Què va passar el 12 de setembre de 1714? Com van reaccionar els consellers de la Generalitat? Com van actuar els dirigents borbònics? I què va fer Martí Zuviría, l’enginyer militar protagonista de ‘Victus’, l’obra d’Albert Sánchez Piñol sobre el setge de Barcelona i la derrota de l’Onze de Setembre? Ara l’escriptor ens lliura un nou volum, ‘Vae Victus’ (La Campana), que recull quatre episodis singulars esdevinguts a partir del 12 de setembre de 1714 en què Martí Zuviría es troba involucrat o n’és el protagonista. I per això totes quatre històries, que no deixen de ser novel·les d’aventures, amb els millors recursos del gènere, tenen la gràcia –i la complexitat– d’estar relacionades. Per fer l’entrevista ens vam trobar al terrat de casa seva, divendres passat, un migdia assolellat que no feia pensar en els dramàtics esdeveniments que passarien hores després, a la nit, a París, una ciutat en pànic pels atemptats múltiples. L’entrevista, doncs, en què es fa un paral·lelisme entre el moment polític actual i el que va viure Martí Zuviría fa tres segles, no tracta en cap moment d’aquest fet que ens ha trasbalsat. I en aquest paral·lelisme entre els fets del 12 de Setembre del 1714 i el moment que viu avui el procés cap a la independència, Sánchez Piñol aportar un discurs lúcid, que passa pel concepte de resistència; la idea de gir narratiu que comença el 1714 amb la destrucció de les institucions i que encara no s’ha tancat; el trauma de perdre les institucions el 1714 vinculant-lo a la idea del català treballador i les elits catalanes anant a Madrid a veure què poden obtenir a canvi, el peix al cove; Sánchez Piñol parla de la flexibilitat de la dreta catalana, i parla del 1714 com un fet on la causa nacional i la causa social són una. —Què creieu que diria Martí Zuviría dels moments que vivim avui a Catalunya, del setge que rebem, el mateix que no hem deixat de rebre, de fet, des de la derrota de 1714? —No sé què diria… Bé, sí que ho sé. Crec que diria que ens queixem massa. Perquè el setge que van rebre ells va ser d’una crueltat i d’una violència extremes. Les bombes que queien no eren ni mediàtiques ni simbòliques, eren bombes rodones i pesaven molt. Hi va haver una matança a un nivell difícilment intel·ligible a l’Europa de l’època. I ara, en canvi, els conflictes polítics que hi pugui haver a l’Europa occidental no es poden resoldre mitjançant la violència. Només mitjançant aquesta violència simbòlica, que també pot ser molt feridora i desagradable, però si nosaltres no podem aguantar una cosa com aquesta, no ens mereixem guanyar res de millor del que tenim. Hi ha el concepte de resistència, i és molt important. Som un poble una mica ciclotímic, i jo això ho noto. Ho pots veure al camp del Barça, fins i tot. Fem unes pujades i baixades… Crec que el concepte de resistència és importantíssim. —Resistència en algun sentit en especial? —A veure, a ‘Vae Victus’ explico una cosa que no s’havia explicat mai: què va passar el 12 de setembre. De l’11 de setembre ho sabem tot, s’ha explicat tot, però què va passar després no s’havia explicat. I ara tenim unes fonts documentals molt importants per a reconstruir l’endemà de l’Onze de Setembre. El que vull dir, i potser no tenim gaire present, és que el dia 11 de setembre de 1714 es va acabar l’aparell institucional català. Però el dia 12, la lluita continuava! Les muntanyes es van omplir de miquelets, soldats catalans que van reprendre la lluita. Un dels episodis que explico és el del 1719, protagonitzat pel Carrasclet, de Tarragona: un heroi popular prototípic, amb les activitats perfectament documentades, que va aixecar un exèrcit tan gran que va arribar a fer una aliança amb el gran mariscal Berwick, de Versalles, que era el mateix individu que havia conquerit Barcelona! I en Carrasclet, aquest heroi, era un home que tenia aquest renom perquè es guanyava la vida fent carbó de carrasca! És clar, això té un poder narratiu i literari… La història del Carrasclet és el pacte fàustic per excel·lència: un noi que recollia branques de carrasca fa un pacte d’honor amb Berwick, que va destruir Barcelona! I en aquest pacte, que s’esdevé el 1719, Berwick promet la reconstitució de les llibertats catalanes si els miquelets del Carrasclet lluiten contra els espanyols. Això no s’havia narrat mai. I, tot i tenir documentats en Carrasclet i més herois populars, també els tenim molt oblidats. Jo, en homenatge a ell, la primera presentació pública del ‘Vae Victus’ la faré a Capçanes (el Priorat), poble natal del Carrasclet, el 6 de desembre. Això ha de començar allà. —Les conseqüències, l’endemà de l’11 de setembre, configuren una mena de pòrtic del llibre. Encara que s’inclogui en el relat de la «guerra Yama» de 1715-1717, tracteu aquest principi del llibre d’una manera diferent. Hi ha força cites a peu de pàgina i molta més reflexió. —Una de les coses que més em van frustrar del ‘Victus’ és que era un totxo de llibre. I hi havia coses que no podia fer sense alentir la narració. Per això no vaig posar notes a peu de pàgina, que sempre acostumen a ser molt avorrides. Però l’estratègia narrativa de ‘Vae Victus’ és una altra. Són quatre relats totalment autònoms, però que van molt més lligats que no pot pensar el lector de bon començament. I aquí sí que podia posar notes a peu de pàgina, que són molt informatives. Perquè alguns lectors m’han dit que els fets que explico a ‘Victus’ són tan extraordinaris que no saben diferenciar la part documental de la ficció. Però pràcticament tot era documental i històric! Les llicències que m’havia permès eren les pròpies de la novel·la històrica: donar vida ficcional a personatges històrics secundaris. Per això vaig agafar de protagonista en Martí Zuviría i no pas un Casanova o un Villarroel, perquè amb aquest personatge menor em podia inventar la biografia. Però ara he gaudit molt posant notes reals a peu de pàgina. I trobo que dóna molta vivesa, molta força al relat. —I us permeteu més coses, com ara fer els honors a Francesc Castellví i la seva crònica ‘Narraciones históricas desde el año 1700 hasta el año 1725’. —Sí. A les primeres pàgines del ‘Vae Victus’ surt com a personatge secundari. És un moment de la història dels països catalans amb tanta força, que l’argument són els personatges. Amb la història passa això. I ens trobem una sobreabundància d’herois! No trobo cap més paraula… Però com definir un personatge com en Castellví, que era producte de la petita noblesa pagesa catalana, que era gent molt pobra? Castellví va participar en el setge com a capità de la coronela dels defensors i quan acaba la guerra fuig i s’exilia. Allà escriu les ‘Narraciones históricas’, que són gairebé 10.000 pàgines explicant a la posteritat l’heroi català que lluita per les seves llibertats i constitucions. Un home que escriu tot això des de Viena, que en aquella època era molt lluny, com vols que no sigui heroic? I, a més, tràgic, perquè no va publicar ni una pàgina en vida. Ric per no plorar. Com vols que no rescati aquests personatges ni que sigui citant-los? I, a més, a la vida real és molt probable que Martí Zuviría conegués Castellví. Van participar en el setge, estaven a Barcelona, una ciutat relativament petita, de 50.000 habitants, eren al mateix exèrcit… En aquestes primeres pàgines del ‘Vae Victus’ jo volia remarcar l’atmosfera de després de la guerra: com se citen ells dos a Viena, que era Eldorado de tots els expatriats catalans. Si aconseguien arribar-hi, és clar. Hi ha una sobreabundància de fets èpics i lírics, que no acabaria mai. —Més enllà del 1714, aquest llibre mostra que sou un enamorat i un entès del segle XVIII. —El meu projecte sempre ha estat, des del primer moment, escriure una dotzena de llibres explicant tot el segle XVIII, amb els ulls d’un personatge que parteix en el primer volum, com a fet fundacional, la derrota de Barcelona del 1714. Però a partir d’aquí, mostrar tot aquest segle tan apassionant. Jo em moriria de ganes d’explicar com Zuviría coneix Washington, Jefferson, com veu les concomitàncies entre la defensa de les llibertats el 1714 i les guerres revolucionàries del 1776. Un individu que fos molt jove el 1714 podria cobrir tot l’arc intel·lectual del segle XVIII, que és apassionant perquè és esperançat. És el segle que creu en la Il·lustració, en el raciocini. Pensen que podran entendre el món i ser feliços. Això és el que m’atrau. Tot i que històries com aquesta prefereixo explicar-les des del punt de vista d’un derrotat, que aquest segle tan esperançat l’expliqui un home que ha viscut les grans derrotes. Són les paradoxes de Zuviría. En canvi, no m’agradaria tant parlar del segle XIX. És un segle molt trist, tot i que creu en el progrés. És el segle que inventa la industrialització, que esclavitza els blancs, i el colonialisme, que esclavitza els negres. És el segle del racisme científic. Però el XVIII no és així. Hi ha unes relacions molt igualitàries entre societats humanes molt diferents com l’europea i l’americana dels indígenes. Quan explico que Zuviría va a Amèrica i tracta amb aquella gent, ho explico des d’un punt de vista bastant igualitari, perquè era així! Hi havia, encara, un equilibri de poders que es trencaria al segle XIX. Per això l’aventura americana de Zuviría és molt diferent de l’imaginari que tenim de l’aventura americana. Eren unes altres societats, eren indígenes que resistien a la costa est i que mantenien un cert equilibri amb les potències colonials. —El segle XVIII a Catalunya, amb el 1714, és un segle que sempre s’ha vist com de declivi, tot i que ara hi ha mirades que diuen que és allà on hi ha la llavor del que s’esdevindrà al segle XX. Com ho veieu? —Veig que és claríssim que la narrativa també ha envaït el camp històric. Fixeu-vos que, per nosaltres, l’11 de setembre de 1714 és un gir narratiu. Tots els relats acaben allà. Perquè tothom veu que allà hi ha un punt i a part, i d’aquí es passa directament a la segona meitat del XVIII, a la burgesia col·laboradora amb el règim borbònic, etc. L’11 de setembre, això sí, desapareix l’aparell institucional català. Però quan els historiadors del segle XX parlaven de ‘el fin de la nación catalana’, anaven equivocats. El que explico a ‘Vae Victus’ és com les muntanyes s’omplen de gent. Pels historiadors de les corts això no té cap paper, perquè en el món d’abans de la Revolució Francesa aquesta gent era canalla. Però els mateixos oficials borbònics deien que aquests guerrillers entraven als pobles i tothom els seguia, perquè restituïen les antigues llibertats. Així que no eren bandolers! —I això que dèieu que hi ha un tomb narratiu? —Hi ha un tomb narratiu el 1714, que comença amb la destrucció de les institucions i és un parèntesi que encara no hem tancat. És que encara som aquí i veurem com s’acaba. Jo crec que estem a punt d’arribar a un altre punt i a part, però ja veurem com s’acaba. Això ho decidirà la història o, més ben dit, els catalans. Si els deixen. —Què creieu que diria Martí Zuviría de les dissonàncies internes actuals? —Que ‘on connaît la chanson’. Crec que a ‘Victus’ hi ha un moment que en Zuviría diu: ‘Arreplegui vostè quatre catalans i immediatament tindrà cinc opinions.’ Ara, això és normal. Zuviría ho veu així, però jo no. Jo penso que això passa a totes les societats humanes. Hi ha discrepància. On no n’hi ha és al poder! Fixa’t Espanya ara, estan tots d’acord, els poders! Però si preguntéssim a la societat espanyola, hi hauria molta gent que diria ‘que facin el que vulguin, els catalans!’ Aquí ens arriba la imatge dels seus poders i no arriba la de les bases. I aquestes discrepàncies s’ha de reconèixer que existeixen i existiran. Ara, jo confio que hi haurà acords i acords extensos. El 1714 va acabar com va acabar, però a les muralles hi havia gent de la petita noblesa i també proletaris de l’època que lluitaven braç amb braç. Perquè en aquella època la causa nacional era la causa social. Era així! Quan deien que defensaven les constitucions i llibertats, la pàtria, eren tots! Llavors sí que existia el concepte de resistència! A més, històricament es pot veure que els territoris de l’antiga corona (Aragó, València i Catalunya) allà on les constitucions i llibertats es mantenien més sòlides, va haver-hi més resistència popular. És a dir, a Aragó, durant el segle XVII ja havien laminat molt el poder castellà. Aleshores, quan perden la guerra no hi ha gaire resistència. A València hi hagué més resistència: maulets, etc., perquè la part popular va ser qui va donar suport a la resistència. Però ja estaven també una mica erosionats. Però a Catalunya hi havia aquesta resistència brutal que es va perpetuar i va crear herois populars i no aristòcrates. Jo només puc fer que en Zuviría faci de frontissa entre dos personatges tan diferents com Berwick i el Carrasclet. Però, és clar, el Carrasclet va començar fent carbó de carrasca. No era un noble. Perquè la noblesa catalana ja estava una mica emparentada amb Madrid i la noblesa castellana. —Hi ha una cosa que fa impressió: el dia 12 de setembre, tant els consellers com els capitans creuen que els Borbons mantindran la dignitat, l’honor. Però els caps militars són enganyats i capturats, i sense caps militars que resisteixin, els Borbons comencen la repressió salvatge. Ara ja no ens ho creiem, això? —Fou un moment molt tràgic. Els dies 13 i 14 els consellers de la Generalitat van a ocupar el seu lloc. Era tan arrelat dins la consciència catalana que les institucions eren el país, que no els va entrar al cap que tot quedés aturat. I van rebre l’insult i la sorna dels ocupants borbònics, naturalment, que si no els van atacar més fou per a mantenir l’ordre. Però aquí m’agradaria fer un incís: hem d’entendre que la figura del botifler com a concepte del segle XVIII era molt més ampli que no ens pensem. És a dir, no tenia una perspectiva històrica. Els qui lluitaven a favor del règim de Felip V, en realitat, creien que defensaven una dinastia contra una altra, que afavoriria més els seus interessos personals. Però molt pocs creien que el règim borbònic destruiria totes les institucions. Es necessitava una certa ingenuïtat, perquè ja es veia cap on apuntaven els Borbons i la repressió sistemàtica que practicaven. Però és que era així, no tenien perspectiva històrica perquè eren molt catalans. Tots els botiflers parlaven català! I eren catalans i es consideraven catalans. Com molta gent que ara legítimament va contra de la independència. La posició política no influïa en aquell moment. Però es troben que tot queda anorreat, desapareix. Fins que no se’n van fer a la idea va ser molt dur. —I aquesta ingenuïtat que dieu, la veieu ara? —No! Perquè no tot són paral·lelismes. Perquè la societat catalana en moltes coses és molt diferent de la de fa tres-cents anys. Com totes les societats europees. Allò que ha canviat definitivament, crec jo, és el tipus de relació que estableix el país amb el poder central. Després de la caiguda de la ciutat la relació és de violència. Hi ha una violència estructural brutal. És una ocupació militar brutal que, a més a més, han de pagar els mateixos catalans. A partir del 1725 la cosa canvia perquè s’intenta trobar una mena de col·laboració amb el règim. Tenen ganes de viure, també, quan veuen que allò és irreversible. I em fa molta gràcia quan hi ha historiadors que diuen que es van entendre perfectament. Però, que tenien cap més opció? D’alguna manera has de viure, has de tirar endavant. I aquí hi ha una cosa molt simptomàtica: sabeu per què els indis sioux avui dia tenen tants problemes d’alcoholisme? És molt senzill. Quan agafes una comunitat humana i li destrueixes les institucions, els líders religiosos, l’economia, el marc de valors, etc., i dius que tot allò era una merda, ja no poden fer res més. I llavors s’emborratxen. Salvant les distàncies, a partir del 1725, a Catalunya trobes una comunitat humana que només hi ha una cosa que li deixen fer: treballar. I llavors els catalans treballen. D’aquí ve la cosa. Treballar sense aixecar el cap de l’aixada perquè no et caigui el clatellot. I llavors comença una cosa que sí que ha durat fins als nostres dies: el peix al cove. Les elits catalanes anant a Madrid a veure què poden obtenir a canvi. I això és perquè eren els regents d’una de les regions més riques del país. I això ha durat tres-cents anys, encara que amb daltabaixos. Però era una cosa decantada, que no era pensant en el projecte autòcton per se, si no en un projecte de supeditació que ha durat fins fa quatre dies. Això és tot el que comença amb la derrota de 1714 i dura fins ara. I ara tornem a estar en aquest gir narratiu, perquè això que es proposa ara és una altra cosa. I allà crec que no s’ho acaben de creure. Tot i que ara sí, perquè va tot molt de pressa. Però no s’ho esperaven. Fa tres-cents anys que hi havia aquesta inèrcia. Qui els havia de dir que ara esclataria tot això? I som aquí, aquest és el paisatge estructural amb tots els matisos. —L’expressió de la derrota. Això surt al llibre: ‘Això, això és la derrota: quan l’enemic aconsegueix que dubtem de la veritat.’ —Això devia ser molt dolorós. I la violència estructural del règim va ser increïble! Hi ha un moment que Castellví, que és un intel·lectual de l’època, diu a Zuviría que la situació és com a l’època de Tiberi, de l’emperador romà, perquè hi havia molts delators infiltrats a la societat, però per sort les tecnologies repressives no eren com les d’ara. Eren menys sofisticades. Però en Castellví ho explica a les seves ‘Narraciones’. Diu que els catalans no és que tinguessin por de parlar, tenien por de pensar. És una frase terrorífica. De fet, el 1719, cinc anys després, quan en Carrasclet avançava pel sud i Berwick pel nord, entre els catalans hi havia una gran esperança que cauria el règim borbònic, però no en parlaven entre ells, es fan un símbol! Mostraven tres dits de la mà per identificar Carles III, que volia dir que tornarien a restituir les seves llibertats. Es comunicaven així. Va ser una de les èpoques més fosques. Devia ser una època molt semblant a la del 1939, per dir-ho d’alguna manera. Periòdicament, a Catalunya hem sofert repressió per causes socials o nacionals o totes dues combinades… Això és la nostra història. —Hi ha una altra frase del llibre que també es presta a fer paral·lelismes amb el moment actual. Quan feu dir a Zuviría: ‘Admetem-ho: en els períodes de transició entre règims tenen lloc esdeveniments que són d’allò més desconcertants.’ —Vivim dies històrics cada dia. Hi ha vuit dies històrics per setmana. És desconcertant pensar que aquesta dreta catalana, tan poderosa, tan acomodada amb el poder, mira quines negociacions fan, quines concessions fan. Això implica un canvi d’imaginaris, d’ideologies… Jo no sé si ara, a Europa, hi ha una dreta tan flexible com la catalana. Pactencoses que necessitaries segles de negociacions per aconseguir-les. I això també vol dir que és una dreta molt flexible i molt adaptable. En canvi, hi ha una esquerra catalana, socialista, que té el discurs de l’any 1978! No s’ha mogut ni una engruna i la societat sí! I, curiosament, hi ha unes forces de dreta o centre-dreta que ho han entès millor que aquests, que en el fons eren igual de centralistes i feien el mateix, allò de ‘peix al cove’. —’Vae Victus’ és també narrativament una novel·la d’aventures que podem vincular amb la vostra segona novel·la, ‘Pandora al Congo’. Tot i que el registre de Zuviría, que recorda el sainet, despisti en alguns moments. —Jo sempre he estat partidari de fer novel·la popular de qualitat. Un llibre t’ha d’arrossegar, t’ho has de passar bé llegint. No entenc la idea de la lectura com un esforç intel·lectual, com si el lector hagués de pujar una muntanya. Has d’enganxar el lector des de la primera pàgina, des del primer paràgraf si pot ser. I li has de prometre una aventura que el transportarà literalment. En aquest sentit, és una novel·la d’aventures prototípica que té l’afegit de la documentació històrica. Però jo volia internacionalitzar en Zuviría, per això bona part de la novel·la passa a Nord-amèrica, a l’actual estat de Carolina del Sud. Perquè el meu projecte, com t’he dit, és explicar tot el segle XVIII però sense eurocentrisme, potser perquè vinc de l’antropologia. I descobreixo que el 1715 hi ha documentada una guerra entre els indis Yama i els colons anglesos que és extraordinària: és de les poques guerres colonials de Nord-amèrica que van estar a punt de guanyar els indis! Aleshores ja s’havia inventat la globalització: els indis coneixien bé els europeus i tenien més armament de foc que no els anglesos, perquè en compraven a tothom (anglesos, espanyols, francesos… ). I a mi m’anava molt bé de posar en Zuviría aquí al mig perquè el que no tenien era una cosa que no es comprava amb diners, que era la cultura, la cultura militar (si és que aquests dos termes són compatibles), la ciència aplicada a la guerra. A ‘Vae Victus’ ho explico: com els indis tenien les armes de foc però no tenien la formació militar de forma de fer les guerres que tenien els europeus. I aquest era el seu punt dèbil. Perquè disciplinar els homes sí que és un producte cultural. Un indi demana a Zuviría: ‘I per què m’hauria de quedar quiet esperant que em disparessin?’ I diu Zuviría: ‘Home, perquè això és la civilització.’ I els indis Yama ensenyen a Zuviría els viatges xamànics. Però, vagi on vagi, Zuviría sempre porta al damunt la tragèdia de l’11 de setembre. Per això a Amèrica aquells fets li fan de mirall i acaba lluitant per la causa que considera més just, la d’uns indis que anaven en contra de l’esclavatge, cent anys abans que s’abolís. Els indis volien posar fi a un règim financer. —Un règim financer? —Una altra vegada és això: els europeus tenen una cosa que no tenen els indígenes: una cultura econòmica, que era molt diferent i els acaba enredant. A principi del segle XVIII la gran tragèdia dels indígenes no és que els matessin els búfals, com hem vist a les pel·lícules. No era un drama ecològic, era un drama financer. Els tenien esclavitzats pel deute, una cosa que sabem molt bé. Havien de treballar per pagar un deute que no podrien tornar mai. Això és d’una actualitat, d’una modernitat increïble! Al final exploten perquè no podien pagar el deute. Els inicis del drama humà són molt documentats. Ens pensem que el deute neix del fet de dir: té, et deixo una moneda d’or i me’n tornaràs tres. No! El deute comença així: ‘M’agrada molt aquesta vaca.’ I l’altre: ‘Endú-te-la, ja me la tornaràs.’ No la podrà tornar mai. I aquest mecanisme s’explica al llibre, perquè a part d’una novel·la d’aventures, jo vull que aporti coses. —Aquesta novel·la és ben bé una barreja de les dues passions vostres: el 1714 i l’antropologia. I Martí Zuviría fa de frontissa entre aquests dos mons. —Jo sempre ho he dit: no sé què sóc, si un escriptor que fa antropologia o un antropòleg que escriu. A mi m’ha influït molt l’antropologia i molt més enllà de parlar de societats exòtiques. Ara aquí ha passat que m’interessava molt aquesta guerra americana perquè passa el 1715 i fem anar en Zuviría del setge de Barcelona del 1714 a una guerra indígena americana del 1715. I això em va bé per a treure’l fora i per anunciar que si hi ha més llibres d’en Zuviría s’esdevindran en uns altres llocs i unes altres societats i unes altres perspectives. Sense abandonar Europa, és clar, perquè grans personatges de l’època molts són europeus: Frederic II de Prússia! M’agradaria dedicar-li una novel·la sencera. És un personatge apassionant. A ‘Vae Victus’ només s’apunta: un individu que tenia una sensibilitat feridora; gran amant de les arts, violinista, escriptor, pensador… I al mateix temps és homosexual i el seu pare per ‘curar-lo’, la teràpia que se li acut és executar el seu amant davant seu. Com acaba aquest noiet convertint-se en el més gran conqueridor de mitjans del segle XVIII? I és molt lògic que un enginyer militar com Martí Zuviría servís a les seves ordres. Imagineu-vos si dóna per a un llibre un personatge com Frederic II de Prússia, que va tenir a la seva cort Voltaire, l’enemic intel·lectual de Martí Zuviría! Ja ho veus: el segle XVIII dóna per a això i per a molt més. —I per què heu triat els episodis que heu triat de ‘Vae Victus’ i no uns altres? —Volia fer un llibre diferent, amb una estructura amb quatre relats relacionats entre ells. Això té un cert joc, perquè la història americana sembla compacta, però més endavant, quan Zuviría assassina Verboom, un dels dolents, pots entendre com ho fa perquè abans has viatjat amb Zuviría a Amèrica, on ha conegut el xamanisme. O sigui, tots quatre relats són autònoms però relacionats, lligats entre ells. Parlem d’en Carrasclet, de la seva vida, de la seva lluita a Catalunya el 1719, però després en un altre relat reprenem la seva història, què se’n va fer, on va acabar i com. És molt tràgic. —Una de les grans virtuts de la vostra literatura és la facilitat que teniu d’imaginar situacions versemblants però de ficció que s’entrellacen amb fets i situacions reals. El viviu com un plaer, aquest desplegament d’imaginació? —Jo no començo a escriure una novel·la fins que no és acabada. Amb això vull dir que primer hi ha la fase imaginativa, irracional. És en certa manera un viatge xamànic. És una fase molt emocionant, perquè vas lluny i sense cotilles. Però després arriba una fase no tan imaginativa, que és tornar, i aquest procés tan irracional convertir-lo en un relat ben racional per posar-lo a disposició d’un lector que ni et coneix ni li importen gens les teves dèries individuals. I això ja és més avorrit, perquè és molt esgotador. Escriure és reescriure. I has de ser molt perseverant. La gent no ho sap però l’última pàgina de ‘Victus’ la vaig escriure unes cent vegades. I ara no la puc veure, perquè la tornaria a reescriure. És horrorós. És un ofici molt estrany, no tens hores, no has de fitxar i has d’estar sempre al 120%, perquè si no no funciona, allò no va. Has de ser amè, no pots escriure per a tu. Has d’escriure per comunicar-te amb multituds. —I el procés de ‘Victus’ i de ‘Vae Victus’ ha estat semblant? —No, perquè ara el procés ja el tenia una mica per la mà. Primer, el to d’en Zuviría ja el tenia adquirit, i segona, perquè jo tinc dividit en deu volums les aventures d’aquest individu i ja tinc molt elaborat el què. Però, és clar, aquest procés va començar fa anys i anys. És això, és bàsicament un procés. Ara, en aquest volum podia haver explicat l’aventura americana i ja està. Però creia que havia de donar al lector alguna cosa més: explicar què havia passat a partir del 12 de setembre; resoldre els fils narratius que quedaven penjats dels dos dolents de ‘Victus’, Berwick i Verboom, perquè et queda molt mal cos quan s’acaba ‘Victus’ i aquests dos individus continuen voltant pel món… —Diria que en tots els vostres llibres acabeu tractant el mateix tema: víctimes i botxins, vencedors i vençuts, tiranies i revoltes. —Les relacions de poder m’interessen molt. Hi ha qui et dirà que només existeix aquest tema, perquè en el moment que estableixes una relació, estableixes una relació de poder. No cal anar a cap tirania xilena. Fa molt de temps que volia escriure una història semblant al ‘Victus’ i en la nostra història col·lectiva les relacions de poder són una mica diferents de les que ha viscut la societat islandesa, per dir-ne alguna. I el component popular… jo vinc d’aquí. És clar, sóc antropòleg i la cosa ha anat més enllà: m’interessa el fantàstic, l’alteritat… Ara, és veritat, les relacions de poder més enllà de la política estricta són un tema apassionant. Per què algú decideix de sotmetre’s a un altre? En última instància, qui té el poder? Són preguntes tan narratives! El poder no és a dalt i per què li costa tant a la gent adonar-se que el poder el té cadascú? El poder està a les nostres mans, perquè som més. Els altres et poden condicionar, et poden bombardejar, et poden fer una premsa canallesca repulsiva cada dia, però en última instància depèn de tu cap a on tires. Però el que és definitori de l’ésser humà no és l’instint de poder, és l’instint de submissió. Sembla mentida com busquem excuses per sotmetre’ns, a poders, a institucions, a personatges… La reflexió és infinita, les aplicacions literàries, també. —No voldria acabar l’entrevista sense parar esment en el primer paràgraf de la introducció de ‘Vae Victus’, on dieu que la Waltraud Spöring hauria d’elevar-se als altars de la santedat literària del segle XVIII. Començar així és divertit i fa pensar que el maltractament sostingut que rep aquest personatge a ‘Victus’ us devia implicar moltes reprimendes de lectors. —No, el que hi ha aquí a sota és que la Waltraud sóc jo. A mesura que surtin més volums de la biografia del Zuviría s’entendrà encara millor. És una gran representació (ni tan sols una metàfora) de l’autor i la seva obra. La Waltraud és l’escriptora, però en Martí Zuviría és el personatge. I els personatges és com si et dictessin la història, però tu com a escriptor l’has de portar cap aquí o cap allà i els personatges s’enfaden. Aquest tipus de relació, molt contradictòria, és també una relació de poder. I la millor manera de representar-lo és així, perquè qui escriu el llibre és ell. Hi ha un moment a ‘Victus’ que ella plega, i en Zuviría es troba perdut. Li demana que torni. Tot això m’agradaria explotar-ho més, però en literatura hem de ser molt curosos del símbol i no et pots descontrolar. La Waltraud és la Waltraud i anirem descobrint que també és un personatge, que no és allà per casualitat, que hi ha un contingut. Sabia que vindrien crítiques de les feministes, però explica’ls que jo em sento representat per la Waltraud més que totes elles juntes. I en Zuviría és així. Jo no he dit mai que fos un personatge simpàtic. Perquè no ho pot ser, un home amargat i derrotat i que arriba gairebé als cent anys, després de viure derrotes de les causes nobles. I jo no practico el bonisme. Doncs, qui ho paga? Qui té més a prop. —Fa un any que vau acabar ‘Vae Victus’ i ja teniu a les mans un altre projecte. Llegirem un nou volum de la biografia de Zuviría? —No. Els ritmes editorials i els ritmes productius són diferents. Jo estic amb diverses coses alhora i no he renunciat mai al fantàstic. I ja veurem quan m’hi tornaré a posar, amb el 1714, amb el segle XVIII. Ara refresca molt tornar a fer matèria fantàstica. L’element fantàstic sempre em serveix de catapulta per a parlar d’unes altres coses, per a fer coses noves. I sóc aquí. Però, és clar, amb ‘Vae Victus’ hem volgut que sortissin les dues edicions alhora (castellà i català, traducció de Xavier Pàmies), cercar les il·lustracions adequades, polir-ho, les galerades, i això és una feinada. I sempre tinc tres o quatre projectes alhora, perquè no saps mai quin sortirà. Jo estic bé. Mentre durant els viatges xamànics vagi veient coses aniré explicant-les. El dia que no vegi res, doncs s’ha acabat. O que deixi d’agradar al lector. El lector és el que mana. Podeu comprar el llibre a la botiga de VilaWeb.

Summary: Albert Sánchez Piñol: ‘El 1714 la causa nacional era la causa social’


El temporal de neu, vent i pluja que ha afectat a tot el país ha complicat la circulació. Desenes de vies han quedat tallades i en algunes carreteres és necessari l’ús de cadenes. Fins ara, la via més afectada era la AP-7/A-9, que estava tallada entre Perpinyà i Figueres per la neu. Tanmateix els serveis d’emergència han aconseguit restablir la circulació. Consulteu l’estat del trànsit al Principat ací. ℹ Actualització 19:30h (29 vies afectades) GIR:⚫ Tallades inundacions:➡ C-31 Ullà➡ C-260 Roses➡ BV-5123 Massanes➡ GI-643 Gualta➡ GIV-6321 Bellcaire Empordà#Cadenes:❄C-38 Molló❄GIV-5201 Viladrau❄GI-501 Agullana❄GIV-4016 Planoles⛔N-260 camions Ribes Freser pic.twitter.com/Qp5UzIskVG — Trànsit (@transit) January 21, 2020 En el cas de les Illes, la darrera actualització mostrava que hi havia cinc talls totals de carreteres, concretament, la Ma-2100 i la Ma-3433. Per la seva part, l’estat de les carreteres al País Valencià, mostra que hi ha una trentena de carreteres tancades i una vintena en les quals es requereix l’ús de cadenes per la neu. ⚠🚧 Actualització de l'estat de carreteres a les 17:10: 🚫 43 carreteres tancades❄ 45 carreteres amb ús de cadenes#TemporalInvernal #TemporalHivernal #borrascaGloria #Gloria ℹ @GVA112 pic.twitter.com/ZBlconsH5C — GVA Política Territorial Obres Públiques Mobilitat (@GVAterritori) January 21, 2020 A Andorra, és necessari l’ús de de pneumàtics especials o equipaments al port d’Envalira (CG2). Els serveis d’emergència han netejat ja la RN22 per accedir a la Catalunya Nord hi ha tallades la D40B entre Bages de Rosselló i Sant Joan la Cella, la D115 en l’accès a Prats de Molló, la D3 en l’accès a Sant Llorenç de Cerdans, D617 a Canet de Rosselló, D616 entre Perpinyà i Sant Esteve del Monestir, la D39 entre Pollestres i la RD91, la D37entre Pontellà i la D612A i la D5 entre Sant Esteve del Monestir i Paretstortes. DIRECTE: Segona víctima mortal del temporal Glòria

Summary: Consulteu les carreteres tallades i les complicacions de trànsit pel temporal Glòria


Enguany, les festes de la Mercè tenen un caràcter feminista i inclusiu fort. A banda l’espectacle Ara dones i la campanya contra les agressions masclistes, l’actriu, guionista i directora de cinema Leticia Dolera serà l’encarregada de pronunciar-ne el pregó i la il·lustradora Sonia Pulido n’ha dissenyat el cartell. Tal com ella mateixa explica, festa, diversitat, inclusió i feminisme són els conceptes entorn dels quals gira la seva proposta, que crida l’atenció especialment per la vivacitat dels colors i la figura central. Com una heroïna gegantina, la Mercè de Pulido acull sota la capa les diverses Mercès que representen la diversitat de les barcelonines. Parlem amb ella sobre el perquè de tots els detalls del cartell i sobre què implica ser dona en el món de la il·lustració i el disseny gràfic. —Com va sorgir la idea del cartell i què voleu transmetre? —Dels trenta-vuit anys de festes de la Mercè, només quatre vegades el cartell havia estat elaborat per dones. Això s’ha de sumar a tot el moviment de conscienciació feminista que va començar l’any passat i que continua. La Mercè és una dona i, d’alguna manera, volíem donar a la dona tot el protagonisme. Pel que fa a la iconografia, vaig fer una mica de recerca per saber qui era la Mercè i d’on venia aquesta figura. Vaig llegir la història i vaig veure’n representacions gràfiques antigues, com pintures i retaules. Hi ha tot de representacions que mostren la Mare de Déu de la Mercè amb aquesta posició acollidora, d’invitació, amb els braços oberts. També vaig pensar en la ciutat i els atemptats de l’any passat. Volia potenciar la idea de la Mercè com una dona forta, tocant de peus a terra, amb unes cames potents, que la subjecten. Alhora volia que fos una figura conciliadora, amb aquests braços oberts que conviden i acullen els d’aquí, els de fora, els qui hi estan, els qui hi passen… Lliga amb el problema dels refugiats, perquè ens adonem que no som tant diferents els uns dels altres. La idea és mostrar el caràcter obert de Barcelona, que és una ciutat oberta, mediterrània, portuària, on el comerç té un gran paper. Una ciutat disposada a compartir. —Què representa la figura central i què representen les de sota? —La figura central és una representació de la Mercè. Demanant-me qui era la Mercè em vaig adonar que hi ha molts tipus de Mercès, de moltes edats i races diferents. A Barcelona, la realitat femenina és molt diversa. No volia centrar-me en una figura única, sinó mostrar tota aquesta diversitat. Si us hi fixeu, la figura de la Mercè és molt neutra perquè el color de la pell i els trets facials no encaixen amb cap raça, és molt mestissa. He potenciat la idea de la diversitat amb aquestes petites Mercès, les ‘Mercenetes’ que ens acompanyaran pels barris i escenaris de la ciutat. Hi ha la figura principal, però també aquest cor, semblant al de les representacions romanes i gregues, que reforçava els moments importants de la representació. —Com són aquestes Mercès que conformen el cor? —Hi ha molta varietat de colors de pell, de pentinats… Les formes són més aviat rotundes. Volia jugar amb això, fins i tot representar opcions sexuals diferents. Algunes figures poden donar una idea de feminitat i algunes altres són més neutres o amb una imatge una mica més radical. A internet, una dona va observar que una de les Mercès duia els cabells curts i va dir que esperava que no fos un home. Em va fer pensar que veiem una imatge que té una voluntat asexuada i pensem abans que és un home que no una dona. Són coses petites que construeixen estàndards d’una manera brutal. Hi havia la voluntat que tot fossin ‘Mercenetes’, que tant poden ser ‘Mercenetes’ dones com transsexuals, queer, de gènere fluid o el que vulguis. Al final són representacions de la Mercè, i la Mercè és una dona. —Feu servir colors intensos i complementaris amb un estil que recorda el fauvisme i el pop art. Quines emocions o sensacions voleu transmetre? —Sobretot la festa, pensant en tot allò que ha passat a la ciutat. Hi havia la voluntat que fos un cartell que mostrés la celebració. Els cartells normalment es veuen a una certa distància i per això tenia clar que no havia d’haver-hi detalls gaire petits i que havia de funcionar amb uns blocs de colors que tinguessin una vibració potent. —El vestit de la Mercè és de color groc. Té intenció reivindicativa? —El color groc del cartell és per una qüestió de composició. Necessitava un color vibrant al vestit perquè la mirada es dirigís a la figura central i tot s’hi articulés entorn. A més, el groc és un color molt energètic que remet al sol i a l’alegria i que s’associa amb la felicitat i l’optimisme. Per això era el color ideal per al vestit de la Mercè; ens remet a tot allò que volíem que representés. Després em vaig adonar que podia causar polèmica i quan ho vaig comentar a la resta de l’equip vam tenir clar que els colors no pertanyen a ningú. Si no, no podríem fer servir el vermell perquè s’associa a una marca de refrescs o el blau perquè s’associa a un partit polític. —Què simbolitza la capa? —La capa és presa d’aquestes representacions iconogràfiques de la Mare de Déu de la Mercè en què té els braços oberts amb tots els parroquians sota el mantell. Ens agrada molt aquesta idea d’aixoplugar. Vaig adoptar aquest mantell, però hi vaig barrinar, pensant que és una celebració amb caràcter popular i la vaig convertir en un envelat de circ, que és una mica com una casa, també. Lliga amb la idea de guarir-se, d’aixoplugar-se. —En trenta-nou anys de festes de la Mercè, només hi ha hagut dotze dones pregoneres i quatre cartellistes. Creieu que el darrer 8-M ha estat un punt d’inflexió que servirà per a canviar aquestes coses? —És molt fort! És un desnivell tan brutal que sorprèn moltíssim. Si hi ha hagut un punt d’inflexió i una presa de consciència, benvinguda sigui. Ara hauria de venir tota una tongada d’anys amb dones cartellistes i pregoneres fins a posar-nos al mateix nivell. Hi ha una quantitat magnífica d’autores que podrien representar molt bé aquesta Mercè. Hi ha hagut anys, i això és molt personal, en què no m’he sentit identificada amb el cartell, o no m’ha motivat. Ara pot haver-hi dones darrere el cartell, el pregó, l’equip de disseny… Per què no? —Què implica ser dona en el món de la il·lustració? —És una mica com a tot arreu. Jo tinc punts de connexió amb el món de la docència i els cursos de postgrau i hi veig una diferència brutal: en una classe de vint-i-cinc alumnes, la proporció acostuma a ser de vint-i-tres dones i dos homes, o vint dones i cinc homes. Quan vas a associacions o conferències, majoritàriament hi trobes dones també. Però els encàrrecs més vistosos i de més nivell els tenen majoritàriament homes, i no dones. Si a les escoles la dona hi és tan present, això s’hauria de traduir en una presència majoritària de professionals dones. Alguna cosa passa pel camí perquè moltes d’aquestes dones caiguin. Jo crec que la conciliació, la família i els fills, hi té molt de pes. Als llocs d’una certa responsabilitat o poder, les dones no hi arribem, però tot canviarà. Amb la manifestació del 8 de març, n’hi havia per a plorar d’emoció, perquè hi veies totes les generacions: des de noies superjoves que feia moltíssima emoció que tinguessin aquesta consciència, fins a dones molt grans, amb tot allò que han viscut. Era molt encoratjador, amb una energia molt potent, que feia creure que el canvi és possible, malgrat que falta molta lluita. —Darrerament tenen molt d’èxit a la xarxa algunes dones il·lustradores i feministes, com Paula Bonet. Com el valoreu, aquest fenomen? —La veritat és que n’estic molt contenta, d’això. La Paula Bonet té un missatge molt potent i a més és una dona molt culta, amb un bagatge brutal. Sempre treballa amb uns referents molt interessants i té un discurs molt ben fonamentat. Que tinguin la capacitat de connectar amb tantíssima gent és sensacional, perquè, al final, tot és una tasca educativa i didàctica. És una dona d’una gran tècnica. Les últimes feines són d’una potència brutal. Si les seves obres entren per la part gràfica però el missatge que transmet també arriba, és sensacional, perquè això és molt didàctic. Hem d’estar disposats a aprendre i a ser prou oberts per a qüestionar què passa i no simplement per acceptar què hi ha. Que no es mori l’esperit crític, perquè si no estem perduts. Tinc molt clar que som comunicadors visuals i tenim una responsabilitat amb el moment que ens ha tocat de viure. El disseny gràfic i la il·lustració han de ser eines de combat que fomentin l’esperit crític. —És a les xarxes que es trasllada aquest esperit crític, en una mena de cartellisme del segle XXI? —Simplement canvia la manera de comunicar-nos. Abans el paper i els cartells tenien molt de pes, però ara la imatge la consumim d’una altra manera i les xarxes socials són molt presents en la nostra vida. Tant si és en cartell, com si és en fotografia a Instagram o a Twitter, el fet important és que hi siguin. Faran més efecte o no tant, però, si les vas veient, vindrà un moment que et faran qüestionar coses que abans no et qüestionaves. —A més de la Paula Bonet, quina altra il·lustradora present a les xarxes destacaríeu? —M’agrada molt Flavita Banana, que té un estil completament diferent. També, partint de l’experiència personal, té una manera d’explicar coses de què normalment no es parla i presenta la figura femenina completament desmitificada. La idea del que hauria de ser la dona, tant pel que fa al seu físic com al seu comportament social, és tan estandarditzada que està molt bé trencar aquests estereotips. A més, connecta amb un públic molt jove perquè té un punt irreverent i despreocupat. També m’agraden Cachete Jack, Carla Berrocal i Yeyei Gómez, que té un discurs polític molt potent.

Summary: Sonia Pulido: ‘Volia potenciar la idea de la Mercè com una dona forta’


La Crida Nacional per la República s’ha constituït avui com un nou actor de la política catalana sense descartar cap via democràtica per a fer efectiva la República. L’organització de Carles Puigdemont, Jordi Sànchez i Quim Torra actuarà com a associació fins que la direcció, pilotada per Toni Morral a la secretaria general, plantegi a l’assemblea a quines eleccions es vol presentar, i si ho farà com a partit polític. En un context de permanent disputa per l’hegemonia de l’independentisme entre l’espai de Puigdemont i ERC, la Crida assegura que vol ser una organització instrumental que desapareixerà quan s’arribi a la independència. En joc hi ha l’ocupació de la centralitat sobiranista i la definició d’una estratègia conjunta que l’independentisme va perdre després del 27-O. La Crida no renuncia a cap via pacífica per a instaurar l’estat català i l’apel·lació a la unitat és un dels seus pilars fundacionals. Fa setmanes que el compte enrere ha començat, però la Crida persevera en l’intent de tancar candidatures conjuntes el 26-M, tot i la negativa de la resta de partits. Morral ha confirmat que la Crida no concorrerà com a tal a les properes municipals, tot i que ha reclamat que es formin candidatures unitàries als municipis on no hi hagi governs sobiranistes. Per a les europees, en canvi, ha proposat que es formi una ‘plataforma unitària de país’. Vídeo íntegre del congrés constituent de la Crida Nacional per la República En cas que aquesta plataforma no prosperi, la nova direcció haurà de decidir què fer. El PDECat donava per fet que es presentarien a les europees com a JxCat, amb l’aval de Puigdemont i repetint l’aliança amb el PNB, però la Crida i el president a l’exili volen esperar a comprometre’s públicament, mentre ballen possibles noms per a encapçalar la llista. Jordi Turull i Josep Rull es van oferir com a candidats, també l’advocat Jaume Alonso-Cuevillas. El propi Puigdemont no s’ha descartat. Els crits d’unitat s’han repetit durant tot el congrés. De fet, els assistents tenien pancartes amb aquest lema i un ‘free tothom’ (tots lliures) en el revers. La incompatibilitat amb el PDECat Morral ha definit la Crida com una organització que pretén ‘fer acció política i que no vol ser un partit’. ‘Venim a ser-hi el mínim temps possible’, ha al·legat Sànchez, en una carta que ha estat llegida. El fet que funcioni com a associació, almenys inicialment, podria evitar el xoc frontal amb el PDECat i fer que la formació de David Bonvehí guanyi més temps abans de formular als associats del partit una proposta d’encaix a la Crida. La incompatibilitat de militància a les dues organitzacions no es produeix si la Crida no és un partit. Però la convivència, en tot cas, serà complicada. El perill de trencament al PDECat és permanent per les tensions entre els partidaris de la suma amb la Crida i els moderats. El territori es pot convertir en un altre espai de conflicte entre la Crida i el partit de Bonvehí, que ha assistit al congrés com a convidat. I és que la Crida s’haurà d’organitzar territorialment a partir d’ara. Aquest és un dels principals reptes que afronta la direcció, amb Jordi Sànchez a la presidència. Morral pilotarà l’organització al costat de dones i homes de confiança de Puigdemont, Quim Torra, Josep Rull, Jordi Turull i el mateix Sànchez. Morral és un dirigent de confiança de l’ex-president de l’ANC i, com a ex-batlle de Cerdanyola del Vallès per ICV, entronca amb el repte de la Crida d’obrir-se a l’electorat d’esquerres. Els equilibris a què havien arribat els diversos nuclis fundacionals per fixar els noms de la candidatura oficialista no s’han trencat tot i que dos membres de la llista alternativa han aconseguit prou vots per formar part de la nova cúpula: la psicòloga Rosario Palomino i el politòleg Gerard Sesé. Borràs, Artadi i Geis, les dirigents amb més suports Els més votats han estat, per aquest ordre, la consellera de Cultura, Laura Borràs, pròxima a Torra; la consellera de la presidència, Elsa Artadi, i la diputada de JxCat Gemma Geis, totes dues molt properes a Carles Puigdemont; la periodista Pilar Calvo, que va fer de portaveu de la vaga de fam que van fer els presos de JxCat; l’ex-consellera socialista Marina Geli; l’alcalde de Montblanc, Pep Andreu, d’ERC; i el també ex-conseller socialista Ferran Mascarell, que va presentar candidatura pròpia per a optar a l’alcaldia de Barcelona el 26-M. Els han seguit el portaveu de JxCat al parlament i dirigent de confiança de Puigdemont, Albert Batet; el conseller de Territori i Sostenibilitat i home fort de Josep Rull, Damià Calvet; l’experta en relacions internacionals Carmo Marques-Pinto; Miquel Àngel Escobar, ex-delegat de la Generalitat a Barcelona i dirigent molt afí a Jordi Turull; Palomino; l’ex-membre del secretariat de l’ANC Assumpció Castellví; l’ex-diputada d’ERC Àngels Cabasés; la membre de l’executiva del PDECat Montserrat Morante; l’enginyer Josep Ferrer; i Sesé. La sorpresa ha estat que les cinc primeres més votades han estat dones que, alhora, exemplifiquen l’emergència de nous lideratges. Torra respon a les crítiques de l’ANC La Crida es constitueix quan falten pocs dies perquè els presos polítics siguin traslladats a Madrid i comenci el judici de l’1-O i en un moment de falta d’unitat estratègica de l’independentisme. Recuperar-la és un dels principals reptes de la Crida, segons que ha argumentat Sànchez en la seva carta. Les crítiques de l’ANC al govern de Quim Torra han aparegut indirectament al Centre de Convencions Internacional de Barcelona. El president de la Generalitat ha respost als que l’acusen d’encapçalar un govern autonomista assegurant que plegarà si no té força o el suport necessari per fer avançar el país cap a la independència. Torra ha subratllat que va acceptar el càrrec només per aconseguir la República Catalana, i ha posat en valor el pacte de govern amb ERC. ‘Ens proposem el mateix objectiu, que és fer la república’, ha dit. Torra també ha redoblat la pressió a ERC, a Ferran Mascarell i a Jordi Graupera perquè es posin d’acord amb JxCat (amb Joaquim Forn al capdavant) per a presentar-se junts a les eleccions municipals a Barcelona. Per al president de la Generalitat, seria un ‘somni’ que la nit del 26-M hi hagués un alcalde independentista a la capital del Principat, i els partidaris de la república superessin el 47% en el resultat de les europees. ‘Us imagineu on seríem? Hem de guanyar Barcelona i les eleccions generals europees’, ha dit. Puigdemont ha afegit que la Crida busca la suma, no vol vets ni exclusions, i mira ‘amb gran generositat a dreta i esquerra’. L’apel·lació a la unitat, segons el president a l’exili, connecta amb les bases electorals del país, que pensen de manera semblant. ‘És a aquesta gent a qui demanem que ens acompanyin’, ha dit. Tot i que no té cap càrrec orgànic a la direcció de la Crida, Puigdemont n’és el president impulsor. El president a l’exili ha compartit un diàleg per videoconferència amb l’activista i membre dels CDR Tamara Carrasco, que està confinada a Viladecans. Carrasco ha desitjat ‘molts encerts’ a la Crida i ha advertit que hi ha moltes maneres de fer política, no només a les institucions. ‘Sempre ens trobarem, sobretot al carrer’, ha sentenciat Carrasco. També ha garantit a Puigdemont que, quan torni a casa, la tindrà al seu costat. Estratègia, diversitat ideològica i estructura Durant el congrés, la majoria dels inscrits ha avalat les ponències política i organitzativa, amb 1.280 i 2.125 vots a favor, respectivament. Els textos hi han arribat sense esmenes vives perquè cap va superar els suports interns requerits. La Crida ha ratificat esdevenir un ‘instrument polític organitzat’ que es compromet a dissoldre’ns quan aconsegueixi l’objectiu polític amb què es funda: la independència. Les adhesions a la Crida es mantindran individuals. ‘Sumem persones, no sigles’, és un dels lemes de l’organització, i el que lluïen els congressistes a les carpetes. La Crida no renuncia a cap via pacífica per a instaurar la república ‘a l’empara de la causa justa de la independència’. Prioritza el diàleg amb el govern espanyol, però no vol que sigui un obstacle per a avançar si no prospera. Per això, passat un ‘període prudencial’ de negociació que no arriba a concretar, podria intentar forçar un referèndum amb accions de no-violència activa. Un dels pilars de la Crida és la diversitat ideològica, que articula reconeixent l’existència de diversos corrents. L’estructura organitzativa en què sustenta la Crida és idèntica a la dels partits polítics. Hi ha tres òrgans principals. Són l’assemblea nacional (equivalent al congrés), l’assemblea de representants (consell nacional) i el govern de direcció política (executiva). Els nous estatuts fixen que els associats a la Crida han de poder compatibilitzar la militància amb altres partits i associacions. D’entrada, en tenen 16.954. Els fundadors han passat, a partir d’avui, a ser militants del moviment. Al manifest fundacional, tanmateix, s’hi van adherir més de 50.000 persones. La jornada també ha tingut algun accent crític. Joan-Ramon Colomines-Company, que era un dels membres de la candidatura alternativa a la de Sànchez, ha advertit que en els estatuts de la Crida hi ha ‘mentalitat de partit’. A l’hora de fer l’informe de gestió de la coordinadora que ha portat l’organització fins al congrés, Agustí Colomines ha sentenciat que la Crida no pot ser un decorat on la gent que hi participa siguin figurants. Ha assenyalat que l’han de formar ‘persones actives’ que la tirin endavant amb generositat i sense exclusions.

Summary: La Crida irromp com a nou actor per a ocupar la centralitat independentista


El president de la Generalitat, Ximo Puig, ha traslladat al president de govern espanyol, Ximo Puig, que el material sanitari que rep el País Valencià és ‘molt insuficient’, alhora que ha anunciat l’arribada de dos avions de la Xina amb subministrament que hauria d’arribar dimarts. Ho ha explicat en una compareixença després d’haver participat per videoconferència en la reunió de Sánchez amb els presidents de les comunitats autònomes per tractar la crisi del coronavirus. Ha indicat que li ha traslladat el ‘suport’ de la Generalitat cap al govern espanyol, ‘sobretot’ en la decisió de perllongar l’estat d’alarma dues setmanes més. ‘Quinze dies que han de servir perquè no hi hagi quinze dies més’, ha assenyalat. Puig també ha explicat que durant la cimera hi ha hagut un ‘nivell de coincidència molt gran’ entre els presidents autonòmics respecte de la ‘necessitat de subministrar i equipar els professionals sanitaris’. La presidenta del Govern Balear, Francina Armengol, ha anunciat també que “el Govern intenta fer compres de material sanitari per compte propi i que seguirà en aquesta línia”. Tot i que no ha concretat quines són aquestes compres ni ha anunciat arribades com la que hi haurà a València, Armengol ha dit que el Govern Balear treballa amb l’objectiu de “garantir mesures de protecció als professionals exposats al contagi del Covid-19, perquè és una cosa absolutament necessària”.

Summary: Ximo Puig diu a Sánchez que el material sanitari és molt insuficient i recorre a la Xina


Pimec ha gestionat la renovació de finançament i ha donat suport en l’organització de tresoreria de 500 pimes catalanes durant el primer semestre per un valor total de 75 milions d’euros, ha informat la patronal aquest dimarts en un comunicat. L’organització empresarial té més de 40 assessors distribuïts per tot el territori català, i assegura que cada vegada més les pimes demanen un assessorament més ampli i profund en la gestió, control de la tresoreria i recerca d’instruments financers per cobrir les necessitats de finançament a curt i llarg termini. Dels 75 milions d’euros aconseguits, 56 milions han estat per a 374 empreses de Barcelona; 9,75 per a 65 empreses de Tarragona; 5,25 per a 35 empreses de Lleida, i quatre milions per a 26 empreses de Girona. Per sectors d’activitat, el 35% de les pimes que han aconseguit finançament ha estat del sector industrial (176), el 25% de l’agroalimentari (124), el 17% de comerç (84), el 12% de serveis (62) i l’11% de la construcció (54). Segons la dimensió de les empreses, un 19% són micro (94), un 37% són petites (185) i un 44% són de mida mitjana (221). Pimec ha considerat que, per superar dificultats de finançament, les pimes han d’introduir entitats no bancàries com proveïdors financers; negociar millor les condicions creditícies, especialment la temporalitat dels instruments financers, i millorar la gestió de la tresoreria per poder finançar correctament les necessitats a curt termini.

Summary: Pimec ajuda 500 pimes a aconseguir finançament per més de 75 milions el primer semestre


La reforma de la llei del Tribunal Constitucional que va anunciar ahir el Partit Popular ha suscitat crítiques de la majoria de l’oposició i també del president de la Generalitat, Artur Mas. El candidat del PP al 27-S, Xavier Garcia-Albiol, el va assenyalar ahir durant la presentació de la reforma, i Mas va acusar el PP de ‘voler-se carregar l’estat de dret’ amb la reforma del TC. Per Mas aquesta és una decisió ‘esperpèntica’ per a atribuir al tribunal ‘funcions que no hi pertoquen’. ‘Recorda reaccions dels anys 30, és la musica de la inquisició, no és estat de dret ni qualitat democràtica’, va declarar Mas, que va reconèixer que el PP prenia la iniciativa pensant en ell. ‘A algú li deu haver passat pel cap que em pararien els peus definitivament, han descobert la sopa d’all’, va dir amb un to sorneguer durant un sopar amb empresaris ahir al vespre. El govern troba repressiva la proposta del PP de reforma del TC La portaveu del govern català, Neus Munté, va considerar un ‘acte electoral’ la reforma del TC que proposava el PP. Munté es va queixar que el PP només fes valer ‘repressió, amenaça i por’ i va augurar que aquesta reforma era ‘inconstitucional’. Munté va acusar el govern espanyol d’utilitzar les institucions de l’estat espanyol per fer un ‘acte electoral’, i va remarcar que la prova d’això era que s’anunciava en una conferència de premsa on hi havia el candidat del PP de Catalunya al 27-S. Junqueras retreu al PP que modifiqui la llei del TC ‘expressament’ per aplicar-la contra Mas El número 5 per a Barcelona de Junts pel Sí i president d’ERC, Oriol Junqueras, va criticar que el govern espanyol modifiqués ‘expressament’ la llei del Tribunal Constitucional espanyol per aplicar-la contra Mas, Ortega i Rigau. A més, Junqueras va criticar que el PP utilitzés ‘un tribunal de nomenament polític per fer la feina que, democràticament, no era legitimat a fer’ perquè, segons que va dir, tenien un suport ‘molt minoritari’ a Catalunya. Rabell veu que la reforma del TC és un ‘gendarme exprés per a segellar la manca de llibertats’ El candidat de Catalunya Sí que es Pot, Lluís Rabell, veu que la proposta del PP per a reformar el TC és una necessitat del govern espanyol d’implantar ‘un gendarme exprés per a segellar la manca de llibertats’. Rabell denuncia que al clam social de democràcia i llibertat, el PP respon ‘amb llei mordassa, més vigilància, més policia, més tribunals i més temptatives d’arrabassar les conquestes dels nostres pares’. Iceta considera la proposta del PP una ‘operació partidista’ El cap de llista del PSC, Miquel Iceta, ha criticat la proposta del PP de reformar el Tribunal Constitucional perquè la considera ‘una operació per a facilitar la campanya del candidat Xavier Garcia Albiol’. Ha dit: ‘Aquesta maniobra és sectària, partidista i oportunista perquè pretén de judicialitzar la política i aquest és el pitjor dels camins. Els socialistes no secundaran la reforma del tribunal espanyol’.

Summary: Crítiques generalitzades a la proposta del PP de reforma del TC


La façana del parlament balear ja torna a lluir el llaç groc per demanar l’alliberament dels presos polítics. El símbol antirepressiu s’ha col·locat en un dels balcons dels despatxos que ocupen els diputats de Més per Mallorca. Precisament, han estat els diputats els encarregats de tornar-lo a posar abans que comencés el nou període de sessions. L’anterior llaç es va retirar arran de la prohibició de la Junta Electoral espanyola d’exhibir-lo durant el període electoral arran d’una denúncia d’un partit d’extrema dreta. Després de penjar el llaç, el portaveu ecosobiranista Miquel Ensenyat ha dit que el llaç groc era un símbol de denúncia emparat per la llibertat d’expressió i ha recordat que qui no en compartís el significat tenia ‘infinites formes d’expressar-ho, però mai ocultant o negant l’expressió de qui pensa diferent’. Ensenyat també ha fet retrets als qui en promouen la retirada: ‘El llaç groc no va en contra de res ni de ningú; és un símbol que reclama llibertat per les persones que pateixen l’empresonament, l’exili i la repressió a causa de les seves idees polítiques.’ En aquest context, Ensenyat ha lamentat el posicionament dels partits que s’oposen als llaços perquè avalen la repressió i la vulneració dels drets humans.

Summary: El llaç groc torna a la façana del Parlament de les Illes Balears


El cardenal arquebisbe de Barcelona, Joan Josep Omella, ha destapat que va fer de mitjancer entre el president del govern espanyol, Mariano Rajoy, i el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, entre la convocatòria de l’1-O i els dies previs a la declaració d’independència. ‘He fet com he pogut, vaig parlar amb els uns i els altres en aquells moments de tensió’, ha reconegut avui dissabte al programa ‘El Divan de Sílvia Cóppulo’ a Catalunya Ràdio. ‘Rajoy em va escoltar molt bé. I també el senyor Puigdemont. Tant l’un com l’altre’, ha precisat el cardenal arquebisbe de Barcelona, que també ha criticat la presó preventiva dels dirigents independentistes per ser ‘excessiva’. ‘Una presó preventiva tan llarga et crea molts interrogants. El millor seria fer el judici com més aviat possible o que almenys estiguessin a prop de Catalunya o a casa seva esperant el judici’, ha dit.

Summary: Omella va fer de mitjancer entre Rajoy i Puigdemont l’octubre


El president dels Estats Units, Donald Trump, ha anunciat aquest divendres la creació de la Força Espacial dins de les Forces Armades del país, que se suma a l’Exèrcit de Terra, a la Marina, a la força Aèria, als Marines i a la Guàrdia Nacional. ‘Avui marquem una fita històrica en inaugurar oficialment una nova branca de les nostres Forces Armades. És un moment molt gran i important. Es diu Força Espacial’, ha comunicat durant la cerimònia de la signatura del pressupost de Defensa. Així mateix, ha anunciat que la Força Espacial estarà liderada pel general de la Força Aèria John Raymond i que, el 2020, comptarà amb un pressupost de 40 milions de dòlars i una plantilla de dos-centes persones. Trump va ordenar la creació de la Força Espacial al setembre del 2018. ‘Per defensar els Estats Units no n’hi ha prou amb tenir presència a l’espai, hem de tenir el domini de l’espai’, va argumentar Trump.

Summary: Trump anuncia la creació oficial de la Força Espacial nord-americana


Més per Menorca ha lamentat en un comunicat que el govern espanyol no hagués ofert abans els ports de Palma i de Maó perquè hi desembarquin els migrants a bord de l’Open Arms. El govern espanyol va oferir-ho ahir, disset dies després que el vaixell demanés un port segur, i rectificant l’oferta prèvia de desembarcar a Algesires (Andalusia), que l’ONG havia refusat perquè és massa lluny. Més per Menorca ha assenyalat que, més enllà de qualsevol consideració sobre política migratòria, ‘s’imposa una norma humanitària bàsica que és rescatar i protegir a les persones que corren perill de perdre la vida al mar’. La formació ha criticat als països, autoritats i formacions polítiques que ignoren aquesta ‘norma ètica bàsica’ i se cenyeixen a arguments relacionats amb les màfies del tràfic de persones o a les quotes d’acolliment per països. El diputat al parlament de Més per Menorca, Josep Castells, ha recordat que, quan hi ha el perill que morin persones en el mar, ‘només hi ha una consideració, i és salvar vides’. Castells ha agraït el gest del govern espanyol, encara que arribi ‘massa tard’ i ja quan la situació a bord del vaixell és ‘desesperant’. Tanmateix, ha opinat que ‘és molt difícil que l’ONG pugui acceptar l’oferiment perquè la situació dins del vaixell dificulta la singladura’, la distància que pot recórrer una embarcació en 24 hores. A més, ha dit que el govern espanyol ha perdut ‘una gran oportunitat’ per a desmarcar-se del paper que han assumit altres governs de la Unió Europea. L’ONG ha demanat avui que, si finalment han d’anar al port de Palma, l’estat espanyol i l’italià li facilitin els mitjans necessaris, ja que no veuen viable fer el trajecte de tres dies en les condicions psicològiques i físiques dels migrants en una embarcació de les característiques de l’Open Arms.

Summary: Més per Menorca critica Sánchez per no haver ofert abans els ports de Palma i Maó a l’Open Arms


El referèndum sobre el model d’estat, monàrquic o republicà, que ha començat a les nou del matí a Valldemossa, ha acabat a les dues amb la participació de 123 persones amb 97 vots favorables a la república, 25 a la monarquia i un vot en blanc. La franja d’edat que més ha votat és la compresa entre els 41 i els 60 anys, seguida per les persones de més de 61 anys. Només han votat dues persones entre els 16 i els 25 anys. Els organitzadors destaquen la participació i recorden que el cens electoral del municipi no arriba a les dues mil persones. Davant l’atenta mirada de la premsa, ara hem acabat el recompte i els resultats són:Monarquia 25República 97En Blanc 1Han votat 123 persones!! 58 dones i 65 homes. De 16 a 25 anys: 2 vots//de 26 a 40: 10 vots//de 41 a 60: 65 vots//de 61 o més: 46 vots pic.twitter.com/y5wwgFBoqy — la Valldemossa que Volem. 🎗 (@valldemossa_vqv) March 31, 2019 La Valldemossa que Volem, que governa el consistori, ha promogut una consulta marcada per la polèmica que va ser suspesa en un primer moment per la Junta Electoral de Palma. Una decisió esmenada més tard per la Junta Electoral de les Illes Balears. L’onada de referèndums s’ha estès a onze municipis i de moment només el d’Artà ha estat prohibit per la Junta Electoral. Davant la polèmica, l’Obra Cultural Balear (OCB) ha decidit d’oferir empara legal en aquestes consultes. Començam el #Referèndum sobre el model d’estat amb el primer votant. Som al Mercadet, al costat del dels pollastres! Us hi esperam! #ReferèndumMonarquia #ReferèndumRepública #FestaDeLaDemocràcia pic.twitter.com/rW7TSPWr3v — la Valldemossa que Volem. 🎗 (@valldemossa_vqv) March 31, 2019 Taula rodona Sota el títol ‘Model d’Estat i Conseqüències als Municipis’ es va fer ahir una taula rodona organitzada per la Valldemossa que Volem. Hi van assistir nombrosos representants polítics i culturals com ara Fina Santiago, Juli Dalmau, Marçal Isern, Alberto Jarabo o Mateu ‘Xurí‘. El públic va omplir la sala. Moltes gràcies a tots per la vostra presència a la taula redona👏🏾👏🏾. Interessants i necessàries reflexions sobre el model d’estat i el municipalisme. Ens veim al referèndum demà de 9h a 14h al mercadet! 🗳🗳 pic.twitter.com/097MI103PK — la Valldemossa que Volem. 🎗 (@valldemossa_vqv) March 30, 2019 Retiren llaços grocs La Policia Local de Valldemossa va retirar ahir llaços grocs de les tanques d’una finca privada del poble on també figurava una pancarta recordant el referèndum sobre el model d’estat que es fa al municipi. Alguns veïns van denunciar aquests fets i denuncien que es vol limitar la llibertat d’expressió. A més han anunciat accions per esclarir perquè s’ha decidit la retirada dels llaços per part de les autoritats municipals. Fotografia: Diari de Balears

Summary: El referèndum de Valldemossa acaba amb una clara victòria republicana


Demà a la tarda, els carrers del centre de Barcelona s’ompliran de gom a gom. Amb el lema ‘No tinc por‘, hi ha previst que milers de persones es manifestin per mostrar el rebuig als atemptats de Barcelona i Cambrils i a favor de la pau. La manifestació començarà a les sis de la tarda i anirà des de la cruïlla de la Diagonal amb passeig de Gràcia, fins a la plaça de Catalunya. A l’altura de la Gran Via de les Corts Catalanes hi haurà la capçalera, que estarà ocupada per agents dels Mossos d’Esquadra, membres del servei d’emergències, bombers i representants d’altres cossos que van tenir un paper clau en l’atenció de les víctimes. A la plaça de Catalunya hi haurà un escenari on es farà l’acte final. Tot i que la manifestació és convocada pel govern de la Generalitat i l’Ajuntament de Barcelona, la voluntat dels organitzadors és que el protagonisme sigui ciutadà en tot moment. És per això que no hi haurà parlaments de les autoritats. Tenint en compte que la convocatòria es preveu massiva, us expliquem tot allò que heu de saber per poder moure-us amb comoditat i seguretat pel centre de Barcelona si hi voleu prendre part. A les 16.00, la manifestació sense Felipe VI ni Rajoy Més de 170 entitats vinculades a la pau i a la justícia social han convocat una manifestació de suport a les víctimes dels atemptats de Barcelona i Cambrils demà a les quatre de la tarda a la Rambla de Catalunya de Barcelona (cantonada amb carrer d’Aragó). El lema de la convocatòria és ‘Les vostres polítiques, les nostres morts. Pau, solidaritat i convivència en la diversitat’. Els organitzadors demanen als manifestants que vagin de blau, com a símbol de la Mediterrània, cruïlla de cultures. Aquesta concentració alternativa vol donar resposta a les peticions d’alguns sectors que no volen veure Felipe VI ni el president del govern espanyol a la manifestació unitària. En el manifest, els organitzadors denuncien ‘la hipocresia de líders i representants polítics, del govern espanyol i de la monarquia’ espanyola que, ‘amb les seves polítiques, promouen guerres, i alimenten conflictes armats, mitjançant la venda i el comerç d’armes a països com l’Aràbia Saudita que apliquen polítiques repressives i antiterroristes que fomenten l’espiral de violència’. Estelades, crespons i samarretes blaves La simbologia serà un element cabdal de la manifestació, més encara després que s’hagi confirmat l’assistència de Felipe VI i Mariano Rajoy a la manifestació de les sis de la tarda. L’Assemblea Nacional Catalana ha fet una crida pública a participar en la manifestació i ha demanat que qui dugui senyeres i estelades hi afegeixi un crespó negre com a homenatge a les víctimes. A més, demana que qui pugui hi acudeixi amb una samarreta blava, seguint la crida ‘#AnemDeBlau per la pau’. Amb el lema #AnemDeBlau per la pau, aquests últims dies ha anat creixent per les xarxes socials la crida perquè els manifestants es posin roba blava per anar a la manifestació. Més d’un centenar d’entitats s’han sumat a la iniciativa. D’aquesta manera volen fer palesa la diferència amb altres assistents, com el rei espanyol, i que sigui la ciutadania, i no pas les autoritats, qui protagonitzi aquesta marxa per la pau i contra els atemptats. Què han de fer els assistents? Protecció Civil i els Bombers recomanen que els manifestants duguin els peus protegits i roba còmoda. També aconsellen que tots els assistents duguin la documentació, segueixin les ordres dels organitzadors i la informació oficial, tinguin localitzades les sortides d’emergències i que sempre acordin un punt de trobada amb els seus acompanyants. També es recomana que als nens se’ls posin braçalets amb el nom i un telèfon de contacte. #NoTincPor Dissabte Consells #ProteccioCivilpic.twitter.com/g9utLq2eJ0 — EmergènciesCatalunya (@emergenciescat) 24 d’agost de 2017 Els Mossos d’Esquadra també han demanat que els assistents evitin tant com puguin de generar alarma o angoixa. Recomanen, per exemple, que no es portin motxilles per evitar cap situació d’alarma si alguna quedés abandonada. Per la seva banda, el govern ha fet una crida a l’ús racional del telèfon mòbil durant la manifestació per intentar evitar el col·lapse de la xarxa i poder garantir el servei en cas d’emergència. A causa de la manifestació, diversos carrers del centre de la ciutat quedaran tallats. És per això que es recomana que la gent faci servir el transport públic i que, en la mesura del possible, arribi a peu al punt de trobada, als Jardinets de Gràcia. També s’aconsella de preveure un temps addicional per al desplaçament, com en qualsevol esdeveniment massiu. Les estacions de Bicing dels voltants de la plaça de Catalunya no funcionaran entre les sis del matí i les vuit del vespre de dissabte. Quins metros s’han d’agafar? El servei de metro es reforçarà un 40% durant la tarda del dissabte, entre la una del migdia i les deu de la nit. Tot i això, s’aconsella que a partir de la tarda s’evitin les estacions de Diagonal (L3 i L5), Passeig de Gràcia (L2, L3 i L4) i Catalunya (L1 i L3). Es recomana, en canvi, l’ús de les parades de Verdaguer (L4 i L5), Girona (L4), Universitat (L1 i L2) i Urquinaona (L1 i L4). L’objectiu és que els intervals entre trens siguin d’uns quatre minuts i mig. També hi haurà un desplegament especial de personal i seguretat per a ordenar la mobilitat abans i després de la manifestació. Cal tenir en compte que, durant aquest mes d’agost, hi ha obres de millora a les línies 1 (entre Torras i Bages i Fondo) i 3 (entre Lesseps i Vall d’Hebron) de metro. Es podrà accedir al centre des de la part nord amb la línia 5 des de Vall d’Hebron o la 4 des de Trinitat Nova fins a Verdaguer. Des de Santa Coloma de Gramenet, l’L9 Nord permet enllaçar amb l’L1 a la Sagrera. Hi haurà desviaments a les línies de bus Els qui decideixin d’anar amb bus han de tenir present que gairebé una trentena de línies de bus i bus turístic que passen pel centre seran desviades per la manifestació. Entre les quatre de la tarda i les nou del vespre hi haurà desviacions o limitacions de recorregut en les línies regulars següents: H8, H10, H12, H16, V13, V15, V17, 6, 7, 19, 20, 22, 24, 33, 34, 41, 42, 47, 50, 54, 55, 59, 62, 66, 67, 68 i 91. Pel que fa al bus turístic, es veuran afectades les línies vermella, verda i blava. Servei reforçat de FGC i Renfe Els Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya també reforçaran el servei. D’una banda, la línia Barcelona-Vallès oferirà un servei especial a partir del migdia i fins que acabi la manifestació. Per la seva banda, la línia Llobregat-Anoia circularà en horari de dia feiner. A més, es duplicarà la capacitat de la major part dels trens, que passarà dels tres cotxes als sis. Pel que fa a Renfe, circularan cinquanta trens addicionals entre les dues de la tarda i les cinc, a les hores de màxima afluència de passatgers d’entrada a Barcelona. També hi haurà un servei reforçat entre les set de la tarda i les deu de la nit per a facilitar la sortida de la ciutat dels assistents. Anomalies en les zones d’aparcament Per facilitar l’estacionament dels manifestants que arribin de fora de l’Àrea Metropolitana en autocar, es permetrà, de manera excepcional, que s’aparquin aquests vehicles en alguns carrers propers a la manifestació durant tot el dia al carril dret de circulació. En canvi, es prohibirà l’estacionament de vehicles a partir de les sis del matí d’aquest dissabte a: passeig de Gràcia (entre Sèneca i avinguda Diagonal), plaça de Catalunya, Fontanella, Casp (de passeig de Gràcia a Llúria) i Diputació, al costat mar (de Pau Claris a passeig de Gràcia). Si dissabte us heu d’informar sobre com arribar a la manifestació #NoTincPor, el 012 us atendrà de 8 h a 22 h ☎ https://t.co/UgJmtgA3al pic.twitter.com/u3oN6qxV2G — 012 (@012) 25 d’agost de 2017 Abans, durant i després de la manifestació és molt important de fer cas de les informacions oficials i les indicacions que donaran els agents de seguretat sobre el terreny. A més, en tot moment es podrà seguir l’estat del transport o estar al cas de qualsevol incidència per mitjà dels perfils de Twitter @TMBinfo, @mossos, @emergenciescat, @bomberscat o @BCN_bombers.

Summary: Tot allò que cal saber per anar a la manifestació del ‘No tinc por’


Aquest cap de setmana ha estat la festa grossa dels castellers, amb el Concurs de Tarragona. Al Tàrraco Arena, hi han participat trenta-una colles castelleres, més de dotze mil espectadors i quatre-cents mitjans acreditats provinents de tots els punts del planeta per veure castells de gamma extra i construccions inèdites. En la jornada d’ahir, els Moixiganguers d’Igualada i els Xiquets de Reus van encapçalar les classificacions el primer dia del Concurs de Castells. Amb els castells d’avui, la Colla Vella dels Xiquets de Valls han aconseguit 9.690 punts, que els ha fet guanyar el concurs. La darrera vegada que havien guanyat era l’any 2000. La Colla Vella ha trencat, doncs, l’hegemonia dels Castellers de Vilafranca, que han estat segons, amb 8.070 punts. La Jove de Tarragona, amb 7.090 punts, ha estat tercera i els Capgrosos de Mataró, quarts, amb 6.040 punts. Ací podeu consultar la classificació final: Així queda la classificació final de la XXVII edició del Concurs de Castells de Tarragona, encapçalada per:1. @collavella 2. @Verds3. @JoveDeTarragona4. @capgrossos5. @JovesValls 6. @xiquetstgn7. @borinots8. @xiquets i @moixiganguers10. @Marrecs#ConcursTGN18 #castellers pic.twitter.com/lxWQNBSfOu — Concurs de Castells (@concurscastells) October 7, 2018 Més informació: Tot allò que cal saber sobre el Concurs de Castells de Tarragona

Summary: La Vella de Valls guanya el Concurs de Castells divuit anys després


VALÈNCIA, 18 (EUROPA PRESS) La vicepresidenta i portaveu del Consell, Mónica Oltra, ha assegurat este dimarts que espera que el PSOE no facilite la investidura de Mariano Rajoy com a president ja que creu que caldria evitar un govern que ha instal·lat la “corrupció” a Espanya i, tot i que ha recalcat que ella no li diu a cap partit el que ha de fer, sí que ha afirmat: “El PSOE vorà el que fa, però si faciliten la investidura, en este pecat portarem tots la penitència”. Així s’ha pronunciat en declaracions als mitjans en Tavernes de la Valldigna, on s’ha reunit amb l’alcalde i ha visitat un centre ocupacional per a persones amb diversitat funcional, en ser preguntada per què espera del PSOE en relació amb la investidura de Rajoy. Segons la seua opinió, cal evitar un govern del PP perquè “no és bo per als valencians ni per a la resta d’Espanya”. “El PSOE vorà el que fa. No li dic a cap partit el que ha de fer, però si faciliten la investidura de Rajoy, en este pecat portarem tots la penitència”, ha dit, per a afegir que, en tot cas, el govern valencià sorgit de l’Acord del Botànic estarà “en la salut i la malaltia”. En esta línia ha indicat que el Govern del Botànic, “mentre es complisca el pacte, i s’està fent molt bé, és en la salut i la malaltia i si hem de passar la malaltia de Rajoy, la passarem”. Oltra ha avançat que possiblement la setmana que ve se signarà l’ampliació de l’acord. Alhora, la vicepresidenta ha confiat que no es facilite un govern de Rajoy perquè ha recordat que, en el primer debat d’investidura, quan no va aconseguir els vots, “va dir molt clarament que el finançament dels valencians no era una prioritat per a ell”. “Des del punt de vista del govern i dels quals estem en institucions hauríem d’intentar evitar que un president que diu que no som una prioritat fora president d’Espanya”, ha manifestat, ja que ha reiterat que, segons han dit altres vegades, els valencians “no volem ser més que ningú, però estem farts de ser sempre menys que tots i de ser l’últim de la fila”. EIXIR DE LA “INVISIBILITAT” Segons la seua opinió, “necessitem voler-nos un poc més o fer un poc més de pressió” perquè “quan un té bon caràcter i no posa molts problemes, és invisible per al Govern d’Espanya”. “Hem d’eixir d’esta invisibilitat”, ha considerat, i ha incidit que no creuen que un govern de Rajoy “siga una bona notícia per a este país ni per a l’Estat ni els ciutadans en general”. “És el president de les retallades; ha deixat la guardiola de les pensions que sol queden diners per a un any; ha posat la mà en les pensions per a pagar altres coses perquè no ha gestionat com correspon i perquè ha baixat els impostos a qui més té”, ha manifestat, per a subratllar que Rajoy “està on està per la corrupció” i ha advertit que “un país que tolera un govern corrupte es puja a un tren que porta a un estat fallit”. Per a Oltra, “l’única manera de regenerar-se un partit com el PP és passar a l’oposició” perquè, segons ha asseverat, el considerat líder de la trama Gürtel, Francisco Correa, ha declarat en el primer dels judicis en l’Audiència Nacional que el 2004 la xarxa “deixa d’operar amb el Govern d’Espanya perquè hi ha canvi de govern i se seguirà robant on governava el PP”. Per esta raó, sosté que “l’única manera que deixen de robar és que no estiguen en cap govern i es regeneren”, amb el pren del relleu per part de gent nova del partit.

Summary: Oltra al PSOE: ‘Si facilita la investidura de Rajoy, en aquest pecat portarem la penitència’


Estàtua de Crist Rei Turó de Crist Rei Mapa a Google Dalt un turó sota el qual s’estenen les ciutats d’El Paso (EUA) i Ciudad Juárez (Mèxic) s’alça d’ençà del 1939 una monumental estàtua del Crist Rei de 18 metres d’altura i 2,7 metres de base. Convertit aquests últims anys en un privilegiat espectador de pedra de la croada del president nord-americà Donald Trump contra el pas d’immigrants a la frontera, aquest imponent lloc de pelegrinatge dels catòlics dels voltants va ser construït in situ durant dos anys, amb acer i pedra calcària de prop d’Austin, per un escultor català molt desconegut a la seva terra. Urbici Soler Manonelles va néixer a Ferran (Segarra) el 21 de juny de 1890 i, poc després, es va traslladar amb la família a la vila de Gràcia, on el seu pas pels Lluïsos va fer-lo entrar en contacte amb les tradicions religiosa i popular catalana, dos eixos de la seva vida i obra. Interessat per l’escultura, va decidir de perfeccionar estudis a Munic i el 1925 va rebre l’oferiment de l’arquitecte argentí Jorge Bunge, amb qui havia establert amistat justament a Baviera, per anar sis mesos a l’Argentina a treballar en la decoració d’uns quants edificis governamentals. Va decidir de travessar l’Atlàntic i, sense saber-ho, va deixar enrere per sempre més el seu país: no va trepitjar mai més Catalunya, però sempre més ‘exercirà desacomplexadament de català, col·laborarà amb les revistes dels casals catalans i es relacionarà amb els seus compatriotes adscrits al catalanisme més radical’, explica Carme Diví. Un d’aquests compatriotes va ser el pintor Ramon Subirats (1891-1942), resident a l’Argentina com ell, amb qui va decidir de voltar per l’Amèrica Llatina fent escultures de cares i busts d’indígenes, aplegats en la seva col·lecció més important, ‘El món’. El periple el va dur fins a Califòrnia, on va fer amistat amb el músic Xavier Cugat i amb el muralista mexicà Diego Rivera i la seva companya, la famosa pintora Frida Kahlo. I quan va sospesar de tornar al Vell Continent amb la seva obra, l’esclat de la guerra del 1936-1939 l’en va dissuadir. En aquella època va conèixer un altre català, el pare Lourdes Costa de la parròquia de Smeltertown (que cobria les dues bandes del Rio Grande), que tenia al cap d’erigir al turó del Crist Rei d’El Paso una estàtua de Crist seguint la crida papal de commemorar-ne el dinovè centenari. ‘El pare Costa tenia la visió i Urbici Soler els mitjans per a inspirar la gent que vivia en aquella cruïlla de tres estats  amb un símbol durador d’esperança i pau’, deien Bernice Zuniga i Terri Fout. Tot i alguna reticència, Soler va acceptar l’encàrrec de l’obra més monumental de la seva carrera: un Crist esculpit que expressa sentiments de pau en compte de patiment, per voluntat expressa de l’autor. Aquesta Estàtua de la Llibertat del sud es va consagrar el 1940. Amb la feina enllestida, l’escultor va continuar la seva peregrinació artística particular per Amèrica, fins que el 1944 va tornar a El Paso, on es va construir una petita casa als peus del Crist Rei i va exercir de professor a la Universitat de Texas fins a la mort, el 15 de gener de 1953. I una mica més: El 1983, la Texas Historical Commission va posar una fita, amb placa inclosa, a la sepultura d’Urbici Soler al cementiri d’Evergreen, a El Paso. · Què és Com a casa? · Tots els articles · Suggeriments per a la secció: marti.crespo@partal.cat

Summary: Una ‘Estàtua de la Llibertat’ a la frontera sud dels EUA


Investigadors de l’Institut de Recerca contra la Leucèmia Josep Carreras han descobert que una cèl·lula leucèmica de tipus B és capaç de transformar-se en una cèl·lula diferent i no cancerosa, un macròfag. La cèl·lula leucèmica es transforma mitjançant canvis epigenètics -modificacions químiques que controlen l’expressió dels gens- i, per tant, adquireix una nova identitat cel·lular. Ho recullen en un article publicat a la revista Leukemia pel grup del doctor Manel Esteller, director de l’institut, investigador ICREA i catedràtic de la Universitat de Barcelona. Recentment s’ha descobert que en càncer pot ocórrer un fenomen extraordinari: un tipus de cèl·lula es transforma en una altra cèl·lula diferent. Aquest procés es denomina ‘transdiferenciació’ i el fan servir, per exemple, els tumors humans per escapar-se de l’efecte d’un fàrmac que estava dissenyat pel primer tipus de cèl·lula. ‘Vam veure que l’epigenoma de la cèl·lula original de la leucèmia, quan es transdiferencia, canvia en bona part, i es ‘disfressa’ químicament per semblar un macròfag’, destaca el doctor Esteller sobre la recerca a ‘Leukemia’. ‘El descobriment podria tenir aplicacions per evitar l’emergència de resistències als tractaments oncològics amb fàrmacs: si bloquegéssim els canvis epigenètics identificats, la leucèmia no podria seleccionar l’estratègia de la transdiferenciació per escapar-se de l’efecte antitumoral del medicament i la teràpia seria més efectiva’, afegeix l’investigador.

Summary: Descobreixen que cèl·lules de leucèmia es transformen en altres de no canceroses per escapar-se de l’efecte dels fàrmacs


Poble Lliure ha decidit d’apartar-se dels òrgans de direcció nacional de la CUP, tot i que garanteix que continua defensant-ne el projecte polític. Ho han dit a VilaWeb fonts de Poble Lliure, que expliquen d’aquesta manera la seva absència al nou secretariat nacional de la CUP. De les quinze persones que l’ocupen, no n’hi ha cap que tingui carnet de Poble Lliure, i n’hi ha quatre (set, si es compten els suplents) que són militants d’Endavant OSAN, l’altra ànima de l’esquerra independentista. El procés de renovació del secretariat nacional va començar al juliol, quan a l’assemblea organitzativa de Celrà es va aprovar de formar un grup per a bastir una candidatura de consens. Aquest grup, anomenat Equip 50/60, perquè l’havien de conformar entre cinquanta i seixanta militants (tot i que al final s’hi van apuntar més de noranta), es va constituir amb les propostes de les assemblees territorials de la CUP. Segons que explica una participant de l’Equip 50/60, tots els militants que hi participaven i van demanar de presentar-se al secretariat van poder fer-ho, un pas que no va fer cap militant de Poble Lliure. ‘No s’ha rebutjat cap candidatura’, recalca. Arran d’aquest procés, a la renovació del secretariat s’hi va presentar una candidatura conjunta d’onze membres (amb quatre suplents) i quatre d’individuals, les persones justes per a les quinze places disponibles. Fonts de Poble Lliure expliquen que la decisió de no participar en la renovació del secretariat de la CUP –que contraposen a la d’Endavant OSAN de presentar-hi un gran nombre de persones amb carnet– respon a la voluntat que siguin els militants de la CUP sense adscripció en altres espais els qui en guiïn la direcció. ‘No pot ser que la CUP sigui una suma de dues ànimes. Hi ha gent que es reclama no adscrita a cap de les dues i és hora que faci un pas endavant’, diuen. Amb tot, recalquen que continuen volent formar part del projecte polític i ho exemplifiquen amb el seu suport a les llistes electorals de la CUP al parlament i el congrés espanyol. Segons que diuen, Poble Lliure prefereix dedicar esforços a altres espais, com ara organitzar actes propis al territori, participar en el Consell per la República i organitzar la Convenció Republicana del Sobiranisme Progressista, una iniciativa impulsada per membres d’ERC, EUiA, Sobiranistes, la Crida i Poble Lliure. Els seus militants també continuaran participant en la CUP, però des de la base. Un secretariat nacional d’arrel local A diferència de l’anterior secretariat nacional, on destacava la presència d’ex-diputats, els membres de la nova direcció provenen eminentment del món local, i en molts casos han passat per les organitzacions juvenils de l’esquerra independentista i la xarxa de casals i ateneus. Segons fonts de l’Equip 50/60, la raó d’aquest canvi és que la renovació s’ha fet des de les assemblees territorials, que han prioritzat perfils amb llarga experiència orgànica. Els membres del nou secretariat nacional són Dayana Santiago, Anna Saliente, Maria Rovira, Laia Sentís, Sílvia Pagès, José Juan Almansa, Edgar Fernández, Joan López, Pau Juvillà, Ivà Gallego, Francesc Gabarrell, Hugo Alvira, Sylvia Barragán, Aitor Blanc i Fabià Díaz-Cortés.

Summary: Poble Lliure es despenja de la direcció de la CUP


El metge Oriol Mitjà, el físic Àlex Arenas, el científic de dades Joe Brew, el professor Xavier Rodó i una seixantena més de científics dels Països Catalans i de tot l’estat espanyol signen un article conjunt a The Lancet, la revista mèdica més prestigiosa del món, en què demanen al govern espanyol que apliqui urgentment un confinament total. Altrament, alerten d’una saturació de tot el sistema hospitalari que es pot allargar fins a final d’abril. Segueixen la línia argumental que ja van exposar al govern de Pedro Sánchez ara fa una setmana amb aquesta carta. ‘Ens agradaria expressar la nostra preocupació per la limitada capacitat de les mesures preses pel govern espanyol per a controlar de manera efectiva la Covid-19 i per a aturar el creixement exponencial de nous casos’, diuen en l’article. Alerten que la saturació del sistema de salut es pot allargar fins al 24 d’abril. ‘Demanem al govern espanyol que apliqui tan de pressa com sigui possible unes mesures més dràstiques per a minimitzar l’impacte de la pandèmia entre la població.’ I per això proposen una colla de mesures, com ara aïllar tots els territoris on hi hagi hagut més de cent casos per cada 100.000 habitants durant els darrers set dies, és a dir, tancar-los totalment i confinar-hi tota la població, tret de la gent que presti serveis essencials, com ara els relacionats amb els serveis hospitalaris i de salut. I fer-ho durant un període de 15 a 21 dies. Això voldria dir aplicar-ho a Catalunya, la Rioja, Madrid, Navarra, el País Basc, Castella – la Manxa i Castella i Lleó. Per a la resta de les comunitats autònomes, aquests experts proposen que la reducció de la mobilitat es mantingui en el nivell actual, tot vigilant l’augment que hi pugui haver en la proporció de casos sobre el total de població. I afegeixen que tot el trànsit interregional tant per terra com per mar i aire que no sigui essencial s’ha d’interrompre durant quinze dies. Afegeixen que aquestes mesures, combinades amb una aplicació intensiva dels tests de detecció dels casos sospitosos de Covid-19, ha demostrat tenir uns bons resultats. Caldria, a més, proveir els professionals sanitaris d’un canal suplementari de material de protecció, oimés tenint en compte que hi ha estudis recents que demostren la capacitat de contagi del coronavirurs mitjançant els cabells i les parpelles. Recorden que totes aquestes mesures que proposen no implicarien pas l’eradicació de la Covid-19 a l’estat espanyol durant el primer mes d’aplicació, i que a més caldria bastir un sistema sòlid de supervisió i vigilància per a recollir informació epidemiològica fins a un nivell individual. Per a això cal desenvolupar un sistema universal d’aplicacions per a mòbils perquè cadascú pugui reportar quins símptomes té i incrementar la capacitat de realització de proves de la Covid-19 per a un aïllament ràpid dels malalts amb símptomes. I acaben amb un prec: ‘Demanem al govern espanyol que faciliti a la comunitat científica l’accés a la informació sobre el brot, a més de proporcionar suport en intel·ligència artificial per a la simulació i també la creació de grups de suport que coordinin una resposta científica que sigui comprensible, objectiva i transparent.’

Summary: Article urgent d’Oriol Mitjà i desenes de científics per a interpel·lar Sánchez a la revista mèdica més prestigiosa


La portaveu d’ERC, Marta Vilalta, ha anunciat que els republicans havien acordat amb el PSOE una mesa de negociació entre governs per a resoldre el conflicte polític entre Catalunya i Espanya. ‘Estem intentant donar forma al “Sit and talk”, que és el que la ciutadania ha expressat als carrers els últims mesos’, ha dit. ‘Som escèptics i no som ingenus’, ha afegit sobre la desconfiança d’ERC amb el PSOE. En aquesta mesa de negociació, ha dit, s’hi ha de parlar dels ‘grans consensos de país’, en referència a l’amnistia i l’autodeterminació, i ha instat l’independentisme a seure-hi, en referència a JxCat. Així mateix, ha celebrat que el PSOE hagi assumit que hi havia un conflicte polític i que, per tant, calia una solució política per a abordar-lo. A més, el diari Ara ha publicat que el pacte amb el PSOE inclou una consulta als catalans sobre el resultat de la taula de diàleg, fet que fonts d’ERC han confirmat a VilaWeb. Segons que ha dit Vilalta a la conferència de premsa, el partit considera que han arribat al final de la negociació amb el PSOE i que és l’hora de posar la decisió sobre la investidura de Pedro Sánchez en mans del consell nacional, convocat dijous, 2 de gener, a les cinc de la tarda. En aquest sentit, ha assegurat que l’equip negociador d’ERC havia complert allò que havien dit durant la campanya i al programa electoral. Respecte de la possibilitat que el ple d’investidura comenci el mateix dia, ha descartat de valorar-ho i ha dit que no depenia d’ERC. També ha dit que no hi havia cap acord amb els socialistes per a donar estabilitat parlamentària al govern espanyol ni per al pressupost. Vilalta ha comparegut en conferència de premsa una hora després de l’hora de convocatòria, després de la reunió de l’executiva del partit, que ha durat més de tres hores. ERC ha avaluat l’escrit d’al·legacions de l’advocacia de l’estat espanyol respecte del cas d’Oriol Junqueras. ‘Estem segurs que els òrgans judicials de l’estat no faran altra cosa que complir i acatar aquesta sentència’, ha dit. Divendres hi ha prevista una reunió de la Junta Electoral espanyola (JEC), que pot decidir d’executar la inhabilitació de Junqueras i privar-li de l’escó al Parlament Europeu abans que s’hi pronunciï el Tribunal Suprem espanyol. Davant d’aquesta possibilitat, Vilalta ha reiterat que esperava que es complís la sentència del Tribunal de Luxemburg. La JEC també té damunt la taula la petició del PP, Ciutadans i Vox de fer efectiva immediatament la inhabilitació del president de la Generalitat, Quim Torra, sense esperar el recurs que la defensa pot presentar al Suprem contra la sentència condemnatòria del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya.

Summary: ERC acorda amb el PSOE una taula de negociació entre governs


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha fet una crida a que s’acabin ‘ara mateix’ els incidents que s’han produït aquesta nit al centre de Barcelona, que ha atribuït a ‘grups d’infiltrats i provocadors’, com ja havia fet el conseller d’Interior, Miquel Buch, en una roda de premsa prèvia. En una compareixença extraordinària a TV3 passades les 12 de la nit, ha condemnat la violència, com li ha demanat el president del govern espanyol, Pedro Sánchez, ha recordat que l’independentisme és pacífic i ha advertit de ‘no caure en el parany’ que segons ell, suposa la violència. Com a exemple, ha posat el referèndum de l’1-O en que l’independentisme va derrotar l’estat ‘sense destrossar res’. Durant la seva breu alocució, ha evitat fer qualsevol referència crítica a l’actuació dels Mossos i s’ha limitat a defensar el dret a protestar contra la sentència, però ‘sense cremar cotxes’. Torra ha acabat demanant ‘serenitat, determinació, civisme i no violència’. Vegeu la intervenció de Torra.

Summary: Torra demana calma, atribueix la violència als infiltrats i evita fer autocrítica