Gonzalo Boye, advocat de Carles Puigdemont i de la resta d’exiliats, va presentar ahir el seu llibre sobre el procés català (Y ahí lo dejo. Crónica de un proceso) al costat del seu gran amic, i també advocat, Jaume Asens. El candidat dels comuns i l’advocat dels independentistes van mostrar en públic la gran estima que es professen. Tots dos van omplir les Cotxeres de Sants de Barcelona, en un acte organitzat per l’Associació de Veïns i entitats de la Bordeta. Va comptar amb una primera fila de luxe: el president Quim Torra (rebut amb la meitat de l’audiència dempeus i tota aplaudint), la periodista Marcela Topor; esposa de Carles Puigdemont, el conseller Damià Calvet; el vice-president del parlament Josep Costa; l’ex-diputada Gemma Calvet; la germana de Toni Comín, Betona Comín; els pares d’Adrià Carrasco; Laura Masvidal; i el germà de Clara Ponsatí, entre més. Tots van escoltar els arguments de dues de les persones més importants en el desenllaç del procés judicial a Europa. Boye és l’advocat que se n’encarrega. I Asens l’home que va presentar Boye a Toni Comín, Puigdemont i els altres consellers, que van acabar contractant-lo. Ahir al vespre Asens va fer un discurs de vint-i-tres minuts que va motivar algun moment de protesta per la llargària, però que va ser molt interessant d’escoltar per entendre per què estima tant Boye i per què va presentar-lo als exiliats. Boye va ser molt més concís, va agrair els elogis, i es va dedicar a encoratjar una audiència abocada de cor de bon començament i molt animada de cap a la sortida. L’advocat més lúcid que he conegut ‘El Gonzalo l’he conegut amb grans dots de memòria i gran capacitat de treball. És l’advocat més lúcid que he conegut en els meus vint anys. El vaig conèixer fa catorze anys o quinze. La primera vegada, el vaig veure per televisió. En un judici cèlebre. El 15-M. Defensant una víctima dels atemptats de Madrid. Em va sorprendre que tenia una tècnica molt depurada. Interrogatoris mot bons i molta passió. Hi ha dues menes d’advocats: els que tenen molta tècnica, i molt sovint són grisos; i els més apassionats, de verb més polític. Però la combinació de totes dues coses no l’havia conegut mai amb tant de virtuosisme.’ Així va presentar Asens Gonzalo Boye. I després va explicar com s’havien conegut personalment en el cas del 4-F, en què Boye defensava el principal acusat, Rodrigo Lanza, i Asens hi feia d’observador. Però potser la part més interessant del llarg discurs d’Asens va ser quan va explicar per què havia recomanat Boye al seu gran amic Toni Comín, al president i a la resta de consellers, el dia 28 d’octubre de 2017, ja a l’exili: ‘M’han caracteritzat com a amic de Puigdemont per haver ajudat Boye. No s’entén que quan es vulneren els drets dels nostres adversaris, també es vulneren els nostres. És fonamental defensar els drets dels adversaris.  En nom de la llei s’ha torturat. El dret és l’eina de poderosos. Cert. Però també s’ha alçat una Antígona que en nom del dret ha desemmascarat aquesta incongruència del dret que no és dret. I això és important. Nosaltres tenim un dret que no és franquista. És garantista. Posa controls i límits. I per tant quan de l’estat, com passa ara, viola el dret, el dret es pot convertir en un mirall molt incòmode que serveix per a desemmascarar aquesta violació. Aquesta disputa entre les dues concepcions del dret Gonzalo Boye la coneix molt bé. I la sap fer servir.’ ‘Per últim, vull dir que és una mala notícia que Gonzalo Boye sigui aquí i no a Madrid. Era possible que hi fos, essent un dels advocats del Tribunal Suprem. Però, en veritat el desenllaç d’aquesta lluita política, moral i ètica (entre els indignats per la repressió i els que l’han naturalitzada) on es lliura i guanyarà és a Europa. I aquí Gonzalo ha estat clau. Ha estat clau ell i la seva memòria prodigiosa.’ ‘Ara no hi són, però els tornarem a casa’ El torn de Gonzalo Boye va ser més breu i es va ficar el públic a la butxaca de seguida: ‘L’única cosa que em sap greu és que els protagonistes no siguin aquí. Però us vull dir a tots que si teniu confiança i paciència, ara no hi són, però els tornarem a casa. I ho dic no com un venedor de regenerador capil·lar. És evident que en el meu cas no funciona. No ho dic per enganyar, sinó perquè tenim la raó, l’anem sabent explicar i ens la donaran. Però això demana temps. No defensem els consellers, sinó els drets del poble català a l’exili, que és representat per ells. Darrere el llibre hi ha això. Tingueu en compte que si els exiliats haguessin pensat en ells haurien anat a les Maldives. On no hi ha extradició i on els advocats hauríem estat encantats de visitar. Ells són a Europa per lluitar.’ Boye va saber anar teixint un discurs que de mica en mica donava ànims racionals a l’audiència, popular i de Sants, que omplia la sala. Va parlar de la importància del cas escocès de Clara Ponsatí: ‘Ens hauria agradat tenir la sentència escocesa, i potser la tindrem, perquè hauria anat més enllà que Alemanya i tot’; de la importància de l’exili: ‘Si no existís l’exili, l’hauríem d’inventar, perquè sense ells ni tan sols retransmetrien el judici’; o la importància de Llarena: ‘Un dia vaig demanar a Puigdemont si havia contractat Llarena. És el nostre millor aliat.’ Però sobretot va ser en el torn de preguntes quan Boye va saber aportar ànims per contrarestar les angoixes dels oients. Que no eren pas poques: ‘No passaran ni quinze dies’ —Hola, em dic José Jiménez. En cas que Puigdemont sigui eurodiputat, i vingui, quant tardarà a estar en presó preventiva? —El president Puigdemont tindrà immunitat si el voten. Si no, no. No és una qüestió legal. Nosaltres ja vam fer el nostre consell legal. Però Puigdemont es vesteix pels peus. I imagino que les coses es faran com toca. Si és elegit, al cap de quaranta-vuit hores tindrà immunitat. —Els testimonis que menteixen al judici poden ser encausats? —Per acusar algú de fals testimoni ha de contradir la veritat jurídica. I diria que la veritat jurídica ja és predeterminada en aquest cas. Crec que l’estat els protegirà, tots aquests testimonis. Centrem-nos, per tant, a guanyar, i no a anar contra persones que seran protegides pel tribunal. —Si es porta a Estrasburg, tardarà vuit anys? —Estrasburg no sempre tarda tant com la gent es pensa. I no pensem en Estrasburg i prou. A Waterloo es treballa. —Marchena no té por de perdre el prestigi a Europa? —No. Marchena juga a casa. I la sentència farà servir jurisprudència seva. Per exemple, la doctrina de la violència ambiental. Això és seu, de la sentència de l’Aturem el Parlament. O la idea que un piulet no té context (tant se val si forma part d’un fil de piulets, o si l’autor és humorista o no). Això també és cosa seva en el cas de César Strawberry, de Def Con Dos. Tots dos casos són a Estrasburg. I a ell tant li fa. —Quan llegirem un altre ‘Y ahí lo dejo’? Per anar comprant crispetes. —No passaran ni quinze dies. —Si Estrasburg diu que els alliberin, l’estat espanyol n’ha de fer cas? —Sí. —Veig molta confiança en Estrasburg. Pedro Sánchez va visitar Estrasburg. I si juga brut i Estrasburg no ens dóna la raó? —Sánchez va anar a Estrasburg, cert, i es va entrevistar amb el president del Tribunal. Passa que després es va canviar, aquest president. Ja l’han canviat. Les rialles del públic van precedir la llarga cua de gent que volia una còpia signada del llibre de Gonzalo Boye, mentre Asens se n’anava a continuar la seva campanya electoral amb els adversaris del client del seu estimat amic.

Summary: Paraules d’amor senzilles i tendres entre Gonzalo Boye i Jaume Asens


Aquesta tarda, Ripoll es manifestarà en contra dels atemptats de la setmana passada. Amb el lema ‘Ripoll per la pau, un pas endavant’, es farà un acte a les sis de la tarda a la plaça de l’Ajuntament del municipi, molt colpit per l’aparent vinculació directa de diversos joves de la vila amb els atacs a Barcelona i Cambrils. L’ajuntament ha fet una crida a la població perquè demostri que Ripoll va ‘un pas endavant del que ha succeït aquests dies’ i que ‘amb actes terroristes no aconseguiran dividir un poble que ha conviscut de manera respectable durant anys’. Cal recordar que la majoria dels membres de la cèl·lula gihadista que va atemptar contra Barcelona i Cambrils eren veïns de Ripoll. Ho eren els cinc atacants abatuts pels Mossos d’Esquadra a Cambrils i Younes Abouyaaqoub, el conductor de la furgoneta que va matar tretze persones a la Rambla de Barcelona i que va ser mort per la policia dies després a Subirats. I també són de Ripoll Driss Oukabir, encara a la presó, i Mohamed Aalla i Salh el Karib, que han quedat en llibertat després d’haver declarat a l’Audiència espanyola.

Summary: Ripoll fa ‘un pas endavant’ per la pau i en contra dels atemptats


En un temps en què trobar restaurants, hotels, rutes i opinions de viatgers es pot fer amb un cop de ratolí a Google, pot semblar poc útil d’escriure, editar o comprar una guia turística abans d’emprendre segons quin viatge. Però de guies, com de tantes coses, n’hi ha de tota mena. I la ‘Guia sentimenal de l’Alguer‘ (Pòrtic) no és una guia qualsevol; és, de fet, i sobretot, això, sentimental. I pràcticament res del que s’hi diu no es pot trobar ordenat i explicat de la mateixa manera a internet. El poeta i coordinador cultural de la delegació del govern català a Itàlia, Joan Elies Adell, resident a l’Alguer, exerceix de cartògraf de la seva Alguer, amb una mirada, com diu ell mateix, ‘d’un català de Vinaròs que hi viu’. Il·lustrada amb les fotografies de l’alguerès Marco Fiore i carregada de referències de poetes, escriptors i intel·lectuals que han descrit l’Alguer en el curs dels anys, la guia d’Adell, que parla en primera persona, és un viatge intens i reflexiu per ‘aquesta joia cultural i lingüística que és l’Alguer’. I no s’està d’opinar, d’analitzar i de traslladar al lector allò que l’Alguer ha estat, allò que és avui i allò pot ser en el futur, fins i tot, si cal, amb una mirada crítica tant vers alguns visitants catalans com vers els mateixos algueresos i les seves institucions. ‘És una ciutat amb molt passat i amb moltes potencialitats de futur, però amb un present poc clar’, explica en aquesta entrevista, en la qual parla de la llengua i de la identitat i, de passada, dóna algunes pistes per als viatgers més inquiets i curiosos que hi vulguin fer cap. La guia es presenta avui (19.00) a l’Espai VilaWeb, amb la presència de Josep-Lluís Carod-Rovira. — Per què ens fascina tant l’Alguer? — Ens enamora perquè és el territori més allunyat, a l’orient, on s’hi parla la llengua catalana. Això el fa molt atractiu i curiós. És al mig de la mediterrània, en un lloc mig perdut i s’hi ha mantingut la llengua malgrat tot. Quan tracto d’explicar als sards què significa l’Alguer per a nosaltres catalans els dic que s’imaginin una illa del Carib on s’hi parlés sard. És una exageració, ho sé, però il·lustra força bé el sentiment. — Al llibre dieu que és com un mirall amb el nostre passat… — Sí, i crec que és veritat, perquè moltes vegades nosaltres mateixos no ens acabem de creure que els catalans vam ser una nació molt poderosa a la mediterrània. L’Alguer és un reflex viu de la nostra història. I no només l’Alguer sinó tota l’illa de Sardenya són un reflex del que va significar la nació catalana a l’època medieval. Visites qualsevol racó de l’illa i no és estrany que dins d’una església perduda t’hi trobis un escut amb les quatre barres. — També dieu que l’Alguer és una illa dins d’una illa… — Sí, i això no sóc jo que ho diu, sinó els mateixos algueresos i els sards. Una de les coses que més em va sorprendre quan vaig començar a viure a l’Alguer és que els algueresos no acaben de sentir-se sards com la resta de sards. I això no vol dir que no se sentin sards, sinó que se’n senten d’una manera diferent. És un sentiment profund i real. I Sardenya, que és una illa geogràfica, té al seu interior petites illes lingüístiques, com l’Alguer, que és la més coneguda, amb el català, o Carloforte, on s’hi parla genovès. — Feu un repàs força exhaustiu de les relacions entre Catalunya i l’Alguer i relateu la sorpresa de diversos intel·lectuals quan comprenen que la llengua continua viva malgrat tot. Com s’explica aquesta supervivència lingüística? — No deixa de sorprendre, perquè són gairebé dos segles d’incomunicació total i absoluta amb els altres territoris de parla catalana. Jo crec que s’explica per la naturalitat algueresa i pel fet que històricament el català era la llengua hegemònica, la llengua del poder. Era una llengua de dominació, de cultura i de superioritat respecte la dels sards. Fins a l’arribada de la modernitat, amb la televisió, les comunicacions i l’escola, el català era la llengua de prestigi. Amb l’arribada de la modernitat aquest prestigi es perd i l’adquireix l’italià. Aleshores es comença a perdre la llengua progressivament. — De fet, en un moment del llibre dieu que si no canvien molt les coses l’alguerès està sentenciat a mort… — El que passa és que vivint allà veus que hi ha tantes coses que es poden fer en pro de la llengua i que no es fan que és molt fàcil pensar que la sentència de mort és propera. Però alhora veus noves oportunitats que et fan tenir certa esperança i em refereixo sobretot als joves i a una sèrie d’artistes que han entès i posat el valor la riquesa representa la llengua. Molts d’aquests personatges han conegut o fins i tot viuen a Catalunya i han sentit la necessitat de recuperar la seva llengua o la dels seus avantpassats, probablement perquè també s’han adonat que l’alguerès és una llengua que els pot permetre estudiar i conèixer millor la seva terra a través del català. Penso per exemple en Marcel Farinelli, un alguerès que viu a Barcelona. O en cantants com Claudio Sanna, Franca Masu o Claudia Crabuzza. — Darrerament hi ha hagut una certa revifalla pel que fa a la consciència lingüística? — Sí, és cert. Hi ha una eferevescència artística que fa que artísticament i culturalment sovint ja no miren cap a Càller, sinó cap a Barcelona, de manera quasi inconscient. Tenen interioritzat que formen part d’una cultura més extensa. Això ha ajudat la llengua. I això sí que és més recent i és fruit dels últims vint anys per la presència de Ryanair i de la Grimaldi, que han fet que Catalunya fos propera culturalment però també físicament. El més curiós és que demogràficament la gent que té com a primera llengua el català es va morint, perquè és la gent gran, però alhora hi ha uns moviments artístics i culturals d’intercanvi i que no depenen només d’un o dos intel·lectuals i prou, com podia passar als anys seixanta, que fa pensar que no tot està perdut. — Ryanair ja se n’ha anat… Ara què? — Bé, gran pregunta. Jo avui he vingut per primera vegada amb el nou vol d’Alitalia entre l’Alguer Barcelona i he de dir, mal que em pesi, que anava mig buit. L’aparició d’aquest vol ha estat una solució d’urgència que però no ha anat acompanyada d’accions de promoció. Crec que no se n’ha fet prou publicitat. És una situació d’una gran complexitat i a mi em costa d’entendre com és possible que una ciutat com l’Alguer, al nord de Sardenya, amb unes platges meravelloses, i en temporada d’estiu, estigui gairebé desconnectada amb Europa. Crec que és una suma de factors i que hi ha d’haver un repartiment de responsabilitats, perquè no és culpa només de Ryanair. Però amb tots aquests anys s’ha generat un pòsit d’intercanvi entre l’Alguer i els territoris de parla catalana que no es perdrà així com així. ‘M’he hagut de posar unes ulleres tant per a veure-hi de prop com de lluny’ — Quin és el propòsit d’aquesta guia sentimental? — L’objectiu és explicar l’Alguer amb els ulls d’un català de Vinaròs però que viu allà i se’n sent un més. No m’ha estat gens fàcil de trobar el punt de vista, el lloc des del qual escriure, perquè jo, a més, tinc un rol institucional a l’Alguer i calia gestionar molt bé tots els punts de vista, però un cop l’he trobat he gaudit molt. M’he hagut de posar unes ulleres tant per a veure-hi de prop com de lluny. Sobretot el que m’interessava era escriure un llibre per als catalans i no per als algueresos. El llibre vol ser un instrumentral bàsic per a moure’s per l’Alguer però amb elements que brindin els camins per adonar-se de la joia cultural i lingüística que és l’Alguer. Totes les preguntes que tantes vegades m’han fet catalans intento respondre-les amb aquest llibre. — No és una guia convencional, sinó, justament, sentimental… — No tindria sentit haver fet una guia. Jo no en sóc un professional i a més volia ser una guia sense data de caducitat, atemporal. A banda, m’interssava acompanyar la meva mirada amb les mirades d’altres, com han vist l’Alguer els altres al llarg de la història, sobretot els algueresos. — En general, els algueresos són conscients d’aquesta joia cultural i lingüística de la qual parleu? — No, no en són prou conscients. Sovint no s’adonen del tot que tenen una espècie en perill d’extinció i no saben gaire què fer-ne. No només per culpa dels polítics ni de l’estat italià sinó per una pèrdua de consciència de la importància que té la llengua per a la seva identitat. Tinc la sensació que quan la perdin, la llengua, s’adonaran que deixaran de ser una gent especial i passaran a ser uns sards més o uns italians més, quan ara, tenint el català com a llengua pròpia, són una cosa diferent. Són més que un club, podríem dir! — A l’últim capítol parleu de l’Alguer mínima com la vostra Alguer. Què és per a vos l’Alguer? — És el lloc on s’hi tot va bé hi viuré molt de temps. Ha esdevingut la meva ciutat, tinc una filla nascuda a l’Alguer, de sang sarda i catalana, i per tant l’Alguer ja és casa meva. I en el darrer capítol del llibre el que tracto és de sintetitzar l’Alguer per a mi. D’entrada és un lloc de treball, on m’hi guanyo la vida. Però també és un lloc que jo entenc de la següent manera: és una ciutat amb molt passat i amb moltes potencialitats de futur, però amb un present poc clar. L’Alguer no sap què vol ser quan sigui gran. Vol ser una capital del turisme sard com va ser als anys seixanta? És evident que ara té serioses dificultats per a gestionar la seva capitalitat turística. Per una altra banda: és només una ciutat sarda? És una ciutat catalana? Des del punt de vista identitari no és una ciutat definida més enllà de les consignes. Crec que l’Alguer no fa prou sovint l’exercici d’aturar-se i pensar-se ella mateixa. Pensar-se profundament i a llarg termini. ‘És una ciutat amb molt passat i amb moltes potencialitats de futur, però amb un present poc clar’ — Voleu dir que no aprofita prou la seva especificitat única? — Sí, i em permeto d’explicar una anècdota que penso que és il·lustrativa. L’Alguer ha presentat la candidatura per ser la capital italiana de la cultura el 2018. I jo els he dit: ‘és una bona idea, però ja que hi som, perquè no aprofiteu aquesta inèrcia i us presenteu com a capital cultural catalana per al 2020 o el 2021?’. Els va sorprendre, no s’ho havien ni plantejat. Pensar-se com una ciutat també catalana en els fets concrets no els és fàcil, malgrat les consignes que repeteixen sovint. — L’Alguer com a capital cultural catalana seria una bona jugada! — Jo crec que seria fantàstic. Però sovint miren Catalunya com a territori objectiu on captar turistes sense adonar-se que també poden oferir molt més. Com dèiem, no s’adonen com d’important és per a nosaltres. Ep, potser els estranys som nosaltres, el catalans! Però encara que fos així, nosaltres podem demanar-los que ja que són els més estranys d’una gent estranya, que som els catalans, poden oferir sense complexos aquesta potencialitat de sentir-nos a gust amb la manera de ser catalans tots plegats. — El llibre és una guia sentimental. Doncs fem una mica de guies sentimentals. Imaginem una parella o un grup d’amics que passarà tres o quatre dies a l’Alguer aquest juliol. Quines tres coses imprescindibles els recomanaríeu? — La primera pot semblar òbvia, però potser no ho és tant: passejar per l’Alguer vella al capvespre i contemplar la posta de sol, és una experiència gairebé mística. Els catalans no podem gaudir gaire sovint de postes de sol sobre el mar i potser els visitants no hi pensen, però les postes de sol de l’Alguer són espectaculars. — La segona? — Anar al mercat a escoltar. El mercat del peix i de la verdura és el cor de l’algueresitat i allà s’hi sent molt alguerès a cada racó. — I la tercera? — Anar al barber, que és com tornar al passat, perquè les barberies són com tavernes, el lloc on s’anava fins no fa gaire a saber què havia passat al poble; n’hi ha moltes i són llocs on es parla quasi sempre en alguerès. El barber més conegut és l’Àngel Maresca, perquè a més de barber és cantant i és molt probable que a mig a tallar els cabells o al final de fer la barba, com diuen ells, tregui una guitarra i es posi cantar. I tot i que no m’ho has preguntat, recomanaria d’anar a l’Alguer a l’hivern o a la tardor, perquè la ciutat silenciosa i callada és especialment bonica. I, si em permets, encara que sigui obvi, recomanaria algunes platges com la de Llatzeret, que és la meva preferida, les Bombardes o Porto Ferro, on hi ha unes postes de sol també espectaculars. I el Cap de Caça, que és omnipresent, però visitar-lo i imaginar-se la història és una experiència única, perquè just allà és on els catalans vam guanyar una guerra duríssima, una batalla naval, contra els genovesos, i nosaltres no hem guanyat tantes guerres. Va ser la guerra que va significar l’inici de les nostres relacions amb Sardenya durant segles. — Al llibre hi ha un capítol dedicat a l’alguerès, amb unes quantes pinzellades sobre paraules i expressions que no tenen el mateix significat que en català central i que, a més, poden portar a equívocs, diguem-ne, divertits o eròtico-festius… Fem-ne un petit examen. Què passa quan diem quelcom tan barceloní com ‘maco’? — En alguerès ‘maco’ vol dir boig! Un maco és un sonat o un imbècil. És una paraula d’origen sard. Tanmateix, actualment quasi tots els algueresos saben que quan un català de la península diu ‘maco’ es refereix a una cosa bonica, a una cosa bella. — A l’Alguer fer la punyeta és… — Aquí s’ha de vigilar perquè a l’Alguer aquesta expressió manté el significat original: vol dir masturbar-se. Cal anar amb compte a enviar algú a fer punyetes. — I si enviem algú a la porra? — La porra, en alguerès, és la trempera, concretament l’excitació de l’òrgan sexual masculí. Val més no enviar-hi ningú, en principi… — Però en canvi donar la porreta és… — Donar la propina. — I esborrar? — Esborrar vol dir ejacular. — I sonar? — Sonar vol dir fornicar. Pots sentir dir, en sentit simpàtic, algú que diu: ‘Jo sonaria aqueixa minyona!’ — Quines altres expressions de la llengua algueresa, per boniques o divertides, us han captivat? — A mi m’agrada quan diuen: ‘me fa molt de plaier’, que vol dir ‘m’agrada molt’. O: ‘a mos veure’, que lògicament vol dir ‘ja ens veurem’ o ‘a reveure’. Potser escrites no sonen d’entrada tan dolces, però pronunciades per ells i amb el seu deix sard són delicioses. — Doncs això: a mos veure i bones coses.

Summary: ‘L’Alguer és un reflex viu de la nostra història’


L’equip de futbol dirigit per Pep Guardiola, el Manchester City, va guanyar anit la copa de la lliga anglesa en vèncer per zero gols a tres l’Arsenal. El partit era marcat per la polèmica decisió de la Federació anglesa de futbol d’expedientar l’entrenador català per lluir un llaç groc en suport als presos polítics, motiu pel qual milers d’aficionats del seu equip se’n van posar un en solidaritat. En acabar el joc, Guardiola va insistir en la conferència de premsa que continuarà portant el llaç groc. El tècnic va dir que acceptaria qualsevol mena de comentari de la federació, però va deixar clar que el seu comportament no és cap falta de respecte envers ningú. ‘Si trenco les normes, accepto la sanció. Sóc un ésser humà, això és terrible per a la humanitat’, va dir. ‘Porto el llaç sempre amb mi i serà així fins al final perquè no es tracta de polítics, sinó de democràcia. Es tracta d’ajudar una gent que no va fer absolutament res.’ Guardiola va comparar la situació a Catalunya amb la política britànica dels darrers anys, quan s’han fet els referèndums del Brexit i la independència d’Escòcia. ‘Això demanen, i ara són en presó preventiva’, va dir sobre els presos polítics.

Summary: Guardiola reivindica poder lluir el llaç groc encara que el sancionin


Brussel·les ha denunciat Espanya al Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) per vulnerar els nivells de contaminació de l’aire a Barcelona, part del Baix Llobregat, el Vallès Occidental i l’Oriental, així com Madrid. Dues setmanes després de donar un ultimàtum a les autoritats espanyoles amb una carta d’avís sobre la insuficiència de les mesures mediambientals, la Comissió Europea (CE) ha fet un pas més passant el cas al tribunal de Luxemburg en confirmar que aquestes zones han violat ‘sistemàticament’ les normes europees sobre els límits de gasos contaminants, legalment vinculants des del 2010. Segons la CE, les darreres dades de qualitat de l’aire demostren que a Barcelona, el Vallès Occidental, el Llobregat i Madrid s’han sobrepassat ‘de manera persistent’ els límits legals del diòxid de nitrogen. Des de Brussel·les recorden que gairebé 9.000 persones moren prematurament cada any a l’estat espanyol a causa d’aquest gas contaminant, segons dades de l’Agència Europea del Medi ambient. Àrees afectades a Catalunya A Catalunya s’han vulnerat els límits a les àrees que engloben grans centres urbans com Barcelona, Terrassa, Sabadell, el Prat del Llobregat, Sant Feliu de Llobregat, Santa Coloma de Gramenet, l’Hospitalet de Llobregat o Granollers. En concret les zones delimitades per la CE corresponen a les comarques del Barcelonès, el Vallès Occidental i Oriental i una part del Baix Llobregat. Procediment Ara el TJUE haurà d’avaluar el cas i si falla en favor de la Comissió Europea, aquesta podrà imposar una multa a Espanya per no complir els límits de contaminació de l’aire marcats per la normativa europea. Sota vigilància des del 2015 Des del 2015 l’estat espayol està sota la lupa de Brussel·les pels alts nivells de contaminació de l’aire, especialment a Barcelona i Madrid. Dos anys més tard, el 2017, la Comissió Europea va advertir l’estat a través d’un ‘avís motivat’ de la possibilitat d’anar al TJUE si no es prenien mesures. L’any passat, però, Espanya, es va salvar d’anar als tribunals, ja que Brussel·les considerava que les mesures que s’estaven adoptant o estaven previstes ‘semblaven les adequades’ per revertir la situació. Per contra, Alemanya, França, Hongria, Itàlia, el Regne Unit i Romania sí que van ser demandats al tribunal amb seu a Luxemburg.

Summary: Brussel·les porta al TJUE la contaminació de l’aire a Barcelona, el Vallès i part del Baix Llobregat


Qui hagi passat per Tailàndia fa poc, probablement, deu haver sentit el nom de Pai. És un poblet situat al nord del país que aquests darrers anys s’ha convertit en una parada gairebé obligatòria per a milers de viatgers, la immensa majoria turistes de motxilla de països occidentals. Molts el coneixen com el paradís hippy del nord de Tailàndia. Fa unes poques dècades, era una petita vila de muntanya habitada per famílies de la minoria ètnica shan, les últimes de descendència birmana a Tailàndia. Ara és un hub per als turistes de motxilla que han transformat el municipi amb escaire i cartabó a mida de les seves preferències. Els carrers han vist com canviaven els carros empesos per búfals d’aigua i els mercats dels pagesos per motocicletes de lloguer, restaurants vegans i centres de ioga. El canvi de la morfologia del poble i de la seva estructura econòmica és digne d’estudi. Als afores de Pai l’activitat principal encara és l’agricultura. De comunitat ‘hippy’ a Olimp dels turistes de motxilla Pai és un poble molt jove. Si bé es creu que la zona ha estat habitada des de fa 5.000 anys, el municipi va ser fundat en fa uns 140, quan immigrants de la resta de Tailàndia es van instal·lar al costat dels assentaments de les famílies shan, que s’havien instal·lat a la regió feia segles provinents del nord de l’actual Myanmar. La vila es va convertir ràpidament en un mercat important, perquè es trobava en la ruta que unia les províncies de Chiang Mai i Mae Hong Son. Quan, a mitjan anys vuitanta, va arribar el ciment a les carreteres i l’electricitat a les cases, va començar a atreure la mirada d’alguns viatgers que es meravellaven amb les muntanyes que envolten Pai i la tranquil·litat que s’hi respirava. Era un salconduit perfecte per a fugir de l’estrès i la rutina de les seves vides a Occident. A Pai, hi viuen poc més de 2.000 persones. Així és com es van començar a formar les primeres comunitats hippies de la zona. N’hi havia un grapat, i la majoria volien tenir una bona relació amb els habitants locals. Algunes, fins i tot, dirigien projectes per a ajudar els veïns. Eren espais on imperava el respecte, la tolerància i el laissez faire, i s’hi feien diverses activitats, com ara tallers de meditació, de jardineria i de ioga. El boca-orella va col·locar Pai al mapa dels viatgers més alternatius i dels qui volien fer un canvi dràstic de vida. De mica en mica, el poble es va anar adaptant als gustos dels nous visitants, que cada dia eren més. L’arribada d’internet i de les xarxes socials ho va canviar tot. De sobte, un nou nom apareixia a les fotografies de paisatges bucòlics i experiències alternatives als murs de Facebook i Instagram, Pai era al punt de mira. El poble és conegut per tenir una gran escena artística. Motos de lloguer, albergs pintorescs i batuts de bolets Avui, passejar pel municipi pot implicar tot un esforç mental. En alguns moments, s’ha de fer un exercici per a recordar que som, de fet, en una petita localitat a menys de 40 quilòmetres de Myanmar. En determinades zones es veuen moltes més cares occidentals que no pas rostres tailandesos. L’anglès és l’idioma predominant als centenars de pissarres que ocupen part de les voreres. Anuncien ‘Happy hours’, massatges tailandesos, tallers de cuina probiòtica i menjars de tot el món, tots amb opcions vegetarianes i veganes. Una de les principals atraccions és llogar una moto per uns tres euros al dia. Els veritables protagonistes de l’organització social de Pai són els albergs, cadascun amb el seu estil i les seves activitats. Durant el dia, els viatgers visiten les atraccions culturals i naturals que ofereix la zona, o fan comunitat amb la resta de gent del seu allotjament. A la nit, els diferents subgrups de persones es barregen en alguns dels molts bars que hi ha al centre. Curiosament, l’oferta d’oci nocturn és més variada que no pas en altres ciutats del país molt més grans, com ara Bangkok. Hi ha música per a tots els gustos i preus per a totes les butxaques. De fet, un altre dels motius que li ha donat renom entre alguns viatgers és l’accessibilitat a determinades drogues. Les més habituals són els bolets al·lucinògens, que es consumeixen amb alguna fruita en forma de batut, i el cànnabis. Tot i la relativa passivitat dels veïns i de la policia, que només fa algun escorcoll esporàdic de cara a la galeria, en realitat no obliden el passat fosc de la zona. Unes noies passegen pel mercat nocturn. Durant bona part de la segona meitat del segle passat, la província va ser escenari de conflictes entre bandes armades de narcotraficants, una situació comparable a la que hi havia, simultàniament, a Colòmbia. Ací es disputaven el control del mercat d’opi. El Pablo Escobar birmà era Khun Sa, que en l’idioma local vol dir ‘príncep pròsper’, tot i que també era conegut com a ‘príncep de l’opi’ i ‘príncep de la mort’. Va acumular 4.000 soldats, fins que va arribar a un acord per a rendir-se l’any 1996. El veritable encant de Pai Però, per sort, Pai és molt més que un munt d’albergs, restaurants i ressorts per a turistes de motxilla. Els estímuls que van enamorar els primers viatgers que van passar per aquestes terres encara es conserven, i són d’una bellesa indubtable. L’entorn de Pai és ple de selva i rierols. L’escenari on s’assenta el poble és esplèndid, envoltat d’algunes de les muntanyes més altes de Tailàndia (arriben fins als 1.500 metres) i travessat pel riu que dóna el nom a la vila. Alguns dels seus afluents serpentegen entre la jungla i formen salts d’aigua, com el de Mae Yen i el de Pam Bok. Tot i això, l’escenari natural més singular és el del canyó de Pai, format per milers d’anys d’erosió. És també un dels punts favorits dels visitants per a veure la posta de sol. L’espectacular canyó de Pai és un dels llocs més visitats. A més a més, la zona disposa d’alguns atractius culturals, com ara el gran Buda blanc que s’alça per sobre de tot el poble i la tribu de Karen, on hi ha les famoses dones de coll allargat. Una altra opció interessant és la del pont commemoratiu de la Segona Guerra Mundial, construït pels japonesos i destruït, posteriorment, per ells mateixos. L’estructura s’ha hagut de reconstruir dues vegades, l’última el 1976 després d’una inundació que també va devastar tots els camps de la zona. Tots aquests al·licients es troben en bon estat de conservació i degudament adequats al turisme, però l’ombra del desenvolupament, que ja fa perillar altres zones de Tailàndia, desperta molts dubtes sobre si es podran mantenir aquests espais de la manera menys invasiva i destructiva possible. Un gran Buda blanc vigila el poble. Un dilema (més) per al viatger Així doncs, una vegada més, es pot observar com el capitalisme i la globalització afecten una comunitat menys potent econòmicament a costa de la voluntat d’unes altres de més apoderades. És ben bé com si Pai s’hagués convertit en la zona d’esbarjo de joves occidentals amb ganes d’una experiència diferent. És una metamorfosi a granel guiada pels turistes de motxilla. Ja en queda poc, de la vida en comunitat amb els veïns que anys enrere havia estat un dels fonaments dels primers assentaments estrangers. Els locals han modificat la vida i els costums per adaptar-se als gustos dels nouvinguts. No obstant això, és difícil de dir si és una repercussió positiva o negativa. Determinades zones de Pai estan clarament en expansió. És veritat que els nous canvis han fet perdre autenticitat a l’indret i que gairebé cap turista no coneix les arrels shan del poble, una gran riquesa cultural que s’hauria de preservar. Però, al mateix temps, als afores del poble es pot veure com el desenvolupament va arribant a les cases dels veïns, que abandonen la fusta pel ciment i hi afegeixen un munt de comoditats que, en qualsevol altre poble de muntanya de la província, són gairebé impossibles d’imaginar. És un dilema difícil de resoldre, però que tot viatger s’ha de plantejar si pren la decisió de veure món. Més capítols de la sèrie ‘La volta al món sense bitllet de tornada’: —(1): Un nou ‘margaix’ a Mongòlia —(2): A Ulan Bator, vivint entre sedentaris —(3): Comprant cavalls a Mongòlia —(4): Els perills de cavalcar per Mongòlia —(5): Compartint sostre amb cinc àguiles daurades —(6): Com és la vida dels nòmades de Mongòlia? —(7): Per què val la pena de viatjar fent autostop —(8): La Xina de l‘alta tecnologia i el control extrem —(9): L’orquestra simfònica dels trens xinesos —(10): L’autèntica religió d’Hong Kong —(11): Els paradisos naturals d’Hong Kong —(12): El dia que les treballadores domèstiques inunden els carrers d’Hong Kong —(13): Una setmana qualsevol quan viatges amb 3 euros el dia —(14): Què cal portar a la motxilla quan fas un gran viatge? —(15): Un Nadal a la Cotxinxina —(16): Una gallina et pot salvar la vida al Vietnam —(17): Com funciona Couchsurfing, la plataforma per a viatjar sense pagar allotjament —(18): Emboscada entre cocoters —(19): Nòmades digitals: viure viatjant gràcies a internet —(20): El llac de Ta Dung, la joia desconeguda del sud-est asiàtic —(21): Ser dona i fer la volta el món tota sola —(22): Cao Dai, la jove religió que combina Buda, Jesús, Victor Hugo i Lenin —(23): S’hauria d’abolir una festa com Nadal si això fos millor per a l’economia? —(24): El Vietnam: l’última supervivent de la secta del coco —(25): Viatjar només caminant és una bogeria —(26): Xocs culturals i anècdotes de la Cambotja rural —(27): ‘Worldschooling’: com és educar els fills gràcies als viatges i lluny de les escoles convencionals? —(28): Checkpoint 17 —(29): El testimoni del nen que va sobreviure al camp de concentració més letal del genocidi cambotjà —(30): Disparar a policies (amb pistoles d‘aigua) per celebrar l‘arribada de l‘any 2563 —(31): Dormir en temples, un allotjament místic, alternatiu i gratuït —(32): 971.400 passes: travessant Cambotja a peu —(33): Per què els tailandesos estimen tant la seva monarquia? —(34): L’oasi urbà més important de l’Àsia, en perill

Summary: El turisme de motxilla conquereix Pai


Dijous passat, el 8 de març, vam viure un esclat de feminisme als carrers de les nostres ciutats. Els dies previs ja es notava una remor diferent d’anys anteriors. La convocatòria de vaga era una novetat, però també hi havia encara present el ressò d’una campanya de gran impacte mediàtic, el #MeToo. Els diaris, les teles i les ràdios van omplir-se de dones parlant de dones i de tots nosaltres. Rostres femenins eren portada i, un 8 de març més, el feminisme era el clam més escoltat. Però d’on venia aquesta força inèdita d’enguany? Quines raons havien motivat aquest salt de dimensió tan evident? Hi havia missatges nous? Noves formes d’organització? Contextos de canvi? I quines conseqüències pot tenir aquest esclat feminista? Hem volgut analitzar tot això amb quatre veus d’àmbits professionals diversos: Laia Alsina, periodista i responsable de comunicació del Centre Cultural Euskal Etxea; Elena Crespi, sexòloga i psicòloga; Natza Farré, periodista i autora del Curs de feminisme per microones (Ara Llibres, 2016); i Bel Olid, escriptora, traductora i autora de Feminisme de butxaca: kit de supervivència (Angle, 2017). Totes quatre són veus actives del moviment feminista i han participat activament en aquest esclat que mirem d’analitzar. D’on ve aquest esclat? Bel Olid | Foto: Ester Roig ‘És la preparació que hem fet els anys anteriors. Hi ha un got que hem anat omplint, gota a gota, amb moltíssima feina des de fa molt de temps’, diu Bel Olid. Explica que ja hem acumulat ‘un segle de feina i de presa de consciència de les opressions que vivim per la distribució de rols de gènere’. I recorda: ‘A les dones ens ha tocat la part més violenta d’aquesta opressió.’ Per ella, la feina d’evidenciar aquestes opressions finalment ha fet efecte. ‘Hem anat omplint, omplint, omplint, i al final és gairebé innegable que la majoria de dones patim agressions sexuals, que hi ha una escletxa salarial i que tenim moltes exigències pel fet de ser dones que els nostres companys homes no tenen’, conclou. Olid també apunta una altra raó de l’esclat: ‘Els anys seixanta i setanta hi va haver una lluita feminista molt potent. I es van aconseguir alguns drets després de la dictadura. Com que havíem guanyat drets bàsics i havien canviat lleis, les dones de la meva generació, nascudes als setanta, vam créixer amb la idea que la igualtat era pràcticament un fet. I si no la teníem encara, estàvem ben a punt d’aconseguir-la. I moltes es van relaxar. Però ha quedat demostrat que aquesta quasi-igualtat no tan sols no s’ha aconseguit sinó que és ben lluny encara. La constatació de l’estafa que ens havien convençut que ja hi érem i l’experiència pròpia, ha fet que moltes dones que potser no s’havien queixat mai ho hagin començat a fer ara.’ Aquesta és una explicació semblant a la que ens ofereix Natza Farré: ‘La raó, no la sé exactament. Però penso que ens anem despertant. Una de les raons que jo dono és que la meva generació, que estava adormida, es va despertant. Fa un any i mig que vaig publicar un llibre sobre feminisme i ara en sortirà la setena edició perquè continua interessant i es continua llegint. Això vol dir que hi ha aquesta nova onada de dir prou. I cada vegada abraça més gent. El feminisme era una cosa molt reductiva abans. I les dones ja han perdut la por de dir que són feministes i de manifestar la seva inquietud per la situació en què es troben.’ Laia Alsina i Elena Crespi fan notar un salt qualitatiu en l’organització i la comunicació del moviment feminista. Alsina ho explica així: ‘Jo tinc la influència del CDR. Qualsevol mobilització social que s’activa –pensions, escoles, 8 de març…–, la gent del CDR vol participar-hi i s’hi implica a fons. I aquests col·lectius no existien fa uns mesos. El 8 de març de l’any passat, segur que no. I es posa a disposició de cada lluita social la capacitat mobilitzadora del CDR. Per tant, hi ha aquest clima de solidaritat i de ganes d’implicar-se que ha afavorit l’esclat de la setmana passada.’ I afegeix: ‘També s’aprofiten més bé que mai les xarxes socials i els canals de comunicació no tradicionals. La capacitat d’organització i de comunicació del feminisme és més alta que mai.’ Crespi considera que la gent que ha organitzat la vaga ha fet ‘una feina comunicativa molt espectacular’. Diu: ‘Ha sabut arribar a les dones en un moment de sensibilitat contra l’assetjament constant i generalitzat. També ha contribuït a l’esclat la situació política que vivim a Catalunya. Venim de veure que les coses poden canviar si ens mobilitzem. Sobretot, hem vist que la força del poble fa moure moltes coses. Les dones també hem fet aquesta observació i volem que es moguin coses que ens afecten negativament.’ L’impacte del #MeToo Elena Crespi (fotografia cedida). ‘La campanya #MeToo ha tingut molt d’impacte’, diu Elena Crespi. I afegeix: ‘Va començar als Estats Units, però s’ha escampat a molts països. I ha fet que hi hagi més consciència col·lectiva de les agressions i l’assetjament que rebem les dones. I que hi ha assetjaments que són la punta de l’iceberg i molt visibles, però que n’hi ha que van més per sota i que passen per normals. Penso que la campanya ha ajudat a arribar a racons on el feminisme organitzat fins ara potser no arribava. Hi ha hagut un impacte mediàtic que unes altres campanyes no han tingut mai. I molts mitjans ens han demanat a les que treballem al sector de la psicologia i el feminisme que hi anéssim a parlar-ne. Les xarxes socials en parlaven, però també ho han fet les pantalles de televisió i ràdios.’ Alsina també veu el valor d’aquesta campanya, però considera que té més resultat la mobilització de base i de proximitat: ‘Pot ser que una part important de les dones que s’ha activat ara ho hagi fet influïda per la campanya del #MeToo, perquè s’han sentit identificades amb aquestes veus d’actrius, cantants i dones conegudes. Ha ajudat a fer que se’n parlés més en determinats mitjans i arribés a més gent. A mi m’agrada veure que ajuda, però no m’anima especialment. M’anima més veure la base que es mou. Però és cert que el #MeToo ha ajudat a crear una sensibilitat diferent.’ És una anàlisi força semblant a la que fa Natza Farré: ‘És evident que aquesta mena de campanyes sempre ajuden. I que el mainstream sempre dóna molta força. Però ens trobem que l’assetjament sexual l’hem viscut totes o gairebé totes. És una cosa que ens ha passat a totes. Si una ho destapa i les altres tenen la valentia de continuar la denúncia, ens trobem que finalment hi ha més gent que ens parla d’allò que hem patit nosaltres mateixes.’ Bel Olid recorda que la xifra de dones agredides per homes principalment del seu entorn és molt alta. ‘Cada vegada que surt l’estadística, hi ha algú que diu que això no pot ser. I la demostració que és així és l’èxit d’aquesta campanya. El #MeToo ha estat especialment efectiu en el sentit més emotiu.’ Olid afegeix un factor que ja apuntava Alsina més amunt i que ajuda a explicar les raons de l’esclat: ‘Més enllà del #MeToo, hi ha un factor positiu en les xarxes socials. Perquè les dones no tenim tanta visibilitat com ens pertoca als espais públics d’opinió. I no som consultades com a expertes en la majoria dels casos. Com que no hem tingut una veu pública d’acord amb el nostre pes demogràfic, semblava que les feministes érem un grupet articulat de gent molt conscienciada i prou. La irrupció de les xarxes socials ha donat un canal d’expressió que ha trencat les vies tradicionals i ha permès de veure l’abast real del feminisme.’ La vaga, una pregunta que calia fer-se Laia Alsina (fotografia cedida). Una de les novetats del 8 de març d’enguany ha estat la convocatòria de vaga laboral. Laia Alsina ho valora així: ‘Per fer una vaga calia una reivindicació laboral. I per això es va insistir en la denúncia de la diferència salarial. I el fet de proposar que ens havíem d’aturar completament ha fet que la reivindicació prengués molta més volada que l’habitual.’ Elena Crespi també hi dóna importància: ‘Amb la vaga, les dones hem fet un boca-orella que ha estat molt efectiu per mobilitzar-nos, aquest 8 de març. Hem llaurat molt perquè s’hi apuntés més gent. I el format d’una vaga ha fet que les dones s’haguessin de fer una pregunta: “Faré vaga? Hi estic d’acord?” Això també ha estat important.’ Bel Olid creu que la convocatòria de vaga ha fet que se’n parlés molt, del 8 de març. Recorda que hi ha moltes dones que potser no han pogut fer vaga ‘perquè no tenen papers, treballen sense contracte, no arriben a final de mes o no s’ho poden permetre…’ I aquestes ‘es van poder unir a la manifestació’. Olid critica que alguns sindicats –CCOO i UGT– no secundessin la convocatòria de vaga i tan sols proposessin una aturada de dues hores: ‘A partir d’ara les dones farem les vagues generals que ells convoquin parant tan sols dues hores?’ Natza Farré s’afegeix a la crítica: ‘El motiu de la vaga no és només l’assetjament, sinó que hi ha una situació laboral clarament més precària de les dones. Fins ara, cada 8 de març llegíem que hi havia una bretxa salarial, però es girava full i no passava res. Ara llegim això i ja n’estem fartes perquè entenem que ve de la profunda desigualtat entre homes i dones, i volem que s’acabi aquesta situació. Això té a veure amb una reivindicació laboral. I per això estic molt emprenyada amb els sindicats majoritaris, que han decidit que les nostres reivindicacions tan sols ocupen una hora al matí i una a la tarda. Les nostres reivindicacions haurien d’ocupar una setmana sencera de vaga. El món s’hauria d’aturar una setmana sencera com a mínim.’ Entre despertar-se i sortir de l’armari Hi ha un factor que també ha afavorit l’esclat. És una mena d’onada solidària i d’apoderament col·lectiu que naixia d’un sentiment de germanor femení. Bel Olid en parla així: ‘Hi ha hagut una mena de presa de consciència col·lectiva perquè moltes dones que no s’havien identificat com a feministes, perquè és una paraula que els masclistes han fet que sigui lletja, se l’han apropiada. Vaig veure moltes dones cridant ‘visca, visca, visca, la lluita feminista’. I potser era la primera vegada que es definien com a feministes. Ha estat com un sortir de l’armari col·lectiu.’ Natza Farré | Wikimedia. Aquesta expressió no convenç Natza Farré, que en proposa una altra: ‘A mi no m’agrada l’expressió de sortir de l’armari. M’agrada més la idea de despertar. La majoria de les dones dormíem. Ens hem anat despertant les unes a les altres. I hem vist que això és insostenible. I hem sortit al carrer i hem dit prou. Ara és l’hora que se’ns escolti i no aquesta mania que passa últimament de sortir al carrer i no fer-nos ni cas. Aquestes reivindicacions del feminisme s’han de posar a l’agenda política com a prioritat. I aquesta és la batalla que ve després del 8 de març.’ Crespi, que és psicòloga, ho explica així: ‘És molt més fàcil fer el pas de denunciar el teu cas quan veus que no ets l’única que ho fa. I sobretot, que no ets l’única a qui ha passat. Hi ha molts casos de dones a qui algun home ha tocat sense el seu consentiment. Hi ha molts casos de dones a qui han dit porqueries grosses. I davant de casos més greus, algú pot pensar que això és peccata minuta. Però si aquestes dones veuen que unes altres dones alcen la veu, l’acompanyament en fa sentir més apoderada per a fer-ho. I és molt important que es denunciïn tots aquests masclismes menys contundents. No cal arribar a la violació, a l’assassinat i a situacions tan greus per a denunciar-les. Perquè tot això no passaria si no hi hagués una base de menyspreu i d’infravaloració envers les dones.’ Laia Alsina hi coincideix plenament: ‘S’ha generat una sensació col·lectiva. Ara sabem que som moltes, que ens veiem amb cor d’explicar què ens passa i què ens ha passat fins ara. I volem sortir al carrer i defensar-nos. El clima de protesta i de “ja n’hi ha prou” que hem viscut ha ajudat a encendre la flama. El “ja n’hi ha prou” ha impregnat bona part de la societat. Ara diem: “Ja ens n’hem cansat. No continuarem aguantant i callant. Ara ja no us ho permetrem més.”‘ Alsina adverteix que encara cal superar una certa connotació negativa que s’ha donat al feminisme: ‘Ser feminista no és l’equivalent femení de ser masclista.’ Risc de banalització? Amb l’esclat d’aquestes últimes setmanes, ha sorgit un debat sobre si hi ha el risc de banalització del feminisme. Algunes grans empreses de roba han començat a comercialitzar peces amb eslògans reivindicatius. I algunes veus han alçat el crit d’alerta per un risc que tenen tots els moviments que creixen fort. Elena Crespi diu: ‘El risc és no fer res. Si es fa moviment i es creix, es tracta d’aprofitar aquest creixement. Si queda com un 8 de març més i no s’aprofita l’esclat d’enguany, aleshores haurem desaprofitat una bona oportunitat transformadora. I tot haurà estat en va.’ Laia Alsina també és de l’opinió que cal aprofitar l’oportunitat: ‘Hi ha aquest perill de banalització, de moda passatgera. Però també pot passar que s’arribi a molta més gent que no pas fins ara. I cal aprofitar el moment per arribar a totes les dones i a tots els espais. Cal aprofitar qualsevol excusa per agafar més força i que esdevingui una força transformadora.’ Bel Olid reconeix que ‘abans no hi havia la samarreta’. Però diu que l’una cosa no ha d’invalidar l’altra. I afegeix: ‘Evidentment, em molesta que H&M, una empresa que té tots els problemes típics d’explotació que tenen aquestes empreses, vengui samarretes amb lemes d’Angela Davis amagant l’autora de les frases. Posen la seva frase però no diuen que és d’ella i amaguen la seva lluita antiracista. Hi ha aquest perill. Però prefereixo que una noia de quinze anys vagi a l’H&M i es compri aquesta samarreta perquè li agrada el lema, la faci pensar i li pugui fer descobrir qui és Angela Davis…, que no pas que no ho faci. M’estimo més que es venguin samarretes amb lemes feministes que el “sóc una princesa plena de rosa i purpurina”. Sense tenir res en contra de les princeses roses i purpurines més que l’obligació d’empassar-se-les amb cullera.’ Natza Farré és rotunda: ‘El feminisme és impossible que sigui una moda. Perquè és una necessitat. Mentre hi hagi masclisme hi haurà necessitat de feminisme. Que cada vegada l’abraci més gent, benvinguda sigui. Que els de Dior facin samarretes amb eslògans feministes i les venguin, vaja, no som idiotes les dones. Sabem distingir entre l’una cosa i una altra.’ I ara, què? Quins seran els efectes de l’esclat feminista? Quines seran les conseqüències? Bel Olid pensa que la preparació de la vaga va ser un èxit organitzatiu. I diu: ‘S’han teixit xarxes i s’han posat damunt la taula els debats més complexos sobre els quals no estem d’acord totes les feministes. Els efectes que pot tenir aquest esclat és que hi ha debats complicats que ja es van posant damunt la taula. I ara que tenim més força, ens veiem amb cor d’encarar-los.’ Natza Farré no és ‘tan optimista per pensar que l’esclat del feminisme tindrà unes conseqüències pràctiques a curt termini’. Però obre una escletxa d’esperança: ‘A mitjà termini, sí que ha de tenir-ne. N’ha de tenir. Tota aquesta mobilització que anirem alimentant fins al 8 de març vinent es notarà. El 8 de març del 2019 serà molt més gran encara. Perquè no s’hauran aconseguit moltes coses. Aquest any haurem d’aconseguir molta més gent i molt més suport. Però no poden passar coses com que la conversa masclista d’un diputat d’Esquerra es tanca amb un expedient informatiu. Això és un exemple. És cert que hi ha una filtració interessada de la conversa. Però l’una cosa no disculpa l’altra. Això s’ha de saldar amb una dimissió. No pot ser que parlar així de les dones sigui només un expedient informatiu. Necessitem actituds exemplars. Cal fer entendre a la societat que les dones no poden ser tractades d’aquesta manera. Aquest cas ens serveix per a veure que hi ha molta feina a fer encara. Hi insistirem fins que el concepte de llibertat el tinguem al mateix nivell que els homes, com a mínim.’ ‘Ja veiem que no han passat gaires hores del 8 de març i ja hi ha el cas d’aquesta dona que presumptament ha matat el nen’, diu Laia Alsina. I afegeix: ‘El linxament que se li fa perquè és dona i negra és molt superior al que s’ha pogut fer amb casos d’homes que han mort una criatura o com el del grup d’individus que van violar una noia i els van preservar la intimitat… Sí que estem molt sensibles, però dos dies després ens oblidem de moltes coses. Segurament, moltes dones van tornar divendres a ser elles les úniques que feien una rentadora a casa. Ja sabem que aquestes coses no canvien de cop. Però ara s’han creat nous grups que continuarem treballant. I cal mantenir el ritme i no afluixar.’ Un missatge molt semblant al d’Elena Crespi, que recorda: ‘Tots els canvis grossos necessiten un temps. No es tracta que ara tot el món s’hagi tornat feminista. Però ara les dones es poden veure més amb cor de posar límits en el seu entorn proper i guanyar autoestima, ser més assertives i dir que no a les seves parelles. S’han incorporat moltes dones als grups i a les xarxes feministes. El 2018 no serà l’any del gran canvi, però potser serà un punt d’inflexió.’

Summary: L’esclat feminista: #MeToo, samarretes, clima de protesta i un punt d’inflexió


Els CDR ja han començat a convocar a la Llotja de Mar a primera hora del matí del 21 de desembre, el lloc triat pel govern espanyol per a fer un consell de ministres. A través de Twitter utilitzen les etiquetes de ‘tombem el règim’ i ‘desbordem-los’. ‘Les barricades poden tallar un carrer, però obren el camí’, han apuntat aquest dijous, alhora que recorden les que es van muntar en diverses escoles el matí de l’1 d’octubre del 2017. Els CDR recomanen ‘intel·ligència col·lectiva i organització’, i demanen a tothom que es guardi la data del 21 de desembre i estigui atent als canals oficials per a possibles mobilitzacions. «Qui no comparteix la batalla, compartirà la derrota. Ni tan sols la batalla evita qui vol evitar-la.» Bertold Brecht. El proper #21D, a primera hora del matí, a la Llotja de Mar de Barcelona: #TombemElRègim🔨#21DESBORDEMLOS pic.twitter.com/In7pDUf1iD — CDR Catalunya (@CDRCatOficial) December 13, 2018 Totes les protestes contra el consell de ministres espanyol del 21-D a Barcelona

Summary: Els CDR convoquen una protesta davant la Llotja de Mar el 21-D contra el consell de ministres


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha anunciat que convocarà eleccions després de l’aprovació del pressupost. Torra ha deixat clar que la legislatura no tenia més recorregut, per la pèrdua de confiança entre els socis de govern arran de la decisió del president del parlament, Roger Torrent, d’acceptar la retirada del seu escó ordenada la junta electoral espanyola i que va tramitar el secretari general de la cambra. Torra va demanar a Torrent i al conjunt del parlament de revertir aquella decisió i de protegir-li l’acta de diputat. Això va fer visible, dilluns a l’hemicicle, el trencament entre els dos socis de govern, Junts per Catalunya i ERC. ‘És imprescindible tornar a donar la paraula a la ciutadania per a renovar el mandat del 21-D. Que siguin els ciutadans els que decideixin les noves majories’, ha declarat Torra. Però abans vol que s’aprovi el pressupost, acordat recentment amb els comuns. ‘El govern té encara coses importants a resoldre, el país necessita que aprovem un pressupost que resolgui necessitats urgents, i cal que el pressupost faci el seu camí’, ha dit. També té intenció d’explorar la voluntat real del govern espanyol de negociar sobre l’autodeterminació i de posar punt i final a la repressió. Torra es reunirà amb Sànchez dijous de la setmana vinent. Aquest camí del pressupost comença aquesta mateixa tarda amb l’aprovació al consell executiu, i amb l’immediat inici del tràmit parlamentari. Tenint en compte la previsible aprovació dels comptes aquesta primavera, probablement a l’abril, les eleccions avançades podrien arribar el maig o juny. En cas que el Tribunal Suprem confirmés abans de la convocatòria d’eleccions la inhabilitació de Torra, refermant amb una sentència ferma la condemna del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, el pressupost podria arribar a aprovar-se igualment perquè passarien més de tres mesos fins als comicis. En aquest cas, el vicepresident Pere Aragonès exerciria de president interinament sense plenes potestats (no podria convocar eleccions ni remodelar el govern), Torrent hauria de proposar un altre diputat com a candidat a la presidència en els deu dies següents a la inhabilitació i, si no s’investís un altre president, un cop passats dos mesos des de la primera votació es convocarien automàticament les eleccions 54 dies després. Torra no ha anunciat cap canvi dins del consell executiu, tot i la duresa amb què s’ha expressat en relació a la pèrdua de confiança envers ERC. ‘La legislatura no té més futur polític si no es refà la unitat i la lleialtat. Aquests dies som davant d’un nou intent de cop d’estat. S’havia de defensar la sobirania del parlament que és qui pot treure i posar presidents. Cal que els catalans tinguin un govern que els representi fielment i que els defensi dels embats d’un estat repressor.’ Vegeu ací la declaració íntegra del president:

Summary: El president Torra convocarà eleccions després de l’aprovació del pressupost


La sentència del Tribunal de Luxemburg en el cas d’Oriol Junqueras, i l’efecte directe que ha tingut sobre Carles Puigdemont i Toni Comín, ha constatat el fracàs estrepitós de l’ex-president del Parlament Europeu Antonio Tajani en el seu intent de deixar-los sense escó. Tajani va vetar Puigdemont i Comín d’acord amb els interessos i les pressions que havia rebut dels partits polítics espanyols. Al març, Tajani ja havia vetat una conferència dels presidents Torra i Puigdemont a l’eurocambra, mentre que hi havia permès un acte de Vox. Dijous, Puigdemont va criticar Tajani i els serveis jurídics de l’eurocambra per haver-los intentat de boicotar: ‘Van preferir posar en perill la imatge del Parlament Europeu i negar-nos l’entrada de manera il·legal.’ També va insinuar que aquesta actuació hauria de tenir conseqüències judicials, i la defensa ja ho ha començat a estudiar. Tajani, ‘un gran amic d’Espanya’ al Parlament Europeu Tajani ha causat una pèrdua de prestigi de la institució i ha intentat defensar-se argumentant que el Parlament Europeu no podia modificar la llista d’eurodiputats enviada per Espanya, una llista que tot i la proclamació oficial dels resultats de les eleccions europees el 14 de juny excloïa Puigdemont, Junqueras i Comín. ‘Fer-ho hauria estat il·legal’, va dir en un piulet per mirar de defensar-se de les crítiques. Tanmateix, el Parlament Europeu va personar-se com a part al Tribunal de Luxemburg fent costat a les tesis espanyoles, que han quedat completament desacreditades. Rispetto le sentenze dei Tribunali, ma quella di ieri sugli indipendentisti catalani, p. 69-70, ricorda che il PE non aveva potere per modificare l'elenco degli eletti notificato dalla #Spagna. Farlo sarebbe stato illecito. Le minacce degli estremisti catalani non mi spaventano. pic.twitter.com/0Fssebhp9r — Antonio Tajani (@Antonio_Tajani) December 20, 2019 L’informe fantasma del Parlament Europeu El 17 d’abril, un mes i mig abans de les eleccions europees, van començar les maniobres al Parlament Europeu per a torpedinar la candidatura de Puigdemont i Comín. Va filtrar-se un informe a diversos mitjans, atribuït als serveis jurídics de la institució, que donava suport a la tesi espanyola que Puigdemont i Comín no podrien tenir immunitat i ser eurodiputats si no anaven a Madrid a jurar la constitució espanyola, cosa que hauria implicat que fossin detinguts i empresonats de manera immediata. Però l’informe fantasma que va demanar Tajani no portava cap logotip de l’eurocambra ni anava signat. No se sap que ningú demanés a Tajani que encarregués aquell informe. El fet que no anés signat va fer sospitar que la intenció real fos filtrar-lo a la premsa abans de les eleccions. Dos dies després de les eleccions, el 28 de maig, l’advocat Gonzalo Boye va assegurar que l’informe no era dels serveis jurídics i que tenia un origen fosc i una ‘cadena de complicitats bastant delicades’. Boye ha atribuït l’autoria de l’informe a Freddy Drexler, un polèmic alt funcionari del Parlament Europeu. Tajani cedeix a la pressió del PP, Ciutadans i el PSOE El 29 de maig, Puigdemont i Comín van presentar-se al Parlament Europeu per fer els tràmits com a eurodiputats electes. Els funcionaris van impedir-los l’entrada amb el pretext que ho feien per ordres del secretari general, Klaus Welle. La resposta va ser una carta dirigida a Tajani i a la Defensora del Poble, Emily O’Reilly, denunciant el ‘tracte discriminatori’ que havien rebut. La resposta de Tajani no va fer-se esperar. L’endemà, el 30 de maig, el president de l’eurocambra d’aleshores va decidir de revocar totes les credencials dels eurodiputats de l’estat espanyol que sí que les havien recollides el dia abans. L’escàndol de vetar Puigdemont i Comín havia fet que el PP, el PSOE i Ciutadans demanessin a Tajani de suspendre les acreditacions lliurades, i Tajani va seguir el criteri dels partits espanyols. Amb aquesta maniobra, Tajani volia impedir que Puigdemont i Comín fossin acreditats abans que Espanya enviés la llista d’eurodiputats al Parlament Europeu, un registre que ja sabien d’antuvi que exclouria Puigdemont, Comín i Junqueras perquè no se’ls permetria de jurar la constitució espanyola, tal com exigia la Junta Electoral espanyola. Obediència cega a Espanya En tot aquest afer, Tajani ha compartit les tesis de l’espanyolisme per provar d’evitar que Puigdemont i Comín fossin eurodiputats. En una carta del 26 de juny, van advertir el president de l’eurocambra que Espanya havia manipulat la llista d’eurodiputats perquè no els havia inclòs i van publicar tots els correus electrònics sense resposta de Tajani. ‘Contràriament al seu deure, el president del Parlament Europeu defuig la seva responsabilitat i actua com a president de part, a les ordres de certs partits polítics que li donen suport, i no pas com a president de tots els eurodiputats’, criticaven Puigdemont i Comín. L’endemà, Tajani els va respondre expulsant-se totes les responsabilitats i dient que es remetia a les decisions de les autoritats espanyoles i la Junta Electoral espanyola. L’obediència cega de Tajani a Espanya ha portat el Parlament Europeu a actuar sense criteri propi en aquest cas i a supeditar-se als interessos de l’espanyolisme, i finalment el Tribunal de Luxemburg ho ha posat en evidència. Sassoli, una nova etapa? El nou president del Parlament Europeu, David Sassoli, pot representar un canvi de tarannà respecte del seu predecessor. Sassoli ha mantingut Puigdemont i Comín vetats en espera de la resolució del Tribunal de Luxemburg, un vet que va reafirmar quan Espanya va enviar la tercera euroordre després de la sentència contra el procés. Tanmateix, ha reiterat que s’esperaria a la sentència. I una vegada coneguda la sentència, dijous, Sassoli va fer una dura intervenció al Parlament Europeu exigint a Espanya que acatés la sentència sobre Junqueras. A la tarda, va aixecar el vet a Puigdemont i Comín perquè accedissin a les instal·lacions del Parlament Europeu, on ahir van acreditar-se com a eurodiputats. Sassoli ha acatat la sentència i ha mogut fitxa ràpidament, i ha advertit que no acceptarà cap mena de discussió sobre aquesta qüestió. Duch, Martínez Alberola, Pérez… Tajani no és l’únic que ha treballat de bracet amb l’espanyolisme. Jaume Duch, portaveu i director general de comunicació del Parlament Europeu, ha fet servir la seva posició per a maniobrar contra l’independentisme. Clara Martínez Alberola, mà dreta de l’ex-president de la Comissió Europea Jean Claude Juncker, també ha influït els últims anys contra l’independentisme en els moments culminants del procés, quan se cercava el suport europeu. Pablo Pérez, cap de mitjans socials de la Comissió, és un altre dels espanyols ben situats a les institucions europees amb un discurs clarament anti-independentista que ha quedat en evidència amb la sentència de Luxemburg. El movimiento independentista es euroescéptico. Lo unico que ha conseguido es dividir Cataluña. Y cada vez que se salta las normas democraticamente aceptadas y consensuadas, se ha encontrado con el muro de la UE y sus intituciones. Y eso es lo que le molesta al gobierno de Torra — Pablo Pérez (@PabloPerezA) November 11, 2019

Summary: Antonio Tajani, artífex de la violació dels drets de Junqueras, Puigdemont i Comín


Tensió al barri del Raval de Barcelona durant el desnonament d’una família amb dos menors del carrer de Sant Bartomeu. Des de primera del matí un grup de veïns s’han concentrat davant del bloc per a impedir-lo, però també s’hi han desplegat agents antiavalots, que han carregat contra els activistes. 🔴CÀRREGUES AL RAVAL!! Reforços de la Brimo acaben de carregar al carrer Riereta per a fer-nos fora de Sant Bartomeu, on resisteixen algunes companyes. Veniu a fer suport per la Rambla del Raval!! El barri es defensa! pic.twitter.com/DL87jdOgXi — Sindicat Habitatge Raval (@RavalSindicat) October 10, 2019 Detrás de esa puerta hay dos mujeres y dos criaturas. Más lejos, las decenas de personas que querían evitarlo. Gracias, @sanchezcastejon, por negarte a regular los alquileres y a prohibir los desahucios sin alternativa. Gracias, @QuimTorraiPla, por tratarnos como a terroristas. pic.twitter.com/hPX9x6arWC — Jaime Palomera (@JaimePalomera) October 10, 2019 La tensió ha arribat al punt que les càrregues s’han estès fins a la Rambla del Raval. 🔴CÀRREGUES A LA RAMBLA DEL RAVAL🔴 Diverses veïnes i companyes del sindicat ferides en una càrrega brutal dels Mossos ara mateix!! pic.twitter.com/oIdqqcn5l0 — Sindicat Habitatge Raval (@RavalSindicat) October 10, 2019 La comitiva judicial ha acabat executant el desnonament i ha marxat abans de l’una del migdia. L’ajuntament es queixa que tot just estaven iniciant el procés de mediació entre la propietat i els veïns quan s’ha produït el desnonament. Colau carrega contra Buch La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha acusat el conseller d’Interior, Miquel Buch, d’utilitzar els Mossos d’Esquadra per a ‘fer-li la feina bruta als fons voltors’ amb els desnonaments. La batllessa ha remarcat que Barcelona necessita agents per a moltes tasques de seguretat, però ha lamentat que Buch ‘prioritza dispositius desproporcionats per desnonar famílies vulnerables.’ En aquest sentit, ha instat el govern espanyol a impulsar la mediació.

Summary: Tensió al Raval de Barcelona pel desnonament d’una família amb menors


Els actes institucionals principals de celebració de la Diada Nacional de Catalunya d’enguany es faran el 9 de setembre perquè no coincideixi amb el principi de la campanya electoral de les eleccions al Parlament de Catalunya del 27-S. Així ho ha anunciat el vice-president segon de la cambra, Lluís Maria Corominas, i el conseller de la presidència, Francesc Homs, durant la conferència de premsa de presentació dels actes. El parlament obrirà la commemoració el dimecres 9 de setembre, a les set de la tarda, amb l’acte de lliurament de la medalla d’honor d’or a la institució a la Fundació Institut Guttman, que celebra el cinquantè aniversari, i a les vuit primeres diputades del parlament restablert el 1980: Rosa Barenys, Maria Dolors Calvet, Teresa Eulàlia Calzada, Concepció Ferrer, Helena Ferrer, Marta Mata (a títol pòstum), Trinitat Neras i Assumpció Sallés. Les biblioteques i Ramon Muntaner, els protagonistes A les deu de la nit es farà a la plaça de Sant Jaume de Barcelona l’acte institucional de celebració de la Diada Nacional de Catalunya, organitzat conjuntament pel govern de la Generalitat i el Parlament de Catalunya. La història, la cultura i l’art seran la base d’aquest acte, en què es repassaran les commemoracions d’enguany, amb dos fils conductors principals: el centenari de la xarxa de biblioteques de Catalunya i els set-cents cinquanta anys del naixement del cronista Ramon Muntaner. Corominas ha destacat ‘el manteniment del caràcter institucional’ d’aquest acte, ha fet una crida per a la participació ciutadana i ha demanat a tots els partits polítics que hi assistissin perquè es tractava d’un acte de ‘normalitat democràtica’. Homs també ha remarcat el caràcter institucional de l’acte, el manteniment de l’esperit del canvi de format de la celebració de la Diada, que va impulsar el president Pasqual Maragall l’any 2004 amb el designi d’obrir-lo a la participació dels ciutadans. El director teatral Josep Maria Mestres ha creat un espectacle que resseguia l’evolució del país a partir del paper de les biblioteques de Catalunya. El propòsit és fer-los un homenatge amb motiu del centenari de la creació de la xarxa de biblioteques de la Mancomunitat de Catalunya. L’acte, que serà conduït per l’actor Pep Cruz, dóna protagonisme a la microhistòria de Catalunya continguda als relats personals de bibliotecaris i bibliotecàries de tot el país. Els texts seleccionats reflecteixen moments clau de la història del país, entrellaçats amb peces musicals simbòliques i representatives de Catalunya. L’altre gran fil conductor de l’acte d’enguany és la commemoració dels set-cents cinquanta anys del naixement de Ramon Muntaner. A partir d’un relat elaborat per l’escriptor Albert Sánchez Piñol, l’artista audiovisual Franc Aleu ha pres d’inspiració les quatre grans cròniques medievals catalanes, de les quals Ramon Muntaner en va escriure la més llarga, per elaborar un mapatge per a repassar la història de Catalunya des de la fundació, l’any 988. Ho farà amb la projecció d’un audiovisual a la façana renaixentista del Palau de la Generalitat, símbol de la voluntat d’autogovern del país. Les efemèrides que es recordaran aquest any durant la celebració són: set-cents anys de la mort de Ramon Llull, set-cents cinquanta anys del naixement de Ramon Muntaner, cent cinquanta anys del naixement d’Enric Morera, cent anys del naixement de Neus Català, cent anys de la creació de la xarxa de biblioteques públiques, setanta-cinc anys de l’afusellament de Lluís Companys, president de la Generalitat de Catalunya, i vint anys de la mort d’Ovidi Montllor. A l’acte participaran, amb interpretacions musicals i lectures de texts, l’Orfeó Català dirigit per Josep Vila; la Banda Municipal de Barcelona, dirigida per Salvador Brotons; la Colla Sardanista Mare Nostrum; els ballarins Xavier Bagà, Bebeto Cidra, Marina Cidra, Cesc Gelabert i Glòria Gella; els actors Sílvia Bel, Pep Cruz, Vicky Peña, Mercè Pons i Rosa Renom; les cantants Alba Carmona i Ilona Schneider, i el guitarrista Toti Soler. La imatge del cartell de la Diada d’enguany és una pintura rupestre de la Roca dels Moros del Cogul, a la comarca de les Garrigues. Datada l’any 5.000 aC, representa una escena de dansa. Les pintures del Cogul són una de les primeres representacions artístiques de la col·lectivitat a Catalunya i, en aquest cas, dels homes i les dones del neolític que vivien a la plana de Lleida. Les pintures van ser declarades Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO l’any 1998 com a part del conjunt rupestre d’art llevantí, que a Catalunya n’hi ha seixanta de registrats. L’Onze de Setembre mateix, tant la mesa de la diputació permanent del parlament com el govern faran les respectives ofrenes florals al monument de Rafael Casanova de Barcelona. A més, els palaus del parlament i de la Generalitat faran jornades de portes obertes.

Summary: El govern català avança els actes institucionals de la Diada al 9 de setembre


A primera hora, anant amb el tren de la costa, els whatsapps dels passatgers bullen d’activitat. Tothom es felicita per Sant Jordi, tot i que de roses encara no se n’hi veuen, al vagó. La mar ben encalitjada no fa prou honor a una festivitat tan lluminosa, tan de cultura, tan de carrer. Però, deixant fluir la memòria literària, surten uns versos de Joan Maragall: Avui el mar té vint-i-vuit colors i tot està revolt, el cel i l’aigua: el cel brillant i blau; el vent, furiós. Hi escotona els núvols i els empaita. Fa voleiar banderes i blancors, retorç i esbulla els arbres amb gran sanya: tot són crits i sorolls i lluentors, amb un fresseig i un bellugueig que espanta. A les deu del matí el pati del Palau de la Virreina, seu de l’Institut de Cultura de Barcelona (Icub), a la Rambla, ja és ple d’editors, escriptors, agents, polítics i més espècimens de la festa. Durant molts anys l’hotel Regina es va encarregar d’organitzar l’esmorzar de Sant Jordi, el punt de partida on s’aplegaven els protagonistes i es feien la foto de família. L’any passat, l’hotel va deixar de fer l’esmorzar, que ja s’havia convertit en tradicional. Enguany, ha pres el relleu de l’acte l’Ajuntament de Barcelona. Al pati de la Virreina s’hi està més bé, tot és més oxigenat. Fragment de la fotografia de família, on trobem les escriptores Gemma Pascual i Bel Olid i l’editora Montse Ayats, entre més (fotografia: Albert Salamé). De seguida ens trobem els primers editors, Jordi Ferré i Rosa Rey, de 9 Grup, que ens diuen que estan molt animats i que tota la setmana ha anat molt bé de vendes, especialment el cap de setmana. Després, el director editorial del Grup 62, Emili Rosales, confirma aquestes bones perspectives i assegura que pot ser un Sant Jordi històric. Alguns dels llibres del grup es prefiguren com els més venuts de la jornada: el de Martí Gironell, La força d’un destí; el d’Antoni Bassas, Bon dia, són les vuit!; i també Operació Urnes, de Laia Vicens i Xavier Tedó, que pot convertir-se en el llibre més venut de no-ficció en català de la història, amb quaranta mil exemplars. Aleshores es demana als escriptors que es col·loquin a l’escenari, com formant una coral, per fer la fotografia de família. Després el nostre fotògraf, Albert Salamé, ens confirmarà que hi ha hagut patacades per sortir-hi. No hem estat gaire al cas de les paraules de la batllessa, Ada Colau, perquè ens hem trobat l’editora Maria Bohigas, que ens diu que el Sant Jordi se li presenta bonic, exuberant. I tot seguit, confusa, mirant cap a l’escenari, afegeix: ‘Escolta’m, d’aquests de la foto no conec ningú. On són els escriptors?’ Després, analitzant la foto feta per Salamé, fent zoom, sortosament descobrirem a primera fila les escriptores Najat El Hachmi, Gemma Pascual i Bel Olid, i la presidenta de l’Associació d’Editors en Llengua Catalana, Montse Ayats. Maria Bohigas saluda les seves autores estrella d’aquest Sant Jordi, Antònia Carré-Pons amb Com s’esbrava la mala llet i l’autora sorpresa, Eva Baltasar, amb Permagel. Una diu que ha rebut cops de colze; l’altra, cops de maluc. I fan broma i tenen ganes de viure el Sant Jordi i de conèixer lectors. Per a Eva Baltasar aquest és el seu primer Sant Jordi i se’l mira com si fos una turista. A la sortida de la Virreina, ens trobem l’escriptor Raül Garrigasait, autor d’Els estranys (premi Llibreter i premi Òmnium a la millor novel·la de l’any). Ens espanta: —Vinc consternat. —Què passa? —M’acaben de fer una entrevista per TV3 i no m’han fet ni una sola pregunta sobre el llibre. —… —Per una altra banda, acabo de parlar amb una periodista del diari Le Monde, que m’ha fet tot de preguntes polítiques. I m’ha fet la sensació que venia amb ganes d’escoltar. I preguntava si ens sentíem obligats a prendre posició. Jo li he dit que no en teníem cap obligació, però que alguns sí que sentíem la necessitat de fer-ho. I cal dir-ho, pocs dies abans que Valtònyc potser haurà d’entrar a la presó i quan fa dos dies que la policia va requisar les samarretes grogues a la final de la copa del rei. L’escriptor Raül Garrigasait. Pugem plegats per la Rambla, que ja va plena i ja és tancada al trànsit. Ens fa gràcia trobar una parada de llibres de vell de la col·lecció Bernat Metge, perquè en Garrigasait és avui el responsable editorial de la col·lecció. A mig pujar, ens trobem l’editor Joan Carles Girbés. Parlem d’una fila de lectors que sembla que té un jovenet amb una gorra posada a l’inrevés. Deu ser un youtuber, especulem. Però no, descobrim que la cua és per a la directora de cinema i actriu Leticia Dolera, que he escrit un llibre sobre l’assetjament i el #MeToo. A les onze tocades, a la plaça de Catalunya, saludem dos escriptors de L’Avenç: Julià Guillamon, que signa El barri de la plata, i Adrià Pujol Cruells, autor d’Els barcelonins. Què us sembla aquest Sant Jordi? Pujol Cruells dispara: ‘Em fot de molt mala llet els que no hi poden ser.’ Quin nus a la gola. El comentari el recull Guillamon: ‘Mira, tot baixant he passat per davant de la parada de Tabarnia, allà a l’altura del Palau Robert, i has de prendre una til·la…’ Un lector que es troba davant de Guillamon, tanca: ‘És una vergonya!’ D’esquerra a dreta: Adrià Pujol Cruells, Julià Guillamon i Carme Riera (fotografia: Albert Salamé). D’esquerra a dreta: Eugènia Broggi, Irene Solà i Maria Guasch (fotografia: Albert Salamé). Continuem caminant amunt. El groc és el color predominant de la jornada. Ens plantem davant de la llibreria Jaimes, on trobem unes somrients joves autores de l’Altra editorial: Irenen Solà, premi Documenta amb Els dics i Maria Guasch, que amb Els fills de la Llacuna Park, va quedar finalista del premi Òmnium a la millor novel·la de l’any i acaba d’aconseguir el premi de la Crítica espanyola. Totes dues es mostren molt emocionades començant a viure el seu primer Sant Jordi a Barcelona amb signatures. Formen part dels noms d’escriptores emergents que han marcat aquest Sant Jordi. En aquest sentit, Maria Guasch comenta: ‘Això també ha passat en l’àmbit del cinema, mireu el Festival de Màlaga que acaba de passar. I ho hem de celebrar, però tinc ganes que una situació com aquesta deixi de ser excepció.’ Són les dotze tocades i anem a trobar en Quim Monzó. —Mare, mira qui hi ha aquí! —Aina, filla! Una nena, adolescent o més petita, arrossega la seva mare i tota la família cap a la part de darrere de la parada d’Òmnium Cultural, a la rambla de Catalunya tocant el carrer de la Diputació. Quim Monzó, Premi d’Honor de les Lletres Catalanes, hi ha signat llibres, d’onze del matí a dotze del migdia. Hi hem arribat que l’escriptor ja havia acabat. Ho havia allargat més de quinze minuts. Parlava amb en Marcel Mauri, vicepresident d’Òmnium, quan la nena li ha demanat una selfie i tota la família s’hi ha afegit. Després, una lectora també s’hi ha fet una foto. I una altra. És popular, en Monzó. L’acompanyem rambla de Catalunya avall mentre li demanem com ha anat la trobada amb els lectors i quins llibres li han fet signar. I ens explica que n’ha signats de totes les èpoques, fins i tot un Self-service que va escriure amb en Biel Mesquida. ‘La gent es porta els llibres de casa. És lícit en un dia com avui’, diu. I continua: ‘El fet més rellevant és que avui ja no és Sant Jordi, el dia del llibre i la rosa, sinó que és Sant Jordi, el dia de la “selfie” i la rosa.’ I mentre anem caminant, a pas lleuger, per un costat de la rambla de Catalunya, un jovenet agosarat (no deu pas tenir més de quinze anys) interpel·la en Monzó tot demanant-li si es poden fer una selfie. ‘Ho veus?’, ens diu en Monzó. I demanem al jovenet quin és el llibre que més li ha agradat de Quim Monzó. Sorpresa! Ens diu que no se n’ha llegit pas cap, que li demana la foto perquè l’ha vist a la televisió. Diu que prefereix en Sergi Pàmies. I diu que l’últim llibre que s’ha llegit és La catedral del mar, que es va llegir en dos estius consecutius. En Monzó demana al jove si sap que en Falcones té problemes amb Hisenda. Arribem a la Gran Via i Monzó aconsegueix trobar un taxi. Pugem amb ell i continuem conversant. Li demanem si demà escriurà sobre Sant Jordi. ‘Què dius ara! Hi haurà cinquanta articles sobre Sant Jordi demà al diari!’ I ens explica que ja té enllestit l’article de demà, que tracta d’una normativa que es vol aplicar a Uganda: ‘El president d’aquest país vol prohibir el sexe oral. És una notícia, no m’ho invento. Diu que la boca és per a menjar, menjar aliments, que el sexe és una altra cosa i que si practiques sexe oral, et poden sortir cucs als budells.’ Quim Monzó dins el taxi (fotografia: Albert Salamé). Monzó estrena camisa, una camisa cridanera. S’ha endut dues roses grogues de la parada d’Òmnium. El taxi s’atura al carrer de Sepúlveda, cantonada Rocafort. Se’n va a l’estudi. El seu Sant Jordi s’ha acabat. Quim Monzó se’n va a escriure l’article de dimecres. No sabem de què tractarà. Hem deixat en Monzó a prop del seu estudi i no deixem el taxi per tornar a la batalla: volem trobar en Màrius Serra, autor de La novel·la de Sant Jordi, enguany molt ben acompanyat pel protagonista del llibre, Oriol Comas. Tots dos no han parat de signar. Explica Serra: ‘Hi ha hagut molt de moviment tot el matí. Estic signant més enguany que en tots els Sant Jordis viscuts, fins i tot més que quan vaig guanyar el premi Sant Jordi. No recordo cap Sant Jordi amb tanta intensitat com aquest.’ Heu viscut cap paral·lelisme amb la novel·la? ‘De moment no s’ha mort ningú, però tinc una sensació de mirall.’ Oriol Comas cridat a l’ordre per Màrius Serra (fotografia: Albert Salamé). I Oriol Comas assegura: ‘Com s’explica en la novel·la, jo prenc algunes decisions tirant els daus. Sense anar més lluny, a un quart de tres m’escaparé a fer un Dry Martini i tiraré els daus per decidir si me’n prenc un o dos. Si els daus van a favor, amb dos Dry Martini no sé pas si continuaré signant.’ A l’hora de dinar anem a la terrassa de l’hotel Condes de Barcelona, on el Grup 62 fa anys que munta un espai per a dinar una mica i reposar, un espai de trobada d’escriptors del grup, gent del sector i polítics, és clar. Ens trobem Najat El Hachmi, contenta de com funciona la seva darrera novel·la, Mare de llet i mel. Explica que ha signat llibres a moltes mares i filles. Tornem al tema de la literatura escrita per dones, com un dels elements destacats d’aquest Sant Jordi. Explica: ‘El problema és que sigui una moda i això pot portar a desactivar aquesta problemàtica. Fixeu-vos amb la violència de gènere. És un tema desgastat mediàticament. Per una banda, és positiu que en l’ambient hi hagi aquest corrent per a les noies joves d’ara. Però, per una altra, si només et quedes amb la lectura de la Leticia Dolera, que no et porti a llegir la Capmany o la Silvia Federici, que parlen de feminisme des de l’aprofundiment i no des del pamflet, no avançarem. El problema de fons és que no hi ha educació en el feminisme. En tota l’escolarització no es parla de feminisme, no es troba en el currículum.’ Najat El Hachmi (fotografia: Albert Salamé). Hi trobem molts escriptors, al dinar: Martí Gironell és un dels més saludats, perquè amb La força d’un destí ja s’apunta que serà dels més venuts. Saludem Pep Puig, autor d’Els metecs, una novel·la que entre crítics i escriptors la comencen a llegir i a valorar. Clara Queraltó, premi Mercè Rodoreda, comenta que ja ha trobat lectors que s’havien llegit el seu llibre i li havien aportat mirades i significats que ella no s’havia imaginat. I Jordi Puntí, que ha signat els seus dos llibres de Sant Jordi, Tot Messi i Això no és Amèrica, tot i que sobretot ha signat el dedicat al crac blau-grana. Joan-Lluís Lluís i Clara Queraltó, a contrallum. Al dinar també hem trobat Clara Puig, filla del conseller de Cultura, Lluís Puig, que treballa al Grup 62. El regidor Jaume Ciurana li ensenyava un vídeo que ha editat el seu partit, on els seus regidors llegien entre tots el poema Llibertat de Paul Éluard, en una traducció del poeta Marc Granell. No volem anar-nos-en del dinar sense parlar amb Joan-Lluís Lluís, premi Sant Jordi amb Jo soc aquell que va matar Franco: ‘Aquest Sant Jordi és molt més intens que cap altre que hagi viscut. A la parada d’Òmnium s’han exhaurit els seixanta-cinc exemplars que tenien i encara m’ha quedat un quart d’hora. Us explicaré una anècdota: diumenge a Sant Just Desvern, una senyora se’m va plantar al davant amb el llibre, perquè l’hi signés. Em va mirar fixament i va començar a plorar. I no sé per què plorava, no vaig gosar preguntar-li-ho. Em va impactar molt.’ I continua: ‘Sobre la recepció del llibre, encara no sé gaire què dir, perquè he fet moltes presentacions però els lectors que em comenten la novel·la trobo que no en fan una valoració detallada, com si no s’atrevissin a fer-ne una valoració realment personal. Amb les altres novel·les que he fet s’hi han atrevit més.’ I amb certa ironia, abans de tornar al carrer a signar, Joan-Lluís Lluís diu: ‘Això de ser premi Sant Jordi m’ha implicat coses fantàstiques. Mira, he visitat la casa de Pompeu Fabra a Badalona, que no es pot visitar; he entrat al parlament sense acreditació; m’he perdut en un pàrquing gegant amb en Màrius Serra…’ Sortim al carrer. Continua ple de gent contenta, comprant llibres i roses. La tarda encara s’allarga, perquè hi ha molta gent que surt de treballar i s’arriba al centre. A les set del vespre s’han sabut els títols dels llibres més venuts. No hi ha sorpreses. Haurem d’esperar a divendres per a saber quin ha estat l’abast d’aquest Sant Jordi, si ha estat històric, que voldria dir superar la venda de l’any passat, que va ser un any excepcional, o si ha estat una gran festivitat en què s’han igualat les darreres xifres de vendes. Una cosa és ben certa, com diu Emili Rosales: ha estat un Sant Jordi de tres dies.

Summary: L’èxit d’un Sant Jordi de tres dies


El conseller de Territori Josep Rull ha exhibit un to tranquil en la seva declaració pel judici contra el procés i ha respost a les preguntes de la fiscal Consuelo Madrigal, de l’advocada de l’estat espanyol, Rosa María Seoane, i de les defenses, però no de Vox. Durant la declaració, ha aconseguit de doblegar els arguments de la fiscalia, pels quals li demanen setze anys de presó i setze d’inhabilitació. El ministeri fiscal el considera responsable, com a conseller de Territori durant el referèndum del 2017, d’haver impedit l’atracament d’un vaixell que mobilitzava forces armades al port de Palamós i que havien d’impedir el referèndum. Vegeu a continuació els deu moments més destacats de la declaració de Josep Rull: Rull esmicola l’únic argument amb què l’acusaven de rebel·lió La ferma defensa del català de Josep Rull davant el Suprem espanyol Rull critica la utilització política del TC Rull, sobre la violència de la policia espanyola l’1-O ‘Es va neutralitzar l’autonomia financera de Catalunya’ ‘Tenia la plena convicció que les urnes apareixerien’ Rull demana a la fiscalia i a l’advocacia de l’estat que escriguin correctament Terrassa ‘Sempre defensaré el dret de manifestació, evidentment’ Rull ha d’aclarir a la fiscal que la Generalitat no té competència sobre les autopistes Rull explica que va votar sí a la ‘declaració política’ del 27-O

Summary: Els deu moments més destacats de la declaració de Rull


’55 urnes per la llibertat’, l’exposició itinerant que denuncia la violència del primer d’octubre a través de l’art, arriba a Barcelona. Va ser inaugurada a Brussel·les al juny i durant la primera quinzena del mes de setembre s’ha pogut visitar a la Casa de la Catalanitat a Perpinyà. A Barcelona serà inaugurada avui a la tarda a les 18.00 al Claustre Max Cahner de l‘Arts Santa Mònica i es podrà visitar fins al 25 de novembre. ‘El primer d’octubre ens van ofegar i no pot ser que ens quedem sense aire.’ L’artista David Torrents resumeix amb aquestes paraules tan contundents l’essència de l’exposició promoguda pel Comitè de Solidaritat Catalana de Catalunya Nord. L’entitat va donar cinquanta-cinc urnes del referèndum a cinquanta-cinc artistes, que les han convertides en obres d’art per a reivindicar la llibertat. Partint d’aquest mateix material comú, l’urna del primer d’octubre, cada artista ha volgut exposar la seva visió sobre què va significar aquell dia. Alguns, com ara David Torrents i Franc Aleu, s’han centrat a denunciar la violència de la policia i la repressió de l’estat espanyol. Aleu explica que, en la seva obra, vol fer referència a Felipe VI: ‘Li diuen “El preparao” perquè ha estudiat molt per ser rei. Al final, només li ha servit per a estar disposat a apallissar les nostres àvies amb l’objectiu de mantenir-se en el càrrec. Fins que no posem fi a la monarquia, no hi podrà haver entesa entre els pobles.’ L’urna de l’artista Franc Aleu. Torrents fa la seva denúncia partint de l’experiència: ‘A l’urna, hi plasmo tota la meva família, que som dins, ofegats com en un aquari. Intenta reflectir què vam sentir quan érem al col·legi i experimentàvem amb intensitat totes les coses que passaven al voltant. Vam sentir la violència malgrat que allà no hi va haver càrregues.’ L’urna de David Torrents i Jacqueline Molnár. Alguns altres artistes, en canvi, han preferit de subratllar els punts positius d’una jornada en què el poble va saber resistir amb fermesa i creativitat malgrat la violència. ‘La meva obra té la tapa de l’urna oberta per a remarcar la incògnita de què passava si votàvem. Podem parlar? Podem votar? Realment serveix un vot?’, explica l’artista Tom Carr. L’urna de l’artista Tom Carr. En una línia semblant, Enric Pladevall, que també hi participa, vol reivindicar allò que considera ‘l’acció política més important de Catalunya d’ençà de la guerra del 1936-1939.’ Urna de l’artista Enric Pladevall. Missatge contundent dels artistes Així és com volen enviar un missatge de denúncia de la violència policíaca del primer d’octubre, d’una manera contundent i col·lectiva, amb una participació prou àmplia: J. Franc Aleu, Nora Ancarola, Miquel Arnaudiès, Biel Barnils Carrera, Jacquie Barral, Núria Batlle, Pere Bellès, Fabien Boitard, Danièle Busquet, Tom Carr, Francesca Caruana, Pascal Comelade, Roger Cosme Esteve, Joël Desbouiges, Quim Domene, Philippe Domergue, Pep Duran Esteva, Ignasi Esteve i Bosch, Joan Fontcuberta, Marc Fourquet, Gabriel, Jesús Galdón, Jordi Isern, Salvador Juanpere, Patrick Jude, Emmanuelle Jude, Brigitte Kühlewind Brennenstuhl, Delphine Labedan, Lola Lasurt, Antoni Llena, Anna Llimós, Francesca Llopis, Assumpció Mateu, Odile Marot, Enric Mauri, Carme Miquel, Pere Noguera, Gilles Olry, Frederic Perers, Enric Pladevall, Xevi Prat, Jaume Ribas, Antònia Ripoll, André Rober, Dolors Rusiñol Masramon, Esteve Sabench, Gerard Sala, Carme Sanglas, Claret Serrahima, Servand Solanilla, David Torrents i Jacqueline Molnár, Francesc Torres, Montse Vendrell, Christian Vila i Marga Ximenez. ‘És la primera denúncia d’aquesta mena, però no serà l’última. La gent de la cultura s’implica per demanar, per una banda, concòrdia i, per una altra, que s’alliberin els presos polítics’, explica Torrents. ‘Els artistes no sempre es manifesten voluntàriament en un fet històric, però en aquest cas ens manifestem tots, i ja era hora!’, afegeix. ‘Els músics van ser els primers a dir-hi la seva i nosaltres potser hem necessitat més espai per a reaccionar.’ Pladevall recorda que ells ja es van definir a favor del dret de decidir l’any 2014, abans que alguns altres col·lectius. Tanmateix, creu que ‘la repressió ha causat molta por’ i que, per aquest motiu, alguns no han volgut participar en la mostra. El catàleg de l’exposició. La denúncia internacional d’un dia que durarà anys La mostra, que es podrà visitar a Barcelona fins el 25 de novembre, arribarà a Vic el desembre. L’any vinent passarà per València, Cervera i Girona i després per algunes ciutats europees. De fet, la internacionalització de la denúncia de la repressió n’és un dels objectius principals. ‘Volem cridar l’atenció sobre aquesta situació tan singular a Catalunya, que al cap i a la fi és un problema present a molts països d’Europa’, explica Tom Carr. Precisament, Franc Aleu entén l’exposició com una manera d’explicar al món què passa a Catalunya: ‘Convé que circuli pel món i viatgi durant anys per a deixar ben clar que “ni oblit ni perdó”.’ Quan s’acabi la ronda, les obres seran subhastades i els diners que en facin s’ingressaran a la caixa de solidaritat amb els polítics perseguits. El catàleg de l’exposició també servirà per a finançar-la. Aquesta publicació, editada en català, anglès i francès, és a la venda del mes de juny ençà. A més de les creacions de l’exposició, inclou texts d’autors diversos i fotografies d’alguns fets de les setmanes anteriors i posteriors al referèndum. És un llibre solidari en què tots els qui hi han participat ho han fet sense ànim de lucre, fins i tot la distribuïdora i els llibreters. ‘En diem El llibre groc perquè és tot pintat de groc. Vèiem clar que havia de ser així, per tota la càrrega simbòlica que té’, explica David Torrents, que ha dissenyat el catàleg i que ha participat en l’exposició. El catàleg també inclou texts d’autors diversos.

Summary: Arriba a Barcelona ’55 urnes per la llibertat’, l’exposició que denuncia la violència del primer d’octubre


Proposen una oficina a Londres i un servei per a familiars a Barcelona per a l’adaptació BARCELONA, 2 (EUROPA PRESS) La ministra de Sanitat, Dolors Montserrat; el conseller de Salut de la Generalitat, Antoni Comín, i el tinent d’alcalde d’empresa de Barcelona, Jaume Collboni, han visitat aquest dimarts l’Agència Europea del Medicament (EMA), situada a Londres, per promoure que la capital catalana aculli la seva seu després de la marxa del Regne Unit de la UE. Els tres representants han liderat la visita de treball, durant la qual s’han reunit amb treballadors i la direcció del centre, han detallat les tres administracions en sengles comunicats. Montserrat, Comín i Collboni són els primers representants d’una de les candidatures que visita les actuals instal·lacions de l’agència europea, fet que “constata l’aposta de les tres administracions”. Han explicat a treballadors i direcció la “solvència de la candidatura de Barcelona”, que proposa la Torre Glòries com a seu de l’EMA i es compromet amb un bon procés d’adaptació per als treballadors, amb una oficina a Londres i un servei a Barcelona per als familiars. En una compareixença conjunta després de la visita, han defensat que els treballadors i la direcció del centre requereixen certeses i informació directa sobre la candidatura de Barcelona, i han assegurat que aquesta ha rebut un bon acolliment durant la visita. Confien que aquesta visita contribueixi a confirmar que la capital catalana és la millor opció per acollir aquest organisme de supervisió i control de la seguretat dels medicaments en la UE, donada la celeritat en el trasllat i la connectivitat mundial que ofereix la ciutat. “CANDIDATURA D’ÈXIT” La ministra ha defensat que Barcelona representa una “candidatura d’èxit” que aporta certeses i seguretat als treballadors de l’agència, de la qual ha destacat el seu capital humà, i ha recordat que Espanya ocupa el segon lloc europeu en l’aportació d’experts a aquest organisme i en assajos clínics realitzats. Ha advocat per que “es compleixin tots els requisits al més alt nivell, perquè quan es decideixi la candidatura sigui molt difícil dir que no a Barcelona”, i ha elogiat la col·laboració entre les tres administracions perquè la seu es traslladi a Barcelona, que ja alberga grans companyies farmacèutiques. MODEL SANITARI CATALÀ El conseller ha sostingut que la qualitat de la investigació, de la xarxa assistencial, la innovació i la indústria de Catalunya fan de Barcelona la candidata ideal per acollir l’agència. Comín ha subratllat que un dels requisits per acollir-la és poder col·laborar amb el sistema nacional de salut del país en el qual se situa, i que el model sanitari català, que depèn de la Generalitat, és un dels millors d’Europa, segons ell. INDÚSTRIA I EMPRENEDORIA Collboni ha destacat el caràcter obert i cosmopolita de Barcelona i la seva capacitat d’atracció del talent internacional, i ha remarcat que la capital catalana combina un important pes en la indústria vinculada a la salut amb un dels ecosistemes d’emprenedors més innovadors d’Europa. “Les grans coses a Barcelona les hem fet sumant. Quan sumim institucions i societat civil, Barcelona guanya”, ha mantingut el tinent d’alcalde.

Summary: Estat, Govern i Ajuntament promouen a Londres que Barcelona aculli l’EMA


La junta electoral provincial de Barcelona ha ordenat a l’Ajuntament de Barcelona que retiri la pancarta ‘Llibertat presos polítics’ que hi ha penjada al balcó del consistori i tots els eslògans i cartells d’aquesta mena que hi hagi penjats als edificis i dependències municipals. La junta ha fet cas d’un recurs presentat per Ciutadans, i ha dit al consistori que hi ha diversos partits que concorren a les eleccions del 21 de desembre amb candidats que actualment són a la presó i que recullen en el seu programa electoral l’alliberament d’aquests presos. Per aquesta raó, la Junta electoral considera que la pancarta i qualsevol símbol similar trenquen la ‘neutralitat institucional’ que ha de presidir el procés electoral. Aquesta tarda el president de Cs, Albert Rivera, ha celebrat la decisió de la junta. ‘Diversos partits que es presenten a les eleccions inclouen en les seves llistes persones que són a la presó provisional i una de les seves finalitats és que siguin posats en llibertat’, diu textualment la junta en la resolució que ha difós l’ACN. ‘Per aquesta raó, la pancarta inexorablement s’identifica amb aquests partits polítics i es confon amb les expressions que aquestes formacions (ERC i el PDECat) utilitzen en període electoral’, afegeix. I encara: ‘Com que no tots els ciutadans ni tots els partits polítics de Barcelona que es presenten a les eleccions s’identifiquen amb aquest eslògan, mantenir-lo en un edifici públic durant un període electoral afecta la neutralitat que s’exigeix a les institucions públiques i vulnera l’article 50.2 de la LOREG.’ Just ahir la junta electoral central ja va prohibir als membres de les meses electorals de dur al llaç groc de suport als presos polítics. La mesura es fa extensiva als interventors i apoderats dels partits i justifica la decisió dient que han de ‘mantenir una posició de completa neutralitat’. A més, la junta electoral de Barcelona ha prohibit a TV3 d’utilitzar les expressions ‘govern a l’exili’ o ‘consellers exiliats’ perquè entén que infringeix el principi de neutralitat informativa.

Summary: Nova censura de la junta electoral: obliga l’Ajuntament de Barcelona a retirar el cartell ‘llibertat als presos polítics’