Òmnium Cultural i la plataforma Som el 80% impulsa el manifest ‘Amnistia ara!‘, que demana l’anul·lació de totes les causes obertes arran de la judicialització del procés sobiranista. El manifest reclama un procés de negociació ‘sincera, sense condicions ni renúncies’ per pactar una ‘solució real’ al conflicte polític i considera que l’amnistia és ‘imprescindible’ per a enfortir el diàleg. Unes dues-centes personalitats de l’àmbit polític (ex-consellers, ex-presidents del parlament i ex-diputats), social, cultural i esportiu (com Pep Guardiola) han signat el text, que s’ha presentat a l’Arts Santa Mònica (Barcelona). El vice-president d’Òmnium, Marcel Mauri, s’ha dirigit al govern espanyol per asseverar que sense amnistia no hi pot haver ‘diàleg real’. Fem una crida a adherir-se al manifest a totes aquelles persones que aposten per posar fi a la repressió i per trobar una solució política al conflicte donant veu al conjunt de la ciutadania Signa el manifest! 👉🏻 https://t.co/3Z66juop0B pic.twitter.com/pPZR1eVQEm — Òmnium Cultural (@omnium) February 5, 2020 ‘Cal que el conflicte torni al terreny de la política, d’on no hauria hagut de sortir mai, i s’han de trobar els mecanismes democràtics necessaris perquè els ciutadans de Catalunya puguin decidir lliurement el seu futur polític’, sosté el text, que afirma que la via política i la del diàleg és ‘l’única’ que pot resoldre aquesta situació. A més, reclama la ‘renúncia’ de les vies d’excepcionalitat jurídica i processal que posin fi, de manera ‘definitiva’, a tota mena de ‘repressió’ política. També demana l’amnistia ‘per a totes les persones perseguides judicialment’, i l’obertura d’un procés de negociació ‘sincera’. Entre els primers signants del manifest destaquen els ex-presidents del parlament Ernest Benach, Núria de Gispert, i Joan Rigol; els ex-consellers Joan Manuel Tresserras, Joaquim Nadal, Josep-Lluís Carod-Rovira, Andreu Mas-Colell i Antoni Castells; o els ex-diputats Xavier Domènech, David Companyon, Joan Ignasi Elena, Eulàlia Reguant, Gabriela Serra, David Fernández, Albano Dante Fachin i Carles Campuzano. També l’han signat l’ex-vice-president de l’ANC Agustí Alcoberro; l’ex-batllessa de Badalona Maite Arqué (PSC); els músics Natxo Tarrés, Gerard Quintana, Joan Dausà, Feliu Ventura, Alguer Miquel, l’ex-regidora de Barcelona Gala Pin (BeC); l’activista Arcadi Oliveras; l’advocat August Gil Matamala i Carla Vall; i l’entrenador de futbol Pep Guardiola. Podeu llegir-lo ací: «En els darrers anys, l’entesa entre Catalunya i l’Estat espanyol ha viscut un dels períodes més complexos de la història. La judicialització del conflicte polític plasmada en l’empresonament per sedició de nou líders socials i polítics, l’exili i l’obertura de més d’un miler de causes judicials contra ciutadans del nostre país han dut a l’agudització d’un conflicte, ja de per si complex. Catalunya és una societat democràtica, i la defensa dels drets i les llibertats no constitueix cap risc per a la convivència, sinó una eina imprescindible per avançar i fer realitat els grans consensos que cohesionen la societat. Un país plural que, en moments difícils, ha estat capaç de trobar punts en comú, dins la diversitat, per fer possible el progrés social i econòmic. Davant d’aquest conflicte polític, els sotasignants creiem imprescindible que s’anul·lin totes les causes obertes arran de la judicialització del procés sobiranista. Cal que el conflicte torni al terreny de la política, d’on no hauria hagut de sortir mai, i s’han de trobar els mecanismes democràtics necessaris perquè els ciutadans de Catalunya puguin decidir lliurement el seu futur polític. D’aquesta manera, la via política i la del diàleg l’única que pot resoldre aquesta situació. És per això que els sotasignants, com a membres de la Plataforma Som el 80%, i davant de l’escenari que es crea amb l’arribada del nou govern de l’Estat, volem aprofitar per adreçar-li les següents demandes: La renúncia de les vies d’excepcionalitat jurídica i processal que posin fi, de manera definitiva, a tot tipus de repressió política. L’amnistia per a totes les persones perseguides judicialment arran de l’anomenat ‘procés sobiranista’. És un pas imprescindible per enfortir l’aposta pel diàleg. L’obertura d’un procés de negociació sincera, sense condicions ni renúncies, amb l’objectiu de pactar una solució real al conflicte polític. Alhora, fem una crida a adherir-se al manifest a totes aquelles persones que aposten per posar fi a la repressió i per trobar una solució política al conflicte donant veu al conjunt de la ciutadania.»

Summary: Òmnium impulsa un manifest a favor de l’amnistia de tots els represaliats per la judicialització del procés


Albert Pla (Sabadell, 1966) ens cita a un bar del Born. Les entrevistes s’acumulen. A fora, un periodista pren el sol després d’haver despatxat, un mal succedani del cigarret postcoit. El cantautor s’asseu en una butaca de pell envellida i desgastada. No pren res. Rere seu, hi ha una enorme paret groga i florida. La imatge contrasta amb la negror de la coberta de Miedo, el seu últim àlbum. Un compendi de cançons que havien de ser infantils i han derivat cap a la tenebra, la sang i la mort. Amb Pla parlem d’aquest projecte, de televisió i una mica de política. —M’han avisat que mentiu molt a les entrevistes. —Doncs, sí. No vull pas que em voti ningú. —Però les mentides solen servir per a aconseguir vots, no trobeu? —Potser. Vull dir que no tinc cap compromís amb l’entrevistador ni el lector, però sobretot no en tinc amb mi mateix. Canvio molt d’opinió. —Per què? —Sóc així. Canvio d’opinió. A vegades m’agrada el blanc i a vegades el negre. I a vegades, res. —Parlem de ‘Miedo‘. Com és que heu deixat passar set anys després de ‘Somiatruites‘? —Cony. Vaig estar dos anys de ronda amb Somiatruites. Després dos anys fent l’espectacle Manifestación. Llavors dos anys més fent Guerra, vaig publicar el llibre  i també vaig anar de ronda amb el Tortell Poltrona. —Però no sentíeu ganes o nostàlgia de tornar a publicar un disc? —No. Les coses han anat així. Manifestación era un monòleg i no donava per a un disc. Amb en Poltrona era un espectacle infantil amb moltes cançons que ja havien estat enregistrades abans. Pel que fa a Guerra, sempre em deien: ‘Això ho hem d’enregistrar. Ho hem de fer.’ I jo contestava: ‘Sí, sí, demà, demà.’ I al final, res. És un espectacle de teatre, ja està bé que hi hagi cançons que no s’enregistrin. No m’importa. —’Miedo‘ és un àlbum escrit completament en castellà, a diferència de ‘Somiatruites‘. La llengua us condiciona com a artista? —Em surt més en català. De fet, quan he provat de fer cançons per a nens en castellà, no n’he sabut. Sempre que ho provo, em surten cançons de por. Miedo havia de ser una cosa infantil, però ens vam deixar anar i se’ns va escapar de les mans. Ha sortit com ha sortit. —És una coincidència que ‘Somiatruites‘ i ‘Miedo‘ s’acabin amb cançons protagonitzades per una figura materna? —Bé… —Són històries ben diferents i que retraten l’ànima de cada disc. A ‘Duerme mamá’, un nen té cura de la mare abans d’anar a dormir, i a ‘Adiós mamá’, una mare abandona el fill. —Pot ser casualitat. No ho sé. —Suposo que la por de ser abandonat és un dels grans temors infantils. —Possiblement. Els pares són molt protectors quan ets petit. Un món. Però més que no l’abandó, una de les primeres pors reals és quan et renyen . Les passes putes. Fa molta por. —Entre nines diabòliques, un circ terrorífic, un nen enterrat viu i mil coses més, és significatiu que una cançó que es titula ‘Muerto’ sigui la menys tenebrosa. —Per què ho dius? —Per la lletra: ‘Sóc feliç, estic content. He tornat a néixer.’ —La veritat és que no hi trobo cap explicació. Simplement se’m va acudir així . —Què aporta un home com Raül Refree, capaç de tocar, compondre i produir, en un projecte com ‘Miedo‘? —Moltes coses. L’espectacle, bàsicament, s’ha fet gràcies a ell. Ell n’és el detonant. Jo vaig fent coses i parlo amb molta gent de fer coses. ‘Hem de fer això’, i tal. Però també tinc coses dins el cap que vull fer en algun moment. Al final en fas unes altres perquè s’acaba desencadenant alguna cosa. El ritme vital t’hi porta o bé coneixes algú concret. En el cas de Miedo, en Raül em va enviar unes peces i la cosa va créixer. S’hi va afegir la Judit Farrés, els pintors  i tenia també pendent de fer coses amb els de vídeo . Tot encaixava i ho vam tirar endavant. I al final, ja no saps de qui va ser la idea de tot en general, d’una tornada en concret… Per què vam fer aquesta cançó? Va ser una imatge, va ser la necessitat de posar-la en un lloc… No ho sé. —Cercàveu res en concret amb ‘Miedo‘? —Cercàvem parlar de les pors i anomenar-les. Sense personalitzar. És un tema que dóna molt de si. —Però Albert Pla també deu tenir pors, oi? —Ets el periodista mil dos que em fa aquesta pregunta. Normalment regalo un caramelet. —Jo vull el meu caramel, me l’he guanyat. —M’he quedat sense, paio. —De fet, no combina amb la cervesa. —Em sap greu. Estic fet pols. —Ja que no les voleu anomenar… Albert Pla té por d’acabar a la presó? —A mi m’han portat a judici fins i tot els de Podem. Si dic què penso, estic convençut que acabaré a la presó. —I per les vostres lletres? —Jo crec que tot això no són simples detalls. —Què voleu dir? —Agafar algú per les cançons és la manera que té l’estat de dir a la població que si vol, ens envia a la garjola. Pel que sigui. Poden ser les lletres, sí, però també pot ser perquè et fumis un porro o perquè a Hisenda li vingui de gust. Tot són excuses. L’estat demostra que té la gent agafada pels ous i que l’alimenta a còpia de xantatges. I tots tenim una mica de por que ens pari la policia a la carretera. Al final és la manera com ens han educat. Els tenim por. —I què cal fer, doncs? —Per mi, la qüestió important de tot plegat és que jo parlo de les meves coses. I que aquests paios, els polítics, els jutges, entrin a les meves entrevistes és una cosa que em molesta molt. Però a més, que la gent es pensi que a mi m’importa una merda tot això, encara m’emprenya més. Són molt invasius. Ja n’hi ha prou. —Doncs parlem d’animals. —M’agraden molt, els animals. —Què n’hem d’esperar, de ‘Natura Sàvia‘, el programa de TV3 que compartiu amb en Peyu i Quimi Portet? —Doncs, no ho sé. Jo no l’he vist. És estrany de collons. —Com entreu al projecte? —Sempre que m’han proposat de fer sèries o programes de televisió he dit que no. Però bé, en Peyu un dia em va dir que feia un documentari d’animals i que amb en Quimi podríem preguntar coses . Em va agradar. Es filma tot a Manlleu, que és a prop de casa, i es fa dilluns i dimarts, que són els dies que em van bé a mi. —Si repassem la vostra discografia, teniu cançons que no són precisament animalistes. —Ja no faig cançons sobre animals perquè ja n’he fetes moltes. He explicat coses de gats, cabres… I hòstia, necessitava parar. Però vaja, no em costa gens pensar com una panerola. És un alter ego que em diverteix. —Sou animalista, doncs? —Vejam… A mi, si m’oferissin deixar de menjar animals i tothom es posés d’acord, jo diria que sí. Crec que fins que no deixem de menjar animals no s’acabaran les guerres. —Per què? —És pura lògica. Si tu mates animals, també pots matar humans.

Summary: Albert Pla: ‘Si dic què penso, acabaré a la presó’


El diari Los Ángeles Times destaca a la portada un reportatge sobre el començament del judici contra l’1-O en què explica els fets polítics que han succeït a Catalunya aquest darrer any i la repressió de l’estat espanyol. Destaca que els presos polítics podrien ser condemnats a 25 anys de presó i que el govern espanyol els acusa de sedició i rebel·lió amb la intenció d’enviar ‘una advertència severa a qualsevol altra persona amb somnis de separar-se d’Espanya’. El diari també diu que, ‘lluny d’extingir els anhels de la independència’, la fiscalia ha impulsat un moviment ‘més ampli’ per a l’autodeterminació i ha convertit els acusats en ‘herois’. I destaca les mobilitzacions que aquest últim any han protagonitzat milers de catalans per a demanar la llibertat dels presos polítics. També recorda que, al novembre, més de 120 professors van signar un manifest en contra de les acusacions de rebel·lió i sedició, càrrecs pensats per a dur a judici grups armats i no pas dirigents polítics pacífics. També fa referència a Antonio Tejero com a l’única persona declarada culpable de rebel·lió a l’estat espanyol. S’afegeix el punt de vista del professor de dret penal de la Universitat Autònoma de Madrid Manuel Cancio, que diu que un crim de rebel·lió ha de ser violent. El diari també diu que els intents d’extradir els dirigents independentistes exiliats han estat blocats pels tribunals europeus i que els exiliats han denunciat el cas a l’ONU. Los Ángeles Times, a més, recorda la vaga de fam de Jordi Sànchez, Josep Rull, Jordi Turull i Joaquim Forn i destaca unes declaracions del president de la Generalitat, Quim Torra, sobre la manca de voluntat i de propostes concretes del govern espanyol per a avançar en el diàleg per a l’autodeterminació de Catalunya. També dóna veu a l’advocat Jordi Pina, que diu que aquest és ‘un judici contra les urnes’.

Summary: Los Angeles Times difon denúncies contra la repressió a Catalunya i qüestiona l’eficàcia de l’estratègia de l’estat


En qualsevol moment, el raper Pablo Hasél pot rebre una ordre d’ingrés a la presó. El mes de març, l’Audiència espanyola el va condemnar a dos anys de presó i una multa de 24.300 euros pels delictes d’enaltiment del terrorisme i d’injúries a la corona i a les forces de seguretat de l’estat espanyol, pena que s’afegeix a una condemna similar del 2015. Tot plegat, quatre anys de presó als quals s’afegiria un any i mig més si no paga la multa. Tot, per les lletres d’unes cançons i uns missatges a Twitter. Hasél no està sol, en diversos sentits. D’una banda, perquè la voràgine de l’Audiència espanyola també ha condemnat a presó Valtònyc i els dotze membres del grup La Insurgencia. D’una altra, perquè són milers els ciutadans que han posat el crit al cel per l’acarnissament judicial contra la llibertat d’expressió. Tanmateix, Hasél denuncia que amb això no n’hi ha prou i demana de portar ‘la solidaritat als fets’. La queixa no és suficient, cal actuar. I no únicament enfront la repressió contra la llibertat d’expressió, sinó també per materialitzar la República i liquidar el capitalisme. —Heu dit més d’un cop que no us exiliareu i que entrareu a presó. Això quan pot passar? —Tant pot passar d’aquí a uns dies com d’aquí a uns mesos. No hi ha cap data fixada, però pot passar en qualsevol moment perquè ja vam presentar el recurs al Tribunal Suprem i qualsevol dia sortirà la sentència ferma. A partir d’aquí, com que hi ha antecedents, entraria a presó, no sé si de manera imminent o si deixarien passar uns dies. Imaginem que el procés serà força ràpid. —Quin serà el següent pas? —Vindrà el recurs al Constitucional i després al Tribunal de Drets Humans d’Estrasburg. Els tràmits són lents i es farien des de dins de la presó. Potser, quan Estrasburg es pronunciï, ja hauré complert gran part de la condemna o fins i tot podria ser al carrer. De totes maneres, ho farem per totes les persones que desgraciadament patiran igual. —Des de l’exili, Valtònyc ha fet molt visible la persecució contra artistes. Per què elegiu anar a presó? —Si ell ja és a l’exili, ja compleix la funció. Crec que la principal batalla és a l’estat espanyol. Per sobre de visibilitzar, que també és necessari, sobretot hem de posar fi al règim feixista espanyol. Per això necessitem organització revolucionària a l’estat. Si Valtònyc hagués estat empresonat, hauria despertat més consciència i lluita que a l’exili. Ho he vist clar amb el seu cas: com que hi ha gent que el veu a l’exili no es preocupa de portar la solidaritat als fets. Crec que hi haurà més lluita si em quedo aquí i entro a la presó que no si marxo. —Demanaríeu l’indult? —No el demanaré. Si comporta reconèixer que he fet alguna cosa malament i m’he de comprometre a no reincidir en el delicte, no el demanaré. Penso continuar fent com fins ara, i si això em porta a la presó o a l’exili, n’assumiré les conseqüències. No estic disposat a reconèixer que he fet alguna cosa malament, perquè no és cert. —Teniu contacte amb els rapers de La Insurgencia? —Amb alguns, sí. Ara mateix estan com jo, esperant la sentència ferma del Suprem. També hauran d’entrar a la presó si es ratifica la pena de presó de dos anys i un dia. —Fa anys que patiu la repressió. Us han demanat cap consell sobre com afrontar-la? —Hi ha un suport pel que fa a la transmissió de forces. Alguns represaliats m’han preguntat com portar el judici, però tampoc no és que pugui donar gaires consells. Si un té clares les seves idees i considera que són justes, no pot sinó anar endavant, malgrat les dificultats. A mi també m’han donat molts consells de cara a la presó. La qüestió més rellevant és que jo tinc clares les meves idees i sé que he fet bé. A la cel·la estaré sol, només et queda la teva consciència. —Emocionalment, com es porta aquest procés? —És difícil. Encara que tinguis les coses molt clares, desgasta bastant. El fet de no saber quin dia seràs empresonat, quant de temps, a quina distància dels éssers estimats… Es viu amb certa angoixa, però també amb orgull, molta força i ràbia. Això també ajuda a superar la part dolenta. Miro de quedar-me amb la cosa positiva: m’escriuen moltes persones dient que arran d’haver conegut el meu cas i d’altres s’han adonat de què és l’estat espanyol. —Al nou tema ‘Libertad de expresión‘ critiqueu els ‘artistes que silencien injustícies, complicitat fastigoses’. Heu trobat a faltar suports? —Moltíssims. També ho hem vist a Catalunya, són els típics artistes que han tingut un silenci còmplice fastigós amb la brutalitat de l’1 d’octubre o amb els empresonaments, però que s’atreveixen a donar lliçons a Veneçuela. Aquí hi ha una brutalitat policíaca molt més bèstia o artistes empresonats i no diuen res. Es mouen per interessos individualistes. Si critiquen això, poden posar-se en contra una part dels qui els fan rics. —No heu dit cap nom… —És que n’hi ha tants… Però bé, puc posar com a exemple artistes com Alejandro Sanz o Pablo Alboran, que en el cas de Veneçuela donaven suport a l’oposició feixista i a un cop d’estat, i ara callen. També, a Catalunya, constantment es victimitzen Serrat o Isabel Coixet. Van plorant perquè els han criticat, i quan ens empresonen a nosaltres fan silenci. Fins i tot, alguns com Loquillo hi donen suport. Els importa una merda que ens tanquin a la presó. Són els artistes progres que quan els interessava i anaven amb el PSOE van fer la campanya contra la guerra de l’Irac, però que amb altres guerres han mantingut silenci total. Es mouen pels seus interessos. Si donar suport a una causa els pot aportar un interès individualista, hi donaran suport; si, a la inversa, es poden posar gent en contra, no diran res. També han faltat molts suports a l’escena del rap, perquè és molt individualista. Si no els afecta a ells, no hi donen suport. —I si parlem dels suports que sí que heu rebut, quin us ha sorprès més gratament? —El de la gent del carrer. Tot té a veure amb el canvi de xip que hi ha hagut a Catalunya, fa uns anys no era així. Ja m’havien condemnat a presó per cançons, però després de l’1 d’octubre he notat un canvi molt gran. Em para moltíssima gent pel carrer per donar-me suport, i és això que més m’ha sorprès i que valoro més positivament. També és cert que hi ha molta simpatia, però de solidaritat portada als fets, poca. I això és l’única cosa que tant a mi com a altres represaliats ens pot alliberar. —Què voleu dir? —Per exemple, si hi ha una manifestació, anar-hi. M’atura molta gent per donar-me suport, però es fa una manifestació i només hi van cent persones. Tothom pot ajudar a un nivell o un altre. Amb els represaliats independentistes, hem vist com econòmicament tenen molt de suport. Però amb d’altres no és així. Calen més accions. Donar ànims sempre ajuda, però no és suficient. —Tornant als suports que han faltat, és destacable el silenci de partits com Podem. —Des d’un principi jo ja vaig denunciar Podem com allò que veia que eren: un partit més del règim que havia servit per a desmobilitzar moltes lluites sorgides del 15-M. Els mitjans de l’estat espanyol els van fer la campanya, per això no m’ha sorprès que Podem o, fins i tot Pablo Iglesias, que va encarregar la cançó contra el rei emèrit a Valtònyc, no se solidaritzessin i que tinguessin aquesta posició amb tan pocs escrúpols. —No us han donat suport ni tan sols en privat? —Podem, no. Potser algun votant puntual, però de polític cap. Tot el contrari, ho hem vist a Catalunya: justifiquen la repressió i donen suport als qui ens reprimeixen. En comptes de donar-nos suport, enforteixen els repressors. —N’espereu res, dels grans partits d’esquerres espanyols? —Ni espero res ni considero que realment siguin d’esquerres. Podem és una versió del PSOE, és el que necessitava el règim perquè el PSOE estava molt desgastat i començaven a estar molt nerviosos pel 15-M i les lluites posteriors. Podem va servir per a canalitzar tota la ràbia que començava a sortir als carrers. Igual a Catalunya, on Podem ha intentat aturar tot allò que pot fer perillar el règim. —I dels catalans? —De la CUP, he rebut la solidaritat d’alguns militants. També és cert que la CUP és una formació força important i tampoc no n’he rebuda gaire, de solidaritat, les coses com són. Sí que hi ha alguns militants que han portat la solidaritat als fets, com l’acte solidari amb en Valtònyc i amb mi que es va fer a Vic. A l’esquerra independentista hi ha certa solidaritat, però per la força que tenen, deixen una mica a desitjar. D’Esquerra Republicana no he vist que hi hagi solidaritat portada als fets, més enllà d’algun piulet. La solidaritat és molt més que això. —Com veieu les crítiques que ha rebut Valtònyc per relacionar-se amb Carles Puigdemont i la resta de membres del govern exiliats? —S’ha de veure d’on vénen aquestes crítiques: o de fatxes o de l’entorn de Podem, que resumeix tot el que passa a Catalunya com si es tractés només de l’antiga Convergència. De sectors comunistes o que donen suport al dret de l’autodeterminació, sí que he vist crítiques més ben argumentades. El problema no és que Valtònyc faci actes denunciant la repressió amb altres represaliats com Carles Puigdemont, sinó que crec que potser no ha explicat prou bé les diferències en l’àmbit social entre les polítiques impulsades per Puigdemont i les que defensa ell. Si no ho deixa clar, pot ser que sembli un suport absolutament a tot allò que han fet. Si estem en contra de la repressió de les lluites democràtiques, tampoc no podem oblidar tota la repressió a la qual aquests partits independentistes han donat suport en el passat. Si volem una República catalana més justa, no podem passar per alt moltes de les injustícies que els partits independentistes han impulsat durant anys. —També sobre partits, vau criticar la reacció que va tenir ERC per l’acció de protesta dels CDR. —Em sembla una vergonya que es pretengui que els CDR siguin la crossa dels partits. Han de ser tot el contrari, la part més crítica per a fer efectiva la República. Els partits, per cobrar sous públics, han d’estar preparats a rebre crítiques fortes. A més, no poden fugir d’una profunda autocrítica perquè van prometre una sèrie de coses que han incomplert del tot. Quan els interessen els CDR per sortir als carrers contra la repressió, llavors els CDR són bons. Però quan exerceixen una crítica totalment legítima, llavors no són tan bons. —Els CDR van néixer per a defensar les escoles durant el referèndum i després han hagut de reformular-se. Quina ha de ser la seva funció? —Crec que encara haurien de ser més independents dels partits. Hi ha molta gent cremada amb els partits que no participa en els CDR perquè no veu que siguin cap alternativa. L’agenda política, la marquen els partits. Ara mateix els interessa la calma i no enfrontar-se amb l’estat espanyol, i els CDR donen calma. Quan els presos polítics siguin condemnats, els interessarà una resposta forta als partits, i allà hi haurà els CDR. Quan Puigdemont va ser empresonat, hi va haver una resposta important dels CDR, però quan la Tamara o l’Adri han patit la repressió, gairebé no hi ha hagut resposta. No dic que quan empresonen Puigdemont no n’hi hagi d’haver, però no pot ser que després hi hagi una resposta molt tova a la forta repressió patida per persones del CDR. A la vegada, ho diu el mateix nom: ‘Defensa de la República.’ Necessitem materialitzar la República i cal assenyalar qui ens n’allunyi amb polítiques autonomistes. És evident que des de la submissió no hi haurà república. —Han perdut força, els CDR? —Sí, però no pel que fa a suports. Ara que cada vegada hi ha més gent farta dels partits, seria un bon moment perquè els CDR tinguessin més suports. Hi ha certa desmoralització i, sobretot, molta confusió. S’havien pintat les coses molt fàcils, la gent ja donava per fet que tindríem una república. Ara mateix cap partit, ni tan sols la CUP, per molt que parli de desobediència, no té un pla per a fer efectiva la República. Quan tu tens un pla, tens un objectiu clar i saps com arribar-hi. Pots avançar lentament, però avances. El problema és que no hi ha cap pla. Això fa que molta gent es quedi a casa i no tingui ganes de lluitar. Conec molta gent independentista de tota la vida que ja no vol implicar-se perquè estan farts de mentides. Com que la gent no sap ben bé què fer, es genera un derrotisme que fa que costi que la gent s’involucri en els CDR. —Ahir vau penjar una cançó que dieu que heu descartat de la maqueta. Per què? —Jo escric molt i enregistro bastant. Tinc aquests dilemes de quines cançons entren i quines no, però igualment m’agrada compartir-les. Sempre hi haurà algú que en podrà traure profit i li agradarà més que a mi. —Com serà aquesta maqueta? —El títol ho diu tot: La voz no puede encerrarse. Parla de totes les coses que he viscut aquests últims mesos i de l’empresonament que vindrà. Són cançons inspirades en aquesta barreja d’emocions que he descrit: l’angoixa, la ràbia, la impotència… És una maqueta bastant personal, per això no tindrà col·laboracions. —Quan sortirà? —D’aquí a una setmana o dues. Continuo descartant cançons i afegint-ne de noves.

Summary: Pablo Hasél: ‘Molta gent em dóna suport, però es fa una manifestació i només hi van cent persones’


El parlament grec ha aprovat aquesta matinada l’acord sobre el tercer rescat imposat per la troica. El primer ministre, Alexis Tsipras, ha demanat el suport de tots els partits i ha aconseguit un acord que li salva el càrrec, però obre importants interrogants polítics. Un nombre considerable de diputats de Syriza ha votat contra el seu primer ministre, encapçalats per Ianis Varoufakis, que fins diumenge era ministre d’Economia. El resultat final de la votació va ser de 229 vots a favor, 64 en contra (dels quals uns quaranta eren de diputats de Syriza) i 6 abstencions. Una part dels diputats de Syriza que van votar contra l’acord, encapçalats pel ministre d’Energia Panagiotis Lafazanis, han assegurat que, malgrat tot, continuen donant suport a Alexis Tsipras. La votació es va fer passada la mitjanit, quan ja s’havia acabat el termini marcat per la Unió Europea. A les portes del parlament grec, un grup petit però molt violent de manifestants es va enfrontar durant hores a la policia amb còctels molotov.

Summary: El parlament grec vota a favor de les mesures imposades per la troica


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha negat aquest dimarts que existís un informe que recomanés col·locar pilones a la Rambla com a prevenció i lamenta els rumors que van córrer al voltant d’això. Colau ha explicat que l’únic que va existir va ser una ‘carta genèrica’ del Ministeri d’Interior als ajuntaments on es recomanava, després de l’atemptat de Berlín en una fira de Nadal, un reforç amb pilones a les zones de més afluència com ara la Fira de Santa Llúcia o la festa de Cap d’Any, i així ho va fer. Colau ho ha dit en una entrevista a Catalunya Ràdio, on també ha explicat que un grup estable de la junta de seguretat local, avaluarà quines mesures es poden prendre a partir d’ara.

Summary: Colau nega que existís un informe recomanant col·locar pilones a la Rambla


Els premis Arlequí de teatre, atorgats per la Federació de Grups Amateurs de Teatre de Catalunya, reconeixen les persones, entitats i grups que durant l’any anterior hagin destacat per la seva aportació al teatre amateur. No són uns premis competitius, sinó que els grups o coordinadores de teatre amateur envien a la federació les seves propostes sobre activitats dutes a terme durant l’any, que un jurat analitza i entre elles tria els guardonats. A més, en la gal·la dels premis Arlequí, que se celebrarà el proper dilluns 9 de novembre a les 19h a la seu de la SGAE a Barcelona (Passeig de Colom, 6) es destaca la tasca d’un professional del teatre, els inicis del qual estiguin vinculats al teatre amateur. Mercè Sampietro recollirà el premi d’aquesta categoria, un reconeixement que celebra els inicis de l’actriu en petites companyies amateurs catalanes, fins a debutar el 1970 professionalment al teatre. L’actriu ha estat dalt dels escenaris aquest any acompanyada per Emma Vilarasau amb el muntatge Fedra, que Sergi Belbel ha dirigit i traduït al català la tragèdia de Racine, un dels grans autors francesos del segle XVII. Sampietro, a més, interpreta un dels papers protagonistes a la sèrie diària de TV3, La Riera. El premi a la millor entitat recau al Teatre Nacional de Catalunya (TNC) per la tasca de suport al teatre amateur amb la iniciativa Epicentre Pitarra, en la qual quatre grups amateurs van representar les seves obres a la sala tallers del TNC. Entre d’altres activitats que el TNC va dur a terme destaca la mostra Pitarra 1864 -1866. Realitzada en col·laboració amb la Institució de les Lletres Catalanes, l’exhibició explicava la importància del dramaturg dins els grups de teatre amateur català que representaven les obres del poeta i dramaturg, essent un vehicle per revifar i dinamitzar la llengua catalana. El director del TNC, Xavier Albertí, recollirà el guardó. El premi al millor grup amateur reconeix el Grup de Teatre del Centre Parroquial de Monistrol de Calders, un grup que ha dinamitzat l’afició pel teatre, esdevenint tot un focus cultural en un poble petit de la comarca del Moianès. El premi a la persona és per a Eduard Araujo, pel seu compromís amb la filosofia del teatre amateur, el seu amor al teatre i la seva trajectòria al llarg dels anys, que el va dur el 1998 a ser un dels fundadors del Grup Pentagrama de Valldoreix, que ha portat la poesia dalt dels escenaris. El Centre de Llorenç del Penedès ha rebut la menció especial per la seva trajectòria de 125 anys, interrompuda només pels anys de la guerra. Amb motiu de l’aniversari, l’any passat van posar en escena El violinista damunt la teulada, amb més de 60 actors, actrius i músics. En definitiva, la 13a edició dels Premis Arlequí de la Federació de Grups Amateurs de Teatre de Catalunya reivindiquen la llarga tradició del teatre amateur a casa nostra, així com l’impuls dinamitzador del teatre i dels grups pertanyents a poblacions allunyades de les grans ciutats. Sempre tenint present que el teatre amateur ha estat i és un gran planter d’actors. Més notícies a Tornaveu, fent clic aquí.

Summary: Els Arlequí d’enguany premien Mercè Sampietro i el TNC


Ryanair planeja tancar la seva base de Girona, Las Palmas i Tenerife Sud, segons adverteixen els sindicats USO i Sitcpla. La companyia aèria els ha traslladat la possibilitat en una mediació convocada pel Servei d’Intermediació i Arbitratge (SIMA). S’hi havia de començar a negociar el primer conveni col·lectiu pels tripulants de cabina. Com a resposta a aquesta ‘amenaça’ i per ‘protestar contra el comportament abusiu’ de la línia aèria, els representants dels tripulants han anunciat noves jornades de vaga a tot l’estat espanyol pel setembre. El tancament de les bases de Las Palmas i Tenerife Sur s’ha anunciat pel dia 8 de gener però el cessament de les activitats a Girona encara no té data. A més de reduir el seu camp d’acció, Ryanair també ha anunciat que durà a terme acomiadaments. El conseller delegat de Ryanair comunica per vídeo als treballadors que ‘sobren’ 500 pilots i 400 tripulants

Summary: Els sindicats alerten que Ryanair amenaça de tancar la base a l’aeroport de Girona


El portaveu de Junts per Catalunya, Eduard Pujol, demana que es faci política per tal que Carles Puigdemont sigui investit president. En una entrevista a Catalunya Ràdio, Pujol ha demanat llegir amb detall el resultat de les eleccions del 21-D: ‘El que ha de quedar molt clara és la victòria inapel·lable de l’independentisme, que és la pregunta que es feien a les cancelleries estrangeres.’ El diputat electe ha explicat que havia viatjat a Bèlgica per a valorar amb Puigdemont les properes passes a seguir i ha recordat que abans de discutir sobre la investidura del president s’ha de constituir el parlament i la mesa. ‘Pel bé del país penso que hauríem de ser capaços d’evitar caure en la carta de la immediatesa’, ha dit. El primer que s’ha de fer, segons Pujol, és aixecar els efectes de l’article 155 de la constitució espanyola i que tots els electes puguin recollir l’acta de diputats: ‘Al senyor Millo se li ha de dir que no es posi el govern de Catalunya a la boca perquè la seva opció política s’ha afrontat a les urnes i ha tret el 4% dels vots dels catalans.’ Sobre si Puigdemont tornarà a Catalunya, Pujol ha remarcat ‘la capacitat del president Puigdemont de complir sempre la seva paraula’ i ha recordat que es va fer el referèndum tot i l’escepticisme de molta gent. ‘No sé si arribarà un dia que haurem de contemplar altres escenaris, però ara el que contemplem és posar les condicions per tal que aquells que poden fer política en facin’, ha dit sobre la possibilitat que Puigdemont no pugui tornar i hagin de buscar una alternativa. Junts per Catalunya: la Casa Gran del catalanisme Artur Mas, president del PDECat, va dir que Junts per Catalunya ha de ser el punt de partida per eixamplar la base social del PDECat i acollir gent d’orígens diversos. D’aquesta manera, Mas va proposar de tornar al concepte de la Casa Gran que ell va impulsar a Convergència Democràtica. Eduard Pujol, però, ha frenat les intencions del dirigent del PDECat i ha dit que Junts per Catalunya és ‘un grup de gent que en un moment excepcional ens hem aplegat’. ‘Ni en les converses prèvies ni en cap moment després de les eleccions la paraula partit l’he sentida enlloc’, ha assegurat. Eduard Pujol, en aquest sentit, ha reivindicat la personalitat pròpia de Junts per Catalunya: ‘És una expressió política, perquè s’ha presentat a unes eleccions, però en el seu caràcter té alguna cosa de moviment cívic.’

Summary: Eduard Pujol (JxCat) demana de fer política per tal que Puigdemont sigui president


La vicepresidenta del Consell, Mónica Oltra, ha considerat ‘una burla’ que el president del Govern en funcions del govern espanyol i del PP, Mariano Rajoy, manifestés divendres que l’exalcaldessa de València Rita Barberá ‘ja no és militant del Partit Popular’ i per tant ell no té ‘cap autoritat sobre ella’. ‘Rajoy la va posar al Senat, i si la va posar que la trega ara”, ha dit Oltra. La vicepresidenta valenciana n’ha parlat durant la seua visita als mercats en la jornada Bonic /a Fest, organitzada per l’Ajuntament de València, una jornada que va aconseguir un gran èxit. Oltra ha dit que els arguments de Rajoy ‘són una burla per a una persona que pretén ser president del Govern d’Espanya i que és president del PP, que ha estat o és amic íntim de Barberà, i que va eixir elegit candidat a la presidència del Govern ací a València, en un acte que pel qual el PP encara deu diners a Fira València’. Segons Oltra, Rajoy ‘intenta rentar-se les mans en una història en la qual sabem que ell li diu a Barberá que deixe l’escó, ella el deixaria’, ha dit abans d’afegir que ‘el que més ens preocupa és la imatge que es dóna dels valencians i que no té res a veure amb la gent honrada que viu i treballa ací’.

Summary: Oltra indignada perquè Rajoy es renta les mans sobre Rita Barberà


El diputat de la CUP, Carles Riera, ha volgut deixar clar que l’abstenció dels quatre diputats de la formació no suposa donar suport al govern de Quim Torra sinó que respon a ‘l’excepcionalitat repressiva’ de l’estat espanyol. ‘Som i serem a l’oposició per lleialtat a l’1-O i fidelitat a qui no vol fer ni un pas enrere en el camí cap a la República’, ha afegit Riera. El diputat ha expressat la posició de la CUP l’endemà del consell polític extraordinari de Cervera, que va mantenir l’abstenció en aquesta segona votació. Una abstenció que permertà la investidura de Torra, que compta amb els vots favorables de Junts per Catalunya i la CUP. Riera també s’ha dirigit directament als comuns per emplaçar-los a desobeir el Tribunal Constitucional espanyol quan suspèn lleis del parlament ‘destinades a les classes populars’. ‘Desobeiran el TC o seguiran sostenint el règim del ’78?’, els ha preguntat.

Summary: Riera (CUP): ‘Serem a l’oposició per lleialtat a l’1-O’


Foment del Treball ha proclamat Josep Sánchez Llibre nou president de la patronal en una Assemblea Electoral en la qual no han fet falta votacions per l’absència de candidatures alternatives. El vice-president de Conservas Dani i ex-diputat d’Unió succeeix Joaquim Gay de Montellà al capdavant de la principal organització empresarial de Catalunya i començarà demà un mandat de quatre anys en els quals s’ha compromès a treballar ‘intensament’ per a ‘facilitar el retorn de les empreses que han marxat de Catalunya’. Sánchez Llibre també ha assegurat que treballarà per a ‘construir espais de diàleg i distensió’ i que impulsarà ‘canvis profunds’ en l’organització. ‘Tot sabent que no és una tasca gens fàcil, si algú ho pot intentar som nosaltres mirant de construir espais de diàleg i distensió que facilitin el seu retorn’, ha dit Sánchez Llibre, sobre les companyies que van canviar la seu social. De fet, el president entrant de Foment del Treball ha assegurat que ja han començat a treballar amb aquest objectiu ‘des de fa uns dies’ per a intentar que ‘ben aviat, alguna de les companyies que ha marxat faci el pas per tornar’. Sobre l’organització interna de Foment del Treball, Sánchez Llibre ha assegurat que impulsarà ‘canvis profunds’ i ha explicat que proposarà ‘un canvi d’Estatuts’ per adaptar la patronal ‘als nous temps, als nous reptes econòmics i socials per configurar una direcció més àgil a l’hora de prendre decisions’. En aquest sentit, el nou president de Foment del Treball ha reiterat que vol ‘rejovenir, renovar, modernitzar, feminitzar i il·lusionar’ l’organització.

Summary: Sánchez Llibre és proclamat president de Foment del Treball


L’urbanista, geògraf i sociòleg Jordi Borja Sebastià (1941) ha estat un dels fundadors de Barcelona en Comú i Catalunya en Comú, però té una trajectòria política que arrenca de molt lluny. Va ser membre del comitè central del PSUC i durant el franquisme va haver d’exiliar-se. Passà set anys a França. Durant els anys vuitanta va ser diputat al Parlament de Catalunya pel PSUC i tinent batlle de la ciutat de Barcelona del 1983 al 1995. És, de fet, un dels redactors de l’actual Carta Municipal de la ciutat i un dels grans teòrics de la Barcelona de Pasqual Maragall. Consultor de diverses ciutats llatinoamericanes, Jordi Borja és un dels referents dels comuns, i d’Ada Colau en particular. Actualment, és director de l’àrea de Gestió de la Ciutat i Urbanisme a la UOC. I en aquesta entrevista es mostra molt crític, fins i tot molt dur, amb el món dels comuns que ell ha ajudat a bastir. De fet, anuncia que pensa donar-se de baixa de la coordinadora del partit. També explica per què votarà sí a la independència el dia 1 d’octubre i per què creu que demanar garanties és un acte de covardia o ximpleria. —Anireu a votar, l’1 d’octubre? —Sí, és clar. —I què votareu? —Jo, com molts altres que no són independentistes, el 9-N vaig votar sí-sí. Per què? Per anar contra el govern espanyol. —I ara què votareu? —Segurament votaria altre cop sí. Cap problema. Però sabent que seria una forma d’acció. A mi m’importa un rave la independència o una altra cosa. Però no suporto la situació actual. —Dins el món dels comuns hi ha gent que diu que no anireu a votar perquè no hi ha garanties. —Això és una ximpleria. O és una ximpleria, que és el que jo crec, o és una covardia. Què vol dir, les garanties? Les tens quan fas una gran manifestació en un estat autoritari, o una vaga general? Fins al moment que comences et preguntes, sortirà o no sortirà? No en tens, de garanties. Les batalles perdudes són aquelles que no es fan. Les esquerres han perdut moltes més batalles que no pas n’han guanyades. Moltíssimes més. Però les batalles que semblen que tenen perdudes, si les jugues, al final s’han fet possibles. Dir ara que si guanyem el referèndum per un sol vot, podem proclamar la independència crec que és enganyar-se. Jo potser hauria fet les coses diferents, però mira, hi ha gent que ha tingut la iniciativa. I hem d’anar al darrere. Jo havia sentit dir a Jordi Pujol, no fa gaire, que durant el franquisme tots havien d’anar darrere el PSUC, perquè era el que tenia la iniciativa. I són els que eren a tot arreu. No hi ha altre remei que anar darrere. —I ara darrere de qui hem d’anar? —Doncs de l’Assemblea Nacional Catalana (ANC). La cosa no és una batalla entre partits. És una mobilització ciutadana i que s’expressa i es canalitza a través de l’ANC, els ajuntaments, Òmnium Cultural, etc. —Dins els comuns també hi ha hagut qui ha dit que no es mogui ni un dit fins que la Comissió de Venècia no ens doni l’aprovació. —Això és una collonada. Una collonada. El tema no és la Comissió. El tema és si tens força per a imposar-te. Jo era a Xile durant el cop d’estat de Pinochet. I la nit abans del cop d’estat sopava amb un dels dirigents d’Allende. Em deia que no hi havia encara condicions objectives per a un cop d’estat. Li vaig dir que la seva anàlisi potser era marxista, però que els militars no ho eren, de marxistes. Ells actuen, i després la situació canvia. És a dir, la Comissió de Venècia exigeix unes condicions que pressuposen un pacte. Però aquí, on és el pacte? Aquí no podem fer una insurrecció, no podem fer un cop militar, l’estat no s’ha desmembrat, com a l’URSS. Hi havia la via del Quebec, dels escocesos. Tots han trobat una manera. Tots. Per exemple, a Baviera van a la seva, els partits d’allà són diferents. Els flamencs, molt emprenyats deu anys, ara no diuen res. Són una potència econòmica, com els bascos. —Ja ho deia el president: els bascos cobren per ser espanyols. Aquí paguem per ser-ho. —Jo, en tot cas, no sóc independentista ni contrari a la independència. Sóc fonamentalment contrari a l’estat espanyol. Em moc molt bé amb la societat espanyola, i molt malament amb l’estat espanyol. Mireu, vaig ser tinent d’alcalde de la ciutat de Barcelona. I vaig negociar la carta municipal. Era amb els socialistes. I vaig entendre millor per què en Maragall anava canviant. Perquè en Maragall, el tema Catalunya en principi poc. I el tema de la independència li semblava aberrant. Però mira, de mica en mica, cada vegada s’anava emprenyant i emprenyant i emprenyant. Jo anava quinze dies a Madrid i discutia amb ell. Ministeri d’Administració Pública. Bastant amics meus. Almúnia i secretaris d’estat. Fins i tot em van publicar llibres. Era molt curiós: quan eren en un bar, o en un sopar, eren d’una gran cordialitat, i per ells Catalunya tenia bastant prestigi. Però quan sèiem a negociar, ah no! Això no ho pots fer. Els ports, voleu portar vosaltres? Ah no, de cap manera. —Us volia demanar el vostre paper exacte dins de Barcelona en Comú. Vau ser en el nucli fundador? —Formalment, sí. Vaig ser un dels trenta primers. En aquest sentit, sóc fundador, sí. —I de Catalunya en Comú? —A Catalunya en Comú em van posar en allò que abans n’hauríem dit comitè central. Ara consell coordinador. La coordinadora. Som uns 120. —I a Catalunya Sí Que Es Pot? —No. Aquí, no. Però bé, en Rabell va voler que el primer acte que fes, fos al meu costat. Com a cosa simbòlica. —I a Catalunya en Comú, què hi feu? —El meu paper formal a Catalunya en Comú és molt més important que no pas el meu paper material. Vull dir que hi intervinc poc. En el dia a dia, molt poc. Per exemple, en els documents que es van preparar per a Catalunya en Comú, jo hi vaig anar poques vegades, vaig veure que tot allò es feia molt malament. Però tampoc no volia ser perepunyetes. Vaig fer unes quantes notes per mirar d’arreglar-ho, que van fer servir molt poc. Per això ara penso donar-me de baixa de la coordinadora. I no és per diferències d’opinió, sinó que com que no estic al dia a dia, què vols que faci? Que cada dos mesos vagi a una reunió i dir una cosa que pot ser pixar fora de test? Vull dir que no vol dir pas que hi estigui en contra. —Suposo que els votareu. —Sí. Els votaré. Però mireu, ara vaig enllestint un article bastant crític. És que no fan res. Estan aturats. Estan a la lluna. El títol de l’article serà ‘A cima do muro (als llimbs)’. Sabeu què vol dir, això? Dalt de la paret. Vol dir que t’ho mires. Es fa servir per descriure els polítics que s’ho miren… —...a veure-les passar. —Ara diuen que si arriba la repressió ens posarem al costat dels represaliats. Home, com si fessin d’infermers, veig. En lloc de soldats, són infermers. Crec que diumenge hi havien d’haver anat. Era un acte de l’ANC. Oh, diuen, és que tot plegat és controlat pel PDCAT. El PDCAT és una merdeta, home. I ERC fins i tot ha votat a favor de la moció de censura, ara. Mira, jo a l’acte vaig anar-hi també per una raó personal. Conec Jordi Sánchez. I ell mateix m’ho va dir: hi ha tota una gent que és molt difícil. I et truco perquè ets un referent de la gent d’esquerres i no ets independentista oficial. Hi havia gent d’Esquerra Unida i Alternativa, com el Companyon. —I el Giner, de Podem, també hi era. —A mi no m’agrada gens l’Albano-Dante. Però mireu, almenys és una mica més a prop. Quan hi ha un poble mobilitzat… Aquí tenim un poble mobilitzat i una altra part que no. No hi ha els del sí, i els del no. Perquè els del no, a part que són una minoria, són molt diferents entre ells. I les propostes del no, no hi són. Hi ha un 40% per la independència, i un 20% per la consulta. Ja són 60%. I després hi ha els altres, molt dividits: els que tenen por, els que tant els fa, etc. —M’ha sorprès el tomb de Xavier Domènech. Venint de Procés Constituent. —Xavier Domènech fa una feina molt difícil amb molts equilibris. Com a mínim, tres. Un, amb Podem. Pensa que Podem s’enfonsaria a la resta d’Espanya si aquí es declaren a favor de la independència. Han de vigilar què diuen. Per això diuen que van a favor de la consulta, però que votaran que no. Segon equilibri, amb les bases d’En Comú, amb les bases d’Iniciativa. Perquè a ICV la majoria dels dirigents no són independentistes. I a les bases, n’hi ha que són molt independentistes, però n’hi ha que són molt, però molt anti-independentistes Per exemple, els sindicalistes. I un tercer equilibri: que et mous a les institucions. I has d’anar amb compte. —També hi ha Ada Colau, que també va votar sí-sí. —Té molta intuïció. I a mi em va estranyar que no hi fos, a l’acte de diumenge. Mireu, a mi em va irritar Gerardo Pisarello, que és un paio intel·ligent. Doncs va i treu això de les garanties. Garanties, garanties. Però escolta: tens la gent disposada a sortir el carrer, per coses que poden ser massa ambicioses per a realitzar-se a curt termini, si vols, i surts amb garanties? Però tota la gent que crida independència al mateix temps són gent que vol una societat més igualitària, que volen la pau, que volen que tothom pugui exercir els seus drets individuals i col·lectius. També és cert que hi ha una franja dins l’independentisme fatxa. Hi és. Avui sentia un paio amb la Mònica Terribas que no sé ni qui cony és, que es diu Enric Vila, que tant de bo l’enviessin a la quinta forca, eh? Un histèric, que interrompia tothom. Un catalanisme excloent. Tots els que no són com tu, fora. —Manuel Delgado deia que… —Manuel Delgado és la persona que més em critica, a mi, i per tant qui més em fa propaganda. —Segons Delgado ell no era independentista i ara sí. I ho explicava de la manera següent: a tu el corrent d’un riu no se’t pot endur? Doncs això deia que li passava a ell amb l’independentisme. Que la força del corrent se l’enduia. —Jo també faig això. Però jo funciono molt racionalment. Quan em diuen: ‘En el fons del teu cor ets independentista, o no?’ Doncs és que jo no funciono amb el meu cor. Jo funciono amb el meu cap. I aleshores dic, què es pot fer? Et pots equivocar. Jo no és que digui que com que m’agrada l’enrenou vaig a les manifestacions. No. Hi vaig encara que el plantejament que s’ha fet d’aquí a l’1 d’octubre crec que porta a un atzucac, perquè el conjunt d’obstacles són molts. Però molts. Poden aplicar el 155, tancar els col·legis, enviar policia. Però és que és igual. És un pas endavant. És un gest d’anar endavant. Mira, a final dels anys cinquanta, a divuit anys (a diferència dels Gerardo, i l’Ada mateix, que deien ‘nosaltres, els joves’ i tenien quaranta anys), doncs jo amb 18 anys no em considerava pas un jove, jo em considerava un quadre seriós del partit comunista. I quan em deien ‘hem de fer una vaga general per tombar el franquisme’, jo ja sabia que allò no tenia ni la més mínima capacitat, no d’enderrocar el franquisme, sinó ni tan sols que semblés vaga general. Però ho feies no solament per disciplina, ho feies perquè havies de fer alguna passa. O: ‘han detingut cinquanta companys’, deien. Doncs n’apareixien dos-cents més. —Què creieu que passarà amb els comuns? Perquè ara tenim la seva posició, tenim la d’Albano-Dante, tenim la de Colau, que no és clara. Què passarà d’aquí a l’octubre dins aquest món? —Amb Albano el problema és que és una personalitat narcisista i erràtica. Un dels caps de Podem, perquè Podem és centralista, en Monedero, a mi em va dir: ‘Res, quan tinguem una estona per pensar-hi, farem plegar aquest Albano.’ Ja veurem què fan. El problema que hi ha a Catalunya és amb Podem, perquè no té estructura, una homogeneïtat mínima. —I Colau, què farà? —Em sembla que l’Ada sempre ha jugat a favor de la consulta i el referèndum. Com que ara justament es proposa això, no crec que hagi canviat. —Votarà que sí, com vós? O votarà que no, com Albano-Dante? —El fet important és que vagi a votar. Ho deia Jordi Sánchez. La cosa important és anar a votar. I jo suposo que votaré que sí. Si fos amb un estat confederal, potser em podria pensar el no. Però si a un costat tinc independència i a l’altra, aparentment, quedar-nos com estem, aleshores prefereixo el sí. —Coscubiela i Rabell. Què faran? —Rabell, no ho sé. Però Coscubiela s’ha enrocat molt. L’Onze de Setembre, que començava la campanya electoral, vam estar tres hores en Quim Sempere i jo discutint amb en Coscubiela. I li dèiem que en aquelles eleccions el tema era el PP i Catalunya. No, deia ell. Nosaltres farem la campanya per les polítiques socials, contra el neoliberalisme. Era un partit de futbol, i ell volia jugar a bàsquet. Vaig trobar que Coscubiela cada vegada es radicalitzava més en el sentit contrari. —No sé si a Coscubiela el convencerem amb arguments. —Està molt tens. Com molt ressentit. I mira, Herrera, que no era independentista, sempre deia que si el govern del PP, si el bloc PP, PSOE i Ciutadans no ens deixen cap sortida, aleshores haurem d’assumir la independència. Això va dir l’Herrera, en una reunió que jo hi era. No era una reunió orgànica. Fa tres anys, just abans de l’Onze de Setembre. —A ICV, hi militeu? —No hi he militat mai. He estat al PSUC i durant els anys vuitanta me’n vaig anar separant. Jo sempre he votat ICV i he signat papers i manifestos. —I per què no us heu fet de la CUP ? —No els suporto, els de la CUP. Són els brètols de la política. I a més a més em molesta la seva estètica. M’irrita, només de sentir-la, Anna Gabriel. Són gent que només busquen el merder pel merder. —Puigdemont? —Em mereix respecte, en el sentit que veig que hi ha una convergència entre el que pensa, diu i fa. I això es nota. Quan algú diu allò que pensa, ho notes. I Puigdemont, allò que pensa i diu, ho aplica en allò que fa. A mi, per exemple, no m’entusiasma ERC, però Joan Tardà crec que m’hi podria entendre molt bé. En canvi Junqueras no sé si pensa, però allò que pensa no és allò que diu. Diu ara em convé això, ara em convé allò. Però Joan Tardà és molt consistent.

Summary: Jordi Borja: ‘Penso donar-me de baixa de la coordinadora de Catalunya en Comú’


Arran de la vaga general convocada per a demà, divendres, el govern ha decretat que a les escoles d’ensenyament infantil i primària hi hagi, com a mínim, un docent per cada sis aules, i que a les llars d’infantils hi hagi un terç de la plantilla. Als centres d’educació especial s’amplia el servei mínim a un docent per cada quatre aules. A més, a tots els centres hi ha d’haver una persona de direcció. Pel que fa al transport públic, circularan el 33% dels trens de la rodalia i els regionals durant tot el dia. El metro, els Ferrocarrils de la Generalitat (FGC) i el tramvia garanteixen el 50% del servei en hora punta, entre les 6.30 i les 9.30 i entre les 17.00 i les 20.00, i el 25% la resta del dia. Guia Vaga general 18 d’octubre 2019 Als centres mèdics, es garanteix el funcionament normal d’urgències i unitats especials com ara cures intensives, vigilància intensiva, unitats coronàries, hemodiàlisi, neonatologia, parts i tractaments de radioteràpia i quimioteràpia. S’haurà d’atendre tota operació quirúrgica inajornable derivada de l’atenció urgent i greu a criteri de la direcció mèdica, i qualsevol persona ingressada tindrà garantit el dret de ser atesa. Als centres d’assistència extrahospitalària es garantirà l’assistència urgent durant l’horari habitual amb un 25% de la plantilla. En els casos d’assistència unipersonal, es considerarà el servei com a mínim. Per a la resta de serveis, a banda del de neteja, hoteleria i transport sanitari urgent, que s’hauran de garantir en el funcionament normal, es funcionarà com un dia festiu. A la ràdio i a la televisió públiques, els serveis mínims són d’un 50% dels continguts habituals en producció i emissió de programació informativa i l’emissió de la informació necessària ‘en cas que hi hagi una emergència per a la població’.

Summary: Vaga general del 18 d’octubre de 2019: tots els serveis mínims


Hi ha indrets especials al món on passen coses molt singulars. El Priorat n’és un. Molt més enllà de la imatge de vins de preus impossibles de pagar per a la majoria de les economies normals –que no us enganyin, també hi ha vins excel·lents d’aquesta denominació d’origen que es poden posar a les taules del país quan l’ocasió s’ho val–, aquesta terra revalorada aquests darrers temps és allò que és sobretot pels qui l’habiten i l’estimen. I de vegades, amb empenta, il·lusió i idees clares, els projectes tiren endavant. El Centre Quim Soler, la literatura i el vi, una entitat cultural ben arrelada a aquesta comarca amb l’objectiu principal de dinamitzar-hi la cultura i molt especialment la literatura, va engegar fa deu anys Priorat en Persona, un projecte multidisciplinari que ha fet passar per la comarca un total de vint-i-nou escriptors que durant uns quants dies coneixen la terra gràcies a gent de la contrada i que, en canvi d’aquest descobriment, escriuen texts que han anat conformant un singular diccionari. Els autors, en grups de sis i d’arreu dels Països Catalans, passen quatre dies al centre i quatre adalils els fan veure i viure el Priorat en persona: els ensenyen la comarca i els parlen del seu Priorat personal, de l’intransferible. Si els texts que escriuen tenen forma de diccionari és perquè així ho van triar els primers participants. Totes aquestes entrades es poden trobar online, com també els vídeos de totes les estades i de les trobades dels escriptors amb alumnes i lectors i més materials. De manera que el diccionari és només una part d’un projecte molt més extens, el del retrobament entre la terra i la paraula. Els texts parteixen en cada cas del mot triat per l’autor, però el desenvolupament de cada entrada del diccionari és absolutament lliure. El projecte és biennal. El primer any els participants descobreixen el territori i a la tardor següent es presenta a la comarca l’objecte de la creació, tant a la biblioteca com a centres d’ensenyament. Un dels tallers fets amb nens dels centres de la contrada Roser Vernet, directora del centre, diu: ‘El nostre projecte neix tocant de peus a terra i no seria possible sense la terra, però té una primera transcripció en una web perquè és un projecte que sempre és en construcció i el format digital dóna flexibilitat per a anar-lo alimentant. Si el féssim en paper seria molt més complicat, però sempre havíem pensat que aquesta elecció del format web no havia de descartar la possibilitat de fer una edició en paper. Ara que hem arribat a deu anys i amb el venturós atzar que ha fet que la Montserrat Serra sigui sòcia nostra i sigui l’editora d’aquesta col·lecció de llibres vinculats amb el vi, semblava que tot anava encaminat a fer aquesta antologia. Però, és clar, com que el projecte va més enllà del text literari i es complementa amb els vídeos d’allò que passa a les nostres trobades, la xarxa continua essent fonamental. Així i tot, ja teníem moltes ganes de tenir una publicació en paper.’ Els autors tasten tots els productes de la terra. No ha estat pas un camí senzill perquè s’ha hagut de fer la feina de triar els texts i adaptar-los al format d’editorial. Això ha obligat a fer molta tria. ‘Sort que hi ha hagut dues sòcies que s’han encarregat d’aquesta tasca per garantir que tots els autors i totes les lletres hi fossin. I com que alguna entrada era molt llarga però molt bona i no hi volíem renunciar, les hem hagudes d’escurçar, i us puc assegurar que no ha estat una tria fàcil. Ja sabeu que en totes les tries sempre hi ha un punt d’insatisfacció malgrat que estem molt contents amb el llibre’, diu Vernet. La transformació de la comarca aquests darrers anys gràcies al redescobriment dels vins ha estat important i l’ha situada en el mapa. Però Vernet adverteix: ‘Que la màgia no sigui tramposa. Aquest és un dels punts fonamentals del nostre projecte. El Priorat ha estat una comarca pràcticament invisible durant moltes dècades i encara ho és dins el món literari malgrat tota la història associada al redescobriment del potencial vinícola. Érem un territori invisible i ara ens associen al glamur. Aquest ressorgiment té perills i és molt més relatiu que no pensa la gent. Passar d’un territori inexistent a un d’esplèndid és fals; tot és molt més complex que no veiem, lluny dels estereotips que es transmeten. Per això, més enllà de la façana i de l’atracció que hi pugui haver, amb un coneixement parcial, calen iniciatives culturals que transmetin què és el nostre territori. Optàrem, doncs, per aquesta fórmula amb escriptors passejats per la gent d’allà, perquè descobreixin la gent molt diversa que pobla el Priorat, la complexitat que hi ha, i ens ho retornin amb els seus textos.’ La presentació de l’edició en paper de l’antologia Priorat en Persona també té un punt solidari. En lloc de servir un vi de la denominació d’origen que dóna nom al projecte s’ha optat per servir vins del Celler Rendé Masdéu, assolat fa poc per la riuada del riu Francolí, a fi d’ajudar a fer-lo ressorgir. Les ampolles formaven part de les rescatades entre el fang, que hi havia emmagatzemades al celler. Servint aquest vi s’ha contribuït a l’onada solidària amb el celler i el poble de l’Espluga de Francolí viscuda aquestes darreres setmanes. Sobre això, Vernet diu: ‘La cultura pot ajudar en tots els àmbits, en tots els camps i en tots els sentits. Com va explicar Maria Bohigas, la cultura és els camps de conreu, fa de tallafoc de la barbàrie i és indispensable. En canvi, normalment és relegada als àmbits perifèrics i accessoris sense entendre que hauria de ser al moll de l’os i de la quotidianitat de la vida de cadascú, que és una cosa que aporta valor afegit a l’activitat de la gent i per això és cabdal que amb una activitat cultural s’ajudi a tota una cultura, a tota una manera de fer, com la de la gent de Rendé Masdeu.’

Summary: De la terra al paper: quan un diccionari és capaç d’explicar un territori


Marina Garcés participa en el llibre La gran regressió (Empúries). Ho fa al costat de pensadors diversos, com ara Zygmunt Bauman, mort fa poc. Si l’anàlisi que fa Garcés en el llibre aprofundeix sobre la ‘condició pòstuma’ i això fa que no hi hagi gaires concessions a la realitat que vivim, a l’entrevista la filòsofa obre alguna finestra. Hi deixa entrar claror per a l’esperança. Creu que s’ha de derrotar el catastrofisme del ‘no hi ha res a fer’: ‘Si anem dient que res no serveix, qui haurà guardat les llavors quan passi la tempesta.’ Reclama la necessitat de la paciència i veu indicis de futur, que explica amb convicció mentre es declara cada vegada més anarquista. —Parlant de regressió, és inevitable parlar de les eleccions franceses. Què en penseu ? —El que havien de triar els francesos eren les dues cares d’un mateix món que es va destruint a si mateix i d’una Europa on les violències s’han externalitzat durant molts anys. Ara aquestes mateixes violències es manifesten dins mateix del projecte europeu. —En el llibre parleu de condició pòstuma. Tot s’acaba? —En aquesta situació de crisi civilitzatòria, el relat dominant ens ofereix gairebé una condemna. Davant una condemna, qualsevol salvació és bona. Tota la gestualitat és salvacionista. La Le Pen ve a salvar França i en Macron ve a salvar de l’hecatombe de l’altra. Quan el discurs és de salvació no hi ha política. La política és la possibilitat d’elaborar decisions col·lectives en conflicte i amb conseqüències corresponsables i en alguna manera assumides per parts diverses. Això s’anul·la quan tot el que ens pot passar és o salvar-nos o condemnar-nos. Aquesta situació crea la sensació que anem contra rellotge. Tot va contra un temps que es va esgotant: recursos, decisions… Hi ha una desproporció entre allò que podem decidir i les conseqüències que té. És una mena de desbandada, en què compta aquest compte enrere, aquest temps de pròrroga. Temps contra el temps. La pregunta és com prendre posició en aquesta guerra contra el temps que vivim. —En el llibre expliqueu com passem de ‘Barcelona posa’t guapa’ a ‘Barcelona, ciutat morta’. Tot va tan de pressa? Passa tot de cop? —Aquest és l’efecte més sorprenent i més inquietant. Sembla que tot allò que ara assenyalem com a símptomes d’aquesta catàstrofe, d’aquesta fi de la civilització, d’aquest món en perill sigui una regressió que té lloc ara, quan en realitat són els efectes d’una història que té unes quantes dècades de duració. Són els efectes del que ha estat el projecte del capitalisme mundial i neoliberal sobre les condicions de vida del planeta, sobre les relacions geopolítiques, econòmiques, extractivistes… del món. Aquest gran desbocament del capitalisme planetari fa molts anys que és en marxa. Si ho llegíssim no des dels relats que fan els poders econòmics i polítics sinó des de la narració del que els moviments socials han dit i han fet, tindríem molt clar que això que passa ara s’ha gestat durant aquests vint-i-cinc anys. —Ens havien venut un relat feliç. —Tot això que passa té a veure amb una configuració de les relacions de poder, que s’havien apoderat del món amb un relat d’èxit. El que hi ha hagut és una operació ideològica molt forta, de venda i de màrqueting del que havia de ser la globalització feliç. El problema és que el despertar només sigui en termes de malson. —Hi ha un moment que dieu que l’únic que ajunta el segle XX amb el XXI és la mort. —Parlo de condició pòstuma, com una manera d’anomenar els nostres temps. Hi ha aquesta acceptació de la irreversibilitat del col·lapse produït, en el que la nostra mort, sigui com a civilització o com a forma de vida o com a espècie en extinció, ha ingressat en el nostre imaginari. No parlo de la mort en el sentit de la finitud mortal sinó de la mort de matar. Per mi, és important distingir morir de matar. Que ens morim és allò que ens fa humans, que ens matem és allò que com a humans hem intentat no fer o fer menys, o només en situacions d’excepcionalitat. Ara, en canvi, tornem a acceptar la normalitat que vivint ens matem i això avui potser no és matar el veí del costat però és acceptar que només podem viure contaminant. Llegim els índexs de contaminació de Barcelona i no aturem la ciutat! Què vol dir, això? Per mi, això és condició pòstuma, acceptem que només podem viure produint mort. Quina renúncia és aquesta, com a humans? Això és la cosa més trasbalsadora del nostre segle. Fotografia: Albert Salamé —Podem fer-hi res, per sortir d’aquí? —Sí. —Al llibre dieu que hi ha indicis, però més aviat llegir el vostre capítol no anima gaire.. —Jo he trobat més desoladors alguns altres articles del llibre. —Per què? —Són articles que acaben amb ‘no sabem què hem de fer però l’esquerra s’hauria de refundar’. Estiren imaginaris del passat més que portar les coses a l’arrel del que és fonamental a la vida humana, que és aquesta idea que pensar és sempre poder tornar a pensar. —Això ho dieu en el llibre citant Aleksiévitx. —Sí, perquè això sí que és a la mà de tots. Dirigir la política mundial se m’escapa. I quina seria l’esquerra que no fos la mateixa que ens ha venut quaranta vegades i forma part d’aquesta decepció actual de la impotència col·lectiva? Tant jo com altres autors anem cap al que seria avui realment una revolució cultural. Sembla el més abstracte i és el més concret. Un dels grans indicis d’esperança és que hi ha hagut un canvi de consciència profund. Des de llenguatges i formes de vida molt diferents gairebé tothom té consciència que això no va. —Això cada dia és més evident… —Fa vint anys molta gent s’havia lliurat a la promesa de felicitat global. Ara aquesta narració ha caigut. Gairebé tots som conscients què ens fem mal. No esperar res del sistema que vivim i ser conscients dels seus límits és un gran salt de consciència. Ara el repte és què en fem, d’aquesta consciència. —No és pas un repte fàcil. —No hem sabut encara elaborar aquesta consciència en termes d’acció col·lectiva. D’acció individual, n’hi ha de moltes menes, hi ha molta gent que deserta de les formes de col·laboració amb aquest sistema. Vides que es posen al marge, maneres de sobreviure. Però, és clar, la salvació individual no és mai una veritable transformació. —Narro aquest fatalisme per apartar-nos-en. S’ha de desmuntar aquesta idea que no podem fer res, que només podem viure matant-nos, que qui dia passa any empeny i que si pots estar millor que el veí del costat queda-t’hi i no arrisquis . Totes aquestes formes tan novament conservadores, són defensives. Marina Garcés durant l’entrevista. Fotografia: Albert Salamé —Però també són fruit d’un dia a dia, cada vegada més dur i hostil per molta gent que té dificultats per a sobreviure. —Les condicions objectives, per dir-ho en llenguatge clàssic, i les subjectives són on s’elaboren les maneres com ens sentim situats nosaltres respecte a una expropiació de drets socials. Ens situem els uns contra els altres o els uns amb els altres, contra qui realment ha portat a terme tota aquesta operació extractiva i expropiadora. Tot això s’elabora ideològicament. Aquí és on la dreta guanya la partida. La dreta ha sabut elaborar aquest malestar social. —I mentrestant l’esquerra què ha fet? —Mentrestant, l’esquerra ha continuat jugant que no canviï res i això la gent, molt sàviament, no s’ho creu. Realment aquí el malestar s’ha elaborat en termes de revenja i ressentiment. Elaborant les pitjors passions humanes: ara es va alimentant la guerra de pobres contra pobres. Els pobres europeus contra els de fora. Això és molt fàcil d’explotar políticament. En canvi, un projecte d’aliança, de solidaritat entre empobrits diversos del món, entre les víctimes diverses d’aquesta globalització capitalista és molt difícil d’articular i això és el que hi ha en joc. —Per què? —Aquí sí que hi ha una reflexió a fer, fins i tot des del moviments socials. Les eines no han estat prou fortes. Potser no vam arribar a pensar que tot es trencaria tant. En condicions de certa normalitat es podia anar obrint un espai d’experimentació que podia anar fent… —Però hem arribat al precipici? —Ara és un moment molt reactiu, en què dominen les passions reactives, reaccionàries, xenòfobes, de defensa i ofensiva de mons. A vegades, per situar-me, parlo d’un imaginari en què hem de fer de guardaboscos, que hem de continuar cultivant aquelles formes de vida de solidaritat i de comunitat que realment seran necessàries en el món que ve. Sí aquest món el projectem només en termes de qui és més fort, les potències destructives són tan altes que pot ser molt nociu. Des del moviment zapatista fins al 15-M s’ha parlat molt de les relacions lentitud-velocitat. Anem lents perquè anem lluny. Aquest treball de la paciència no té els resultats més immediats com té ara l’extrema dreta però en depèn la vida col·lectiva, finalment. L’altra opció només és destructiva. La construcció de vida habitable no ha de perdre la virtut de la paciència. Tampoc no es pot quedar en letargia ni latent. —Voleu dir que no és massa difícil tenir paciència, en aquest moment? —Jo sí que percebo aquesta idea que a vegades he fet servir de créixer als marges i ampliar els marges. Els centre de la vida política i econòmica són deserts i arrasen tota la vida política. Des d’una aparent marginalitat, però no des de la marginació, és on realment es pot cultivar allò que necessitarem per a viure junts. És imprescindible. —Però… —Sí, sembla inútil o descoratjador, però em sembla absolutament necessari perquè seran les eines que tindrem. Per molts pòstums que estiguem disposats a ser, voler viure és allò que mourà les coses. Si no hi ha eines i anem dient ‘això no serveix, res no serveix’, qui haurà guardat les llavors per quan passi la tempesta. —La tempesta? Parleu d’una destrucció total inevitable? —No, no, precisament crec que és molt evitable. —I com ho evitem? —S’ha d’ interrompre el discurs de la condemna, de l’apocalipsi, de l’acceptació de matar com a part de la condició humana. No és admissible l’acceptació, fins i tot antropològica, que ara torna a impregnar-ho tot que per naturalesa som dolents, som el mal. Sí, no som perfectes, i per tant som millorables. En això es basava una certa idea de la transformació social. Es terrible veure com això es desmobilitza i decidim que ens salvin els robots. El discurs dominant ara és aquest. Si no, fixeu-vos-hi, cada dia a El País hi ha un apartat que explica que en el futur els robots decidiran coses estupendes per nosaltres. És un reflex de la desconfiança amb nosaltres mateixos. —També dieu que hi ha molta gent que, davant de tanta agressió, pren l’opció de tenir cura de si mateix… Però que poden ser cures pal·liatives. Ens desorientem donant tanta importància a la qüestió personal? —Hi ha hagut un tomb necessari en els moviments socials –i el feminisme hi ha contribuït molt i jo me’n sento part i còmplice–, que han introduït aquesta dimensió menys èpica i més curosa a l’hora de pensar la vida col·lectiva. No pensar només des de les avantguardes sinó des de la rereguarda. No pensar en victòries o derrotes sinó en termes de sostenibilitat de la vida. Hi ha tot un univers que és el que considero indicis de futur. Què passa quan aquesta dimensió curosa o alimentadora de món comença, com sento que a vegades passa, a tancar-se en si mateixa i a convertir-se gairebé en una mena d’autoteràpia merament reparadora del dany, que pren cura de les ferides que ens fa aquesta forma de vida? Aquí hi ha hagut un cert replegament. Finalment som terapeutes de nosaltres mateixos. I ho considero important, sempre que no es converteixi en l’única acció possible sobre la vida col·lectiva . —Vaja, que no ens despistem? —Exacte, que no es converteixi en una mena d’autoreferencialitat, d’autocura. Amb això ja es va avançar amb la indústria de l’autoajuda: vés-te cuidant per no canviar res. —També hi ha el factor velocitat, que ho accelera tot. —Ara hi ha com una desproporció. Tot va molt més ràpid d’allò que som a temps d’assumir i, per tant, les conseqüències destructives de qualsevol acció són molt més intenses. Hi ha acceleració i intensificació. És molt important què fa cadascú, però alhora l’acció individual té molt menys impacte en termes polítics. Estem atrapats en aquesta impotència: vivint faig molt de mal. Ara resulta que tots som criminals a mans d’un volant dièsel i no ho sabíem. Al mateix temps, tenim aquesta sensació que facis el que facis no has canviat res. Aquí hi ha la clau d’on hem d’intervenir ara: a repensar què fem i poder valorar d’una altra manera l’impacte de la nostra acció. —Descriviu molt bé aquesta sensació d’impotència, d’estar atrapats, que segurament molts dels qui llegeixen l’entrevista han sentit alguna vegada. Aquesta sensació a vegades origina com una violència interior. —Aquesta violència és la que canalitza l’extrema dreta i en sap fer un motor. Recordo que després de la gran impotència que va ser la lluita contra la guerra, el 2004, uns col·lectius de Barcelona vam fer una manifestació amb una pancarta que deia: ‘Ens queda la ràbia.’ La ràbia és una emoció activa i, per tant, és molt fàcil d’instrumentalitzar-la. El problema és quan de la ràbia en surt depressió o autodestrucció. Fa poc, vaig acabar una conferència en què deia: com ens podem enfadar seriosament sense que l’únic que en surti malparat no sigui una mateixa? —Quina resposta té? —Hi ha una frase de Nietzsche que m’agrada molt que diu: ‘Cal enfadar-nos seriosament alguna vegada perquè les coses canviïn realment.’ És aquest moment de poder trencar una lògica, una forma de vida de subordinació, que s’ha de trencar. El fet d’enfadar-se realment, aquesta negativitat activa. Però la sensació que tenim avui és que qui s’enfada de veritat alguna vegada acaba amb alguna depressió o acaba malament o a la presó. —Llavors, què en fem, de la ràbia? —D’entrada, que ens quedi. A partir d’aquí elaborar maneres perquè aquesta ràbia no se la mengi cadascú a casa seva o que no només sigui reconduïble per l’extrema dreta, que és la que dóna una sortida política a tot això. S’ha de transformar aquest malestar en una altra direcció. —Perdoneu que hi insisteixi, però en el llibre dieu que ja no hi ha llum al final del túnel, parleu d’ombres… Però en les vostres paraules hi ha moltes ganes de llum. En els altres autors, hi heu trobat esperança? —Jo també sóc lectora del llibre perquè me l’he trobat fet. Cadascun dels autors som receptors dels de la resta. He trobat anàlisis molt fines, però em descoratja bastant aquesta tendència a dir que tot s’arregla trobant un projecte per a l’esquerra. En alguns sí que he trobat aquest plantejament de situem-nos radicalment en el que som i en el que estem, en aquesta guerra contra la història i el temps. A mi aquests em semblen més difícils, però em semblen més esperançadors. Fotografia: Albert Salamé —Per exemple, algun autor? —En Bauman, que parla de revolució cultural. Jo acabo parlant d’aquesta poètica en combat contra la delimitació del que pot aconseguir una ànima humana. Pels politòlegs, això són posicions decebedores. A mi, en canvi, em sembla cansat continuar recorrent a una narrativa de l’esquerra clàssica que en realitat és part del problema, perquè forma part d’aquesta història de tancament polític d’una certa idea d’Europa. Les tradicions emancipadores per a mi són una altra cosa. No és la història de l’esquerra parlamentària, ni socialdemòcrata, ni… Hi ha unes tradicions emancipadores més radicals, de les quals es pot aprendre l’arrel i crec que és en això que s’ha de treballar. —Això és molt eteri. —Però interpel·la a cadascú amb els altres. Se’ns ha construït una subjectivitat molt delegativa. Ens diuen: ‘ara que surti un nou partit i ens ho solucioni, ara que surti una nova líder i ens porti…’. Una de les coses importants que va explicar el 15-M va ser la fi d’aquesta delegació, reapropiem-nos de la condició fonamental de la vida, que és poder elaborar junts les condicions de dignitat d’allò que considerem una vida vivible dins el temps i el context històric que ens correspon i que vagi més enllà. La vida, la fem nosaltres. És la condició política fonamental. No és tracta que reformulem una mica el projecte d’un partit i ens el tornen a creure. —Però el 15-M, en certa manera, també ha estat devorat. —Per mi està en aquesta latència conscient que s’han manifestat els límits del món el que vivim en tots els seus aspectes. El que pugui passar de rellevant té a veure amb la feina que es pugui fer en aquests límits. Això és molt micro i molt planetari alhora, però per mi és vigent. Hi ha un canvi radical en la mirada: aquest ‘ja no ens representen’, aquest ‘fins aquí hem arribat’. Després hi ha opcions polítiques X que gestionen el llegat del 15-M per a mi molt parcialment i molt temptativament. Em sembla molt bé que hi siguin, però crec més en una resposta multiescala i multiestratègica que no en un projecte únic d’alternativa global al sistema. —Hi ha moltes paradoxes o contradiccions. Un exemple podria ser això que passa amb el turisme i el govern Colau. Diu prou a l’excés de turisme i n’hi ha més que mai. —És que volem solucions màgiques, som clients de Mr. Proper, passarem i quedarà tot net. No, no va així. Aquesta concepció clientelar de la vida ens ha desarmat com a subjectes polítics. Tampoc els polítics no les haurien de vendre així, ni la vella política ni la nova. Tot aquest solucionisme que forma part de la cultura de ‘comprem solucions i si demà no neteja prou bé ens han estafat’ no serveix. No podem vendre solucions fàcils des d’institucions fetes per no donar-les. Tot això, tant el que volen vendre com qui ho vol comprar, cau en el joc de la compra-venda. Des d’aquesta posició no farem cap canvi radical ni els uns ni els altres. La problematització ens molesta i ens incomoda perquè no ven i no dóna vots, ni satisfà com a ciutadà. Des de la lògica de satisfacció ràpida, doncs, mira Black Friday cada setmana. Això sí que és molt pòstum. —Parlant de la regressió d’Europa, un nou estat català com el veuríeu? —El procés independentista no sé on acabarà, però bascula entre les dues ànimes o tendències. Està entre un desbordament dels marcs estatals tal com els hem coneguts i el que menys importa és si Catalunya ha d’acabar essent un estat com els altres o no. Hi ha una cara de l’impuls independentista que coincideix amb aquest desig de desbordament dels marcs institucionals establerts durant la segona meitat del segle XX. Alhora també hi ha una estatització del moviment independentista que s’identifica amb la idea d’estat propi. Aquí hi ha un reforçament de la lògica estatista dels que tenen estat. De reconfiguració del nosaltres només des de la idea d’estat i només podem ser allò que un estat reconegui i que ens doni un espai de propietat entorn de la idea de l’estat. Veig que hi ha aquestes dues condicions gens coincidents i que responen a lògiques antagòniques. —Però sumen… —No ho sé, tot ho mirem a curt termini. Jo en tinc dubtes. Aparentment hi ha una unitat de relat que jo no crec que políticament, en el sentit radical de la paraula, sumin. Encara que el significant sigui Catalunya, són gairebé dues concepcions antagòniques del sentit de la vida política i del nosaltres. I no estic identificant CUP i Junts pel Sí. —La gent ho interpretarà així. —Molt d’allò que no es manifesta, que no se sap on és, que no sap què dir, no és el que injustament se’n diu els indecisos, jo crec que hi ha molt d’allò irrecognoscible en totes aquelles concepcions de lloc polític que no es volen deixar estatitzar ni per Espanya ni per una idea estatitzadora de Catalunya. —Però si és defensiva pot ser més bona? —Les pràctiques defensives no són bones. —Bé, és un defensiu que diu ‘prou’ com a única alternativa. —Per mi la suma d’ideologies defensives que és ara mateix Europa –i Catalunya és Europa– no és bona, encara que es faci amb la millor intenció. Defensant-nos no ens farem millors. Construint i obrint, sí. I si això implica desbordar els marcs dels estats coneguts, Espanya i els altres, tant de bo els altres també es repensessin. —Fer un nou estat també podria ser creatiu en el sentit que heu explicat de desbordament…? —Tant de bo, però jo cada vegada sóc més anarquista. Cal fer un anàlisi de quin paper juguen els estats actuals, no els del XIX, els de la globalització: què són, què representen com a subjectes polítics. Són els promotors de la globalització. Construir un estat més, que sigui un petit promotor del mateix desastre, no treu cap a res. Si hi ha cap horitzó que tingui sentit de proposar-se és precisament el de crear formes d’organització col·lectiva polítiques antagòniques al projecte de la globalització capitalista i als seus estats. Siguin vint, trenta o quaranta, i es diguin com es diguin.

Summary: Marina Garcés: ‘S’ha de desmuntar aquesta idea que no podem fer res, que només podem viure matant-nos’


La diputada de la CUP al parlament, Anna Gabriel, ha explicat que el seu partit es reunirà amb el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, l’última setmana d’agost per abordar la qüestió de confiança a la qual se sotmetrà el 28 de setembre. En una entrevista al canal 3/24, Gabriel ha dit que la voluntat de la seva formació és que la qüestió se superi per donar continuïtat a la legislatura: ‘No hi ha motius per reprovar-lo ni per acabar aquesta legislatura i abocar-nos a una altra convocatòria d’eleccions’. Ha assegurat que en la trobada compartiran amb Puigdemont la idoneïtat de fer un referèndum sobre la independència, una mesura ‘que s’hauria de debatre amb agents polítics i socials’. Preguntada per si la CUP seria suficient comprometre’s a abordar un referèndum, ha dit que el compromís és important, però en algun moment ha de materialitzar-se: ‘Tot el que sigui concretar, serà positiu’. Pressupostos desvinculats de la qüestió de confiança Sobre els comptes de la Generalitat per al 2017, ha mostrat la predisposició de la CUP a ‘fer possibles uns pressupostos harmònics amb la voluntat d’exercir el dret a l’autodeterminació’, tot i que ha advertit que són dos tràmits diferents. ‘Estem disposats a parlar de tot, però no voldríem abaixar el llistó del que significa un debat vinculat a una qüestió de confiança’, ha argumentat.

Summary: Puigdemont i la CUP es reuniran l’última setmana d’agost per abordar la qüestió de confiança


El novembre del 2018 la Caixa de Solidaritat, fins llavors pensada per a causes que s’obrien als polítics arran de les seves accions polítiques, va decidir d’atendre tothom qui hagués fet ‘accions cíviques no violentes’ corresponents al procés cap a la independència. Es va desvincular de l’ANC –que en pilotava la gestió amb el suport d’Òmnium– i es va convertir en un ens autònom per a assegurar-ne la continuïtat en cas d’il·legalització de l’Assemblea. Durant el 2019 aquest organisme ha ajudat 217 represaliats i ha destinat milers d’euros a pagar fiances, multes i defenses d’advocats. L’entitat no vol explicar quants diners s’ha gastat i molt menys encara quants en té d’acumulats: ‘Si donem el saldo, ja sabrem de quan serà la pròxima fiança que imposaran’, diuen. La precaució arriba a l’extrem que tenen els diners dipositats en entitats bancàries diverses per reduir el risc. Tanmateix, es poden fer comptes de pressa, sabent els milions pagats en fiances dels presoners polítics: 2,1 van anar destinats als dotze processats pel Tribunal Suprem; 5,8 als disset investigats pel jutjat 13 de Barcelona; i 2 milions al Tribunal de Comptes per cobrir la multa imposada a Artur Mas, Joana Ortega, Irene Rigau, Francesc Homs i sis ex-alts càrrecs del govern condemnats pel 9-N. En el cas del Suprem, com que ja hi ha sentència, la Caixa de Solidaritat hauria de recuperar aviat els 2,1 milions que hi va dipositar, dels quals s’haurien de deduir les multes de 30.000 euros aplicades a Carles Mundo i Meritxell Borràs, que van rebre penes econòmiques. Però la Caixa de Solidaritat encara no ha rebut el retorn i explica que està pendent del recurs presentat. Els que de segur que no seran retornats són els 60.000 euros de la fiança que va pagar Marta Rovira. Com que no va presentar-se a declarar, els diners se’ls queda l’estat espanyol. Com dèiem, d’ençà de final del 2018 la caixa també ajuda persones anònimes en la seva defensa judicial. Si ens cenyim al que diu a la web, hi poden recórrer els qui han de pagar despeses jurídiques –advocats– i responsabilitats econòmiques –multes i fiances– per haver participat ‘en accions cíviques, pacífiques, no violentes i democràtiques emmarcades en el procés independentista’. Amb aquesta definició, la caixa ha donat suport econòmic a manifestants de les protestes contra la sentència i als membres dels CDR que van ser acusats de terrorisme. Segons fonts de la caixa, constituïda amb el nom d’Associació de Foment de la Caixa de Solidaritat, ara mateix té vint-i-vuit casos sobre la taula pendents de ser analitzats, un dels quals, el de l’ex-conseller Santi Vila, que ha demanat que l’entitat pagui els 216.000 euros de la fiança imposada pel jutjat número 3 d’Osca per no haver lliurat a l’Aragó les 44 obres d’art de Sixena del Museu de Lleida. Segons que expliquen fonts internes, quan algú fa una sol·licitud perquè la caixa l’ajudi, el cas és avaluat per una junta formada per cinc persones. Tres d’aquests membres volen mantenir l’anonimat; els altres dos són els ex-presidents del Parlament de Catalunya Ernest Benach i Núria de Gispert. Cada cas és estudiat separadament i pot denegar-se o acceptar-se, o bé pot ser que se’n demani més informació. ‘Deneguem un 5% o menys de les peticions que es fan, sempre per casos flagrants’, explica una font interna. Qui s’encarrega de verificar la informació és el gerent, l’única persona contractada per l’associació. Ell comprova tota la informació dels casos que hi arriben i fa de filtre de les despeses. ‘Ens hem trobat amb advocats que ens volen cobrar dues vegades el desplaçament’, diuen. Igual que es fa amb els polítics, la Caixa de Solidaritat paga multes, fiances i les defenses dels advocats, tot i que hi ha un barem establert en les tarifes, per a evitar minutes estratosfèriques. Quant als desplaçaments, siguin de l’afectat o de la família, no són coberts per la Caixa de Solidaritat. En el cas dels polítics, se’n fa càrrec, en part, l’Associació Catalana pels Drets Civils. El cas de Santi Vila El cas de l’ex-conseller Vila és un dels vint-i-vuit que la junta de la Caixa de Solidaritat té a sobre la taula pendent d’aprovar o denegar. El govern no pot pagar-ne la fiança perquè, segons la llei catalana de serveis jurídics del 1996 –article 9.2–, la Generalitat no pot defensar membres del govern, alts càrrecs ni funcionaris en procediments judicials en què siguin acusats de delictes contra l’administració pública tipificats al títol XIX del llibre II del codi penal espanyol, que inclou els delictes de desobediència, prevaricació i malversació. Pel mateix motiu, el govern no va poder fer aportacions a la Caixa de Solidaritat per a pagar les fiances dels consellers, dels membres de la mesa ni dels processats a la causa del jutjat 13 de Barcelona. Vila ha demanat a la Caixa de Solidaritat que li pagui la fiança imposada pel jutjat d’Osca. Entén que actuava en defensa dels interessos de la Generalitat i addueix que la caixa ha pagat la fiança del seu successor al Departament de Cultura, Lluís Puig. Els responsables de la Caixa de Solidaritat diuen que han rebut la petició i que l’avaluen, ‘tot i les pressions rebudes per atendre-la’. I afegeixen: ‘Som conscients que el cas és controvertit.’ Aquesta eina sorgida arran de la repressió no té data de caducitat, ara com ara. Hi ha tot de fronts oberts que podrien requerir-ne l’actuació, com ara el del jutjat número 13 de Barcelona, pendent de judici, o bé el procediment que ha obert el Tribunal de Comptes contra el govern que va organitzar el referèndum. ‘Però no solament això: hi ha casos que no surten a les notícies. Hi ha joves amb ingressos de 500 euros a qui n’han demanat 55.000 de fiança’, assegura una font interna.

Summary: La Caixa de Solidaritat va sufragar les despeses legals de 217 represaliats durant el 2019


El batlle de València, Joan Ribó (Compromís), podrà revalidar la batllia si es compleixen els resultats que pronostica el darrer baròmetre del CIS. El sondatge preveu que Compromís, PSPV i Unides Podem sumaran plegats 22 regidors, sis més que els que fixa la majoria absoluta. Per contra, PP, Ciutadans i Vox es quedarien entre 16 regidors i 13. Compromís seria per primera volta la força més votada, amb el 26,5% dels vots i entre 9 regidors i 11 (ara en té 9). El PSPV n’aconseguiria entre 6 i 8 (ara en té 5) i Unides Podem 3-4. Al bloc de dretes, el PP s’enfonsaria fins a la tercera força (6-7 regidors), amb els mateixos que podria aconseguir Ciutadans. Vox entraria a l’ajuntament per primera volta amb un regidor o dos.

Summary: Joan Ribó seria primera força i revalidaria la batllia, segons el CIS


Ja fa setze anys que a Vilanova de Bellpuig (Pla d’Urgell) s’organitza el Concert de l’Estelada, per difondre grups de música a favor de l’autodeterminació i amb lletres reivindicatives. Enguany han volgut repensar la proposta després d’uns quants mesos de reflexió. El nou projecte inclourà propostes culturals que van essencialment a càrrec de dones. Es diu Viladona i neix de l’autocrítica. Fent balanç dels èxits aconseguits amb el Concert de l’Estelada, els organitzadors es van adonar de la mancança de dones dalt de l’escenari. En setze anys, menys d’un 7% de les formacions i espectacles contractats anaven a càrrec de dones. Tot i que eren unes dades molt semblants a la resta de festivals del país, van decidir que no podien restar plegats de braços. I van voler repensar el festival de dalt a baix. Però la crítica no es va aturar aquí. També van veure que el 94% de persones que havien participat en el Concert de l’Estelada eren blanques. Això també s’havia de canviar. De manera que van decidir d’organitzar un nou festival que reflectís realment la societat en què vivim. I es van decantar per espectacles de diverses disciplines, integrats per col·lectius encapçalats per dones, incloent-hi propostes de col·lectius racialitzats i de capacitats diverses. D’aquesta manera volen trencar la monotonia d’espectacles culturals que hi ha a les terres de Ponent. Roba Estesa, Sey Sisters i Tremenda Jauría encapçalen el cartell La proposta final agafarà forma el 18 d’abril a Vilanova de Bellpuig, durant tot el dia, però tindrà el punt culminant amb el Concert de l’Estelada, que començarà a les 0.30 amb les actuacions de Roba Estesa, Tremenda Jauría i PD Frida al poliesportiu. I aquestes no seran pas les úniques actuacions musicals del dia. Prèviament, les Sey Sisters tocaran a l’envelat Gestiplac, els Walkin’ Roots amenitzaran l’hora del vermut i Lali Be Good oferiran un concert pensant en els més petits. The Sey Sisters A part les actuacions musicals, hi haurà també tallers diversos. Alguns tindran relació amb projectes artístics, com ara tallers de pintura corporal, amb Zinteta, o bé de twerking; i alguns altres volen ajudar a la reflexió, com ara un taller de noves masculinitats, impulsat per l’agrupació de lesbianes, gais, bisexuals i transsexuals Colors de Ponent. També s’hi podran veure projectes d’arts gràfics, curtmetratges o documentaris. ‘Qui sembra cultura recull igualtat’ Amb el títol ‘Qui sembrà cultura recull igualtat’ hi haurà una taula rodona per a debatre quines eines poden ser efectives o adients per a augmentar aquestes xifres de representació femenina a la programació cultural. Hi intervindran Kelly Arrontes, pintora especialitzada en murals; Júlia Bertran, periodista cultural, il·lustradora i escriptora; Anna Girbet, directora artística de Fira de Tàrrega; i Cristina Madrid, directora del documentari Les Resilients, entre altres. ‘Les resilients’: la música feminista que brota com flors després d’un incendi Un projecte que neix amb la voluntat de desaparèixer Malgrat que el punt culminant serà el 18 d’abril, el projecte té la vocació de continuïtat, vol mantenir-se viu i créixer. Tanmateix, Viladona és fet i pensat per a acabar desapareixent quan s’assoleixin els resultats esperats. Amb aquesta finalitat, els organitzadors donaran acreditacions a tots els qui es dediquin a la contractació o programació d’espectacles culturals, i també a institucions públiques. Amb les acreditacions se’ls lliurarà l’explicació del projecte i les fitxes artístiques i dels contractes de tots els participants en el festival.

Summary: Viladona, un festival per a reivindicar el paper de les dones en la cultura


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha visitat Mallorca per assistir al funeral de la lingüística i escriptora menorquina, Aina Moll, acompanyat de la consellera de Cultura, Laura Borràs. Abansel president ha tengut l’oportunitat de visitar la seu de l’Obra Cultural Balear, Can Alcover, on l’esperaven desenes de persones. El president de l’entitat, Josep de Luis i diferents membres de la junta directiva, han rebut el president sota el crit de: ‘Visca Catalunya!’ i ‘Llibertat!. Torra ha explicat que té previst tornar a Palma per dur a terme una conferència amb la intenció d’explicar el moment polític que s’està vivint a Catalunya, en el marc del judici i del referèndum del primer d’octubre. El president de la Generalitat s’ha dirigit a les persones presents i ha assegurat que Catalunya i les Illes són ‘pobles germans que lluitem pel mateix: decidir el nostre futur en llibertat’. També ha assegurat que tota la solidaritat que puguin rebre en aquests moments és ‘essencial’.

Summary: Torra defensa que Catalunya i les Illes comparteixen objectius polítics


El president Quim Torra ha enviat un escrit a la Junta Electoral Provincial de Barcelona (JEP) en què li demana que suspengui l’execució de la decisió de la Junta electoral espanyola (JEC) d’inhabilitar-lo com a diputat fins que el Tribunal Suprem es pronunciï sobre l’incident de mesures cautelars que la seva defensa ha presentat. El Tribunal Suprem espanyol decideix de retirar la credencial de diputat al president Quim Torra En l’escrit, recorda a la junta provincial que executar la decisió abans que el Suprem es pronunciï vulneraria el seu dret a la tutela judicial efectiva i que podria ocasionar-li ‘perjudicis d’impossible reparació, inclòs la vulneració de drets fonamentals’. El president també diu que per tal que la sentència tingui efectivitat, l’administració, com a criteri general, ha d’excloure de l’execució administrativa un acte ja sotmès al règim de tutela judicial cautelar. Per reforçar aquesta tesi, cita jurisprudència del Tribunal Constitucional i del Suprem. Avui, el Suprem ha comunicat que desestima les mesures cautelaríssimes que havia demanat Torra, després que fa una setmana la JEC acordés de retirar-li l’acreditació de diputat, malgrat que la condemna per desobediència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) no és ferma. Cal recordar que diversos membres de l’organisme electoral van discrepar de la decisió perquè consideren que no és competent. La mateixa sala contenciosa-administrativa ha donat cinc dies a la fiscalia i la JEC perquè presentin al·legacions a l’escrit inicial de Torra, un aspecte que el president recorda en l’escrit. Llegiu ací l’escrit de Torra:

Summary: Torra demana a la JEP que suspengui l’execució de la seva inhabilitació a l’espera del recurs al Suprem


El candidat d’En Comú Podem a les eleccions del 10-N, Jaume Asens, ha avisat que votar el PSOE és ‘votar contra un govern d’esquerres’. ‘Si voten al PSOE entreguen les claus de Moncloa a l’IBEX, els bancs i a Casado’, ha advertit Asens durant l’acte central de campanya, acompanyat del líder de Podem, Pablo Iglesias, i la batllessa de Barcelona, Ada Colau. Així mateix, ha recordat que a la darrera campanya Pedro Sánchez va demanar el vot per fer front a la dreta però després ‘el va demanar a al dreta per evitar un govern amb Unides Podem’. En un sentit similar, Colau ha fet una crida a tots els votants que van ‘deixar prestat’ el vot al PSOE el 28-A i que ara se senten ‘orfes’ a donar suport a En Comú Podem. ‘Hi ha esperança i nosaltres no us fallarem’, ha promès. Els resultats de les eleccions espanyoles del 10-N, municipi a municipi Per la seva banda, Iglesias ha assegurat que el PSOE cerca un pacte amb el PP. ‘Segur que molts socialistes que van votar el PSOE no ho acceptaran. Només hi ha una garantia perquè el PSOE no es posi d’acord amb el PP, que Unides Podem i En Comú Podem siguem forts’, ha dit.

Summary: Asens avisa que votar el PSOE és ‘votar contra un govern d’esquerres’


La consellera de la Presidència i portaveu del Govern, Neus Munté, ha piulat aquest dimarts a la xarxa per replicar a les paraules del secretari d’Organització de Podem, Pablo Echenique. El dirigent de la formació morada va dir que no tenien inconvenient que l’alcaldessa de Barcelona, Ada Colau, donés suport ‘obrint portes, col·locant taules o posant caixetes sobre de taules’ per l’1-O. Les amenaces d’uns,les ambigüitats d’altres,que les posin en una caixeta. La democràcia,vots i il.lusió de molts encaixen millor en una urna — Neus Munté (@neusmunte) 11 de juliol de 2017 ‘Les amenaces d’uns, les ambigüitats d’altres, que les posin en una caixeta. La democràcia, vots i il·lusió de molts encaixen millor en una urna’, ha afegit Munté en un comentari a Twitter. En una línia semblant s’ha expressat el conseller d’Afers Exteriors, Transparència i Relacions Institucionals, Raül Romeva. ‘Hi ha caixetes que dignifiquen pobles; i fins i tot creen repúbliques; aprofitem-les’, ha escrit. Hay cajitas que dignifican pueblos. E incluso crean repúblicas. Aprovechémoslas. — Raül Romeva i Rueda (@raulromeva) 11 de juliol de 2017

Summary: Munté al govern espanyol i als comuns: ‘Les amenaces d’uns, les ambigüitats d’altres, que les posin en una caixeta’