El fantasma de l’extrema dreta recorre Europa. Un fenomen que s’escampa cada nova convocatòria electoral sense que ningú no sàpiga com aturar-lo. Si fa una dècada els partits de l’extrema dreta tenien una posició marginal als parlaments i als òrgans de poder dels estats europeus, el 2018 la situació s’ha capgirat. L’últim cas ha estat a Suècia, on a les eleccions del 9 de setembre el partit nacionalista i antiimmigració Demòcrates de Suècia va multiplicar la representació: 63 escons d’un total de 349. I no n’és l’únic. El poder i la impunitat que va prenent s’han fet evidents a les manifestacions racistes i neonazis de Chemnitz, a Alemanya, de les últimes setmanes, o en les agressions de grups ultra contra l’independentisme català. El periodista Xavier Rius Sant és especialista en drets humans, conflictes internacionals, immigració i ultradreta. Hi conversem per provar d’entendre el perquè de l’auge d’aquests moviments a Europa i a l’estat espanyol. —L’extrema dreta creix a tot Europa. Per què? —Per a entendre-ho, primer hem de tenir clar que són grups molt diferents ideològicament. Per exemple, VOX, a l’estat espanyol, pregona l’avortament zero i, en canvi, el Front Nacional de Marine Le Pen, a França, està d’acord amb la llei de terminis de Zapatero. També n’hi ha que neguen l’holocaust i n’hi ha que se’n van a l’altre extrem i defensen que Israel és el baluard d’Occident contra l’islam. —Què tenen en comú, doncs? —L’ultradreta es fonamenta en la dificultat d’empatitzar amb els altres, perquè posa al mateix sac un col·lectiu i el culpabilitza de tots els problemes. Ara, com que l’antisemitisme ja no és moda, va en contra de l’islam, i sí que té èxit. I apel·la al discurs de la por per guanyar suports: ‘Vénen de fora, tenen uns altres costums i són violents. Ells ens ataquen a nosaltres’. I ho justifiquen amb notícies com: ‘Joves magrebins n’agredeixen uns altres a la perifèria de Barcelona’. A partir d’aquí comença l’enrenou. —Coincideixen en un discurs dur en contra de la immigració. —Sí, contra l’islam, especialment. I en defensa del tancament de fronteres entre els estats europeus: són euroescèptics. —I per què en contra de l’islam? —És un problema que es retroalimenta. La manca de llibertat religiosa de l’islam és un obstacle per a construir una societat intercultural i interreligiosa. Els musulmans hauran d’acceptar la llibertat de creença i els valors de la il·lustració, que a Europa s’adopten els segles XVIII i XIX, després de les matances de les guerres entre protestants i catòlics. Un exemple d’aquesta manca és que una musulmana no es pot casar amb mi, perquè no en sóc jo, de musulmà. Això fa que els primers perjudicats siguin els fills d’immigrants: hi ha moltes filles d’immigrants musulmans que no poden fer la seva vida si no trenquen amb la família. Però en un afer tan complex com aquest, defensar que no hi hagi mesquites, no arregla res. A l’inrevés, arran de l’insult als musulmans, es genera més tancament i reafirmació identitària. La resposta no ha de ser mai la xenofòbia ni el racisme. —Per què els neonazis tornen a prendre els carrers a Alemanya, on semblava que s’havia treballat tan bé la memòria històrica i la condemna del nazisme? —El nazisme és perseguit penalment però això no vol dir que hagi desaparegut mai. En aquestes protestes, s’hi barreja tot: els nazis que surten de l’armari, el moviment antiimmigració i Merkel, que pateix pel seu acord de govern amb la CSU (Unió Social Cristiana), també molt durs quant a la immigració. De fet, l’antiimmigració a Alemanya comença amb el moviment PEGIDA (Patriotes Europeus Contra la Islamització d’Europa), com a moviment de carrer. En veure que podia donar-li rèdit, Alternativa com a Alemanya la incorpora al seu discurs. —S’ha relacionat molt l’auge de l’extrema dreta amb la crisi econòmica. Per això sorprèn el cas suec: en la societat del benestar exemplar, l’extrema dreta es dispara. — Suècia és un poble blanc, molt poc barrejat i sense un passat colonial. A la Gran Bretanya, per exemple, hi ha britànics conservadors que tenen la nacionalitat de fa generacions, però són negres o fills d’indígenes. Això a Suècia no passa. L’arribada de migrants en tan poc temps fa que el discurs ‘ens envaeixen’ cali amb facilitat. A més, les diferències culturals són enormes i les dificultats de comunicació fan que la comprensió mútua sigui encara més difícil: a qui no coneixes i amb qui no pots comunicar-te et genera por. —Què diríeu als qui proposen de tancar les fronteres… —Que és impossible. Què volen fer? Tancar les fronteres entre els estats de la zona Schengen? No seria possible que hi hagués el moviment de turistes i treballadors que hi ha. Tampoc és viable de tancar les fronteres exteriors, de dir: ‘Ara no comprarem més cacauets al Marroc’. I tot allò que nosaltres hi venem, què? —Defensen de blindar l’entrada al continent de persones de fora d’Europa. Els caps de govern d’Alemanya i Àustria, Merkel i Kurz, van acordar de donar més recursos i competències a Frontex, que esperen que entrarà en vigor el 2020. —Les fronteres exteriors ja són tancades. I ja hi ha acords amb el Marroc i Turquia per a retornar migrants o impedir-los que vinguin. Amb Líbia, un dels principals punts de sortida de migrants, és impossible d’arribar-hi a cap acord perquè és un estat fallit. Què més hi pots fer? Col·locar més tanques? No pots aturar la sortida de vaixells. I si s’enfonsen, hi ha dues opcions: deixar-los morir o anar-los a salvar. També poden fer augmentar els controls per retornar-los una vegada siguin aquí. I també ho fan, si són del Marroc o d’Algèria. Però si són de Burkina Faso, Eritrea o Somàlia sovint no és possible. No hi ha solucions màgiques. —Aleshores els estats es barallen entre ells per com repartir-se els migrants. —Merkel va aconseguir que haguessin de retornar al primer país europeu que havien trepitjat per a iniciar-hi la tramitació de l’asil. I això significa que, pel cap baix, tots han de restar durant dos anys a Grècia, Itàlia o Espanya. Però aquests països, en contra, volen repartir-los. —La setmana passada el parlament europeu va votar de sancionar Hongria per haver erosionat la democràcia. Però cal que la sanció sigui aprovada per unanimitat i no n’hi haurà. No hi ha mecanismes per a frenar les polítiques xenòfobes? — No és per falta de mecanismes que no ho faran. No aplicaran les sancions perquè les conseqüències econòmiques serien tan complicades que la UE no es pot moure de la retòrica. Si Viktor Orbán governa amb un suport popular tan gran i, a més, en coalició amb el partit Jobbik (aquests sí que són nazis de veritat!) doncs què hi ha de fer Europa? Ningú no té ganes de sancionar ningú, perquè som un club econòmic i tenim interessos creuats. A més, hi ha qui creu que seria contraproduent, sancionar Orban, perquè encara el deixarien com una víctima de la dictadura de Brussel·les. —Com ha afectat la presidència de Donald Trump a l’extrema dreta d’Europa? —A la ultradreta li agrada Trump perquè és un personatge autoritari que, a més, contradiu allò que diuen les elits econòmiques, encara que sigui un personatge de la casta. Trump fa un discurs amb l’estómac (o amb la testosterona) en què diu allò que vol sentir algú de classe mitjana que ha perdut poder adquisitiu. A mi, qui em fa por de veritat és Steve Bannon, que vol exportar el seu discurs ultra a Europa. Aquest és el més perillós. —L’extrema dreta ha capitalitzat la frustració amb el sistema? —Sí, perquè l’esquerra no dóna solucions màgiques. A més, l’extrema dreta pot prometre una cosa i fer la contrària, perquè els seguidors són més compassius envers els seus dirigents. Perquè la corrupció enfonsa un partit d’esquerres i, en canvi, la dreta diu: ‘Bé, tots roben’. Mira a València, l’argument era: ‘Val més que robin aquests que no els altres’. A Trump, li dóna suport l’extrema dreta evangèlica, però ell no és cap exemple de vida monacal sexual, diguem-ne. —A l’estat espanyol els partits considerats ultres no són ni al congrés ni als parlaments, però sí que darrerament hi ha hagut una xifra preocupant d’agressions. —Aquí la diferència és que els partits d’extrema dreta no reconeixen que ho són. A més, el cas és que aquí no s’abandera amb la immigració sinó amb la unitat de l’estat. VOX també hi barreja el franquisme i l’ultracatolicisme, encara que també hi ha incorporat la islamofòbia. Caldrà veure què passa a les municipals. Però bé, potser perquè ‘Espanya era un imperi’ i ‘vam portar la civilització’ a les Filipines i Cuba, històricament la ultradreta no ha estat gaire racista. Ara bé, sí que agafen els arguments contra l’islam. Aquí vam tenir Plataforma per Catalunya, que va estar a punt d’entrar al parlament. —També vam tenir el ‘Netegem Badalona’ de Xavier García Albiol. —Però no com al nord d’Europa. A Alemanya poden ser molt moderns, però va haver-hi vuit-cents atacs a albergs d’acollida d’immigrants. Aquí és inversemblant. El discurs de l’Albiol funciona a escala municipal, dir ‘els immigrants reben totes les beques menjador‘. Però fixa’t, una ironia, els dos regidors de Salt (Gironès) de Plataforma per Catalunya van haver de dimitir perquè tenien parelles negres. Una altra anècdota curiosa: tu saps qui porta el digital Voces del Pueblo? Un home negre. Afortunadament, l’ultradreta no és gaire racista, ni a Catalunya ni a Espanya. —Les agressions a les manifestacions unionistes no paren de repetir-se. —Perquè la seva bandera és la unitat d’Espanya. Les manifestacions unionistes són liderades per Democracia Nacional i passa que, al final, la gent normaleta, votants de Ciutadans, se sumen als càntics que propaguen els dels grups ultra, de ‘Puigdemont a prisión’ o ‘España una y no cinquenta y una’. —Ciutadans aprofita la situació per vendre el discurs de confrontació social… —Els és rendible per als qui no són independentistes i que estan cansats de la història. Però no crec que els funcioni aquí el ‘A por ellos’, perquè la gent pot estar-ne farta, però no vol que s’empresoni tot el govern català. És tot estratègia, volen vendre que Catalunya és un infern per treure’n rèdit a la resta de l’estat espanyol, però no pas aquí.

Summary: Xavier Rius: ‘A Espanya els partits d’extrema dreta no reconeixen que ho són’


L’ex-diputada de la CUP Mireia Boya (Sent Gaudenç, 1979) serà jutjada per desobediència al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC), després de la decisió del Tribunal Suprem espanyol de fer-la fora de la causa. Boya fa una crida a encarar-se amb l’estat espanyol en el judici polític contra l’1-O. En aquest sentit, adverteix del perill de la divisió i també insisteix que cal una mobilització constant als carrers per a denunciar els drets fonamentals. A més, augura un front antirepressiu ampli que s’oposi a una sentència condemnatòria i aturi el país, però tem que es normalitzi la repressió. Ara, diu que no té pas por de les amenaces d’il·legalització de la CUP: ‘Ja ens poden detenir, que en vindran uns altres.’ —S’acosta el judici. També us volien jutjar al Suprem. Us han apartat de la causa? —La meva causa ha evolucionat. Primer, vaig declarar al Suprem acusada de rebel·lió i em demanaven trenta anys, i ara la causa s’ha dividit i els membres de la mesa i jo hem passat al TSJC. És una aberració jurídica, perquè el Suprem s’ha quedat Carme Forcadell. Això indica que persegueixen una gent determinada. A Forcadell no la jutgen per allò que ha fet, sinó per allò que ha estat, presidenta de l’ANC. També aparten de Madrid aquells que potser han tingut una actitud d’encarar-se políticament amb aquest tribunal polític. —Com creieu que l’entoma, l’independentisme? —L’actitud que hem de tenir a Madrid és d’unitat. Es parla molt de la unitat estratègica, però en la qüestió antirepressiva és imprescindible. Si no anem tots a l’una a encarar-nos amb l’estat, a explicar que són ells els qui han vulnerat un munt de drets, com el de protesta, el d’iniciativa parlamentària, el d’autodeterminació, etc. Si no diem tots les mateixes coses, ells guanyen, perquè ens divideixen. És més important la unitat del discurs davant el Suprem que no pas la unitat per a qualsevol de les batllies o per a les eleccions que han de venir. Els partits i l’independentisme de base haurien de ser-ne molt conscients, d’això. Qualsevol declaració –totes legítimes– que contradigui aquest discurs únic sobre què vam fer el Primer d’Octubre, no pensa en termes de país ni de futur de l’independentisme. —Els escrits de defensa són força diferents, per exemple, el de Cuixart i el de Forn. Sembla que no hi hagi gaire coordinació ni la unitat que demaneu. Us preocupa? —És cert que cadascú té la seva circumstància personal i cadascú ocupava un càrrec diferent. No els he llegits tots, però entenc queen el cas de Quim Forn, hi ha una defensa d’ell com a conseller d’Interior i d’explicar què va fer i què no, tècnicament. Més enllà de l’escrit de defensa, ells hauran de contestar a unes preguntes i de fer un al·legat final que entenc que serà més polític que no pas jurídic. La part jurídica ja la faran els advocats, però els jutgen a ells i a tots nosaltres. La part tècnica dels advocats ja està bé, que cadascú l’enfoqui com vulgui. Però la part política no s’ha de desdibuixar, això és un judici polític. —La vostra defensa al TSJC diferirà gaire de la que hauríeu fet al Suprem? —No. Primer vull dir que el Suprem no alleugereix el judici, sinó que han separat les causes en una estratègia per a fragmentar la causa contra l’independentisme i fer veure que són moltes petites coses, quan en realitat hi ha més de 1.200 persones investigades per delictes relacionats amb el Primer d’Octubre. És moltíssim. No són els nou de Madrid només, la repressió és molt gran. La seva estratègia és de fragmentar la repressió. El delicte pel qual se m’acusa –desobediència– és el mateix i serà una defensa política. Fins i tot, crec que tenim més llibertat per a dir clarament què pensem, com s’han vulnerat els nostres drets com a diputats i partits que ens vam presentar amb un programa electoral plenament legal, el qual vam complir. Potser és aquesta, la raresa que no entenen, que un partit pugui complir un programa electoral. Com que ja haurà passat el judici a Madrid i hi haurà una sentència, al TSJC podrem ser més contundents denunciant les vulneracions de la part parlamentària. Carme Forcadell és a la presó per haver permès un debat i a mi em jutgen la iniciativa parlamentària. És la llibertat ideològica, que jutgen. —La CUP va anunciar mobilitzacions d’ençà del primer dia de judici, amb la campanya ‘Alcem-nos’. Quina importància tindran? —La crida que hem fet continua ferma perquè les nou persones que jutgen a Madrid som nosaltres, també. Són els nostres presos polítics i ens jutgen a tots. La idea és explicar la vulneració de drets, denunciar-la aquí i internacionalment i no permetre que això sigui normal, que la societat catalana accepti que això sigui normal i que es demanin les penes que es demanen. Des del primer dia, alcem-nos per a aturar-ho tot. I més després de les detencions de la setmana passada. Com pot ser que detinguin setze persones que només exercien el seu dret de protesta? Com es pot permetre que la policia espanyola detingui batlles, representants sindicals i periodistes el 2019? Si això no és una operació d’estat contra les llibertats i una cosa que s’assembla bastant a una dictadura, no ens queda altre remei que sortir al carrer i denunciar-ho. Si no, estem acceptant que aquesta vulneració de drets és possible, que la poden fer i que ens és igual. Hi haurà actes al territori i ha d’haver-hi una coordinació de base perquè hi hagi múltiples mobilitzacions per a aturar-ho tot i fer accions de protesta diverses els quatre mesos de judici i fins a la sentència. Si aquesta sentència no és absolutòria, ens hem de plantar completament com a país. Hi perdem tots, no tan sols els independentistes. —Aquests dies hi ha hagut les mobilitzacions dels taxistes. Molta gent es demana si l’independentisme ha de ser més contundent al carrer. —En primer lloc, els taxistes tenen dret de protestar, tenen dret de fer vaga i estem amb ells. En segon lloc, tot aquest discurs criminalitzador de la protesta l’anem veient menys amb aquest col·lectiu que no pas el 21-D. Tot aquest discurs de la violència, de les caputxes, fins i tot les peticions d’actuació policíaca, ara els partits com Ciutadans no el fa. En tercer lloc, els taxistes fan un seguit d’accions absolutament necessàries si en algun moment decidim seriosament de plantar-nos fins que no s’hagi acabat aquesta vulneració de drets. Per tant, si hi ha qualsevol mena de protesta per a aconseguir que no es vulnerin els nostres drets, ens hi afegirem. —La CUP ha esta crítica amb el govern i els partits majoritaris de l’independentisme, dient que descoratgen la mobilització. Per què ho dieu? —Sobretot va ser amb aquest discurs previ al 21-D. Vam veure que es criticava gent que protestava i que tenia dret de protestar, vagi vestida com vagi vestida. Des dels Lledoners es donen uns missatges de normalitat i d’un cert protagonisme que lleva la força i el múscul que teníem el Primer d’Octubre i el 3 d’octubre i que ens va servir per a defensar el referèndum i per a protestar en massa. Creiem que per a recuperar aquest múscul hem d’organitzar-nos per a mobilitzar-nos i ser més potents al carrer. Quan volen condemnar el teu dret de protesta, l’única cosa que et queda és protestar. Igual que quan et volen silenciar, has de cridar més fort. Interpretem que els discursos de retòrica desobedient i de confrontació que fa el govern no es tradueixen en fets. Els fets són el contrari, aquest fals diàleg amb el govern de l’estat, aquestes reunions amb les empreses de l’Íbex-35, aquests sopars amb en Pedro Sánchez… Tot això la gent no ho entén i desmobilitza. Tens companys a la presó i a l’exili i encara consideren si has d’aprovar el pressupost de l’estat? —Creieu que el PDECat i ERC poden acabar aprovant el pressupost espanyol? —Ho intentaran, i no ho hem de permetre. Al final, és provar de tancar per dalt, als despatxos, allò que vam obrir per baix el Primer d’Octubre. Si nosaltres vam decidir d’autodeterminar-nos, per què des dels despatxos s’intenta tancar una segona transició per a no fer-ho? La mobilització és més necessària que mai. Denunciem els intents del govern i dels partits d’arribar a una pseudo-normalitat que tanqui aquest procés d’independència i que l’endarrereixi molts anys si ara renunciem a la nostra sobirania. —El problema que pot tenir la Generalitat és que necessita un pressupost per a resoldre conflictes i evitar noves vagues de mestres, metges, mossos, bombers… Enmig del procés d’independència, el govern ha de gestionar. Això també pot condicionar que s’aprovi el pressupost espanyol i, com a contrapartida, el PSC doni suport als comptes de la Generalitat. —Al final això és negociar molles del dia a dia. En cap cas permetran de millorar com s’haurien de millorar les condicions d’aquests col·lectius i de la classe treballadora. Mentrestant, no afrontem el gran debat. Si som sobirans i tenim la gestió econòmica del nostre pressupost i trenquem el sistema capitalista que ens imposa Madrid i que es reprodueix en polítiques del govern, segurament sortirem d’aquest debat sobre el pressupost. Segurament serem en un procés constituent per la República. Per mi, això és un fals debat. Pel fet d’aprovar el pressupost de Madrid, els bombers o els taxistes, o qualsevol col·lectiu, no viurà millor. Els canvis que necessitem són tan profunds i radicals, de tot el sistema, que això només s’aconsegueix en un procés d’autodeterminació. —La societat catalana es va avesant a la repressió? —Crec que sí. Sí que t’indigna que detinguin batlles, periodistes i representants sindicals, però hi ha hagut tantes detencions i és tan fort tot això que passa, amb presos polítics i exiliats polítics, que la gent ho ha assumit perquè ja no surt tant al carrer. Potser el discurs desmobilitzador que fan el president Torra i el vice-president Aragonès, amb les seves accions del dia a dia, que són totalment autonomistes, hi contribueix. Però, després de la detenció d’un periodista que portava el braçalet de premsa, que treballava fent fotografies d’una manifestació i va ser detingut, no entenc com els altres periodistes no han sortit en massa al carrer per a protestar contra aquesta detenció i per la llibertat de premsa. Són preguntes que em faig. Per què no ens atrevim a sortir més al carrer per denunciar aquesta operació de l’estat profund i la vulneració de drets? Ens hi anem acostumant i això no es pot permetre. Que el judici sigui televisat ha de permetre que la gent torni a sortir per a reivindicar els seus drets. —Això pot condicionar la reacció de la societat catalana a una probable sentència condemnatòria? —La nostra campanya justament és de mobilització constant i permanent a partir del primer dia, per a evitar que es normalitzi una sentència, per molt baixa que sigui. L’única sentència que podem acceptar és l’absolució. Hi hem d’arribar amb prou tremp i força per a plantar-nos, és la tasca que hem de fer aquests quatre mesos de denúncia, mobilització i organització perquè el front antirepressiu sigui com més ampli, plural i transversal millor. Qualsevol qui sigui contrari a la vulneració de drets fonamentals hauria de sortir a protestar, durant el judici, de la manera que vulgui. Si hi ha una sentència condemnatòria, m’imagino un gran front amb tots els partits sobiranistes i totes les entitats socials i en defensa dels drets humans fent una crida a plantar-se. No es pot permetre de cap de les maneres que ens condemnin. —Es va adobant el terreny per a il·legalitzar la CUP? —No ho sé, si acabaran il·legalitzant la CUP o no. Però sí que sé que per moltes amenaces que hi hagi la CUP no canviarà la seva ideologia, ni la seva manera de fer ni les seves crides a la mobilització. No ens fan por. Ja ens poden detenir, que en vindran uns altres després. Ja poden fer el que vulguin, que la gent que hi ha al darrere de la CUP no desapareixerà i trobarem la manera de continuar avançant. De la mateixa manera que també poden empresonar dirigents polítics, però els 2,3 milions de persones que vam votar l’1-O no desapareixerem. És una il·lusió pensar que poden liquidar l’independentisme amb il·legalitzacions i detencions. Ho poden intentar, sí, i hi ha precedents com el País Basc. —La setmana passada va esclatar la crisi de Podem. Com veieu que l’esquerra espanyola es divideixi? —És una pena que les esquerres ens dividim, perquè això ens fa menys fortes davant l’avenç de l’extrema dreta. Hauríem de tenir tendència a formar grans fronts d’esquerres, sobretot de base, amb unitat popular i als municipis, i no pas aquesta tendència a fragmentar-nos. A més, sovint motivada per hiperlideratges i hipermasculins. En aquest sentit, per mi és una mala notícia que aquest espai de Podem es divideixi a l’estat espanyol. També ha passat aquí, amb Som Alternativa i ara Sobiranistes. És una manera vella de fer política que ve d’ICV i aquestes lluites pel poder i el col·laboracionisme amb el règim del 78. —És a dir, penseu que el problema dels comuns és la dinàmica que s’arrossega d’ICV. —Sí, és la vella política de sempre: de partit, d’estructura i de col·laboració amb el règim del 78. —La CUP no es presenta a les eleccions europees. Fareu campanya per l’abstenció? —No ho hem decidit, encara. No s’ha dut a debat a les territorials i encara són bastant lluny. Coincideixen amb les municipals, que per a nosaltres són la prioritat absoluta, perquè els ajuntaments són un bastió per a guanyar sobiranies. Com que els grans partits d’àmbit nacional han demostrat que al govern i al parlament no són capaços de defensar aquestes sobiranies, hem de ser forts als ajuntaments. No volem que hi hagi ajuntaments que segueixin ordres de partits i que es diuen d’esquerres tot i que en realitat tenen més tirada cap al centre i en cap cas no aporten propostes rupturistes en clau republicana.

Summary: Mireia Boya: ‘Si no anem tots a l’una al Suprem a encarar-nos amb l’estat, ells guanyen’


A les cinc de la matinada s’han de llevar. Sense despertador, perquè quan els vinguin a cercar a la cel·la per a traslladar-los a l’Audiència espanyola ja estiguin a punt per a sortir. Els emmanillen i els fan pujar a un furgó de la Guàrdia Civil sense visió de l’exterior. Això fa que cada trasllat sigui un calvari per a alguns d’ells, perquè es poden marejar fàcilment. És aproximadament una hora de trajecte. Quan hi arriben els emmanillen per l’esquena per a fer-los baixar i passen a ser custodiats per agents de la policia espanyola, que els condueixen fins als calabossos. A cada pres, li és assignat un de diferent, on ha d’esperar el torn per a anar a declarar. Els fan treure les ulleres, la corbata, els papers, els bolígrafs, els cordills de les sabates. I han d’esperar unes quantes hores. Cada calabós fa uns vuit metres quadrats, amb un banc d’obra, un vàter i un rentamans. És un indret sòrdid i brut, tal com el descriu el conseller Joaquim Forn en el llibre Escrits de presó (Enciclopèdia). És un forat, i fins i tot s’hi ha trobat restes d’excrements. I allí, alguna vegada s’hi ha hagut d’esperar cinc hores. Quan els toca declarar els en fan sortir, emmanillats una altra vegada, i els porten fins al Tribunal Suprem en un furgó de la policia espanyola. Ho fan així perquè el Suprem no té calabossos, perquè no és un tribunal per a fer-hi habitualment judicis, sinó més aviat algunes vistes públiques sobre recursos. Quan compareixen davant el jutge han d’estar concentrats, en tensió, han de dominar el neguit. Meritxell Borràs explica a 34 dies de tardor i un de primavera (Símbol Editors) que havia hagut de prendre’s un tranquil·litzant. ‘Un judici és la cosa més semblant a un examen oral. Un judici és això’, diu Àlex Solà a VilaWeb, l’advocat de Jordi Cuixart. Un examen que han de fer en unes condicions lamentables. Quim Forn també ho explica al llibre: «No sé quants advocats, jutges i periodistes són conscients del que arriben a suposar aquests trasllats i en quines condicions es produeixen. No sé si sabem què significa estar-se tancat en un calabós unes quantes hores abans que et prenguin declaració. No la fas en les millors condicions.» Els acusats es poden trobar al Suprem quan un ha acabat de declarar i un altre arriba a la sala per a començar. Però no els és permès de parlar entre ells. Si es volen saludar, els policies els criden l’atenció. Quan un ha acabat, cap als calabossos de nou. De dinar, un entrepà de formatge o de xoriço immenjable. De dilluns a divendres, matí i tarda? Així és un matí de trasllat de la presó al jutjat per a declarar. Els presos polítics s’hi han trobat unes quantes vegades al llarg de l’any que fa que són en presó preventiva. Ho recorden i ho descriuen com els pitjors moments pels quals han hagut de passar durant tot aquest temps sense llibertat. Aviat, quan previsiblement el mes de gener comenci el judici pels fets de l’octubre de l’any passat, hi hauran de tornar a passar. Però aquesta vegada haurà de ser cada dia, de dilluns a divendres i durant els dos o tres mesos que pugui durar el judici. Els advocats dels presos són els últims que s’assabenten de molts dels detalls. Abans ja en parlen els mitjans de comunicació i fins i tot el ministre de Justícia espanyol: Rafael Catalá era capaç d’avançar-se a les decisions que prenia poc després Pablo Llarena. Fa un temps també es fa córrer en els mitjans espanyols el rumor que el judici serà no tan sols de dilluns a divendres, sinó també matí i tarda. Una barbaritat, en un macrojudici com aquest, d’un sumari de 140.000 folis, de milers de vídeos i fotos i de més d’una quinzena d’acusats. El poder judicial espanyol vol anar molt de pressa, i vol enllestir-lo en poc temps perquè no s’estengui a la campanya de les eleccions municipals del maig, per la qual cosa haurà de proposar un calendari de sessions gairebé inhumà per als acusats. Si també hi ha sessió a la tarda, possiblement hi haurà un recés d’una hora per a dinar. La setmana passada Jordi Pina, advocat de Jordi Sànchez, Jordi Turull i Josep Rull, va comentar a RAC-1 que ho veia així: ‘Nosaltres deurem anar a fer un menú al bar del davant i ells menjaran en un calabós de quatre metres quadrats un entrepà de xoriço i una aigua. Això durant dos mesos seguits, cada dia. I quan pugin a dalt hauran d’estar serens, amb els cinc sentits posats. No poden estar esgotats, però els judicis esgoten. Estar-te de les deu del matí fins a les sis de la tarda en un judici en el qual et demanen deu, quinze o trenta anys de presó no és cap ximpleria. No pots desconnectar-ne ni mitja hora. Ells han tenir les capacitats plenes i prendre notes. Tot plegat dificulta l’atenció que cal que tinguin els presos. I per això nosaltres vàrem dir que els nostres clients estarien en condicions d’igualtat si estaven en llibertat.’ L’advocat Àlex Solà diu: ‘Si es fan sessions de dilluns a divendres, matí i tarda, vol dir que el trasllat de tornada deurà començar a les set o a les vuit del vespre, que deuran arribar cap a les deu o les onze a la presó, després de l’hora de sopar’. Cal tenir en compte que la tornada a la presó madrilenya on s’estiguin mentre duri el judici es fa en unes condicions semblants a les descrites en el trasllat per a anar a declarar. I l’endemà, sant tornem-hi, havent dormit poc, amb la tensió del judici, amb les condicions dures del trasllat… A més, per als advocats, preparar un judici com aquest, de dilluns a divendres i amb sessions de matí i tarda, és un inconvenient, perquè no poden tenir cap moment, cap forat, per a poder parlar amb els clients i encarar millor les jornades de judici que restin. És una vulneració més del dret de defensa i del de treballar en igualtat de condicions amb les acusacions. ‘No sé en quin moment nosaltres, els advocats, podríem parlar amb els nostres clients. Aquesta mena de judicis llargs no es fan de dilluns a divendres, es fan com a molt de dilluns a dijous i solen deixar el divendres per a recuperar temps de les coses que no s’hagin pogut fer. Si tu planifiques de dilluns a divendres, què pots fer com a advocat?’, diu Solà. I la defensa confia que tot plegat pugui ser televisat. La decisió dependrà en última instància del Suprem, tot i que no té cap argument objectiu per a justificar no se n’emeti senyal de televisió. ‘És imprescindible que sigui televisat perquè pugui fiscalitzar-se públicament i tothom pugui veure què passa’, deia fa uns dies un dels lletrats a VilaWeb. Això pot tenir dos efectes. D’una banda, la fiscalització pública de la manera com es desenvolupa. D’una altra, que tothom pugui accedir directament als arguments de la fiscalia, de l’acusació popular, dels advocats defensors i de les al·legacions dels encausats.

Summary: Les males condicions amb què declararan els presos en el judici de l’1-O


L’eurodiputada del Partit Verd de Suècia, Bodil Valero, és una declarada defensora del dret de decidir. Per això ha participat en actes de l’Assemblea Nacional de Catalunya, ha organitzat seminaris sobre el cas català i forma part del Consell Consultiu del Diplocat. Aquesta setmana, ha enviat un correu electrònic a tots els eurodiputats avisant que el govern espanyol podria boicotar la conferència de Puigdemont, Junqueras i Romeva al Parlament Europeu. VilaWeb parla amb ella sobre les pressions que ha rebut de la diplomàcia espanyola pel suport al procés. Valero diu que l’estat espanyol ‘té el monopoli’ de la comunicació institucional a l’exterior i que cal ‘donar veu als catalans’. L’ambaixada espanyola a Suècia –diu– ha provat de fer boicot a dos seminaris sobre Catalunya al país escandinau, un dels quals al parlament. ‘No és una cosa estranya. Ho fan sempre. Hi ha més eurodiputats que han rebut pressions’, afegeix. Pressions al govern suec i al parlament La primera enganxada amb la diplomàcia espanyola fou poc abans de les eleccions del 27-S. El 17 de setembre del 2015, el parlament suec va acollir un debat sobre el procés independentista. Entre els convidats, hi havia el secretari general del Diplocat, Albert Royo; l’escriptora Bel Olid i el president del Casal d’Europa a Berga, Jaume Farguell. A part Valero, també hi va participar un altre diputat suec: Valter Mutt. L’eurodiputada diu que en l’acte el parlament ‘no es decantava ni a favor de la independència ni en contra’, només acollia l’acte. Tanmateix, els dies abans l’ambaixada espanyola va pressionar directament el govern suec per mitjà del ministeri d’Afers Estrangers. ‘Quan es van adonar que això no funcionava, es van adreçar al parlament’, afegeix Valero. L’eurodiputada va haver de donar explicacions sobre el motiu de l’acte i justificar-ne l’organització. ‘Evidentment, em van dir que no hi havia cap problema i es va fer.’ Veient que les institucions sueques no cedien, l’ambaixada va decidir d’enviar el cònsol al debat. ‘Va acaparar tot el torn de paraula. Va ser una mica complicat’, diu l’eurodiputada, que es queixa dels mètodes de l’ambaixada: ‘Jo no els he prohibit mai de participar en els actes, però no hi volen ser i fan aquestes coses.’ Segons ella, en comptes de promoure el boicot, l’ambaixada hauria de permetre que la gent pogués informar-se i escoltar veus diferents. Pressions al Casal d’Europa El segon intent de boicot va ser aquest estiu durant el festival polític d’Almedalsveckan, que es fa anualment a l’illa de Gotland. La conferència es titulava ‘El cas català dins la Unió Europea’ i es feia a l’estand de la Unió Europea. Entre els convidats hi havia el Diplocat, la directora d’Afers Estrangers de la Generalitat, Maria Badia, i el lingüista Johan Häggman. L’acte era acollit pel Casal d’Europa. L’ambaixada espanyola va tornar a fer pressió directament damunt el Casal per boicotar-la. ‘Fins a l’últim moment no sabíem si es faria. Al final vaig haver d’aparèixer jo com a organitzadora’, diu. En el cas d’Almedalsveckan, Valero no entén les pressions, perquè van acceptar la proposta de l’ambaixada d’incloure un ponent contrari a la celebració d’un referèndum d’independència. Era la investigadora doctoral Núria González Campañá, de la Universitat d’Oxford. Valero explica que, després de participar en alguns actes de l’ANC, tant a Suècia com al Principat, ha rebut trucades de l’ambaixada espanyola per dir-li que prenia posició com a representat electa. ‘Trobo de molt mal gust –afegeix– que vulguin limitar la meva llibertat com a diputada per a assistir als actes que em sembli.’ No vol revelar el contingut de les trucades, però sí que diu: ‘He tingut converses bastant fortes amb l’ambaixada espanyola. No em sento amenaçada, però no m’agraden gens les formes de la diplomàcia espanyola.’ ‘Senyals’ de l’estat espanyol per aturar la conferència de Brussel·les Dimarts, el president de la Generalitat, Carles Puigdemont; el vice-president, Oriol Junqueras; i el conseller d’Afers Exteriors, Raül Romeva, faran una conferència titulada ‘El referèndum català’ al Parlament Europeu. Valero assegura que, tot i que no pot dir explícitament que el govern espanyol hagi pressionat per boicotar-la, sí que ‘hi ha senyals’ de la diplomàcia espanyola. ‘Sé com treballen i han passat coses estranyes’, assegura. Explica que no és cap coincidència que a la mateixa hora que la conferència el president del Parlament Europeu, Antonio Tajani, faci una reunió amb alts representants diplomàtics. Valero també afirma que s’ha intentat ocupar la sala de la conferència amb una altra reunió a la mateixa hora: ‘Podria ser una simple errada del parlament, però és molt estrany, oimés tenint en compte que la sala fa temps que ha estat reservada per a fer la conferència.’ Temor i pedagogia del procés Valero diu que a l’Eurocambra el procés és un tema una mica tabú. ‘Hi ha temor. Com si Catalunya hagués d’obrir la capsa de Pandora i hagués de trencar Europa. Explica que ella mira de fer pedagogia sobre el procés, però que hi ha gent que associa nació o fet nacional amb extrema dreta. ‘Jo intento explicar que no té res a veure amb això, que els catalans volen formar part de la UE’, insisteix. Més informació: Així maniobra Espanya a la UE contra l’independentisme

Summary: Una eurodiputada sueca explica les pressions espanyoles: ‘He tingut converses bastant fortes amb l’ambaixada’


El consell de ministres del govern espanyol ha aprovat aquest divendres un pressupost de 1.240 milions d’euros per a beques generals i ajuts a l’estudi per al curs vinent. És la xifra més alta de la història i suposa un 25% més del pressupost que es va donar el 2012, que era de 1.138 milions. A partir del reial decret, el ministeri espanyol també ha regulat els mòduls de grau mitjà de formació professional que seran convalidats automàticament en alguns ensenyaments de grau superior, i es modifica l’antiga Prova d’Accés a la Universitat (PAU) per l’actual ‘Avaluació de Batxillerat per a l’Accés a la Universitat’, un canvi que a Catalunya no es durà a terme perquè es manté la nomenclatura de PAU. El reial decret també regula els llindars de renda i patrimoni, i les quanties de les beques per al proper curs, en imports similars als del curs anterior. Així mateix, també explicita la resta de condicions per accedir a aquestes beques, ja siguin els requisits acadèmics dels candidats, les condicions d’incompatibiltiat, i altres factors que asseguren l’equitat en l’accés a aquestes ajudes arreu del territori. El ministeri espanyol també ha fet públic el pressupost executat en beques l’any passat, que va ser de 1.453 milions d’euros; 37 més que els pressupostats l’any passat, 1.416. Els darrers anys, el nombre d’estudiants becats també ha anat augmentat, i així, mentre el curs 2010-2011 era de 588.605, el curs passat se’n van beneficiar 674.645 alumnes, assolint un nou màxim d’ajudes per als alumnes amb necessitat específica de suport, 95.599, un fet que ha suposat una inversió de més de 95 milions. Per facilitar la sol·licitud de les ajudes, el ministeri publicarà les convocatòries al seu web, que s’adapta al dispositiu des del qual es consulta, i es podrà accedir als formularis fàcilment. El ministeri també resumirà les preguntes i dubtes més freqüents per ajudar als estudiants.

Summary: El ministeri d’Educació espanyol destinarà 1.420 milions d’euros en beques a l’estudi el curs vinent


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha assegurat que la impugnació del PSOE a la declaració del 9-N aquesta setmana és una mala notícia. ‘El poble català s’ha guanyat el dret d’autodeterminació’ ha declarat avui al matí a Sant Feliu de Guíxols (Baix Empordà). L’executiu de Sánchez va trigar un dia a impugnar la declaració que JxCat, ERC i la CUP havien aprovat aquesta setmana. En el text els grups ratificaven els ‘objectius polítics’ de la resolució del 9-N, anul·lada pel Tribunal Constitucional espanyol (TC) i que declarava ‘solemnement l’inici del procés de creació d’un estat català independent en forma de república’. Consideraven, a més, que aquests objectius són legitimats pel primer d’octubre i les eleccions del 21 de desembre de 2017. 🎥 president @QuimTorraiPla: “La impugnació de la resolució aprovada al @parlamentcat que va anunciar ahir el consell de ministres és una mala notícia. Prou de judicialitzar el debat polític i el dret a l’autodeterminació de Catalunya. Davant quin @PSOE ens trobarem dilluns?” pic.twitter.com/QUAFfq8Pef — Junts per Catalunya 🎗 (@JuntsXCat) 7 de julio de 2018 Torra ha recordat avui que les declaracions d’independència no són il·legals si són pacífiques i democràtiques. Per això ha lamentat que el govern espanyol vegi el problema ‘des de la gàbia constitucional espanyola’ i ha demanat que el conflicte es traslladi a l’àmbit europeu i mundial. ‘Nosaltres apel·lem al dret internacional i als tribunals internacionals. És absolutament bàsic, com també va semblar bàsic als escocesos o als quebequesos’, ha dit. Tot i això, el president també ha agraït la ‘bona predisposició’ del govern espanyol de Pedro Sánchez per reunir-se i negociar després de tant de temps sense fer-ho. Per la seva banda, el PSOE espera que la impugnació de la moció del 9-N no afecti la reunió entre Torra i Sánchez de dilluns.

Summary: Quim Torra: ‘La impugnació del PSOE a la declaració del 9-N és una mala notícia’


El dijous 6 d’abril a les set del vespre, a l’Espai VilaWeb, l’historiador Joan B. Culla i Vicent Partal faran un col·loqui obert. La gran transformació dels partits polítics catalans, analitzada per Culla recentment en el llibre El tsunami. Com i per què el sistema de partits català ha esdevingut irreconeixible (Grup 62), serà el tema central de la conversa. Al llibre, Culla interpreta els canvis del sistema català de partits polítics a partir de tres factors: la necessitat de regeneració, el procés d’independència i la crisi econòmica. Podeu trobar-ne més informació en l’entrevista a Joan B. Culla que va publicar VilaWeb.

Summary: Conversa entre Joan B. Culla i Vicent Partal a l’Espai VilaWeb


El govern mexicà ha autoritzat l’extradició a Estats Units del líder del càrtel de Sinaloa, Joaquín ‘El Chapo’ Guzmán, per ser jutjat a Texas i Califòrnia per narcotràfic després de que les autoritats nordamericanes hagin garantitzat que no serà condemnat a mort. L’executiu d’Enrique Peña Nieto ha subratllat que es compleixen tots i cadascun dels requisits previtos pel Tractat d’Extradició, també han aclarit que el capo de la droga compta amb el judici d’empara per inconformar-se en contra d’aquestes resolucions, de conformitat amb l’establert amb la Llei d’Extradició Internacional. El Chapo s’enfronta a un judici a Texas per associació delictiva, delinqüència organitzada, delictes contra la salut pública, posessió d’armes, blanqueig de diners i homicidi, i un altre a Califòrnia per importar i posseïr cocaïna amb la intenció de distribuir-la.

Summary: Mèxic autoritza l’extradició de ‘El Chapo’ a Estats Units


Junts per Catalunya ha contestat les declaracions del republicà Sergi Sebrià immediatament en una conferència de premsa del president del grup parlamentari, Albert Batet, i el vicepresident primer del Parlament, Josep Costa, i s’ha mostrat decebuda amb la decisió presa per ERC. ‘Ens sorprèn que el president Torrent hagi acceptat aquesta posició conjuntament amb Ciutadans, el PP i el Partit Socialista d’acceptar retirar a Torra la condició de diputat’, ha dit Batet. Per això han decidit de presentar una proposta de resolució amb caràcter urgent perquè es voti al ple la decisió presa per la JEC i la mesa. ‘Volíem que quedés clara la posició dels partits a la mesa, cosa que no ha estat possible, i per això demanem que es voti al ple.’ Batet i Costa han emplaçat el president Torrent ‘a trobar el marge jurídic i polític per a defensar els drets de la sobirania del Parlament i que el president Torra és diputat’. I li demanen que faci ‘gestos’ en aquest sentit. En resposta a Sebrià, que ha defensat la posició d’ERC per no posar en risc els pressupostos, el vicepresident Costa ha defensat que ‘la millor manera de garantir que hi hagi continuïtat en el govern i que es puguin aprovar els pressupostos és que el president Torra continuï essent diputat.’ ‘Que ningú sigui ingenu i es pensi que es pot transigir la sobirania del parlament i que després no passarà res i es podran tramitar els pressuopostos amb normalitat. Tindrem problemes per defensar l’estabilitat del govern.’ Segons Batet, ‘el president Torra és diputat i ‘no hi haurà ningú que el substitueixi’. I ha descartat fórmules com ara una suspensió provisional perquè ‘entendríem que s’estan vulnerant els drets de diputat del president Torra’. Costa ha reblat que, si Junts per Catalunya no se’n surt amb la resolució, ‘haurem d’explorar altres camins legals per a garantir els drets del president Torra.’

Summary: JxCat reclama que el ple del parlament voti sobre l’escó del president Torra


‘Per a les institucions de l’estat, el respecte a la llei mai no ha estat, ni és ni ha de ser un simple tràmit, una mera formalitat, una alternativa; en la seva arrel més profunda, respectar la llei és la font de legitimitat i exigència ineludible per a una convivència democràtica en pau i llibertat’. Són paraules del borbó Felipe VI en l’acte de lliurament de despatxos als nous jutges a Barcelona, on ha assistit el president de la Generalitat, Artur Mas. També hi eren el conseller de Justícia, Germà Gordó; la batllessa de Barcelona, Ada Colau; el president del TSJC, Miguel Ángel Gimeno; i el president del Tribunal Suprem espanyol, Carlos Lesmes.

Summary: Felipe VI, en un acte amb Mas: ‘El respecte a la llei no pot ser un simple tràmit’


Dimarts 12 de febrer el president Quim Torra era a Madrid perquè començava el judici contra els dirigents independentistes al Tribunal Suprem espanyol. Aquell dia també es votava el pressupost de Pedro Sánchez i els diputats del PDECat a Madrid eren decisius perquè prosperés. Però n’hi havia alguns que hi volien votar a favor, com ara Carles Campuzano, Jordi Xuclà i Feliu Guillaumes, entre més, que gaudien del suport de la senadora Marta Pascal, ex-dirigent del PDECat, que malgrat haver dimitit en el congrés del partit del mes de juliol passat, de Madrid estant va continuar conspirant contra el president Carles Puigdemont. El president Torra va decidir d’enviar el seu cap de gabinet, l’ex-batlle de Molins de Rei, Joan Ramón Casals, als despatxos del grup mixt, on hi havia els diputats del PDECat, per advertir-los que el vot contra el pressupost era una ordre del president i que no hi havia possibilitat de fer marxa enrere. Finalment, els diputats es van quadrar i Sánchez va caure. Però ni Campuzano, ni Xuclà, ni Pascal repetiran com a candidats a les noves llistes de Junts per Catalunya. Aquell dia el president Torra ja va tenir clar que calia renovar el grup parlamentari al congrés espanyol perquè allò que es decidia a la Generalitat coincidís amb allò que es defensava a Madrid. Una renovació que Carles Puigdemont ja treballava de feia mesos, mitjançant la diputada Míriam Nogueras. Com que el congrés del partit del mes de juliol es va tancar en fals, perquè no hi va haver renovació més enllà de la dimissió de Pascal, durant aquests mesos s’ha viscut en una tensió molt clara entre un sector del PDECat i Junts per Catalunya en tots els sectors: al parlament, al congrés espanyol i en la confecció de la candidatura de Barcelona. Aquest enfrontament durant els últims mesos no és fruit del personalisme, sinó que és estratègic. El sector del PDECat que controlava el grup parlamentari a Madrid era partidari de refredar el procés i de mantenir una estratègia pactista pragmàtica, mentre que Junts per Catalunya vol que el pactisme tingui resultats concrets, sobretot en el reconeixement del dret d’autodeterminació, i que serveixi per a culminar el mandat de l’1-O. Aquest enfrontament s’ha acabat avui amb una clara victòria del president Puigdemont, que ha aconseguit de situar persones de la seva confiança a les tres candidatures i garantir una estratègia independentista conjunta en tots els àmbits institucionals: govern, parlament i ajuntaments. I tant a les eleccions espanyoles com a les municipals i europees concorreran amb el nom de Junts per Catalunya, la coalició guanyadora del 21-D encapçalada pel mateix Puigdemont. El futur del PDECat d’avui endavant és molt incert. Les votacions al consell nacional d’avui al matí a l’hotel Hesperia Tower de Cornellà han estat aclaparadores: totes han superat el 80% a favor de concórrer-hi amb Junts per Catalunya acceptant independents, d’acord amb l’estratègia dissenyada per Puigdemont, que hi ha intervingut per Skype. Les úniques veus discrepants han estat la de Jordi Xuclà i la de Marta Subirà. EL PDECat ha acceptat de no encapçalar la llista com a tal i de cedir el protagonisme a Junts per Catalunya, cosa que a la pràctica implica la desaparició com a marca electoral. L’exemple més clar d’aquesta desaparició és que les llistes no s’han anunciat al final del consell nacional del PDECat, sinó en una conferència de premsa a la seu de Junts per Catalunya, que al matí també havia reunit la direcció. Una reunió a la qual hi ha participat també Toni Morral, secretari general de la Crida, i la dona de Jordi Sánchez. Susana Barreda. Quan s’ha acabat han fet una conferència de premsa, protagonitzada per tres dones: Míriam Nogueras, que serà la tercera de la candidatura al congrés; Laura Borràs, que serà la segona però que a la pràctica la liderarà, perquè Jordi Sánchez, que és el cap de llista, està empresonat i en ple judici; i Elsa Artadi, que deixa el govern per a encapçalar la candidatura a l’Ajuntament de Barcelona, darrere de Quim Forn, en les mateixes condicions de Sánchez. Els altres dos presos de Junts per Catalunya encapçalaran la llista de Tarragona, en el cas de Josep Rull, i de Lleida, en el cas de Jordi Turull. La imatge de la conferència de premsa no era gratuïta: tres dones que representen renovació i missatge inequívocament independentista. I totes tres, de la confiança de Puigdemont i de Torra. Aquest darrer va convèncer la consellera Laura Borràs aquesta mateixa setmana, durant el ple al parlament. Tot i que estava molt còmode com a consellera de Cultura, va acceptar l’oferiment conscient de l’excepcionalitat del moment. Del grup parlamentari de Junts per Catalunya pot dependre la investidura de Pedro Sánchez, i els canvis aprovats avui encariran el suport a un possible govern del PSOE. Junts per Catalunya no renuncia al diàleg amb els socialistes, però no investiran Sánchez si no hi ha avenços concrets en l’autodeterminació i la llibertat dels presos. La candidatura de Junts per Catalunya a Madrid incorpora dues novetats més: el fitxatge de l’advocat de Puigdemont, Jaume Alonso Cuevillas, que ja estava a la Crida i que serà el cap de llista per Girona, i el de l’eurodiputat Ramon Tremosa, que es va presentar com a independent pel PDECat a les europees del 2014. Tremosa va pactar fa setmanes el retorn d’Estrasburg amb el president Puigdemont, amb qui té una relació excel·lent i serà el quart a la llista al congrés espanyol per Barcelona. Aquesta decisió obria la porta a Puigdemont per a ser candidat a les europees, a les quals concorrerà com a cap de llista, amb una candidatura renovada. Tindrà com a rival a Oriol Junqueras, que encapçalarà la d’ERC. Puigdemont es va oferir per ser el segon de la llista de Junqueras per facilitar una llista unitària, però el dirigent d’ERC va rebutjar-ho. Ara es trobaran cara a cara en unes eleccions europees que també serviran per a dirimir el lideratge de l’independentisme.

Summary: Puigdemont enterra el PDECat


Els escrits d’acusació de la fiscalia espanyola i de l’advocacia de l’estat contra els dirigents polítics de l’independentisme van tornar a remoure ahir l’opinió pública, i no únicament la independentista. Una indignació que segurament no es tornarà a palpar fins a les sentències, d’ací a uns mesos. ‘M’he emprenyat per pàgines’, diu l’advocat Gonzalo Boye per telèfon, després d’haver llegit els escrits. Són la confirmació d’allò que ja havia aventurat feia mesos, però igualment es mostra indignat. L’advocat coordinador de les defenses dels polítics a l’exili creu que, en el judici, els advocats ‘han d’anar a mort’ i centrar-se a demostrar que l’estat espanyol ha vulnerat els drets dels presos polítics. Per què? Perquè està segur que les sentències seran molt dures i s’ha d’anar pensant en Estrasburg. —Honestament, us esperàveu unes peticions tan dures? —Sí. De fet, a començament d’agost ja vaig dir als presos que hi hauria peticions de presó de 25 anys. Penso que és més lògic dir a la gent a què s’enfronten i què tenen davant. —Com poden les defenses preparar la petició d’absolució en un judici on demanaran 25 anys de presó? —Hi pot haver dues estratègies: defensar els acusats i defensar que allò que els acusats han defensat no és delicte. —I optaríeu per la segona. —Sí. La qüestió fonamental no és si hi va haver més violència o menys, si manava aquest o aquell altre, sinó defensar que convocar un referèndum, sortir al carrer a manifestar-se i provar d’assolir la independència no és delicte. És un exercici democràtic, dret de reunió, dret de manifestació i dret de llibertat d’expressió. Això es defensa. Si no, entres en el seu relat. Les estratègies són compatibles, però s’han de desenvolupar. No és igual arribar a Estrasburg proposant deliberacions de drets fonamentals com el dret de defensa o el dret de la presumpció d’innocència, que anar a Estrasburg i dir que aquestes garanties s’han vulnerat perquè prèviament es van vulnerar drets civils, que també són fonamentals, com el dret de manifestació, de reunió i de no ser víctima de l’arbitrarietat de l’estat. Tots aquests drets tenen molt més atractiu de cara a Estrasburg que la vulneració de drets processals. —Ja parleu de recórrer les sentències al Tribunal Europeu dels Drets Humans. Intuïu condemnes molt dures? —Home, és clar! Jo espero una sentència molt dura. I al judici s’ha d’anar a mort. No s’hi pot anar amb contemplacions. —Jurídicament, què vol dir anar a mort? —Que s’ha de discutir cada punt i cada coma, no únicament de l’escrit d’acusació, sinó de tot allò que vingui. Plantar una batalla dura perquè s’acreditin coses fonamentals, com ara que aquests fets fora d’Espanya no són delictius. —És fonamental fer una defensa conjunta? —Jo penso que s’ha de preparar una defensa coordinada, més que no pas conjunta. Que cada defensa abordi una part del processament, una part dels problemes jurídics i una part del debat. Exceptuant el cas de Santi Vila, totes les altres defenses són perfectament compatibles. Però una cosa és que siguin compatibles i una altra que siguin uniformes, perquè si són uniformes, tu reps una resposta uniforme. Entrevista a Jaume Alonso-Cuevillas: ‘Això és un despropòsit absolut’ —Quina mena de judici espereu, tenint en compte qui seran els jutges? —Són jutges que fa molts anys que no jutgen. El Tribunal Suprem no és un tribunal d’enjudiciament, sinó de cassació. Per tant, s’haurà de dinamitzar molt, el judici, i evidentment, avassallaran les defenses. No serà un judici fàcil, no. —Penseu que aquests jutges poden arribar a subscriure les peticions de pena que faci Vox a les conclusions del judici oral? O és impensable? —Ho hauríem de demanar al senyor Joaquim Forn. Ho dic irònicament. Però el jutge Llarena va sustentar-se en la petició de Vox perquè no sortís en llibertat. El senyor Forn està pres exclusivament perquè Vox ho va demanar. Jo, en aquest judici, esperaria qualsevol cosa i cap de bona. —Per què penseu que l’advocacia de l’estat els ha acusat de sedició si s’havia personat en la causa per malversació? —L’advocacia de l’estat ha tingut una postura variable. Es va personar per malversació, el 8 d’agost va demanar l’obertura de judici oral per rebel·lió, malversació i desobediència, i ara acusa de sedició i malversació. Per mi, entrar en el joc de la sedició és una estupidesa processal i sobretot jurídica, perquè el delicte de sedició, per definició, és poc democràtic. Però els termes en els quals ve descrits al codi penal són molt ambigus, hi cap tot. És a dir, a Espanya regeix una cosa que es diu la lliure valoració de la prova. Jo exhibeixo una prova i dic que és blanca, i el jutge la veu grisa. És la seva lliure valoració, no s’ho inventa. Ho veu gris. I per tant, com que la prova és gris, t’imputen sedició. En el cas de rebel·lió, el codi penal té uns requisits que potser no es poden complir amb la lliure valoració de la prova. Per això la sedició és el delicte-trampa. I a més, comporta penes altíssimes. Fins a quinze. És clar, quan a un li demanen 25 anys, quinze semblen un regal, però són quinze, eh? Una dècada i mitja! —Parlant de proves, als escrits de la fiscalia i l’advocacia de l’estat, no s’hi demostra la malversació. És normal que passi això? És a dir, encausar per delictes que no es poden demostrar? —No és que no es justifiqui la malversació amb proves, és que el mateix escrit d’acusació de l’advocacia diu que encara no és clara la quantitat malversada. Però a veure: si no és clara la quantitat malversada, de què coi parlem? És com si et diuen que no és clar que aquella persona n’hagi matada una altra, però com que aquesta altra no hi és, és que és morta, i per això acuso d’assassinat. —Però sense cos no hi ha delicte. —Sí, però com que no és clar, la jutjarem igualment. Això fan. —Si no hi ha proves, el delicte de malversació caurà durant el judici. —És un delicte que pot caure, però ja ho veurem. L’acusació ja hi és i, per tant, hi tindrà un paper important el criteri de la sala. A Espanya, i en altres ordenaments jurídics, existeix una figura que es diu ‘prova indiciària’. És a dir, no tens una prova del fet, però a partir d’aquest indici i d’aquest altre, dedueixo que el fet s’ha comès. —Com analitzeu el final de la instrucció i l’escrit d’acusació fets pels poders del govern espanyol, la fiscal i l’advocacia de l’estat d’ençà que el PSOE va arribar al govern? —Jo desvincularia una cosa d’una altra. En aquest moment, la fiscalia del Tribunal Suprem no està controlada pel govern, és més, ni tan sols està controlada per la fiscalia general. Va a la seva, aquest és un escrit guerracivilista. —Més enllà de la situació dels presos, què hi ha en joc en aquest judici? —En aquest judici hi haurà en joc la llibertat d’expressió, la llibertat de reunió, la llibertat de manifestació i el dret d’autodeterminació, no tan sols dels catalans, sinó dels espanyols. Perquè aquí s’establirà un precedent que ens el trauran a la pròxima cantonada quan ens trobem. El missatge en aquest judici és molt clar: el cap de l’estat i la indissoluble unitat de la nació espanyola són inatacables. —Per acabar, esteu preparats per a noves euroordres? —Sí, sempre ho hem dit. I els esperem. Que vinguin quan vulguin.

Summary: Gonzalo Boye: ‘L’escrit de la fiscalia és guerracivilista’


El grup internacional de científics climàtics de l’ONU ha publicat aquesta setmana un informe que adverteix que el consum de carn té una relació estreta amb l’emergència climàtica. Per tant, els 107 experts que l’han elaborat recomanen de consumir menys carn i procurar que els altres aliments d’origen animal que es comprin siguin produïts en sistemes sostenibles de baixes emissions. Però quin impacte real té el consum de carn en el medi ambient i per què? És igual reduir el consum de pollastre que el de vedella? És més important deixar de menjar carn o parar atenció d’on ve? Repassem les claus d’una qüestió que no està exempta de polèmiques i contradiccions. Un procés molt nociu per al medi ambient Per a abordar la relació entre el consum de carn i el canvi climàtic, de primer cal entendre que la influència del procés de producció de carn en l’emissió de gasos d’efecte hivernacle és enorme, tal com assenyala l’informe de l’ONU i demostren les xifres: el sector agrícola és el responsable del 23% de les emissions mundials de gasos d’efecte hivernacle, el 37% de les emissions mundials d’aquests gasos provenen de la producció d’aliments i el sector ramader és responsable del 37% de tot el metà produït per l’activitat humana i del 64% de tot l’amoníac. Aquestes dades s’entenen tenint en compte els recursos destinats al procés de producció de carn. ‘Per fabricar qualsevol cosa necessites energia i terreny. Amb la carn passa igual’, explica l’ambientòleg i divulgador científic Andreu Escrivà. De fet, la FAO calcula que per a produir un quilo de carn calen uns 15.000 litres d’aigua, a més de l’aliment per a l’animal. ‘A vegades els pinsos dels animals vénen de cultius molt intensius energèticament o bé de molt lluny. A més, estan en llocs que cal esclafar i aclimatar. També s’ha de transportar la carn, mantenir-la refrigerada…’, afegeix. L’altre gran problema és la desforestació. Segons la FAO, la ramaderia utilitza el 30% de la superfície terrestre del planeta i n’ocupa un 33% de tota la cultivable. La tala de boscs per a crear pastures és, doncs, una de les causes principals de la desforestació, especialment en indrets com ara Llatinoamèrica, on el 70% dels boscs desapareguts a l’Amazones s’han dedicat al pasturatge. Les grans superfícies de bosc actuen com a ‘moduladors’ de la temperatura mundial i eviten que la terra se sobreescalfi. Per tant, existeix una relació entre l’escalfament mundial i el consum de carn. La carn de la vaca, la més contaminant Però cal deixar clar que no contamina igual consumir pollastre que vedella, per exemple. De fet, la carn de la vaca és, de lluny, la que produeix més gasos efecte hivernacle, a causa de l’emissió de gas metà. ‘A diferència de què diu el mite, són els rots de les vaques i no els pets allò que produeix molt de metà, un gas d’efecte hivernacle vint vegades més potent que el CO2‘, explica Escrivà. De fet, es calcula que una sola vaca pot emetre’n 500 litres al dia. Andreu Escrivà: ‘Es pot fer més contra el canvi climàtic deixant de menjar carn roja que no pas deixant el cotxe a casa’ Després d’aquesta carn, la més perjudicial en la contribució en l’escalfament global és la de xai, seguida del porc i el pollastre. El perjudici per a la Terra (i la salut) encara és més gran si són processades, com els embotits. Això implica que el procés ha estat més llarg i que, per tant, s’hi han destinat més energia i recursos. També convé recordar que no es tracta únicament de la carn. En general, tots els productes d’origen animal tenen certa influència negativa en el medi ambient. Així doncs, també seria recomanable de reduir el consum de productes lactis –especialment el formatge–, encara que la influència en la producció de gasos efecte hivernacle no és comparable amb la de la carn. Els perills d’una mala interpretació de l’informe de l’ONU L’informe de l’ONU posa damunt la taula una qüestió de la qual no se sol a parlar quan s’aborda l’emergència climàtica i recorda que el canvi climàtic no té a veure solament amb els tubs d’escapament dels cotxes. Escrivà considera que això és molt positiu, però també alerta dels perills de simplificar-lo entenent, per exemple, que cal deixar de menjar tota mena de carn i sense pensar que el consum provinent de l’agricultura responsable i del comerç de proximitat i de temporada pot ser beneficiós per al medi ambient. ‘A Catalunya i al País Valencià, per exemple, hi ha una ramaderia extensiva que és beneficiosa per a l’entorn. No hem de pensar tan sols en el CO2‘, explica. ‘La cosa que em fa por d’aquest informe és que porti al reduccionisme que, quan anem al supermercat, l’única cosa que tinguem en compte a l’hora de triar un producte sigui la qüestió del CO2. Potser n’hi ha de ramaderia extensiva que en generen més que alguns de ramaderia intensiva però que tenen un valor afegit, com ara fixar la població rural, les expectatives de desenvolupament a l’interior o que, fins i tot, fan tasques de manteniment d’ecosistemes agro-forestals. Perquè s’entengui: hi ha cabres i ovelles que van menjant brossa i que l’eliminen, per exemple’. Es tracta d’una qüestió polèmica i amb força matisos, però la clau és fer una anàlisi ponderada de què és millor per al medi ambient en funció de diverses variables, més enllà de l’emissió de gasos: ‘Entre una carn local produïda de manera molt intensiva i gastant molts recursos i una carn ecològica argentina, quina és millor? Encara que la carn argentina produís menys CO2, pagaria més la pena el comerç de proximitat. Un alvocat embolicat en plàstic provinent de Mèxic no és ecològic! És millor un corder del país que un tros de tofu provinent d’Argentina, que probablement ha implicat desforestació, transport…’, posa com a exemples l’ambientòleg. Escrivà considera que tampoc no es tracta de fer sentir culpable el consumidor, sinó d’entendre aquesta relació de consum de carn-canvi climàtic com una oportunitat més per a contribuir en la lluita contra l’escalfament mundial i una manera de conscienciar de les conseqüències del consum abusiu de carn per a la salut. ‘Hem d’adreçar este canvi de dieta no solament mitjançant el canvi d’hàbits com a consumidors, sinó també canviant el sistema agroalimentari, que també implica tocar l’econòmic. Al final, per desgràcia, la preocupació principal de la gent quan va a comprar és el preu dels productes.’ Tampoc no és necessari deixar de menjar carn de manera radical, simplement reduir-ne el consum: ‘Algú que passi a menjar carn només el cap de setmana reduirà en un 70% la petjada de carboni de la seva dieta’, conclou. Menys carn i nous hàbits alimentaris: l’alerta de l’ONU per a aturar el canvi climàtic

Summary: Per què el consum de carn té relació amb el canvi climàtic? Tres claus per a entendre l’alerta de l’ONU


La decisió del Tribunal Suprem de rebutjar de suspendre de forma cautelar l’acord de la Junta Electoral espanyola que inhabilitava Oriol Junqueras com a eurodiputat ha generat la reacció indignada de l’independentisme. A més, també ha decidit de mantenir-lo empresonat, malgrat la sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE), que n’havia determinat la immunitat i que havia disposat que se l’hauria d’haver alliberat perquè fes els tràmits per a acreditar-se com a eurodiputats. El Suprem vulnera la justicia europea: manté Junqueras a la presó i li impedeix d’anar a Estrasburg ‘Vergonya de justícia espanyola’, ha manifestat el vice-president Pere Aragonès. ‘És un escàndol, no es pot ignorar el que va sentenciar el TJUE’, ha dit a Twitter el coordinador nacional d’ERC. Vergonya de justícia espanyola, és un escàndol, no es pot ignorar el que va sentenciar el TJUE. Vulnera, un altre cop, els drets de @junqueras i dels milers de ciutadans que el van votar. Lluitarem fins al final! #FreeMEPJunqueras — Pere Aragonès 🎗 (@perearagones) January 9, 2020 El president del Parlament, Roger Torrent, també ha criticat que el Suprem contradigui el TJUE. En una piulada, Torrent ha criticat que el Suprem ‘opta per la via més restrictiva i continua vulnerant els drets de l’eurodiputat Junqueras’. El president de la cambra catalana lamenta que es posi ‘la pàtria per sobre de la democràcia’. Contradient la decisió del TJUE, el Suprem opta per la via més restrictiva i continua vulnerant els drets de l'eurodiputat @junqueras. La “pàtria” per sobre de la democràcia. https://t.co/dqHoavtXxY — Roger Torrent 🎗 (@rogertorrent) January 9, 2020 ‘Ja és oficial. L’estat se situa fora de la llei europea’, ha dit al seu torn el conseller d’Acció Exterior, Alfred Bosch. Ja és oficial. L’Estat se situa fora de la llei europea. https://t.co/WiUONUB1zR — Alfred Bosch🎗 (@AlfredBosch) January 9, 2020 També a Twitter, Carles Puigdemont ha qualificat de ‘gravíssim error’ la decisió. ‘De ridícul en ridícul fins al col·lapse final: Oriol Junqueras és eurodiputat i acabarà exercint-ne, i qui pot quedar inhabilitat és un estat que permet una desobediència tan flagrant dels tribunals europeus’. En una línia similar s’han expressat els diputats al congrés espanyol Gabriel Rufián i Laura Borràs, portaveus d’ERC i JxCat respectivament. Jaume Asens, portaveu dels comuns a Madrid ha carregat amb duresa contra ‘elbraç judicial de la dreta’.També han criticat la decisió membres del govern i dels partitis independentistes, així com l’ANC i Òmnium Cultural. Tots subratllen el conflicte que s’obra amb la justícia europea. Hay todo un Estado fagocitado por la pulsión golpista de los de siempre q prefiere ir contra un Gobierno y el más alto Tribunal de Justicia Europeo con tal de no renunciar a su patriotismo de pandereta, copa y puro. Pero olvidan q se enfrentan un gigante político q les jubilará. https://t.co/Qdwr0DnxRM — Gabriel Rufián (@gabrielrufian) January 9, 2020 “Los tribunales europeos son tribunales españoles” y tal… Diàleg, made in Spain. https://t.co/bEt7N9JuKa — Laura Borràs 🎗 (@LauraBorras) January 9, 2020 El brazo judicial de la derecha sigue actuando como si España fuera su cortijo y no formara parte de Europa. Hay que volver a recordar lo obvio: @junqueras es eurodiputado y el mandato de Luxemburgo vinculante. https://t.co/3Rxr18OlYj — Jaume Asens (@Jaumeasens) January 9, 2020 Amb aquesta decisió la justícia de l’Estat Espanyol es situa fora de la Unió Europea. #Spexit ❓ https://t.co/WQAkHRohaV — Meritxell Budó🎗 (@meritxellbudo) January 9, 2020 ❌ Ara ja no és un conflicte entre el que representa @junqueras i l’Estat. Ara és un conflicte entre el Tribunal Suprem (TS) espanyol i: ✅ El Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) @EUCourtPress. ✅ El Parlament Europeu @Europarl_CAT. Un escàndol.#FreeMEPJunqueras pic.twitter.com/9XTbNWvmgx — Ester Capella Farré (@estercapella) January 9, 2020 Vergonyós que l'Estat desobeeixi la justícia europea. Denigrant que la justícia espanyola ignori el TJUE. Vulneren, un cop més, els drets polítics de l'Oriol. No és justícia, és venjança. Però com diu @junqueras, no ens rendirem. Hi tornarem i guanyarem!#FreeMEPJunqueras — Sergi Sabrià (@sergisabria) January 9, 2020 La seva xuleria i prepotència arriba a incomplir una sentència del TJUE. I després diuen que no hi ha exiliats ni presos polítics! 👇🏼 https://t.co/rtHFQavo9w — Gemma Geis i Carreras 🎗 (@GemmaGeis) January 9, 2020 La justícia espanyola ja no s'obeeix ni a ella mateixa, més d'hora que tard implosionarà. Europa té l'obligació de reaccionar pic.twitter.com/YJGTNVo6ow — Jordi Cuixart (@jcuixart) January 9, 2020 ⬛⬜ El Tribunal Suprem avala la Junta Electoral Central i manté segrestat l'eurodiputat @junqueras. El dia que hauria d’estar a Estrasburg ho denunciarem davant el TSJC. Exigim que es respectin els nostres vots! #StandUpForCatalonia pic.twitter.com/BqbrYL9Hwa — Assemblea Nacional 🧭 (@assemblea) January 9, 2020 Òmnium exigeix una resposta unitària El vicepresident d’Òmnium Cultural, Marcel Mauri, ha demanat que, ‘aquesta vegada sí’, hi hagi una resposta unitària de les institucions catalanes, els partits i el sobiranisme davant del nou atac que suposa la decisió del Suprem. D’altra banda, Òmnium ha demanat l’empara de Brussel·les davant del que consideren que és un atac dels poders de l’estat al Parlament Europeu, al TJUE i a les institucions europees. ‘És hora que Europa reaccioni’, ha reclamat Mauri, en una atenció als mitjans, en què ha traslladat ‘tota la solidaritat’ a Junqueras i als republicans. D’altra banda, també ha instat el govern espanyol a ‘demostrar si es creu la legalitat internacional i els drets humans.’ Mauri ha explicat que cal una resposta des del carrer, amb mobilitzacions, però també des de les institucions, perquè estiguin a l’altura: ‘Cal que des d’Europa se’ns senti’, ha reblat. Per això s’ha compromès que des de l’entitat es treballarà per una resposta ‘a l’altura’. Reacció a Europa D’altra banda, també el reconegut corresponsal del diari francès Liberation, Jean Quatremer, ha carregat contra la decisió del jutge Marchena, bo i preveient una guerra de jutges. ‘És el que s’anomena una justícia política’, sentencia. Une guerre des juges s’annonce. Le Tribunal suprême espagnol refuse de reconnaître l’immunité parlementaire européenne de @junqueras prenant ainsi le contrepied de la Cour de justice européenne… C’est ce qu’on appelle une justice politique #catalogne https://t.co/8XUTBontB2 — Jean Quatremer (@quatremer) January 9, 2020 Greu error. Si la sentencia sobre @junqueras va ser dictada mentre gaudia d'immunitat tal com va assenyalar el TJUE, el Suprem hauria de demanar el suplicatori i deixar exercir el mandat en llibertat! 👇https://t.co/gq0uYR6nPC — Ernest Urtasun (@ernesturtasun) January 9, 2020

Summary: Indignació per la decisió del Suprem de menystenir el TJUE sobre la immunitat de Junqueras


El 28 de febrer, l’Obra Cultural Balear fa una assemblea que comportarà la renovació de la junta directiva i el relleu del seu president, Jaume Mateu. El seu successor serà, amb tota seguretat, l’advocat sobiranista Josep de Luis (Inca, 1971), conegut perquè el 2016 va ser el cap de llista al senat espanyol de la candidatura Sobirania per les Illes i també per ser el lletrat de l’Assemblea de Docents, la famosa ‘marea verda’ contra el govern de José Ramon Bauzá. De Luis encapçala una candidatura renovadora que té la victòria assegurada perquè és l’única que s’ha presentat. L’objectiu de la candidatura és rellançar l’Obra després d’uns anys d’una certa paràlisi que el futur president admet i atribueix al desgast dels anys de lluita contra el govern de Bauzá. El lema de la candidatura és ‘Engrandim l’Obra’. En aquesta entrevista explica com s’ho faran: —Per què us presenteu? —Represent una candidatura integrada per quinze persones, totes elles fa molts anys que estan vinculades a l’Obra, que volem aportar la nostra experiència i els nostres coneixements. L’Obra té cinquanta-cinc anys i ha estat una organització central per a les Illes. —Ho dieu en passat. Ha deixat de ser central? —Durant el quadrienni negre d’en Bauzà, una època infausta, L’Obra va haver de fer un sobreesforç i després d’un sobreesforç, com qualsevol cos, acaba ressentint-se. Necessita descansar. En els darrers temps s’ha anat recuperant d’aquest sobreesforç que va fer i la nostra feina serà tonificar el múscul que ha demostrat tenir. —Candidatura única. No hi ha empentes? —No m’he aturat a fer una interpretació com aquesta. L’Obra és una entitat amb bastant consens intern. A tots els socis ens uneix la defensa de la cultura i el país. No hi ha divergències insalvables. —Programa? —La nostra obsessió és enfortir la xarxa territorial. Recuperar la implicació de totes les delegacions territorials. —El model per a l’OCB és més pròxim a Òmnium Cultural o a Acció Cultual del País Valencià? —És un model propi. Tenim realitats diferents i els tempos històrics són els que són. Això ens obliga a tenir un model propi. Seria un híbrid entre els dos, de les coses bones d’Òmnium i d’Acció. —El tempo de l’actualitat a les Illes el marca el decret del català a la Sanitat, que ha aixecat polèmica. —S’ha creat una falsa polèmica, evidentment interessada. La llengua i la cultura a Mallorca sempre han estat un element de cohesió social. La Llei de Normalització Lingüística la va aprovar el govern de Gabriel Cañellas per unanimitat del parlament. Darrerament, hi ha intents de qüestionar el consens lingüístic per a dividir i trencar la societat. Nosaltres estarem atents perquè no es menystingui la llengua pròpia, però amb la mà oberta per a ajudar l’administració que no es cometin discriminacions lingüístiques. Una de les maneres que no n’hi hagi és que els servidors públics puguin atendre els ciutadans en qualsevol de les dues llengües oficials. Per tant, menystenir una d’elles va en contra dels drets dels ciutadans. —Inicialment, el decret era més ambiciós en l’exigència del coneixement de la llengua pròpia. S’ha rebaixat el seu contingut. —Ens sembla un fracàs. Amb aquesta actitud, el govern decep molta gent que va ajudar amb el seu vot i mobilitzant-se a favor del canvi. HI ha molta gent que en aquests moments està decebuda. —El govern de Francina Armengol també reclama un nou model de finançament. —L’Obra ha estat sempre implicada en campanyes de defensa de les institucions pròpies i un dels elements fonamentals de les institucions pròpies és el finançament. Ara bé, convindria deixar de pensar en models de finançament autonòmic i començar a considerar models de concert. Les Illes Balears no necessitam que ens paguin res. Si es redueix l’espoliació fiscal, no haurem de pidolar. Com que l’Obra s’ha caracteritzat sempre per la seva transversalitat, per fer de paraigua de tanta gent com sigui possible, no discutirem sobre com es millora el finançament, tot i que no ens hi trobam còmodes quan es limita al debat autonòmic. Senzillament, si deixessin d’espoliar-nos, ja estaríem bé. —Fa pocs dies, al parlament, un diputat del PP va amenaçar la consellera Fanny Tur d’anar a la presó per haver assistit als premis 31 de desembre, que organitza l’Obra, i que van guardonar Jordi Cuixart i Jordi Sánchez. —Aquest diputat va ser vice-president amb el govern Bauzà i es desqualifica per ell sol. Amenaces d’aquesta mena dins un hemicicle estan fora de lloc i en un estat que fos realment democràtic no haurien d’existir. Haurien de fer sortir els colors fins i tot als seus. —Hi ha un intent del PP de traslladar a les Illes la crispació política que han creat a Catalunya? —El PP mira de cercar el seu lloc al món. Des que va perdre el govern, ha quedat desubicat, ha perdut la centralitat, va virant cap a l’extrema dreta. Cada vegada perd més vots, però en fi, els seus analistes sabran què fan. —Jordi Cuixart continua a la presó, juntament amb Jordi Sànchez. —Cuixart és el president de la nostra entitat germana i hi mantinc una gran afinitat, igual que amb Jordi Sánchez. És una solució absolutament dramàtica i fora de qualsevol lògica penal, com han defensat molts juristes, com Carmen Tomás y Valiente. És una persona que per trajectòria personal probablement seria molt explicable que s’hagués refugiat en posicions immobilistes, però precisament ella ha manifestat que l’empresonament dels Jordis i dels membres del govern té molt poca base jurídica i penal. Per decretar presó preventiva un dels delictes dels quals t’acusen ha de superar un determinat nombre d’anys de presó. El Suprem intenta forçar la màquina cap a la rebel·lió i la sedició per justificar aquest empresonament. Com a advocat, m’espanta com forcen el sistema per a aconseguir fins espuris, i com a demòcrata, em preocupa que determinats sectors es refugiïn darrere la fiscalia per manipular les lleis.

Summary: Josep de Luis: ‘El govern d’Armengol ha decebut molts dels seus votants rebaixant el decret del català a la Sanitat’


Els advocats dels detinguts el 23-S intueixen que als set independentistes empresonats a Soto del Real els apliquen el règim penitenciari FIES 3, ‘una restricció de gairebé tots els drets d’un pres’, segons que ha denunciat al ‘FAQS’ de TV3 la lletrada d’Alerta Solidària Eva Pous. A banda ser l’advocada d’un dels empresonats, també representa David Budria i Clara Borrero, els dos únics detinguts que van ser alliberats. "Els han separat, una forma d'aïllar-los. Intuïm el règim de restricció de gairebé tots els drets d'un pres, com per exemple, no portar un bolígraf i una llibreta. N'hi ha un que està en règim d'aïllament" Eva Pous (@AlertaSolidaria) #FAQSmahatmaTV3 ▶ https://t.co/MuUsqaYIKz pic.twitter.com/FLbRCVAZqM — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) October 5, 2019 Pous també ha explicat que si més no un dels empresonats és en règim d’aïllament –per què ha comunicat la família–, un règim penitenciari en què l’intern passa tot el dia tancat en una cel·la individual i només li és permès de sortir dues hores al pati. ‘Entre més coses, quan comuniquen no poden portar un boli o una llibreta, cosa que és molt important quan fas una entrevista amb un advocat o una advocada. De moment, no han pogut fer les comunicacions pròpies més enllà d’haver ingressat a la presó’, ha dit. ‘Allò que implica el règim FIES és, per una banda, un control de totes les comunicacions, tan telefòniques com per escrit. Els paquets són retinguts. Hi ha un dels interns que encara no ha rebut la roba. Tenim el perill que, com a advocats, totes les comunicacions amb ells siguin intervingudes i, per tant, sigui un obstacle més en la defensa’. ‘El FIES-3 és un règim completament excepcional. Hi ha sentències que fins i tot estableixen que no es pot aplicar perquè, més enllà de la presumpció d’innocència, hi ha un tracte diferenciat. Es trenca la igualtat i el dret de defensa’, ha afegit l’advocada. Pous també considera que, ‘a la pràctica’ ja s’aplica la política de dispersió que es va aplicar als presos d’ETA perquè són a Soto del Real. "A la pràctica ja hi és la política de dispersió que es va aplicar amb els presos d'ETA" Eva Pous (advocada d’@AlertaSolidaria) #FAQSmahatmaTV3 ▶ https://t.co/MuUsqaYIKz pic.twitter.com/0q2IrGUm3r — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) October 5, 2019

Summary: Alerta Solidària sospita que als detinguts del 23-S els apliquen el règim FIES