Setanta-cinc anys i en plena forma. Ernest Maragall va deixar anar un discurs com a president de la mesa d’edat del parlament que encara ressona entre orella i orella d’alguns diputats. Diu que hauria de ser un jubilat normal, però que l’excepcionalitat del moment l’ha fet tornar a la primera línia institucional. Diputat d’un parlament excepcional per Esquerra Republicana, Maragall posa la seva experiència i el coneixement dels mecanismes del poder al servei del projecte de República Catalana. En aquesta entrevista, analitza per què som on som i com creu que cal encarar els mesos que vénen. Parla del combat entre la força de la majoria democràtica i la força de l’estat amb tots els seus instruments. I diu que la sobirania és com un múscul que cal entrenar per enfortir-lo. —Per què no s’ha aconseguit la independència? —Jo crec que ens sentim força independents. En el sentit més profund. Que no és el sentit pràctic i institucional del poder polític. Però ens sabem en condicions de governar-nos i ser allò que som. I des d’allò que som, projectar-nos com a país en el millor sentit. I en el procés d’aconseguir això, que era una aspiració i ara és una consciència, hi ha també un aprenentatge d’allò que hem aconseguit i del camí que encara ens falta fer. Segurament és per això que el terme ‘independència’ ha anat deixant pas al terme ‘república’. —La consciència és important. Però per a resoldre una situació preocupant cal que la República sigui real… —D’això es tracta. De portar-la a la pràctica. Passa que no n’hi ha prou de proclamar-la, dir-la o saber-la, sinó que efectivament hem de construir república. Hem de construir societat, un model de relacions, un model de capteniment institucional, d’equitat interna i de distribució de poder a casa nostra. I tot això vol dir república. Hem de pensar què vol dir educació, què vol dir justícia… I d’això, en tenim molts elements i molts indicis, però ens falta molta concreció, canvis i transformacions. —Sense desconnexió formal i real, ja sabem que no ho permeten des de Madrid, tot això. Aquesta experiència ja la tenim. —És contra això que una part significativa de la societat ens hem rebel·lat. Tot això ve de lluny. La proposta federal que portava el segon estatut –si voleu, amb un punt d’ingenuïtat i d’optimisme excessiu– ja venia de la constatació de la degradació del primer. Si es repassen les sentències del Tribunal Constitucional dels anys noranta, són l’evidència que aquell presumpte punt de partida no era punt de partida de res sinó que era punt de retrocés. Quan la societat catalana va reaccionar el 2010, ho va fer des de la intuïció i la consciència que s’havia acabat una determinada manera d’entendre la relació entre Catalunya i Espanya. Aquella que es basava en l’acord petit –o no tan petit–, en el mercadeig, en l’intercanvi de favors. I s’obria un període que tractava d’una altra cosa que era poder real, autogovern en profunditat i, al capdavall, república. —En feu un balanç clarament positiu? —Des d’aleshores, l’evolució ha estat positiva. S’ha construït i s’ha projectat pensant en futur. El país sap que la república no es proclama un dia, sinó que es construeix cada dia amb els recursos que tens a les mans. En aquest moment, en tenim pocs perquè estem intervinguts, controlats i limitats. És molt important d’alliberar-nos d’aquest primer dogal. I ser amos de la nostra capacitat de decisió. I, un cop alliberats d’aquest dogal, decidir com utilitzem aquest marc insuficient però real de poder per construir república. Si ho fem bé, la república caurà com fruita madura. Però l’hem de conrear, l’hem de regar, l’hem d’enfortir, l’arbre ha de créixer sa i fort, ha de fer arrels… Per això ara parlem d’ampliació. Ara tenim tota la informació. Tenim l’1 d’octubre i el 21 de desembre. Ho sabem tot. Ara cal ser capaços de demostrar que n’hem après i som conseqüents. —Això que sabem és que tenim la majoria però no tenim la força? —Tenim una majoria. I no tenim una força d’estat. És obvi. Aquesta no la tenim. Però tenim la força democràtica d’una majoria significativa de la població. I amb la consciència que, per convertir-la en força real, l’hem d’ampliar. Una manera de contrarestar la força de l’estat és per la via democràtica de l’ampliació de la majoria republicana. I aquest és el missatge que tenim damunt la taula i l’autoexigència nostra. Ja no és tan sols la mobilització, ni la manifestació, la indignació o afirmació. Ara és construcció. Vol dir governació; vol dir parlament; vol dir societat… Que aquesta societat que ha anat per davant nostre aquests vuit anys, ara hauria d’estar al nostre costat i mantenir-se activa. I això vol dir fer política, en definitiva. —Els catalans sabem conjugar el llenguatge del poder? —És una bona reflexió. Ens hem acostumat massa a no tenir estat. I a delegar inconscientment o a tenir un grau de renúncia implícita real perquè hi ha un determinat tipus de decisions que no preníem nosaltres. Això és també un aprenentatge. Diria que aquests anys han servit també per a ser més conscients de tot allò que es decideix sense nosaltres i, tot sovint, contra nosaltres. Per tant, ser estat vol dir prendre decisions que fins ara no havíem pres. I això té efectes no tan sols sobre la institució i l’ens abstracte i global, sinó en l’acció diària de la nostra societat. Hi ha milers de coses per a encarar i resoldre en el terreny de la desigualtat, la injustícia, l’administració eficient… Podríem fer-ne una llista força llarga. —Voleu dir que s’és sobirà exercint la sobirania? —Sí. Amb la consciència que no és mai absoluta. La independència i la sobirania no són conceptes estàtics. La independència és una espècie d’aspiració, més que no pas una realitat institucional, en aquest món global. I la sobirania sí que ha de ser una part conscient del nostre projecte. La volem tota per a poder-la compartir. Bàsicament, amb el nostre entorn europeu. Una Unió Europea que ara no ens agrada i que no acceptem tal com és, però que ens necessita. Podem ser-ne un factor de regeneració i construcció. La sobirania és com un múscul que s’enforteix exercint-la. Necessita entrenament, aplicació diària i constant. —La primera llei que es faci al parlament serà suspesa automàticament pel Tribunal Constitucional. Es digui llei de pobresa energètica o com es digui… —Podem fer-nos totes les hipòtesis negatives que vulguem. —No són hipòtesis. Són realitats viscudes fa pocs mesos. Són realitats d’aquest aprenentatge… —Però aquesta és la lliçó d’aquest passat immediat. Hem de saber-la i hem de saber actuar sense repetir els mateixos plantejaments i la mateixa manera de concretar-ho. Hem d’actuar d’una manera més intel·ligent i eficient. Que tindrem punts i moments en què l’estat blocarà la nostra acció? Molt probablement, sí. I què? Quina és l’alternativa? Deixar de fer-ho? O l’única alternativa és la confrontació directa? No dic que no hi hagi un moment que no calgui expressar-se més físicament. Però serà perquè haurem reunit prou força ampliant el concepte de república i tindrem la força democràtica que ens permetrà d’encarar la força de l’estat. Abans d’aquest moment, crec que hi ha molta feina, que són aquests milers de vies de construcció de la república que ens poden enfortir. —Hem anat massa de pressa? —Massa de pressa? No! I ara! —Si després del referèndum i del 27 d’octubre encara som en la pantalla d’ampliar la base, potser hi va haver precipitació? —Tot això forma part d’aquest construir república. Fins fa un temps, l’única part de la societat que havíem vist era l’activa, implicada i motivada pel projecte republicà. Fins al punt que podia semblar que estàvem sols. I ara hem constatat que l’acció de l’estat i dels seus representants, més legítima o menys, els ha permès d’edificar una certa barrera de contenció. I també existeix. És una part de nosaltres mateixos. Forma part també de l’aprenentatge. No l’hem de rebutjar ni confrontar. És una part del nostre país. Un projecte que calgués construir-lo contra o sense la part de la societat catalana que el 21 de desembre va votar opcions no republicanes, seria un projecte erroni i frustrat. I contradictori amb el concepte de república. —Estem empatats? —Es pot dir que estem empatats sociològicament en una determinada expressió electoral. —I en la confrontació de poder? —En el sentit estricte, guanyen ells perquè tenen més instruments de poder real. Quan jo era jove parlàvem dels poders fàctics. Ara també podem parlar no solament de l’estat, com a poder real i com un Deus ex machina, sinó també d’una colla de poders que inclouen les institucions, el poder econòmic, el poder mediàtic… I aquí no hi ha equilibri amb nosaltres. Aquest combat no ens afavoreix. En canvi, si bé estem empatats electoralment, no estem empatats en força social, en iniciativa, en qualitat democràtica, en consciència d’objectiu perseguit. En tot això guanyem nosaltres. I aquest avantatge l’hem de saber aprofitar. Són uns actius que el procés definit per l’1 d’octubre, el 27 d’octubre i el 21 de desembre ens diu que cal aprofitar. Ho veig com una conquesta i una consolidació i no com un avenç i retrocés. Que hi ha un moment que ens vam poder fer la il·lusió que havíem arribat? Bé, d’acord. No hem arribat. No hem culminat el cim. Bé… molt bé. Però no baixem la muntanya. No tornem al camp base. —Som en un camp avançat, però sense poder culminar. —Efectivament. Som en un camp molt avançat. —És permeable aquest mur de contenció que han alçat aquests últims mesos? —Pot tenir l’aparença d’impermeable. Però jo crec que és superficial i provisional. És construït sobre una barreja de manipulació i populisme. Aquests dies he dit que Ciutadans és la nova expressió del lerrouxisme, però modern, sofisticat i eficient. Hi ha una realitat sociològica que no es pot bandejar. Però aquest mur també ens diu que nosaltres havíem deixat de fer una part de la tasca republicana. Hem parlat molt d’un sol poble i de la cohesió social. I ho havíem aconseguit en certa mesura. Però quan aquests anys una majoria activa de la societat ha fet deu passes endavant, l’altra part no l’ha seguit. O no hem sabut aconseguir que ens seguís. —En aquest discurs de ‘un sol poble’ es podia comptar amb el PSC fa un temps. Això també ha canviat. Perquè no fa el discurs i perquè ja no és un partit central… —El partit central ara és Esquerra. O va pel camí de ser-ho. Comença a ocupar l’espai electoral, però sobretot l’espai en termes sociològics i de penetració, integració i obertura. I ni tan sols per la incorporació de sensibilitats ideològiques, sinó en termes de penetració social. El terreny que abandona un partit sempre l’ocupa un altre. En aquest moment hi ha un buit evident a l’altra banda, al centre-dreta. Aquest és el problema del fil Convergència, PDECat, Junts per Catalunya, per entendre’ns. A la banda de l’esquerra, hi ha un relleu efectiu. Esquerra Republicana pot tornar a ser la que va ser als anys trenta. Però amb molta més potència i capacitat de projecció republicana. —Per què defensa la independència, Ernest Maragall? O us estimeu més parlar de República… —És molt evident que tots ens estimem més parlar de República. Jo sempre he dit que no era independentista, sinó partidari de la independència. I ara puc dir que no sóc partidari de la República, sinó que en sóc convicte. Perquè em sembla que el règim a què ens hem vist inevitablement lligats ha mostrat les seves pitjors característiques fins al límit. No descarto que el nostre projecte sigui capaç de desvetllar i fer canviar el monstre. I que Espanya decideixi de canviar de caràcter. No ho descarto. Però és un futurible absolutament incert. La via que ens hem de plantejar els catalans és la República. Els espanyols, també. Però nosaltres tenim el projecte definit, hem caminat i avançat. I no tenim cap necessitat d’esperar ni encara menys de renunciar. Si nosaltres som conseqüents i ho fem bé, la nostra república pot arrossegar la seva. Això ho ha d’entendre Podem. I ho ha d’aprofitar, en lloc d’obstaculitzar-ho. —Construir república deu incloure investir el president que vulgui la majoria… —Això sembla gairebé una redundància. Per això és majoria. —Sí, és clar. Però hi ha una ingerència política i judicial que vol impedir-ho. —En tenim tantes, d’ingerències, i tenim una democràcia tan intervinguda, tan limitada i tan escapçada… Tenim les institucions i els líders a la presó o fora del país. I els que han sortit de la presó tenen la llibertat d’expressió limitada. La ingerència és total. Hem de prendre decisions amb independència d’això, però hem de prendre decisions. I hem de fer funcionar el país. Ha d’haver-hi govern i president. I una majoria activa en aquest context i amb aquestes condicions. —Voleu dir que cal renunciar al lideratge que es va votar el 21-D per a poder governar? —No hem de renunciar absolutament a res. Per què hem de renunciar? Qui ha de renunciar? Hem de saber-ho fer bé. I el president Puigdemont ha de ser conscient –i diria que ho és– d’aquesta circumstància i de l’interès general del país. I espero que tots sabrem prendre decisions, començant per ell mateix. Però d’acord i amb complicitat amb la majoria parlamentària de Junts per Catalunya, Esquerra Republicana i la CUP, per cert. —En el camí que proposeu, la gent no pot esperar gaires concrecions a curt termini. —No, no, no… Jo sí que espero concrecions. —Quines? —La feina d’aquesta majoria parlamentària i del govern que se’n derivi és formular un programa de construcció republicana i fer-ho amb la complicitat activa de la ciutadania que ha estat protagonista fins ara. No es tracta de dir: ‘Deixeu-nos, que ara ja farem política nosaltres.’ No, no, no. Aquestes concrecions són urgents i hem de ser capaços de formular-les. Però la societat les ha de fer seves. I les farà seves si participa a elaborar-les. —I tot això ho voleu fer sense fer nous màrtirs. Però el fabricant de màrtirs no pensa afluixar. —Sí, això és cert. —És un equilibri molt difícil. —Exactament. I forma part de l’escena en què ens movem. En aquest sentit, haurem de saber fer valer la nostra articulació europea. No tan sols els nostres representants institucionals europeus. Sinó una acció molt més constant i profunda en les societats europees. Els estats europeus són socis del mateix club que l’estat espanyol. I no els mourem fins que no hi hagi novetats efectives. O fins que no hi hagi una evidència democràtica molt més esclatant que la que tenim. Però hi ha una evolució evident de la comprensió per part de la societat europea. De l’opinió pública. Hem de collar Europa per darrere. I una altra cosa que hem de fer és contraatacar per la rereguarda. —Què voleu dir? —Cal contraatacar l’estat espanyol per darrere. Ara podem dir allò de ‘no hi ha demòcrates a Espanya’. I no és veritat que no n’hi hagi. No són organitzats o no són articulats entorn d’aquesta qüestió. O els que ho són en un sentit, quan s’encaren a la nostra qüestió, deixen de ser-ho. I aquesta és també una feina que hem de fer. No pas la cosa típica ingènua d’anar a fer pedagogia. No, no. Hem d’anar a fer política. I hem d’anar a expressar quina concepció d’estat per a Catalunya defensem i quin interès té això per als ciutadans catalans i espanyols. Així com hem d’anar a Europa, hem d’anar a Sevilla, a la Corunya, a Oviedo i a Albacete. A tot arreu. I anar-hi tranquil·lament. Amb un cert grau d’atreviment i amb la nostra concepció republicana. No hem d’anar a demanar permís ni a mercadejar. —Això ho coneixeu en primera persona. —Força. Si ara em dediqués a fer memòria de les reunions amb els companys del Partit Socialista Obrer Espanyol durant la negociació de l’estatut el 2005 i el 2006, amb el senyor Rubalcaba, el senyor Blanco i el senyor Iceta… Deixem-ho aquí. És perfectament descriptible. Tot allò ha servit per al desvetllament real de la societat catalana i la consciència que hi havia la possibilitat d’una altra cosa. La república. I és aquí on som ara. A Espanya no hem d’anar-nos a explicar, a demanar permís ni a fer-nos perdonar. Cal anar-hi per explicar fins a quin punt els interessa seguir el nostre exemple. Amb tot el respecte i sense immodèstia. —Ara parlàveu d’experiències personals amb un evident valor històric… Una figura de la vostra dimensió què farà ara? —Una figura de la meva dimensió? Quina dimensió? Jo no tinc cap dimensió especial. Sóc un ciutadà més… —Una bèstia política. —Jo tinc el que tinc. I l’única cosa que tinc són setanta-cinc anys. Això és l’única cosa que tinc. —I una determinada experiència. —Com tothom. A setanta-cinc anys, tothom té experiència. Tres quarts de segle d’experiència. I no serveix gaire de res si no sabem projectar-la endavant amb intel·ligència. Més aviat hi ha el risc que quedi presoner de la meva nostàlgia i la meva experiència, precisament. I això que fem és alliberar-nos de l’experiència col·lectiva. Oi que estem en una emancipació? Doncs jo m’haig d’emancipar de la meva experiència. —Experiència que heu decidit de posar al servei de la República tornant a primera línia institucional… —Això és anecdòtic. Però és una anècdota gravíssima. Perquè es correspon a una situació d’excepcionalitat que no ens permetia pas quedar-nos a casa. Però ser-hi avui també vol dir deixar de ser-hi demà. Absolutament. Si aconseguim la meitat d’això que ens proposem i podem parlar de normalitat, aquesta normalitat implicaria que jo fos un jubilat normal. Mentre no hi hagi aquesta normalitat, jo no puc ser ni massa normal ni massa jubilat.

Summary: Ernest Maragall: ‘Cal contraatacar l’estat espanyol per darrere’


El diari Le Monde ha fet un crit d’alerta en l’editorial d’avui per avisar el PP i Ciutadans que pactar amb Vox, suposaria una ‘banalització de l’extrema dreta’. El mitjà francès creu que el desig de desbancar el PSOE després de quaranta anys de govern és lícit, però no si això suposa pactar amb un partit com el que lidera Santiago Abascal. Creu que la presència d’un partit com Vox està radicalitzant el discurs del PP, un partit que fins ara, diu Le Monde, havia bastit un partit amb presència de ‘nostàlgics del franquisme’, però que mai no havia caigut en el discurs xenòfob: ‘Els recents pronunciaments del jove president del PP, Pablo Casado, vinculant la immigració i el crim, suposen un punt d’inflexió, ja que no debilitarà Vox, sinó al contrari, normalitza el seu discurs.’ Sobre Ciutadans, Le Monde es pregunta com pot governar amb un partit contrari als valors europeus: ‘Haurà d’explicar-ho els seus socis continentals, inclòs República en Marxa, amb els quals està negociant de cara a les eleccions europees del maig del 2019′.

Summary: Le Monde alerta el PP i Ciutadans del perill de banalitzar l’extrema dreta


Per primera vegada a la història, podria haver-hi un català dirigint el sindicat UGT de tot l’estat espanyol. Parlem de Josep Maria Àlvarez (1956), actual secretari general de la UGT Catalunya. Àlvarez ara aspira a dirigir el sindicat de l’estat. Avui comença un congrés a Madrid que dissabte escollirà entre ell i Cilleros, el candidat oficialista. Josep Maria Àlvarez ens va rebre dilluns a la seu de la UGT a Catalunya. Dins l’estança té la maleta feta. L’agafem just abans de marxar. Àlvarez encaixa qualsevol pregunta amb educació i no en defuig mai cap. —Ai, si guanyeu. Fixeu-vos en la paradoxa. Els catalans, o som independentistes, o ens quedem a Espanya per manar. A la CEOE, el català Rosell. I a la UGT, potser vós. —Durant molts anys no hi ha hagut catalans ni en un lloc ni en un altre. Si som un 16% de la població, doncs és raonable que de tant en tant n’hi hagi algun, de català. I a la història de la UGT crec que no n’hi ha hagut cap, fins ara. —No hi ha hagut mai cap català dirigint la UGT en 128 anys? —No. I ja ens toca. —Per què voleu ser secretari UGT d’Espanya? —Perquè he arribat a la conclusió que hi ha una majoria a la UGT que vol canviar coses. Algunes coses que hem fet en el passat, en aquests moments hi ha les condicions per a fer-les d’una altra manera. Per exemple, avui tenim molta força en alguns llocs. Una força brutal, amb nivells d’afiliació molt alts. Es tracta d’estendre-ho com un paraigua. Estic molt cansat de trobar-me, sobretot joves, que em diuen: vostès defensen els que treballen a les vint empreses grans. Però jo treballo a la petita. Tenim 1,2 milions de desocupats a Espanya més grans de 55 anys que es quedaran sense pensió. Bé, es quedaran amb el 40% de la pensió. Fer un pla per a rescatar-los costa menys que el rescat del Castor. —Quines propostes teniu? —Jo vull debatre, per exemple, que en els acords futurs del sindicat, els convenis col·lectius siguin ratificats pels delegats de cada empresa. Ara no passa. Per mi és molt més satisfactori saber que si hi ha un acord té el suport dels delegats, que no pas un acord on només n’intueixo el suport. Tenim 1,2 milions de desocupats a Espanya més grans de 55 anys que es quedaran sense pensió. Bé, es quedaran amb el 40% de la pensió. Fer un pla per a rescatar-los, amb un pont perquè arribin a la jubilació, costa menys que el rescat de Castor. Aquest país no té un pla estratègic, ni estratègia industrial per al país. D’això, també en vull parlar. —L’actual secretari general de la UGT, Cándido Méndez, ha dit que Ciutadans forma part de les forces del canvi. Pepe Àlvarez també ho pensa? —Jo vaig sentir Méndez al Fórum Europa, i el context en què parlava. I és indubtable que des del punt de vista polític avui a Espanya Ciutadans forma part de les forces del canvi. —Ara em mateu, senyor Àlvarez. De veritat? —Què és el canvi? Si per canvi s’entén trencar amb una situació viscuda els darrers anys, ho són. Em refereixo a aquesta apel·lació al canvi en termes d’obrir el debat de reforma constitucional, posar damunt la taula mesures per a regenerar la política espanyola, sobretot des del punt de vista de la corrupció, els aforaments, etc. La majoria pel canvi, en aquest sentit, hi és. Una altra cosa és quins desitjos tenim com a sindicat en relació amb una majoria al Congrés dels Diputats. Jo, personalment, i la gent de la meva candidatura, volem un canvi cap a l’esquerra. —Crec que les polítiques de Ciutadans faran molt mal al treballador i no entenc que a UGT els obrin la porta. Jo esperaria un atac frontal. —L’atac frontal l’hem fet en el procés electoral. La meva candidatura ha dit que no comparteix el programa econòmic de Ciutadans. Però en el debat Méndez no parlava tan sols de política econòmica, sinó en un context d’estat. Des d’un sindicat algú pot desitjar el cel. O l’infern. És igual. Però ha de ser conscient que vivim en un país que les revolucions no són al cap dels ciutadans i les ciutadanes, a curt termini. —Parleu per vós? —Parlo per la majoria. Si la majoria tingués aquesta voluntat de revolució, potser jo la tinc més elevada que la majoria. Mirant la participació i el vot al país es constata això que dic. Hi ha el perill de quedar-nos amb les essències, i oblidar que és a la gent més cremada d’aquest país a qui hem de donar resposta. —Si la resposta és que davant la realitat ens hem d’adaptar a Ciutadans, doncs no ho veig clar. Preferiria més combat. —Hem de fer compatibles totes dues coses. Hem de donar aigua a la gent perquè continuï el camí. Sense aigua la gent no pot continuar el seu camí. No estàvem preparats per a viure amb tanta merda. Amb tota sinceritat. Som una organització amb 128 anys d'història, però som 'bonistes'. En el sentit que considerem que tothom fa el que ha de fer, i no fa el que no ha de fer. —En el cas dels ERO d’Andalusia, per què la UGT espera que la mala praxi la descobreixi la justícia? Per què no fan investigació interna? —Si jo en fos el responsable, no sé si l’hauria feta o no. Jo sóc el secretari de la UGT a Catalunya. I parlo com a tal. I estic intentant donar una explicació, més enllà que els sindicats hem de millorar. Segur. Ara, no podem tancar aquest capítol sense dir el sentiment de maltractament que hem tingut els sindicats. T’explicaré una cosa. Fa quatre anys va venir el senyor Tsipras, ara president de Grècia. I què ens va dir? A Grècia han liquidat els sindicats clàssics. I ens diu: com els han liquidats? Acusant-los de corrupció. I saps per què ho han fet? Perquè necessitaven eliminar les organitzacions dels treballadors per a poder fer això que fan. Aleshores, què hem de dir, nosaltres? Que no estàvem preparats per a viure amb tanta merda. Amb tota sinceritat. Som una organització amb 128 anys d’història, però som ‘bonistes’. En el sentit que considerem que tothom fa el que ha de fer, i no fa el que no ha de fer. Què hem de fer ara? Passar del bonisme al control de la gestió. Això ens proposem de fer a la meva candidatura. —M’he perdut: parleu de merda interna, o del voltant? —Del voltant, i que ens pugui esquitxar. I, com que n’hi ha tanta, la part que t’esquitxa sembla que és tot. I que per tant vas en el mateix vaixell. I no. —Targetes ‘black’. Com a ciutadà, ho veig així: si en un consell d’administració de Caja Madrid corren les targetes ‘black’ i un de la UGT ho veu, jo esperaria que ho denunciés, no pas que la fes servir. —Doncs sí. Hauria pogut ser una actitud. Però bé, com a responsable de la secció sindical de Caja Madrid l’home ha vist que aquesta targeta li permetia de pagar les despeses de propaganda d’UGT. No és igual com ficar-s’ho a la butxaca. No s’ho ha gastat en altres coses. No el justifico, però en tot cas vull que la gent tingui clar quina és la barrera entre una actitud i una altra. —Aquí hi ha dues empreses, Fonditel i Gestion de Previsión y Pensiones, que gestionen i fan negocis amb els plans de pensió privats. UGT és propietària, juntament amb Altares, Telfónica, i altres, d’aquestes empreses. No seria millor lluitar per un bon pla de pensió públic, i no fer negoci amb les pensions privades? —De vegades tu tens l’oportunitat, durant els processos de negociació, de treure recursos que no trauries d’una altra manera. I així es fa un servei a aquests treballadors. La direcció confederal, pel que sé, fa que la gestió no vagi a una entitat financera ‘ad hoc’, sinó que es pugui gestionar des dels sindicats. Aquest és el plantejament. I per mi això no és contradictori amb lluitar per un sistema públic de pensions que arribi a tothom. —A mi em fa por. La jugada és que les pensions públiques siguin baixes i enviar-nos a la privada. No és idea de la UGT. Cert. Però hi ajuden. I molt. —Sí, però no. La gent de Telefònica, per exemple, amb aquesta pensió privada i amb aquests recursos, a cinquanta-dos anys poden tenir una pre-jubilació. Si sóc secretari general en podrem parlar amb més coneixement. —A Madrid no deuen entendre la clara defensa del senyor Mas i del 9-N que vós vau fer. —No he fet cap defensa de ningú, fins ara. Les urnes no són una iniciativa exclusiva del president Mas. Per molt que algú ho vulgui. Això és un poble que fa molts anys que n’està fins als nassos, que hi ha una gota que fa vessar el got, l’Estatut, i que finalment diu prou. Jo vaig votar en blanc, el 9-N. Perquè crec que s’ha de desafiar, i obrir una negociació. —I en un referèndum, què votaríeu? —Ara, en portes d’anar a Madrid, et podria dir que votaria que no. Potser m’aniria bé. Doncs et dic que crec que hauríem de situar-nos en aquell moment. M’explico? És la primera vegada en quaranta anys de la dita democràcia que tenim la possibilitat de solucionar els encaixos territorials. Seria tan bonic poder-ho fer. I sense generals pel mig! El debat sobre la sobirania no és el debat ni la raó de ser d'UGT. Ni ho serà. La posició del sindicat és la d'animar el debat, no la de decantar-se cap a una banda o una altra. —Passem a Catalunya. Perquè, a banda d’optar a la UGT espanyola, deixeu la UGT catalana. De moment, només hi ha una candidatura, la de Camil Ros i Matias Carnero, que el substituiria a vós. Ros va ser secretari general de les joventuts d’ERC. Anem cap a un sindicalisme més independentista? —La gent que s’ha mogut, que ha tingut inquietud a la vida, en general acaba militant en un partit, o en una associació de veïns, o en una ONG. Fonamentalment, Camil Ros és un dirigent de la UGT. I la dirigirà amb les prioritats de les afiliades. El debat sobre la sobirania no és el debat ni la raó de ser d’UGT. Ni ho serà. Som una organització que neix sota el paraigua de la internacional, i aquest principi el mantindrem. I això s’ha de fer compatible amb els desitjos i els anhels dels ciutadans de Catalunya. La posició del sindicat és la d’animar el debat, no la de decantar-se cap a una banda o una altra. —Fa poc a Barcelona va haver-hi un acte a favor de la vaga feta per CCOO i UGT. Per què és necessari de fer un acte a favor de la vaga? —Perquè, malauradament, aquests darrers quatre anys, a través de la llei mordassa, o amb el codi penal, ens impedeixen l’exercici del dret de vaga. I es diu poc, però tenim més 300 sindicalistes de tots els sindicats encausats per haver exercit el dret de vaga. Què vull dir? Que la gent ha de ser conscient que sense piquets no hi ha vaga. La història ens ho demostra. —Doncs a TMB busos, UGT no volia fer vaga. I va perdre el referèndum amb els treballadors. —Efectivament, a autobusos, dues vegades, la proposta de la UGT ha estat rebutjada per la majoria de treballadors en referèndum. Ara, hi ha un fet que ha tingut poca transcendència pública: a autobusos, la plantilla, després del referèndum, va votar el pla de pensions. I qui l’ha guanyat? El pla de pensions que defensaven els sindicats UGT, i la resta, que no anaven a favor de la vaga. Què vull dir? No es pot mesurar tot per un conveni col·lectiu. Els treballadors de l’empresa han manifestat que no? Doncs continuarem lluitant i acordant. —Al metro, en canvi, UGT sí que volia fer vaga. I en va fer. —Al metro hi ha una tradició sindical que no és la mateixa que hi ha als autobusos. Hi ha una raó unitària. De treball en comú. D’acceptació per part de la CGT quan hi ha una majoria. No és el cas de busos, que quan arribes a un acord, la CGT continua dient que no. Jo assumeixo sense contradicció la posició d’UGT al metro, i la d’UGT als autobusos. Totes dues em semblen bones. A mi m'agradaria que les empreses funcionessin amb un règim de cogestió. Com a Alemanya. Lluitaré perquè sigui així. Però mentre no ho aconsegueixo, què faig? Muntem una vaga permanent? Vivim en un país que és el que és —El conveni que UGT acceptava als busos, i els treballadors al final no, no incloïa tots els treballadors. —D’ençà que existeix la companyia, hi ha un col·lectiu de treballadors exclòs de conveni. No és d’ara. Nosaltres, des de fa anys, es veu a les actes del consell d’administració de TMB, hem reclamat la llista dels que hi ha fora de conveni. —No em lliga que acordin un conveni on continuen acceptant-se els fora de conveni, i al mateix temps em digueu que no us agrada. Per què hi voteu a favor, doncs? —I doncs, què fem? Deixem la resta de treballadors sense conveni? No hi ha cap conveni, a cap empresa, sense una part d’exclosos. No dic que em sembli bé. Dic que forma part de la realitat. A mi m’agradaria que les empreses funcionessin amb un règim de cogestió. Com a Alemanya. M’agradaria. És la meva aspiració. I lluitaré perquè sigui així. Però mentre no ho aconsegueixo, què faig? Muntem una vaga permanent? Els companys deixen de cobrar els plusos del conveni a autobusos? Vivim en un país que és el que és. Si poguéssim canviar el món, ja l’hauríem canviat. Aquesta qüestió és comuna a tots els convenis. És veritat que a autobusos és un excés. Hi ha un excés de persones fora de conveni. —Un altre cas delicat. Hi ha un diari que explica això. A l’empresa Panrico CCOO i UGT cobraven en canvi de tenir la plantilla poc reivindicativa. Diners en canvi de pau social. Ho heu llegit? Què en penseu? —Jo he llegit un pamflet. Un full parroquial. Afortunadament, del meu sindicat no parlaven de cap correu ni de cap prova. Si arriba a passar, vaig al jutjat. Contra el diari. Nosaltres no hem cobrat, i repto a qualsevol que pugui demostrar que UGT ha cobrat un euro de Panrico. —El diari deia que havien cobrat tots dos sindicats. —En el cas de la UGT es quedava aquí. Podia haver anat al jutjat. Però cada dia hi seria, als jutjats. —Heu demanat internament què havia passat, a Panrico? —Ho he seguit des del primer dia, perquè he de tenir la seguretat que no ha passat. —I la teniu? —Perquè ho he comprovat dins el sindicat? Sí. Jo m’he preocupat de preguntar als responsables si això que deien era veritat. M’han dit que no. Jo no tinc cap constància que s’hagi cobrat.

Summary: Josep Maria Àlvarez: ‘Ciutadans forma part de les forces del canvi’


L’advocat Gonzalo Boye (1965) acaba d’escriure una crònica del procés català, titulada …Y ahí lo dejo (Roca Editorial) on explica en primera persona el procés d’internacionalització judicial de la causa catalana. L’advocat de Puigdemont i la resta de consellers explica de dins estant i amb ulls de jurista com va convertir-se en un dels advocats, la detenció de Puigdemont, la lluita contra les euroordres, la importància de Toni Comín, Meritxell Serret i Jaume Asens i també la d’haver passat ell mateix per la presó, a l’hora d’afrontar el cas. No fa servir gaires tecnicismes per acostar el dret als ciutadans i avisa que no pot explicar-ho tot. El cas és obert. Ahir Boye era a Barcelona i va rebre VilaWeb en un hotel de la ciutat. —Expliqueu al llibre que primer volíeu defensar els presos polítics al Tribunal Suprem, però ara creieu que millor que no. Per què primer sí i ara no? —Primer ho volia perquè tècnicament és un judici molt interessant, i perquè hi havia tota una feina que s’ha fet fora, que s’havia d’abocar dins. Però en un moment determinat es va fer molt costerut, perquè no es va voler que jo hi fos. Hauria estat molt desagradable, de ser-hi així. —Qui no volia que fóssiu un dels advocats dins Tribunal Suprem? —Primer l’estat, quan es va muntar una campanya en contra meu. Atemorint la gent. I a partir d’aleshores ja són decisions de cadascú. Gent que vol que el defensi i gent que no. —Expliqueu al llibre que al Tribunal Suprem les defenses no aprofiten la feina feta a Alemanya. —Fins ara heu sentit que ningú hagi mencionat la sentència alemanya? Que ningú hagi demanat sobre aquesta sentència? Que ningú hagi demanat proves sobre aquella sentència? No s’ha fet. I a parer meu és fonamental. Serviria per a portar-ho a unes altres instàncies. —Defensa tècnica o defensa política? Dieu que el debat és un altre: defensa individual o defensa col·lectiva. —Crec que els asseguts al banc dels acusats hi són per delegació. Pel fet de representar els ciutadans, que els van escollir. Ells van proposar un programa de govern, van ser elegits i compleixen un mandat popular. Per tant, ells compleixen un debat global. I la defensa ha de ser global. Aquí no es tracta de dir: aquest va fer més, aquest va fer menys, i aquest res. Es tracta de dir que aquí no ha passat res. —Aquesta defensa col·lectiva es fa en aquests moments? —No ho crec. —Expliqueu que el Tribunal de Luxemburg de la UE pot intervenir abans de la sentència. I forçar el Tribunal Suprem a fer una sentència o una altra. Ho he entès bé? —Sí. Hi ha l’article 267 del tractat de funcionament de la UE que regula la qüestió prejudicial. Si parlem d’un tribunal d’última instància, com és el cas, i alguna defensa ho proposa, el TJUE respondria abans de la sentència. Evidentment, aquesta pregunta ha de ser molt ajustada, correcta, meditada i ben formulada perquè la resposta s’hi ajustarà. Es pot partir d’una cosa essencial: la sentència alemanya diu que aquests fets no són delictius. I hi haurà una sentència espanyola que dirà que aquests fets sí que són delictius. La meva pregunta és: dins la UE i sense afectar un dret fundacional de la UE, la lliure circulació, un mateix fet pot ser delictiu i no ser delictiu? Això afectaria la lliure circulació de persones? Jo crec que sí. La gent podrà venir a Espanya a manifestar-se, a fer un referèndum, a reunir-se, a associar-se o no? A Alemanya es va dir que tot això s’havia de tolerar en democràtica, si és que es volia ser democràcia. I aquí? —El traça ningú, aquest camí? —De moment, no ho he vist. Però imagino que els companys ho deuen tenir previst. Això s’ha de fer abans de la sentència, i al final del judici. —Dieu que Marchena és un dels homes més intel·ligents que coneixeu. —Comencem malament si desqualifiquem algú només per discrepar-ne. Jo en discrepo, però no el desqualifico. I fer-ho és un error. Hi he tingut contacte en els cursos que feien al Col·legi d’Advocats. I em sembla una persona tremendament intel·ligent i un excel·lent jurista, de qui discrepo totalment. —Alguns fiscals van perduts, diu alguna gent. —Sí. Alguns van perduts, però alguns altres saben perfectament què fan. Tenen una estratègia molt clara. No oblidem que avui ha declarat el tinent coronal Baena que rebia instruccions del fiscal en cap de l’Audiència espanyola el 2015. Instruccions d’investigar a Catalunya. 2015. Ni Puigdemont era president. Qui era el fiscal en cap de l’Audiència espanyola? Javier Zaragoza. El fiscal que tens allà assegut. I qui tenia al seu costat a l’Audiència espanyola? Consuelo Madrigal, la despistada que alguns diuen. —El judici, com va? —El judici va molt bé per als seus interessos. Perquè hi ha una cosa que no veiem: que la realitat depèn des d’on es mira, i què es percep. Quan s’ha entrat a valorar i a discutir si va haver-hi passadís o no, si va haver-hi intimidació o no, tumult o no, al final arribem a una qüestió molt senzilla: tu quants dits veus?  —Jo en veig dos. —Doncs des d’on sóc, en veig cinc. Tothom ho veu del seu punt de vista. —L’advocat Melero triomfa a Catalunya. —Melero ho fa molt bé, però amb una defensa de poc recorregut. I m’explico: els fets, al tribunal, tant se li’n donen. Ja ho ha dit alguna vegada, Marchena: els fets són públics i notoris. La sentència té un recorregut que passa pel TC i el Tribunal d’Estrasburg, tribunals que només revisen vulneracions de drets fonamentals i constitucionals. Si no els al·leguen al judici, com els pretén al·legar després? Melero demostra ser un gran advocat. Però per a tot allò que vindrà s’han d’al·legar drets fonamentals… —Confieu més en Estrasburg o en Luxemburg? —Confio que farem una tenalla entre tots dos. —Al llibre confieu que veurem els presos polítics lliures. —És clar. Jo em fico en les coses per guanyar. —Alguna vegada deveu haver perdut. —Sí. Alguna he perdut. Sobretot he perdut a Espanya. I sobretot he guanyat a Europa. —A mi em costa de creure que Espanya en farà cas si Estrasburg diu: allibera’ls. Farà com si sentís ploure. —No. Hi ha mecanisme de coerció. I Espanya no està preparada per a enfrontar-se a Europa. Ni preparada ni amb la intenció de mantenir un torcebraç. Crec que el càlcul que han fet al TS és que Estrasburg arribarà després del final del partit, a la pròrroga i la tanda de penals. I segurament nosaltres ja ens haurem jubilat. I ja no serem jutges. Doncs ja veurem si va així… —Me’ls imagino molts anys a la presó. Veig que vós, no. —No me’ls hi imagino gaires. Però tampoc pocs. La sentència serà molt dura. I els presoners òbviament encara estaran anys a la presó. —N’hi estaran deu, quinze? —No. Tants no. Crec que menys de cinc. —Menys de cinc? —Sí. En una causa d’aquestes característiques Estrasburg en farà via. —Repassem noms. Toni Comín. Expliqueu que amb Toni Comín us truqueu… diàriament? —Sí. En Toni és molt pesat . I en els moments cabdals, més d’una vegada el dia. I normalment cada dos per tres. També tinc molt bona relació amb la seva parella, i amb la seva filla. Una noia encantadora que ha sabut treure la millor part d’en Toni. I només té set anys! Amb Comín parlem molt. I mai a l’hora prevista. Impossible, en el seu cas. I també hem enregistrat moltes hores de converses. Moltes. I en sortirà un llibre. Seran les converses entre un polític i un jurista. Ell és un grandiós tocanassos i comença a preguntar, preguntar, preguntar, fins que ho entén. —Meritxell Serret. Atorgueu un paper central a la consellera Serret. Per què és tan important? —Perquè és una persona que aporta sistemàtica. I en la nostra feina es necessita algú que ho ordeni tot. I té unes formes que esmicolen qualsevol resistència. Ho presenta des d’un punt de vista conciliador. Jo arribaria i fotria una puntada a la taula. I ella ho resol amb un cafè calmat. I sense deixar de ser executiva. Perquè és molt executiva. Ella, per exemple, ha coordinat tot l’equip de traductors. Quan van detenir Puigdemont necessitàvem traducció gairebé vint-i-quatre hores el dia. —Jesús Andújar. —Va tenir un paper molt trist. El considerava amic meu. Dirigia els cursos d’advocats i va ser part de la gent que em va posar una querella. Hi ha hagut més casos. Però a mi només em dolen les traïcions dels amics. De gent amb qui hem celebrat aniversaris infantils i hem menjat a casa. Això fa mal. —Primer de tot, hi ha Espanya. Això us va dir. —Sí. Això em va dir. I no hem tingut contacte mai més. —D’amics a Madrid, qui hi tenim els catalans? —N’hi ha. Si no n’hi hagués cap, quin sentit tindria tot això? Gran part d’això que es fa agafa sentit si es porta la societat espanyola cap a una situació millor. Més democràtica. Ahir menjava amb polítics alemanys d’alt nivell. CDU. Partit de la Merkel. El partit germà del PP. I em deien: a nosaltres ens ha costat molt de netejar Alemanya de nazis. I la part més dura va ser a la fi dels cinquanta, quan vam veure que els nazis encara eren dins l’administració. I va caldre apartar-los. I una senyora de seixanta anys, afegia: no em van ensenyar mai història moderna alemanya. La passaven per alt. I el nazisme, tampoc. Jo surto de l’àpat i dic al meu interlocutor: ara vés i explica-ho a Pablo Casado. —I el judici servirà perquè això passi a Espanya? —Ara, no. Però quan acabem, sí. Quan Europa ho recondueixi, sí. —Dins la presó, teniu una conversa amb Puigdemont. I li doneu consells, de pres polític a pres polític. Però no expliqueu quins. —No puc. Ja ho dic al llibre: hi ha coses que no puc explicar perquè poden afectar unes altres persones. I crec que la història completa s’haurà d’explicar més endavant. Però amb Puigdemont, després de les qüestions professionals, vam tractar de les qüestions humanes. Què li diem, a la teva dona? Vols que et visitin les filles? Jo li vaig explicar quina havia estat la meva actitud respecte de les coses humanes. I això era important. Ningú no te n’ensenya, de ser pres. —Vós, per exemple, vau estar vuit anys a la presó, i no vau voler que les filles us visitessin. —Són coses com aquestes, que li explico. I crec que és un moment important, tant per a ell com per a mi. Ja no érem advocat i client. Érem dos éssers humans. —Sense Jaume Asens no seríeu en aquest cas? —Exacte. No hi seria. Jaume Asens és important perquè jo no coneixia ningú dels futurs perseguits i empresonats. Ni ells a mi. I és Jaume Asens que els diu: hi ha una persona a qui jo encomanaria la defensa si fos el meu cas. —Vau convèncer el govern de ser el seu advocat amb un document que es deia ‘Efecte dòmino’. Resum? —És una estratègia jurídica per a resoldre un problema més enllà del judici. És convertir un cas concret en un litigi estratègic a favor de la democratització d’Espanya, i de la solució que Espanya té amb Catalunya. Preveiem la defensa de les euroordres. Ara ja anem per l’Efecte dòmino número 15. Els defensats han de saber a què s’han d’atenir si fan blanc o fan negre. Això explico. Toni Comín anomena rescat allò que jo anomeno efecte dòmino. Tot allò que es fa fora, que acabi tornant a dins. En el sentit de treure els presoners i acabar el procés judicial segons què es faci fora. —Jaume Asens us truca. I en mitja hora teniu l’estratègia pensada? Mitja hora vau necessitar per a escriure l’efecte dòmino número 1? —Si tens les idees clares no necessites més romanços. I Jaume em diu una cosa clau: és un document per a polítics. No volia que cités sentències, sinó que plasmés què es podia fer i què faria jo. —Escena: Gonzalo Boye reuneix mig govern català, els seus defensats, i els diu: jo no sóc del CNI. —Sí. Forçat per la campanya engegada per a tirar-me merda. Això ho feien córrer contra mi. Els vaig reunir tots a Brussel·les i els vaig dir: per cert, es diu que sóc del CNI. I no ho sóc. S’havia de posar damunt la taula. I tots van riure i, a la vegada, em van agrair que parlés d’un tema que a ells els havia arribat. —Expliqueu que a Edimburg no volíeu posar l’autodeterminació damunt la taula. I us van convèncer. Per què l’autodeterminació es pot jugar a Escòcia, i a l’estat espanyol no? —La Reina d’Anglaterra també ha demanat perdó en alguns països per la colonització britànica. I a l’estat espanyol no. —Catalunya és una colònia? —Jo crec que sí. És més complex, això. Però si som realistes hi ha dues menes de colonització. Hi ha colonitzacions entre estats. I colonitzacions dins els estats. On una majoria imposa els criteris i paràmetres a les minories. Com la minoria catalana, però també la basca. Aquest és un estat plurinacional on no es respecten els drets de les minories. Hi ha grans models en els quals s’ha plasmat què és la colonització intrastatal. Per exemple, l’URSS. —Explicar a Europa què és Espanya, va ser un objectiu important per les defenses a Europa. I dieu que la persecució política no se la creien, de primer. —De primer, no. El tomb el fa fer Alemanya, quan diu: això no és sinó un exercici democràtic que tot país ha de tolerar, si vol continuar essent democràcia. Si els fets que jo qualifico de tan greus un país com Alemanya diu que no són delicte, la gent comença a fer soroll. —A les eleccions europees, s’hi presenta Puigdemont. Ja veig madrilenys votant Puigdemont. —Estic segur que sí. El conec, i és un bon candidat. Passa que tinc el meu cor dividit. I a sobre he perdut el DNI a Brussel·les fa molt poc. Ja veurem si puc votar. Puigdemont el votaria, però tinc amics que també votaria per afinitat ideològica. —Esquerra Unida, he intuït al vostre Twitter. —M’identifico molt amb els valors que ells representen, i crec que hi ha un punt en comú molt potent. El concepte de República. En política, i la vida, s’han de cercar els consensos més que els dissensos. —Catalunya serà independent? —Catalunya té el dret de ser allò que vulgui ser. No imposat. Els dos models que s’hi acomoden són independència i confederació. Són els dos models jurídics que veig més clars. I tinguem en compte una cosa. Enguany s’ha fet molt per la independència a Madrid. —I una Espanya on mani Vox, la veieu possible? —Lamentablement, me la imagino. I molts haurem de repensar on volem viure, si mana Vox, o un govern amb Vox. Serà una cosa tremendament perillosa per a la democràcia i per a molts que ens hem manifestat clarament a favor dels valors democràtics.

Summary: Gonzalo Boye: ‘Crec que els presos estaran menys de cinc anys a la presó’


L’ex-diputat David Fernández i Àlex Romaguera són dos dels coordinadors del monumental llibre Llums i taquígrafs, Atles de la Corrupció als Països Catalans (Llibres per la Unitat Popular i Edicions Pol·len) que explica en quatre volums i 700 pàgines la corrupció als Països Catalans. Tots dos són periodistes en actiu de La Directa i han coordinat un equip de 50 persones que ha radiografiat el fenomen a casa nostra. Les xifres són contundents: als Països Catalans hi ha 605 encausats per corrupció, 147 investigacions obertes i 700 causes per frau fiscal. Fernández, que va presidir la comissió Pujol al Parlament de Catalunya, porta el pes de l’entrevista i la majoria de les respostes són seves. Les d’Àlex Romaguera, més discret, les hem assenyalades amb les inicials. . —Dieu que el llibre neix de la frustració sobre la comissió Pujol. —Les conclusions de la comissió d’investigació del cas Pujol són frustrants. D’una limitació i poca fondària que no està a l’altura del moment que fa néixer la comissió, ni de les expectatives d’aclarir què va passar en aquest país. I, sense entrar en discursos que diuen que tot és corrupció i tot està corcat, aquí s’esperava una comissió d’investigació a l’anglosaxona, de les que funcionen, que fan un comitè d’avaluació i que diuen: senyors, ha passat això i cal fer això altre. Doncs ni l’una cosa ni l’altra. —. Jo hi afegiria els tres silencis que hi va haver: els que es van acollir al dret de no declarar, els que van llançar el monòleg sense acceptar preguntes i els que no van comparèixer. —Fem memòria. Qui no va venir? —Per exemple, Fernández Díaz, Moragas i Montoro. Montoro va declarar que des del 2001 tenien notícia de la fortuna dels Pujol. Moragas havia de venir perquè és qui contacta amb Victoria Álvarez. I Fernández Díaz per a esclarir una part que és clara: el cas Pujol té gravetat per si mateix, però surt a la llum pública d’acord amb una estratègia política contra el procés. Qui ho va dir millor va ser Zarzalejos. Va fer un article brutal quan esclatà el cas Pujol. Impressionant. Si us aparteu del camí, què us esperàveu?, venia a dir. És la cosa més diàfana del que és l’estat espanyol. —Quines fonts heu fet servir? —Judicis, premsa, experts de matèries diferents, fiscals, advocats, fonts directes. Aquí hi havia Joan Queralt Domènech, que és l’home que en sap, de màfia, a Catalunya. Autor de La Gomorra catalana. Gran llibre. Coneix tots els clans d’aquí, de Barcelona i dels Països Catalans. T’explica, per exemple, com els russos no vénen a fer crim organitzat, sinó a emblanquir capital. Compren cases i tenen mitja Rambla Catalunya. —I fonts dels bancs hi han col·laborat? —Els bancs no han col·laborat amb Llums i Taquígrafs de cap manera. Vam demanar que compareguessin les àrees de gran patrimoni del Sabadell, i de La Caixa, perquè des d’allà també s’organitza el frau fiscal. ‘Al·legal’. D’Andorra, sí que n’hem tingut algunes coses noves. —Coses noves? —L’1 de gener a Andorra s’aplica la llei de transparència entre l’estat espanyol i Andorra. S’acaba el secret bancari. I ara uns quants catalans estan espantadets, i fan cua per comprar bons patriòtics. Perquè amb bons patriòtics no hi ha transparència. La manera de continuar-hi amagant diners és comprar bons patriòtics. Doncs hi ha una cua que supera quatre vegades la oferta. Quatre. —Una de les tesis del llibre és que la corrupció té a veure amb la classe social, també. —L’anècdota que expliquem: quan Prenafeta i Macià Alavedra arriben a Soto del Real demanen per què les habitacions no estan a punt. És una visió de classe. I en això coincideixen els estudis fets pel centre d’estudis de Gotemburg, l’OCD i la Fundació Olaff, que vam consultar. I deien això: la corrupció es concentra a dalt. I també es veu que és més sistèmica que no sistemàtica. No passa cada dia, però forma part del sistema. —I transversal, també ho ha estat, als Països Catalans — Quan la sociovergència es coneix, s’entenen entre ells. Sí que el pujolisme controla el país, però hi ha una rebotiga socialista. I el cas Pretòria és exemplar: travessa pel mig tots els factòtums. On actuava Pujol júnior? A l’Hospitalet. — I Oleguer Pujol treballa amb el Banc Santander. Com s’entén l’entrevista d’Oleguer Pujol a El País de dues planes? Però el procés fa saltar les coses. Molt amics, però si et poses a l’altra banda, prepara’t. Per això dic que la pretensió no és fer un forat i desesperar-nos: som en un país on a l’ex-president se li ha llevat totes les atribucions, condicions, sou i oficina. I sense cap judici. I no és per dir-nos que som millors, però això a l’estat no ha passat. —Una figura preciosa. La gent de baix que denuncia des de la solitud la corrupció. —En surten uns quants d’entrevistats. Maria Mas, associació de veïns del barri vell (cas Palau). Montse Gasull, Torredembarra. A Sabadell, Carme Garcia. La funcionària amenaçada de Santa Coloma. Són gent molt valenta, algú diria que temerària. Moltes de les persones que denuncien la corrupció són dones. La seva figura es contraposa a la corrupció masculina i masclista. En canvi, Sindicatura de Comptes, o Oficina Antifrau, quants casos fan públics? Mínims. I aquestes dones treballen des de la solitud. Carme Garcia, d’ICV, que ara és al govern de la Generalitat, va deixar el partit. No em van donar suport, deia. Montse Gasull, d’ERC, ha plegat d’ERC, perquè s’hi trobava sola. S’hi trobaven solitud i estigmatització. Però què fas, els deien. —I la premsa? —La premsa ha format part de la llei del silenci. O pitjor. Recordem que el comte de Godó va ser sotmès a un procés judicial l’any 1995 per corrupció. Dos minuts abans del judici, el Lobo, ni més ni menys que el Lobo, Mikel Lejarza, espia espanyol, l’exonera. Quan havia dit justament el contrari durant el procés judicial. Hi havia una trama d’espionatge il·legal, amb la guerra mediàtica de fons, entre el grup Godó i altres. I aquest senyor, amb gent del CESID, amb ex-comandants i el mateix Lobo, munten la consultoria al carrer de Balmes, on es dedicaven a punxar telèfons il·legalment. —La corrupció només és dins el capitalisme? I si és més aviat cosa de la condició humana? —Hi havia una cita i la vam treure, de l’Aute, que deia precisament això: la corrupció no va néixer amb el capitalisme, però és inherent al capitalisme. Però, ben cert, corrupció també n’hi havia a la Unió Soviètica. I pot ser en una assemblea local del moviment alternatiu. Depèn de la condició humana. Això és així. Però aquesta insistència del poder de resoldre-ho dient que la condició humana és així… Això ja ho sabíem. Però aquest llibre no tracta sobre la condició humana. Tracta sobre la corrupció política en l’exercici de les responsabilitats públiques. I com hi reacciona el poder. I el poder minimitza, banalitza o justifica. Amb la comissió vam saber en mans de qui havíem estat. I era molt sorprenent el vessant psicològic. És que em comparen amb el Bárcenas, deien molts dels qui entraven. Minimitzar. He robat, però he robat poc. O els Pujol dient que els Botín tenien més. I és veritat. Botin tenia 300 vegades més que el Pujol, a Suïssa. —Quins haurien d’estar a la presó i no hi són? —Jo et dic Rodrigo Rato, per deferència. Rus hauria d’estar a la presó. Bartomeu Muñoz. Prenafeta. Tots aquests haurien d’estar a la presó. Però l’Àlex i jo tenim un problema. —Quin? —Que som llibertaris i no creiem en la presó. I ho dic seriosament. No crec en la cultura punitiva carcerària. Estic per la excarceració de la societat. El que em sembla brutal, classista i bestial és la justícia de classe. Els pobres sempre hi entren i no en surten mai. I els corruptes rics, no els passa el mteix. I quan hi entren, el tracte privilegiat que reben és escandalós. Digues-ne Ferrocarrils de la Generalitat, digues-ne Núñez i Navarro, digues-ne Filesa. No hi ha hagut més de vint dies un corrupte a la presó. Millet, tretze dies. —Què són les altres corrupcions? —Quan el capitalisme s’adona que els mecanismes són il·legals, els fa legals. Frau fiscal? Muntem unes ‘sicav’. En aquest país tenim responsables polítics que ens han fet signar deutes fins a l’any 2018. I els pagarem nosaltres. Doncs això és legal. Estacions del metro buides, que tributen 300 milions l’any, i que paguem nosaltres. Legal. El rescat públic de bancs privats és legal. Són les altres corrupcions. — O els mecanismes d’indults i amnisties. Són per a blindar la corrupció. O la influència de la fiscalia per a demorar els casos i que prescriguin. —Xavier Vinader (1947-2015), quin paper hi té en el llibre? —Per a l’Àlex, per a mi, i en general per a la gent de la Directa és referent. Però també és veritat que ens va donar un cop de mà. Vinader, ja es pot dir, és qui ens dóna el contracte de Todó, de Caixa Catalunya. Passa per casa, que tinc un regalet, ens diu. No ho vam poder dir, i ara que és mort, sí. —Teniu els corruptes. I els corruptors? —Aquí hi ha teories molt interessants. Per exemple, Carles Ramió, d’administració pública, sosté que el corruptor és el polític. No és l’empresari que et diu ‘si em dónes l’obra, et passo un 3%’. No. Qui fixa el 3% és Convergència. I hi ha una cosa molt interessant, que és de la diada del 2014. Una delegació basca es reuneix amb gent de CDC. I en aquesta delegació, els bascos els diuen: ‘I això del cas Pujol, què?’ Resposta des de CDC: aquest model ens el va passar el PSOE, a principis del 80. ‘Feu com nosaltres, el 3%’, els van dir a Madrid. I va anar més enllà. Diu que el PSOE l’havia après dels socialistes i demòcrata-cristians alemanys. I qui els l’havia explicat era Guido Bruner, ambaixador alemany a Madrid. Nosaltres fem tallers alternatius, sobre com consumir millor, i la democràcia cristiana fa tallers de com ens financem i com robem pasta de l’erari públic. —Quin paper hi té La Caixa? —La Caixa va col·locar quatre mil milions en preferents. El frau més gran que s’ha fet als estalviadors d’aquest país. Sempre surt Bankia, Laietana, però mai La Caixa, que és la que més en va col·locar, des d’un paradís fiscal. Entre el 1998 i el 2003, La Caixa col·loca quatre mil milions en preferents. —Diferències entre la corrupció de catalans, valencians, balears? —Fent la broma, diem que a Catalunya la comissió era del 3%, i al País Valencià va arribar al 20%, en el cas de Zaplana. El País Valencià ha estat molt laboratori. I l’estudi que fa Jordi Muñoz sobre el càstig social a la corrupció veu que el càstig electoral és entre el 3% i el 15% dels vots. Només perden això, i amb sort: a les darreres eleccions generals, a la ciutat de València guanya el PP. Ho compara amb Europa, on el càstig també és poc. Pensa que hi ha un moment a les bodes del País Valencià que els assistents acaben cridant visca els nuvis, i visca el PAI . —Referents de països a imitar? — Diana Coromines explica el cas dels països nòrdics, on hi ha cultura de control del poder. L’aspecte cultural és important. Però mira quina dada ens dóna: la llei de transparència de Suècia és del 1766. La catalana, del 2014. —David Fernández havia escrit altres llibres periodístics. Com Un rei cop a cop, biografia no autoritzada del rei d’Espanya. Grandiós. Dels primers que explica que Juan Carlos I era darrere del cop del 23-F, però no va sortir com ell volia. —Jo només vaig estar a documentació. La gran autora, però, és una dona gallega, germana d’un pres. La senyora Rebeca Quintans. En la captació de documentació sí que érem molts, però és aquesta dona qui ho pilota. Les redaccions d’Ardi Beltza vam col·laborar totes. Però el 95% de tot és ella. Un llibre, per cert, que quan n’enviem l’original per correu, desapareix. Sort que en teníem còpies. Pepe Rei n’és l’editor, i qui diu: ‘Aquest llibre s’ha de fer.’ És cert que va córrer el rumor que Pepe Rei era l’autor del llibre, i ja va anar bé, perquè així ella quedava protegida. No ens vam dedicar a desmentir-ho, no.

Summary: David Fernàndez: ‘No hi ha hagut més de vint dies un corrupte a la presó’


La primera imatge que a molta gent li ve al cap quan sent parlar de vibradors és una joguina sexual amb forma fàl·lica, com si la penetració fos condició indispensable per al plaer. Aquests últims mesos, però, la revolució dels succionadors de clítoris, que han obtingut gran popularitat, ha qüestionat aquest imaginari, ha facilitat que moltes dones reivindiquessin el seu plaer i ha posat sobre la taula qüestions (encara) tabús com la masturbació femenina. El rei dels estimuladors de clítoris és el popular Satisfyer, que s’ha convertit en un autèntic fenomen de vendes, arribant a ser la joguina sexual més venuda a Amazon i a exhaurir existències a les botigues eròtiques tradicionals. ‘Ens arriba la comanda un dijous amb cinquanta unitats de cada model i el dilluns només en queden sis’, explica Mireia Manjón, sexòloga i col·laboradora d’una botiga eròtica. La sorprèn, però, que aquest fenomen hagi esclatat ara, tenint en compte que fa tres anys que el producte és al mercat. ‘Ha estat molt progressiu. Jo crec que entre les dones s’ha anat fent córrer la veu i l’hem anat recomanant.’ L’esclat total s’ha esdevingut quan el fenomen ha arribat als mitjans i a la xarxa, on tant usuàries com influenciadores en recomanen l’ús, cosa que fa que cada vegada sigui més habitual parlar-ne obertament. ‘Només diré que he esborrat el Tinder’, ‘m’hi he tornat addicta’, ‘arribo a l’orgasme en dos minuts’, ‘és una meravella’, ‘cap dona no hauria de viure sense tenir-ne un’, ‘és com un cunnilingus, però més intens’, ‘de la droga se’n surt, d’això no’. Són algunes de les valoracions que es poden trobar a internet. Estimulació del clítoris intern Però què té d’especial, aquest estimulador? Per què ara és moda? El producte estrella d’aquesta empresa alemanya, que ja ha tret a la venda diverses versions, costa uns cinquanta euros, fa uns disset centímetres i té forma de màquina de massatges facial, de manera que és molt discret. Popularment, se’l defineix com a succionador de clítoris, per la sensació que causa, però Manjón en remarca les diferències amb altres productes similars, que sí que es poden considerar 100% succionadors: ‘N’hi ha uns que funcionen amb aire, que fan un efecte similar al d’una succió amb la boca. Aquest que s’ha posat de moda és diferent. Té una membrana que es mou com si fos el bafle d’un altaveu i genera una ona, no una succió. El clítoris nota uns petits tocs i això dóna una sensació semblant a la succió, però realment no succiona.’ Aquestes ones expansives que estimulen el clítoris són la clau de l’èxit. L’ona activa les terminacions nervioses i, precisament perquè es tracta d’una ona, arriba a tot el clítoris sencer (també als bulbs i les arrels), i no l’estimula només superficialment, com faria un estimulador de clítoris convencional. Com que estimula també el clítoris intern, i no solament l’extern, aquesta joguina sexual posa damunt la taula una qüestió sobre la qual hi ha força desconeixement: la seva forma completa. ‘Jo tinc un penjoll en forma de clítoris i molta gent em pregunta què és, també dones joves’, explica Manjón. De fet, aquest òrgan ha estat històricament tan ignorat que no es va registrar anatòmicament fins al 1998. Del clítoris només en veiem la punta de l’iceberg, la caputxa i el gland, però això és tan sols una desena part de l’òrgan. La major part és interna i té més de vuit mil terminacions nervioses, el doble que un penis. ‘En estimular també la part interior del clítoris el plaer arriba també a les engonals, les cames… El plaer arriba a més parts del cos’, explica la sexòloga. Per a utilitzar-lo, cal obrir una mica els llavis vaginals i col·locar la cavitat de silicona sobre el clítoris, de manera que quedi encaixat. S’ha de començar utilitzant la potència mínima i anar augmentat la intensitat, perquè al principi la sensació pot ser desagradable. Manjón recomana també d’utilitzar-lo amb gels estimuladors de clítoris i sota l’aigua, on la sensació és diferent. Ejaculació femenina i orgasmes múltiples La moda dels estimuladors de clítoris també ha fet visible altres qüestions relacionades amb el plaer, més enllà d’aquest òrgan. Moltes dones expliquen que aquest estri facilita orgasmes múltiples i l’ejaculació. Manjón creu que la clau és el tipus d’estimulació que genera. Com que el clítoris està molt sensibilitzat, hi ha més possibilitats d’arribar a un segon orgasme si es continua estimulant. L’ejaculació femenina (popularment coneguda com a squirting, en anglès) és una qüestió sobre la qual hi ha força confusió i que, en part, s’ha col·locat en l’imaginari popular a partir de la pornografia convencional i, per tant, des d’una perspectiva patriarcal i poc realista. Però quan se’n parla a partir de les valoracions d’aquest estimulador de clítoris, es fa des de la perspectiva de les dones en primera persona. ‘Els últims estudis diuen que, com que el clítoris té moltes terminacions i estan ramificades a l’interior de la vagina, en rebre una estimulació global és més fàcil fer un squirting espontani sense estimular el punt G de manera directa. El clítoris i el punt G són molt a prop per la part interior i l’estimulació arriba ramificada a la zona G’, explica Manjón. Els succionadors de clítoris també han rebut crítiques negatives que alerten que és dolent abusar-ne o que, després d’haver-lo utilitzat, és més difícil arribar a l’orgasme amb altres estimulacions. ‘Això no és cosa del succionador, sinó del cervell’, considera la sexòloga. ‘El cervell, per a detonar l’orgasme s’acostuma a la cosa més fàcil. Per tant, si sempre t’estimules de la mateixa manera, sigui amb el succionador sigui amb una determinada postura, el cos s’hi acostuma i, quan ho canvies, li costa més. La cosa ideal és utilitzar-lo però no estimular-se només amb això, sinó anar variant perquè totes les zones erògenes i tot el cos estigui erotitzat i sigui sensible a qualsevol estímul que pugui detonar un orgasme.’ Un canvi radical en el món de les joguines sexuals? Ara ha esclatat la qüestió pel fenomen dels succionadors, però els estimuladors de clítoris no són nous al mercat. Hi ha altres joguines sexuals que van ser tendència anys enrere i que ja estimulaven el clítoris. És el cas del vibrador conegut popularment com a rabbit (conill), per la seva forma, que es va posar de moda gràcies a la sèrie Sex and the city. La gran diferència entre aquesta joguina sexual i el Satysfier és que en aquesta darrera la tecnologia per a estimular el clítoris està més desenvolupada i, sobretot, que no té cap part destinada a la penetració, cosa que evidencia que, en general, és secundària a l’hora d’obtenir plaer. L’esclat del Satisfyer, més enllà de l’èxit de vendes, no ha revolucionat el món de les joguines sexuals, tenint en compte que les joguines amb forma fàl·lica, segons que explica Manjón, ja fa temps que han quedat força relegades per les preferències dels consumidors. ‘La resta de vibradors i joguines no es deixen de vendre, perquè les preferències depenen de cada persona. Si algú vol una estimulació forta del punt G, amb el succionador no en tindrà prou, encara que també l’estimuli. De la mateixa manera, les dones que tinguin molta sensibilitat al clítoris, no els agradarà el succionador, perquè ja de per si tenen molta sensibilitat’, afegeix. La reacció dels homes I com han reaccionat molts homes davant aquest fenomen? A la xarxa es poden trobar tota mena de comentaris, des dels qui lloen l’estimulador pel plaer que dóna a la seva parella fins als qui ironitzen sobre el fet que els pugui arribar a ‘substituir’, passant també per les crítiques masclistes que retreuen que les dones parlin obertament a la xarxa de com es masturben. Manjón creu que, pel que fa a les seves reaccions, ‘hi ha una mica de tot’, i destaca que són molts els homes que decideixen de comprar el Satisfyer per a la parella o les amigues. ‘Si els homes no tenen una mentalitat oberta pel que fa al sexe i veuen afectada la seva virilitat perquè no poden fer el mateix que el Satifyer, se senten malament. No poden competir amb aquest tipus d’estimulació… No generen ones! Però també hi ha homes que busquen el plaer de la seva parella, i aquests estan encantats perquè és un recurs més que poden fer servir’, remarca. De fet, un succionador de clítoris es pot utilitzar també en parella i durant el coit, encara que depèn de la postura i el ritme, perquè el clítoris ha de quedar ben encaixat en la cavitat de l’aparell. ‘És un plus, una eina amb què poden jugar tots dos, i que també pot servir perquè ell l’estimuli a ella fora de la penetració.’ La lluita feminista contra l’escletxa orgàsmica ‘La joguina ha estat un fenomen per la manera com funciona però també perquè ens ha donat peu a parlar de la nostra sexualitat de manera oberta. Això posa de manifest que l’educació sexual està relegada, i la referent a la sexualitat femenina encara més. Crec que amb aquesta joguina les dones hem fet pinya en aquest aspecte’, considera Manjón. El feminisme fa dècades que demanda relacions heterosexuals realment igualitàries (també al llit), més focalitzades en el plaer femení i en el fet que les dones ocupin la posició de subjectes sexuals i no pas d’objectes. En definitiva, relacions en què el seu plaer compti tant com el de les seves parelles, lluny de l’imaginari en què el sexe és sinònim de coit i la relació s’acaba quan ell arriba a l’orgasme. En aquest sentit, reivindicar el clítoris és important. De fet, les estatístiques parlen per si soles a l’hora d’analitzar la importància d’aquest òrgan en unes relacions sexuals igualitàries i d’evidenciar l’existència d’una escletxa pel que fa als orgasmes entre sexes. Un estudi fet per diverses universitats nord-americanes assenyala que les dones heterosexuals són el grup que aconsegueix menys orgasmes, i arriben al clímax només en el 65% de les relacions sexuals, davant el 86% de les dones lesbianes i el 66% de les dones bisexuals. La majoria d’enquestes i estudis publicats sobre la qüestió coincideixen que vora el 70% de les dones no arriba a l’orgasme sense estimulació del clítoris. Aquesta última dada contrasta amb el desconeixement que força dones encara tenen sobre la seva sexualitat. ‘Hi ha moltes dones que pensen que han de tenir un orgasme durant la penetració i que, si no el tenen, passa alguna cosa estranya. Hi ha dones que es poden estimular el clítoris intern amb penetració perquè el tenen més sensible, però no és el cas de la majoria. Necessitem una estimulació extra’, assenyala la sexòloga. El desconeixement de la sexualitat és paral·lel al desconeixement de l’anatomia pròpia, també en uns temps en què l’accés a la informació és fàcil i ràpid i se suposa que s’ha avançat en qüestions d’educació sexual i reproductiva. Així ho explica Manjón, des de la seva experiència com a sexòloga: ‘M’he trobat casos de dones i noies que encara pensen que l’orifici per on surt la regla és el mateix que l’orifici per on surt l’orina.’ Tenint en compte aquest context, una eina com aquesta pot ser útil per a explorar-se i conèixer millor el propi cos i el plaer: ‘Hi ha noies que no s’han masturbat mai o que ho han intentat i no han arribat a l’orgasme, i amb una joguina és més fàcil. És una manera d’obrir-se la porta perquè continuïn explorant d’altres maneres’, considera la sexòloga, que també creu que ajuda a trencar el tabú encara existent de la masturbació femenina i el biaix de gènere sobre la qüestió: ‘Els nois, durant la pubertat, sempre comenten les masturbacions que es fan, però a les dones ens han ensenyat que el sexe per plaer no és per a nosaltres. Això a l’edat adulta es pot traduir en el fet que estiguem menys desinhibides, que ens costi deixar-nos emportar.’ Recalca també que, en general, no és que les dones es masturbin menys, sinó que moltes vegades no s’atreveixen a dir-ho. Bel Olid: ‘Hem de començar a educar en l’alegria de follar’

Summary: El fenomen Satisfyer i la revolució dels succionadors de clítoris


Avui comença a Prada la Universitat Catalana d’Estiu (UCE), que complirà 51 anys. Enguany es farà un acte d’inauguració al Liceu Renouvier de Prada amb el lema ‘Un alè d’esperança a Europa’. Gaudirà de la presència de la consellera de Salut, Alba Vergés, i el vice-president de la Cambra de Comerç de Barcelona Pere Barrios. Al llarg d’aquesta setmana, Prada esdevindrà un any més un dels centres neuràlgics de la vida política, cultural i universitària del país. L’UCE ofereix una varietat àmplia de cursos que inclouen especialitats tan diferents com ara les ciències de la salut, la literatura, l’economia o el pensament. A més, diverses taules rodones i commemoracions portaran fins a Prada algunes de les personalitats més rellevants del país. La proposta acadèmica es complementa amb tallers, espectacles i cinema a què poden assistir lliurement tots els participants. Programació de la Universitat Catalana d’Estiu 2019 El president de la Generalitat de Catalunya Quim Torra farà dimarts una conferència. Altres dels convidats d’enguany són els consellers d’Ensenyament, Salut i Cultura, Josep Bargalló, Alba Vergés, Mariàngela Vilallonga; el músic Jordi Savall i l’editor Vicent Olmos, que seran guardonats amb el premi Canigó; o l’advocat Gonzalo Boye, entre molts més. També hi haurà jornades organitzades per diversos col·lectius: l’Assemblea Nacional Catalana (ANC), la Fundació Josep Irla, la Societat Andorrana de Ciències (SAC), l’Obra Cultural de l’Alguer, la Institució Catalana d’Estudis Agraris (ICEA), l’Institut Menorquí d’Estudis, la Delegació de Perpinyà de l’Institut d’Estudis Catalans i l’Ens de l’Associacionisme Cultural Català. La Universitat Catalana d’Estiu té lloc cada any ininterrompudament d’ençà del 1969 al Liceu Charles Renouvier de Prada i és un punt de trobada i d’intercanvi per a professors i alumnes provinents de tots els Països Catalans.

Summary: Comença la Universitat Catalana d’Estiu a Prada


Investigadors de la Universitat de Barcelona (UB) i de l’Institut d’Investigació Biomèdica de Bellvitge (Idibell) han constatat en dos estudis el paper decisiu de les proteïnes HERC en els mecanismes moleculars de supressió de la carcinogènesi i la progressió tumoral. En concret, en un dels estudis es determina que la proteïna RAF podria ser una possible diana terapèutica contra el creixement tumoral en les vies que regula la proteïna p38. En el segon han determinat el complex al qual pertany la proteïna MDM2, el principal regulador de la proteïna p53, supressora de tumors. Els investigadors creuen, doncs, que la regulació d’aquest complex podria ajudar a alterar la proliferació i el creixement tumoral. En el cas del primer estudi, els investigadors subratllen que la proteïna p38 té un paper destacat en la resposta a senyals d’estrès cel·lular i en el control de la proliferació i el progrés de les cèl·lules tumorals. En conjunt, la família de proteïnes a la qual pertany la p38 participen en les cascades de senyalització intracel·lular que controlen processos cel·lulars essencials. Les disfuncions en la regulació d’aquestes cascades poden alterar el cicle fisiològic cel·lular i originar així els tumors. Ara, l’estudi publicat a la revista Scientific Reports descriu per primera vegada com l’enzim HERC1 és capaç de regular un d’aquests processos de migració cel·lular. Proteïna mutada Pel que fa al segon treball, publicat a Molecular Oncology, ha permès determinar que la proteïna MDM2, el principal regulador de la proteïna supressora de tumors p53, forma part del complex ternari p53-HERC2-NEURL4. Els investigadors expliquen que en més del 50% dels càncers humans el gen TP53, que codifica la proteïna p53, ha mutat de tal manera que anul·la la capacitat supressora de tumors d’aquella proteïna i la converteix, en canvi, en inductora de la proliferació i el creixement de cèl·lules tumorals. Així doncs, l’estudi conclou que regulant la proteïna p53 al complex ternari a través de l’enzim HERC2 es pot reduir la capacitat missatgera de l’MDM2 i, per tant, la seva habilitat transcriptora. Així, es podria reduir la capacitat transmissora de cèl·lules tumorals d’aquesta proteïna en aquells casos en què el gen TP53 s’ha alterat.

Summary: Investigadors de la UB i l’Idibell constaten el paper decisiu d’un tipus de proteïnes en la supressió de tumors


Els Jocs Olímpics de Tòquio que s’havien de fer aquest estiu es faran, finalment, del 23 de juliol al 8 d’agost de 2021, segons que informa l’agència de notícies japonesa Kyodo. Ho han decidit els organitzadors japonesos i el Comitè Olímpic Internacional (COI) després d’haver-ne acordat l’ajornament la setmana passada per l’impacte mundial de la crisi del coronavirus. Els jocs olímpics moderns no s’havien ajornat mai des de la seva recuperació el 1896, però es van haver de suspendre els certàmens de 1916, 1940 i 1944 per la Primera Guerra Mundial i la Segona.

Summary: Els Jocs Olímpics de Tòquio es faran del 23 de juliol al 8 d’agost de 2021


L’estat espanyol no entregarà a Hervé Falciani. L’Audiència espanyola ha refusat, com el 2013, la petició d’extradició que havien cursat les autoritats suïsses. La justícia considera que el delicte del qual se l’acusa no existeix el codi penal espanyol i que, a més, el cas ja va ser examinat anteriorment. Tant la fiscalia espanyola com el mateix Falciani ja s’havien negat a l’extradició a la vista que va tenir lloc la setmana passada en la secció segona de l’Audiència. Entre d’altres arguments, van al·legar que el material informàtic aportat per Falciani havia permès a les autoritats espanyoles de condemnar desenes d’evasors fiscals amb la famosa ‘llista Falciani’. Falciani és enginyer de sistemes i hom li atribueix la difusió d’una llista amb noms de clients del banc suís HSBC que suposadament van evadir impostos d’uns altres països europeus. Suïssa va emetre una ordre de detenció internacional i, després de passar per França, el 2012 va ser detingut a Barcelona. Va ingressar a la presó de Valdemoro tot esperant que l’Audiència espanyola en resolgués l’extradició, però a final d’aquell any va sortir en llibertat provisional. Finalment, el 8 de maig de 2013 Falciani va restar en llibertat. El tribunal va tenir en compte la col·laboració amb la justícia espanyola i francesa i va decidir de no extradir-lo perquè a Espanya no existeix el secret bancari com a figura legal i perquè va considerar que no era delicte denunciar activitats il·lícites. Suïssa, el 2015, va jutjar Falciani sense la seva presència en el judici i el va sentenciar a cinc anys de presó per revelació de secrets bancaris. Intent de ser moneda de canvi per Marta Rovira i Anna Gabriel La justícia ja havia negat a extradir l’informàtic fa anys. Però el 4 d’abril de 2018 la policia espanyola el va tornar a detenir amb l’argument que hi havia una nova ordre internacional de detenció emesa el 19 de març. Tot i això, el portaveu del ministeri de Justícia suís va contradir l’argument i va explicar que la nova ordre era del maig del 2017. El jutge de l’Audiència espanyola Diego d’Egea va decidir, aleshores, de deixar-lo en llibertat però li va retirar el passaport, li va prohibir de sortir d’Espanya i l’obligà a presentar-se setmanalment al jutjat fins que no es resolgués el procés d’extradició a Suïssa. El mateix 5 d’abril, Folco Galli, portaveu del Ministeri de Justícia suís, va declarar a la televisió pública suïssa (RTS) que l’ex-banquer no seria moneda de canvi per Anna Gabriel i Marta Rovira. ‘La cooperació jurídica es regeix únicament per tractats i lleis, de manera que no hi ha marge per a cap intercanvi’, va dir.

Summary: L’Audiència espanyola refusa l’extradició de Falciani a Suïssa


Coincidint amb la presentació de la 35a Setmana del Llibre en Català, la presidenta de l’Associació d’Editors en Llengua Catalana, Montse Ayats, va fer públiques ahir les xifres d’edició i facturació més destacades sobre els llibres editats en llengua catalana a Catalunya i al País Valencià. Les xifres provenen de la Federació de Gremis d’Editors d’Espanya i són un avançament de l’estudi ‘Comercio Interior del Libro en España 2016’. Malauradament, l’estudi no aplega les dades de les Illes Balears, perquè l’any passat els editors balears encara no s’havien constituït en gremi. Els editors catalans destaquen que la facturació ha crescut per tercer any seguit i que ara ateny el 3,6%: ‘Un creixement que no ha anat acompanyat d’un augment del nombre de títols editats i que, per tant, és doblement positiu’, diu Ayats. El nombre de llibres que es van editar l’any passat fou d’11.343. El 2016 els llibres en català van significar unes vendes de 238,65 milions d’euros a PVP (223,45 milions a Catalunya i 15,20 al País Valencià). Això vol dir que el mercat editorial es va recuperant, però encara no arriba a la facturació d’abans de la crisi: el 2008 es van facturar 255,56 milions. Més dades. La venda total de llibres a Catalunya (en qualsevol llengua) va ser l’any passat de 491,204 milions d’euros. El 45,50% fou de llibres en català. Però, eliminant d’aquesta xifra els llibres de text, la venda de llibres en català en relació amb el total de vendes a Catalunya baixa fins al 25,25%, dada que lliga amb les dels estudis sobre hàbits de lectura a Catalunya. Si mirem les vendes per gèneres, es destaca l’augment de la de llibres de no-ficció, un 4%. I dels 11.343 títols editats, 1.800 corresponen a traduccions: anglès (31%), espanyol (20%) i francès (15%). A la resta de llengües, fins a 39, els correspon el 5% restant. Montse Ayats diu que els editors estan contents, que són dades positives, tot i que no obliden que hi ha dificultats importants que cal encarar, especialment la promoció en grans superfícies i cadenes, un fet que al País Valencià s’agreuja d’una manera exponencial. També diu que cal continuar fent lectors i que s’ha de pensar que la indústria editorial en català s’ha de reforçar econòmicament. L’Associació d’Editors en Llengua Catalana, amb 96 associats, té un full de ruta: el Pla de Lectura 2020, i l’objectiu d’implicar el Departament d’Ensenyament en el món del llibre. El mes de novembre, l’associació farà una jornada de treball amb tots els associats, amb vista al 2018.

Summary: L’edició en català continua recuperant-se


El rei d’Espanya, Felipe VI, ha derruït aquest vespre qualsevol possibilitat de negociació amb Catalunya, després d’una intervenció tensa en què ha acusat la Generalitat d’actuar fora de la llei i amb deslleialtat. Felipe VI no ha anunciat cap mesura concreta, però aquesta seva intervenció com a cap d’estat fa preveure que el PP adoptarà les mesures més dures possibles, que poden arribar ben aviat. El cap de l’estat espanyol ha beneït la línia dura de Mariano Rajoy, en una declaració que podria tenir conseqüències greus per a la institució monàrquica. Felipe VI no ha fet ni una sola al·lusió als incidents de diumenge ni als ferits per la repressió violenta de la policia espanyola durant el referèndum. En l’al·locució, feta amb un to tens, el monarca espanyol –que es va negar a rebre la presidenta del parlament Carme Forcadell quan va ser nomenada– ha afirmat que les autoritats espanyoles prendrien totes les mesures possibles per restaurar allò que ha anomenat ‘ordre constitucional’. Vegeu el discurs ací:

Summary: El rei d’Espanya ensorra el darrer pont amb Catalunya, amb una tensa intervenció televisiva


Amb el nom de ‘dia de l’Armistici’, ‘dia del Record’ o ‘dia dels Veterans’, avui molts països (Austràlia, Bèlgica, el Canadà, Escòcia, els EUA, França, la Gran Bretanya…) celebren la fi de la Primera Guerra Mundial l’11 de novembre de 1918. Van ser quatre anys de batalles ferotges que podien allargar-se mesos i que van causar aproximadament divuit milions de morts entre els aliats i les potències centrals. L’estat espanyol no hi va prendre part i va preferir mirar-s’ho de la barrera estant, però això no va evitar que els catalans hi prenguessin part. Molts del Principat hi van participar com a voluntaris (vora deu mil segons dades publicades), però van ser els ciutadans de Catalunya Nord els qui van sofrir la guerra més directament pel fet de formar part de l’estat francès. Monuments de Tuïr al ciutadans que van caure morts en la Primera Guerra Mundial. Aquells quatre anys sanguinolents van deixar rastre en el paisatge urbà dels pobles del Rosselló, el Conflent, el Vallespir, el Capcir, l’Alta Cerdanya i la Fenolleda: Moltes places i passeigs en recorden els habitants caiguts. Aproximadament 6.800 nord-catalans van ser cridats a files i van perdre-hi la vida, segons ‘Mémoire des Hommes’, una base de dades oficial. A Catalunya Nord, poc industrialitzada, va haver-hi més víctimes que no a la resta de l’estat francès. A França, les pèrdues van ser del 20% al 25% entre els homes de 20 a 40 anys, mentre que a Catalunya Nord arriben al 30%. A Paçà (Rosselló) 15 morts, és a dir, el 25% dels homes de vint a quaranta anys; a Cotlliure (Rosselló) 102 morts, el 25%; a Bages (Rosselló) 72, el 25%; a Conat (Conflent) 7 morts, el 20%; a Tuïr (Rosselló) 149 morts, un 30%. ‘Hi va haver una mortaldat terrible. A Sant Llorenç de Cerdans, al meu poble, hi havia 2.000 habitants i hi va haver 122 joves de 20 a 35 anys que van morir. Van escapçar generacions d’homes de Catalunya Nord’, explica l’historiador Ramon Sala. Per no parlar d’Orellà (Conflent), el municipi de l’estat francès on va haver-hi la xifra de morts més elevada amb relació a la població, el 35%. Aquesta diferència respecte de la resta de l’Hexàgon s’explica per la manera com eren les batalles, segons el mestre nord-català Ramon Gual: ‘A les primeres files, sempre hi enviaven catalans, bascos, corsos, bretons i ciutadans de les colònies marroquines i senegaleses.’ Afegeix que a Catalunya Nord no hi va haver mai cap batalla, però que l’estat francès prioritzava els ciutadans de les altres nacions a l’hora de mobilitzar soldats. En la guerra de les trinxeres, la quantitat de soldats era determinant per a defensar el territori i fer front a batalles que duraven entre dos i quatre mesos de mitjana. Per exemple, França en va desplaçar vuit milions, Rússia dotze i Alemanya onze. Ramon Sala difereix una mica d’aquesta versió: ‘És veritat que s’ha constatat que van mobilitzar més soldats catalans que no pas de les altres regions.’ Que l’estat preferia que morissin catalans o corsos abans que francesos, creu que és un pèl exagerat. ‘Diguem que els hi enviaven més fàcilment que no els altres.’ En allò que sí que coincideixen Sala i Gual és que els ciutadans de Catalunya Nord van participar en la guerra sense reticències i la van sentir seva: ‘La gent estava embriagada del nacionalisme francès fins al punt que, per a molts, ser orfe de la guerra podia ser gairebé un orgull’, diu Sala. El sentiment francès a Catalunya Nord va créixer sobretot gràcies a l’escola de la Tercera República. Als nens, els inculcava una història molt bel·ligerant vers Alemanya, a la qual retreien d’haver pres Alsàcia i Lorena. Els mestres van formar els alumnes dins el gust de revenja. Els mapes de les escoles sempre marcaven aquestes dues regions en negre en senyal de dol i, fins i tot, durant un període, feien preparació militar als alumnes amb fusells de fusta, explica Sala. L’odi vers Alemanya arribava fins a tal punt que cantaven cançons que avui podrien rebre una denúncia per delicte d’odi. ‘Una dona que va viure la guerra em va explicar que, quan jugaven a saltar a corda, a vegades cantaven: “Tanquem Alemanya i fem-la sofrir. Agafem Guillem, un, dos, tres, i escapcem-li el cap. Un, dos, tres, el cap partit en dos. Un, dos, tres, vet aquí Guillem II.”‘ Malgrat l’alta xifra de catalans morts a la guerra, el ressentiment contra l’estat francès no es va fer palpable entre la població: ‘França ha manipulat la gent de manera intel·ligent. Perquè van enviar-hi molts a morir i, un cop morts, els van donar medalles i diplomes, i això és una de les causes de la gran unitat. Els han fet creure que l’estat francès és una sola nació, quan és format de sis o set.’ Catalans voluntaris allistats a la Legió Estrangera per a lluitar al costat dels aliats. El Principat també s’hi va afegir Però no sols hi van participar nord-catalans. Al Principat, àmpliament aliadòfil i francòfil, tan bon punt va esclatar la guerra, centenars de voluntaris es van allistar a la Legió Estrangera (deu mil, segons les fonts), convençuts que lluitar per França, símbol de la llibertat i el progrés, era lluitar pel reconeixement dels drets de Catalunya. Els voluntaris, reclutats en entorns nacionalistes i independentistes per la Unió Catalanista, van participar en les batalles principals (Somme, Verdun…) curiosament sota les ordres d’un rossellonès, Josep Joffre, comandant en cap de l’exèrcit francès. Però el seu sacrifici no va ser recompensat: amb l’armistici de fa cent anys, les potències aliades, victorioses, no van fer ni un gest per a la causa catalana.

Summary: La Primera Guerra Mundial, l’hecatombe nord-catalana


VALÈNCIA, 11 (EUROPA PRESS) El titular del Jutjat d’Instrucció número 18 de València, que investiga, en una peça separada del ‘cas Imelsa‘, un presumpte delicte d’emblanquiment de capitals comès per regidors i assessors del grup popular a l’Ajuntament de València, ha resolt ampliar la investigació a un presumpte delicte electoral circumscrit a les eleccions municipals de 2011 i 2015, ha informat el TSJCV en un comunicat. En una interlocutòria notificada aquest dilluns a les parts, el jutge acorda citar a declarar en qualitat d’investigades l’ex-secretària del grup municipal del PP, Carmen García Fuster, i l’administradora provincial de la candidatura popular a les eleccions municipals de 2015, Montserrat Tello, i requereix al Partit Popular perquè identifiqui la persona que va exercir aquestes funcions el 2011 i als integrants de la Junta Directiva del PP a València en les dues campanyes electorals. El magistrat considera que existeixen indicis que el grup popular a l’Ajuntament de València, en ‘execució d’un pla preconcebut’, va carregar despeses electorals en les campanyes de 2011 i 2015 a un compte bancari, gestionat bàsicament per García Fuster, ‘que no té tota fiscalització i reflex en la comptabilitat del PP’. Afegeix que de les diligències practicades fins ara, existeix una ‘aparent infracció tant de la normativa aplicable en matèria de finançament de partits polítics com de règim local’. L’instructor entén que ‘resulta raonable que la investigació i la imputació es projecti, de començament, tant sobre els administradors electorals com sobre aquelles persones que respecte del compte bancari i els seus fons tenien capacitat de decisió o disposició’. Aquest últim, que haurien participat en la comissió del delicte ‘amb actes conscients de col·laboració’, tindrien la consideració de cooperadors necessaris. El delicte electoral no pot imputar-se al Partit Popular com a persona jurídica. Delictes connexos En la seva resolució, el jutge conclou que el delicte electoral s’hauria comès de manera continuada i en connexió amb el de blanqueig; per això acorda investigar-los conjuntament, ampliant l’objecte d’aquesta peça separada en què hi ha 47 persones imputades més el PP, imputat com persona jurídica, i en què s’investiguen les donacions de 1.000 euros efectuades per regidors i assessors en vigílies de les eleccions municipals de 2015. Aquesta quantitat presumptament els era tornada pel partit en dos bitllets de 500 euros per a ‘aflorar uns diners en metàl·lic, en quantia pròxima als 50.000 euros que podria tindre el seu origen en el cobrament de comissions il·legals per l’adjudicació de contractes públics’. Precisa, tot i això, que l’ampliació de l’objecte de la investigació no pot portar a ‘projectar sobre els aportants investigats per blanqueig, pel sol fet de l’aportació, imputació participativa en el presumpte delicte electoral’. Amb aquesta decisió, el jutge decideix incorporar a la causa les diligències d’investigació penal oberta per la Fiscalia després de la denúncia interposada per tres representants de Compromís al consistori valencià. La sentència, en què es declara la complexitat de la causa i amplia la instrucció fins al límit màxim del 15 d’agost de 2017, el jutge, a més, requereix al Tribunal de Comptes la documentació enviada pel PP a l’esmentat Tribunal corresponent a la comptabilitat electoral de les eleccions municipals de 2011 i de 2015, així com dels informes de fiscalització sobre els comptes de l’esmentat partit i eleccions, en cas d’estar conclosos. El jutge es dirigeix igualment a la Junta Electoral Provincial per què informi sobre el compte bancari únic designat pel Partit Popular com a compte electoral de la candidatura municipal del 2015, tenint en compte que no consta enviada la informació de l’esmentat compte i any, a diferència de la de 2011.

Summary: El jutge amplia la investigació i incorpora el delicte electoral a la peça d’emblanquiment de capitals del cas Imelsa


“La Trini, molts anys enrere, era una fonda al carrer Verdi on hi feien dinars per emportar o prendre allà. Era un lloc molt especial, un bar de barri, era com casa teva. Avui, allò s’ha convertit en un decorat on hi fan menjars. La persona que està rere la barra ha passat de ser algú que et coneix i t’atén molt bé a algú a qui no li importa gens si tu tornaràs o no”. Josep Maria Contel, president del Taller d’Història de Gràcia i gracienc de tota la vida, solia anar a La Trini per dinar fa temps, però ja no hi ha tornat més. Aquest restaurant de decoració cuidada i de música de fons dels anys 80 ja no s’adequa a les seves necessitats quotidianes. I aquesta sensació es multiplica si tira la vista avall i mira tots els negocis del carrer, i del següent carrer, i de tots els carrers de la vila. L’urbanisme, el model de comerç, les associacions, el perfil dels habitants… els principals trets que conformaven la marcada identitat de Gràcia estan patint una transformació des de fa anys, cada cop més accelerada. Moltes entitats locals alerten que aquell poble aïllat enmig de la ciutat que era Gràcia fa cent anys corre el perill de perdre tot allò que el feia particular i únic.  Pisos a preu d’or Quan al segle XIX cau la muralla de Barcelona i es construeix l’eixample, Gràcia queda físicament unida a Barcelona, i també administrativament quan el 1897 passa a ser oficialment part de la ciutat comtal. Segons el geògraf Joan Lafarga, autor del llibre Gràcia: de rural a urbana, “Gràcia, amb una alta densitat de població, era un bullidor social: hi ve a viure molta gent que prové de llocs diferents. Això enriqueix molt el debat social i la transmissió d’idees molt diverses”. Segons Lafarga, aquesta alta densitat de població és la que també afavoreix la proliferació d’entitats i agrupacions de veïns. Entre finals del segle XIX i principis del XX s’enderroquen la majoria de cases baixes i se substitueixen per edificis més alts. Actualment, s’han encarit exponencialment els preus dels pisos. I d’on ve això? A finals del segle XX amb el decret Boyer, de 1985, va canviar la política dels preus de lloguer. El que fins llavors havien estat contractes de lloguer indefinits amb pròrroga forçosa van passar a ser contractes de cinc anys sense pròrroga forçosa. D’aquesta manera, al cap de cinc anys, el propietari pot pujar el preu del lloguer tant com cregui convenient. A més, a partir dels anys 90, el barri es va començar a posar de moda. Segons Contel, els cinemes Verdi (i en un segon pla, el Teatre Lliure i el Teatreneu) van fomentar a Gràcia la vinguda d’un public intel·lectual i interessat en la cultura. Alguns comerços del voltant dels cines van canviar per satisfer la demanda d’aquest nou públic. A més, en aquell moment Espanya acabava d’entrar a la Comunitat Europea (1986). Això significa que la circulació de persones d’Espanya cap a Europa i a la inversa comença a ser molt més fàcil i arriben un nombre considerable d’estrangers que veuen en el barri un lloc ple de placetes, familiar i agradable. HABITATGE, POBLACIÓ I RENDA A GRÀCIA Infogram Un altre factor recent és el sorgiment dels pisos turístics: hi ha un seguit de propietaris que veuen que treuen més rèdit a un habitatge si el dediquen exclusivament a estades curtes dels turistes, de manera que l’oferta d’habitatge a més llarg termini es redueix. Però Enriqueta Bernans, membre de l’Associació de Veïns de la Vila de Gràcia, adverteix que no es pot caure en la simplificació de donar tota la culpa als turistes: “Si un barri és desitjat, tant pel turisme com per la pròpia gent d’allà, i l’administració no el protegeix, de manera que tot va amb oferta i demanda, estem perduts. Si l’habitatge no és un dret, estem perduts”. També afirma que a Gràcia hi queda actualment “un volum considerable de petits propietaris”, però que es pot acabar extingint per les compres de propietat de grans empreses. Aquest creixement exponencial del preu de la vivenda gracienca està expulsant del barri a les persones amb una capacitat adquisitiva irregular o mitja-baixa, com els joves o les persones amb sous baixos. El perfil d’habitant que viu a Gràcia està canviant. I ho fa juntament amb dos factors clau al llarg de la història de la vila que es transformen juntament amb els seus habitants: el comerç i l’associacionisme. El comerç familiar i de proximitat, com a tants pobles catalans, era un tret molt distintiu a la Gràcia dels segles XIX i XX. Les causes de la pràctica desaparició d’aquest comerç són diverses: alguns oficis (fusters, ferrers, mercers…) ja no són prou rentables com perquè un negoci d’aquestes característiques a Gràcia funcioni. Josep Maria Contel atribueix la pèrdua de comerços familiars a fets com que els fills ja no segueixen el negoci dels pares, o l’aparició de grans superfícies que cobreixen una àmplia gamma de productes i que poden ser molt competitives amb els preus. Bernans explica que els comerços graciencs d’avui “ja no són aquelles botigues on t’hi senties còmode parlant amb qui t’atén perquè era del barri, ja no tens vincles i interessos comuns amb la persona perquè saps que viu vés a saber on”. I alhora que es perd el poc comerç local que queda, “es van posant comerços o molt cars, o molt específics, o encarats al turisme”. En aquest sorgiment de nous comerços, Joan Lafarga hi detecta un cert desequilibri: “Mentre carrers com Astúries s’han sumat als comerços de la moda del healthy lifestyle, altres carrers com Ros de Olano o Maspons han sofert una desertificació comercial”. Si bé el comerç familiar quasi ha desaparegut de Gràcia, no ha passat el mateix amb la tradició associacionista. Els Lluïsos de Gràcia, encara molt actius, tenen 160 anys; el Centre Moral farà 150 anys enguany; el Cercle Catòlic i l’Orfeó Gracienc són centenaris; la Festa Major arrossega 200 anys… Tot i això, com afirma Contel, “han mudat moltes coses del que hi havia abans: l’Església Catòlica tenia abans molt de pes amb les processons, les romeries… Ara ja no té tanta força”. Mostra d’això és el canvi de nom d’algunes d’aquestes associacions històriques, com el Cercle Catòlic, que avui es diu El Cercle. Bernans explica que “falta gent jove en les associacions més antigues, perquè la gent jove, d’una banda, se n’ha d’anar del barri i de l’altra, va canviant d’interessos i potser en entitats que estan molt burocratitzades no s’hi posa tant”. On la presència dels joves és molt potent és a associacions com esplais o caus i a d’altres de caire polític com Arran Gràcia i ateneus llibertaris o independentistes. Amb el canvi en l’habitatge, el comerç i les associacions gracienques… cap on camina Gràcia? Enriqueta Bernans creu que “encara no s’ha desestructurat el barri”, però que ho pot fer aviat: “Si l’administració no controla que les millores que es fan a Gràcia siguin per la gent del barri, el turisme i els interessos econòmics ho absorbeixen”. Per Contel, la clau del futur la tenen les noves tecnologies. “No sé si l’smartphone ens aïllarà més del que estem. I si ens aïlla més, no sé si caldrà un espai com Gràcia o només ens fa falta un espai on estar, encara que sigui un forat”.

Summary: La vila de Gràcia: en perill o en transformació?