Gairebé dos-centes periodistes i informadors han estat assassinats a Síria des de l’inici del conflicte, el març del 2011. Aproximadament mig centenar més estan detinguts o segrestats per les diferents faccions armades, segons un informe presentat per Reporters Sense Fronteres (RSF) en motiu del Dia Mundial dels Refugiats. L’informe xifra en cinquanta-un el nombre de periodistes professionals que han estat assassinats durant aquests anys. A més, també han perdut la vida un mínim de 144 persones que exercien l’ofici sense ser la seva professió. Sense ells, seria impossible conèixer què passa sobre el terreny. A les dades sobre morts, cal sumar-hi també els gairebé cinquanta infromades que han estat detinguts arbitràriament en presons sirianes, són ostatges d’Estat Islàmic o altres grups extremistes, o han desaparegut. L’ONG ha recordat amb aquestes xifres que els periodistes s’han convertit en un dels principals objectius de la violència durant el conflicte, del qual han fugit centenars de periodistes, professionals o no. Fins i tot a l’exili, molts segueixen tement per la seva seguretat, una por que se suma a les dificultats associades a la condició d’ésser refugiats. En primera persona RSF ha entrevistat vint-i-quatre periodistes sirians que es troben a Turquia, Jordània i el Líban, els principals destins dels refugiats sirians. Amb aquestes entrevistes RSF ha pogut comprovar la por a les represàlies del col·lectiu, ja sigui contra ells o bé contra els familiars que han deixat en territori sirià. ‘Les autoritats sirianes van detenir una col·lega que treballava per a la nostra revista. Sota tortura, es va veure obligada a revelar els nostres noms després que accedissin al seu ordinador portàtil. Molts membres de l’equip de la revista van fugir del país i jo també ho vaig fer’, ha explicat un redactor en cap fugit a Turquia. Al marge de la seguretat, aquests informadors tampoc poden reprendre la seva feina al país d’acollida, ja que segueixen tenint limitada la llibertat de moviment. Un periodista sirià a Gaziantep (Turquia) ha lamentat en aquestes els impediments per aconseguir papers: ‘No puc demanar-li a un accident de cotxe que s’esperi fins que jo obtingui un permís de viatge per cobrir-lo.’ En el cas de Jordània, els sirians amb residència legal i un passaport vàlid poden obtenir un permís de treball sempre que el contractant afirmi que el lloc requereix una experiència impossible de trobar entre la població jordana. Aquests requisits poden derivar en abusos, molts persones acaben treballant sense papers ni drets. ‘He arribat a fer jornades laborals de vint hores i a dormir a l’oficina. Em van sotmetre a humiliacions verbals’, ha explicat un periodista sirià ara refugiat a Jordània. Al Líban, els refugiats sirians han de ser apadrinats per un individu o una empresa del Líban amb la finalitat d’adquirir un estatus legal, però això suposa despeses administratives desorbitades. Una corresponsal d’un mitjà sirià ha explicat a RSF que està registrada com a treballadora agrícola. La repercussió de la guerra Síria al Líban també complica la tasca d’informar, ja que qualsevol posicionament és vist amb recel. ‘La milícia de Hezbollah em va atrapar i em va sotmetre a una investigació sobre la meva feina. Em van amenaçar, em van dir que ara estic al Líban i que no hauria d’escriure sobre ell’, ha explicat un redactor, en al·lusió al partit-milícia aliat del règim de Bashar Al-Assad.

Summary: Gairebé dos-cents periodistes assassinats a Síria des de l’inici de la guerra


El delta de l’Ebre és una de les zones més afectades pel temporal Glòria. L’aigua de la mar va penetrar-hi més de tres quilòmetres terra endins i va inundar unes de 3.000 hectàrees d’arrossars, cosa que perjudicarà la productivitat de la collita. En imatges del satèl·lit Sentinel 1, que ha compartit el servei d’emergència europeu Copernicus, se’n poden veure els danys, per bé que costa distingir-hi l’aigua de mar. Storm #Gloria has caused a storm sturge that has ravaged the Ebro delta up to 3 km inland, resulting in severe damage to the rice paddiesBefore/after comparison using a #Sentinel1 🇪🇺🛰 radar image acquired yesterday 22 January@astro_duque @mapagob @el_pais @europapress pic.twitter.com/OjQLgcTsY5 — Copernicus EMS (@CopernicusEMS) January 22, 2020 Els experts alerten que la regressió del delta, però, no és un fenomen circumscrit al temporal, sinó un procés que creixerà aquests anys vinents. L’Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya va pronosticar que el 2050 hi hauria inundades, aproximadment, 3.000 hectàrees, 7.000 el 2075 i 13.000 el 2100. Tot i que el #Gloria és un episodi eventual, no deixa de ser una avantsala del que tècnics i científics fa temps constatem. La regressió del #DeltaEbre és un fet constant i progressiu, que s'accetua en episodis puntuals. LIFE ADMICLIM ja ho constatava, i @ICGCat ho va simular: pic.twitter.com/cSQgfwC4Yn — Antoni Munné (@toni_munne) January 22, 2020

Summary: Imatges de satèl·lit demostren els danys al delta de l’Ebre


Ciutadans no descarta de pactar amb Vox a l’Ajuntament de Barcelona després de les pròximes eleccions. No ho ha dit Manuel Valls, el candidat al qual donarà suport la formació taronja, sinó el diputat al parlament Nacho Martín Blanco. Ho ha afirmat implícitament en una entrevista a ‘El món a RAC1’ quan ha respost a la proposta d’Ernest Maragall a La Vanguardia de comprometre’s a no arribar a acords amb l’extrema dreta. Segons Blanco, és ‘ridícul de fer cordons sanitaris a partits que no tenen representació’. ‘Ciutadans es presenta a les eleccions municipals a guanyar la batllia de Barcelona i a fer pactes amb partits constitucionalistes en sentit ampli. Plantejar-nos ara fer cordons sanitaris a partits que no tenen representació parlamentària em sembla ridícul’, ha dit exactament als micròfons de Rac1. Caldrà veure la manera com entoma Manuel Valls aquestes paraules. Després de les eleccions andaluses va dir que el resultat de Vox no era cap bona notícia. De fet, va qualificar-lo de ‘populisme d’extrema dreta’ i fins i tot va demanar una aliança entre Ciutadans, PP i PSOE per a frenar-lo.

Summary: Ciutadans no descarta de pactar també amb Vox a l’Ajuntament de Barcelona


La gastronomia traça ponts culturals i emocionals com poques activitats socials de la humanitat són capaces de fer. La cuina és un camí que no acostuma a fallar mai per a la descoberta i fascinació, trencant prejudicis, cap a altres cultures. ‘Efectivament —diu Toni Massanés, director de la Fundació Alícia—, la cuina és allò que ens agrada de l’altre. I en aquest sentit, la gastronomia és com la música.’ La Fundació Alícia s’ha posat al davant d’un projecte apassionant, impulsat pel departament de Treball, Afers Socials i Famílies de la Generalitat de Catalunya: la creació d’un receptari de cuina gitana, que han titulat Halar, cuina gitana a Catalunya. Explica Massanés: ‘Bernat Valls, del departament, va impulsar un procés de reflexió amb la Fundació Alícia, per fomentar elements patrimonials del poble gitano, elements sobre els quals no acostumem a pensar, que vol dir més enllà de la música per exemple. I així va sorgir la idea d’elaborar el receptari. No és el primer llibre de cuina gitana que s’ha fet, però aquest volum sí que és únic i singular en el sentit que la cuina gitana s’entén com una part del corpus de la cuina catalana.’ Patrimoni culinari ‘La cuina reflecteix com han viscut i on han viscut les diferents comunitats gitanes establertes a Catalunya. Perquè en el receptari n’hi ha de diferents procedències dins de la península Ibèrica i també de comunitats amb una presència llarga i continuada a Catalunya. Per això el que vam fer és inventariar una part d’aquesta cuina, cercant els valors patrimonials a preservar, sobretot en un moment de trencament de la transmissió de la cuina familiar, de pares a fills, no només en les comunitats gitanes sinó en tota la societat.’ ‘Entrevistes, grups de discussió, sobretot amb dones, també amb algun cuiner gitano, sobretot centrant-nos en l’àmbit familiar. I aquestes dones van venir a cuinar a la Fundació Alicia, amb nosaltres.’ I tot aquest treball es va acabar materialitzant en un receptari de trenta-quatre receptes, que s’han anat transmetent i incorporant al llarg dels sis-cents anys, els que fa que el poble gitano va arribar a Catalunya. El treball patrimonial, és clar, també ha cercat si hi ha elements característics en aquesta cuina, senyals que es repeteixin, per marcar-los com a definitoris, maneres de menjar… Com diu Massanés en el llibre: «El menjar es troba al moll de l’os d’allò que ens defineix com a societats. I la cuina, que és l’art de fer el menjar, es caracteritza en cada comunitat per aquells ingredients emprats, per les maneres en què es combinen i es transformen per convertir-los en preparacions, per les maneres de menjar (i els usos, costums, calendaris i rituals), i per fi el significat compartit que té cada aliment i cada pràctica, les històries relacionades amb cada plat, els relats lligats a cada gest, els refranys i les dites que contribueixen a perpetuar la saviesa ancestral…» Descobertes Li preguntem a Toni Massanés què han après de tota aquesta recerca. Entre més, constata que per als gitanos seure la taula a menjar continua essent avui un fet molt important, sobretot en l’àmbit familiar, i que és envoltat també d’una idea festiva. Les portes sempre són obertes per oferir un cafè, per poder parlar. I sovint la sobretaula es fa amb música. Per altra banda, també s’ha constatat que la cuina gitana incorpora les tradicions d’allà per on han passat els qui la fan, d’allà on s’han establert. Recullen la cuina d’on han passat i d’on són. Això vol dir que és una cuina permeable. De manera que a través de la cuina es trenca la idea tan arrelada que la gitana és una comunitat tancada. Doncs no ho pot ser tant si la seva és una cuina d’intercanvi i d’incorporació. El llibre Halar, cuina gitana a Catalunya és com dèiem al principi, una eina molt útil i necessària de coneixement del poble gitano. Perquè tal com diu en el llibre Manuel Fernández Cortés, del Consell assessor del pla integral del poble gitano: «Després de sis-cents anys el poble gitano segueix sent, en molts sentits, un gran desconegut per al conjunt de la societat europea, i també per a la catalana. La imatge d’aquesta comunitat continua associada a prejudicis i estereotips que no permeten veure les innumerables contribucions culturals i socials del poble gitano. Contribucions que no només se centren en la música i la dansa, sinó que també arriben al cinema, a la poesia, a les arts plàstiques, a la participació social o al pensament filosòfic i científic.» Estructura del receptari El receptari s’ha dividit en quatre categories escollides segons la forma en què es mengen els plats: de cullera, de cullera i forquilla, de forquilla i ganivet i amb les mans. Explica el llibre que els menjars de cullera de la cuina gitana solen ser molt nutritius i dels quals s’aprofita tot. Són uns grans exemples de la cuina dels nostres avantpassats que han perdurat fins als nostres dies. Els menjars de cullera i forquilla podrien ser aquells que requereixen una forquilla de tant en tant per poder punxar els trossos de carn o peix que hi neden, sense menysprear la riquesa de les verdures, els llegums o els farinacis que els subjecten. Els plats de forquilla i ganivet comparteixen la característica de tenir ingredients principals, sobretot carnívors, enaltits per una cocció concreta que els fa esdevenir exquisits i capitanejar àpats vinculats a diades o celebracions. També s’ofereixen tres elaboracions amassades i/o menjades amb les mans, característiques d’èpoques concretes però que han traspassat diades per esdevenir menges comunes durant altres dates festives o diàries de la resta de l’any. Destaca Manuel Fernández Cortés «el famosíssim potaje de bacallà que en tantes cases gitanes es hala la nit de Nadal, el cocido amb fonoll i sopa de pa, el brou de chicharros o mongetes vermelles, les gachas, l’escudella a la catalana amb col, l’arròs amb fesols vermells i fonoll, o les patates amb bacallà, són alguns dels plats típics de la cuina gitana que en moltes cases (gitanes i paies) se segueixen cuinant avui dia. També les migas, els nochebuenos, o els biñuelos, postres gitanes que es fan en moltes cases gitanes de Catalunya.» Aquestes i altres receptes es troben explicades en aquest llibre, que Toni Massanés insisteix amb tota la raó que són cuina catalana, que formen part del nostre patrimoni.

Summary: Receptaris que basteixen ponts: ‘Halar, cuina gitana de Catalunya’


Ahir a la nit un ‘albirament lluminós’ al cel va cridar l’atenció a les poblacions de costa del país. Al Principat, el telèfon 112 ha rebut 55 trucades procedents de poblacions costaneres, de Cadaqués (Alt Empordà) a l’Ametlla de Mar (Baix Ebre). La primera trucada ha estat a les 22.38 a Caldes d’Estrac (Maresme). També s’ha pogut veure a València, Alacant i Mallorca. Segons Salvament Marítim, es tractaria d’un meteorit o d’un estel fugaç. A Còrsega i Sardenya també s’ha pogut veure. Els quil l’han vist l’han descrita com una ‘bola de foc’ que queia. Primeres imatges del #meteorit d’aquesta nit. #meteorite #meteorito pic.twitter.com/Yw0y3zE7sF — Boletaiiire (@bulataira_) August 16, 2019 Fa 10 minuts mentre contemplava la fantastica lluna plena a la.platja de #santvicençdemontalt he vist una bola de foc caure al mar! #meteorit ? Crec que no ho he imaginat… pic.twitter.com/2gMfBt5BHO — Iñaki Marina (@38368imc) August 16, 2019 Scia luminosa ripresa dalla dashcam verso Torregrande: spettacolo! #meteorite #meteora #Sardegna pic.twitter.com/LPKToQCM2m — Claudio Porcu (@ClaudioPorcu) August 16, 2019 Une météorite a été vue à bejaia pic.twitter.com/ZSVDEJNoXH — ⵏⴰⵙⵙⵉⵎ ⵣ (@Nas_blk69) August 16, 2019 Une météorite a été vue à bejaia pic.twitter.com/ZSVDEJNoXH — ⵏⴰⵙⵙⵉⵎ ⵣ (@Nas_blk69) August 16, 2019 Météorite observée cette nuit en algerie 🇩🇿 🇩🇿 🇩🇿 La météorite aurait été observée par plusieurs témoins depuis Batna Biskra la Kabylie Sétif Constantine et Alger. pic.twitter.com/yT2ztvPQpV — Journaux algeriens (@journauxalgerie) August 16, 2019

Summary: Una ‘bola de foc’ al cel es deixa veure a gran part del país


El Museu d’Art de Girona dedica una exposició a Mela Muter, una de les primeres dones poloneses que es van dedicar a la pintura professionalment. Amb unes setanta obres, ‘De París a Girona. Mela Muter i els artistes polonesos a Catalunya‘ reivindica els paisatges i retrats d’una dona viatgera i compromesa socialment. El llegat pictòric de Muter ha romàs en segon terme durant dècades malgrat que és una de les pintores més reconegudes durant la primera meitat del segle XX. Per això, el museu gironí li dedica una exposició, la més gran que s’ha fet mai a Catalunya després de la seva mort, per treure-la de l’oblit i retornar-la a l’escena artística. La mostra explora la relació de l’artista amb Catalunya, i amb alguns pintors polonesos establerts a París durant la primera meitat del segle XX. Així mateix, se subratlla la seva relació amb l’art català del moment, especialment amb els corrents noucentistes. ‘La influència artística entre els polonesos i els catalans va ser en totes dues direccions’, destaca Artur Tanikowski, un dels comissaris de la mostra. Nascuda a Varsòvia el 1876, va ser la primera dona jueva d’origen polonès que es va dedicar professionalment a la pintura. Va viure sobretot a l’estat francès, on va formar-se a l’acadèmia Colarossi, si bé també va estar molt influïda per l’escola de Pont-Aven durant els estius que va passar a la Bretanya. També va mantenir un estret vincle amb Catalunya. L’any 1911, va participar amb 33 obres en la inauguració de la sala d’exposicions Josep Dalmau de Barcelona. Atesa la bona acollida, va tornar a participar-hi en una mostra col·lectiva del grup d’artistes polonesos que vivien a París. S’hi va exposar Santa Família i Retrat del marxant Josep Dalmau i Rafel, ambdues conservades al Museu Nacional d’Art de Catalunya que es poden veure a la mostra del Museu d’Art de Girona. L’abril del 1914, va arribar a Girona per exposar a la galeria Athenera. Aquella estada va ser un punt d’inflexió en la seva trajectòria, tal com ella reconeixeria uns anys més tard, assegurant que els seus millors paisatges els va pintar a Girona. Sovint, la veien pintant als carrers del barri vell, on tenia el seu taller, per la vall de Sant Daniel o la pujada de Sant Martí. D’aquella època, destaquen obres com l’emblemàtic quadre L’Onyar a Girona i Carrer Cúndaro, conservats al Museu d’Art i el Museu d’Història de la Ciutat, també exposats a la mostra. La capacitat per a copsar l’ànima humana La seva obra va destacar pel cromatisme de les pintures, passant del simbolisme al postexpressionisme. El fet que una dona artista abordés la misèria li va donar un ressò a la premsa de l’època. Entre les temàtiques més recurrents hi ha la pobresa, la vellesa, les persones amb discapacitat i, sobretot, les dones i la maternitat. ‘Sempre li van atraure les qüestions més socials i els desfavorits, com ara les persones cegues; agafava aquesta ànima humana amb una mirada i un deix melancòlic’, explica la comissària Susanna Portell, que també en reivindica el valor artístic dels paisatges, que no són tan coneguts. Molta Mela Muter per descobrir La directora del Museu d’Art de Girona, Carme Clusellas, destaca les dificultats per a reunir una exposició tant àmplia. Bona part del fons de l’artista està repartit en diferents col·leccions a l’estranger, com ara Polònia, Alemanya i Suïssa. ‘No és una obra antològica’, diu, i afegeix que la mostra és un primer pas i que cal que altres museus també programin més exposicions de l’artista perquè encara hi ha molts aspectes per investigar. Que Girona hagi fet aquest primer pas, afegeix, era gairebé obligatori, perquè la ciutat va ser un punt d’inflexió en la seva carrera. Entre les obres exposades, destaquen El país Trist i Vella bretona amb nen, procedents de la col·lecció Bolesław i Lina Nawrocki; El Cec- Auvegle de Gérone del Musée Goya et Jean Jaurès de Castres; Dos vells i Dos nens, ambdues procedents de la col·lecció Jankilevitsch de Varsòvia, entre més. L’exposició es completa amb algunes obres representatives dels artistes polonesos d’avantguarda amb qui es va vincular, com ara Olga Bozanaska, Eugene Zak, Elie Nadelman i Léopold Gottlieb. La mostra es podrà veure fins al 23 d’abril de 2019. Es complementarà amb una segona exposició, ‘Les llibertats perdudes’ que es veurà a les Bernardes de Salt del 14 de desembre a l’1 de març del 2019. Se centra en el vessant més literari a partir de correspondència que l’artista va mantenir amb l’historiador i polític Raymond Lefebvre i el poeta Rainer Maria Rilke.

Summary: Una exposició reivindica el llegat de Mela Muter, autora de paisatges i retrats amb compromís social


El Ple del Tribunal Constitucional espanyol ha acordat per unanimitat de mantenir suspesos els articles 1 i 2 de la llei 2/2018, de 8 de maig, que permetia la investidura no presencial del president de la Generalitat. La llei, que modificava la llei 13/2008 de la presidència de la Generalitat i del govern, també permetia celebrar sessions no presencials del govern i altres òrgans col·legiats. El Constitucional aborda la qüestió quan s’acosta el venciment del termini de cinc mesos per ratificar o aixecar les mesures imposades, una vegada que ha rebut les al·legacions del govern. Segons que exposa la interlocutòria, ‘els perjudicis derivats del nomenament d’un president de la Generalitat’ en la forma que preveu la llei ‘serien notables si després fos declarada inconstitucional’. Per això, diuen, mantenen en suspens la llei, en detriment de la ‘presumpció de legitimitat’ amb què gaudeix.

Summary: El TC manté suspesa la llei que permetria d’investir Puigdemont a distància


Tres dels joves d’Altsasu, els primers que van ser empresonats, ja han passat vuit-cents dies a la presó. Bé, si filem prim els compliran demà, precisament quan l’Audiència espanyola anunciarà la revisió de la sentència que els van imposar. Abans de saber-ne la resolució, hem parlat amb Antxon Ramírez de Alda, pare d’Adur Ramírez, condemnat a dotze anys. Tot i les irregularitats del procés judicial, Ramírez de Alda no vol perdre l’esperança i es resisteix a donar-ho per perdut. Si no, més endavant vindrà el Suprem, o Europa, però ‘llavors ja serà massa tard’. —Gairebé vuit-cents dies empresonat. Com està el vostre fill, l’Adur? —L’Adur, com sabeu, és dels tres nois empresonats des del principi. Està, com nosaltres i com tothom, amb uns sentiments contraposats, enfrontats. Perquè pots sentir-te optimista, però alhora amb molta por i nerviós. Pots pensar que ja veus la llum però alhora ho veus molt negre. És molt estrany. I ja sabem que és l’Audiència espanyola i, per tant, l’estat espanyol, però desitja que passin els dies, que arribi la revisió i saber quina és la fase següent. Si ja és al carrer, genial, i si no anar pensant en el pròxim recurs al Tribunal Suprem. —Ha tingut suport psicològic durant aquest temps? —A la presó poden tenir suport psicològic, però depèn de cada centre penitenciari. L’Adur, a les presons espanyoles on va estar, ho va passar molt i molt malament. Va tenir una crisi personal i a sobre fins i tot va ser castigat. Per això vàrem sol·licitar un psicòleg d’aquí, de Navarra, perquè hi ha organitzacions especialitzades a tractar presos. Un psicòleg va desplaçar-se fins a la presó, havíem gestionat el seu permís per telèfon amb la direcció del centre. Però quan ja era allà, li hi van denegar l’entrada i va haver de girar cua. Vam aconseguir que finalment li fes la visita i va anar-hi un parell de vegades. Amb el canvi de presó a Vitòria, el tractament psicològic és millor i ara mateix Adur és ben tractat. —Com imagineu que seria ara la vida de l’Adur, fora de la presó? —Si tot hagués anat normal, com que feia l’últim any de la carrera de magisteri i li quedava una assignatura que va acabar a la presó, doncs hauria fet les pràctiques, les hauria acabades i ja seria professor. I en aquests moments, no sé si treballaria o no. Aquest és el camí normal que hauria fet. —Teniu l’esperança que la revisió que farà demà la sala d’apel·lacions de l’Audiència espanyola sigui positiva? —Per una part, haig de ser optimista, no tinc cap més remei. Sempre s’ha de tenir esperança. Per una altra banda, sabem on som, coneixem l’Audiència espanyola, sabem què va passar al judici, amb moltes proves que no es van acceptar. I en la revisió de la sentència s’ha de ser una mica optimista. Al cap i a la fi és una oportunitat i que volem que l’estat aprofiti per posar fi a això d’una vegada. Ho desitgem tant… De manera que al final, hi ha com una contradicció de sentiments. —Dos dels tres jutges que revisaran la sentència han estat condecorats per la Guàrdia Civil, una relació entre la justícia i aquest cos que s’ha anat veient durant tot el judici. —Això mateix… Dos han estat condecorats per la Guàrdia Civil i el tercer ha assistit a alguna conferència del Col·lectiu de Víctimes del Terrorisme al País Basc (COVITE), que també era part acusadora en el cas. Ho vàrem denunciar, i no tan sols ens van refusar el recurs, sinó que van aplicar una multa de sis-cents euros a cada jove que va presentar el recurs perquè van dir que s’havia actuat de mala fe. És que tot el cas ha estat tan desproporcionat, sobredimensionat, tergiversat i manipulat… Només volem justícia, coi. Si això hagués passat en qualsevol altre lloc, no hauria acabat així. —Si el recurs no prospera a l’audiència, llavors ja podreu apel·lar al Suprem. Allà hi ha més motius per a mostrar-se més esperançat? —El Suprem, segons que sembla en casos anteriors, analitza més a fons les qüestions i d’una manera diferent. Des de sempre els advocats ens han dit que al Suprem hi podria haver algun gest i que es rebaixessin les penes. —Una rebaixa seria una victòria? —Parlar de victòria o derrota no m’agrada. Aquests dies ens demanem si hem d’anar a l’Audiència com si fos el partit de tornada d’una eliminatòria. Ens ho hem de prendre com que és el partit de tornada, amb una afecció a favor i volem fer un bon resultat. És clar que en el partit d’anada ja vàrem fer un bon partit però els àrbitres i el camp ens van fer una mala passada. —I més enllà hi ha Europa. —Des del començament, com que es va veure que era molt complicat, gent de l’àmbit de la jurisprudència ens deien que això acabaria a Europa. I estem segurs que el tribunal d’Estrasburg dirà que l’estat espanyol no té raó, com tantes vegades ja ha passat. Però què passa? Que llavors ja serà massa tard. Les bufetades que ha rebut l’estat espanyol per la seva manera d’aplicar la justícia són contínues. Per això no s’entén que encara actuïn així. I mentrestant continuen aplicant la presó provisional com a forma de càstig, perquè si apliquessin la llei amb tots els casos semblants, els nostres fills haurien de ser al carrer esperant la sentència ferma. Però en aquest cas no… —La jutgessa argumentava que hi havia risc de fugida… —Això deia, però és tan absurd… Perquè tres han estat empresonats des del principi però quatre han estat a fora en llibertat i no se n’havien anat pas. I s’havien presentat diverses vegades… —El judici és una mica lluny, però quina és la irregularitat més flagrant que heu vist durant el procés? —Home, la més flagrant va ser, en ple judici oral, quan a l’amo del bar on va passar tot li van ensenyar la seva declaració i va restar bocabadat. ‘Si jo no he declarat’, els va dir. I al final de la declaració que li mostraven no hi havia signatura i els ho va dir: ‘Eh, però si a més no hi ha signatura.’ Molts advocats ens han explicat que només per això ja s’hauria pogut invalidar el judici. Hi ha més irregularitats, com ara la famosa camisa blanca. Al principi no volien admetre com a prova un vídeo de després dels fets, on es veia clarament que un guàrdia civil portava la camisa blanca, tot i que ells asseguraven que li havien donat coces i cops de puny i, fins i tot, havien lliurat com a prova la peça de roba ben esparracada. Al final van haver d’admetre el vídeo i es va desmuntar tot allò que deien. Això va ser estrambòtic. —Dotze anys de presó. Ja heu començat a pensar en la possibilitat que el vostre fill surti abans per bon comportament? —Algun company ho comenta i en parla amb els advocats, i algun diu a veure si el Nadal vinent ja podem sopar tots plegats amb el tercer grau. Sempre hi fem tombs. Ara ja no redueixen pena per bon comportament, ara et poden donar un vis-a-vis més, diguem que et donen premis. S’haurien de fer càlculs sobre la pena màxima per passar al tercer grau, però m’estimo més no fer-ne perquè vull que siguin lliures abans. —Molts familiars parleu d’aquest procés com un escarment. Per què? —Sí, és un escarment perquè per això volien condemnar-los des de bon començament, amb l’excusa del delicte de terrorisme. Amb aquesta versió han volgut demostrar que a Altsasu la Guàrdia Civil era perseguida. I hi ha una organització que es diu Ospa Mugimendua que defensa això. Han lligat aquests joves amb l’organització i defensen que això constitueix terrorisme perquè ETA ja tenia la mateixa consigna. I això ho van acompanyar de literatura pel judici, amb l’objectiu de convertir-los en terroristes. Amb tot plegat, volen ensenyar als joves que la Guàrdia Civil no la faran marxar. Però resulta que aquesta reivindicació l’assumeixen molts partits, també el PNB. Han demonitzat una opinió política i intimiden el jovent. —Qui vol veure terrorisme on no n’hi ha? —Nosaltres creiem que al País Basc, abans, fa anys, hi havia una situació molt dura, amb el terrorisme d’ETA. Quan es va acabar això, alguns partits han deixat d’obtenir rèdits que guanyaven abans, no tan sols electoralment, sinó també monetàriament. És molt cruel, però com que aquest escenari va desaparèixer hi ha partits i estaments –diguem-ne estat– que necessiten alguna cosa que abans els anava bé. El fiscal, durant el judici, ho ha anomenat ‘terrorisme de baixa intensitat’, per poder continuar castigant i crear una situació que no deixi no avançar. —Com ha reaccionat el poble envers els joves? —És digne de veure. Impressionant. D’un bon començament, la gent, els pares i les mares, s’han posat en la nostra pell i ho han viscut com una cosa personal. Per això el nostre suport ha estat incondicional. Estic molt orgullós del meu poble. Altsasu també té una tradició molt lluitadora, ja d’ençà del temps de la República, i és situat en una zona amb una majoria social independentista. —Dins el drama que viviu, en destacaríeu cap nota positiva, de tot plegat? —Ho diem molts i fins i tot ens demanem si nosaltres seríem capaços de fer això mateix. La resposta d’ànims i de suport que rebem a tot arreu on anem a fer xerrades és inimaginable. No ho oblidarem mai perquè és emocionant. —De primer, els familiars dels presos d’Altsasu preferíeu de mantenir un distanciament amb el cas dels presos polítics catalans, perquè una de les vostres armes en el judici era demostrar que en els fets no hi havia cap motivació política. Però amb el pas dels mesos hi ha hagut un acostament. Com ho heu viscut? —Sí, al final els camins s’han anat trobant perquè en tots dos casos hi ha hagut una clara utilització política de la justícia o una politització de la justícia. Encara que els temes no tinguin res a veure, la justícia ha actuat d’una manera similar. Per això, a l’hora de denunciar aquesta situació que compartim, hem tingut l’oportunitat de compartir molts actes. La població catalana, com que observa el cas d’Altsasu tan paradigmàtic com els dels polítics catalans, també ens ha donat molt suport.

Summary: ‘A Altsasu hem vist que l’estat necessita “terrorisme de baixa intensitat” per a continuar castigant’


La fiscalia demana sis anys de presó i una multa de 7.200 euros per a un jove nord-americà per un presumpte delicte de desordres públics i altres de danys durant la vaga general del 18 d’octubre a Barcelona, en el marc de les protestes en contra de la sentència contra el procés. En l’escrit d’acusació consultat per Europa Press, el fiscal relata que l’acusat, Charles Andrew Pittman, va fer accions ‘dirigides a pertorbar l’ordre social, posant en greu perill la integritat física de les altres persones’ a la manifestació i de l’immobiliari urbà. Afirma que el sospitós va intentar cremar una paperera a la cruïlla dels carrers Gran Via i Aribau, i veu en les seves accions la ‘clara intenció de menyscabar la propietat aliena i pública i, al seu torn, alterar la tranquil·litat ciutadana’. També considera provat que, més tard, va intentar cremar un contenidor municipal. El fiscal atribueix a l’investigat la ‘clara intenció que el foc es propagués i calcinar completament’ el contenidor, i demana que pagui 489 euros a l’empresa propietària pels desperfectes. Pena d’expulsió L’acusat està en presó provisional d’ençà del 19 d’octubre, i el fiscal divideix la petició de la pena de presó a dos anys per un presumpte delicte de desordres i quatre anys per danys. També proposa que la substitució parcial de les penes de presó per l’expulsió: demana que l’acusat compleixi dos terços de la pena i se substitueixi la resta per la pena d’expulsió, i que a més, se li prohibeixi entrar a l’estat espanyol durant vuit anys.

Summary: La fiscalia demana sis anys de presó per un jove empresonat per les protestes contra la sentència


ISTANBUL, 1 (Reuters/EP) El ministre de Defensa de Turquia, Fikri Isik, ha anunciat el desplegament de forces militars amb carros de combat a la frontera del país amb el nord de l’Iraq, en el marc de la lluita contra grups terroristes després dels últims esdeveniments a l’Iraq. En una entrevista concedida a la cadena de televisió local A Haver, Isik ha assegurat que el seu país no té “obligació” d’esperar dins de les seves fronteres i que farà el que calgui perquè els milicians del Partit dels Treballadors del Kurdistan (PKK) no s’assenteixen a la regió iraquiana de Sinyar. Fonts militars han comptat que les Forces Armades turques han començat a desplegar carros de combat i vehicles blindats a la zona de Silopi, a la província turca de Sirnak, en el sud-est del país. El desplegament de forces militars arriba després que el president turc, Recep Tayyip Erdogan, assegurés dissabte que tenia previst reforçar el desplegament i advertís que donaria una “resposta diferent” a les milícies xiïtes si causen “terror” a la localitat iraquiana de Tal Afar. Situada a uns 170 quilòmetres de Silopi, la població de Tal Afar acull una important comunitat ètnica turcomana amb vincles culturals i històrics amb Turquia. La província de Sirnak, on hi ha Silopi, és també una de les principals zones de conflicte entre l’Exèrcit i els milicians del PKK, que tenen bases al nord de l’Iraq.

Summary: Turquia desplega forces militars amb carros de combat a la frontera amb l’Irac


La socialista Amparo Marco tornarà a ser investida avui batllessa de Castelló, novament amb majoria absoluta, després d’haver aconseguit ahir un acord de govern per als pròxims quatre anys entre el PSPV, Compromís i la confluència Unides Podem-Castelló en Moviment-Esquerra Unida, ‘que permetrà de continuar la transformació de la ciutat, situant a les persones en el centre de les polítiques’, segons que han assenyalat les tres formacions polítiques. Les tres formacions han acordat una nova estructura que agiliti la presa de decisions, amb un repartiment ‘racional’ de les àrees administratives i l’objectiu d’optimitzar els recursos de l’ajuntament, un repartiment de les competències ‘equilibrat’ que ‘posi per damunt de tot a les persones, per a poder impulsar les polítiques de benestar dirigides a la majoria social’. Amb aquest acord, les tres formacions es comprometen a impulsar un programa que situa per damunt de tot els interessos generals de Castelló, amb atenció especial als col·lectius més vulnerables. El programa és basat en els Objectius de Desenvolupament Sostenible, ‘en el qual la justícia social té un paper fonamental’. Entre més, s’ha dedicat especial atenció a garantir la correcta coordinació institucional entre tots els departaments del govern amb l’objectiu d’impulsar ‘de la manera més eficient’ les polítiques progressistes que necessita Castelló ‘per a continuar la transformació començada fa quatre anys i recolzada àmpliament per la ciutadania a les urnes el 26 de maig passat’. Després d’aquest acord, la confluència portarà les competències de transició ecològica i habitatge; Compromís les de cultura, educació, feminisme LGTBI, participació ciutadana i memòria històrica, entre més; i el PSPV, urbanisme, mobilitat sostenible, seguretat ciutadana i el càrrec de portaveu del govern. No hi haurà vice-batllia i sí nou tinences de batllia: dues de Compromís, una de la confluència i sis del PSPV.

Summary: Marco governarà amb majoria absoluta a Castelló després d’haver arribat a un acord amb Compromís i Podem-CseM-EU


Arribo a les 6.45 davant la comissaria a tocar de la plaça d’Urquinaona, al carrer Trafalgar de Barcelona. Veig que no sóc l’únic. Una llarga cua de gent s’espera al carrer. Es dibuixa clarament gràcies a la primera claror del dia. Espantat, fins i tot amb una certa suor de nervis, compto tots els que tinc davant meu. Els que han matinat més que jo. El primer, per exemple, ha arribat a dos quarts de cinc. Una per una, vaig comptant les persones de la cua. L’últim? Sóc jo. Em col·loco rere la noia i em tranquil·litzo, erròniament, de cop. Només me’n surten vuitanta-set. Aquesta vegada, crec, aconseguiré el passaport que necessito. Perquè sé que en aquesta comissaria donen cent vint números per a aconseguir el passaport o el carnet d’identitat, avui mateix. I avui només som vuitanta-set. Vuitanta-set persones que, com jo, han de fer el tràmit avui mateix. Tots tenen la seva història. La meva és que en pocs dies la família marxem de viatge i necessitem un passaport per a la filla petita. Però quan vaig trucar-hi per demanar cita me la van donar el 12 de juliol. Massa tard. Sense el seu passaport, no podrem viatjar. I ara què fem? Doncs ara matines, vas a la comissaria d’Urquinaona, i allà et faran el passaport el mateix dia si ets un dels primers cent vint d’arribar a la cua. De fet, ja és la segona vegada que faig cua. La primera, il·lús de mi, vaig arribar a les vuit del matí. La comissaria obre a les nou i vaig pensar que n’hi hauria prou. Ca! Aquell dia a les vuit ja hi havia més de cent vint persones davant meu i no vaig poder entrar. Avui, penso, has fet bé d’arribar a les 6.45. Això sí, em queden més de dues hores de fer cua al mig del carrer. Temps suficient per sentir-me absurd una estona llarga. Què coi hi faig jo, aquí, palplantat? Perquè no he fet com aquells que conec, que, en lloc de venir aquí, van ser prou llestos per a demanar cita prèvia a pobles del Pirineu, Camprodon, per exemple? Allà la cita prèvia te la donen gairebé per a l’endemà! I problema resolt. Ho vaig intentar, de fet, però la resposta que em van donar va ser que no podia anar a Camprodon, perquè jo ja tinc cita prèvia… per al dia 12! Una màquina, m’ho va dir. Perquè la cita prèvia la convens amb una màquina. I la màquina i jo no ens vam posar d’acord per anul·lar la cita del dia 12. Sóc un pare de família, cony. I treballo a internet, gairebé. Per què, Déu meu, no has aconseguit anul·lar la cita del 12 de juliol? Inútil! Ara tindries cita a Camprodon i no estaries palplantat al mig del carrer. Bé, no del tot inútil, penso. Només tinc vuitanta-set persones davant meu. Just davant meu, per exemple, hi tinc una noia de Sant Adrià i un noi de Badalona. Ell, molt negatiu, no parar de dir que no entrarem. Ella, més positiva, creu que sí. Jo, fent el savi, els informo que he comptat vuitanta-set persones davant meu, i que donen cent vint números. Ens ajudem els uns als altres, i fem torns per poder anar a fer un cafè. Ara hi vaig jo, ara hi va ella, ara hi va ell. I tu què fas, i a què et dediques, i anar matant el temps. Quan torno del cafè, no són ni quarts de vuit que sento una petita discussió davant meu. Un, que s’ha colat. No anava a fer un cafè, no. Acabava d’arribar i es colava. Coses que passen. De fet, a les vuit, la discussió la visc molt més de prop. La noia de Sant Adrià es baralla amb una altra, negant-se a cedir el pas ‘a una amiga’. ‘Ni guardar el torn ni hòsties. Haguessis matinat, com he fet jo!’ Ui, ui, penso. Ja som vuitanta-nou, i pujant. Uns crits, ara sí molt notoris, m’anguniegen. ‘Mitja cua s’ha colat! Érem la meitat! ‘ Comencen a córrer rumors. Una dona diu que fins on som nosaltres, ella n’ha comptats cent disset. Ai, ai. Veig empentes i tot. Gent mig barallant-se. Res greu. Però res quiet. Per caràcter, no perdo l’esperança. Hi ha molts acompanyants, penso. Segur que no tots cent disset tenen número. Segur que avui me’n surto. He arribat a les 6.45, colló. Quan el policia, a deu persones de distància, diu que avui ja no queden més números, un esclat d’indignació creix al meu voltant. Escàndol, crits i algun plor. Jo em veig totalment indefens. Si es colen i no els atura ningú, què es pot fer? Arribes a les 6.45 i la meitat de la gent es cola, què et queda? Doncs haver-te llevat més d’hora, cony. Que ets un pare de família. Haguessis vingut a les 4.30. Arrisca’t, et diuen, i el mateix dia que voles, a l’aeroport et faran el passaport. Sempre hi ha solucions. I si no pots viatjar la culpa serà teva. De qui, sinó? Finalment, avui escric aquest article amb el passaport necessari a la mà. En principi, podrem viatjar. Perquè la filla petita és filla de pare català i mare nord-americana. Per tant, la Magalí pot viatjar amb dos passaports. Ho farà amb el dels EUA, que ens han fet aquí mateix, i sense cues. És a dir, que l’eficàcia del consolat nord-americà a Barcelona ens ha solucionat el problema causat per la ineficàcia espanyola. Quina, sinó?

Summary: La batalla de Trafalgar per a la renovació del passaport espanyol


Pere Comellas Casanova va néixer a Cal Rosal (Berguedà) el 1965. És diplomat en biblioteconomia i documentació (1986) i llicenciat en filologia portuguesa (1997) per la Universitat de Barcelona, on es va doctorar l’any 2005 amb una tesi sobre representacions lingüístiques a l’ESO. Però sobretot el coneixem com a traductor d’autors de la lusofonia africana. Per les seves mans han passat texts de Germano Almeida, José Eduardo Agualusa, Mia Couto i Paulina Chiziane. El 2005 va guanyar el V Premi Giovanni Pontiero per la traducció al català de Chiquinho, de l’escriptor capverdià Baltasar Lopes; i el 2017 va tornar-lo a guanyar per La confessió de la lleona, de Mia Couto. Ha publicat treballs de reflexió sobre la traducció i sobre la diversitat lingüística i és autor del llibre Contra l’imperialisme lingüístic (2006), a més de pertànyer al Grup d’Estudi de les Llengües Amenaçades (GELA). Comellas ha estat sempre generós amb els alumnes i en general amb tothom que ha sentit passió per la literatura portuguesa. En aquesta entrevista ens explica una altra de les seves batalles: la insubmissió contra el servei militar obligatori a Espanya, que justament el va convertir en traductor. —Com hi arribeu, a la traducció, i en concret a traduir del portuguès? —Fa molt de temps ja m’agradava traduir i havia fet intents d’afeccionat per veure si me’n sortia. Per exemple, si hi havia un llibre en francès que m’agradava molt en traduïa un fragment i sovint ho provava com a exercici, per veure com quedava. En aquells moments vaig començar a freqüentar un grup de gent, l’associació Translit, que propiciava trobades per a parlar de literatures poc conegudes, sobretot africanes i asiàtiques. I allà vaig tenir l’oportunitat d’entrar en contacte amb textos molt diferents que arribaven per al festival i que s’havien de traduir. Això també va despertar un cuquet per aquest ofici. Llavors, per circumstàncies de la vida, em vaig haver de reinventar professionalment i la traducció va ser un dels camins dins l’ample món de les col·laboracions editorials i les correccions que també havia començat a fer. —Per què el portuguès? —També és una casualitat. Hi arribo per dos motius: un és que llegeixo Guimaraes Rosa traduït per Xavier Pàmies i descobreixo que és una meravella. L’altre és que jo volia fer lingüística, però era de segon cicle i per arribar-hi havia de triar una filologia. Per exclusió vaig arribar a la filologia portuguesa, que estudiava poca gent, on hi havia unes classes molt intenses per la proximitat amb el professorat; llavors va ser quan vaig aprendre portuguès. Però és clar, per traduir algú t’ha de fer un encàrrec o tu has de fer una proposta. No n’hi ha prou amb el títol. Esdevens traductor quan exerceixes l’ofici i en el meu cas va ser treballant per a la Campana. —Dieu que us vau haver de reinventar professionalment, però va passar que us van inhabilitar perquè vau ser insubmís al servei militar espanyol… —Sí, em van inhabilitar durant dos anys, quatre mesos i un dia per a treballar per a l’administració pública. A conseqüència d’això vaig perdre la plaça de funcionari. Era bibliotecari i funcionari de la Generalitat de Catalunya i, és clar, com que de biblioteques privades n’hi ha poquíssimes vaig haver de triar un altre camí. —Si no m’erro, la Generalitat no va fer res… —Es va desentendre completament de mi, quan va arribar la inhabilitació. Ho puc entendre, però tampoc no hi ha tants funcionaris de la Generalitat inhabilitats per les seves idees polítiques. —La insubmissió és una mostra clara de desobediència civil? —Crec que en té tots els ingredients: desobeir públicament i obertament una llei perquè es considera injusta, explicar per què es considera així i assumir-ne les conseqüències penals és una manera de confrontar la societat amb aquesta injustícia. La desobediència civil no violenta és una eina d’un gran valor ètic, perquè si no aconsegueix un mínim suport social, el perjudici que se’n deriva cau només en qui la practica. És l’antítesi de la mentalitat militar, que sempre parla de morir per una causa però en general vol dir matar per aquella causa. Això quan hi ha una causa i no una simple coartada per a tapar interessos inconfessables. —Segons la vostra experiència, quina lliçó pot donar el moviment d’insubmissió al moviment independentista? —Ara justament n’hem celebrat el trentè aniversari: el 1989 van jutjar 57 insubmisos a tot l’estat, 8 dels quals a Catalunya, i jo deia que lliçons no en podíem donar, però tampoc no hem de ser massa humils, perquè els insubmisos vam ser un gran referent en la desobediència a l’estat. Al principi érem quatre arreplegats, però ens vam saber coordinar molt bé. Teníem un cert suport popular, però érem a anys llum de la capacitat financera i organitzativa que té el sobiranisme. Si ens en sortírem va ser perquè vàrem persistir de manera coordinada a tot l’estat i això va aconseguir resultats. La nostra força era que estàvem molt conscienciats en la repressió que sabíem que ens tocaria rebre. —Finalment vau recuperar la plaça de funcionari… —Sí, el 2012, a la Universitat de Barcelona. Entre el 2000 i el 2012 hi vaig tenir una relació contractual com a professor associat i com a professor lector. Abans, entre el 1995 i el 2001, vaig començar a fer de traductor i a fer treballs editorials variats per sobreviure. —Heu escrit un llibre contra l’imperialisme lingüístic. Què és l’imperialisme lingüístic? —Ras i curt, és la convicció que tenen els parlants d’algunes llengües que la seva, per se, és millor que les altres i que per tant és legítim d’imposar-la. És una idea purament política, però els qui la senten la tenen molt interioritzada. Es produeix sobretot en el món anglòfon, francòfon i hispanòfon. —Què us sembla la proposta de llei de llengües del PP que vol impulsar Casado si guanya les eleccions? És un exemple clar d’imperialisme lingüístic? —No la conec a fons, però si hem de fer cas dels titulars de premsa, n’és un cas prototípic. Es tracta de situar una llengua per damunt de la resta, de manera que els qui la tenen com a inicial no hagin mai de parlar-ne cap altra (per cert, una proposta molt semblant a la de Putin a Rússia). També és un clar exemple de concepció nacionalista de l’estat: cal fer-lo coincidir com sigui amb la nació, i aquesta ha de ser homogènia, culturalment, lingüísticament i potser si poguessin fins i tot religiosament. Tota diferència es percep com a subversiva i deslleial. És com dir: si vostè parla asturià, o gallec, o aranès o el que sigui, no és espanyol. La conclusió és clara: una mentalitat que expulsa una part important dels ciutadans. És una curiosa contradicció: diuen que hem de ser espanyols per força (tal com ho diuen a vegades, sembla una mena de càstig) però no creuen pas que ho siguem, de fet. —Això pot ser combatut? —I tant, només cal parlar en llengües minoritzades en tots els àmbits de la comunicació. La gent ha de parlar català perquè és la nostra aportació a la diversitat lingüística. Només per això ja paga la pena parlar-lo. —A banda aquestes ingerències polítiques, quins penseu que són els principals problemes o les principals amenaces contra el català en aquest moment? —Per a mi el problema principal és el fet que una enorme majoria de catalanoparlants parlin en castellà quan el seu interlocutor els respon o se’ls adreça en aquesta llengua. O quan el seu interlocutor té un aspecte que els pot fer pensar, més o menys remotament, que és estranger. Hi ha un sector de gent que no parla català però el parlaria amb molt de gust si no féssim això. Ho he comprovat moltes vegades personalment. Això a banda, també crec que la mentalitat monolingüista encara és força hegemònica. Hi ha molta gent, fins i tot catalanoparlants, que creu que val més aprendre alemany (ja no dic anglès!) que una llengua de poca demografia. Gent que protesta si a Gal·les els parlen en gal·lès o a Malta en maltès, perquè no poden practicar l’anglès. No desenvolupem els recursos d’intercomprensió i ens estimem més recórrer a una gran llengua franca, fins i tot quan compartim llengües pròximes com les romàniques. Finalment, també hem de treballar per conquerir àmbits d’ús nous, monopolitzats gairebé per les llengües dominants, com és el cas del lleure a internet i l’audiovisual en general. —Traduïu del portuguès, però sou especialista en autors de la lusofonia i especialment en autors africans. Per què us atreuen tant? —Suposo que va ser per aquesta experiència amb Translit. La primera traducció professional que vaig fer va ser per a la Campana. Era Chiquinho, de Baltasar Lopes, un autor capverdià. Jo l’havia recomanat a la Campana. Llavors hi havia en Sànchez Piñol que hi feia de lector i, és clar, com que és africanista, li va agradar. Em van encarregar la traducció i aquí es va obrir una porta. Però per a mi és una gran contradicció. —Per què? —Perquè des de la meva perspectiva tots aquests autors africans que he traduït fan política colonial. En realitat haurien d’escriure en llengües africanes i per tant jo no hauria de poder traduir-los. Però bé, en el cas del món portuguès els principals autors són fills de la colonització. Potser Mia Couto tindria més capacitat i més competència per a escriure en alguna llengua africana, però llavors no el podria traduir. De totes maneres, a mi m’agradaria que escrivissin en llengües africanes. La meva ambició, de fet, és no poder-los traduir. —També es pot fer una traducció de caràcter colonial… —Sí. En moltes ocasions els autors africans o són invisibles o són presentats com una cosa exòtica. En la meva manera de traduir no hi ha cap èmfasi en això. Quan vaig traduir Chiquinho veia la meva infantesa i el món dels meus avis. En canvi, si marques tots els trets africans és manipulador i colonial. Interessa veure fins a quin punt som iguals a tot arreu. —Si no m’erro sou l’única persona que ha guanyat dues vegades el premi Giovanni Pontiero, que cada dos anys reconeix les millors traduccions del portuguès al català… —Sí, i em fa molta il·lusió. El vaig rebre el 2005 per Chiquinho i el 2017 per La Confessió de la lleona, de Mia Couto. —Aquests darrers temps hi ha hagut un punt d’inflexió en la recepció de la literatura de la lusofonia als Països Catalans, amb el premi Llibreter per a José Eduardo Agualusa i amb la gran conferència al CCCB de Mia Couto, precisament els dos darrers autors que heu traduït per a Periscopi. Ens els podríeu definir? —Agualusa és un autor que m’agrada molt i que segueixo de fa molts anys. En tinc tots els llibres. Me’l van descobrir el 1997 i crec que té alguna cosa de voluntat de bestseller en el bon sentit del terme, de voler arribar a molta gent. Hi ha una voluntat de senzillesa i de voler ser llegit i per això és capaç de posar-se al lloc del lector, no busca que faci un esforç sobrehumà i per això construeix històries molt rodones. També explota amb molta habilitat la frontera entre fantasia i realitat i l’esborra, juga a això. Per exemple, hi ha un llibre on hi ha un tipus que sempre porta cues enormes de peix al mercat i mai la resta, fins que seguint-lo descobrim que ha trobat sirenes i que deixa els cossos a la platja. I així i tot la història funciona a la perfecció, perquè vesteix de versemblança els fets fantàstics i conforma un mosaic de personatges que van sorgint i ressorgint al llarg de les novel·les, és a dir, que crea tot un món propi molt interconnectat. —I Mia Couto? —A ell de vegades li atribueixen que els jocs lingüístics que fa provenen de les llengües africanes i no es cert, aquests jocs ja els podem trobar en l’obra de Luandino Vieira, per exemple, o en Guimaraes Rosa. No és l’Àfrica que li dóna la llibertat lingüística, sinó la tradició de la literatura lusòfona que ell adapta al món africà. Per a mi no representa gens la cultura africana, sinó que és un híbrid. I aquí apareix un escriptor molt bo i absolutament original. És una cosa nova absolutament, tot i que en els darrers llibres ha moderat una mica aquesta passió pels jocs lingüístics, també un món propi interessantíssim. —Quan hem començat a parlar dèieu que el portuguès no interessa a les editorials… —No. Té mala fama perquè les traduccions del portuguès no es venen gaire i això als editors no els interessa. Però hi ha un autèntic filó per a explotar. Però això va una mica a modes. Qui ens hauria dit fa anys que les taules de novetats serien plenes d’autors nòrdics o fins i tot que hi hauria islandesos traduïts al català? —De totes maneres, sembla que hi hagi una tendència a traduir de poques llengües. Si tinguéssim més diversitat, també ajudaríem a engrandir l’ús del català… —Anem a pams. L’ecosistema editorial català peca, com tots els sistemes industrials editorials, d’una certa endogàmia a l’hora de traduir, és a dir, es parteix molt sovint de l’anglès, el francès, l’alemany, l’italià i l’espanyol, en aquest darrer cas sobretot per a les obres de literatura infantil i juvenil. Tot i això, és molt més obert que molts altres sistemes propers, vull dir que no és tant ‘anglodependent’ com els veïns i que l’evolució és cap a aquesta diversitat, fet que es tradueix amb un nombre cada vegada més gran de llengües de partida. Som lluny de l’equilibri, però tenim que, tot i ser minoritzada, és prou forta per a potenciar unes altres literatures. Així i tot, no estic d’acord que traduir d’unes altres llengües eixampli la riquesa de la nostra. Eixampla les idees, això sí, i per tant la traducció enriqueix el nostre ecosistema cultural, eixampla horitzons. —Una bona part de la pluralitat de llengües de partida l’aporten les editorials independents, per a les quals heu treballat regularment. Què aporten al país? —Són els editors que més s’arrisquen. Solen pagar millor tot i ser més pobres que els grans grups i això vol dir que de vegades t’han de pagar de la seva butxaca. Sobretot el que fan és editar i no produir. Et discuteixen el text, te l’amoixen, en parlem i sobretot saben que publicar un llibre és una feina col·lectiva. —Així i tot hi ha una quantitat immensa d’escriptors portuguesos joves que, per exemple, han rebut distincions importantíssimes com la consideració de cavaller de les arts i les lletres a França i que aquí ni tan sols s’han traduït o s’han traduït molt poc. Per què aquesta ocultació vers Portugal tan sistemàtica? —En bona part perquè Castella ha fet de tap cultural, i malgrat que s’han teixit ponts en el curs dels anys i que hi ha hagut una relació cultural important, no n’hi ha hagut prou per a trencar aquest menysteniment. Hi ha una superioritat injustificada cap a Portugal. —Heu recuperat la vostra plaça de funcionari a la universitat en uns temps en què les filologies no sembla que interessin gaire. I la portuguesa suposo que tampoc… —Sempre hi ha hagut un cert menyspreu de la societat catalana cap a les lletres perquè li costa de veure’n la utilitat. Per començar, haurien de pensar què representa per al PIB la indústria cultural. No és una aportació gens negligible, però això no es valora. La universitat és certament un món complex i ara no dedica prou atenció a les filologies i prioritza uns altres coneixements. Jo no sóc partidari tampoc del coneixement pel coneixement, ens hem d’entendre, però crec que hem gestionat malament la diversitat lingüística i que no s’han donat oportunitats als alumnes per gestionar el seu coneixement de llengües, que hauria de ser prioritari mitjançant les assignatures optatives, perquè cadascú pogués complementar el seu coneixement i fer-ho sortint dels àmbits lingüístics habituals. Al final qui més llengua sap és qui més llengües sap.

Summary: Pere Comellas: ‘La gent ha de parlar català perquè és la nostra aportació a la diversitat lingüística’


Les bases de Barcelona en Comú han avalat el pacte amb el PSC a la consulta que s’ha fet aquestes últimes hores. La decisió dóna via lliure perquè Ada Colau sigui reelegida demà batllessa de Barcelona amb el suport dels socialistes, que tornaran a entrar al govern dels comuns un any i mig després d’haver-ne estat expulsats pel suport al 155 i gràcies als tres vots que cedirà Manuel Valls. A la consulta, hi han participat 4.042 persones, el 40,42% dels inscrits. L’opció de pactar amb el PSC s’ha imposat amb el 71,4% del suport (2.887 vots), mentre que l’altra opció ha obtingut un 28,6% (1.155 vots). Colau s’ha mostrat ‘orgullosa’ del procés participatiu i ha insistit que els comuns volien un govern tripartit amb ERC i el PSC. ‘Celebrem que hi hagi un aval claríssim a la proposta de la direcció’, ha dit. Colau també ha reconegut que tenir la batllia era ‘un fet rellevant’ i ha afegit que no havia rebut cap proposta formal d’ERC aquestes darreres hores. Els gairebé 10.000 inscrits dels comuns a la consulta havien de triar entre la proposta perquè Colau fos batllessa amb el suport del PSC o bé optar per un acord amb ERC que fes batlle Ernest Maragall. Les bases han optat per la primera opció, que tenia el suport de la direcció dels comuns. Avui, Maragall havia fet una última maniobra proposant de repartir-se la batllia amb Colau, dos anys cadascú. Fa un any i mig, aquestes mateixes bases van fer fora el PSC del govern municipal pel seu suport al 155. En aquell cas, la direcció no va posicionar-se.

Summary: Les bases de Barcelona en Comú avalen el pacte amb el PSC perquè Colau sigui batllessa


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha presentat recurs de súplica contra la segona causa penal per desobediència que li ha obert el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC). En aquest cas, el motiu és no acatar l’ordre del mateix tribunal de retirar la pancarta sobre els presos polítics del Palau de la Generalitat el setembre passat. El 23 de setembre el TSJC li va donar 48 hores per retirar-la, però no es va despenjar fins al 27. La defensa de Torra al·lega al recurs persecució política i vulneració dels drets a jutge imparcial i a la llibertat d’expressió, i demana la revocació de la causa. En la qüestió de la imparcialitat el recurs subratlla que els tres magistrats que signen l’escrit pel qual s’ordena l’apertura de la segona causa penal per desobediència han participat ja en la primera, per la qual cosa creu que la seva imparcialitat ha quedat compromesa. Es tracta del president del TSJC, Jesús Barrientos, de la magistrada Mercedes de Armas i del magistrat Carlos Ramos. La defensa considera que l’objecte que es jutja és el mateix de la primera causa, és a dir, la negativa de Torra a retirar la pancarta de la façana de la Generalitat, que els magistrats entenen partidista. En canvi, al·lega que es tracta d’un exercici de llibertat d’expressió, opinió que, recorda, comparteix el Grup de Treball sobre detencions arbitràries de l’ONU i altres ONG. A més, reitera, com ja ho feia en les al·legacions que s’havien fet a l’entorn de la primera causa que ‘ni el president de la Generalitat és un òrgan administratiu ni l’expressió continguda en símbols o pancartes a la seu institucional del Govern constitueixen actes administratius’. Són, afirma, ‘actes polítics emparats per la llibertat d’expressió i el dret de representació política, alhora protegits per la inviolabilitat parlamentària’. L’escrit de la defensa basa els seus arguments en la jurisprudència del Tribunal Constitucional. Finalment, pel que fa a la persecució política, l’escrit de la defensa considera que l’ordre d’apertura de la causa penal ‘dictada per magistrats no imparcials, apartant-se notòriament dels elements del tipus de desobediència greu prevista a l’article 410.1 Codi Penal i no acollint d’entrada l’exempció de l’apartat 2 d’aquest article, és l’expressió, novament, d’una persecució de caràcter ideològic’. La defensa considera, en aquest sentit, que el que es busca és un efecte desànim perquè vingui qui vingui a presidir la Generalitat en els anys vinents, el que haurà de tenir en compte ‘és que no tots els cartells i la simbologia exhibida en edificis públics serà del gust del poder judicial, escollits molts dels seus membres per extracció partidista’.

Summary: El president Torra presenta recurs de súplica al TSJC contra la segona causa per desobediència


El catedràtic de dret constitucional Javier Pérez Royo considera que el Tribunal Suprem espanyol ha actuat de manera reiterada i fraudulenta amb Oriol Junqueras. En un article a Eldiario.es, considera que l’alta instància judicial espanyola no li ha respectat mai immunitat, fos com a diputat al congrés espanyol o com a membre del Parlament Europeu. Considera que el Suprem l’havia d’haver alliberat en primera instància en ser elegit el 28-A. ‘La immunitat és una garantia de la “integritat” del parlament com a òrgan suprem de la comunitat política, sigui la Unió Europea o l’estat. La immunitat del parlamentari n’és una derivació’, reflexiona. Tanmateix, el Suprem espanyol, en compte d’alliberar-lo i enviar un suplicatori al congrés per continuar el judici, només va permetre que anés a la sessió constitutiva de la cambra. Segons el catedràtic, la segona actuació fraudulenta fou després de les eleccions europees del 26 de maig. ‘Oriol Junqueras hauria d’haver estat alliberat el 13 de juny . En conseqüència, és detingut de manera il·legal d’aleshores ençà. L’han privat, a més a més, de l’exercici del dret de sufragi passiu, perquè no li van permetre d’incorporar-se al Parlament Europeu. El TS ha vulnerat la immunitat del parlament i la del parlamentari Oriol Junqueras’, explica. Per Pérez Royo, la tercera actuació fraudulenta del Suprem fou dictar sentència el 14 d’octubre sense esperar el Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE), tenint en compte la qüestió prejudicial l’havia presentat el mateix Manuel Marchena. I la quarta, segons el catedràtic, s’esdevé ara: ‘En la mesura que mantingui a la presó Oriol Junqueras després de fer-se pública la sentència del TJUE. La contumàcia en l’error del TS és inexplicable.’

Summary: Pérez Royo desgrana les quatre actuacions fraudulentes del Suprem amb Junqueras


Va començar essent una idea esbojarrada. Però, com passa en alguns casos, sobretot si són idees tan boges com bones i carregades d’esperit popular i volenterós, el resultat ha superat les expectatives. Allò que havia de ser una petita festa de degustació dels productes dels comerciants del barri amb quatre taules al carrer ha esdevingut en només dos anys una de les fires de producte de proximitat i de mercat de barri més populars, festives i atractives de Barcelona. És la fira Vi i Gastronomia a Santa Caterina (cartell, en pdf), de la qual avui i demà es fa la cinquena edició (se’n fan dues l’any; la primera pels voltants de Sant Jordi i la segona pels voltants de Santa Caterina, la patrona del barri, el 25 de novembre). El lema de la fira és senzill i aclaridor: ‘Mercat de mercats “made in barri”.’ En síntesi: les parades del mercat de Santa Caterina surten al carrer, fora del mercat, a vendre els productes, i els restaurants i els cellers de la zona ofereixen tapes, pinxos i copes de vi a bon preu, enmig d’un ambient veïnal i festiu amb música i espectacles de carrer, fins a les nou del vespre. Història recent, sorgida de l’activisme d’un jove napolità Però no és una fira organitzada ni pel Mercat de Santa Caterina ni per l’Ajuntament, sinó per l’Associació de Veïns i Comerciants del Voltant del Mercat de Santa Caterina, una jove entitat fundada tímidament el 2012 i que ja aplega més de quaranta negocis, entre parades del mercat, restaurants, cellers i comerços. La història de l’associació, igual que la de la fira, té molts protagonistes, segurament tots imprescindibles. Però, sense desmerèixer-ne cap, n’hi ha un que sobresurt, per l’activisme de barri que desprèn i que sembla portar a la sang: Diego Martone. Si anys enrere us havíeu aturat al bar Fidel del Raval, al carrer de Ferlandina, a fer un cafè o un entrepà, segurament vau conèixer en Diego, un jove napolità xerraire, alt, amb barba i una cua rinxolada que, amb un català encisador, servia un cafè que hi cantaven els àngels; a vegades fins i tot (i sovint sense avisar) amb unes gotes d’Anís del Mono: ‘una de les coses excel·lents que heu inventat els catalans’, deia. L’any 2012 en Diego va deixar el Fidel i, amb la seva companya i més amics, va fundar el bar Blau (el nom no és casual… és el color de la samarreta del Nàpols) al carrer de les Freixures, just davant del mercat de Santa Caterina, on ofereix cuina napolitana amb productes del mercat, cafè i, com no podia ser altrament, una pantalla desplegable que s’il·lumina i ressona fort cada vegada que el Nàpols o el Barça tenen partit de futbol. En Diego, que, modest, malda en tot moment per restar-se protagonisme, de seguida es va adonar que calia construir alguna cosa i unir forces amb els altres restauradors del voltant del mercat. I, per què no, amb els paradistes del mercat i els comerciants també. D’aquesta idea va néixer l’associació, encarregada de promoure la vida de barri i de vetllar pels interessos dels veïns, restauradors i comerciants. Però al cap de dos anys, el 2014, en Diego va voler anar més enllà i va decidir de portar a terme una idea que li rondava pel cap de feia mesos i que havia debatut amb amics, clients i membres de l’associació: fer una festa del mercat, vendre i oferir els productes de les parades i dels comerciants i restauradors al carrer durant dos dies i fins a la nit. Heus ací com el juny del 2014 es va fer la primera, aleshores encara modesta, fira Vi i Gastronomia a Santa Caterina (vegeu fotos de les fires anteriors, ací). D’aleshores ençà, el creixement de la fira ha estat imparable i ha esdevingut un model. Sense grans patrocinadors ni grans pressuposts. Però, això sí, beneficiant-se del clàssic i eficient boca-orella, de la feina ben feta, i d’un ús no gens testimonial de les xarxes socials. Tot plegat, marinat amb un activisme de barri sincer i autèntic que tant en Diego com la resta de comerciants i paradistes del mercat i del seu voltant ja fa dies que encomanen a veïns passavolants. ‘La fira creix, però mantenim tot l’esperit de barri i el volem mantenir sempre perquè aquesta és la raó de ser de la fira’, explica. Tapes d’un euro a cinc i copa i cinc tiquets per a degustar el vi, a nou euros Enguany hi han convidat deu cellers catalans, justament els que habitualment serveixen els productes als restaurants de la zona. Per nou euros el visitant tindrà la copa oficial de la fira i cinc tiquets de degustació de vins. I, per acompanyar el vi, els bars i restaurants oferiran a preus d’un a cinc euros una degustació de tapes, pinxos, embotits, olives, sardines, empanades i formatges. La fira coincideix també amb la iniciativa ‘Comerç al carrer’ a l’avinguda de Francesc Cambó, on els comerciants de la zona surten al carrer per donar a conèixer les botigues dels petits carrers del barri. Vegeu el vídeo promocional de la fira d’aquest cap de setmana:

Summary: Vi i Gastronomia a Santa Caterina: la història d’una idea sonada esdevinguda un gran festival de barri


La Plataforma per la Llibertat s’ha presentat a l’Espai de Cultura Ca n’Alcover, amb la participació d’Aina Quintana –de Mallorca Lliure–, Joan Mas –de Més per Mallorca–, Sili Arguimbau –de Jubilats per Mallorca– i Miquel Carbonell –de Crida per Palma. D’entrada, la Plataforma és formada per l’STEI-Intersindical, Crida per Palma, Obra Cultural Balear, Jubilats per Mallorca, Més per Mallorca, Grup Blanquerna, Mallorca Lliure, CUP Palma, Fundacions Darder Mascaró, Assemblea Sobiranista de Mallorca i Endavant Mallorca. L’objectiu és defensar l’amnistia dels presos polítics, els drets civils i l’autodeterminació. Els impulsors han expressat preocupació pel retrocés dels drets democràtics i per la impossibilitat de millorar l’autogovern dins l’estat espanyol. La Plataforma per la Llibertat considera que els presos polítics i els exiliats s’han limitat a donar veu al poble de Catalunya mitjançant l’organització d’un referèndum (despenalitzat pel govern de Zapatero) i que, per tant, no han comès cap delicte. Per això en demanen l’amnistia, és a dir, que n’anul·lin les condemnes perquè es puguin reincorporar a la vida política i civil en igualtat de drets amb qualsevol altre ciutadà. També rebutgen els retrocessos impulsats per les institucions de l’estat espanyol, que han violat els drets d’expressió i de manifestació i les garanties dels representants polítics electes i dels activistes socials a un judici just. I posen d’exemple les detencions injustes dels membres dels CDR o dels manifestants que exercien el dret universal de manifestar-se. A més, reivindiquen el dret de la ciutadania a la desobediència civil pacífica no violenta com a garantia d’una societat democràtica. Quant a l’autodeterminació, la plataforma defensa que tot el poble de Catalunya i tots els pobles del món tenen el dret d’autodeterminació, un dret inalienable reconegut per les Nacions Unides, que va ser ratificat pel cap de l’estat espanyol el 13 d’abril de 1977 amb la signatura del pacte internacional de drets civils i polítics. Un dret que fan extensible al conjunt dels Països Catalans i que s’ha de poder exercir ‘quan existeixi un desig majoritari’.

Summary: Neix a Mallorca la Plataforma per la Llibertat


El consell d’administració del Banc Sabadell ha aprovat avui a la tarda en una reunió extraordinària el trasllat social de l’entitat a Alacant, abandonant així la seva domiciliació a Catalunya. L’objectiu del canvi, segons fonts de l’entitat, és protegir la clientela i a garantir la seguretat jurídica que proporciona el marc regulador del Banc Central Europeu (BCE). Una vegada aprovat el trasllat, aquest podria efectuar-se en hores, sense necessitat de convocar una junta extraordinària d’accionistes, doncs els estatuts de l’entitat catalana així ho contemplen. D’aquesta manera, el banc vol avançar-se a la declaració d’independència que hi ha programada al parlament per dilluns vinent. El màxim òrgan de direcció de Banc Sabadell s’ha decantat finalment per Alacant –descartant altres opcions com Madrid o Oviedo–, ciutat on tenia la seva seu la CAM, adjudicada a Banc Sabadell al preu simbòlic d’un euro a la fi del 2011. Els serveis centrals de Banc Sabadell continuaran situats a Barcelona, ja que el canvi de domicili social constitueix una acció pràcticament simbòlica, tal com succeeix en altres entitats com a Banc Santander, Bankia o BBVA, la seu social del qual es troba a Santander, València i Bilbao, respectivament, encara que les seves oficines centrals estan a Madrid. En un correu enviat als treballadors, el banc assegura que la decisió l’ha pres vista la reacció que hi ha hagut entre els clients de fora de Catalunya després del referèndum i de l’anunci de la intenció del govern de portar una Declaració d’Independència al parlament.

Summary: El Banc Sabadell abandona el Principat i trasllada el domicili social a Alacant


Fa cinc anys, els membres dels Amics de les Arts acabaven de ser pares i van pensar que a Girona faltava un festival per anar-hi a escoltar música en directe amb la família. Així va néixer el Festivalot, que torna aquest cap de setmana. Què podem fer aquest cap de setmana? deu propostes Tot dissabte i tot diumenge presentaran una oferta variada de concerts pensada per a grans i xics. S’hi faran més de trenta concerts i activitats gratuïtes al Parc de la Devesa i a l’Auditori de Girona. Per a entrar a l’auditori caldrà entrada; la resta d’activitats seran de franc. En la programació, s’hi destaquen els concerts amb grups que agraden als pares, però en un format pensat per anar-hi acompanyats dels fills. Doctor Prats, Joan Dausà, Obeses, The Sey Sisters, Nyandú i The New Raemon oferiran concerts amb un horari adaptat i una durada i un format pensats per als més petits. Una proposta molt similar serà la que faran Joan Colomo i Lluís Gavaldà, amb sessions de disc-jòquei. Però els infants també podran escoltar els seus grups preferits. Reggae Per Xics, Xiula, el Pot Petit, Macedònia, Jordi Tonietti, Bufa&Sons, Girafes i Hits per a Nadons complementen aquesta programació tan diversa. Enguany el Festivalot s’amplia amb el Festivalot Market, un espai comercial pensat per a les famílies, on hi haurà alguns serveis, signatures d’artistes i activitats diverses. Al Parc de la Devesa també hi haurà una àrea de furgoteques. Descobriu el programa complet del Festivalot

Summary: El Festivalot omple Girona de concerts i espectacles familiars


El batlle de València, Joan Ribó, ha advocat per introduir la taxa turística a la ciutat, perquè creu que és ‘fonamental’ que els valencians no siguin els únics que paguin els costos que els visitants ocasionen a la ciutat. ‘Creiem que és raonable que, en part, ho paguen els turistes que vénen’, ha subratllat. Ho ha dit en resposta als periodistes durant la visita que ha fet, amb la vice-presidenta del Consell, Mónica Oltra, a la Marina de València. ‘Tots els grups de l’ajuntament pensem que s’ha de donar llibertat als ajuntaments que vulguen per a poder aplicar una taxa. Els turistes són molt ben rebuts, però generen escombraries que cal recollir, necessiten majors nivells de seguretat i una sèrie d’aspectes que encareixen els serveis de la ciutat i, d’alguna forma, ho han de compensar’, sosté el batlle de Compromís, qui puntualitza que ‘és una cosa que ha de resoldre la Generalitat.’ En aquest context, ha recordat que la majoria de ciutats europees aplicaven aquesta taxa sense que això impliqués perdre turistes. ‘És un problema que hem d’abordar i volem fer-lo des del diàleg i el respecte a les normes de la Generalitat i als municipis que creguen que no els interessa la taxa’, ha afegit. ‘Qüestió d’equitat’ Així mateix, creu que a València també li interessaria aquest tribut com a ‘element de promoció’ per a diversificar el turisme. ‘Volem, fonamentalment, que els serveis no els paguen els valencians, sinó també els turistes, perquè d’alguna manera en són els responsables. És una qüestió d’equitat en el nivell de pagament dels serveis.’ Per la seva banda, Oltra ha dit: ‘És un debat més complicat, d’una figura tributària que pot tenir moltes configuracions. Som en la fase de crear consensos al voltant de quin pot ser aquest desenvolupament, que no afecta igual a una gran ciutat com València que a un petit municipi com Culla’, ha defensat. En aquest context, ha dit que el turisme del País Valencià era ‘divers’, per la qual cosa estudiarien ‘primer quina és aquesta diversitat per a poder desenvolupar un projecte que puga encaixar en tot això.’ Tanmateix, el PSPV va descartar fa dos dies la possibilitat d’introduir aquesta taxa.

Summary: Ribó advoca per fer pagar als turistes una part dels serveis amb una taxa a València


Ramon Tremosa ahir era a Barcelona perquè el parlament europeu havia anul·lat totes les comissions a causa del resultat del referèndum britànic. VilaWeb va aprofitar l’avinentesa per parlar-hi cara a cara sobre les eleccions de diumenge, el referèndum unilateral d’independència i el mirall escocès, que ell coneix tan bé. Ens va rebre en un despatx de la seu de CDC al carrer de Còrsega, sense corbata i amb ganes de parlar. —Com els interpreteu, els resultats de diumenge a Catalunya? —El pont de Sant Joan és demolidor. Només cal mirar les autopistes com van quedar blocades. Conec molts indepes que van arribar tard al col·legi. Ens ha agafat a contrapeu, hi ha hagut el merder de la CUP per entremig. I amb aquesta manera de ser catalana, que ens malfiem de tots, i de tothom. I a les espanyoles, el marc és un altre, i el vot és dual. Però s’han salvat molt bé els mobles. Convergència ha perdut 100.000 vots i ha salvat els 8 diputats. Ha optimitzat moltíssim. Ha permès de mantenir posicions. Passa que jo sempre he defensat la fórmula de Junts pel Sí, que ens hauria donat 20 diputats. I un mapa sencer de color verd. ERC, sincerament, per treure un diputadet més, i poder dir que ha guanyat en municipis… No sé. Dificulta que ens expliquem internacionalment. Per mi, ho dificulta. De moment, anem tirant. Però per què no hem tingut una foto de Junqueras i Puigdemont amb tots els diputats a Madrid? La Nicola Sturgeon i el Salmond la tenen. No actuem de la mateixa manera? On és la foto per a poder ensenyar fora? —He vist que la direcció d’En Comú Podem s’ha quedat amb la idea del referèndum pactat. I no baixaran d’aquí. —Han intentat estirar la corda. Però és molt obvi que el model espanyol s’ha tancat de manera molt clara. Pablo Iglesias queda molt tocat. Hi ha 254 diputats contraris al referèndum. Per tant, game over. El referèndum pactat s’ha tancat per una temporada molt llarga. —Ho negaran. —Em sembla molt bé. Però la votació és inapel·lable. Ahir vaig posar al Twitter una entrevista a Manuel Castells a VilaWeb. Si Rajoy continua a la presidència, 60% d’independentistes en un any. I ell ho diu, que no és ben bé de la nostra corda, però té els ulls oberts. Rajoy s’ha reforçat? Vaig piular immediatament Manuel Castells. Aquesta és la anàlisi de la nit. En un any podem estar així. 60% de vot independentista. Perquè no sé quants colauistes coneixes, però una part d’aquests diran que no hi ha res a fer. I jo hi afegeixo: no sóc ningú per a dir com s’han d’organitzar els espanyols. Si volen un estat unitari, que el tinguin. Jo ahir vaig veure que es tancava la porta a una solució de referèndum pactat. És la notícia de la nit. Ni tan sols has pogut superar el PSOE! Els espanyol mitjans ha vist que amb Podem es posava en risc l’Espanya que ells volen: uninacional i centralista. —Passades les eleccions espanyoles jo també volia parlar del full de ruta català. Sobre el RUI, on se situa Ramon Tremosa? —Jo sóc dels qui no descarten res. Obro totes les portes. Per Nadal ja vaig fer un article a VilaWeb on deia que Escòcia i Catalunya es podrien trobar fent un RUI. Ho deia perquè conec l’eurodiputat escocès de l’SNP Alyn Smith, amb qui vaig a dinar sovint. Sóc dels qui creuen que sense el mirall escocès tot és més difícil. Ens hem retroalimentat mútuament. Nosaltres hem posat les grans manifestacions al carrer. I ells han posat el precedent legal d’un referèndum, que aquí ens ha fet veure que és possible. En aquesta línia de retroalimentació pot passar que, com deia a l’article, després del Brexit, Escòcia demani un segon referèndum. Això ja passa. Per tant, ara veiem que a través d’Escòcia per a nosaltres s’obre una altra finestra d’oportunitat. Si ells convoquen referèndum, als catalans se’ns obre el cel. Jo deia a l’article que si mai hem de fer aquest referèndum sobre la constitució catalana, el fem el mateix dia que els escocesos. —A l’article no parlàveu de referèndum de constitució. Parlàveu de referèndum unilateral d’independència. —Sí. Cert. Jo ja sé que el full de ruta és el que és. Però també sé que la tradició catalana és la que és. Si tots estiguéssim d’acord en un exèrcit català, ens barallaríem pels uniformes. Ens costa molt de teixir el consens. Jo no volia tancar la porta del referèndum, ni regalar-la a Podem. Ja comparteixo el full de ruta de Junts pel Sí. I si tirem per aquí, hi donaré suport. Però dic això: Podem n’ha fet bandera, del referèndum, i això és guanyador a Catalunya. Quan resulta que ICV va baixar del carro del 9-N a l’octubre! És oportunisme, això d’aquesta gent. No perdem el referèndum. —El full de ruta actual pot fer-nos dividir en el moment de les eleccions i la constitució. —Jo ho veig. Sí, també ho veig. En canvi, el RUI té la virtut d’ajuntar en el sí des de David Fernàndez a Toni Castellà. I CDC, i ERC, etc. I obliga a posicionar-se als Colau i companyia. Mira, l’Ernest Urtasun vol fer un referèndum binari on el sí és la independència i el no és la nova espanya federal i la germanor. Perquè el drama, per ell, és haver de votar com el PP en el no. A fer un referèndum d’independència, hi veig moltes virtuts: en la nostra tradició el consens costa molt, no només entre els partits, sinó per dins. El RUI ajuda en un país de capelletes, que no tenim sentit d’estat. Internacionalment un referèndum és la via de reconeixement més ràpid i fàcil, i on no hi ha possibilitat que una part surti amb una tercera porta. El 27-S va haver-hi un 12% de sí-no, diguem. El missatge no va poder ser clar. Amb el referèndum a sí o no, el resultat és clar. —En un RUI el no no es presenta. —Tu anuncia que en un RUI si surt el sí fem una DUI l’endemà i ja veurem si el no es presenta o no. Ja en parlarem. —No tindrem mai el cens. —En la tradició britànica, t’inscrius abans. Per votar, tant a Escòcia com al Brexit, abans t’inscrius. I això és reconegut i acceptat. És clar que es pot fer una votació amb garanties. I tant si es pot fer. El 9-N l’Ian Duncan, unionista britànic, és la primera cosa que va mirar. Vull veure si amb aquest DNI pots votar dos cops. I el segon cop li van dir no. Aquest DNI ja ha votat. I ho va provar en més col·legis. Ja hem fet un 9-N, i ens pot servir per a aprendre dels errors, i també dels encerts. —El RUI ja l’hem fet: és el 9-N. —El 9-N no va tenir aquell pòsit d’oficialitat. I ara se suposa que el RUI prendria en consideració l’experiència del 9-N per cobrir els flancs i fer-lo tan semblant com sigui possible a un referèndum, com el de l’OTAN, per exemple. El primer cop que vaig votar jo, per cert. —En un RUI es podria castigar els funcionaris, i no els polítics. —Si fas RUI, més DUI l’endemà, llavors el polític es mulla. I que ens enviïn la guàrdia civil per frenar milions de votants. I recordem que en el 9-N les imputacions han estat a càrrecs públics, no a funcionaris. Ha estat molt difícil de buscar directors d’instituts. —El RUI no pot ser amb voluntariat. Com el farem? —Doncs buscarem observadors internacionals. —Com us l’imagineu, el RUI? —Amb diner públic per al sí i per al no. Campanya per al sí i campanya per al no a les cambres de comerç. Espais a la televisió. Deixar temps per a explicar el cost-benefici. I donar informació a la gent perquè votin informats. —Aquest debat, per què apareix ara? —L’any 2012 en Mas-Colell ja va dir que havíem d’anar per feina. De pressa. Però si ho fas durar quatre anys, és normal que surtin tota mena de debats. I és normal que duri tant. Ni ens reconeixen d’interlocutors. Ara, què fan els opinadors brillants de casa nostra, entre una elecció i una altra? Doncs fan tombs al tema. Perquè els catalans som hipercrítics, que pot ser molt positiu: no en deixes passar ni una. Aquí hi ha gent molt brillant, que escriu molt bé, i que de tant en tant posen temes damunt la taula. Em sembla que va ser Puigdemont que va dir: no podem tancar cap porta: vés a saber si el parlament escocès diu que ara farem un RUI. I encara que Londres digui que no, ells fixaran data i tiraran endavant igualment. Perquè vull recordar que a Escòcia en el primer referèndum el partit laborista ja va dir que hauria donat suport a un referèndum unilateral d’independència. Hi ha una compareixença de partits laboristes al Parlament de Catalunya on surt recollit. Per això Cameron va convocar un referèndum pactat: sabia que el farien igualment. Escòcia, per tant, podria crear un precedent. Què farem els catalans? Doncs podem dir: farem el referèndum el mateix dia i de la mateixa manera que Escòcia. —Punts forts i febles al full de ruta actual. —Tampoc no sóc expert jurídic. Però sí que veig que els catalans tenim una tendència natural a barallar-nos entre nosaltres que dic: Ostres, això em fa preferir opcions fàcils, i que tots fem pinya. D’altra banda si ho fem amb les eleccions la legalitat està més plenament reconeguda. També és cert. —A Brussel·les, us cerquen per demanar-vos què passa a Catalunya? —Tinc moltes peticions de reunió. I t’adones que ells veuen que l’argumentari espanyol ha caigut en picat: amb un 75% de vot l’unionisme arrasarà, deien. Fals, com es va veure el 27-S. A mesura que avanci el procés, hi haurà violència al carrer. Fals. Les eleccions seran batalles campals. Fals. Jo els ensenyo enquestes del CIS: joves en massa per la independència. Tres de cada quatre. Com més formació té la gent, més independentista és. Són dades del CIS, no del CEO. Els les dono a tots els que em visiten. I per això em responen que tard o d’hora passarà alguna cosa. I jo els responc que preferiria que fos d’hora i no pas tard. Curiosament, aquí veig que el temps va molt lent i a Brussel·les anem molt de pressa. Aquí sóc pessimista, i a Brussel·les optimista. Un ambaixador d’un gran país em va dir: en tres anys, la feina que heu fet. Cinc eleccions, participacions molt altes, partits independentistes i referendistes que arribeu als dos terços. Heu saltat una paret brutal. Gaudeix del procés, em deia, perquè és pacífic. Si vostè ho diu, vaig respondre, gaudirem del moment.

Summary: Ramon Tremosa: ‘El RUI té la virtut d’ajuntar en el sí des de David Fernàndez a Toni Castellà’


Els veïns de Bocairent, a la Vall d’Albaida, han rebut 10.000 màscares per fer front a la propagació del nou coronavirus. Es tracta d’una iniciativa altruista de l’empresa tèxtil local Creaciones Euromoda que ha estat ben rebuda pels professionals mèdics, els veïns i el govern municipal i que, de retruc, posa al descobert la gestió de la crisi epidèmica per part del govern espanyol. En cap cas vol fer-se passar per allò que no és ni crear més confusió. Tot el contrari. Ni vol substituir ni enganyar ningú. Deixen clar que les mascaretes no són homologades però sí que poden servir de protecció enmig d’un desabastiment tan gran. És un exercici de solidaritat col·lectiva entre veïns en un moment difícil. El doctor Salva Climent, cap de secció de pediatria de l’Hospital General d’Ontinyent, explica que aquestes màscares, tot i no ser les més adequades, poden oferir una protecció mínima per a sortir-se’n perquè la situació ‘se’ns n’ha anat de les mans’ i és llastimosa. Alhora, lamenta que preval més l’economia que no la sanitat i insisteix que les mesures de confinament s’haurien hagut d’aplicar abans, amb un confinament seriós, que implicàs el tancament si calgués. El bocairentí i infermer retirat Toni Vanyó, de seixanta-sis anys, explica que en saber la notícia li va semblar una actitud d’agrair i una idea perfecta perquè facilita que tothom tinga, si més no, una mesura de seguretat i una barrera per al coronavirus, i també positiva perquè demostra la solidaritat de la gent. Fotografia: Creaciones Euromoda Màscares contra la propagació Les màscares no són homologades i no supleixen les mesures higièniques de prevenció contra el coronavirus, en cap cas. De fet, tan sols han estat confeccionades per a disminuir-ne la propagació i no serveixen per a evitar els contagis, que es produeixen quan hom entra en contacte amb secrecions respiratòries generades per la tos, els esternuts o pel contacte amb parts de la cara. El doctor Climent, de fet, explica que serveixen per als altres, per qui estiga malalt o siga un transmissor potencial, perquè la màscara reté, tant d’eixida com d’entrada, les microgotes que transporten el virus expulsades en parlar o tossir. Això sí, recorda que no són màscares FFP2 ni FFP3, les que tenen un filtre més menut i hauria de tenir tot el personal sanitari que és en atenció hospitalària, urgències o centres de salut, i que, malauradament, no té sempre. Per acabar, Climent afegeix que la iniciativa de l’empresa és d’agrair perquè ara no importa si són homologades o no, sinó que interessa un mínim de protecció, com també passa amb els respiradors 3D que es comencen a construir també. Salva Climent. Acte altruista La confecció de les màscares ha estat iniciativa del mateix propietari de l’empresa Creaciones Euromoda, Toni Beneito, arran d’observar la distribució de les màscares a càrrec del govern espanyol, segons zones de preferència. Dijous, la direcció de l’empresa va demanar als treballadors de col·laborar-hi voluntàriament, tot aprofitant que fan llençols i fundes nòrdiques de material igual que el sanitari i que tenien festiu per Sant Josep i l’endemà feien pont. Una vegada la plantilla ho va acceptar, ho van comunicar a l’ajuntament, van adaptar l’estructura de la fàbrica, van ajustar la maquinària i la van engegar. Divendres a migdia ja eren en plena producció amb els quaranta treballadors que podia absorbir la maquinària readaptada. Beneito explica que han confeccionat les màscares seguint el model que utilitza l’hospital la Fe de València, però que no poden homologar-les per la celeritat que demana la situació. Fins ara n’han fet deu mil i han rebut una petició de deu mil més per a dos hospitals que no ha volgut revelar i que, segons ell, no reben prou material de la Conselleria. Tant és així que també valoren de confeccionar roba de protecció per a sanitaris. Finalment, Beneito insisteix que treballen voluntàriament, fora d’horari laboral, per fer un obsequi a la ciutadania i que així, de retruc, eviten l’incautament de la producció per part de l’estat espanyol. Fotografia: Creaciones Euromoda Si l’estat espanyol confisca màscares, la gent la s’organitza per fer-ne El repartiment La policia local de Bocairent les ha distribuïdes en sis comerços perquè els veïns les hi puguen recollir, dues per a cadascun. En un supermercat i al mercat municipal tenen la col·laboració de Protecció Civil i d’ACIF Mariola Verda per controlar-ne el repartiment i insistir en la informació sobre les mesures de protecció més enllà de les màscares. Per evitar que ningú es quede sense, l’ajuntament ha optat per fer una crida al civisme i l’empatia, però no ha disposat de cap mesura de registre concret. El tinent de batlia, José M. Beneyto, explica que aquesta és una mostra de les ganes de col·laborar en la superació de la situació que té la ciutadania, i que el consistori agraeix. Per a Beneyto, la iniciativa de l’empresa, tant de propietaris com de treballadors, mereix els elogis de l’ajuntament i de la població, que ara ha de posar de la seua part la solidaritat i responsabilitat a l’hora de distribuir les màscares. I de fer-ne un ús responsable, sense caure en una falsa seguretat, ha subratllat. Les accions populars i espontànies per a mirar de cobrir necessitats sanitàries d’una administració superada per la pandèmia van multiplicant-se. A pocs quilòmetres de Bocairent, veïns d’Alfarrasí, també a la Vall d’Albaida, han cosit a casa màscares amb material donat per empresaris i comerços locals amb les quals han abastit el consultori mèdic de la localitat i el Centre de Salut de l’Olleria. Fotografia: Creaciones Euromoda Així és com bloca les remeses de màscares el govern espanyol

Summary: La falta de màscares, la prevalença dels interessos econòmics i la solidaritat de Bocairent


Anit es van fer els dos debats televisitats finals a IB3 i TV3, À Punt l’havia fet divendres passat. Els debats obren el final de la campanya però no han aconseguit aclarir quina serà la posició dels partits després de les eleccions de diumenge. Entre els partits espanyols PP i PSOE han esquivat en tots tres debats, i també en el que es va fer dilluns a Espanya, aclarir si finalment pactaran la gran coalició. Amb les enquestes a la mà, si és que es compleixen, només PP i PSOE podrien sumar prou escons per a fer una coalició. Entre els partits catalans, Junts per Catalunya i la CUP han deixat clar que no donaran cap suport a un possible govern de Pedro Sánchez però ERC no ha deixat clar quina serà la seva postura. Durant el debat d’ahir Gabriel Rufian va insistir en que mai no s’havien plantejat investir Sánchez a canvi de res però no va aclarir què farà passat diumenge. Laura Borràs també va oferir la possibilitat de fer un grup únic a Madrid de tots els independentistes i en aquest cas va ser la CUP la que va dir que no. Els resultats de les eleccions espanyoles del 10-N, municipi a municipi El debat va ser gairebé impossible perquè tant Inés Arrimadas com Cayetana Álvarez, representants de Ciutadans i del PP van sabotejar constantment les intervencions dels altres dirigents polítics, com va denunciar repetidament Jaume Asens, d’Unides Podem. El debat passarà a la història també pel fet que per primer vegada hi va participar un representat de l’extrema dreta, en aquest cas Ignacio Garriga. Això ha passat també en el debat d’IB3 on ha participat Antonio Salvá en nom de Vox. Els altres candidats que han debatut a IB3 han estat. Guillem Balboa (Més Esquerra), Pere Joan Pons (PSOE), Antònia Jover (Unides Podems) Joan Mesquida (Ciudadanos) i Marga Prohens (PP).

Summary: Els debats a IB3 i TV3 obren la recta final de la campanya, sense aclarir pactes