Hem entrat de ple en el moment decisiu de la independència. Després de la declaració suspesa dimarts al parlament pel president Carles Puigdemont, s’ha obert un període d’incertesa amb oferta de diàleg que el govern espanyol s’ha encarregat de refusar ràpidament. S’anuncien els primers passos per a aplicar l’article 155 de la constitució espanyola, que pot conduir a la suspensió de l’autonomia. En aquesta cruïlla històrica, el paper dels Mossos d’Esquadra pot ser decisiu, com ja ho va ser el dia del referèndum. Parlem amb el conseller d’Interior, Joaquim Forn, dels desafiaments actuals i futurs en matèria de seguretat a Catalunya. Hi haurà xoc de policies quan es disputin dues legalitats simultànies? Comencem preguntant per les confusions d’aquesta setmana. —Som independents o encara no? —El parlament ha aprovat la declaració i l’ha suspesa. Per tant, la declaració està aprovada. Tan sols s’ha fet una suspensió dels efectes. Jo crec que això és important perquè en la història de Catalunya no s’havia arribat mai tan lluny. Hi va haver una majoria que va votar la independència en el referèndum de l’1 d’octubre. I això ens permet de proclamar la independència i suspendre’n els efectes a petició del president. És una passa important que avança allò que acabarà succeint molt aviat. —I què espereu que passi? —Hem pres una decisió que puc entendre que hi hagi gent que no comparteixi. Però és important, perquè el referèndum es va guanyar de manera clara, però també és important donar una oportunitat més al diàleg després d’haver escoltat totes les veus que arriben de dins i de fora. Veurem si és possible d’arribar a cap acord. Molts actors internacionals decisius per al futur reconeixement del nostre país ens demanaven de fer aquest gest. S’ha d’entendre en aquest sentit. —Malgrat el gest de Puigdemont, l’estat ja ha començat a preparar el 155. Com cal respondre-hi? —Sense precipitació. L’estat espanyol se sent còmode en el terreny de la negació del diàleg. Hem de tenir paciència. No hem de cremar aquest moment. El president ha proposat que es nomenin dos representants per cada govern i s’accepti un mediador. És una oferta molt clara i es fa sense condicions. Cal mantenir l’oferta i que siguin ells que decideixin si volen diàleg o repressió. —És un gest pensant en aquests actors internacionals? Confieu que l’estat espanyol podrà aprofitar l’obertura d’aquest període de diàleg? —Nosaltres diem a tota la gent que pressiona, que dediquin temps a exercir les mateixes pressions a l’estat espanyol. No ens poden pressionar a nosaltres i prou. També han de pressionar en Rajoy. —Us consta que n’hi hagi, de pressions d’aquesta mena? —N’hi ha, n’hi ha. Però també és veritat que no garanteixen res. En som molt conscients, d’això. Ara, hem decidit de deixar-nos un temps –unes setmanes, va dir el president– i veure quin efecte pot tenir el gest. Si no hi ha bona resposta, serà una demostració més de l’actitud i de la manca de voluntat de l’estat espanyol. Hem de pensar que molta gent al món ara s’ha interessat per la qüestió catalana. I aquesta gent no sap tota la història que hem acumulat aquests últims anys. És bo que vegin la manera d’actuar de l’estat espanyol ara que tota l’atenció és posada aquí. És bo que tothom vegi en directe la repressió de l’estat espanyol a Catalunya. Hem vist com es prenen decisions judicials que excedeixen les competències dels òrgans que les dicten. I hem vist la repressió policíaca d’aquests últims dies. Això ho veu el món. —Als vaixells del port se’ls acabava la reserva i l’han ampliada vuit dies més. Què en penseu? —Continuen en el camí de l’amenaça i la por. En l’àmbit de la seguretat, hi ha una cosa que em preocupa més. No és tan sols l’estada d’aquests policies al port. Això és un fet molt greu, perquè el govern va demanar que marxessin perquè no els necessitàvem per a res. Tan sols han generat excitació i problemes. S’ha complert allò que vam dir que passaria. Com deia, la cosa va molt més enllà. Hi ha una voluntat claríssima de recuperar competències de seguretat a Catalunya. Són competències protegides per l’estatut. Ja vam dir que després de l’experiència de l’atemptat del 17 d’agost, el senyor Rajoy i la senyora Sáenz de Santamaria van viure aquí mateix, al departament, que l’estat espanyol havia desaparegut de Catalunya en matèria de seguretat. Se’n van adonar i faran tant com puguin per recuperar competències en aquest àmbit. —El Departament d’Interior té cap càlcul propi dels agents de policia espanyols que hi ha a Catalunya? —No. Nosaltres sabem el que ens diuen ells. Ells parlen de deu mil. Crec que és una xifra que ha anat creixent i disminuint segons les seves necessitats en cada moment. Quan han necessitat gent a l’Aragó o al País Valencià, han hagut de córrer a desplaçar-los-hi des de Catalunya. Podem parlar perfectament d’uns deu mil agents instal·lats a Catalunya. —Els Mossos d’Esquadra van incomplir les instruccions de la justícia l’1 d’octubre? —En absolut. Els Mossos van fer una actuació molt bona en compliment de les instruccions rebudes. Era un manament judicial que jo no compartia, però el cos de Mossos d’Esquadra ha complert sempre tots els manaments judicials rebuts. Allò que marca la diferència de model és la manera de complir els manaments. Nosaltres ho vam fer amb una transparència total. Vull recordar que dos o tres dies abans del referèndum ja vam explicar com actuaria la policia de Catalunya. Es va explicar amb la màxima transparència. Els Mossos d’Esquadra van tancar col·legis sense haver de recórrer a la força ni fer cap ferit. L’actuació va ser impecable. —El major Trapero ha estat acusat de sedició. Per què no us acusen a vós? —Hi ha querelles contra mi per desobediència, malversació i prevaricació. Creen el relat per poder acusar moltes més persones de sedició. Crec que començaran acusant el president de sedició i és molt possible que continuïn amb més membres del govern. Miren de crear un relat d’uns fets completament falsos. Per tant, estic molt tranquil. Sabem a què ens encarem i quins riscs tenim. Això no ens farà desistir de la nostra voluntat democràtica. No ens faran canviar d’opinió. No ens mourem del camí que vam començar. —Alguns mitjans informen aquests dies de possibles operacions militars contra la independència. Són per a espantar o teniu constància de cap hipòtesi? —A mi em costaria d’entendre que fessin això. També és cert que hi ha coses que no les hauria previstes mai i han passat. Diguem que la nostra capacitat de sorprendre’ns per les actuacions del govern espanyol comença a ser il·limitada. És important de saber que la fortalesa de l’estat és bàsicament l’ús de la força policíaca. Mentre que la nostra força és la voluntat pacífica i democràtica dels ciutadans. Crec que la nostra força ens fa guanyadors. Assumim tota mena d’amenaces, real o fictícia, amb molta tranquil·litat. —El cos de Mossos d’Esquadra ha estat intervingut? —No. És evident que no. Ho van intentar. Ho van fer d’una manera grollera. La fiscalia va decidir de nomenar un coordinador dels tres cossos policíacs. Una persona vinculada a la secretaria d’estat del govern espanyol, Pérez de los Cobos. No em canso de repetir que és un falangista. Una persona que es va presentar voluntària per al cop d’estat del 23-F al costat de Tejero. Cal que se sàpiga quina mena de gent dirigeix la policia a l’estat espanyol en ple segle XXI. Fa pensar molt que una persona així pugui dirigir la policia. És evident que el paper que ha fet aquest home aquests dies ha estat molt trist. Ho ha fet des de l’ombra. Ha tingut un comportament lamentable en la tasca de coordinació, però també perquè va ser ell qui va ordenar l’actuació de la policia espanyola i la Guàrdia Civil. Ell és el principal culpable d’aquesta actuació. També és cert que el senyor Millo hauria pogut fer alguna cosa per evitar-ho i se’n va desentendre. També va fer un paper molt trist. Caldrà demanar responsabilitats a Pérez de los Cobos per la violència de l’1 d’octubre. —Catalunya està preparada en matèria de seguretat per a la independència? Encara deuen faltar coses per a tenir-ne un control complet… —Falten coses que en aquest moment són competència de l’estat espanyol. Per exemple, el control de duanes, el servei d’estrangeria, la vigilància de fronteres… Tot això és una part important que és sota control de la policia espanyola i la Guàrdia Civil. En el moment que ens constituïm en estat independent hem de poder garantir i desplegar aquests serveis. És important que nosaltres tenim una policia integral amb un gran reconeixement a Catalunya, però també un bon reconeixement internacional. Especialment, després dels atemptats de l’agost. Podem garantir la seguretat als ciutadans de Catalunya, però també al conjunt d’Europa. Pensem que una de les demandes que rebem quan expliquem que volem ser un estat independent és la capacitat de garantir la seguretat del territori del nou estat. Ens satisfà el reconeixement internacional rebut perquè demostra que s’ha treballat en bona direcció des de fa anys. Tenim una policia equiparable a les millors policies del món. —També hi ha camp per recórrer en matèria de serveis d’informació i d’intel·ligència? —Hi ha marge de millora. Avui, els desafiaments de seguretat global s’han d’encarar amb una bona intel·ligència. I també amb l’intercanvi d’informació amb altres països i amb una bona coordinació policíaca. Nosaltres no hem tingut accés fluid a la informació policíaca dels altres països. No podem tenir interlocució amb els serveis d’intel·ligència estrangeres. Però fins i tot hem tingut problemes per a obtenir la informació que tenien els serveis d’intel·ligència estatals. La possibilitat de tenir un estat independent ens permetria d’accedir a totes aquestes xarxes d’informació. I això és molt necessari per a garantir la seguretat interna de qualsevol país. —Compartir la informació d’altri, però també cal tenir una agència d’intel·ligència pròpia? —Sí, és absolutament necessari. Nosaltres tenim la comissaria general d’informació. És evident que avui la policia ha de tenir múscul, però hi ha una part molt important per a actuar amb eficàcia, que és la intel·ligència. És una qüestió irrenunciable per a qualsevol estat o per a qualsevol policia. —La coordinació i la informació amb els altres cossos i agències ha canviat després de l’atemptat del 17 d’agost? —Encara que sembli mentida, no ha canviat res. I determinades coses fins i tot han empitjorat. Recordem perfectament què va passar arran d’una informació que es va fer arribar a alguns mitjans de comunicació aquells dies. D’on provenia aquesta informació? Del Centre d’Intel·ligència contra el Terrorisme i el Crim Organitzat (CITCO). I quina casualitat: la persona que dirigeix el CITCO és la mateixa persona que dirigia l’UDEF quan es van inventar uns informes sobre Artur Mas i Xavier Trias. Les dificultats que hem tingut són enormes. I després de l’atemptat de l’agost no ens han informat de noves alertes d’àmbit europeu. Hi ha persones que es dediquen al combat polític amb la seguretat. I això és inacceptable. —En quin moment els Mossos començaran a protegir els ciutadans dels atacs violents de la policia espanyola i la Guàrdia Civil? —Entenc que la gent es pugui fer aquesta pregunta. Però nosaltres hem de fer les coses ben fetes. Hi ha una legalitat avui que és l’espanyola i, malgrat les nostres competències, aquestes policies tenen capacitat d’actuar a Catalunya. És evident que no poden fer-ho com ho van fer l’1 d’octubre. Ens hem queixat. Però som un govern responsable i el pitjor favor que podríem fer a la policia catalana seria un enfrontament entre cossos de seguretat. Hem de ser responsables i mirar de resoldre els problemes per la via política. No té cap sentit que hi hagi tota aquesta policia al nostre país. Nosaltres hem d’assumir el cent per cent de les competències de seguretat, que són les que tenim com a policia integral. Si això es respecta, tots aquests problemes no es repetiran. —Però les situacions conflictives, veient la línia repressiva de l’estat espanyol, no es poden descartar. L’endemà de fer-se efectiva la declaració, encara més… —És evident que hi haurà situacions difícils i complicades. Però s’hauran de solucionar amb professionalitat i bona intenció. Tenim les experiències dels altres estats i, si hi ha bona voluntat i s’accepta la nova realitat política, no hi haurà cap col·lisió entre policies. —La policia de Catalunya i el Departament d’Interior reben suport de l’estranger en matèria de seguretat? —Hi ha intercanvi d’experiències amb alguns països. És normal, perquè nosaltres no som la primera policia del món. N’hi ha moltes més de les quals podem aprendre i a qui podem explicar les nostres experiències. Aquesta mena d’intercanvis són molt positius. Hi ha policies que vénen a Catalunya a aprendre. Tenim un nivell molt bo i, per tant, també hi ha policies que volen venir a aprendre de nosaltres. És un intercanvi normal. —Hi ha un suport especial d’Israel en aquesta matèria? —No és que sigui l’estat d’Israel. Hi ha contactes, intercanvis… com es fan amb més policies. Però sí. Efectivament, hi ha aquesta relació. No és pas cap secret. No és que ens ajudin, sinó que hi ha els intercanvis normals i habituals. No és res d’extraordinari ni estrany. —També sou responsable dels Bombers de Catalunya, com a conseller d’Interior. Què en penseu del paper que han tingut aquests dies? —És molt important. Els vaig felicitar fa poc en un acte amb ells. Són gent que té una feina molt important quan porten l’uniforme, i que aquests dies, en els seus moments de lleure, també l’han feta. De part meva, un doble agraïment. Són gent amb una gran vocació de servei públic. Ho demostren cada vegada en l’exercici de la seva feina, però també amb una implicació constant en les reivindicacions del país i socials des de fa molts anys. Aquests dies han ajudat a ordenar situacions de tensió. Tenen una legitimitat reconeguda i això ajuda en situacions difícils. —En les mobilitzacions, la gent crida ‘menys policia i més bombers’. Què penseu quan ho sentiu? —Quan aquests dies cridaven ‘menys policia’, es referien a la policia que ja sabem. A veure, el reconeixement actual dels Mossos d’Esquadra és enorme. Després dels atemptats i també ara. El reconeixement és enorme. Si de res em sento orgullós, és d’aquest reconeixement tan gran que té la societat als Mossos d’Esquadra i als bombers.

Summary: Joaquim Forn: ‘Si s’accepta la nova realitat política, no hi haurà col·lisió entre policies’


Dolors Sabater és la batllessa de Badalona, la tercera ciutat de Catalunya en nombre d’habitants. Encapçala Guanyem Badalona, la coalició que inclou la CUP i Podem, entre més, i que governa amb el suport d’ERC i ICV. A Badalona, Sabater ha aplicat des de fa mesos la llei 24/2015, per a evitar desnonaments. Per això avui serà a la reunió a Palau amb el president de la Generalitat, juntament amb altres alcaldes metropolitans, el tercer sector, sindicats, tots els partits del parlament, etc en una cimera per veure com es pot contrarestar la suspensió d’aquesta llei per part del govern espanyol. En aquesta entrevista, Sabater defensa la desobediència i té paraules favorables per al president Puigdemont: ‘Es nota que era alcalde.’ Ens atén telefònicament poques hores abans d’assistir a la reunió d’avui. —Com us afecta a Badalona la suspensió de la llei 24/2015? —Ens perjudica moltíssim la política de suport a les famílies més vulnerables que fem. I també a l’hora d’aconseguir el lloguer social dels bancs i els grans tenidors. Amb la llei podíem pressionar al màxim i obtenir lloguer social, cosa que evitava el desnonament. Aquesta llei és una eina molt útil. Fins ara depeníem de la bona voluntat dels bancs. Ells decidien si s’asseien a negociar el lloguer social i evitar el desnonament. Ells feien ofertes i, si no anava bé, s’aixecaven de la taula. Amb la llei a la mà, en canvi, com que saben que tenen l’obligació d’asseure’s, ja no esperen que els hi obliguin per llei. Tenen molt més bona predisposició. —Ara com ara, quantes famílies poden resultar-ne afectades, a Badalona? —En aquests moments a Badalona hi ha 165 famílies amb situació de risc. La llei ens ajuda amb la meitat, 83 famílies. Un 50%. La llei 24/2015 n’evitaria el desnonament. Són processos engegats que ara hem de veure com queden. L’altra meitat són ocupacions i llogaters que no paguen a bancs, sinó a particulars, i la llei 24/2015 no hi entra. Perquè la llei ajuda molt quan tractes amb els bancs i grans tenidors. Però, només amb aquesta llei vigent, evitaríem la meitat dels desnonaments d’entrada. —Quina idea hi portareu, a la reunió d’avui? —A la reunió d’avui, posaré la idea de la desobediència damunt la taula. Penso que hem de posar molt d’èmfasi en dues idees: aquesta llei és aprovada al parlament per unanimitat. L’estat va contra la sobirania del parlament. Des d’un punt de vista polític hem de continuar defensant que aquesta llei no pot ser sotmesa a aquest atac. I per una altra diré que aquesta llei té en compte una ILP que va ser promoguda per milers i milers i milers de persones, i respon a una emergència social evident. No es pot deixar d’atendre allò que diu aquesta llei. Qui s’equivoca és l’estat. —I cercar lleis no anul·lades que facin això mateix? —Està bé buscar camins que permetin de fer això mateix. Però per sobre de tot, hem de defensar aquesta llei. —Defensar la desobediència implica que els bancs acceptin una llei impugnada al TC. —És evident que amb la meva proposta s’ha de buscar la complicitat de tothom. També dels bancs. I jo els he vistos còmplices quan la llei era vigent. Han tingut predisposició i han pres decisions. Han modificat les seves polítiques a la vista de la llei. Les entitats bancàries no esperaven a ser obligats per a complir la llei. S’avançaven, i la complien. Ara cal veure com respondran a això. —La desobediència on ens portarà? —A forçar al màxim que l’estat no se’n surti. I aquí és bo que fem pinya els municipis i el govern de la Generalitat. Que un govern en funcions s’atreveixi a fer una cosa com aquesta, que vulnera drets de les persones! I amb una campanya al davant. Han de veure que això no ho han de fer efectiu. La batllessa de Badalona, en una imatge d’arxiu (fotografia: ACN). —Les batllesses socialistes Núria Marín i Núria Parlon pensen igual? —No n’hem parlat gens. No puc parlar per elles. —La PAH ha defensat la llei aquestes darreres setmanes al carrer. Si l’ANC i Òmnium també hi anessin, la convocatòria seria molt més gran. —Les entitats com la PAH són les que van marcar el pas. Tenen un coneixement i una experiència que ens ha ajudat a reorientar les polítiques que hem fet. Hi tenim moltíssima relació i fem una feina conjunta. Oi que hi ha el projecte d’un país millor? Doncs és evident que un país millor, tant sí com no, demana la desobediència i la defensa a ultrança d’aquesta llei. Jo sempre he defensat que no es poden separar mai la lluita per un procés constituent, el sobiranisme –o la lluita per l’independentisme–, i la defensa aferrissada dels drets socials. No es pot separar. Penso que la mobilització per a no perdre aquesta llei hauria de ser a l’agenda de les entitats que defensen la independència del país. —Valoreu-me el president Puigdemont. Des de fora sembla més sensible a aquests temes. Però ho deveu saber millor que no pas jo. És així? —Venir d’una alcaldia és un aprenentatge, i dóna una sensibilitat diferent. Els problemes reals, del dia a dia, la gestió des de la proximitat, és aleshores més autèntica. Encara que pensis en clau de país, sempre veus la persona concreta. El problema concret. I saps que existeix. Crec que el president Puigdemont és creïble. Aquest gest que fa de reunir-se amb nosaltres, per mi, és creïble. No és de cara a la galeria. M’he reunit amb ell, li he explicat els problemes que tenim a Badalona i sé que ell, una persona que ha estat alcalde, els entén, els veu i se’ls creu. No vol dir que en Mas, per exemple, no s’ho cregués, però ell s’ho creu d’una manera més contundent i penso que demostra una cosa molt important: sensibilitat. I quan ha d’afrontar els problemes de país no els afronta des d’un punt de vista partidista, sinó de posar les ciutats en primer pla. I penso que això és un encert. Ell sap que ha de comptar amb els alcaldes. —PP, PSOE, Ciutadans. Ells també van votar la llei. Ara falta que la defensin. No serà fàcil. —La primera cosa que cal és el convenciment. Hem de demanar responsabilitat a totes aquestes forces. Van votar a favor de la llei. Doncs que siguin coherents, i que ara la defensin. I que vagin contra aquest atac que ha fet l’estat. Un govern en funcions! Que assumeixin les pròpies contradiccions i que es defineixin. Justament ara que començarà una campanya és molt important veure quin partit s’atreveix a defensar aquest atac. Són partits que van votar a favor de la llei perquè defensava els drets bàsics. I justament la reunió ha de servir per a implicar totes aquestes organitzacions polítiques. —Canviant de tema. Com acabarà la petita crisi a Badalona? Un regidor de Podem ha dimitit. —El regidor que ha dimitit el veiem com un regidor de Guanyem, no de Podem. Avui  a la ràdio han entrevistat el secretari general de Podem i ha dit: ‘A Guanyem Badalona no hi ha quotes i no hi ha cap guerra entre CUP i Podem. No ens plantegem en cap cas el trencament.’ ‘Hi ha bona relació. Podem farà assemblea oberta per consolidar la confluència.’ Aquí no hi ha crisi. I en qualsevol cas la decisió de qui substituirà el regidor la prendrà Guanyem. Tenim un consell de debat polític dimecres. Fem-ho amb calma i tranquil·litat. Com sempre, els problemes són oportunitats. Es va veure al debat polític de divendres. Una situació com aquesta ens enforteix encara més. —La setmana passada us vau oferir per ajudar Barcelona a trobar una confluència de BComú, CUP i ERC. —Ho voldria matisar. Jo també vaig dir que és evident que cada municipi és cada municipi. Per tant, un respecte absolut pels processos de cadascú. Dit això, Badalona és considerat com un model que aglutina forces federalistes i independentistes. Com els que hem sabut trobar un recorregut a fer. I si al final del recorregut uns van cap a una federació i uns altres cap a la independència, ja ens separarem. Però més endavant. D’entrada, això no ens ha de separar. Aquest missatge és molt important per al país. Com hem pogut arribar a un model que aglutina Podem, la CUP, comunistes o independents com jo? Doncs perquè tots, tots, ens comprometíem a treballar per la República Catalana. Barri a barri. Fa poc que vam fer un acte sobre això, on es deia que per aconseguir una república federal, primer has d’aconseguir la sobirania de qui s’ha de federar. Això marca un camí comú molt clar. Estem disposats a parlar amb qui sigui i ajudar que s’estengui a més llocs. I si parlem de pressupostos, vaig dir –i dic– que quan et trobes obligat a negociar un pressupost amb l’oposició el pressupost millora. Però, si us plau, que ningú no interpreti que jo dono lliçons a ningú. Màxim respecte als processos de tothom. Que quedi clar.

Summary: Dolors Sabater: ‘A la reunió d’avui, posaré la desobediència damunt la taula’


Desbordem en Comú, un dels corrents interns de Catalunya en Comú, ha emès un comunicat que insta d’En Comú Podem a no ‘fer de crossa’ del PSOE en considerar que això desdibuixa l’espai com a projecte emancipador i han avisat que aspirar a ser part d’un bloc progressista amb els socialistes enlloc de ser un element d’impugnació, ‘no activa el vot d’esquerres’. També reclamen més valentia i no presentar-se a les eleccions espanyoles com una coalició sinó com una confluència. Després d’apostar per fer política rupturista, des de Desbordem han insistit en fer una reflexió per esdevenir un projecte ‘útil’ i ‘necessari’ davant del proper cicle electoral. En aquest, han lamentat que l’espai hagi entrat en una dinàmica que ‘cal analitzar’ i recorden la ‘llarga història d’enfrontaments interns’ a Catalunya en Comú des de la seva fundació. En aquest sentit, han recordat que recentment Elisenda Alamany ha abandonat el grup parlamentari dels comuns i han assegurat que ‘part de l’espai està debatent la seva continuïtat’. Pel que fa a les eleccions municipals i els acords que estan arribant diverses candidatures han criticat la ‘deriva homogeneïtzadora’ entre opcions afins a l’espai i han demanat polítiques i maneres de fer ‘radicalment democràtiques, generositat amb l’espai i valentia per trencar la sociovergència’.

Summary: Desbordem sobre els comuns: ‘part de l’espai està debatent la seva continuïtat’


‘Haurem de lluitar. He promès als meus fills, que encara no saben parlar, que no ens n’anirem.’ Amb aquesta actitud, l’Òscar i la seva família afronten uns mesos difícils. Formen part del bloc de quatre cents veïns de Sant Joan Despí que veuen amenaçada casa seva per un fons voltor vinculat a Goldman Sachs. Enguany acaben els contractes de lloguer signats el 2013 i ja els han avisat que han d’anar-se’n de casa o assumir un augment desorbitat del lloguer. L’immoble, situat a l’avinguda de Barcelona 113, és propietat de Medasil Desarrollos SL–filial de Goldman Sachs– des de l’any passat. Amb els contractes actuals, els llogaters paguen entre 590 i 950 euros, en funció del tipus de pis. Segons que expliquen els veïns, el gener la companyia va començar a informar-los que havien de tornar les claus tan bon punt expirés el contracte. L’alternativa, un augment del lloguer entre un 40% i un 100%. ‘És un desnonament invisible. D’això no es parla i ens sentim desemparats’, diu un altre veí, l’Albert. ‘Actuen sense cap mirament, juguen amb les famílies’, critica. L’alarma es va estendre de seguida entre els veïns del bloc, molts dels quals no es coneixien. La creació d’un grup comú de WhatsApp els va permetre d’organitzar-se per pintar pancartes, fer repics d’atuells, reunir-se amb els partits polítics municipals i amb el batlle i preparar una manifestació per a denunciar la situació. L’Òscar és pare de dos nens. Un té un any i l’altre és a punt de fer-ne dos. ‘Vull construir aquí la meva vida i no em deixen. Hem de lluitar com van fer els meus pares i els meus avis’, diu. La família de l’Òscar paga 694 euros per un segon amb tres habitacions, i reconeix que amb el nou lloguer –que s’aproximaria als mil euros– tindria dificultats per a continuar pagant la llar d’infants i el servei de menjador corresponent. ‘Avui dia, tenir fills i muntar la teva vida aquí és com tenir un Ferrari’, es queixa. A més, recorda que quan el 2013 van instal·lar-se en aquest pis van haver d’invertir diners perquè alguns acabats estaven mal fets. També diu que l’empresa, que ha accedit a negociar col·lectivament amb tots els veïns, no s’ha compromès a res per escrit. I es mostra realista: ‘Sabem que legalment ho tenim tot perdut. Però això no vol dir que no hàgim de mobilitzar-nos i lluitar per una negociació col·lectiva.’ La Núria explica que no pot pagar el lloguer que li demanen. ‘Visc sola amb la meva filla de cinc anys. Pago 760 euros i me’l volen apujar a 1.200. La meva nena està escolaritzada aquí, però jo no puc assumir aquest lloguer.’ L’optimisme i la resignació es barregen. Els llaços de solidaritat arran d’aquesta complicada situació col·lectiva s’han enfortit. ‘Abans, molts veïns ni ens coneixíem. Som molts i podem fer molta força, altres persones que es troben en aquesta situació no poden fer res’, reflexiona. L’empresa filial de Goldman Sachs els ha proposat d’incrementar el lloguer en cinc anys de manera gradual: un 10% els dos anys vinents i un 15% el tercer. Els veïns volen negociar una rebaixa i pactar un 5%-5%-10%. ‘És una broma, perquè al final acabarem pagant-ho igual, no ens han fet cap oferta’, critica una altra veïna, l’Anna. Ella és soltera i paga un lloguer de 640 euros. Li volen apujar fins als 850. ‘No ho podré assumir. Què he de fer, tornar a viure amb els pares?’ Els cent cinquanta veïns han rebutjat la mediació d’una tercera empresa i han demanat que s’hi impliqui el Sindicat de Llogaters. La resposta ha estat positiva, expliquen, però la propietat no deixa anar la corda i intenta pressionar-los per negociar cada situació individualment. ‘Sabem que proven de dividir-nos, però els hem deixat molt clar que estarem units’, diu l’Òscar. ‘És com baixar una muntanya perseguit per una allau. Ara potser guanyarem tres anys de temps, però després tornarem a estar igual’, reflexiona l’Albert. Ell viu en parella i paga 870 euros, però ara li volen cobrar 1.250. ‘Vam anar-nos-en de Barcelona perquè els preus pujaven i perquè cada vegada costa més trobar pisos. Hi ha el problema dels pisos turístics, que no estan regulats i als propietaris els surt més a compte de llogar-los per setmanes’, critica. Reclamen solucions a l’ajuntament i a l’estat espanyol Tots coincideixen que l’estat ha de regular el mercat de l’habitatge. ‘No es pot permetre que entrin aquests fons voltors, s’ha de regular d’alguna manera’, insisteix l’Anna. També critica que hi hagi gent que els digui que han de pagar el que toca. ‘Què és un preu just? La gent que ens diu que ens hem d’adaptar a pagar això i no pensa que també els pot afectar a ells’, lamenta. ‘Em fa molta gràcia que l’estat es gasti 83 milions per a portar la policia a atonyinar la gent per a garantir la unitat d’Espanya, i en canvi no hi hagi diners per a garantir el dret a l’habitatge, que també està recollit a la constitució’, denuncia l’Albert. L’Òscar recorda que el PP va aprovar la llei que permet passar dels cinc anys als tres els contractes de lloguer, amb el suport del PDECat. També recorden que la banca –que controla molts blocs d’habitatges– es va rescatar amb diners públics, uns diners que encara no ha retornat. ‘És una màfia a escala estatal’, critica l’Albert. Aquesta setmana, tots els grups polítics municipals, tret de Ciutadans, han signat un comunicat públic de suport. Els veïns són conscients de les limitacions de l’ajuntament. Creuen que poden guanyar temps per a fer pressió perquè faci ‘polítiques d’habitatge reals’. ‘Ara mateix a Sant Joan Despí hi ha quinze ofertes de lloguer, totes a preus desorbitats. I fa poc l’ajuntament va aprovar un lloguer “social” de 700 euros’, ironitza. Avui mateix hi ha una manifestació que acabarà davant l’ajuntament. Han rebut el suport del Sindicat de Llogaters i de la Plataforma d’Afectats per la Hipoteca (PAH), i han fet una crida a tota la ciutat per a mobilitzar tanta gent com sigui possible en defensa del dret de l’habitatge i per a denunciar l’especulació dels lloguers. ‘No és només un maldecap nostre. És un problema que afecta tota la societat’, conclou l’Anna. #Les150EnsQuedem i et convoquem a manifestar-te dissabte #24F a les 11h a #SantJoanDespí amb nosaltres per denunciar la LAU i l'especulació dels lloguers #EnsQuedem24F pic.twitter.com/oKV0ISA5GW — Vecinos de Avda Barcelona 113 (@AvdBarcelona113) February 21, 2018

Summary: ‘És un desnonament invisible’: 400 veïns de Sant Joan Despí s’enfronten a Goldman Sachs perquè no els facin fora de casa


Les crisis organitzatives, les batalles internes i el debat d’investidura compliquen l’ascens del partit de Pablo Iglesias La crisi de Podem ha passat de ser una campanya dels mitjans a ser un problema intern des que han destituït el número tres de la formació, Sergio Pascual, i s’han creat gestories autonòmiques a tot l’estatespanyol. Però, com es manifesta aquesta crisi i on és més forta? La crisi d’organització En principi, Podem té un sistema organitzatiu senzill, transparent i representatiu. La crisi ha començat quan s’hi han creat faccions internes. Podem és format per individus inscrits que es comprometen directament amb el partit i que es poden organitzar en cercles municipals o sectorials. Els inscrits de cada comunitat autònoma en trien el secretari general i els membres del Consell Ciutadà, l’òrgan executiu del partit, a les eleccions primàries. A més, els inscrits de tot l’estat elegeixen un comitè de garanties de l’Assemblea Ciutadana, que vetlla pel bon funcionament dels mecanismes del partit; el secretari general, que actualment és Pablo Iglesias; i els seixanta-dos membres que formen el Consell Ciutadà estatal, l’òrgan que executa les decisions del poble. D’entrada, hi ha tres problemes. El primer és que Podem és un partit nou i és possible que no tots els membres estiguin d’acord amb les estratègies que fa servir. El segon és la simplicitat del sistema de primàries, en què guanya simplement qui obté més vots i no hi ha cap mecanisme de proporcionalitat. Això fa que la llista que queda primera a les eleccions s’ho endugui tot i que la representació no sigui proporcional. El tercer problema és la discrepància entre la direcció estatal i l’autonòmica pel que fa a la configuració de les llistes electorals. La crisi original Les primeres desavinences van aparèixer ja al congrés fundacional, en què s’havien d’escollir els principis ètics, polítics i organitzatius del partit. Mentre que el sector de Pablo Iglesias i Íñigo Errejón proposava la creació d’una secretaria general amb més poder, el grup alternatiu liderat per Pablo Echenique i Teresa Rodríguez optava pel lideratge compartit. Però pocs dies abans de les eleccions el grup d’Iglesias va decidir de presentar les tres ponències en un sol bloc, cosa que forçava la votació conjunta. Va argumentar que tots els principis anaven vinculats i que podia haver-hi problemes si es votaven separadament. La greu ‘falta de comunicació’ en les regles va implicar que només tres grups presentessin propostes dels tres principis; deu, de més de dos; i la majoria (vint-i-vuit), d’un dels principis només (com va ser el cas del grup d’Echenique). Però com que la maniobra obligava de fet a acceptar els tres principis presentats per Pablo Iglesias o a no acceptar-ne cap, Iglesias va aconseguir una còmoda victòria i es va estalviar el debat organitzatiu, perquè molta gent no s’atrevia a obrir un debat que implicava que totes les posicions de Pablo Iglesias eren arraconades. Malgrat això, mes d’un 12% dels participants van votar els principis organitzatius presentats per Echenique. Tanmateix, ara l’enfrontament el trobem dins del mateix grup dirigent, entre els partidaris de Pablo Iglesias i els d’Íñigo Errejón. Enfrontament que es va veure clar amb la destitució aquesta setmana de Sergio Pascual, mà dreta d’Errejón, que era el secretari d’organització del partit. Iglesias l’acusa de no haver gestionat bé les tensions territorials que han portat a la creació de gestores a la Rioja, Catalunya, Galícia, Cantàbria o al País Basc i que són l’altra cara de la crisi. Les crisis territorials A Cantàbria i Galícia es van crear gestores fa un mes per respondre a les polèmiques que s’hi anaven arrossegant. A Galícia, el secretari general autonòmic, Breogán Riobóo, havia destituït gran part de la direcció, inclòs el secretari d’organització, i havia posat en dubte la continuïtat de la coalició amb els nacionalistes d’Anova per a les autonòmiques de final d’any. Això havia menat a la dimissió de la majoria de l’òrgan executiu i la creació d’una gestora. Malgrat això, Riobóo s’ha negat a abandonar el càrrec, tot i haver estat destituït, i ha denunciat que és una maniobra de Pablo Iglesias per a controlar la direcció gallega. Un fet similar s’ha esdevingut a Cantàbria, on el consell ciutadà autonòmic, i també el 75% dels secretaris generals municipals, van demanar la dimissió del secretari general, José Ramón Blanco, mentre aquest demanava la dimissió de tot el consell ciutadà. La direcció estatal va decidir de crear una gestora, convocar primàries i mantenir-se al marge del conflicte. A aquestes dues crisis, cal afegir encara les crisis teòricament ja solucionades a la Rioja i el País Basc, on hi ha hagut primàries aquest mes. La Rioja tenia una gestora des del maig de l’any passat, perquè a les primàries s’havia invalidat la llista vencedora, corresponent al sector crític, sota l’acusació de manipulació del cens. I al País Basc el secretari general i 19 membres de la direcció havien dimitit just abans de les eleccions per la formació d’unes llistes electorals imposades directament des de Madrid. L’última crisi, de moment, és a la comunitat de Madrid, on han dimitit deu membres del consell ciutadà, inclòs el secretari d’organització autonòmic i dos membres del consell ciutadà estatal, tots afins a Errejón. Els dimitits han criticat obertament el secretari general de Madrid, Luis Alegre, home de confiança de Pablo Iglesias. La reacció de la direcció ha estat ha estat precisament de fer dimitir el secretari d’organització estatal, acusant-lo de no haver controlat aquestes crisis. Però no es pot perdre de vista, per entendre l’abast de la crisi, que aquest secretari és amic íntim d’Errejón. A Galícia i País Basc, el col·lapse de les direccions autonòmiques de Podem té a veure també amb conflictes polítics propis. A Galícia hi ha una clara divisió entre els partidaris de marcar distàncies amb Anova, el partit de l’independentista Xosé Manuel Beiras, presentant una candidatura separada a les eleccions autonòmiques, i els partidaris de confluir encara més amb els independentistes. Fins i tot Beiras va proposar de crear un ‘partit instrumental’, diferenciat de Podem i d’Anova, per permetre l’existència d’un grup parlamentari propi en cas de noves eleccions espanyoles. Al País Basc també hi va haver un problema específic. El consell ciutadà basc i la direcció estatal es van enfrontar per la configuració de les llistes electorals. Si Podem Euskadi volia que els representants bascs fossin escollits pels militants bascs, la direcció estatal va acabar imposant un candidat a Biscaia. Això es va fer a través d’una votació en circumscripció única a tot l’estat, decisió que va menar a la dimissió de la direcció basca. Unes noves primàries fetes posteriorment han donat la victòria al sector oficialista. Però ningú no sap què pot passar si hi ha noves eleccions i es repeteix la fórmula de designació de candidats. Cal afegir, a més, la situació del País Valencià, on els diputats de Compromís-Podem-És l’hora es van dividir al congrés de diputats espanyol perquè no es va garantir la promesa electoral que tindrien grup parlamentari propi. Els quatre membres de Podem i una independent es van quedar al seu grup, però els quatre diputats de Compromís van passar al grup mixt, perquè consideraren que Podem no havia anat fins al final en la defensa del grup parlamentari valencià. Això obre l’interrogant de què passaria al País Valencià si hi hagués unes noves eleccions al juny. La crisi per la investidura El complicat procés d’investidura del president del govern espanyol ha tesat encara més les relacions a Podem. Si fins fa poc els dos corrents que s’enfrontaven eren la direcció i els crítics (com l’anticapitalista Teresa Rodríguez o Pablo Echenique), ara la crisi és dins la direcció mateix. I, a diferència del cas de Monedero, que es va apartar sense fer gaire soroll, ara tot fa pensar que les diferències es faran ben visibles. Més enllà dels problemes organitzatius, sembla que hi ha un enfrontament entre els partidaris d’Errejón, que volen un acord amb el PSOE o fins i tot una abstenció en cas del pacte PSOE-Ciutadans, i els partidaris de no facilitar la investidura de Pedro Sánchez, que inclourien Pablo Iglesias i també el sector crític. …i Catalunya Finalment hi ha la situació a Catalunya. El mes d’octubre, poc després de les eleccions, Gemma Ubasart dimitia de secretària general, en gran part molesta per l’excessiva intervenció de la direcció estatal en les eleccions i per la impossibilitat de marcar un perfil propi. Malgrat aquesta dimissió, la direcció estatal ha decidit de no convocar primàries. Tot amb tot, el diputat Albano Dante Fachin ja ha fet públic que té intenció de presentar-s’hi per dirigir el partit. Dante Fachin forma part del sector que demana més autonomia de l’organització catalana dins Podem i la seva decisió ha impossibilitat la configuració d’una llista única com volia la direcció estatal. Ara caldrà crear una llista oficialista a les primàries que pot ser liderada pel diputat Raimundo Viejo o per Jéssica Albiach i que s’enfrontarà a la candidatura de Dante Fachin. Si no es convoquen primàries és, en part, pels dubtes de Pablo Iglesias sobre el projecte liderat per Ada Colau. El secretari general de Podem no veu prou clar si ha de mantenir el partit a Catalunya al marge del partit que vol crear Colau perquè no acaba de decidir-se a competir amb ella. Encara dins el debat de l’encaix de Catalunya en l’organització, hi ha hagut l’escissió dels grups més espanyolistes del partit, com ara nidos Sí (que van denunciar el batlle de Celrà perquè tenia una estelada penjada), o la ruptura recent amb el partit de Carlos Jiménez Villarejo, que a més demanava públicament de facilitar la investidura de Pedro Sánchez. En aquestes condicions, a Podem li interessa que hi hagi eleccions? Amb tantes crisis obertes en tants fronts, és lògic preguntar-se fins a quin punt a Podem li interessaria que hi hagués eleccions el mes de juny. Aquesta pregunta és difícil de respondre. Per una banda, les crisis internes són als territoris on més vots va obtenir la formació el 20-D. Si hi afegim que potser alguns partits afins, com ara Compromís, no repetiran, les expectatives sobre el resultat no són pas gaire bones. A més, hi hauria el problema de tornar a configurar les llistes en llocs on això ha estat complicat, com ara al País Basc. Amb aquests arguments sembla que s’estimarien més d’estalviar-se les eleccions, perquè hi ha moltes possibilitats de no obtenir un resultat tan bo com al desembre. Per tant, caldria cercar o facilitar un pacte. Percentatge de vot el 20-D. Però, per una altra banda, es pot argumentar que els problemes organitzatius no van afectar el resultat, per exemple, del País Basc. I si el partit fos capaç de deixar al marge els problemes organitzatius i de mantenir-se unit, unes eleccions després del pacte PSOE-Ciutadans podria afavorir el creixement de Podem per l’esquerra, i ocupar el lloc que deixen els socialistes. Això a banda, hi haurà més incògnites, com ara quina relació mantindrien amb Esquerra Unida, després d’haver demostrat que són més majoritaris.

Summary: Les quatre crisis que amenacen l’èxit de Podem


L’ex-president de l’ANC Jordi Sànchez ha estat el centre d’una gran part de la jornada del judici contra el procés, responent a les preguntes del fiscal Javier Zaragoza, de l’advocada de l’estat Rosa María Seoane i de les defenses. Sànchez ha desmuntat les acusacions de rebel·lió per la mobilització del 20-S de 2017 davant la seu de Vice-presidència i Economia i el referèndum de l’1-O. També ha reivindicat la seva trajectòria pacifista i el caràcter lúdic i festiu del sobiranisme català. A més, ha esmicolat en sis minuts i mig la validesa del document EnfoCATs, una de les principals proves de les acusacions per a provar d’incriminar els presos polítics per rebel·lió. Vegeu ací els vídeos dels deu millors moments de la declaració de Sànchez: Sànchez reivindica el seu dret de parlar en català Sànchez explica com va pujar al cotxe de la Guàrdia Civil el 20-S ‘Sóc independentista, però no idiota’ Sànchez ridiculitza el fiscal aprofitant l’escàndol de Marchena amb els whastapp Enfrontament entre Sànchez i el fiscal sobre la violència de l’1-O El tribunal ha de veure un fragment de la mobilització festiva del 20-S Sànchez explica per què la gent cantava una cançó de la Trinca Sànchez esmicola el document EnfoCATs en sis minuts i mig Sànchez respon a Felipe VI: ‘No hi pot haver una llei que ofegui la democràcia’ La defensa de Sànchez contraposa el seu pacifisme amb la violència policíaca

Summary: Els deu grans moments de la declaració de Sànchez al Suprem


El diputat d’ERC al congrés espanyol, Joan Tardà, ha deixat entendre que no té intenció de presentar-se a les eleccions espanyoles, que es faran el 28 d’abril. Ho ha dit en una entrevista al programa ‘No ho sé’ de RAC 1, on, quan li han demanat quantes vegades s’hi havia presentat, Tardà ha respost: ‘Tantes que no crec que toqui. En absolut’. ‘Sóc a Madrid des del 2004. Sortosament, al nostre partit hi ha molta gent jove i preparada, nous lideratges. Decidirem què cal fer. Hi ha companys del grup parlamentari que ja estan molt avesats a la batalla diària del congrés i el senat’, ha afegit, sense concretar si potser el cap de llista serà el també diputat Gabriel Rufián.

Summary: Tardà no preveu de presentar-se a les eleccions espanyoles


Durant aquestes darreres setmanes molts usuaris de la xarxa s’han preguntat per què la grafia de la campanya de la CUP i Junts pel Sí s’assemblen tant. Concretament parlem de l’eslògan ‘Governem-nos’ i del nom de Junts pel Sí, que utilitzen un disseny molt semblant. Alguns ho atribuïen a una còpia, a un mateix ús de tipografia o, fins i tot, a un mateix dissenyador gràfic. Res de tot això. La raó és el ‘lettering’, una tècnica per a crear les lletres a mà. ‘La tipografia és mecànica i es fa amb blocs de metall o amb ordinador. En canvi, el “lettering” es fa amb pinzell. No són lletres mecanitzades sinó fetes a mà’, explica Josep Patau, tipògraf de l’empresa de disseny Antaviana. D’aquesta manera, si s’utilitza aquest estil gairebé no veurem mai lletres idèntiques, perquè és molt complicat de reproduir de manera exacta un traç manual. Altra cosa és que l’estil pugui menar a semblances, com és el cas de la CUP i Junts pel Sí. Aquest estil no és pas cap novetat, sinó una tendència transversal que és moda en el món del disseny gràfic i que s’ha fet servir força en la publicitat. Heus-ne ací uns quants exemples: Tres cartells publicitaris: CDC, Estrella Damm i la campanya d’estiu de TV3 ‘Són modes i modismes. Quan van venir els ordinadors, la grafia havia de ser complexa, idèntica. Amb l’avenç de la informàtica i quan les tipografies han estat a l’abast de tothom, es valora allò que és diferent i on no hi ha intervingut un ordinador’, diu Patay sobre la tendència a utilitzar com més va més la tècnica del ‘lettering’. Tampoc no creu que sigui un estancament del món del disseny: ‘És una revolució lògica. Quan tot és fred i és mecànic, una lletra a mà hi aporta frescor. Però quan tot sigui fresc, la gent se’n cansarà i buscarà coses més geomètriques.’

Summary: Per què la tipografia de la CUP i la de Junts pel Sí són tan semblants?


David Jiménez (1971) va ser director del diari El Mundo durant 366 portades. Un any. Del 2015 al 2016. Fins que l’en van fer fora. Ara ha escrit el llibre El director (Libros del KO), molt recomanable per a tots els interessats en la premsa, el poder i la política. Poca gent ha escrit des de dins la premsa sobre les misèries de la premsa com ho ha fet el senyor Jiménez. Les pressions rebudes del BBVA, Telefònica o el PP explicades des de dins. Les misèries dels periodistes mateixos, que es deixen comprar. Fent servir noms, cognoms i pseudònims. Jiménez havia estat corresponsal del diari a l’Àsia durant vint anys. Al llibre, i en aquesta entrevista, explica per què va durar un any i prou a la direcció. Jiménez atén VilaWeb en conversa per Skype. I entén sense problemes les preguntes en català, nascut com és a Barcelona. —Director d’El Mundo. I nascut a Barcelona. —Sí. Nascut a Barcelona. Hi vaig viure fins a dotze anys. Anava al col·legi Padre Pedro Poveda. Públic. Per motius laborals dels meus pares, tots vam marxar a Madrid. I després, com a corresponsal, vaig estar prop de vint anys vivint fora d’Espanya, a l’Àsia i els Estats Units. El meu pare, empresari, era de Còrdova, i la meva mare, psicòloga sense exercir, de Santander. —Sou, com el candidat a director del Marca que descriviu al llibre, seguidor del Barça? —De petit era del Barça. Al col·legi no es podia ser de cap altre equip. Després, quan me’n vaig anar a Madrid, crec que les fidelitats van canviar. I avui diria que sóc de l’Atlètic de Madrid. Ja veieu que no sóc gaire futboler, no. La veritat és que sóc més de tennis. A Barcelona, jugava al Club de Tennis la Salut. De fet, els Corretja són amics d’aquella època. Encara hi tinc molts amics, a Barcelona. —Passem al llibre. Què són ‘els acords’? —Els acords són un sistema pel qual les grans empreses de l’Íbex paguen a la premsa molts més diners que no els que tocaria per audiència. En canvi de diners, la premsa oculta informacions compromeses dels grans directius de l’Íbex. Funciona també amb institucions públiques que compren, diguem, els favors de la premsa sense cap més motiu que protegir-se de les incomoditats del periodista. —Quins exemples d’això vau viure durant el vostre any dirigint El Mundo? —Per exemple, el BBVA. Al llibre narro una reunió amb el president del BBVA i un directiu d’El Mundo. I veig com s’arriba a un d’aquests acords. El meu directiu diu que no arribem al final del pressupost, que necessitarem una mica de diners. També es parla de Telefònica, i de César Alierta, que va exercir una gran pressió l’any que vaig ser director. Parlem de grans anunciants en anys de greu crisi per a la premsa, en què amb prou feines es poden pagar les nòmines. Que et retirin la publicitat, per exemple, pot portar el diari a la ruïna. Al final, els grans diaris depenen dels acords, favors i ajuts, com un drogoaddicte. Estan enganxats a aquesta font d’ingressos. —‘El Cardenal’, directiu d’El Mundo, té un paper clau en el vostre llibre. No en dieu el nom, però a Google l’he trobat: Antonio Fernández Galiano. —Al llibre he fet una distinció: he posat noms i cognoms a tots els ministres, el rei i grans empresaris, però he volgut protegir la gent que encara treballa a El Mundo. El Cardenal és fonamental al llibre. És un d’aquests directius dels mitjans que han fet un mal terrible a diaris com El Mundo. Cobrant grans bonificacions, fent-se milionaris en molts casos, mentre acomiadaven la meitat de la plantilla. I forçaven molts d’aquests mitjans a doblegar-se als poders econòmics i polítics. A vegades per interès de l’empresa, a vegades per interès personal. —Moment impressionant: César Alierta, de Telefònica, aconsegueix d’aturar la rotativa d’El Mundo. —A mi m’arriba la informació que ell i Rodrigo Rato tenien un negoci a Berlín. Informació compromesa. Decideixo d’informar-ne. I durant uns dies, hi ha una gran batalla i un intent d’aturar la informació. Fins al punt que la direcció de l’empresa decideix d’aturar la rotativa. Fins aquí arriba el grau de pressió. —Dieu que un ex-conseller del Banco Popular us va explicar que al banc donaven hipoteques per sota del preu de mercat als redactors d’economia. En canvi d’això, el redactor els tractava bé. —Un dels problemes que hi ha en periodisme, i que ha molestat que ho expliqués a El director, és que durant molt de temps els periodistes han viscut amb uns privilegis que no són normals. I un és aquest que comenteu: als periodistes se’ls oferien crèdits al 0% en canvi de parlar bé dels bancs. —Més: Telefònica tenia en nòmina vuitanta periodistes. —És molt curiós que els periodistes parlem sempre dels sobresous de Bárcenas, de Rajoy, però no parlem dels sobresous dels periodistes a Espanya. En el cas de Telefònica, una font molt confirmada interna em va revelar que gairebé vuitanta periodistes dels més reconeguts del país cobraven sobresous . Però també dono noms de periodistes que han cobrat d’El Corte Inglés. —Més: Bárcenas, l’any 1996, va pagar trenta milions de pessetes al locutor més popular de la ràdio. No en dieu el nom. Luis del Olmo? —Molta gent m’ho ha demanat. A mi, Bárcenas em diu que van donar els milions al locutor famós en canvi que tractes bé el PP durant la campanya electoral. Però Bárcenas no me’n va donar cap prova, més enllà del nom. Vaig decidir de no publicar-ne el nom perquè podia ser injust. Una cosa que critico al llibre són els periodistes que publiquen sense contrastar. I com que jo no he pogut comprovar-ho, vaig preferir de deixar el nom a banda. Em sembla que la resposta me l’emportaré a la tomba. —La informació no es contrasta. Es publica sense saber si és certa. És això? —Sí. És un dels grans problemes que té la premsa a Espanya. Hi ha un periodisme més de filtració que no pas d’investigació. T’envien un document i moltes vegades el publiques sense haver fet trucades per a contrastar ni comprovar res. I aquesta ha estat una de les raons per les quals hem vist campanyes d’intoxicació i propaganda promogudes des del Ministeri d’Interior, cosa que és molt greu. —Vau decidir de prescindir d’un d’aquests filtradors. El comissari de la policia espanyol José Manuel Villarejo. Per què? —Villarejo havia estat una gran font del diari durant vint anys. Encara més: un dels qui ens havia donat grans exclusives. I em va voler conèixer quan em van fer director. La primera cosa que em va demanar, i així ho explico, és que prescindís d’un dels meus periodistes perquè publicava informacions que li desagradaven. Per a mi va ser motiu suficient per a tallar la relació amb una font que potser ens havia donat informació. A vegades contaminada i a vegades certa. Em va fer la impressió que no era joc net. Vaig tallar-hi la relació. I curiosament, dos anys després, vaig veure que l’havia encertada. A Villarejo el van detenir i vam saber tots els delictes en què presumptament era implicat. —El Mundo va publicar, per exemple, que Xavier Trias tenia compte a Suïssa. Informació falsa que venia de Villarejo. Va ser un error, publicar això? —Jo no era director d’El Mundo, en aquell moment. El director era Casimiro García- Abadillo. No conec els detalls de com es va filtrar la informació, o si va ser Villarejo o no. Ara, a mi no m’estranya que Villarejo, sabent què va passar després… Durant molts anys va filtrar informació interessada. Com a director d’El Mundo a mi em van oferir informes que directament em deien que havien estat fabricats. Ni tan sols ho dissimulaven. I quan els rebutjaves, els veies publicats en uns altres mitjans. És allò que us deia abans: si no hi hagués hagut una col·laboració de periodistes sense escrúpols, moltes de les campanyes de destrucció dels adversaris que va organitzar el ministre d’Interior no s’haurien pogut dur a terme. —‘Per damunt de la veritat, hi ha la unitat d’Espanya.’ Hi esteu d’acord, amb aquesta frase? —Sóc totalment contrari que un periodista menteixi, independentment de què un pensi. Jo no estic a favor de la independència. Però això no té res a veure amb el fet que publiqui informacions falses, contaminades, o propagandístiques, per provar de convèncer la gent sobre allò que jo pensi. Això és antiperiodisme. I no ho podem fer. Per això és tan important separar l’opinió de la informació. Jo ho vaig intentar. I veig que a Espanya no es fa. Hem vist que hi ha interessos contra adversaris, que a vegades poden ser independentistes. No es pot intentar destruir les idees manipulant la veritat. I això a Espanya s’ha fet. —I amb els independentistes, s’ha fet això? —Hi ha hagut manipulació en tots els sentits i en tots els camps. Però del cert l’únic que sabem és de la utilització de fons públics per a fabricar informació que danyés adversaris polítics a Catalunya, o a Podem. D’això, sí que en tenim cada vegada més proves que ho van fer al Ministeri d’Interior. I no tinc cap prova que això es fes des de la Generalitat. —M’ha agradar molt el llibre. Molt. Però hi he trobat a faltar autocrítica en el cas català. Crec que la premsa espanyola ha manipulat molt. Molt. —La clau aquí són les meves 366 portades. I veure si va haver-hi aquesta manipulació. És veritat que la crisi catalana ha ocupat un espai petit en el meu llibre. Era un altre moment. Era el 2015. No havia passat el Primer d’Octubre. Però ja hi havia tensió. Hi ha una crítica que sí que faria a la premsa de Madrid, i a una part de la premsa a Catalunya: haver fomentat la crispació, la ruptura, en certa manera. Quan la premsa empeny els polítics a prendre els camins més extrems… Escalfant l’ambient. Fomentant l’odi, en certa mesura. Jo vaig mirar de no fer-ho. S’hauria d’anar a les portades d’aquell any i repassar-les. Segur que algun error vaig cometre. —Una via com a Escòcia seria una possible solució al cas català? —Quina és la solució? Molt difícil, perquè el problema està molt enquistat. No crec que ens puguem comparar amb Escòcia, ni amb cap altre país. A l’Àsia vaig haver de viure molts conflictes secessionistes. Tibet. Timor Oriental. Caixmir. Sri Lanka. I la primera base d’aquests processos era que la població favorable a la independència era de prop del 90%. Això no passa ara mateix a Catalunya. Hi ha una divisió que segons els vots sembla bastant igualitària. En opinió meva no hi ha una massa prou forta per a trencar de manera unilateral. —I quina xifra seria acceptable, per a vós? Un 60%? Un 70%? —Quan el 80% de la població vol la independència, la possibilitat de l’altra part de frenar-ho és molt difícil. Crec que hi ha d’haver una gran majoria perquè una població pugui separar-se d’una altra. Jo continuo convençut que si els moderats de Madrid, i de Barcelona, que estic convençut que són majoria, s’asseuen, es pot trobar una solució que no sigui una ruptura completa. M’agradaria això. Una altra cosa és què pugui passar, o què acabi passant. Els periodistes, com dic a El director, no basem les informacions en desigs, sinó en la realitat dels fets. —Judici: us sembla correcte que faci un any que són en presó preventiva? —La presó preventiva és un dels grans defectes del sistema judicial espanyol. Si algú que no ha estat condemnat el mantens molt de temps a la presó pots originar injustícies. Sobretot si al final la persona acaba essent declarada no culpable i exonerada. A mi em sembla que hi ha més mesures per a evitar el risc de fugida: arrest domiciliari, braçalets, etc. —Deixem Catalunya. Passem a Cebrián, Pedro Jota i Ansón. Els destaqueu com tres pilars del sistema periodístic actual. —Són tres periodistes que emergeixen com a estrelles després de la mort de Franco. I explico que són precursors de molts dels defectes de la premsa espanyola. Els acords, per exemple, comencen amb ells. Són periodistes que no es conformen a ser periodistes, volen ser alguna cosa més. Els descric com a ministres-periodistes: més que informar volen tenir influència en la política. No volen criticar els ministres sinó nomenar-los. I constantment es mouen en la intriga política. Quan el periodista travessa la frontera, això acaba duent-te a situacions d’ego, prepotència i manipulació. —Dureu un any al càrrec. Per què us fan fora d’El Mundo? —Si hagués acceptat de trencar els principis periodístics hauria durat molt més. Haver durat com a director d’El Mundo hauria volgut dir manipular informació com em van demanar, publicar coses que no volia publicar i sobretot haver amagat informacions que no agradava a gent molt poderosa del país. Com que vaig negar-m’hi, i com que vaig intentar ser el mateix periodista que havia estat com a corresponsal tots aquells anys, no vaig durar gaire. Però encara més. A El Mundo van ser acomiadats quatre directors en tres anys i mig. Després de mi va ser acomiadat Pedro García Cuartango, d’una gran integritat, i va durar un any. O entres en el joc dels favors, dels silencis i de la informació que protegeixen el poder o t’acabes convertint en el seu enemic. Jo parlo d’un triumvirat del poder. Un poder econòmic, polític i mediàtic. I a vegades pensem que són poders individuals. A l’hora de la veritat són el mateix. Quan hi ha algú o alguna cosa que es rebel·la contra aquests poders, t’acaben tallant el cap. En el meu cas, anys 2015-2016, el PP era al poder i hi ha una aliança d’interessos: aquest director d’El Mundo no fa el que li diem, publica coses que no hauria de publicar: ens interessa eliminar-lo. Però al final el que et talla el cap és el poder mediàtic. Els directius de la teva empresa. —Coleu una clàusula en l’acord d’acomiadament entre vós i El Mundo que fa referència a la llibertat d’expressió consagrada a la constitució. Això us permet d’escriure els secrets que expliqueu al llibre? —Quan vaig sortir del diari l’empresa em va oferir de quedar-me. De corresponsal. Els convenia: vés-te’n a milers de quilòmetres de distància. I no expliquis res de tot això que ha passat. Ho vaig rebutjar. Vaig demandar l’empresa judicialment. I vaig sostenir una batalla judicial de gairebé un any, que es va acabar dos dies abans del judici, quan l’empresa va acceptar d’admetre que l’acomiadament havia estat improcedent i sobretot, una clàusula, la que esmenteu: la que garantia la meva llibertat d’expressió reconeguda constitucionalment. Jo no podia signar un acord que matés el David Jiménez periodista. El llibre no s’hauria pogut escriure sense això. Tenia aquesta garantia. Al capdavall, Espanya és un país complicat per a la llibertat de premsa. Hem vist cantants de rap a la presó, i llibres com Fariña, publicats per la mateixa editorial que em publica el llibre, segrestats. Hi ha gent en aquest país que es pensa que encara vivim en èpoques passades, quan la llibertat d’expressió només era permesa si no ofenia. El llibre és un exercici de brutal honestedat, basada en la llibertat d’expressió i el dret d’explicar tot allò que vaig viure aquell any. —Per anar acabant: per què feu fora el columnista Salvador Sostres només d’arribar a El Mundo? —Fer fora Salvador Sostres va ser un dels petits plaers que em vaig poder donar. Ho explico al llibre: Sostres va embrutar l’hemeroteca de El Mundo com ningú. Els seus articles no m’agradaven, no per allò que deia, sinó perquè eren ofensius contra les minories, els immigrants i tanta gent. Esmento l’article sobre Haití. Terratrèmol que mata 200.000 persones. I ell va i escriu a El Mundo que això és una menstruació del planeta necessària per a netejar-lo. —Ara treballeu a The New York Times en espanyol. I on més? —Al Vanity Fair. De tertulià a ‘Los desayunos’ de TVE, i a RNE. També faig treballs de consultoria periodista a l’Amèrica Llatina. I la meva intenció és reforçar els llibres. Perquè, tot i que El director és el llibre que ha fet més soroll, és el quart que escric. M’agradaria, aprofitant la bona acollida, retornar a la literatura. Una de les coses que sempre m’han agradat.

Summary: David Jiménez: ‘Com a director d’El Mundo, em van oferir informes fabricats’


Aquest dimarts 29 de maig familiars i grups de suport dels presos polítics catalans, del cantant de rap Valtonyc i del nois d’Altsasu s’uneixen per obrir un nou front de denúncia internacional contra les accions repressives de l’estat espanyol. Tots ells participen conjuntament en l’acte Defensant Drets Fonamentals a la UE: el cas Espanyol, que se celebra al Parlament Europeu, a la seu francesa d’Estrasburg. Serà una jornada intensa que començarà a les 09 del matí i acabarà a dos quarts de dotze del migdia. Esperen poden explicar en primera persona les seves experiències als eurodiputats. Alguns dels familiars dels presos catalans ja van arribar ahir a la ciutat francesa i un dels fills de Carme Forcadell, en Ferran, s’estrenava i feia el seu primer viatge amb l’Associació Catalana pels Drets Civils (ACDC). La jornada tindrà lloc dins el Parlament Europeu i començarà amb una conferència de premsa d’Anna Forn (filla de Joaquim Forn), Isabel Pozueta, (familiar d’un dels joves d’Alsasua) i Mukay Embarak (grup de suport a Valtonyc) que explicaran el seu cas davant la premsa internacional. En acabat començaran tres debats de mitja hora cadascun on s’espera l’assistència d’eurodiputats entre el públic, i també dalt la taula. Així, a dos quarts de deu del matí començarà l’acte amb Diana Riba (dona Raül Romeva), Ramon Tremosa (Eurodiputat) i Andreu Van der Eyne (advocat presos polítics) que debatran entre ells, i més tard amb la premsa. A les deu serà el torn dels nois d’Altsasu, amb la intervenció en vídeo d’Amaia Izko (advocadessa), Edurne Goikoetxea (mare d’Ainara Urquijo) i un eurodiputat per confirmar de PNV o EH Bildu. Finalment a dos quarts d’onze començarà l’acte sobre Valtonyc, amb la participació d’Estefania Torres (Eurodiputada de Podem), Mulay Embarak (grup suport Valtonyc) i Juan Moreno (advocat). ‘No he tingut mai la sensació que ens giressin l’esquena. A Europa estant a l’expectativa’. En una trobada davant la premsa catalana desplaçada, la companya de Raül Romeva, Diana Riba, va afirmar hores abans: ‘Aprofitarem per a poder expressar totes les denúncies de vulneració dels drets civils, dels infants i de la defensa dins l’estat espanyol. Dins el parlament europeu s’ha constituït un grup de diàleg, de molts països, i fan una gran feina de visibilitzar i bastir ponts. En aquest acte podrem agrair-los la feina, i intentar que tots els eurodiputats que no s’han apuntat encara puguin trobar una via de sumar-s’hi. Que es puguin sentir còmodes. La llavor que volem donar és una mirada oberta per analitzar el que passa. I no des de la conflictivitat que s’intenta fer veure sempre des de l’estat espanyol”. Sobre l’actitud de polítics i institucions europees, la senyora Riba ha dit: “No he tingut mai la sensació que ens giressin l’esquena. A Europa estant a l’expectativa. Si és veritat que des del 23 marc, amb la segona tongada d’entrada a les presons, sí que ha canviat moltíssim. Puc parlar per mi: ara rebo moltíssimes més trucades des d’Europa. Tenim la sensació que ara ens veuen més que abans. I entenem que en actes com aquest els testimonis dels familiars poden ajudar a remoure sensibilitats. I a tenir més informació. Per això venim fins aquí’

Summary: Familiars dels presos polítics, de Valtònyc i d’Altsasu s’uneixen per denunciar la repressió a Estrasburg


El conflicte del taxi pot acabar aquesta tarda en la jornada clau per una aturada que dura des de la setmana passada. El ministeri de foment espanyol està obert a què les comunitats autònomes i ajuntaments tinguin competència per articular i concedir llicències urbanes a les empreses de vehicles de lloguer amb conductor (VTC), com Uber i Cabify, un instrument amb el qual podrien així limitar l’expansió d’aquestes empreses en relació amb el taxi. Si finalment el ministeri ho confirma, els taxistes aturaran les aturades. De moment, el sector del taxi esperen el pronunciament oficial i si finalment es confirma aquesta cessió de les competències es desblocarà el conflicte que s’allarga des de la setmana passada als Països Catalans i, també, a l’estat espanyol. Els taxistes de Barcelona van decidir ahir que farien serveis mínims gratuïts per a hospitals i urgències, tal com els demanava la Generalitat, per fer compatible el seu dret de vaga amb el dret de mobilitat de les persones. A hores d’ara, encara desenes de taxis encara ocupen la Gran Via de la ciutat. A València, els taxistes mantenen tancat el trànsit el carrer Colom per tercer dia consecutiu. Més de mig centenar de taxistes ja hi han passat la nit, davant delegació del govern espanyol. Motius del conflicte Dijous de la setmana passada, el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya va deixar en suspens el reglament aprovat a Barcelona per exigir una segona llicència urbana pels VTC, pels dubtes del tribunal que el consistori tingui capacitat per articular-la. Les competències en els sectors del taxi i les VTC estan repartides, a hores d’ara, entre les diferents administracions. La regulació i la concessió de llicències dels taxistes correspon als ajuntaments, mentre que la fixació de tarifes i del nombre de llicències correspon als governs autonòmics o locals, en funció de la distribució de competències que tingui cada regió. El ministeri de foment, per part seva, té la facultat normativa i reguladora del sector de les VTC. El ministeri també pot atograr llicències, encara que està delegada a les comunitats, que són en la pràctica les que les atorguen, si bé el Departament pretén ara trasferir-los la facultat legal.

Summary: La vaga dels taxistes pot acabar aquesta tarda si Foment confirma la cessió de la competència de les llicències VTC


El coordinador federal d’IU, Alberto Garzón, considera que el govern de la Generalitat de Catalunya que presideix Carles Puigdemont ‘té els dies comptats’, ja que, segons la seva opinió, el pacte amb la CUP no té sentit i el converteix en un executiu fràgil i d’artifici. ‘Té una sèrie de contradiccions internes irresolubles i a més és expressió d’un moment polític molt volàtil de Catalunya’, ha explicat el líder d’IU en una entrevista concedida a Europa Press, en què ha manifestat que ell ‘mai’ li ha vist el sentit a l’acord segellat entre el partit ‘que defensa els interessos de l’oligarquia catalana’ i ‘l’esquerra que representa les classes populars’, encara que sigui independentista. Aquest és el motiu pel qual, segons Garzón, l’executiu fruit d’aquest pacte no durarà i només és el resultat del moment polític concret i ‘volàtil’ que viu Catalunya, i que seguirà canviant ‘a una velocitat molt important’. ‘Ni ens hem quedat, ni ens quedarem en aquesta situació’, ha manifestat, per afegir que, prova d’aquests canvis, és el fet que l’antiga CDC hagi passat de ser ‘el sosteniment de governs del PSOE i del PP a l’estat’ a formar part del Grup Mixt al Congrés, sense veu ni visibilitat independent. De fet, Garzón considera que l’espai polític de la dreta catalana ‘seguirà minvant’. L’actitud del govern espanyol: ‘un joc d’artifici’ El diputat d’Units Podem també ha titllat de ‘jocs d’artifici’ l’actitud que està prenent el govern espanyol en funcions de Mariano Rajoy per fer davant del desafiament sobiranista del Parlament i l’executiu català. ‘Estem veient una representació electoral’, ha assegurat en relació amb les mesures que ha posat en marxa el govern espanyol per frenar el procés de ‘desconnexió’, com l’apel·lació al Tribunal Constitucional que prengui mesures contra el parlament. Segons la seva opinió, el PP està utilitzant aquesta conjuntura per ‘trucar als suposats partits constitucionalistes’ i treure rèdit amb vista als pròxims processos electorals però també en les negociacions per a la investidura de Rajoy. ‘No oblidem que al Parlament hi ha una moció de confiança (28 de setembre) i hi poden haver eleccions anticipades, ni que hi ha eleccions a Galícia i al País Basc i que estem sense govern’, ha avisat. De fet, el líder d’IU ha alertat que acudir als jutges no és la solució per donar resposta a la crisi territorial a Catalunya, sinó que és un assumpte que cal resoldre des de la política de la negociació: ‘Només quan s’asseguin a parlar es podrà resoldre’. ‘La resolució que s’ha aprovat al Parlament és paper mullat des del primer moment. Tot el que sigui judicialitzar pot ser interpretat d’una o una altra forma, però en última instància no és anar a l’origen del problema. La resolució és un paper que expressa un símptoma que hi ha un problema profund a Catalunya’, ha explicat.

Summary: Garzón creu que el govern de Puigdemont ‘té els dies comptats’


En el judici en què és acusat de rebel·lió a l’Audiència espanyola, el major dels Mossos Josep Lluís Trapero ha marcat avui més distància encara respecte del projecte independentista que no va dir quan va declarar com a testimoni al Tribunal Suprem. I ha explicat que es va sentir molt incòmode amb el projecte independentista de govern. Heus ací una línia fonamental de la seva estratègia de defensa. Durant l’interrogatori amb el fiscal Carballo ha explicat que va advertir unes quantes vegades el conseller Jordi Jané i el conseller Joaquim Forn sobre ‘allò que feien’, i ha revelat una reunió el setembre del 2016 amb el secretari del govern aleshores, Joan Vidal de Ciurana, en què va dir que en cas d’una situació de doble legalitat els Mossos farien cas d’allò que es diguessin els jutges. I ha explicat els recels que hi havia al govern per a nomenar-lo major i les pressions que va rebre Jordi Jané. Trapero ha explicat que el conseller Jané i el director dels Mossos Albert Batlle van dimitir per les responsabilitats penals que podrien patir si tirava endavant el referèndum, i per la incomoditat que sentien. I Carballo li ha demanat: —Carballo: I vostè no se sentia incòmode? —Trapero: Molt. —C: Si ho vol explicar, què va fer en aquella situació? —T: El que crec que era a les meves mans, que era dir diverses vegades al conseller Jané i també al conseller Forn què feien, i deixar-los clar on sera el cos —C: Al senyor Jané també? —T: Sí, era part d’un govern que feia aquestes coses. I Jané hi va ser molt temps. A mi només em van preguntar una vegada, que no sé si fou el 7 o el 9 de setembre del 2016. És una reunió a la qual em crida el secretari del govern, el senyor Vidal de Ciurana. Aleshores jo era comissari en cap. Em parlava de la convocatòria d’un referèndum, i em va demanar on serien els Mossos en el cas que hi hagués un moment de doble legalitat. Jo li vaig dir que no hi ha una doble legalitat, hi ha una llei. I em va insistir que em posés en la situació que convisquessin dues lleis en el mateix moment. I jo li vaig dir que els Mossos farien sempre el que diguessin els jutges. Abans, el major ha arribat a qualificar de barbaritat les conclusions de la comissió del procés constituent que es va fer al Parlament de Catalunya l’any 2016. ‘Allò era una barbaritat més de les moltes que es feien i pensava que des de l’administració de justícia s’anirien anul·lant, i si constituïen cap mena de delicte els encausarien.’ Informació de la sessió del matí: El major Trapero desarma els atacs del fiscal per no haver reprimit el 20-S

Summary: Trapero revela en el judici la incomoditat que sentia amb el projecte independentista del govern


La Crida Nacional per la República ja consta, des del 8 de gener, com a partit polític al registre del Ministeri de l’Interior espanyol amb les sigles CNxR. El moviment que impulsen els presidents Carles Puigdemont i Quim Torra, juntament amb Jordi Sànchez, farà el congrés constituent el 26 de gener. El nucli fundador ja havia començat els tràmits per a registrar-se com a partit polític. Les cinc claus del futur de la Crida: de la formació com a partit a la no-violència activa La constitució de la Crida com a partit polític és una de les qüestions que generava més reticències en sectors del PDECat contraris a la integració del partit, atès que els estatuts del PDECat prohibeixen la doble militància. La ponència organitzativa de la Crida di que pretén esdevenir ‘un instrument polític organitzat’. L’assembla, el màxim òrgan decisori, haurà de decidir si es constitueix com a partit polític i a quines eleccions es presenta. De moment, però, el registre com a partit serveix perquè ningú usurpi el nom de la Crida.

Summary: La Crida Nacional per la República ja consta com a partit polític al registre del Ministeri de l’Interior espanyol


El conseller de Justícia, Carles Mundó, i el conseller de Salut, Toni Comín, han reafirmat avui el seu compromís amb el govern. Diverses informacions de les últimes hores asseguraven que els dos consellers, juntament amb Santi Vila i Meritxell Borràs, havien pressionat el president Carles Puigdemont durant el consell de govern de dimarts perquè convoqués eleccions al parlament i renunciés a la declaració d’independència. Mundó se n’ha desmarcat amb aquest piulet. El meu compromís amb el Govern és inequívoc! Seguim! — Carles Mundó (@CarlesMundo) October 25, 2017 Abans, Comín ha acusat la periodista de RNE Marta Pastor d’haver mentit. Pastor havia escrit que Comín, Mundó, Borràs i Vila tenien intenció de dimitir perquè estaven en contra de la declaració d’independència. No conozco a esta señora. Pero le pediría, por favor, q deje de difundir mentiras — Toni Comín (@toni_comin) October 25, 2017 El cap de comunicació de Santi Vila, Carles Arbolí, ha assegurat que la informació d’Economía Digital que deia que Vila dimitiria era falsa. El conseller ha repiulat el piulet del seu cap de premsa. Aquesta informació és falsa i així ha estat notificat al mitjà que la publica https://t.co/YRuubw3w9A — Carles Arbolí (@carlesarboli) October 23, 2017 Aquesta és la informació que desmenteix el cap de comunicació de Santi Vila. Comienza el Mambo! Santi Vila, a punto de dimitir, víctima de su personaje https://t.co/YzGPovWjDz vía @EconomiaED_ — Manel Manchón (@mmcias) October 23, 2017 A mitja tarda, Puigdemont ha publicat una fotografia del govern al seu compte d’Instagram i ha escrit: ‘No perdrem el temps amb aquells que ja han decidit d’arrasar l’autogovern de Catalunya. Seguim! #CatalanRepublic’. No perdrem el temps amb aquells que ja han decidit arrasar l’autogovern de Catalunya. Seguim! #CatalanRepublic A post shared by Carles Puigdemont (@carlespuigdemont) on Oct 25, 2017 at 8:26am PDT

Summary: Comín i Mundó reafirmen el seu compromís amb el govern


La consellera de Salut de la Generalitat de Catalunya, Alba Vergés, va anunciar ahir que aquests dies vinents arribaria material sanitari als hospitals catalans per a afrontar a la crisi del coronavirus. Segons que ha explicat, quan es van saber els primers casos de la Covid-19 a Catalunya, el departament va fer una comanda de sis milions de màscares quirúrgiques, entre més elements. Això és essencial en aquest moment de la pandèmia perquè, segons que expliquen els professionals de la salut, la manca de material per a protegir els sanitaris fa dies que els dificulta la feina. A més, el president de la Generalitat, Quim Torra, ha demanat al govern espanyol que enviï el material necessari als hospitals catalans per a afrontar la crisi sanitària. Ahir mateix el president del Col·legi de Metges de Barcelona, Jaume Padrós, va explicar que hi havia angoixa entre els professionals sanitaris per aquesta qüestió, i exigí seguretat a les administracions. La urgència i prioritat principal avui és assegurar els equips de protecció individual per a tots els professionals sanitaris. Hi ha angoixa i amb raó. I això no pot ser. En nom del @COMBarcelona exigeixo seguretat @sanidadgob @salutcat @icscat @CSC_Consorci @uchcat — Jaume Padrós 🎗 (@jaumepadros) March 17, 2020 Sanitaris de diversos hospitals expliquen situacions similars: canvis de protocols que cada vegada deixen més desprotegits els professionals i reutilització d’un material que cada vegada és més escàs i de més mala qualitat, especialment pel que fa a les màscares més eficaces, les anomenades FFP2 i FFP3. Una escassetat de material generalitzada La Clàudia, infermera de l’Hospital Clínic, explica que fa unes quantes setmanes, cada vegada que entraven en una habitació on hi havia un pacient infectat, en sortint llençaven màscares i ulleres, tal com marcava el protocol. Però ara no: ‘Canvien els protocols perquè puguem reutilitzar el material. Puc arribar a entendre que es reutilitzin les ulleres si després de cada ús les desinfectem, però ara mateix utilitzem només una màscara el dia. Màscares que són fetes d’un material que no permet de desinfectar-les.’ La Sara, de la clínica Platón, explica una situació semblant: ‘Ens donen una màscara per pacient i hem de desar-les, tot i que en situacions normals hauríem de llançar-les. Ara mateix gairebé no n’hi ha, ni tampoc capells.’ ‘Abans fèiem servir màscares per a tot, i ara només per a les situacions d’alt risc’, explica la Laura, infermera de l’Hospital del Mar. En Dani, metge de l’Hospital de Sant Pau, explica que en aquest centre ja hi han mancat màscares de protecció adequada des de bon començament, malgrat que ara els períodes d’utilització d’una mateixa màscara són més llargs. La Núria, infermera de Sant Joan de Déu, explica que tenen poc material, però prou per a no posar en risc la seva salut. L’Anna, metgessa de l’Hospital Sant Jaume de Calella, diu que abans tot el material que es feia servir per a possibles casos de Covid-19 es llençava, i ara, en canvi, es reutilitza. Les màscares FFP2 només s’utilitzen amb els pacients positius confirmats, mentre que la resta s’atenen amb màscares quirúrgiques. ‘Vénen familiars amb màscares més bones que les nostres. Avui he anat al supermercat i hi havia gent amb màscares FFP3. Sabeu quina impotència fa sentir, això? La gent que no la necessita la porta i els que som al peu del canó no en tindrem?’ Segons que explica l’Eduard, auxiliar d’infermeria de l’Hospital General de l’Hospitalet, les màscares que més protegeixen escassegen i només en porten alguns metges o infermers. ‘Les màscares bàsiques les portem, però això és com portar un tros de paper i poc més. Només servirien si els infectats fóssim nosaltres.’ A Sant Joan de Déu només reutilitzen les màscares FFP2, i no les FFP3: ‘Per evitar contagis, utilitzem una màscara quirúrgica a sobre de la FFP2 per poder canviar-la per cada pacient i així llençar la quirúrgica, que és més barata i inclou menys cost per a l’hospital.’ La Maria, de l’Hospital de Bellvitge, també diu que els falta material i que han de reutilitzar el que tenen. ‘Bates, màscares, ulleres… Això vol dir no entrar tant a l’habitació dels pacients i és un risc més gran que ens ho encomanin’, lamenta. ‘Reutilitzar el material es podria qualificar de mala praxi’, afegeix. Encara que la manca de màscares és el que més preocupa els sanitaris, també falten més materials, com ara les bates impermeables i els guants llargs: ‘Ens han canviat els guants llargs pels curts i hem passat d’anar llançant la bata impermeable cada vegada a reutilitzar-la amb una bata fina a sobre, que és la que anem llençant’, diu la Clàudia, de l’Hospital Clínic. L’Anna explica que a l’Hospital Sant Jaume de Calella han trobat una solució semblant: ‘Allarguem la vida útil de les bates posant-nos un davantal de plàstic a sobre que sí que podem llançar.’ ‘Aquesta setmana ja no hi ha bates de plàstic. S’entra amb un davantal i una bata normal’, explica també la Laura, de l’Hospital del Mar. Això mateix passa a l’Hospital de Sant Pau: ‘Fa uns quants dies que també falten bates adequades per a entrar i ulleres, que segons les recomanacions seria el mínim per a estar protegit’, diu en Dani. ‘Als companys de la neteja no els queden prou bates impermeables i n’han de fer servir de senzilles’, explica la Núria, de Sant Joan de Déu. I amb les ullereres, passa si fa no fa. En alguns hospitals les llençaven després de cada visita, mentre que uns altres han optat per anar-les desinfectant. Però ha arribat un punt que aquest material comença a fer falta. ‘Quan s’esterilitzen unes ulleres, han de passar vuit hores a l’aire perquè el producte no faci mal als ulls. No hi ha temps de fer això i hi ha infermeres amb els ulls vermells’, explica la Laura, de l’Hospital del Mar. La Gemma, també infermera de l’Hospital Clínic, diu que també falta gel alcohòlic ‘perquè molta gent n’ha agafat’. ‘Això crea malestar i por, perquè no saps si tindràs prou material ni si treballaràs amb les condicions òptimes. Et trobes que no hi ha el material que et diuen que has de fer servir’, explica. Uns protocols sobre la marxa Els sanitaris també assenyalen que el protocol relatiu al material s’actualitza sovint o diàriament i que cada vegada és més lax pel que fa a la protecció. ‘El protocol va sobre la marxa’, denuncia en Jaume, de l’Hospital Sant Joan de Reus. ‘Els qui vénen a portar material o el personal de manteniment, que no estan en contacte amb pacients, duen màscares FFP2, mentre que als sanitaris els manca equipament…’. ‘Al principi no hi havia directrius clares; cada vegada n’hi ha més, però continua havent-hi una mica de desgavell. Els protocols han canviat clarament segons les necessitats de material. Abans hi havia un seguit de coses necessàries, però cada vegada són més laxes. Deixen que la màscara necessària sigui una simple màscara quirúrgica, que la bata sigui quirúrgica i no de protecció adequada o consideren que vas ben protegit sense ulleres’, explica en Dani, de Sant Pau. L’Anna, de Sant Jaume de Calella, hi coincideix: ‘Els protocols canvien cada molt poc temps. De primer, fèiem sessions informatives, ara ens envien els protocols, cada vegada es va fent més sobre la marxa.’ També alerta que l’epidèmia ‘acaba de començar’ i que no hi haurà prou material tampoc les setmanes vinents: ‘Suposo que no se’n va fer un bon ús al principi o no hi ha hagut prou previsió’. La Clàudia, de l’Hospital Clínic, també creu que s’han comès errors: ‘Les primeres setmanes es va utilitzar malament el material. Amb els primers protocols ho havíem de llançar tot després de cada ús, i crec que era una despesa innecessària.’ L’Helena, de l’Hospital de Terrassa, recorda que ja fa temps que l’estoc de material és ‘insuficient, en general’, i que això s’ha agreujat d’ençà que hi va haver els primers casos de Covid-19 a la Xina: ‘La crisi que fa uns anys que arrosseguem ha perjudicat molt la sanitat pública. Quan va començar l’epidèmia a la Xina, la gent va arrabassar les màscares de tota mena i des de llavors a l’hospital en falten. Treballem amb molta pressió.’ En Dani, de l’Hospital de Sant Pau, també comparteix aquesta angoixa: ‘La falta de material implica que a l’hora de treballar t’exposes directament. Això origina ansietat i implica que segurament les coses no es fan igual de bé.’ ‘Ens hi trobem cada dia, no sabem ben bé quin material tindrem disponible quan arribem al lloc de feina. Ja fa dies que ens arriba el material amb comptagotes per part de supervisió i sembla una mica campi qui pugui’, denuncia la Maria, que treballa a Bellvitge. Però el fet més greu de la manca de material és que fa pujar molt el risc de contagi dels sanitaris –i també de les famílies–, que són els qui haurien d’estar més protegits pel nombre creixent de contagis, oimés tenint en compte que també falta personal. Padrós remarcava la setmana passada en una entrevista a VilaWeb que la protecció adequada dels sanitaris era un dels punts essencials per a afrontar l’epidèmia: ‘Han de poder comptar amb tots els equips necessaris. No s’ha d’escatimar cap equip perquè puguin estar protegits. Si els qui curen es contagien s’han d’aïllar i, per tant, perdem aquests recursos.’ Nota: En aquest article no s’han fet servir cognoms per protegir les fonts, que VilaWeb ha comprovat, i d’acord amb elles.

Summary: Els sanitaris denuncien la falta de material i els nombrosos canvis de protocol


El dirigent d’Esquerra Unida i Alternativa (EUiA) i secretari tercer de la mesa del parlament, Joan Josep Nuet, ha declarat avui al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) per haver permès el debat sobre la resolució referèndum al parlament. És acusat de desobediència i prevaricació. De primer, la fiscalia no l’havia inclòs en la querella perquè no és independentista, però després va rectificar. Nuet només ha contestat a les preguntes del seu advocat. La declaració ha estat ràpida, d’uns vint minuts, i ha dit que ell no era independentista, sinó demòcrata. En aquest punt, la magistrada Alegret l’ha interromput dient que aquest no era el debat del procediment judicial, però Nuet li ha respost que aquest element era present en la querella inicial de la fiscalia. Ha defensat que no considerava que hagués incomplert cap resolució del Tribunal Constitucional i que no tenia intenció de fer-ho, i ha apel·lat a la inviolabilitat parlamentària i a la separació de poders. Segons ell, el reglament del parlament impedeix a la mesa d’analitzar políticament les mocions presentades al debat de política general; només en pot estudiar la congruència amb allò que s’ha debatut. Per això, va votar a favor de l’admissió a tràmit de la moció sobre un referèndum unilateral. Un cop ha sortit del tribunal, ha adreçat unes paraules a la gentada que l’havia acompanyat: ‘Catalunya parla amb moltes banderes –ha dit–. Si som un sol poble, som invencibles. Tot el que he dit ho podien signar tots els membres de la mesa del parlament investigats’, ha afegit sobre la seva declaració. ‘Cuidem la unitat contra els qui ens volen dividits. Si som un sol poble, serem lliures. Som una nació i volem decidir’, ha afegit. Joan Josep Nuet agraeix el miler de persones que han vingut a acompanyar-lo en la seva declaració al TSJC pic.twitter.com/H6ONqsk8HC — Adrià Alsina Leal (@AdriaAlsina) June 12, 2017 Centenars de persones convocades per les entitats sobiranistes s’han concentrat a les portes del TSJC per a mostrar el suport a Nuet. El govern, encapçalat per Carles Puigdemont i Oriol Junqueras, l’ha acompanyat des del parlament fins a les portes del tribunal, juntament amb les entitats sobiranistes i membres del PDECat, ERC, la CUP i els comuns, a més de la mesa del parlament i la presidenta de la cambra, Carme Forcadell. Nuet clou la desfilada de membres de la mesa pel TSJC. El 8 de maig van declarar pel mateix motiu la presidenta del parlament, Carme Forcadell, i la secretària primera de la mesa, Anna Simó. Quatre dies més tard, el 12 de maig, van declarar el vice-president primer, Lluís Corominas, i la secretària quarta, Ramona Barrufet. El president de l’ANC, Jordi Sànchez, ha denunciat que la presidència del tribunal hagi impedit que els membres de la mesa i Forcadell acompanyessin Nuet fins a la porta del TSJC. La presidència del TSJC prohibeix a la presidenta Parlament i membres Mesa pujar les escales de l'edifici per acompanyar Nuet. Vergonya — Jordi Sànchez (@jordisanchezp) June 12, 2017 Ací podeu veure vídeos de l’arribada de Nuet al TSJC. @ANC_Cervello Nuet arriba al TSJC envoltat dels electes catalans i reb el suport i caliu de la gent#DebarEsDemocràcia pic.twitter.com/Di1KWhDpaI — Armand Illa (@ArmandIlla) 12 de juny de 2017 🎥 @NUET entra al TSJC. pic.twitter.com/WAVg0mxzXd — Jordi Corbalan (@jcorbalan) 12 de juny de 2017 #DebatÉsDemocràcia Dignitat Ho signem tots, els valors positius mai poden estar sotmesos a una llei que vulnera les llibertats@govern@Nuet pic.twitter.com/QeJULBHQDO — Enrique Pérez (@Sertemus) 12 de juny de 2017 És un honor acompanyar demòcrates que són portats a la justícia per haver complert amb el seu deure 🗳 pic.twitter.com/xqUimPreJQ — Carles Puigdemont (@KRLS) June 12, 2017 Nuet, a l'entrada de l'Audiència… Força! pic.twitter.com/SDDcF0kOJA — Lluís Rabell (@LluisRabell) June 12, 2017 Al costat del @NUET en defensa de la llibertat, la democràcia i la sobirania del #Parlament. Ni un pas enrere davant la censura. pic.twitter.com/Uq8lhhPYGl — Carme Forcadell (@ForcadellCarme) June 12, 2017 Allò que el govern espanyol posa en perill és la mateixa democràcia. Tot el nostre suport @NUET! pic.twitter.com/9ZkPC3Psyh — Oriol Junqueras (@junqueras) June 12, 2017 Tot el suport a @Nuet, jutjat per permetre un debat al Parlament! Defensem les institucions catalanes davant els atacs del PP #TotsSomLaMesa pic.twitter.com/ombW8vLqo7 — Ada Colau (@AdaColau) June 12, 2017 El PP no ens silenciarà. Un cop més, al costat de la llibertat d'expressió i les institucions catalanes. Tots som @NUET, #TotsSomLaMesa pic.twitter.com/SEfYBaUoo4 — Gerardo Pisarello (@G_Pisarello) June 12, 2017 A les portes del TSJC amb @NUET #democracyIsNotACrime pic.twitter.com/6LdfkGfwyP — Joan Giner (@giner_joan) June 12, 2017 De nou fent costat a la Mesa del #Parlament. Avui, amb @NUET pic.twitter.com/bzmtJJ8C5H — Neus Munté (@neusmunte) June 12, 2017 Amb en @NUET, que aquí hi hem de ser tots pic.twitter.com/iWFJJwHtPA — Mireia Boya Busquet (@yeyaboya) June 12, 2017 A les portes del TSJC acompanyant a @NUET. Mai caminaràs sol. #perlarepública #referèndumCAT pic.twitter.com/y0qjBUPo4i — CUP Països Catalans (@cupnacional) June 12, 2017 Hundreds of Catalans turn out to support @Nuet as he is brought to Court for allowing debate in Parliament. #lovedemocracy pic.twitter.com/4hqW0iGIFM — Liz Castro (@lizcastro) June 12, 2017 Tots amb @NUET | @comunistes @EUiA_cat pic.twitter.com/579WLfyl5l — Oriol YLL (@oriol_yll) June 12, 2017 El secretari tercer de la Mesa, Joan Josep @NUET, declara avui davant el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya pic.twitter.com/HC67YpXUdM — Parlament Catalunya (@parlament_cat) June 12, 2017 Puigdemont, Junqueras, Forcadell, Mas, Domènech i Pissarello envolten @NUET. pic.twitter.com/9rXrzHYzcf — Jordi Corbalan (@jcorbalan) June 12, 2017 Per #democracia acompanyant a @Nuet a declarar al TSJC #Totessomlamesa No estàs sol camarada pic.twitter.com/CeEeuLxT5r — F Sánchez (@sanafran86) June 12, 2017

Summary: Nuet: ‘Catalunya parla amb moltes banderes. Si som un sol poble, som invencibles’


Gonzalo Boye està convençut que divendres la Junta Electoral espanyola (JEC) executarà la inhabilitació d’Oriol Junqueras i estalviarà un tràngol a Manuel Marchena i al Tribunal Suprem espanyol. De fet, diu que les al·legacions de l’advocacia de l’estat espanyol van en aquesta línia i considera que tot plegat va destinat a protegir Marchena i la resta del tribunal. Respecte de la inhabilitació del president de la Generalitat, Quim Torra, Boye creu que la JEC causaria una implosió del sistema constitucional espanyol si se situés per sobre del Suprem i ordenés el cessament de Torra. —Divendres la Junta Electoral espanyola podria inhabilitar el president Torra, sense ni tan sols esperar que presenteu un recurs al Tribunal Suprem espanyol. Quina valoració en feu? —Això vulneraria el dret a una segona instància, la presumpció d’innocència i envairia competències de la sala segona del Tribunal Suprem, que és la que ha de resoldre aquesta qüestió. Tinc dubtes seriosos sobre la constitucionalitat de la norma que pot aplicar la JEC. Diria que poden causar una implosió del sistema constitucional. Pot passar qualsevol cosa. Però això encara tindrà un recorregut parlamentari important, perquè només el Parlament de Catalunya podria privar Torra dels seus drets, i el reglament diu que ha de ser per una sentència judicial ferma. —En el cas que la JEC decidís d’aplicar la inhabilitació, també s’hi podria recórrer en contra al Suprem? —Sí, a la sala contenciosa administrativa. És la sala tercera del Suprem. —Diuen que la JEC pot aplicar una reforma de la LOREG del 2011 pensada per a càrrecs de Batasuna i ‘l’entorn d’ETA’. La Junta Provincial de Barcelona ja va descartar-ho. —Això diuen a l’exposició de motius. I la JEC té un rang jeràrquic superior a la junta provincial. No hi ha precedents d’aplicació d’aquesta norma, s’ha aplicat a algun batlle, via junta municipal. Realment, això és la tempesta perfecta: la JEC denuncia el president Torra, i una vegada el TSJC el condemna, l’execució correspon a la JEC, que és la part denunciant. La causa penal s’obre per una denúncia de la JEC. Seria com deixar en mans de la suposada víctima l’execució de la pena. —Com s’entén que la JEC pugui aplicar la inhabilitació sense esperar que el Suprem resolgui el recurs del president Torra? —La JEC se situaria per sobre el Suprem, i això és perillosíssim. Mireu, jo estic en contra del 155. Però si discutim sobre legitimitats, el 155, com a mínim, va passar pel ple del senat. Si la JEC inhabilita Torra sense tenir en compte el Suprem, això per on passa? —En el cas d’Oriol Junqueras, la JEC també pot decidir d’inhabilitar-lo? —En el cas d’Oriol Junqueras, sí que ho pot fer. Junqueras té una sentència ferma, i per tant, com que la JEC té la competència de notificar els eurodiputats al Parlament Europeu, pot revocar la proclamació de Junqueras i fer córrer la llista de la candidatura. —Però amb aquesta decisió, la JEC també s’anticiparia al Suprem en el cas Junqueras. —No es precipitaria pas. El Suprem guanya temps perquè la JEC li netegi la casa, per no haver d’entrar a donar explicacions sobre la famosa carta de Marchena del 14 d’octubre al Tribunal de Justícia de la Unió Europea. —Tanmateix, la inhabilitació de Junqueras resta suspesa pel mateix Suprem. Està condemnat, però el tribunal va deixar la inhabilitació en suspens. —La JEC s’hi pot pronunciar igualment. Ho diu l’advocacia de l’estat en les seves al·legacions. Diu que Junqueras té immunitat sempre que la JEC no el declari inhabilitat d’acord amb la sentència ferma del Suprem. —No hauria de ser el Suprem, que aixequés aquesta inhabilitació suspesa? —Sí, però la JEC ha de notificar la llista d’eurodiputats electes i proclamats al Parlament Europeu. Amb la condemna contra Junqueras, poden declarar una inelegibilitat sobrevinguda i fer córrer la llista. En aquest cas, no hi hauria cap error tècnic, però la defensa de Junqueras també podria presentar un recurs a la sala tercera del Suprem. —I al Tribunal de Justícia de la Unió Europea? —No, en aquest cas només a la sala tercera del Suprem. —La sentència del Tribunal de Luxemburg deia que la manera de procedir l’havia de decidir el tribunal estatal, és a dir, el Suprem. —Són coses diferents, anem saltant d’un tema a un altre. La JEC té competències per a declarar la inelegibilitat d’un càrrec públic per sentència ferma. I per tant, no remetre el seu nom al Parlament Europeu. —Però el Suprem haurà de pronunciar-se en algun moment. —Pot dir que els fets l’han superat i que la seva resolució ja no té sentit. —Creieu que divendres la JEC executarà la inhabilitació de Junqueras, doncs? —No en tinc cap dubte. No han deixat res a l’atzar per salvar el cul a Marchena. A més, hi ha membres del Suprem dins la JEC. —Per altra banda, el Suprem també té pendent de resoldre si retira les euroordres, si més no, contra Puigdemont i Comín. —Està pendent que el Suprem decideixi si vol fer el ridícul més temps o menys. La fiscalia de la sala tercera ja va admetre la immunitat de Puigdemont i Comín, i compte, no és la mateixa fiscalia que la de la sala segona. —Us volia acabar demanant la vostra valoració d’aquest any judicial. —Això que ha passat ara a final d’any ha ratificat que l’exili era l’única resposta que permetia de combatre la judicialització de la política. Ningú pot tenir cap dubte que va ser una opció correcta.

Summary: Gonzalo Boye: ‘No han deixat res a l’atzar per salvar el cul a Marchena’