les Illes. La resta d’articles anul·lats, que fan referència a la retolació informativa, l’inici de l’atenció ciutadana i les publicacions institucionals, es fonamenten en la discriminació del castellà respecte del català. Quant a aquests darrers articles, Reig explica: ‘Amb la legalitat que tenim actualment al País Valencià els poden anul·lar. S’emparen en la llei d’Ús i Ensenyament del Valencià del 1983, una llei obsoleta i desfasada. La llei té certes mancances que són les que han permès que el TSJ tirara endavant la sentència.’ El sindicat explica que per fer un canvi sociolingüístic que prioritzi el català en l’ús quotidià, s’ha de començar canviant la base legal. Per aquesta raó, insisteix a modificar la llei d’Ús i Ensenyament del Valencià que, ara per ara, troba obsoleta i demana una nova llei d’igualtat lingüística. ‘Amb aquesta nova llei ja es podrien fer les modificacions que es consideressin pertinents sense que, més tard, el Tribunal Superior ho tombés’, diu Reig.

Summary: La Intersindical Valenciana reivindica l’ús del català a les administracions públiques


La Fundació Joan Brossa, situada a l’antiga Casa de la Moneda de Barcelona, en un carreró amagat del barri del Born, serà l’epicentre dels actes de l’Any Brossa. És en aquesta seu que avui dissabte, 19 de gener, quan fa cent anys que el poeta va néixer, serà homenatjat amb la lectura col·lectiva de cent poemes seus, feta per amics i personatges de la cultura. La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha anunciat la seva assistència a l’acte, que començarà a les cinc de la tarda. Us oferim deu propostes destacades del programa de l’Any Brossa: No em va fer Joan Brossa De Cabosanroque Entre les exposicions itinerants vinculades a Joan Brossa, destaca aquesta proposta de Cabosanroque, aquest gener al centre d’art Can Manyé d’Alella. És una instal·lació visual i sonora plena d’objectes molt brossians. L’acció s’endinsa en l’esperit rupturista, transgressor, de màgia blanca i màgia negra, d’exploració del llenguatge, de transitar pels marges de l’artista. Brossa com a motor per a crear una peça que és, sobretot, llenguatge cabosanroque: creació des de l’atzar, radiacions de llum, construcció d’un espai sonor, acció poètica lírica i de somni. Poesia Brossa – Macba Ara fa un any, el Museu d’Art Contemporani de Barcelona acollia l’exposició Poesia Brossa, comissariada per Teresa Grandas i Pedro G. Romero. Ara se n’ha presentat el catàleg, que, segons el director del MACBA, Ferran Barenblit, és un volum dens i intens, però també àgil, que es llegeix de manera molt brossiana i endevina nous camins per a llegir Brossa. Barenblit també ha anunciat que l’exposició començarà una itinerància internacional. Va començar a l’Artium de Vitòria i a partir del juliol viatjarà a Amèrica, al Museo Nacional de Buenos Aires. Allà, l’obra de Brossa dialogarà amb la d’altres artistes contemporanis seus. Brossa i la Filmoteca És sabut que Brossa estimava el cinema i era un espectador habitual, gairebé diari, de la Filmoteca. I sempre s’asseia al mateix lloc. A la sala Chomón de la nova seu de la Filmoteca, al barri del Raval, hi ha ‘la butaca d’en Brossa’, una butaca vermella. Amb motiu del centenari del naixement del poeta, la Filmoteca organitza ‘Instàncies brossianes’, dotze instantànies que de ben segur ell no s’hauria perdut: de Hitchcock a Delvaux, de l’avantguarda soviètica als germans Marx. Joan Brossa i la poesia experimental Fundació Joan Brossa Comissari: Eduard Escoffet Recorregut per la poesia experimental de la segona meitat del segle XX a partir de l’obra de Joan Brossa, establint lligams entre la seva obra i poetes d’Europa i Amèrica. Del 16 de maig al 8 de setembre del 2019. Festival de poesia i art en acció Fundació Joan Brossa Durant tres mesos, l’espai del carrer de la Seca, 2 quedarà pres per artistes, poetes i performers. A partir d’exposicions de durada curta (una setmana) es generaran recitals, accions, xerrades… Del 13 de setembre al 2 de desembre del 2019. Escenari Joan Brossa La sala del carrer de Flassaders (a tocar de la Fundació Joan Brossa) acollirà un cicle de lectures dramatitzades (29 de gener, 26 de març, 28 de maig); l’espectacle ‘Laberint striptease’, dirigit i coreografiat per Roberto G. Alonso; ‘Brossa enrabiat’, espectacle en format de cabaret literari, i altres propostes a partir de l’esperit i l’obra de Joan Brossa. II Simposi Internacional Joan Brossa. ‘Els arbres varien segons el terreny’ Amb la intenció de fer una actualització i posar noves bases dels estudis sobre Joan Brossa. A partir del poema ‘Els arbres’, del llibre Em va fer Joan Brossa, de 1950, fruit de les seves converses amb el poeta brasiler João Cabral de Melo. Noves edicions i estudis A més del catàleg de l’exposició ‘Poesia Brossa’ del Macba, que ja hem citat, hi haurà altres publicacions. Entre més: Catàleg raonat sobre la poesia visual de Joan Brossa, a cura d’Alicia Vallina i Glòria Bordons (Fundación Azcona) Joan Brossa, ara i aquí, per Carles Rebassa (Angle Editorial) Brossa: escarnidor i burleta. Records d’una amistat estel·lar, per Arnau Puig (Comanegra) Joan Brossa o el pedestal són les sabates, per Jordi Coca (Ensiola) Antologia de poemes visuals de Joan Brossa, a cura de Marc Audí (Visor) Poesia escènica (volums XVI, XVII i XVIII), de Joan Brossa (Arola Editors) El ventríloc, de Joan Brossa (Institut del Teatre) Antoni Tàpies. Teatre Fundació Antoni Tàpies Comissària: Núria Homs Repàs de cinc escenografies teatral que Tàpies va fer entre el 1961 i el 1989 i de la participació que va tenir el 1992 en una òpera per al Gran Teatre del Liceu que no es va arribar a fer. Aquesta exposició s’emmarca en l’Any Brossa i la celebració del norantè aniversari del compositor Mestres Quadreny. Cantània: A de Brossa Cantata en què participen alumnes de quart i cinquè de primària d’escoles de tot el país. Enguany, parteix de textos de Joan Brossa i Miquel Desclot, escrita per Marta Gil i amb música d’Eduard Iniesta. Del 14 de maig al 6 de juny del 2019.

Summary: Deu propostes de la programació de l’Any Brossa


Ramon Font és el portaveu de la USTEC-STEs des del 2015, el sindicat majoritari entre els docents de l’escola pública catalana. El sindicat defensa sense fissures la immersió lingüística i Font critica que el PSC abandoni el consens en matèria de llengua a l’ensenyament. Argumenta que el català va en retrocés i fa autocrítica respecte de la pèrdua de consciència entre els professors de la importància de continuar impulsant el català per garantir la igualtat d’oportunitats dels alumnes. També es mostra crític amb el conseller d’Ensenyament, Josep Bargalló, per no prendre mesures per a revertir l’espiral en què ha caigut el català a l’educació secundària i també per no democratitzar els centres. —Quina valoració feu que el PSC abandoni el consens sobre la immersió lingüística? —Molt negativa. El PSC havia estat un partit important per al consens sobre el domini de la llengua catalana a l’ensenyament. Cada vegada costa més parlar d’immersió lingüística perquè la situació real als centres no és per a tirar coets. El PSC ha seguit el model lingüístic que va presentar el conseller Bargalló l’octubre del 2018. Si l’hagués presentat el PP en ple 155, hi hauria hagut una revolta. Però com que ho va fer el govern de la Generalitat, només va generar mala maror. Per exemple, la Plataforma per la Llengua, la USTEC-STEs, la Intersindical-CSC, la sectorial d’educació de l’ANC, Docents per la República, etc., unes quantes entitats compromeses amb la llengua i el país, van criticar-ho. —Es parla de ‘flexibilitzar’ l’ús de la llengua a les escoles. —Són faves comptades: tot allò que dónes al castellà o a l’anglès ho treus al català. I l’únic lloc on el català està més cuidat que en uns altres és a l’escola. Fora de l’escola, fa fred per al català. A YouTube, internet, les sèries, els videojocs, tot això que mira el jovent, hi ha poc català. Objectivament, el domini del castellà és superior al català a Catalunya quan acaben la secundària. Això és preocupant perquè després, durant els anys, l’ús del català es perd. Això ja passa als patis, com ha explicat l’estudi de Plataforma per la Llengua. I passa a les aules, que encara és més preocupant. Si el català tingués una situació normalitzada, podríem parlar de què fem amb el castellà i l’anglès. Però no som en aquesta situació, ni de bon tros. Ara hi ha un relaxament institucional. —Però la manca de control del Departament d’Ensenyament sobre si s’aplica correctament la immersió és un mal endèmic. El relaxament no és nou. —La llei diu que el català serà la llengua preferent, però no diu que sigui obligatòria. A primària hi ha més consciència, però a secundària la situació és més preocupant. Hi ha més relaxament i poques ganes de fer-ho. Se senten classes en castellà, i això no ajuda els alumnes. El català és important per a la cultura catalana, però nosaltres reivindiquem una altra part, que per a la USTEC és més important, la igualtat d’oportunitats. Dónes les mateixes oportunitats a un nen independentment de l’origen social, ètnic, cultural… Tothom ha de saber parlar en català i això obre portes a la vida associativa, al món de l’amor i, evidentment, és important al món laboral. —Creieu que la situació política i els atacs a la llengua catalana hi han influït? —Crec que l’activisme lingüístic va ser fort als anys vuitanta. Han passat trenta anys. Hi ha hagut un relaxament i intentem reactivar la campanya de la catalanització de l’escola, en el sentit lingüístic. Pensem que encara cal més català a l’escola perquè no hi ha igualtat lingüística. Hi ha una llengua minoritzada en contacte amb la tercera llengua més potent del món, el castellà. Fins i tot als Estats Units fan lleis per a protegir-se del castellà. Si ho fan els americans, què no hem de fer els catalans per a defensar el català? Per a la igualtat d’oportunitats no seria bo que no ensenyéssim el català a les famílies castellanoparlants o de qualsevol altra llengua, que n’hi ha moltes ara mateix a les nostres escoles. —Fa anys que es denuncia aquesta manca de control. Per Ensenyament, hi han passat consellers del PSC, de CiU i d’ERC. Per què no s’ha fet res per a revertir-ho i tornar a la consciència lingüística que expliqueu que hi havia als anys vuitanta? —Tots en tenim una part de culpa. Per defensar-nos dels atacs que venien de fora, que han estat molts, hem dit que això funcionava molt bé, que la immersió era collonuda i tot anava perfectament. Els qui, sabent que no anava tan bé, fèiem de tortuga romana per a protegir-nos dels atacs de fora dient que tot anava bé, ara som en una nova fase de fer un diagnòstic real. Hi ha molts problemes amb el català a l’escola. Hem d’anar cap a un canvi de tendència, fer créixer l’ús del català. El Departament d’Ensenyament, en comptes d’invertir aquesta tendència, ha volgut oficialitzar la situació de plurilingüisme i ha volgut fer de la necessitat virtut, amb una redacció molt ambigua perquè tothom s’hi pugui sentir inclòs. Això no pot ser. Que plogui a gust de tothom no vol dir que estiguis fent bé les coses, i a la pràctica hi ha més anglès i més castellà. —Per tant, falta contundència en la defensa de l’ús del català. —Completament. Sobretot a secundària, però a primària també. La situació del català és preocupant. Els docents tampoc no fem tant com hauríem de fer. Per part de la USTEC, volem deixar aquesta ficció que tot va bé. —Com? —Fem jornades, revistes, preparem una eina, material de sensibilització per als centres, campanyes. I donem resposta als atacs que fins ara venien de fora i que ara vénen de dins. Parlo del model lingüístic d’Ensenyament, del congrés del PSC… Si comencem així, tot farà aigües i anirem malament. —El PSC es justifica acusant l’independentisme d’instrumentalitzar la llengua. —És molt qüestionable. A la USTEC hi ha molts professors que no són independentistes, però que defensen la llengua i la immersió. En la defensa de la llengua no hi ha fissures. Si el PSC agafa com a bandera el castellà per lluitar contra això, no farà cap favor a la convivència que tant defensa. La convivència és que tothom parli totes dues llengües, i això només ho garanteixes si ensenyes el català a l’escola, perquè el castellà l’aprens. —Més enllà del soroll polític, sorprèn que es qüestioni la immersió quan ha estat un mètode educatiu elogiat internacionalment. —Vam parlar amb càrrecs d’Ensenyament perquè rectifiquessin el document de l’any passat. Fan un diagnòstic que no compartim, diuen que en algunes zones el castellà necessita suport. Sempre es diu que hi ha estudiants brillants que no parlen bé el castellà en públic, però s’hauria de veure com parlen el català. Potser cal treballar més l’oratòria, com els italians i els argentins. —Heu demanat la dimissió de Bargalló. L’última vegada, per aquelles declaracions polèmiques sobre els funcionaris a Tortosa. —Ja n’havíem demanat la dimissió el juny de l’any passat. Ensenyament va fer una nova retallada: a partir del setembre, els docents majors de 55 anys no podien fer la reducció de dues hores lectives. Va ser la gota que va fer vessar el got. Teníem expectatives amb el conseller Bargalló, perquè era una persona que en sabia, amb pes polític. Era afiliat nostre i pensàvem que podia començar a resoldre problemes de l’interinatge, que defensaria més l’escola pública, la recuperació de les condicions laborals, l’increment del finançament del departament, que hi hagués més democràcia als centres… Però hem vist que no s’ha aprofundit en la democratització. La llei d’educació de Catalunya, la LEC, afavoreix un nou atac del 155 perquè deixa els claustres sense eines. —Expliqueu-vos. —Durant el franquisme, les direccions eren addictes al règim i seleccionaven el professorat. Amb totes les mancances de la transició, en educació va haver-hi una ruptura constituent. Els claustres van passar a ser assemblees en què es discutien les coses, s’elegien les direccions, que eren revocables, i s’establia un sistema objectiu d’elecció del professorat. Amb la LEC hem tornat a un sistema on la major part de la comissió de selecció de les direccions és de l’administració, i a més, les direccions tenen cada vegada més poder per a seleccionar el professorat. Amb això, és més fàcil fer un sistema piramidal. Amb l’aplicació del 155, això seria perfecte. Podrien donar ordres de dalt cap a baix amb un toc de xiulet. També hi ha un decret d’autonomia dels centres, que l’anomenem decret del virregnat, perquè ens posen un virrei al centre, un director, i has de fer allò que diu. Abans es feien assemblees, ara els claustres semblen misses. En una reunió de claustre, ara hi vas a veure què ofereixen i prou. Abans s’hi discutia, la gent s’oposava a les propostes de la direcció, s’havien de posar d’acord… Ara tot això ha quedat enrere per culpa de la LEC. És la mare dels ous, i la va aprovar Ernest Maragall quan era conseller. Vam fer vagues i protestes. Aquest sistema s’acosta el nepotisme i l’opció de triar el professorat a dit. —Heu parlat amb el Departament d’Ensenyament del nou pressupost? —Sí, però no recull les principals demandes del professorat. Hi ha unes millores molt tímides. Per primera vegada en molts anys, el pressupost executat és més alt que el pressupostat. Els avenços del nou pressupost respecte a la despesa que hi ha ara és gairebé inexistent. Pràcticament no hi guanyarem res. Es parla de finançar millor les escoles bressol, i una mica més l’escola inclusiva. Però també d’externalitzar les vetlladores, i això és la punta de llança de totes les coses que vindran més endavant amb la llei Aragonès. Gastar més diners en això no era cap demanda de la comunitat educativa, perquè creiem que aquest servei ha d’estar internalitzat. Demanem que es recuperi la segona hora lectiva, perquè les condicions laborals són molt importants per a la qualitat de l’educació i pels infants. —El govern no té garantit el suport parlamentari per a aprovar el pressupost. Encara que dieu que té poques millores, creieu que és important deixar de banda la batalla política i posar-se d’acord per tenir uns comptes nous després de dos anys? —No uns comptes qualssevol. Han de ser dignes. Tota la comunitat educativa té una demanda que no arriba a cinc-cents milions d’euros respecte de l’últim pressupost executat. Però tenim un endarreriment històric del finançament de l’educació. La LEC preveu que s’inverteixi el 6% del PIB, i som en un 2% pelat. Cada punt del PIB són 2.500 milions. L’infrafinançament és molt dur, als nivells del Perú i de Laos. A Finlàndia eren en un 7% fins fa poc. —Heu tingut un paper protagonista a les protestes contra la sentència del procés, especialment en la convocatòria de la vaga general del 18 d’octubre. També ha aparegut el Tsunami Democràtic. —Des del primer moment ens vam posicionar a favor del Tsunami Democràtic. Les convocatòries han anat en la línia que sempre hem defensat, la desobediència civil no violenta. Hem vist als carrers que el jovent ja en tenia prou, de rebre. Valorem positivament tota la resposta que va haver-hi, que majoritàriament va ser massiva i conscient. Pel que fa a la vaga general, era per motius laborals, però entenem que molta gent s’hi va sentir interpel·lada i va fer la vaga per allò que va venir-li de gust. Va ser un èxit i ens hem de sentir molt orgullosos com a país de les Marxes per la Llibertat. —La repressió també ha afectat el professorat. El cas més escandalós va ser el dels nou del Palau, de Sant Andreu de la Barca. Com us afecten les acusacions constants d’adoctrinament? —Estem molt contents per la manera com ha acabat Albert Rivera, després dels piulets que va fer contra els docents. Ha acabat com havia d’acabar, aquesta persona no servia per a la política i celebro que se n’hagi adonat. Els atacs han estat continus i, fins i tot, Pedro Sánchez va proposar una assignatura sobre la constitució espanyola. Podríem explicar que hi ha un article, el 10.2, que diu que els tractats internacionals formen part de l’ordenament jurídic de l’estat. Com el Pacte dels Drets Civils i Polítics, que inclou el dret d’autodeterminació, i la Declaració Universal dels Drets Humans. Coses que no accepta aquest estat i que no interpreten aquests tribunals que diuen que respecten la constitució. També podríem parlar del soroll de sabres, de la monarquia… No em fa res haver de fer una assignatura sobre la constitució espanyola, la faré amb molt de gust. Però no ens poden dir com la farem, perquè justament la constitució protegeix la llibertat de càtedra. Adoctrinar és fer allò que el poder vol que facis. Quan el poder et diu que adoctrines, en realitat et diu que no adoctrines com ells volen que ho facis. —Formeu part de la plataforma contra l’anomenada llei Aragonès. Què hauria de canviar perquè la veiéssiu amb bons ulls? —Cal una llei de contractes i serveis a les persones, però en el sentit contrari. Cal internalitzar els serveis que s’han externalitzat fins ara. Això que la gestió privada és més eficient que la pública és un dogma neoliberal que no compartim. Si ens hi fixem, quan TV3 ha hagut d’estalviar diners no ha fet sinó internalitzar, fer producció pròpia. I el govern, encantat. No hi ha un benefici, la gent treballa i fa un servei públic. Igual que a les escoles públiques. —Com han afectat les externalitzacions en el dia a dia de l’escola pública? —La llei Aragonès permet d’externalitzar serveis que ara no ho estan. Per exemple, pre-escolar. Són les escoles bressol, ja externalitzades per alguns ajuntaments, però també P-3, P-4 i P-5, que ara no estan externalitzats. Amb la llei Aragonès a la mà, ens podem trobar una empresa en qualsevol escola pública fent diners amb l’educació infantil, amb un personal treballant en pitjors condicions laborals perquè l’empresa necessitarà un benefici… Quan externalitzes es precaritza el món del treball i es perd la qualitat de servei. —Però els serveis que hi ha ara externalitzats com afecten les escoles? —Al menjador, el monitoratge viu fatal. Tenen una precarietat molt gran. A l’estiu passen a l’atur, quan haurien d’estar contractats. També he vist llençar tones de menjar, és un desastre, perquè els nens no s’ho mengen. Els primers de demanar que s’elimini el servei de menjador han estat les famílies, perquè sovint el menjar és incomestible. I tenen raó. Abans hi havia cuineres contractades a les escoles, personal intern, i era més casolà i més bo. Volem anar cap aquí, i no cap a una externalització de més serveis. La llei Aragonès diu clarament que és per a fer un servei onerós. No acceptarem que es guanyin diners amb els drets socials. —La posició del govern és la contrària. Argumenten que és una ‘llei anti-Florentino’, que farà més difícil que les grans empreses aconsegueixin de guanyar els concursos públics dels serveis que s’externalitzin. I, d’aquesta manera, evitar que les grans empreses fomentin la precarietat. —No se’n sortiran. L’Ajuntament de Barcelona ha intentat posar unes condicions i no ho ha aconseguit. Com podran competir empreses petites amb grans empreses? Tenen un exèrcit d’advocats estudiant tot això i preparant-ho tot perquè ells guanyin els concursos. Que el preu compti un 40% és important, però si hi ha una sensibilitat social i es demanen beques, les grans empreses tenen més facilitat per a donar-les i poden competir pel preu. Pel que fa a les condicions laborals, en empreses externes s’han descobert casos de treballadors que no cotitzaven a la Seguretat Social. En el fons, tot això és lluita de classes. El ‘divideix i venceràs’ és externalitzar, dividir els treballadors en diferents empreses. Quan hi ha oposicions, moltíssims professors intenten passar de la concertada a la pública, perquè tothom vol tenir millors condicions laborals. El negoci només es pot fer rebaixant la qualitat del servei o les condicions laborals, o totes dues coses. D’aquí treuen el benefici, les empreses, i això és el motor del capitalisme. —El govern desmenteix que la llei Aragonès externalitzi més serveis. —Els serveis socials, la sanitat i l’educació han de ser públics. És bàsicament això, que regula aquesta llei. Els concerts educatius han d’acabar formant part de la xarxa pública, perquè si no, hi ha segregació escolar, condicions laborals diferents entre el professorat… I això no és bo per a ningú.

Summary: Ramon Font: ‘Si el PSC agafa com a bandera el castellà, no farà cap favor a la convivència que tant defensa’


Una barca amb nou persones a bord ha arribat al cap de l’Horta, a Alacant, segons que ha informat la comissaria i Creu Roja a Europa Press. Avui també ha arribat una barca amb nou persones a Xàbia, la setena localitzada des de diumenge al sud del país. L’embarcació ha estat albirada per una patrullera de la policia espanyola cap a les set del matí. En la intervenció han participat, a més de la policia espanyola, agents de la Guàrdia Civil i de la policia local d’Alacant. Les nou persones, que han estat detingudes, són adults i tots homes. Diumenge en va arribar una a la platja del Carabassí, a Elx, i ahir se’n van trobar quatre més a la mar. En total, amb la d’avui han arribat 44 persones aquestes últimes 48 hores.

Summary: Dues barques amb divuit persones a bord arriben al sud del país


El 8 de març és el dia que simbolitza la lluita de les dones arreu del món des que el 1908 Clara Zetkin va proposar de fixar-lo com a Dia Internacional de la Dona amb l’objectiu de reclamar el sufragi universal femení. Avui dia, en ple segle XXI, la lluita se centra en la violència masclista i la desigualtat entre tots dos sexes. La situació als Països Catalans Cal reconèixer que els Països Catalans han canviat profundament en el terreny polític, sòcio-cultural i tecnològic durant aquests darreres dècades, i així mateix ho ha fet el paper social de la dona. Ja fa molts anys que la població femenina es va incorporar al mercat laboral, però, majoritàriament, encara són les dones que s’ocupen de les feines de casa. Aquest repartiment desigual de la feina i les obligacions dóna lloc a moltes més desigualtats i discriminacions, tant al mercat laboral com a les interaccions socials. Les dades són extretes de l’Idescat, l’Instituto de la Mujer y para la Igualdad de Oportunidades i el Departament d’Estadística d’Andorra. Les dades mostren que la taxa d’activitat femenina ha crescut considerablement durant la primera dècada dels anys 2000, però que encara és molt menor que la taxa d’activitat masculina, que representa un 65%-70% del total. El gran desenvolupament de l’economia va afavorir el procés d’incorporació de la dona al mercat laboral, però la crisi l’ha aturat. En el cas d’Andorra, les dades que es mostren representen la taxa d’ocupació, és a dir, el percentatge de dones que treballen, i no pas la taxa d’activitat, que és el percentatge de les que treballen o volen treballar. Tanmateix, cal remarcar que el percentatge de dones treballadores a Andorra és molt més alt que al conjunt dels Països Catalans. Elaboració a partir de dades de l’Institut Català de les Dones i de l’Instituto de la Mujer y para la Igualdad de Oportunidades El 1977 es van fer eleccions per primera vegada després de la dictadura. Si bé és cert que a partir de llavors ha augmentat el percentatge de dones en diversos àmbits laborals, encara hi ha molt poques dones que tinguin càrrecs polítics importants. A Andorra, on només hi ha set municipis, tres de les batllies són a les mans de dones. En canvi, al conjunt dels Països Catalans que formen part de l’estat espanyol la desigualtat encara és evident, si bé cada vegada menor. De les dades, cal destacar que actualment un 22% dels batlles del País Valencià són dones i que les tres ciutats més poblades del Principat són governades per dones. Pel que fa a les regidories, la situació sí que es va acostant a la igualtat: si el 1995 les dones eren entre un 14% i un 21% dels regidors, ara en representen entre un 35% i un 42%. Si aquesta tendència es manté, aviat hi haurà tants homes com dones als consistoris. Pel que fa als parlaments, la tendència ha estat similar. Un parlament igualitari repartiria la representació dels dos sexes de manera equilibrada (40%-60%, pel cap baix). Actualment tots els parlaments autonòmics dels Països Catalans compleixen aquest requisit, i per tant, podem afirmar que els nostres parlaments són igualitaris. Malgrat això, cal tenir en compte, en el cas de Catalunya, que abans de les dimissions dels diputats de la CUP i de les renúncies de Catalunya Sí que es Pot, el percentatge femení era lleugerament inferior al 40%. El cas andorrà és singular. Fins a les eleccions al Consell General del 2015, el parlament d’Andorra era un dels més igualitaris del món, amb un 50% de dones i un 50% d’homes, però ara, que només hi ha 28 consellers, el percentatge de dones ha disminuït lleugerament. Elaboració a partir de dades del Parlament de Catalunya. La representació femenina dels grups del Parlament de Catalunya tampoc no és igualitària. Si analitzem la composició per sexe de cada grup, veiem que a la majoria hi predomina el sexe masculí, tret de la CUP, en què la meitat dels diputats són dones. Els grups menys igualitaris són el PP i Ciutadans. La situació a l’estat espanyol El congrés espanyol és, per primera vegada, gairebé igualitari: gairebé el 40% dels escons és ocupat per dones. La causa d’aquesta evolució és molt simple: els partits d’esquerra, com ara el PSOE, Podem i Unitat Popular-IU, van proposar la ‘llista cremallera’, que garantia l’alternança dels dos sexes. És una mesura important, perquè la llei d’igualtat en les eleccions estableix la simetria en les llistes, però no en els escons, de manera que fins ara era habitual que la representació de les dones voregés tan sols el 35%. elaboració a partir de dades de l’Institut Català de les Dones. Com veiem, dels 350 escons del congrés espanyol, només un 39% és ocupat per dones (138 escons). Si n’analitzem la distribució per grups parlamentaris, observem que alguns dels grans partits no són igualitaris: PP, 37% de dones (45 de 123); Ciutadans: 20% (8 de 40). En canvi, Podem, amb un 51% de representació femenina (33 escons de 65); PSOE, amb un 44% (40 de 90); IU, amb un 50% (1 de 2); i EH Bildu, amb un 100%, són grups amb una representació femenina important. Elaboració a partir de dades del Ministeri d’Interior espanyol. La situació internacional Si comparem el Parlament de Catalunya amb els de la resta de països occidentals, ocupa un dels primers llocs. Cap d’aquests parlaments no arriba al 50% de representació femenina, però en general, des del 2005, la representació de les dones hi ha augmentat. Només en són excepcions Suècia, Nova Zelanda i Grècia, on el 2015 en va disminuir el percentatge lleugerament (1%), i Àustria, que en té un 3% menys. Els parlaments on més ha augmentat el percentatge de dones són el d’Itàlia (19% més), els de Portugal i França (14% més) i el de Catalunya (11% més). A la resta de parlament o bé s’hi ha mantingut la representació de les dones o bé hi ha augmentat entre un 1% i un 9%. Els deu parlaments més igualitaris del 2015: elaboració a partir de dades de l’IPU: nota per al cas de Sud-àfrica: les xifres de la distribució d’escons no inclouen els 36 delegats rotatoris especials designats sobre una base ‘ad hoc’. Tots els percentatges que s’indiquen, per tant, es calculen sobre la base de 54 llocs permanents. Al gràfic es representen els deu parlaments més igualitaris del món del primer semestre de l’any 2015. Potser sorprèn que la majoria no siguin de països europeus ni de països desenvolupats. Per quins motius? Ruanda encapçala la llista, amb un 64% de representació femenina. Després del genocidi del 1994, aquest país va quedar desolat i, com que el 70% de la població eren dones, van ser elles les encarregades de redreçar-lo. Més tard, el president Paul Kagame va decidir de fer-hi reformes, i ara la nova constitució (2003) ja reserva un mínim de 30% d’escons a les dones i hi ha quotes reservades a les candidatures femenines a les llistes electorals. En general, s’hi apliquen moltes mesures d’igualtat que donen més llibertat a les dones. Als Països Catalans, la llei electoral fixa quina ha de ser exactament la representació política a les llistes electorals, però la realitat és que les dones sempre acaben situades en posicions molt baixes i això fa difícil que puguin ser escollides. Tot i que la llei d’igualtat a Catalunya es va aprovar el març del 2007, encara no és prou efectiva. Malgrat que encara queda molt de camí per recórrer, cal reconèixer els grans avenços que s’han fet: que el parlament sigui presidit per una dona, que les Illes Balears tinguin una presidenta del govern o que el govern valencià tingui una vice-presidenta. Tanmateix, cal maldar perquè no calguin lleis que obliguin a garantir la presència de dones a les llistes i perquè els càrrecs siguin assignats per capacitats polítiques i no per qüestions de sexe. Mentrestant, la igualtat és una lluita en què ha de participar tota la societat per a esborrar les diferències entre dones i homes en tots els àmbits.

Summary: Les dones que fan política: quantes són? On són? N’hi ha més que no pas abans?


L’activista de Santa Perpètua de la Mogoda que ha estat detingut aquest matí perquè es va negar atendre una citació judicial després d’encadenar-se a les portes del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya el 27 de setembre de 2018 ja és en llibertat. Segons que ha publicat l’organització Alerta Solidària, s’ha negat a declarar quan ha estat posat a disposició judicial. Ara surt en llibertat en Robert #TSJC després de passar a disposició judicial i negar—se a declarar. Seguim! pic.twitter.com/aKkkxRW6oa — Alerta Solidària (@AlertaSolidaria) March 20, 2019 En un missatge a Twitter, havia denunciat que la BRIMO va manipular l’atestat dels fets i critica la criminalització del dret de protesta. M'ESTANT DETENINT ARA!!! Per haver assegut a les escales del #TSJC el passat 27S, amb un atestat de la #Brimo manipulat que criminalitza el dret a la protesta, i a les ordres de la In-justícia d'un Estat demofobic, autoritari i franquista…#24TSJC #NoAcatem #TombemElRègim pic.twitter.com/VIN2dHoi6B — Robert Morral (@xmateumorral) March 20, 2019 La detenció s’ha fet a les cinc del matí i l’activista ha estat traslladat a la comissaria de Sabadell. En un comunicat, Alerta Solidària ha explicat que Robert Morral és investigat per uns suposats delictes de desobediència i resistència a l’autoritat durant el desallotjament del TSJC. El col·lectiu no descarta que hi hagi més detencions aquests dies. En Robert #24Tsjc veí de #StaPerpètua i membre del @CDR_StaPerpetua ha estat detingut i traslladat a #Sabadell per obligar-lo a declarar. Cada dia resistim i avancem contra la #repressió. #DecimSer Lliures. pic.twitter.com/F38ULbzNdP — Alerta Solidària (@AlertaSolidaria) March 20, 2019 En aquella protesta hi van participar un centenar de persones, entre les quals el diputat de la CUP Carles Riera. L’acció denunciava la repressió judicial contra diversos activistes que també s’havien encadenat davant del tribunal el febrer del 2018. Per aquells fets, la fiscalia demana dos anys de presó per a tretze persones.

Summary: En llibertat l’activista que es va encadenar davant el TSJC


L’ex-magistrat Baltasar Garzón, membre de l’equip internacional de la defensa de Julian Assange, ha augurat que el procés judicial que afecta l’editor de WikiLeaks no serà fàcil i que pot ser llarg. En una entrevista a Catalunya Ràdio, ha explicat que Assange es troba en una presó britànica a l’espera que comenci el procés d’extradició a petició dels EUA. Sobre la possible reactivació de l’acusació de violació a Suècia, ha dit que els advocats d’Assange en aquell país ‘han dit que no és tan fàcil com es pretén, perquè va ser la fiscalia sueca qui va arxivar’ el cas. Tot i això, ha destacat que el seu defensat està ‘disposat a fer front a aquestes acusacions infundades’ d’una manera en què es garanteixi la seva defensa. Garzón ha advertit que darrere d’aquestes acusacions també hi ha els Estats Units Segons la seva opinió, els EUA seguiran la mateixa estratègia a l’hora de demanar l’extradició que utilitza habitualment: anunciar un primer càrrec i anar afegint-ne d’altres, la qual cosa ‘pot derivar en penes més greus’.

Summary: Baltasar Garzón, advocat d’Assange, avisa que el procés judicial pot ser llarg


El president d’Andalusia, Juanma Moreno, ha fet unes declaracions polèmiques declaracions en què ha dit que la Generalitat margina ‘els andalusos residents a Catalunya’ i ha amenaçat d’acudir a la via judicial per ‘defensar-los’. Moreno, que governa amb els vots de Ciutadans i Vox, s’ha reunit aquest matí a Barcelona amb la Federació d’Entitats Culturals Andaluses i, més tard, ha anat a Terrassa en el dia de Convivència Andalusa. El president andalús ha dit que el seu executiu ha d’estar ‘molt a prop i al costat dels andalusos que van emigrar als anys seixanta i setanta’, que a calculat que, en el cas del Principat, són més de mig milió. I s’ha atorgat el dret de representar-los quan ha dit que la Junta d’Andalusia ‘no permetrà que es trepitgin les tradicions i es trepitgin i menyspreïn els drets dels andalusos residents a Catalunya’. Moreno no ha aclarit amb quin argument s’atorga aquesta representació d’uns ciutadans que no han tingut l’ocasió de votar-lo. Moreno ha dit: ‘Per molt que hi hagi un govern clarament independentista, que vol marginar els catalans d’origen andalús, el govern d’Andalusia serà dic de contenció i contrapès. Naturalment que vindrem i exigirem que es respectin els drets dels andalusos i es respectin les seves tradicions i la seva cultura, que és la nostra cultura i la nostra llengua.’ Moreno ha recordat que ell va néixer a Barcelona: ‘Van ser molts els andalusos que vam buscar progrés i benestar a Catalunya. Alguns vam tornar i alguns altres es van quedar. Els que es van quedar, necessiten aixopluc i suport del seu govern. I en tindran. Tindran un govern amic.’

Summary: El president andalús s’atorga el dret de representar els ‘andalusos residents a Catalunya’


L’alcaldessa de Barcelona, Ada Colau, ha demanat aquest dijous a la Generalitat que ‘no traslladi els seus compromisos als ajuntaments’. ‘Qui ha de fer la feina és qui ha dit que convocarà un referèndum. Que el convoquin i després la resta podrem valorar la nostra participació en la mesura que sigui possible’, ha apuntat després que l’exconsellera de la Presidència Neus Munté trobés ‘terrible’ la posició de Colau amb el referèndum. L’alcaldessa ha recordat a Munté que és el seu partit, que governa la Generalitat, qui ha anunciat un referèndum. ‘Primer que la Generalitat faci el seu paper’, ha insistit. En la línia del que ja ha expressat el primer tinent d’alcaldia, Gerardo Pisarello, Colau ha explicat que el seu grup municipal votarà en contra de totes les proposicions que es presentin sobre l’1-O fins que no hi hagi una convocatòria i un requeriment explícit de la Generalitat dirigit als ajuntaments. ‘Demanem a totes les formacions que deixin de fer una instrumentalització de l’Ajuntament i interpel·lacions partidistes d’una cosa que no s’ha concretat. La ciutat té problemes urgents’, ha apuntat en relació a la proposta del Grup Demòcrata, que finalment Xavier Trias ha decidit retirar. Cs sí que en sotmetrà una a votació en el ple de divendres, tot i que en sentit completament contrari a la del PDeCAT. Colau ha apuntat que igual que van votar en contra de la que el PPC va presentar en el plenari anterior, tindran la mateixa postura amb qualsevol altra que es presenti, i ha demanat als grups que portin a debat aquesta qüestió ‘quan hi hagi elements concrets a considerar i no sigui una arma llancívola entre partits’. L’alcaldessa ha reiterat la seva disposició a facilitar la participació ciutadana l’1-O, però sense posar ‘en perill’ els funcionaris o la institució.

Summary: Colau demana a la Generalitat que ‘no traslladi els seus compromisos amb l’1-O als ajuntaments’


Ciutadans ha presentat una proposició no de llei al congrés dels diputats espanyol en què demana al govern en funcions que promogui ‘una solució justa i definitiva’ al conflicte del Sàhara Occidental mitjançant un referèndum d’autodeterminació. Les paraules han sorprès gairebé tothom, perquè el partit d’Albert Rivera proposa per resoldre un conflicte la via que ha negat a Catalunya. Ciutadans considera que Espanya hauria d’aprofitar el seu lloc com a membre no permanent del Consell de Seguretat de l’ONU per donar suport a l’actual enviat especial per al Sàhara, Christopher Ross.

Summary: Ciutadans sorprèn demanant un referèndum d’autodeterminació per al Sàhara Occidental


El jutge del Tribunal Suprem espanyol Pablo Llarena ha refusat d’incloure a la causa oberta al Suprem espanyol l’ex-secretari general del Departament d’Economia i Hisenda, Josep Maria Jové, i l’ex-secretari d’Hisenda, Lluís Salvadó. Ambdós estan investigats al jutjat d’instrucció 13 de Barcelona i van ser detinguts durant els registres del passat 20 de setembre. El 8 de maig, el jutjat d’instrucció número 13 de Barcelona va remetre un escrit a Llarena perquè sotmetés al seu criteri la possibilitat d’incloure’ls a la causa pel delicte de rebel·lió. La Fiscalia també havia fet la petició anteriorment, i el jutge Llarena també ho va refusar. Ara, argumenta que no veu indicis de la seva participació en el delicte de rebel·lió i, per tant, el seu cas es continuarà instruint a Catalunya. El jutge avisa que això es fa ‘sense perjudicis’ que les seves actuacions puguin comportar responsabilitats penals i que sigui el TSJC que se’n faci càrrec ja que són diputats. Durant els registres del 20 de setembre, la policia va comissar una llibreta ‘Moleskine’ amb anotacions sobre els plans per arribar a la independència. El jutge del Suprem espanyol Pablo Llarena no amplia la causa del procés (que de moment, té 25 processats) i ha denegat la petició del jutjat d’instrucció 13 de Barcelona d’incloure-hi Jové i Salvadó. Segons el jutge, el jutjat 13 no ha recollit ‘fonts de prova’ que sostinguin que l’aportació de Jové i Salvadó va ser decisiva ni per a l’1-O ni per a la declaració d’independència. Segons Llarena, cap d’ells va actuar ‘amb coneixement de que s’instrumentalitzarien alçaments ciutadans violents per a la consecució de la independència’. El jutge recorda que van ser detinguts el 20 de setembre i que la investigació no ha descobert que hagin fet ‘alguna actuació’ amb posterioritat. Segons Llarena, el seu paper s’ha limitat a ‘actuar amb l’ideari d’aconseguir la independència o amb l’aspiració de dotar-la d’instruments administratius per actuar amb sobirania un cop es constituís la república’. En canvi, els desvincula dels ‘fets violents’ que, segons Llarena, justifica que la investigació al Suprem estigui oberta per rebel·lió. ‘S’exclou el suport fàctic de la seva participació intencional en el delicte de rebel·lió o en el sosteniment econòmic del referèndum’, afirma el jutge. La Fiscalia havia demanat que, en el cas de Salvadó, també fos investigat per malversació. Ara bé, el jutge obre la porta a que, si així ho sol·licita posteriorment el jutjat 13 de Barcelona, el seu cas pugui acabar al TSJC. El jutge avisa que la seva decisió es pren ‘sense perjudicis’ que les seves actuacions puguin comportar responsabilitats penals i que sigui el TSJC que se’n faci càrrec ja que són diputats.

Summary: Llarena refusa d’incloure a la causa del Suprem Jové i Salvadó perquè no veu indicis de rebel·lió


Neus Lloveras ha deixat de ser presidenta de l’Associació Catalana de Municipis (AMI). La batllessa de Vilanova i la Geltrú ho ha comunicat avui al matí a l’executiva de l’entitat, reunida a la llibreria Laie de Barcelona. En un contacte posterior amb la premsa, Lloveras ha argumentat que es retira perquè l’AMI mereix una presidència que es pugui dedicar ‘al 100%’ al càrrec, i diu que ella no ho pot fer perquè ja finalitza la seva carrera. Així, la ja ex-presidenta de l’entitat considera que algú amb ‘plena activitat política’ ha de presidir l’organització. L’AMI es reunirà a mitjans de març per decidir qui ocupa la presidència que, ara de manera provisional, passa en mans del fins ara vicepresident primer, Jordi Gaseni, batlle de l’Ametlla de Mar. Lloveras ha estat citada a declarar pel Tribunal Suprem espanyol el 20 de febrer vinent com a investigada pel jutge Pablo Llarena d’un delicte de rebel·lió. En l’ampliació de la causa, per la qual hi ha en presó preventiva Oriol Junqueras, Joaquim Forn, Jordi Sànchez i Jordi Cuixart, també han estat cridats a declarar Mireia Boya, Anna Gabriel, Marta Rovira, Marta Pascal i Artur Mas.

Summary: Lloveras deixa la presidència de l’AMI, dues setmanes abans d’anar a declarar al Suprem


El jutjat d’instrucció número 1 de València s’ha convertit en el primer de tot l’estat espanyol que accepta d’investigar tortures comeses durant la dictadura franquista. Ha estat gràcies a les denúncies que van interposar sis torturats contra un membre de la Brigada Político-Social, Benjamín Solsona, conegut com el ‘Billy el Nen’ valencià. L’acusen de tortures durant el 1971, quan van ser detinguts en una operació contra el Partit Comunista. Alguns d’ells van ser retinguts diversos dies i torturats repetidament. L’obertura de diligències ha estat una satisfacció per als denunciants, que no s’ho esperaven pas. La denúncia es va presentar ens sis jutjats d’instrucció diferents amb l’objectiu d’augmentar les probabilitats d’èxit. Sis torturats pel franquisme exhaureixen la justícia espanyola per a jutjar el ‘Billy el Nen’ valencià Aquesta denúncia és una continuació de la querella argentina contra els crims del franquisme presentada per un grup de represaliats de l’estat espanyol. Aquests sis valencians en formaven part i van aconseguir que la causa fos oberta per la jutgessa María Romilda Servini, acollint-se al principi de jurisdicció universal. El 2014, la magistrada va emetre una ordre internacional de detenció de policies i polítics franquistes, entre els quals hi havia els ex-ministres Rodolfo Martín Villa i José Utrera Molina (sogre d’Alberto Ruiz Gallardón); l’advocat que va redactar la sentència de mort de Salvador Puig Antich, Carlos Rey González; l’ex-fiscal del Tribunal Suprem Antonio Troncoso; i policies com Antonio González Pacheco, àlies ‘Billy el Nen’ i Solsona. Tot i les pressions d’Amnistia Internacional, la justícia espanyola i la classe política van fer pinya per a no van col·laborar amb la justícia argentina, i no es va extradir cap dels investigats. Els torturats no es van donar per vençuts i per això van presentar aquesta onada de denúncies, que podria replicar-se en altres punts de l’estat espanyol.

Summary: Un jutjat de València investigarà per primera vegada tortures comeses pel franquisme


Sandrine Morel és la corresponsal del diari francès Le Monde. Viu a Madrid de fa anys. I ara ha escrit el llibre En el huracán catalán (Planeta). Hi explica les raons i les causes de l’independentisme i les relacions entre premsa i poder. Obra pensada de primer per al lector francès, ha acabat essent pensada per al lector espanyol i de moment es troba en castellà i no en francès. Morel visita Barcelona per presentar el seu primer llibre i rep VilaWeb en un hotel luxós de Gràcia. L’entrevista té moments de tensió, sempre civilitzada. —Llegeixo que el PDECat us va oferir diners en canvi de parlar bé del procés? —No. El PDECat no em va oferir diners. He vist alguns titulars que no són correctes. Però sí que un responsable de comunicació del govern de la Generalitat va fanfarronejar de poder comprar periodistes si volgués. —Creieu que el govern català compra periodistes? —No ho sé. Tenen moltes maneres d’influir en la seva línia editorial, via subvencions. Com aconseguir posar en mitjans de comunicació persones afins. No cal comprar-los, aleshores. Com fa TVE. Quan el govern espanyol hi nomena un director del PP després no crec que calgui que el govern truqui per dir-li censura’m això. Al final es tracta de crear un marc de comunicació on la majoria de les persones pensin en una mateixa línia. —Parleu de pressions a la premsa. —Com a periodista política, reps pressions. És part de la teva feina. No ho dic dramàticament. Has de saber gestionar-ho i contrastar la informació. Però sí, les pressions a les xarxes socials han estat molt fortes, en aquest àmbit. La comunicació de la Generalitat, en general, era molt agressiva. En el sentit que tenies unes eines molt potents i treballades per a bombardar-te amb articles polítics. —Una llista de WhatsApp. —Sí. Un WhatsApp de premsa. Que és molt valuós. Accés a informació ràpida. Però també és una arma de propaganda. Rebia comentaris com: ‘D’això, no n’has d’escriure’, ‘Això no existeix’, ‘No vius aquí’, ‘No ets catalana’, ‘No pots entendre-ho’, ‘No em pots parlar de fractura’. Corregint-te articles. Enviant-te articles. Existeix aquesta pressió i un cert equilibri, que has de saber guardar. Però és veritat que en un afer com aquest, tan sensible, amb dues visions de la realitat tan diferents, aquest equilibri és molt difícil. Sobretot quan les coses arriben tan lluny. —Home, tan lluny? Una llista de WhatsApp? A Mèxic maten periodistes… —Quan dic que les coses van tan lluny dic que la política arriba tan lluny. Quan s’arriba a una declaració d’independència. No la pressió. —Ah, d’acord. No ho entenia. —Si llegeixes el capítol veuràs que en cap moment no en faig un drama. En cap moment no dic que rebi pressions brutals. Explico en què consisteixen les pressions. —Un exemple de pressions. La Guàrdia civil ha visitat VilaWeb. Dues vegades. Vam posar un anunci del referèndum del primer d’octubre. I han vingut dues vegades. —Sí, sí. Tenia alguna cosa a veure amb el periodisme, la publicitat del referèndum? No cec que s’hagi impedit d’informar amb llibertat sobre el referèndum. Jo parlava d’estratègies de comunicació. No parlo de qüestions judicials, que en un moment determinat et poden influir en la feina. —Premsa i pressions. Egunkaria. Diari tancat a l’estat espanyol. —Sí, sí. —Canviem de tema. Al capítol ‘El silencio de Rajoy’, què hi expliqueu? —Explico que en el moment que arrenca el procés, el 2012, quan surten al carrer centenars de milers de persones no hi ha cap resposta per part del govern espanyol. Ni tampoc quan demanen el pacte fiscal. L’estratègia del govern espanyol ha estat negar el problema. I no dirigir-se a la població catalana. És a dir, explico que no hi ha hagut política. En un altre capítol parlo de la falta de comunicació de Rajoy amb els diaris internacionals. Hem estat totalment abandonats. Consideraven que si negaven el problema no existia. —Rajoy no va concedir cap entrevista a cap mitjà internacional? Costa de creure. —Al Financial Times. I a un altre diari econòmic. Només a diaris econòmics, i sobre aspectes econòmics. Mai a generalistes. —Per al llibre heu pogut parlar amb tots dos costats? —El llibre no parla dels dos costats. Es concentra en els catalans. I sobretot en l’estratègia independentista. No pretén ser exhaustiu. L’enfocament és explicar el creixement de l’independentisme. I quines són les causes, i quines són les estratègies. I quina part és causa de la població mateix i els seus sentiments, i quina part prové de la falta de resposta del govern. O de les estratègiques que es duen a terme. No pretenc un equilibri entre l’una part i l’altra. —Capítol ‘De la revolució dels somriures a l’odi desacomplexat’. Aquí què hi expliqueu, per exemple? —Mostro l’evolució de totes les entrevistes que he fet durant les Diades. Des del 2012 he anat a totes. I al començament hi predominava l’aspecte econòmic. Molta gent demanava el pacte fiscal. I es queixaven de l’Espanya ens roba. I de mica en mica ha anat canviant el discurs. Cada vegada es parla més de sentir-se menyspreat, de sentir-se insultat. I el to va pujant fins al 2017, quan realment vaig veure que les entrevistes eren molt més contundents. Molt agressives. Un discurs molt fort. I realment sí, notaves un odi. Uns insults. Feia entrevistes i ni tan sols hi havia d’arguments. Eren insults. Contra els franquistes. Fatxes. Ja no era una qüestió d’arguments. Notaves que hi havia un emprenyament molt fort. —I ara creieu que som en aquesta fase, doncs? —Crec que sí, que ha crescut molt l’odi a Catalunya. I la fractura social. —Per arribar a la conclusió de la fractura social, més enllà dels manifestants de les diades, qui més heu entrevistat? —Bé, gent del carrer en alguns temes… No sé com dir-t’ho. Tinc una estudiant de divuit anys insultant els extremenys per ganduls. Doncs…. Haurem de pensar en quins temes… Fa poc vaig… entrevistar persones que es queixen… Per exemple. Sí, per exemple: les darreres persones que vaig anar a entrevistar van ser per l’afer de Sant Andreu amb els guàrdies civils. Hi ha persones que és clar que ja no guarden més silenci sobre com perceben la situació. I fins ara no es manifestaven, i ara sí. —La Guàrdia Civil parlant de fractura social? —Sí. I després persones que he entrevistat avui, i que t’expliquen que els han insultat perquè són periodistes. Periodistes que, pel fet de treballar en el mitjà, els insulten al carrer. —I aquests periodistes la Guàrdia Civil els visita a la redacció? —No ho sé. —Personalment, a Sandrine Morel li sembla bé que es faci decidir a la gent sí o no? —Decidir què? —Independència sí, o independència no, en un referèndum. —La independència de Catalunya és un tema minat. Catalunya té uns llaços amb Espanya tan imbricats que és una pregunta que solament pot crear fractura, de moment. —Doncs França ho demana a Nova Caledònia. A Nova Caledònia sí, i a Catalunya no? Per què? —He viscut un any a Nova Caledònia. Ho conec molt bé. No té res a veure. Nova Caledònia és una colònia. Una colònia de veritat. A Caledònia hi tens la població d’allà. Que, a banda de ser negres i de no tenir res a veure amb França, són a 20.000 quilòmetres, viuen en tribus. —En tribus viuen? —Avui, sí. Viuen en tribus. Amb una estructura comunitària on tot es comparteix. Viuen en pobles, sense sabates. Descalços i van a pescar. Mengen allò que pesquen. I fora del sistema occidental. —Mira, com els escocesos. —Com que com els escocesos? Els canacs. Mira, això és una altra cosa. Nova Caledònia és a 20.000 quilòmetres i no té llaços amb l’estat, a banda d’haver estat la terra on s’enviaven els presoners francesos. Com més lluny, millor. I després, tot i la fortíssima descentralització, també hi ha funcionaris i militars. A banda, una altra cosa: en tots els processos de descolonització que hi ha hagut a França (Algèria, Nova Caledònia) abans de fer-se referèndums en aquests territoris doncs es va fer un referèndum a l’estat francès. Es va fer el 1984. —Mitterrand, va ser, si no m’equivoco. —Sí. L’any 1984 es va acordar de fer una votació a França perquè la gent decidís a França si donaven dret d’autodeterminació a Nova Caledònia. I la gent va dir que sí amb una majoria brutal. I aleshores van acordar fer-lo en deu anys. I al cap de deu anys van dir que necessitaven vint anys més. França necessitava vint anys més per a fer el cens, i organitzar la consulta. —I ara ha arribat. Es farà passat l’estiu. Ben curiós. Tres maneres d’abordar un mateix problema. Hem vist el cas francès i tenim el cas anglès, on els escocesos no són colònia. Doncs referèndum igualment. I finalment el cas espanyol. Com el descriuríeu, el cas espanyol, comparat amb França i Anglaterra? —Crec sincerament que és molt difícil de comparar-ho amb el cas escocès. —Per què? —Perquè Catalunya representa dins l’estat un pes molt més important. Aquí a Catalunya no s’entén gaire què és un estat. És molt difícil que un estat com a tal se suïcidi. O que renunciï voluntàriament al 20% del PIB. I tenen una lògica pròpia. Que explica el recel a deixar que s’exerceixi el dret d’autodeterminació en un territori tan plural com aquest. I segurament que la resposta que pugui sortir no solucionarà els problemes, sinó que crearà problemes territorials i de fronteres més greus. Perquè quan hi ha independències pot haver-hi problemes a les fronteres. —A Europa això no ha passat. —Com que no ha passat? Fins que no es van construir les fronteres va haver-hi guerres. —A Europa hi ha hagut països nous, i independències durant tot el segle XX. Ara hi ha molts més països, i més independències que mai. I no hi ha problemes de fronteres. —Però quan els països s’han creat… —Txèquia i Eslovàquia. Cap guerra. —No hi ha guerra. Però a banda d’aquesta separació de dos territoris iguals… —Escòcia i Anglaterra. Cap guerra. —És clar que no hi ha guerra. Hi ha hagut referèndum. És un procés pactat. Aquí s’ha fet unilateral. Jo parlo de les raons per les quals l’estat refusa un referèndum. No dic que la independència portaria guerra. No en tinc ni idea. Si hi ha un referèndum pactat segurament no hi hauria guerra. No en tinc cap dubte. Però hauria de ser pactat. No unilateral. —Personalment creieu que aquesta seria la solució doncs? Un referèndum pactat? —Un referèndum pactat? No sé. Jo crec que tal com està la situació crec que no. —Creieu que no… —Tal com està la situació a Catalunya, amb aquesta fractura, jo crec que no. —I quina seria la solució? —Primer que seguin a parlar. Que se’n parli i que després aconsegueixin maneres que una majoria de gent guanyi, encara que uns pocs perdin. No que la gent es divideixi en dos. Una solució intermèdia que pugui satisfer el 70% de la gent, o el 80% de la gent. No el 51%. —I l’avortament? —L’avortament? —Per legalitzar l’avortament necessites un 70% també? O amb el 51% n’hi ha prou? En quins casos cal un 70% i en quins no? —No podem comparar una mesura de progrés social seguida per totes les democràcies europees amb un procés d’independència d’una regió d’un país. Jo no ho compararia. Per prendre-us l’exemple: a França quan es va prohibir la pena de mort, no hi havia majoria social per a fer-ho. I encara sort que no es va fer per referèndum. Hauria perdut. I continuaríem amb la pena de mort. A Espanya, quan Zapatero decideix legalitzar el matrimoni homosexual no tinc clar que hagués guanyat. No crec que els referèndums impliquin progrés social necessàriament. Al contrari. Molt sovint és millor prescindir-ne per a fer avançar les societats. —Per què es va fer un referèndum per entrar a la UE? —Bé. A Franca es va fer un referèndum i es va perdre. I ens van fer entrar per una altra via. Entrar-hi, tothom va entrar-hi amb referèndum. Però quan s’havia de reformar i no funcionava van fer-nos passar per una altra via. Vull dir que cada tema té la seva solució. Hi ha molts referèndums que es volen i no es concedeixen. —Podríem tenir morts damunt la taula. I no en tenim. Chapeau als responsables de… —No hi són, per sort. —Per sort? Els periodistes, crec, ens equivoquem no reconeixent a la classe política dels dos costats, també Rajoy, que no hi ha morts. Per tant, chapeau. No creieu? —Jo ho vaig explicar. Quan Puigdemont se’n va anar, es pot analitzar com un gest de responsabilitat. Si s’arriba a quedar i es tanca al Palau segurament s’hauria arribat molt més enllà. És possible. I ho he publicat. Però crec que han volgut jugar amb els símbols fins al final. Fins a arribar a la ruptura unilateral, i al conflicte. Han jugat amb els símbols. I és perillós. I no hi ha morts, com dieu. Però podria haver-n’hi hagut. I continua essent possible. Sabeu per què? Perquè uns bojos no els controles. I amb la tensió no pots controlar tots els ciutadans. Però més que els dirigents polítics jo admiro la societat catalana. —Per què? —Per què justament no han arribat a les mans. Sí. Admiració. Crec que sí. Malgrat aquest odi, que mantinc que ha crescut, per molt que a molts independentistes no els agradi sentir-ho.

Summary: Sandrine Morel: ‘A Nova Caledònia viuen en tribus’


Una reunió del Partit Popular Europeu a Madrid, pocs dies abans de la constitució del Parlament de Catalunya, era l’escenari ideal perquè Mariano Rajoy obtingués una declaració conjunta solemne de tots els seus socis amenaçant Catalunya si el procés cap a la independència va endavant. Tot havia estat preparat: el text redactat pel PP espanyol i acordat amb els homòlegs francesos i alemanys era molt dur. Però finalment hi va haver sorpresa: en la votació el text no va aconseguir, ni de bon tros, la unanimitat. El van desaprovar representants d’uns quants països, i la direcció del PP no va voler aclarir el resultat ni qui hi havia votat en contra. Els periodistes van veure que no hi havia unanimitat en absolut, però ningú no va obtenir les dades per a fer un retrat precís del moment de la votació. I la mesa es negà a donar-les. Més tard, uns quants parlamentaris alemanys, de la CDU bavaresa i alguns altres, van fer públic que hi havien votat en contra. De fet, la CDU va fer unes declaracions públiques per dir oficialment que hi havia votat en contra. Al congrés, hi havia estat convidada Unió Democràtica de Catalunya, però no hi va assistir. Malgrat això, Duran s’hi va deixar veure, per saludar Jean-Claude Juncker i Mariano Rajoy.

Summary: Rajoy no aconsegueix la unanimitat del PP europeu contra Catalunya


L’esborrany de pressupost de la Generalitat per al 2020 preveu 2.500 milions d’euros més d’inversió social, segons que han avançat Catalunya Ràdio i RAC-1. Segons aquesta informació, els comptes que negociarà el vice-president del govern, Pere Aragonès, preveuen superar el nivell de despesa pública anterior a les retallades i té com a objectiu posar al dia els departaments de Salut, Interior i Ensenyament. D’aquesta manera, el pressupost tornarà a finançar les escoles bressol, rebaixarà les taxes universitàries, convocarà noves promocions de Mossos d’Esquadra i Bombers, així com la construcció d’una gran infraestructura, en concret el tram central de línia 9 del metro de Barcelona, segons que ha explicat el conseller Damià Calvet. En comparació amb el pressupost fallit del 2019, la inversió que preveu l’esborrany del 2020 és de 795 milions més. Aragonès començarà les negociacions del pressupost ‘de manera immediata’, segons que va indicar ahir la portaveu del govern, Meritxell Budó.

Summary: El pressupost de la Generalitat per al 2020 preveu 2.500 milions més d’inversió social


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha estimat parcialment un recurs d’apel·lació de fiscalia i ha reobert la causa per desobediència contra l’ara conseller d’Interior, Miquel Buch, per la seva actuació com a batlle de Premià per celebrar el referèndum de l’1-O. La sala civil i penal constata que hi ha unes diligències d’investigació de fiscalia que sostenen que Buch hauria signat un decret mostrant el seu suport al referèndum i hauria ofert locals que poguessin ser utilitzats com a centres de votació. El tribunal havia arxivat inicialment el procediment contra Miquel Buch i Neus Lloveras com a presidents de l’Associació Catalana de Municipis (ACM) i l’Associació de Municipis per la Independència (AMI), però no s’havia pronunciat sobre l’àmbit municipal. És per això que decideix reobrir només en aquest extrem la causa per poder-se pronunciar sobre els fets investigats per la fiscalia de Mataró-Arenys respecte a l’actuació de Buch quan era batlle de Premià de Mar. El TSJC havia arxivat la causa Buch i Lloveras per promoure l’1-O entre els batlles, en concret per tres correus electrònics que van enviar com a dirigents municipalistes entre el 6 i el 12 de setembre del 2017, instant-los a col·laborar amb l’organització del referèndum, després que el parlament aprovés les lleis del referèndum i de transitorietat jurídica i que el govern signés el decret de convocatòria de l’1-O. Tots aquests preceptes legals van ser suspesos pel TC i es va advertir moltes autoritats públiques, inclosos els batlles, que no fessin cap pas per tirar endavant el referèndum. Les notificacions van arribar a l’ajuntament de Vilanova i Premià el 12 de setembre.

Summary: El TSJC reobre la causa contra Buch per l’1-O


Carta des de Bèlgica Benvolguts conciutadans, Estem afrontant una situació impensable en un entorn democràtic. Una part del Govern legítim de Catalunya, amb el seu vice-president i set consellers, és a la presó, i una altra part, el president i quatre consellers, a l’exili; el Parlament ha estat tancat abans d’hora i bona part dels membres de la mesa viuen amb l’amenaça també de ser empresonats. I tot plegat com a conseqüència d’haver estat lleials amb la confiança que ens va atorgar la majoria dels ciutadans. Parlem d’una situació que és clarament contrària a l’Estat de dret i a l’ordenament de la Unió Europea, i que allunya encara més l’Estat espanyol del grup de països referents de bones pràctiques democràtiques. Per dir-ho suaument, l’Estat s’ha situat molt a la perifèria del bloc democràtic central europeu. Sempre hem defensat que la via democràtica és l’única que ens permet vehicular la legítima aspiració de la independència de Catalunya, i és justament per això que l’Estat ha considerat que l’única manera de frenar-la és frenant la democràcia activant una estratègia desesperada i extrema davant la fermesa democràtica de les institucions i la ciutadania de Catalunya. Morta la democràcia, morta la independència, heus aquí la seva esperpèntica estratègia.. Els fets de les darreres setmanes confirmen que l’Estat espanyol no ha entès com funciona el món al segle XXI. Privar de llibertat els membres del Govern de Catalunya i dissoldre el Parlament de Catalunya a cop de decret i, per tant, furtar als catalans la seva sobirania, ha estat l’única resposta que ha estat capaç d’articular davant les reiterades ofertes de diàleg reclamades insistentment per les institucions catalanes. És un greu error pensar que la repressió és el camí perquè una bona part dels catalans abandonin les seves legítimes aspiracions. Podran imposar-se físicament damunt nostre, però mai no podran derrotar els nostres marcs mentals. Podran asfixiar-nos econòmicament, però no podran frenar la potència d’un país europeu, emprenedor i amb una gran capacitat de generar talent i prosperitat. Podran humiliar-nos i assetjar-nos, a nosaltres i a les nostres famílies, amb l’ajut del pervers sistema mediàtic espanyol, que ha imposat un relat d’odi i de mentida permanent sobre les institucions polítiques i les entitats sobiranistes i ciutadanes, però no podran derrocar mai les nostres aspiracions democràtiques. Som completament conscients de les incerteses i els temors que han sobrevolat aquests dies sobre tots vosaltres i entenem la desorientació causada per la nostra manca de respostes ràpides davant els atacs desmesurats contra els representants i les institucions legítimes catalanes, però us assegurem que seguim forts i dempeus i que ni a vosaltres ni a nosaltres no ens podran robar ni un bri de la dignitat amb què afrontem aquestes hores difícils de les nostres vides i de la vida del nostre país. Davant el complex escenari, el Govern legítim de Catalunya té una doble obligació que complirem a pesar de les circumstàncies. La primera, mantenir la legitimitat de la lliure elecció que vau expressar a les urnes el 27 de setembre de 2015. Ho direm tantes vegades com faci falta a tot el món: som un govern legítim i tenim un Parlament legítim. Des de Brussel·les, recolzats en una estructura estable que posem en marxa avui per coordinar les accions del Govern, exigirem aquest compromís cada dia i en cada ocasió a la comunitat internacional, denunciant la politització de la justícia espanyola, la seva manca d’imparcialitat, la seva voluntat de perseguir les idees i reafirmant la ferma aposta del poble català pel dret a l’autodeterminació, pel diàleg i per una solució acordada. El temps que passarem entre reixes espanyoles o a l’exili no serà en va si anem units més que mai en la defensa de Catalunya i en la denúncia de la decadència democràtica de l’Estat espanyol així com dels abusos d’una Unió Europea que ha tolerat, i fins i tot emparat de manera vergonyosa, les actuacions repressives espanyoles. El nostre compromís amb els valors d’Europa és més fort que mai, perquè tots plegats ens necessitem, perquè volem enfortir una Europa de ciutadans que tinguin capacitat de vèncer la por i les amenaces. La segona obligació, i aquesta us implica a tots vosaltres, és sobreposar-nos i sostenir la democràcia, ara amenaçada per la coalició que va executar el 155, amb connivència amb la violència jurídica, policial i de l’extrema dreta. Us demanem la combinació eficaç de coratge, de fermesa, d’indignació, de rebuig, i alhora de pau i respecte, com a millor actitud per guanyar el combat que ens planteja un Estat embogit i descontrolat. No ens deixem arrossegar per la pulsió violenta que impera en bona part del sistema polític espanyol, perquè és l’únic àmbit en què segur que perdrem. Recordeu que quan hem plantejat embats democràtics, els hem guanyat tots. Sempre. El darrer, l’1 d’octubre, en unes condicions extremadament difícils, enmig d’una indecent ofensiva de violència ordenada per l’Estat. El full de ruta per als propers dies i setmanes és clar i nítid. Primer de tot, defensar la democràcia. Malauradament, ho hem de tornar a fer, com ja ha succeït en d’altres moments de la nostra història, quan ens han visitat els del clan del 155 en forma de Primo de Rivera, general Franco o Felip V. Toca resistir, perseverar i continuar defensant la nostra llengua, la nostra cultura i la nostra història, que és una història d’èxit bastida amb la diversitat, la capacitat d’acollida d’altres pobles d’Espanya i del món i, sobretot bastida amb moltes esperances de futur. Toca foragitar democràticament de les nostres institucions els qui se les han volgut fer seves amb un cop d’estat. Toca donar resposta als qui volen esmicolar l’autogovern que ens havia quedat després de la sentència de l’Estatut i del reguitzell de lleis, decrets i mesures sempre tendents a la recentralització més o menys encoberta, però efectiva a la pràctica. I defensarem la democràcia votant, com ho hem volgut fer sempre. Volíem votar i volem votar. Certament voldríem fer-ho com ja han fet a Escòcia i com faran altres països en el futur. Volíem i volem resoldre les aspiracions ciutadanes a través de les urnes i per això entomem les eleccions que en planteja l’Estat espanyol el dia 21 com un repte per recuperar la plena democràcia sense presos, sense venjances, sense imposicions, sense fúria i plena de futur, de diàleg i d’acord. L’altre element central del full de ruta és exigir i aconseguir l’alliberament dels presos polítics que té segrestats l’Estat espanyol, el vice-president, els set consellers i els presidents d’Òmnium Cultural i l’Assemblea Nacional Catalana, Jordi Cuixart i Jordi Sànchez. No podem defallir, no podem quedar-nos immòbils davant el patiment dels seus fills, de les seves parelles, de les seves famílies, dels seus amics i de la seva gent, que som tots nosaltres. És l’hora de ser més perseverants que mai. Deu persones i les seves famílies representen, a hores d’ara, la vostra dignitat individual i col·lectiva. Per ells i per altres persones que podem seguir el camí de la presó, cal que denunciem cada dia la seva situació i que el proper dissabte siguem centenars de milers a la Diada Nacional per la Llibertat que s’ha convocat a Barcelona. I això només depèn de nosaltres, de vosaltres, de la nostra fortalesa, de les nostres conviccions. Només des de la ciutadania, des del compromís democràtic, des de la resposta de base, organitzada, democràtica, pacífica però radicalment insubornable, podrem recuperar el control de la nostra vida col·lectiva i construir junts, de manera democràtica, dialogada, una República que ens hem guanyat a les urnes i que caldrà aixecar, donant-li sentit i contingut, també des de les urnes. Aquest serà el repte de les institucions, de les entitats civils, de les empreses i de tots vosaltres en els propers temps. Recuperem la llibertat aquest dissabte en la gran manifestació a Barcelona i en el repte electoral que l’estat ens imposa per al dia 21. I l’endemà continuem caminant tots junts, en llibertat. Carles Puigdemont Toni Comín Meritxell Serret Clara Ponsatí Lluís Puig

Summary: ‘Des de Bèlgica’: Carta del president de la Generalitat i els consellers a tots els ciutadans de Catalunya