La Comissió Europea investiga si el text en castellà d’una resposta del president Juncker a una pregunta del PP sobre la independència de Catalunya va ser manipulat. Ho ha explicar la portaveu de la CE, Natasha Bertaud, que ha dit que la versió vàlida era l’anglesa, responent a una pregunta del periodista Albert Segura. La versió original en anglès de la resposta del president de la Comissió a l’eurodiputat del Partit Popular Santiago Fisas deia que no pertocava a l’organisme europeu de comentar qüestions internes dels estats membres. En canvi, la versió castellana que es va penjar a la web de la Comissió tenia un paràgraf afegit amb unes consideracions contràries a la independència de Catalunya. Fisas va fer una pregunta escrita a la Comissió sobre la independència de Catalunya el 21 de juliol. Demanava si la Comissió reconeixeria un estat català independent creat per una declaració que no respectaria la constitució espanyola, que ‘pretén trencar la integritat territorial d’Espanya i no seria reconeguda pel govern espanyol’. La resposta de la Comissió, signada pel president Jean Claude Juncker, va arribar abans-d’ahir. Però amb texts diferents en la versió anglesa i la versió espanyola. Després que la polèmica esclatés als mitjans i a les xarxes, la Comissió ha decidit retirar les dues respostes de la web i ara investiga el cas per si es tracta d’un error o d’una manipulació. Concretament, el text en anglès es limita a dir que a la Comissió Europea no li correspon d’opinar sobre qüestions d’organització interna dels estats membres. En canvi, el text en espanyol incorporava un paràgraf en què sí que hi ha un pronunciament contrari a la independència de Catalunya. Els assistents de l’eurodiputat de CDC Ramon Tremosa, Aleix Sarri i Marga Payola, ho han denunciat a Twitter, i han assenyalat que algú havia manipulat les respostes oficials de la Comissió. La hipotètica versió espanyola diu que la Comissió ‘respectarà les funcions essencials de l’estat, especialment les que tenen per objecte garantir-ne la integritat territorial’. I afegeix: ‘La determinació del territori d’un estat membre és establerta tan sols pel dret constitucional nacional, i no per una decisió d’un parlament autonòmic contrària a la constitució d’aquell estat.’ El diari ABC ha utilitzat aquesta versió en espanyol per a la portada d’avui, com es pot veure en aquesta imatge: Podeu llegir els texts en totes dues versions a continuació: Anglès: «EN E-011776/2015 Answer given by President Juncker on behalf of the Commission (21.9.2015) It is not for the Commission to express a position on questions of internal organisation related to the constitutional arrangements of a particular Member State. The Commission would refer the Honourable Member to its answer to written question P-009058/2014.» Espanyol: «ES E-011776/2015 Respuesta del presidente Juncker en nombre de la Comisión (21.9.2015) La Comisión remite a Su Señoría a la respuesta dada a la pregunta escrita P-009058/2014. No le corresponde a la Comisión manifestar su opinión sobre cuestiones de organización interna relacionadas con las disposiciones constitucionales de un Estado miembro en particular. La Comisión recuerda en este contexto que, de conformidad con lo dispuesto en el artículo 4, apartado 2, del TUE, la Unión debe respetar la «identidad nacional , inherente a las estructuras fundamentales políticas y constitucionales de éstos, también en lo referente a la autonomía local y regional. Respetará las funciones esenciales del Estado, especialmente las que tienen por objeto garantizar su integridad territorial». La determinación del territorio de un Estado miembro está únicamente establecida por el Derecho constitucional nacional, y no por una decisión de un Parlamento autonómico contraria a la constitución de dicho Estado.»

Summary: La Comissió Europea investiga una manipulació en la traducció d’una resposta sobre la independència de Catalunya


El programa de debat ‘La Sexta Noche‘ comptava ahir al vespre amb el cap de llista del PP de Catalunya per a les eleccions del 27-S, Xavier García Albiol. Arran d’un piulet del presentador del programa, Iñaki López, responent un usuari a Twitter que es queixava que el programa gairebé mai no convida polítics dels partits independentistes, hi va haver una reacció de protesta a la xarxa amb l’etiqueta #LaSextaCensura, que ha esdevingut ‘trending topic’. #LaSextaCensura tuits En el debat sobre la pluralitat dels mitjans de comunicació, tant catalans com espanyols, en relació amb el procés d’independència és bo de recuperar l’informe ‘L’espiral del silenci’ elaborat per Mèdia.cat. En aquell informe, publicat el novembre de l’any passat, s’analitzava un programa de La Sexta, ‘Al Rojo Vivo’, i palesava el pes enorme de les veus contra el procés a diferència de la gairebé nul·la representació de les veus favorables: López havia dit a aquell comentari: ‘Tant de bo poguéssim comptar amb el president de la Generalitat… però no s’anima a venir.’ Aquesta afirmació ha estat replicada de seguida tant pel cap de premsa de Mas com per un dels directors de la campanya de Junts pel Sí, afirmant que Mas no ha estat mai convidat a aquest programa. @SextaNocheTV @Albiol_XG un dia entrevistaréis a un representante de alguno de los partidos mayoritarios en Catalunya? @_InakiLopez_ — Edgar Collado (@edgarcollado) August 22, 2015 @edgarcollado @SextaNocheTV Ojalá pudieramos contar con el presidente de la Generalitat…pero no se anima a venir. — Iñaki López (@_InakiLopez_) August 22, 2015 .@_InakiLopez_ para que el #presidentMas se anime a venir lo primero que habría que hacer es invitarle @edgarcollado @SextaNocheTV — Joan Maria Piqué ن (@joanmariapique) August 22, 2015 @_InakiLopez_@SextaNocheTV TOTALMENTE FALSO, vuestra falta de pluralidad es de vergüenza ajena #lasextacensura — Oriol Soler (@OriolSoler) August 22, 2015 Arran de l’esclat de la polèmica a la xarxa, Iñaki López ha reaccionant insistint que li agradaria molt comptar amb la presència d’Artur Mas al plató de ‘La Sexta Noche’ i demanant al cap de premsa de Mas, Joan Maria Piqué, ‘que posin data’ perquè això sigui possible. @joanmariapique Nadie como el president para explicarnos la situacion en Catalunya.Nos encantaria entrevistarle.Seria un placer. — Iñaki López (@_InakiLopez_) August 23, 2015

Summary: El debat sobre el 27-S amb Albiol a ‘La Sexta Noche’ remou la xarxa amb #LaSextaCensura


El president turc, Recep Tayyip Erdogan, ha convocat finalment eleccions avançades. Després d’una reunió amb el president del parlament, Ismet Yilmaz, un comunicat de Presidència ha anunciat la cita electoral, argumentant que era ‘una necessitat’, tenint en compte la situació política actual. Probablement les eleccions se celebraran l’1 de novembre. La impossibilitat de formar govern després de les eleccions del juny passat ha abocat el país a uns nous comicis. El partit Justícia i Desenvolupament (AKP) va perdre la majoria de què disposava els darrers dotze anys, en part a causa de l’èxit del partit que representava la població kurda, l’HDP. El líder de AKP, Ahmet Davutoglu, no ha aconseguit cap acord ni amb MHP ni la principal oposició, CHP. Com que la decisió de convocar eleccions ha estat publicada al butlletí oficial, a partir d’ara es posa en marxa la formació d’un govern en funcions per a gestionar les setmanes que queden fins el novembre.

Summary: Erdogan convoca eleccions avançades a Turquia el novembre


L’Ajuntament de Barcelona preveu doblar la generació d’energia elèctrica procedent d’energies renovables en el període 2015-2019 i passar d’1,8 MWp a 3,6 MWp l’any 2019. Això és el que ha assegurat el regidor d’Aigua i Energia, Eloi Badia, que ha apuntat que aquesta xifra suposarà ‘multiplicar per quatre’ la generació respecte al mandat anterior. D’altra banda, Badia ha afirmat que 600 usuaris s’han inscrit a l’elèctrica municipal pública, Barcelona Energia, després que s’obrís als ciutadans de l’àrea metropolitana al novembre. Es preveu que l’elèctrica pública comenci a donar servei a les llars al gener. Les instal·lacions en coberta dels 60 edificis i equipaments municipals sumen 1MWp de potencia fotovoltaica instal·lada. A aquests se sumaran 29 instal·lacions de generació fotovoltaica sobre cobertes d’edificis i equipaments existents, amb els quals es preveu un increment d’un 0,97MWp de potència fotovoltaica. Badia ha explicat que actualment s’està preparant la licitació de 30 projectes executius més que es preveuen desenvolupar durant el 2019. La previsió és que aquests 30 projectes puguin sumar uns 0,75MWp de potència fotovoltaica quan es desenvolupin. L’Ajuntament ha instal·lat 10 façanes i parets mitgeres generadores d’energia que estan repartides per la ciutat i té detectats cinc espais més on desenvolupar actuacions. En dos d’aquests espais es preveuen fer actuacions abans que finalitzi el mandat. En aquest sistema, l’energia generada s’injecta en alguns casos a la xarxa elèctrica de la companyia. En altres casos estan connectades en mode d’autoconsum als mateixos edificis. També hi ha 17 pèrgoles generadores d’energia a l’espai públic 5 projectes executius més que està previst anar executant progressivament. Amb l’energia generada per les pèrgoles, s’aconsegueixen gairebé 1.200 MWh d’electricitat anual i es podrien arribar a abastir unes 500 llars. Badia celebra els ‘canvis’ de Sánchez sobre l’autoconsum El regidor d’Aigua i Energia ha celebrat els ‘canvis’ que ha impulsat el govern espanyol sobre l’autoconsum perquè considera que ‘permeten augurar un creixement de la demanda’. La retirada dels peatges a les energies renovables i el desbloqueig de l’autoconsum i l’autoconsum compartit són algunes de les mesures fetes pel govern espanyol que Badia ha elogiat.

Summary: Barcelona preveu doblar la generació d’energia elèctrica renovable el 2019


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) insta un jutjat d’instrucció a investigar si l’ex-vice-presidenta Joana Ortega va incomplir la condemna d’inhabilitació pel 9-N per exercir com a assessora del govern abans que se li acabés la pena. El govern va nomenar Ortega al maig d’aquest any com a assessora de la consellera d’Empresa i Coneixement, Àngels Chacón, en Projectes Transversals. L’ex-vice-presidenta va ser condemnada a nou mesos d’inhabilitació, que acabaven el 19 d’octubre del 2019. El TSJC, que va ser qui la condemnar, porta la qüestió a un jutjat ordinari per trencament de condemna perquè Ortega ja no és aforada. A més, demana al lletrat de l’administració de justícia que calculi de nou la pena restant els mesos que va treballar com a assessora, des del 17 de maig fins que va deixar el càrrec. Va ser la fiscalia qui va alertar del cas.

Summary: El TSJC demana d’investigar Joana Ortega pel trencament de la condemna pel 9-N


La líder del Partit Unionista Democràtic (DUP), Arlene Foster, ha estat elegida ministra principal d’Irlanda del Nord després de l’històric acord amb el partit republicà Sinn Féin que ha permès de restaurar l’autonomia de la regió sota sobirania del Regne Unit després de tres anys de suspensió. ‘Alguns membres d’aquesta cambra són republicans irlandesos i jo sóc unionista amb una forta identitat britànica, però malgrat les nostres diferències, hem de buscar un lloc comú’, ha afirmat Foster en la seva intervenció davant el parlament nord-irlandès reunit al palau de Stormont, segons recull la premsa nord-irlandesa. ‘Estem d’acord en què hi ha hagut massa patiment i en què no podem permetre que la societat entri en una deriva retrògrada de divisió’, ha afirmat. Amb Foster, també ha estat nomenada vice-primera ministra la dirigent del Sinn Féin Michelle O’Neill després d’una sessió parlamentària en la qual s’ha materialitzat l’històric pacte en què participen a més el Partit Socialdemòcrata i Laborista (SDLP), el Partit Unionista de l’Ulster (UUP) i el Partit de l’Aliança d’Irlanda del Nord. O’Neill ha destacat per la seva banda que les prioritats del nou govern seran sanitat, educació i ocupació. ‘Podem fer-ho mantenint les nostres identitats polítiques diferenciades i treballant en l’interès comú de tot el poble’, ha apuntat. L’acord preveu a més el nomenament d’Alex Maskey, del Sinn Féin, com a president del parlament d’Irlanda del Nord.

Summary: Arlene Foster, nova ministra principal d’Irlanda del Nord després de l’històric pacte per a restaurar l’autonomia


L’Any Ovidi, el record popular al polifacètic cantant i actor alcoià Ovidi Montllor en el vintè aniversari de la seva mort, ha estat farcit d’activitats, propostes musicals i literàries, homenatges… Un dels més personals i especials és el de VerdCel, el projecte multidisciplinari d’Alfons Olmo amb un peu a Alcoi i un altre a Barcelona, com Ovidi mateix. El 4 de febrer passat, en ocasió de la data de naixement d’Ovidi, VerdCel va posar en marxa un nou repertori en directe amb algunes de les seves cançons més emblemàtiques. L’estrena oficial del tribut ‘Del cor a les mans’ fou al març, al Festival Barnasants, i durant mig any el recital s’ha programat a més d’una trentena d’espais. El concert en directe a l’Espai d’Art Tinta Roja del Poble-sec barceloní del 12 de setembre ha estat l’elegit per Alfons Olmo per a convertir-lo en CD i DVD. En aquest sentit, VerdCel ha engegat una curta campanya de finançament col·laboratiu, del 30 de novembre al 22 de desembre, per a sufragar-ne les despeses de publicació en canvi d’un programa de recompenses per als micromecenes que van des del disc en format digital a concerts de VerdCel, passant pel CD-DVD mateix, llibres, un film i il·lustracions i fotografies exclusives. VerdCel va començar l’activitat el 2000 i es va estrenar discogràficament el 2004 amb l’EP ‘On està el lloc?’. Des de llavors ha editat quatre discs d’estudi, un de directe i dos senzills digitals. Malgrat ser una propsta amb temes propis, amb anterioritat ja havia realitzat un treball de versions, el CD i novel·la gràfica ‘Petjades’ (2010), dedicat a Raimon, l’altra gran figura de la música del País Valencià, a més d’un directe, ‘Òrbites’ (2015), basat en musicacions de poesies de Salvador Espriu i més poetes i cantants.

Summary: VerdCel impulsa una campanya per a finançar l’edició del tribut a Ovidi ‘Del cor a les mans’


La junta directiva de Foment del Treball no ha aprovat la proposta que ha fet avui el president de l’entitat, Joaquim Gay de Montellà, d’expulsar la patronal vallesana Cecot pel període d’un any, fins a les eleccions de Foment. Les dues organitzacions han acordat de formar una comissió de sis membres (tres de Foment i tres de la Cecot) que estudiarà una solució d’aquest conflicte, que ja fa un any que dura. Gay de Montellà havia proposat d’expulsar la Cecot. Aquest matí ja ha rebaixat la proposta i ha suggerit una suspensió per un any fins després de les eleccions. Aquesta proposta ha sorprès tothom, perquè la setmana passada Antoni Abad, president de la Cecot, va anunciar que es volia presentar per presidir Foment a les eleccions, de manera que l’acció de Gay de Montellà s’ha interpretat com una maniobra contra aquesta pretensió d’Abad. Finalment, la junta de Foment ha optat per una via de resolució i entesa amb la Cecot, que, malgrat tot, té un expedient obert per haver superat la limitació territorial de les seves accions. Segons un comunicat de Foment, ara la Cecot té trenta dies per a avaluar la situació en aquesta comissió, però si ‘no rectifica’ l’abast territorial de la seva activitat la junta directiva de Foment pot decidir de donar-la de baixa de l’organització.

Summary: Foment no expulsa ni suspèn la Cecot


La Diada del 2019 serà recordada perquè va precedir la sentència del judici contra el procés, però també perquè hi va haver un retrocés en les xifres d’assistència que cada any dóna la guàrdia urbana de Barcelona. De motius, n’hi pot haver diversos, igual que de lectures. Alguns analistes consultats per VilaWeb hi lleven importància, perquè creuen que cal observar aquesta baixada d’assistència en perspectiva, i que el moviment continua arrossegant milers de persones tot i la repressió. N’hi ha que no dubten que hi ha un cansament que ha malmès la capacitat de mobilització i diuen que si l’ha causat ningú, són els polítics. Hi ha més coincidència a assenyalar que cal un canvi d’estratègia. Mai en cap Diada els manifestants no havien dirigit tan clarament les seves reivindicacions polítiques als governants catalans, en compte de fer proclames reivindicatives adreçades a l’estat espanyol. N’hem parlat amb l’advocat Jordi Domingo, el cantant Francesc Ribera ‘Titot’, l’ex-president d’ERC Josep-Lluís Carod-Rovira, el periodista Eduard Voltas, l’ex-diputada de la CUP Mireia Boya, l’ex-diputada Gabriela Serra, el sociòleg Salvador Cardús, el politòleg Jordi Muñoz i l’historiador Xavier Díez. Tots assenyalen comuns denominadors en les respostes, però també hi inclouen matisos destacats. Amb termes molt semblants –com ara ‘desànim’, ‘cansament’ i ‘desorientació’–, miren d’explicar la baixada d’afluència a la manifestació respecte de fa anys. Per exemple, Carod-Rovira diu: ‘Vàrem veure l’expressió de dues realitats. Només el moviment independentista català és capaç de mantenir a Europa una mobilització durant tants anys; alhora, aquest mateix moviment presenta símptomes de cansament i desorientació per l’absència d’estratègia dels polítics.’ També ho diu el periodista d’Eduard Voltas, que, tot i remarcar la ‘resiliència’ del moviment, creu que ‘és evident que dimecres l’assistència va baixar en relació amb anys anteriors’, perquè ‘no hi ha cap proposta d’acció política unitària sobre la taula’. L’advocat Jordi Domingo, que va parlar a l’acte de la Diada, també remarca ‘la decepció, el desengany i la manca d’horitzó’, però ho capgira amb una mirada positiva: ‘Es va veure que la ciutadania no està disposada a deixar de persistir ni perseverar. I això per a mi és un gran èxit, ateses les circumstàncies.’ La resiliència del moviment també la destaca l’ex-diputada de la CUP, Mireia Boya, més optimista que no els altres consultats. O Gabriela Serra, que s’estima més destacar la bona forma del moviment, contínuament mobilitzat en actes previs com ara sopars grocs, concentracions a les presons i col·loquis ací i allà. ‘El moviment sobiranista i independentista republicà a casa nostra demostra una vitalitat sostinguda absolutament meravellosa. Hi havia menys gent? Sí, però comptem quanta gent hi havia a les marxes prèvies, i mirem quin temps feia. La Diada va ser un èxit i una demostració encara de la potència i la potencialitat que té la reivindicació, no tan sols contra la sentència dels presos i a favor de l’absolució, sinó també de la consecució de la República a Catalunya.’ El politòleg Jordi Muñoz també diu que la manifestació va ser ‘un gran èxit’: ‘Els moviments socials tenen lògiques de cicles curts de protesta i l’independentisme ha desafiat aquesta lògica. Fins i tot en un context de repressió, discrepàncies internes i dificultats objectives per a visualitzar sortides. Per això penso que és una trampa de sobreinterpretar petites variacions en la quantitat de gent; continuem en xifres absolutament extraordinàries.’ El sociòleg Salvador Cardús tampoc no veu dramàtica la resposta de la gent, però també en fa responsable l’organització de l’ANC per no haver sabut seduir els catalans a assistir a la manifestació. ‘No hi havia cap element d’estímul ni per a apuntar-s’hi ni gairebé per a anar-hi. Sí, s’hi podia anar però hi vas amb la sensació que hi has d’anar. Això té més a veure amb un dèficit organitzatiu que no amb si estem cansats o no.’ ‘La gent és l’única estructura d’estat que tenim’ Un dels conceptes més repetits entre els assistents a la mobilització va ser la necessitat d’una unitat estratègica per assolir la independència. Carod-Rovira insta els partits a omplir de contingut aquesta estratègia: ‘Invoquen la independència com uns altres invoquen el federalisme. Hem de definir on es vol anar, la independència, i com s’hi vol anar. No es pot defensar el referèndum acordat i alhora dir que el pacte és impossible. Cal una estratègia conjunta i un aclariment dels lideratges independentistes.’ I fa un apunt històric per a interpretar el moment positivament. ‘El 1934, quan Companys proclama l’estat català, teníem polítics però no teníem poble. Ara sí que tenim poble amb consciència nacional i objectius clars. La gent és l’única estructura d’estat que tenim.’ El cantant Titot, que va ser una de les veus de l’acte central de la manifestació, creu que la unitat estratègica ha de ser com una mena d’estat major: ‘Un grup que prengui decisions, dissenyi, organitzi i prepari la transformació d’una autonomia en un estat.’ A partir d’aquí, l’activació de la independència pot venir de mecanismes com un referèndum o sistemes de mobilització i d’agitació. ‘Però algú ha de preparar-ho i tenir la maquinària dissenyada. Entenc que la gent reclama això, una instal·lació a punt per si es decideix de prémer el botó d’activació.’ Com articular el canvi de rumb En una línia semblant parla l’advocat Jordi Domingo, qui creu que l’estat ha guanyat l’independentisme aquests darrers dos anys distraient-lo amb els presoners, els sopars grocs o l’indult i l’amnistia. ‘Els presos són baixes de guerra, i més enllà de l’honor i glòria que mereixen i l’escalf humà i la solidaritat econòmica que han de tenir, els hauríem d’haver deixat aparcats d’ençà del primer dia. Ara interessa mantenir el rumb decidit cap allà on volem anar’, diu Domingo. Posa d’exemple per a articular-ho el Consell per la República, per la llibertat que li dóna l’exili. ‘Se li ha d’exigir que marqui un estat major, un full de ruta, fer participar la gent, crear l’assemblea que s’havia de crear, que es vagin activant els processos perquè això es resolgui tan aviat com sigui possible. I cal aprofitar tot allò que es pugui fer des de dins del país, com per exemple el debat constituent, perquè la gent teixeixi socialment totes les complicitats, crear grups perquè ens anem coneixent quan arribi el moment i anar construint tot allò que ens interessa com a tronc semàntic del futur del país.’ L’historiador Xavier Díez es desmarca de l’estratègia unitària i diu que a la manifestació va veure la mateixa determinació de sempre i que el problema rau en la desconfiança cap als polítics perquè hi ha una crisi de lideratge, com també apuntava Carod-Rovira. ‘Aquelles persones que se suposava que havien de liderar el canvi, la revolució o com en vulguis dir, no estan a l’altura de les circumstàncies si cal un reemplaçament d’elits. El canvi estratègic i el canvi de lideratge van lligats.’ També creu que el moviment independentista ha de deixar ‘d’anar amb el lliri a la mà’. ‘Què cal fer és molt clar, es diu desobediència. Però desobediència en tots els àmbits, institucional i civil a la vegada. Les mobilitzacions de l’estil “escolta, Espanya” es van acabant i ara s’enfila el camí de “s’ha acabat el bròquil”.’ ‘Nous lideratges’ Parlant de què cal fer, hi ha un tercer grup que refusa la unitat si no té contingut. Demanen que abans de traçar unes línies conjuntes entre els partits independentistes es faci una anàlisi conjunta de què va passar l’octubre del 2017: ‘Amb aquesta base es podrà veure quina és l’estratègia d’ara endavant. I si cal, amb nous lideratges’, diu Mireia Boya. Jordi Muñoz ho veu necessari per a superar el dol i ‘concentrar-se en el procés d’acumulació de forces necessari, assumir la mateixa diversitat i abandonar el marc del retret constant’. Gabriela Serra va més enllà que la resta i diu estar convençuda que no hi haurà un nou rumb estratègic fins després de les eleccions. ‘Llavors veurem realment quins són els programes polítics i les rutes de consecució de la República Catalana per part de les forces polítiques que van convocar l’1-O.’ Mostra dubtes sobre si se sabrà donar una resposta conjunta després de la sentència, i insta la gent a no esperar els partits. ‘Ho vam demostrar el 3-O, ho vam demostrar el 8-N, i potser hem de pensar que ja no és imprescindible tenir lideratges.’ Tampoc no creu que els partits es posin d’acord Salvador Cardús, ‘perquè són unes estructures que competeixen entre elles’, però no pensa que el moviment independentista s’hi hagi d’obsessionar. ‘Que facin tant com puguin. M’hauria agradat més que la reflexió hagués anat cap a la unitat de la societat civil. És la unitat civil que pot forçar canvis d’actitud i d’orientacions als partits polítics, o en l’acció política.’

Summary: Com ha de recuperar la iniciativa política l’independentisme, després de la Diada?


Després de dies i dies de debats i incògnites sobre la fórmula independentista per a concórrer a les eleccions del 27-S, aquesta setmana s’han acabat de resoldre els dubtes. Amb el panorama electoral aclarit, el focus torna a situar-se damunt la mobilització per a fer possible que l’opció de la independència sigui guanyadora. I, coincidint amb l’entusiasme que sembla que s’ha revifat aquestes últimes hores, dimarts vinent l’ANC té previst de presentar dimarts vinent la diada i obrir les inscripcions per a participar en la Via Lliure a la República Catalana, amb què compta omplir la Meridiana de Barcelona l’Onze de Setembre. Justament, l’ANC i Òmnium volen que la Meridiana esdevingui una ‘onada d’il·lusió col·lectiva’ que portarà al Parlament de Catalunya ‘el lligam de la construcció d’un nou país i una nova societat, millor i més justa’. Aquests són els aspectes principals que, ara per ara, se saben sobre la mobilització: —La mobilització de la Meridiana començarà a les 17.14. —El recorregut ocuparà una distància aproximada de 5,2 quilòmetres, des del parc de la Ciutadella fins al carrer de Rosselló-Pòrcel. Enguany la Meridiana s’omplirà completament, no únicament el tram central, com passava l’any passat a la Gran Via i a la Diagonal. —La via es dividirà en deu eixos que hauran marcat la campanya de mobilització d’enguany de l’ANC i Òmnium amb vista al 27-S: Equilibri territorial, Diversitat, Solidaritat, Obertura al món, Sostenibilitat, Igualtat, Innovació, Regeneració democràtica, Educació i cultura, Benestar i Justícia social. —Cada eix serà format per uns quants trams. N’hi haurà 135, tants com escons al parlament. —El color inicial de la Via Lliure serà el blanc. Però tots els participants tindran unes fletxes del color de l’eix del qual formaran part. —Una fletxa gegant recorrerà la Via Lliure per un carril central mentre al voltant s’alçaran les de la gent per a crear una gran onada fins al parlament. —Una vegada la fletxa hagi sobrepassat cada tram, els participants ocuparan tota la via. —Per acabar, els assistents mostraran el suport a la República Catalana aixecant cadascú la seva fletxa, tots alhora, amb què dotaran de color tota la manifestació. —Les inscripcions s’obriran la setmana entrant. Serà aleshores també quan els organitzadors explicarà com aconseguir el material del manifestant; perquè aquesta vegada també hi haurà samarretes, de color blanc.

Summary: Tot a punt per a l’operació Meridiana


Jordi Sànchez es troba aïllat a la infermeria de la presó dels Lledoners per precaució. Segons que ha avançat El Món i han confirmat fonts de l’entorn familiar a VilaWeb, Sànchez ha tingut contacte amb una persona que tenia símptomes de Covid-19, coneguda popularment com a coronavirus, a la fundació on fa un voluntariat en aplicació de l’article 100.2 del reglament penitenciari. Sànchez es troba bé, no presenta símptomes i ara li fan proves. La persona amb qui ha estat en contacte tampoc no és cap cas confirmat de Covid-19, però s’ha pres aquesta mesura com a prevenció. Segons fonts de la defensa, Sànchez va comunicar ahir a la direcció dels Lledoners que havia estat en contacte amb una persona que tenia símptomes de la Covid-19. El centre va decidir d’aïllar-lo per prudència i avui ja no ha sortit de la presó. Des d’ahir al vespre soc a infermeria seguint el protocol per aïllar qualsevol focus potencial de coronavirus. No tinc cap símptoma, em trobo bé. Gràcies, professionals de Lledoners i l'Hospital de Manresa per la vostra professionalitat. Vencerem la pandèmia! pic.twitter.com/Do87kChLMT — Jordi Sànchez (@jordialapreso) March 13, 2020

Summary: Jordi Sànchez, aïllat a la infermeria dels Lledoners per precaució pel coronavirus


Al cartellet de la taula de conferenciants posa ‘Daniel Baena’, res més. Un home alt i de cabell curt s’hi asseu darrere. Una vena en ziga-zaga li rellisca pel lateral del crani. Porta americana i corbata. A ESADE no es pot dur uniforme, suposo. La jornada és sobre ciberseguretat i Daniel Baena, tinent coronel de la Guàrdia Civil, ha estat convidat com a cap de la policia judicial de Catalunya. Enlloc no s’esmenta que l’home que ha signat els informes que alimenten les causes contra el procés tenia un alter ego a Twitter amb el sobrenom de Tácito. L’home de llei, entre heroïcitat i heroïcitat per la pàtria, obria l’aplicació de la xarxa social i es transformava en un trol. En el punt de mira: polítics, periodistes i els Mossos d’Esquadra. Les referències són en passat, no pas perquè Baena hagi canviat de parer, els seus prejudicis ideològics continuen tenyint els informes sobre el procés, sinó perquè Tácito ja no existeix. El compte ha estat desactivat i s’han perdut perles com aquesta: ‘Posi les urnes a terra. Lentament. Les mans rere el cap. Sense moviments bruscos.’ Sospitosament, el tinent coronel ha posat el cadenat al seu compte personal i només es pot consultar amb el seu permís. Ciberseguretat, suposo.  ESADE censura una pregunta de VilaWeb al guàrdia civil que insultava independentistes d’amagat El moderador de l’acte, Mario Sol, codirector del màster IT+IP d’ESADE, és l’encarregat de presentar els ponents a l’auditori. El darrer és Baena. Evidentment, no s’esmenta ni una sola vegada l’afer Tácito. ‘Moltes vegades condecorat, el tinent coronel és llicenciat en ciències polítiques i té un màster en seguretat i resolució de conflictes civils, polítics i armats’, diu Sol. El tinent coronel assenteix amb un mig somriure, li deu fer gràcia el nom del màster. En una primera intervenció, Baena compara internet amb la jungla i assegura que les institucions públiques estan poc adaptades en matèria de ciberseguretat. ‘No són suficientment conscients de què ens caurà a sobre’, diu. A la taula, el tinent coronel és la veu de l’autoritat, la veu d’això que s’anomena l’estat de dret (amb tots els clarobscurs). Res a veure amb la seva versió tuitaire més pròxima a un altre ínclit Baena, de nom Raúl, que no pas a un servidor públic. A la platea hi ha seients buits. L’esmorzar era gratuït i generós. Entre els respatllers s’albiren caps cots, ulls clucs i moltes pantalles de mòbil enceses. Al meu costat, un bon home es tapa el rostre amb una mà. No li fa angúnia la hipocresia que balla dalt l’escenari. No sent vergonya. Només dorm. L’acreditació li mal penja del coll. A la solapa de la jaqueta porta un pin amb les banderes espanyola i catalana. Li hauria ofert un coixí, de debò. Llavors, en ple debat, hi ha hagut aquest intercanvi entre el moderador i el tinent coronel: —Mario Sol: Estem constantment parlant de temes tecnològics, per descomptat, però no ens oblidem que fins i tot en l’era digital l’ésser humà es continua regint per recompenses i càstigs. La necessària repressió dels dolents… Hem de continuar perseguint-los. Per això tenim el tinent coronel Baena, que ens contestarà com pot derivar un ciberatac en una investigació criminal. —Daniel Baena: Bé, no reprimim els dolents, els reconduïm i els posem a disposició judicial perquè el sistema funcioni. La resposta és bonica. Llàstima que si l’apliquem en altres contextos, es desfà i no en queda ni la carcassa. Recordem que la seva signatura valida uns informes policíacs plens de fantasia que permeten que el ‘sistema funcioni’ i empresoni de manera preventiva nou persones. Potser he fet una mica de populisme, potser sí, però també ho deu ser acusar de malversació sense tenir-ne proves. Després d’una hora de debat, el moderador obre la taula a les preguntes del públic. Alço el braç, però se m’avancen. Em conformo a ser segon. La noia que té el micròfon és a l’altra banda de la sala. Són uns trenta segons estranys. Ningú no diu res, però els ponents em miren. Se senten les sabates de talons –amplificades pel micro– repicant contra les rajoles. Tac, tac, tac, tac… No m’han agradat mai, els micròfons. Per fi podré preguntar sobre Tácito. La noia em dóna el micròfon i passa això: —Periodista  La meva pregunta és per al senyor Baena en relació a una informació que va publicar el diari Público i és per saber per què gestionava un compte fals a Twitter amb el nom de Tácito en el qual criticava i acusava polítics, periodistes i els Mossos d’Esquadra? I si… —Mario Sol  Hem vingut a parlar sobre ciberseguretat… —P.: Correcte, per això mateix… —M.S.: No d’aquesta mena de… —P.: Home! Jo crec que és bastant… —M.S.: Si no t’importa, fes una pregunta relativa a l’objecte de… —P.: Jo crec que és bastant interessant que un ponent en unes jornades de ciberseguretat… —M. S.: Potser en un altre fòrum. No en aquest. —P.: No sé, crec que pot quedar desacreditat com a ponent si gestiona comptes falsos a Twitter i ataca a polítics. —M.S.: Jo sí que sé el que vull dir i aquí hem vingut a aprendre i a parlar sobre ciberseguretat… —P.: Sí, des de l’experiència, perquè sembla que domina els dos bàndols, el de la seguretat i també l’altre. —M.S.: Moltes gràcies. Ací podeu escoltar l’àudio: ESADE censura un periodista de VilaWeb I silenciat, em quedo al meu seient. Aquesta vegada no ha calgut que Baena s’amagués rere un perfil fals, l’ha protegit directament el moderador d’ESADE. Les preguntes passen i ningú no reprèn l’afer Tácito. El tinent coronel manté un rictus petri, com si portés una màscara especial per a una pregunta que esperava tard o d’hora. Finalment, Sol dóna per acabat el debat i jo m’adono que l’home del meu costat s’ha despertat. A la sortida, abans de tornar l’acreditació, se m’acosten dos treballadors de comunicació d’ESADE. El tracte és exquisit. M’expliquen que és conflictiu encabir una pregunta política en un espai de debat sobre ciberseguretat. Me n’he adonat. M’hauria d’haver pres la revenja en el càtering del dinar. *Un petit recordatori, la Guàrdia Civil no ha pres cap mesura contra Daniel Baena d’ençà de la revelació de l’afer Tácito.

Summary: No demaneu per Tácito al tinent coronel Baena


Dos anys després de l’assemblea fundacional de Podem al palau de Vistalegre de Madrid, el partit capitanejat per Pablo Iglesias tornarà al mateix lloc per refundar-se, decidir un nou full de ruta polític i triar una nova direcció. El camí cap a aquesta trobada –que és previst que es faci del 10 al 12 de febrer– posa en evidència, encara més, les diferències que fa temps que hi ha entre ‘pablistes’ i ‘errejonistes’. Que el partit agafi una línia anticapitalista o una de socialdemòcrata dependrà en bona part dels documents que s’aprovin a Vistalegre II, nom amb què s’ha batejat l’assemblea. El País Valencià, el Principat i les Illes hi tindran un paper determinant. Ara mateix la batalla entre les dues ànimes de la formació se centra en el sistema de votació que ha de regir l’assemblea. Iglesias, basant-se en el model de decisió que s’ha seguit fins ara, vol una votació unificada per a escollir la nova direcció del partit i triar els documents que marcaran el full de ruta polític. ‘No em pots demanar que desvinculi el meu paper com a secretari general de les meves idees’, deia ahir al número dos. Errejón, en canvi, vol que el debat de les cares es faci separadament del de la nova línia ideològica. Creu que vincular un full de ruta amb la permanència d’Iglesias al timó de Podem podria condicionar la votació. Sabent que cal guanyar aquest combat per a imposar les seves tesis a l’assemblea, Errejón ha donat suport a un manifest que demana de separar les votacions i que servirà per a mesurar la posició de les cúpules. País Valencià, feu ‘errejonista’ Antonio Montiel, secretari general de Podem al País Valencià La més clara és la del País Valencià, on Errejón té un dels feus principals. Dels onze membres que conformen el consell de coordinació valencià, set han signat el manifest que fa costat al número dos del partit. Són Àngela Ballester, Sergio González, Fabiola Meco, Violeta Lamanuzzi, Emília Noguera, Juan Carlos Pérez i, al capdavant, el secretari general de Podem al País Valencià, Antonio Montiel. Aquest gest es pot interpretar com una contrapartida al de les primàries per a la direcció valenciana del 2015. Llavors Errejón ja era secretari de Comunicació i Estratègia Política i va trencar la neutralitat que li exigia el càrrec per assistir al tancament de campanya de Montiel. Aquest gest va ser molt criticat pels altres candidats. També han signat el manifest membres destacats del partit, com ara els diputats a les Corts Marc Pallarès i David Torres i la diputada al congrés espanyol Rosana Pastor. Al Principat, bona part de l’equip coordinador ha pres distància i no s’ha volgut manifestar en aquesta batalla pre-assembleària . Només dos membres dels onze que conformen el consell de coordinació –màxim òrgan de debat i presa de decisions del partit– hi han pres partit. Són Jèssica Albiach i Marc Bertomeu, que formaven part de la candidatura Fem Podem que es va enfrontar a la candidatura d’Albano-Dante Fachin a les eleccions del mes de juliol per dirigir Podem. Tots dos han signat el manifest a què dóna suport Íñigo Errejón i els seus cercles afins. La resta no vol dir-ne res: ‘Ho veiem molt lluny’, diu un dels membres pròxims al secretari general, Albano-Dante Fachin, que addueix que ara la formació se centra en la coalició que faran amb Barcelona en Comú, ICV, EUiA i Equo. Més enllà de la lluita ideològica entre Iglesias i Errejón, la candidatura de Fachin que va guanyar a Podem de Catalunya és molt crítica amb la direcció de Madrid i vol que en la pròxima assemblea el partit es federalitzi. Joan Giner, Ruth Moreta i Alba Garcia, tots tres membres del consell de coordinació, han signat un altre manifest, impulsat per l’andalusa Teresa Rodríguez, que demana que en l’assemblea de Vistalegre el partit es redefineixi per esdevenir més descentralitzat i limitar càrrecs. Les Illes, de mal classificar Igual que al Principat, la cúpula de les Illes Balears no duu cap etiqueta penjada. Així i tot, els darrers esdeveniments fan intuir una dualitat de posicions. El secretari general de la formació, Alberto Jarabo, ha de plantar cara a una crisi de lideratge arran de l’expulsió de la presidenta del Parlament, Xelo Huertas, i de la diputada Montse Seijas, per sospites de corrupció. Tot plegat ha qüestionat la direcció, que darrerament ha rebut el suport d’Íñigo Errejón. Aprofitant el càrrec de secretari de Comunicació i Estratègia Política de Podem, aquest cap de setmana passat Errejón ha anat a Palma per fer pinya amb Jarabo i defensar-ne la gestió. Ell, tanmateix, no ha pres posició. Enmig d’aquesta tempesta, emergeix la figura de la portaveu del partit al parlament, Laura Camargo, molt pròxima a Iglesias. De fet, el corrent Esquerra Anticapitalista, del qual forma part, va ser determinant en l’última gran batalla entre ‘pablistes’ i ‘errejonistes’. En l’elecció per a la secretaria general a la comunitat de Madrid, van decantar-se a favor de Ramón Espinar i això va impedir que guanyés la candidata ‘errejonista’, Rita Maestre.

Summary: Iglesias o Errejón: qui està amb qui?


El Consell per la República i l’ANC presentaran dijous una Iniciativa Ciutadana Europea perquè s’apliqui l’article 7 del Tractat de Lisboa a Espanya per a ‘democratitzar el Regne d’Espanya’ i perquè reconegui el dret d’autodeterminació. Aquest article permet la sanció contra un estat membre quan es cometen violacions dels principis que protegeix la UE. Concretament, asseguren que s’han produït ‘greus violacions’ de l’article 2 del Tractat de Lisboa, relatiu a la dignitat humana, la llibertat, la democràcia, la igualtat, l’imperi de la llei i el respecte pels drets humans i les minories. L’últim exemple d’això, diuen, és la decisió d’ahir de la Junta Electoral espanyola d’excloure Carles Puigdemont, Toni Comín i Clara Ponsatí de les eleccions europees. L’objectiu és aconseguir un milió de signatures que forcin la Comissió Europea a pronuciar-se i per a ‘continuar la internacionalització’ de la causa catalana pel dret d’autodeterminació. El primer pas serà que la Comissió accepti en un termini de dos mesos si la iniciativa entra dins de les seves competències, i després s’obrirà un període d’un any per a fer campanya i recollir signatures a tots els països de la UE. Avancen que si la Comissió no ho accepta, recorreran en contra de la decisió al Tribunal de Justícia de la UE. Una iniciativa europea cerca un milió de signatures per a forçar la UE a protegir les llengües minoritàries La iniciativa la presentaran dijous a Brussel·les el president Carles Puigdemont; els consellers exiliats Toni Comín, Lluís Puig i Clara Ponsatí, els membres del consell de govern del Consell per la República i la presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie. També hi assistiran l’ex-vice-president del Parlament Europeu Gérard Onesta; i el director artístic i professor a la Universitat de Ljubljana, Igor Koršič. Quan s’aplica l’article 7 de la UE? La UE pot invocar l’article 7 del Tractat de la Unió Europea en el cas que consideri que aplicar l’article 155 de la constitució espanyola enclou una violació dels drets i les llibertats dels ciutadans catalans, per tal com són també ciutadans europeus. Permet de suspendre els drets d’un estat membre si la Unió considera que amenaça els drets i els valors democràtics. Per a activar aquest mecanisme, cal que ho demani una tercera part dels estats integrants, del parlament europeu o de la Comissió Europea. L’any 2003, la Comissió va lliurar aquest document marc al consell i al parlament, que especifica com es pot invocar l’article 7 i en quins casos es pot demanar la intervenció de la Unió en un estat membre. El document aclareix que es pot fer en qualsevol cas i supòsit, no únicament en àmbits que regulen les institucions europees. El text afirma rotundament que si els drets democràtics perillessin en una àrea de jurisdicció estrictament estatal –la constitució pròpia en fóra el cas paradigmàtic–, la Unió Europea tindria l’obligació d’intervenir-hi. També queda clar que ni tan sols no és necessari que hi hagi una actuació de l’estat concernit, sinó que la Unió pot actuar fins i tot si considera que hi ha una amenaça important.

Summary: El Consell per la República i l’ANC impulsen una iniciativa europea per a demanar l’aplicació de l’article 7 de la UE a Espanya


Anna Saliente és la candidata de la CUP a la batllia de Barcelona per a les eleccions municipals. Ha estat elegida entre els vuit primers noms que encapçalaran la llista, que ja havien estat anunciats. Vora sis-centes persones –militants del partit i d’organitzacions que hi donen suport– han participat en la votació. Jordi Magrinyà i Marga Olalla ocuparan el segon i tercer lloc a la llista, mentre que el quart i la cinquena seran Marc Cerdà i Alba Sanjurjo, seguits de Leo Bejarano, Roser Vime i Alfons Romero. Saliente va néixer al Baix Guinardó i té 27 anys. Va començar a militar a la CUP d’Horta-Guinardó el 2013. Tot i això, ja havia començat el seu activisme a l’Assemblea de Polítiques i Sociologia de l’UAB i va participar en l’ocupació del rectorat. Ha estat integrant del Secretariat Municipal de la CUP (en l’àrea d’Organització i Democràcia Interna i en la de Feminisme i LGBTI) i també és militant d’Endavant-OSAN. Forma part del teixit associatiu d’Horta i al CDR del barri. Saliente és membre de Genera, entitat que reivindica els drets de les dones que exerceixen la prostitució, a les quals considera que cal llevar l’estigma. La militància de la @CUPBarcelona hem votat l'ordre de les primeres persones de la llista per a les municipals. ✊La companya @annasaliente serà l'alcaldable de la CUP a Barcelona. pic.twitter.com/wnAPwschQy — CUP Sant Martí #CapgiremBCN (@CUPSantMarti) February 2, 2019 L'@annasaliente, militant activa del nucli i implicada en lluites veïnals, encapçalarà la llista de la @CUPBarcelona a les eleccions municipals. L'enhorabona, Anna! A les institucions, ruptura i desobediència per garantir les necessitats materials dels habitants de la ciutat! ✊🏾 pic.twitter.com/mz2NtEo3bO — Endavant-HG (@EndavantHG) February 2, 2019

Summary: Anna Saliente, candidata de la CUP a la batllia de Barcelona


El ple del Consell ha aprovat avui el projecte de pressupost per al 2020. La data límit per a presentar-lo a les Corts era avui mateix, però hi ha hagut fins ara diferències entre els socis del Botànic arran de les retallades que s’hi han d’aplicar, fet que ha endarrerit una hora l’entrega del pressupost al president de les Corts, Enric Morera, quan en un començament estava previst per a les 12.00. El conseller d’Hisenda, Vicent Soler, va dir que aquests ajusts pujaven a 364 milions d’euros i els tres partits del govern han estat negociant fins a l’últim moment en quines àrees s’aplicaran les retallades. L’objectiu era que les polítiques socials no se’n ressentin gaire. Ara comença la tramitació parlamentària que es portarà a terme durant la campanya electoral i està previst que sigui aprovat a finals de desembre.

Summary: El Consell aprova el projecte de pressupost del 2020


El president del Grup d’Ornitologia i Defensa de la Naturalesa (GOB), Amadeu Corbera, alerta en aquesta entrevista que les Illes són al clímax de la crisi ecològica i qualifica la situació d’emergència social. Corbera no escatima crítiques als governs de progrés per les polítiques ‘poc valentes’ en matèria turística, ambiental i d’urbanisme. El GOB proposa la desturistització del model econòmic i social de les Illes. I avisa: ‘Els mallorquins no podem viure a Mallorca. La crisi de l’habitatge és de primer ordre i va relacionada amb aquest model econòmic i turístic depredador dels recursos naturals. Si no actuam, potser no hi haurà una segona oportunitat.’ Corbera acusa els partits polítics de l’esquerra de seguir el mateix model que ja van aplicar Jaume Matas i Maria Antònia Munar. És especialment crític amb el Consell de Mallorca, presidit per Miquel Ensenyat, de Més. ‘Totes les mesures que ha pres el consell en qüestió de Territori són per a afavorir la turistització de l’illa.’ Per contra, rescata algunes iniciatives aprovades al parlament, com ara la llei de canvi climàtic, el decret de posidònia i la llei de residus. I aplaudeix l’actitud combativa de l’Ajuntament de Palma amb les Fontanelles. Però les seves paraules destil·len un suspès evident. La història del GOB, nascut l’any 1973, és la de les grans victòries de l’ecologisme. Les principals són els rescats d’espais naturals emblemàtics de l’illa de Mallorca, com ara la Dragonera i Cabrera, objectiu dels especuladors urbanístics durant el postfranquisme. Però per a Corbera, la gran conquesta de l’entitat, que té tres mil socis, ha estat estendre ‘una consciència ecologista que no existeix enlloc més del sud d’Europa’. Una agenda, la del medi ambient, ben present avui a escala global i als Països Catalans: ‘Seria hora d’asseure’ns totes les entitats ecologistes que tenim problemes semblants, com ara la depredació de la costa o el monocultiu turístic‘, convida. —Comencem per la cosa més recent. El Suprem ha donat la raó a la promotora que vol construir un centre comercial a les Fontanelles. Hi ha marge per a evitar-ho? —El cas de les Fontanelles és molt complex. Neix d’una decisió política clarament equivocada presa per Catalina Cirer (PP) quan era en funcions a l’Ajuntament de Palma. Va concedir el permís quan ja havien passat les eleccions. A partir d’aquí, hi ha hagut tot un seguit de recursos, anul·lacions i caducitat de llicències. A la zona s’han fet obres i s’ha fet malbé la zona humida, però no s’hi ha urbanitzat. Ara mateix hi ha dues sentències de dos tribunals diferents i hi ha una lluita entre la promotora, molt poderosa econòmicament, i un front format per Cort, petit comerç i diversos partits polítics. Confiem que encara podrem revertir la situació i salvar les Fontanelles. Això és una batalla a llarg termini. —I si finalment s’acaba fent aquest centre comercial? Quin impacte tindria? —Seria un desastre. Òbviament, per al petit comerç seria catastròfic, per la saturació que hi ha en aquell tram de la platja de Palma; i l’autopista també ho seria. A més, donaria més força als qui volen fer el segon cinturó de Campos a Llucmajor. Des del punt de vista ambiental, encara seria més catastròfic. Tot i ser una zona humida envoltada d’una autopista i devora la platja de Palma, és riquíssima en biodiversitat. És obvi que seria una catàstrofe des del punt de vista ecològic. I seria també un fracàs polític de l’esquerra d’aquest país, que s’omple la boca d’ecologisme i sobiranisme però que quan ha tingut l’ocasió no ho ha frenat. Fa vint anys que s’arrossega, aquesta lluita. No podem permetre que això passi i farem tant com puguem per a evitar-ho. —Aproveu o suspeneu el govern de progrés en matèria urbanística i mediambiental? —Hi ha tres nivells d’anàlisi. Ajuntament de Palma, Consell de Mallorca i Govern de les Illes Balears. La valoració és desigual. Amb l’ajuntament hem mantingut un cert diàleg. S’han fet avenços i és cert que ha tingut una actitud molt combativa en contra de les Fontanelles. També s’ha oposat al segon cinturó. Han pres mesures relativament valentes, com la prohibició del lloguer turístic a pisos, encara que no ho han fet a habitatges unifamiliars. Són mesures que han arribat tard, com la suspensió de llicències a hotels al centre de Palma, que s’han duplicat els darrers dos anys. —I l’actuació del govern? —Estam relativament contents amb la Conselleria de Medi Ambient, amb avenços importants com la llei de residus i la llei de canvi climàtic, que són dues fites molt importants, pioneres a Europa. O el decret de posidònia, que arriba tard però és positiu. Per a nosaltres, són lleis de sobirania del parlament des d’un punt de vista ecologista i sobiranista. Hi hem col·laborat i les hem d’aplaudir. No podem dir igual de la Conselleria de Turisme. Va mancar valentia al començament de la legislatura per a regular el nombre de places turístiques. No ho van voler fer i quan van aprovar el sostre, ja havien augmentat de 200.000. I a qui no podem aprovar de cap manera és al Consell de Mallorca, perquè ha continuat el model de Jaume Matas, Maria Antònia Munar i Maria Salom. —Perquè feis una crítica tan ferotge al Consell de Mallorca? —El model territorial del Consell de Mallorca aquesta legislatura ha consistit a fer més autopistes, més carreteres i més grans projectes. No s’ha solucionat el problema de la construcció. No s’ha fet cap moratòria. No s’ha reformat el pla territorial. S’ha afavorit el lloguer turístic, estenent-lo a tot Mallorca. I tot això, mentre s’omplen la boca de sostenibilitat. Són paraules buides perquè totes les mesures que ha pres el Consell en qüestió de territori han estat per a afavorir la turistització de l’illa. Tot allò que ha fet ha implicat un creixement de la pressió turística, l’especulació i la destrucció del territori. El Consell de Mallorca, presidit per un ecosobiranista (Miquel Ensenyat), ha estat tan nefast en matèria urbanística i de territori com ho va ser en època d’Unió Mallorquina i Maria Antònia Munar (2003-2007). Han tingut la mateixa actitud depredadora i destructiva. Només podem salvar l’Agència en Defensa del Territori, que vigila l’urbanisme il·legal. A la consellera Garrido (PSIB-PSOE) la recordarem com un dels consellers més negres de la història del nostre país. —Voleu dir que l’esquerra mallorquina té el mateix model turístic i ambiental que el PP? —En general, hem vist que l’esquerra mallorquina no té un model alternatiu a la dreta quant a monocultiu turístic. Hi ha matisos, però l’aposta és la mateixa. A l’hora d’executar, el model és el mateix. —El GOB opta per la desturistització. Què implica aquest concepte? —A Mallorca tot s’ha abocat al monocultiu turístic. Els mallorquins som un element d’attrezzo, un element de folklore en aquesta explotació turística. Això té unes repercussions socials evidents. Les comunitats es desintegren, els preus pugen i els habitatges són impossibles. Els mallorquins som expulsats de ca nostra. A Eivissa la situació encara és més greu i a Menorca van cap aquí. El model de transport és nefast i, a més, es permet la construcció en sòl rústic. Això fa que molts turistes es desplacin en cotxes de lloguer. L’esquerra no ha pensat la manera de combatre-ho. Hem substituït els comerços pels souvenirs. I el pla de l’esquerra ha estat el ‘Better in winter’. —Voleu dir la desestacionalització? En sou contraris? —La idea teòrica de disminuir el turisme a l’estiu i incrementar-lo a l’hivern i repartir-lo era bona, en el seu moment. Però ara ens trobem amb més turistes que mai a l’estiu i molts més turistes que mai cada hivern. Per tant, nosaltres optam per la desturistització en l’economia, en les relacions socials i en el medi ambient, perquè això també afecta els espais naturals. Optam per recuperar Mallorca. —La societat fa seu aquest relat? El turisme és la principal font d’ingressos de les Illes. —Tothom a Mallorca té una sensació que s’ha arribat al límit. Quan no pots caminar per Palma a l’estiu, i és literal, quan arriben vuit creuers que representen 20.000 persones, més tots els turistes que ja hi són, més tots els residents… Quan la gent veu això, o que no pot llogar una casa, o que la treuen de ca seva perquè l’han de convertir en un apartament turístic, aleshores es comença a plantejar si no ens hem passat. Per tant, crec que sí que comença a haver-hi una reacció contra aquest model que ja no ens serveix. Fa vint anys, les Balears eren capdavanteres en renda per capita. Ara hi ha més turistes que mai, els sous són més baixos que mai i la renda per capita és més baixa que mai. Ens comporta més costos que no pas beneficis, aquest model turístic. —I com es pot revertir aquest model? —Nosaltres reclamam que es posin límits. No diem que tanquin l’aeroport perquè és un doi, però sí que es limiti l’entrada d’avions. Per exemple. —Però el govern té competències per a fer això? —No és el nostre problema. El govern ho pot fer o no, però la nostra feina com a entitat civil és demanar solucions i la feina de les entitats polítiques és trobar aquestes solucions. —I què us han dit els responsables polítics quan heu fet aquestes reclamacions? —Que això depèn de Madrid. Però és que no és el nostre problema. Si han negociat traspassos de competències, que trobin solucions polítiques també en aquests problemes. Demanam als polítics que exerceixin com a sobiranistes, si ho són de veres, que reclamin aquestes competències o que impulsin tot allò que calgui. —Parlàveu de la poca valentia dels polítics. El batlle de Palma és investigat per la regulació del lloguer turístic —I li donam suport, òbviament. Esperam que aquesta querella, que respon a interessos corporativistes, no vagi enlloc. Hem vist com una de les persones més bel·ligerants contra aquesta mesura serà el candidat del PI a l’ajuntament. Hi ha una pinça política i financera contra decisions valentes que tenen el suport de la societat civil. —Hi ha qui us acusa de desmobilitzar l’electorat d’esquerres abans de les eleccions. —Al GOB no l’interessa un govern anti-ambient, un govern racista, masclista ni anticatalanista. Perquè som persones i, com a entitat ecologista, també som feministes, antiracistes i progressistes i som solidaris amb la lluita per la llengua i els drets humans. No ens interessa que hi hagi un govern d’extrema dreta a les Illes Balears. Perquè ja sabem què és. Jo vaig tenir dos judicis el darrer pic que vam tenir un govern d’extrema dreta. Ara bé, tampoc no ens pertoca a nosaltres mobilitzar els votants o desmobilitzar-los. Nosaltres, com a entitat ecologista de referència de les Illes, volem posar damunt la taula els problemes que hi ha hagut. El Pacte no tan sols no els ha volgut abordar, sinó que, a més, s’ha tancat en banda. No hi ha hagut cap diàleg franc. Quan toca criticar, criticam, i si hem d’aplaudir, també ho fem. Per desgràcia, aquesta legislatura ha tocat més la primera. Tant de bo tinguem una segona legislatura per a millorar. —Quina és la carpeta no resolta més urgent que teniu damunt la taula? —N’hi ha moltes. La situació ara mateix és desesperant. Som al clímax de la crisi ecològica, a les Illes. I tot això, en un context de canvi climàtic que ens supera i que durà problemes ecològics, socials i econòmics la pròxima dècada. Les Illes Balears som l’epicentre europeu d’aquesta crisi aguda del capitalisme envers el medi ambient. S’hi donen totes les circumstàncies. A la resta d’Europa no són tan visibles. Hi ha un problema d’habitatge gravíssim que expulsa la població autòctona. Els mallorquins no poden viure a Mallorca, els joves no poden emancipar-se. La crisi de l’habitatge és de primer ordre i va relacionada amb aquest model econòmic i turístic depredador dels recursos naturals. Hi ha una demanda urbanística creixent, una manca de legislació i una incapacitat manifesta d’una esquerra autonomista. La part bona és que hi ha una consciència creixent a la societat. Aquesta crisi, o la resolem a favor nostre o potser no tendrem una segona oportunitat. —Quina és la gran conquesta aconseguida pel GOB i quina encara ha d’arribar? —En tenim moltes. Hem salvat la Dragonera, Cabrera, el Trenc i l’Albufera, que són espais emblemàtics. Però, per ventura, la gran conquesta del GOB ha estat estendre una consciència ecologista a les Illes que, probablement, no existeix enlloc més del sud d’Europa. —A la Costa Brava hi ha una preocupació creixent en la conservació del territori. Teniu relació amb les associacions ecologistes empordaneses? —Molt puntual i a títol individual. Ens reunim amb gent de Barcelona per la qüestió dels creuers, i també amb gent de Venècia per parlar dels problemes sobre l’habitatge. Per ventura, seria hora d’asseure’ns totes les entitats ecologistes que tenim problemàtiques semblants als Països Catalans, com ara la depredació de la costa o el monocultiu turístic. Seure plegats i mirar de cercar una estratègia comuna. —Quina opinió us mereix el Fridays For Future, el moviment promogut per la jove activista sueca Greta Thunberg, que proposa vagues estudiantils globals contra el canvi climàtic? —Només pot créixer. Com a GOB, hi serem ajudant, impulsant i fent-lo créixer en la mesura de les nostres possibilitats.

Summary: Amadeu Corbera: ‘Som al clímax de la crisi ecològica. O la resolem, o potser no tendrem una segona oportunitat’


L’Associació de Municipis per la Independència (AMI) i l’Associació Catalana de Municipis (ACM) es concentraran dissabte a les dotze del migdia a la plaça de Sant Jaume per a mostrar el seu rebuig a les amenaces de la fiscalia espanyola. Els set-cents dotze batlles hi aniran amb les vares. La presidenta de l’AMI, Neus Lloveras, ha dit que els batlles aniran a declarar perquè no tenen res a amagar. Lloveras i Buch (ACM) han criticat la decisió de la fiscalia i han explicat que encara no els ha arribat cap citació judicial. Per una altra banda, la CUP ha emès un comunicat en què explica que els seus batlles no aniran a declarar. Avui desenes de batlles sobiranistes ja han reaccionat a través de Twitter, mostrant rebuig i indignació davant de les advertències de la fiscalia.

Summary: Els batlles de l’ACM i l’AMI es concentraran dissabte a la plaça de Sant Jaume


El conseller d’Educació, Josep Bargalló, ha insistit en la necessitat d’aprovar un pressupost per al 2020, ja que considera que si no és així, es gestionarà ‘una misèria continuada’. Bargalló ha explicat que amb pressupost prorrogat no es podrà començar a revertir les retallades, ni aplicar el decret d’escola inclusiva ‘com cal’ ni tornar a invertir en l’etapa del 0-3. El titular d’Educació ha fet aquestes declaracions en una entrevista a TV3 on ha reconegut que la gestió ‘del dia a dia’ és ‘bastant difícil’ si es té en compte que tampoc no hi ha pressupost a l’estat espanyol. Per Bargalló, ‘la lògica’ seria que els comuns i la CUP donessin suport a aquests comptes i en un segon terme, el PSC. Bargalló ha recordat que aquest 2019 no s’han posat diners a les llars d’infants i que el decret de l’escola inclusiva no s’està aplicant com s’hauria de fer perquè hi ha d’haver tècnics especialitzats a les aules per als alumnes amb necessitats educatives i que, en canvi, se’n poden contractar ‘molt pocs’. A banda, Bargalló reconeix que no s’han pogut revertir les retallades que ha patit el professorat els anys de la crisi. Per això, defensa per fer un ‘salt de qualitat’ cal tenir aquests comptes. De cara al curs que comença dijous, Bargalló ha destacat que s’inicia el projecte de 25 nous instituts escola. Tot i haver rebut la petició d’un centenar, el conseller ha explicat que se n’han triat només 25 en funció del projecte educatiu que hi havia i per això creu que si no surten bé, ‘ens ho hauríem de fer mirar’. Per Bargalló, aquest serà un model ‘molt important’ però no el majoritari. Pel que fa a l’absorció d’escoles concertades a la xarxa pública, Bargalló ha confirmat que se n’estan estudiant setze casos que ‘si tot va bé’, podran transformar-se totes. Són centres de Barcelona, de l’àrea metropolitana i del món rural, i són tant escoles municipals com cooperatives o de congregacions religioses. Bargalló també ha parlat dels possibles canvis al voltant dels horaris i el calendari escolar. Pel conseller, no hi ha les condicions per fer una proposta de reduir les vacances escolars l’estiu vinent perquè ‘fa falta un consens molt important’. Creu que aquesta no és una decisió únicament política, sinó que cal consens entre les famílies i els ajuntaments, per exemple. En una mateixa línia es posiciona al voltant d’un possible canvi dels horaris escolars. Per Bargalló, han d’anar lligats al canvi d’oferta a cada municipi. ‘He vist casos aberrants’, ha puntualitzat Bargalló, fent referència a instituts amb jornada intensiva de municipis on no s’han modificat els horaris de les activitats esportives i extraescolars. Bargalló: ‘Si no tothom vol eleccions, no es demanaran eleccions’ En l’àmbit polític, Bargalló ha remarcat que les eleccions són una possible resposta a la sentència del Tribunal Suprem espanyol del judici contra el procés, però ha apuntat que ‘ERC també ha dit amb més força que la resposta ha de ser de consens de tothom’. ‘Si no tothom vol eleccions, no es demanaran eleccions’, ha afegit. El conseller ha tret ferro a les diferències entre els socis del govern, i més tenint en compte que la situació ‘és molt complexa i tensa’. Veu bé que ara hi hagi diferents propostes sobre la taula per reaccionar a la sentència, perquè l’important és que hi hagi consens quan es prengui una decisió definitiva. ‘A mi em preocuparia que quan hi hagués una decisió algú no hi estigués d’acord. No m’agraden les coses monolítiques, són falses sempre’, ha argumentat.

Summary: Bargalló avisa que sense pressupost es gestionarà ‘una misèria continuada’


L’1-O els antiavalots van assaltar l’Institut Pau Claris amb un objectiu: les urnes. El com era indiferent. Via lliure per a la violència i la brutalitat. Cops, empentes, estirades de cabells… Res no els podia aturar. Esther Raya, que era a les escales fent cua per a entrar a votar, va treure el mòbil per deixar constància de l’escena. No sabia que seria víctima de la impunitat policíaca. Els agents l’hi van tirar escales avall i l’hi van robar. No era un dispositiu qualsevol. Era propietat del seu pare, mort el febrer d’aquell any. ‘I tenia totes les fotografies, missatges i records… per mi és fonamental recuperar-lo’, explica. Amb ella parlem de la ràtzia al Pau Claris, del robatori, els problemes derivats i la situació política. —Per què decidiu d’anar a l’Institut Pau Claris l’1-O? —Era el col·legi on em tocava anar a votar. Jo treballo el cap de setmana, però precisament aquell em van canviar el torn i havia d’entrar a la tarda. Per això vaig decidir d’anar-hi dormir i l’endemà ser de les primeres a votar abans d’anar a la feina. —Quin era l’ambient? —Doncs de comunió. Era un ambient alegre i festiu. De veïns del barri i coneguts. Van muntar una barra amb menjar i beguda. Hi havia un grup de menorquins que va tocar gairebé tota la nit. Dormir, dormir, poc. Cap a les cinc del matí va obrir el col·legi i poc després van arribar les urnes, tot i que jo no ho vaig veure. —I arriben els antiavalots de la policia espanyola. —Ens arribaven notícies i rumors de més col·legis. Però la xarxa del Pau Claris va caure i ens van demanar que poséssim el mòbil en mode avió. Llavors ja no teníem referències. A fora plovia i les cues eren llargues. La gent tenia ganes d’entrar. La policia va arribar cap a les deu del matí. Jo era a les escales del pati fent cua per a entrar a votar. Vam sentir esglais i crits de ‘ja són aquí’. Tots els qui érem a les escales ens vam girar i ens vam asseure als graons. Quiets, res més. Nosaltres no veiem els antiavalots perquè una paret ens els tapava, però podíem sentir com picàvem amb un mall a la porta. La gent del pati tenia les mans aixecades i cridaven ‘som gent de pau, som gent de pau’. —A nou votants de les escales, el Sindicat Professional de la Policia espanyola i la fiscalia us han denunciat per resistència organitzada i activa. —Sí… però nosaltres només fèiem cua. No hi havia cap mena d’organització, ni tan sols ens coneixíem. La denúncia és una represàlia per haver portat les agressions de l’1-O al jutjat número 7. Ho fan per coaccionar. Així han aconseguit que molts tinguin por i no hagin presentat denúncies o les hagin retirades. Al capdavall, t’enfrontes a l’estat espanyol, i això crea temor perquè et sents desvalgut. De fet, en el nostre cas han publicat els noms, els cognoms i els DNI. Per sort, l’Audiència de Barcelona ho ha arxivat. —Quan els antiavalots entren al pati, què passa? —Aparten a la gent amb violència. Donaven empentes i cops per acostar-se a les escales. Una volta allà, sense dir-nos res, tot i que entre ells es deien coses, van decidir d’obrir-se pas pel tram de les escales on hi havia sobretot dones. —Què es deien entre ells? —Els sentíem parlar, però amb el casc i la distància era inintel·ligible. En cap moment no ens van dir que carregarien, que tenien un mandat judicial o que cercaven les urnes. Em va inquietar molt veure’ls al peu de les escales. Estaven quiets, mirant-nos de manera amenaçadora. —Què sentiu quan comencen a fer fora la gent de les escales? —Em semblava irreal… impossible… la violència, els crits, els cops, els cascs, les porres… davant meu van agafar un home pel coll com si fos un pollastre. A les dones les estiraven del cabell escales avall. Els punys volaven… Era una brutalitat que em pensava que no viuria mai. Vaig treure el mòbil per enregistrar-ho tot i deixar-ne constància. Ells tenien pressa. Volien agafar les urnes com més aviat millor. Quan van arribar a la nostra alçada esbufegaven. Estaven molt cansats i ja no tenien esma per a hostiar la gent. Ens llançaven escales avall en comptes d’aixecar-nos a cops. —A vós què us fan? —El primer agent que va arribar al meu lloc em va agafar el mòbil i el va tirar cap on eren els altres antiavalots. També em va llançar el sac de dormir i la bossa. Tenia el seu casc davant la cara i em cridava ‘fora, fora’ i ‘vinga, vinga’. Però jo estava paralitzada, no entenia res. Llavors un altre agent m’agafa pel turmell i m’arrossega escales avall. Per sort vaig mantenir l’equilibri i només vaig rebre un cop al genoll. —I després? —Al peu de les escales vaig demanar a un policia: ‘I el meu mòbil?’ I em va fotre tal hòstia que vaig caure a terra. De fet, no sé ni com em vaig aixecar. Després no vaig dir res i vaig començar a cercar el mòbil per terra. Però no el vaig trobar. Vaig tenir sort que estaven cansats i que no em van pegar gaire. Els primers es van emportar la pitjor part. —I què va passar amb el mòbil? —Ja al primer moment sé que me’l van agafar ells, perquè la gent sortia volant. A més, tenien por. No miraven el terra vejam si trobaven res. Quan els antiavalots ja eren dins el Pau Claris, vaig demanar a un altre agent pel mòbil. ‘Sí, sí, però si us plau, ara surtin d’aquí’, em va respondre. Li vaig donar la mà i li vaig fer prometre que me’l tornaria. ‘Sí, sí, li ho prometo, però ara ha de sortir d’aquí’, em va respondre. —I? —Ens van fer fora i no he vist mai més el mòbil. Els antiavalots em van robar el mòbil. —Era el vostre mòbil personal? —No, era el mòbil del meu pare, que s’havia mort el febrer de 2017. Jo el tenia perquè té un valor sentimental, però també perquè era millor que el meu i tenia pendent de fer el canvi de targetes. I em sap greu… perquè a mi em poden fer què vulguin, però el mòbil tenia un valor… Tenia totes les fotografies, missatges i records del meu pare… per mi és fonamental recuperar-lo. Suposo que en part és irresponsabilitat meva perquè portava tots dos mòbils durant l’1-O, però tampoc no m’esperava ser víctima d’una càrrega. De tota manera, el sentiment de culpabilitat hi és. I la denúncia no és per mi, sinó pel meu pare, que ja no es pot defensar. —Quin seguiment heu fet del dispositiu? —Sé de bon principi que el tenen ells, però és molt difícil de demostrar. Vaig presentar una denúncia poc després, i el 21 de desembre, el dia de les eleccions al parlament, em van esborrar totes les fotografies i vídeos personals. —Teníeu els mòbils connectats? —Al mòbil del meu pare havia obert les sessions del Gmail, les xarxes socials, etc. De fet, Instagram em va enviar un correu per informar-me que algú s’hi havia intentat connectar a Andalusia, que és d’on venia la majoria de policies. Vaig decidir de tancar-me el compte per evitar més problemes. Però no s’acaba aquí. Recentment m’he canviat el mòbil i, tot i això, quan consulto coses a Google, el geolocalitzador em situa entre Madrid o Andalusia. —Teniu esperança de recuperar-lo? —L’esperança no es perd mai. —Com és que vau anar a declarar al judici contra el procés? —Em va contactar la defensa de Jordi Cuixart perquè consideraven que el meu testimoni era valuós i jo tenia ganes d’ajudar. De tota manera, la meva germana em va atemorir una mica: ‘Vas a Madrid, hi ha els de Vox, et veuran la cara…’ Em deia coses així. I tenia raó, perquè dels policies gairebé cap no va ensenyar la cara o va donar el nom i els cognoms. En canvi, anar allà i exposar-te públicament, no saps quines conseqüències pot tenir. Només cal veure què ha passat a Marta Torrecillas tot i no haver estat testimoni. Però al final vaig decidir de donar la cara, perquè no es pogués dir que estàvem carregats d’odi. Volia mostrar que som gent normal. —Què vau sentir aquell dia? —Molts nervis. La pitjor part va ser just abans no s’obrissin les portes. Estava sola, envoltada de policies i de funcionaris que no em treien els ulls del damunt. Era una sala tota de marbre blanc. Un ambient fred, gairebé de cementiri. I es van obrir les portes i tot va canviar. Acabava de declarar Lluïsa Carrillo i tothom estava alterat. No entenia res. Primer vaig creuar la mirada amb Santi Vila i després amb Pedro Fernández, de Vox. L’ambient bullia. Ara ja sé per què, però en aquell moment no sabia què havia declarat. Em van acompanyar i Marchena em va fer seure. Estava enclotada davant el tribunal i gairebé no el veia. Recordo que estava molt nerviosa i que volia controlar totes les paraules, No volia perjudicar els presos. —Què en penseu, del moment polític, gairebé dos anys després de l’1-O? —Crec que l’error més greu és la desunió. M’entristeix que no anem a l’una com el dia del referèndum. És un tòpic, però no en va es diu que la unió fa la força. Tots els partits haurien d’oblidar-se de les diferències i les discrepàncies per remar en el mateix sentit: la independència. Després, una volta s’hagi aconseguit, ja es barallaran tant com vulguin. La situació, no sé com s’acabarà, però, si no fos per la gent, el procés hauria naufragat. Tot va començar amb nosaltres i no s’assolirà fins que no estiguem tots d’acord. —Sou partidària de negociar amb l’estat espanyol? —No es pot negociar amb l’estat. No hi tenen gens d’interès. Ara aconseguiria aliances amb Europa, com fan els exiliats. Cal externalitzar el conflicte perquè no sembli una cosa concreta i que no ens facin cas. I a partir d’aquí, la desobediència civil. Necessitem els partits, però sobretot la gent. Calen més accions contundents. Mobilització permanent.

Summary: Esther Raya: ‘Vaig demanar a un policia pel meu mòbil i em va fotre tal hòstia que vaig caure a terra’


La policia espanyola ha detingut un home de 48 anys a Reus per acusat d’haver amenaçat de mort el diputat i portaveu de Ciutadans al parlament, Carlos Carrizosa, el 25 de maig. Segons la policia espanyola, l’home va publicar nou missatges amb amenaces, insults i justificant ‘qualsevol tipus de lluita com a vàlida’. Un jove de Premià de Mar també va ser detingut acusat d’haver-lo amenaçat a Twitter. Dies després, Carrizosa va denunciar els fets i la policia va iniciar una investigació. Després de declarar davant de la policia espanyola, va quedar en llibertat amb càrrecs i amb l’obligació de comparèixer davant el jutjat quan se’l requereixi per un presumpte delicte d’amenaces de mort, d’odi i contra els drets fonamentals. El 25 de maig, el parlament va celebrar un ple en què Carrizosa va retirar un dels llaços grocs que es trobava a la bancada del govern, que aleshores encara no estava constituït, i el president de la cambra, Roger Torrent, va acabar optant per suspendre la sessió temporalment.

Summary: La policia espanyola deté un altre home acusat d’amenaces a Carrizosa per Twitter


Amb el nom de Tribunal Internacional sobre Crims de Guerra, el 1966-1967 es va instruir un ‘judici d’opinió’ per a investigar i avaluar la política exterior i la intervenció militar dels Estats Units al Vietnam. Anomenat també Tribunal Russell-Sartre, perquè va ser creat pel filòsof britànic i premi Nobel de literatura Bertrand Russell i presidit pel filòsof i dramaturg francès Jean-Paul Sartre, es va tornar a convocar del 1973 al 1976 per tractar conflictes de l’Amèrica Llatina en què es considerava que la justícia local no era imparcial i en què cap altre tribunal internacional no intervenia. Arran d’aquella experiència, el 1979 es va constituir a Bolonya el Tribunal Pemanent dels Pobles (PPT), que n’ha continuat la tasca i s’ha anat convocant periòdicament per causes ben diverses. Dijous i divendres ho tornarà a fer, a la Bourse du Travail de París, per analitzar els atacs de Turquia contra la població kurda i les seves organitzacions. Rere la convocatòria hi ha la International Association of Democratic Lawyers (IADL), l’European Association of Lawyers for Democracy & World Human Rights (ELDH), l’Association for Democracy and International Law (MAF-DAD) i el Kurdish Institute de Brussel·les. Durant dos dies, un tribunal format per set jutges independents (Teresa Almeida Cravo, Majid Benchikh, Luciana Castellina, Domenico Gallo, Denis J. Halliday, Norman Peach i Philippe Texier) analitzarà suposats crims de guerra de Turquia al Kurdistan del nord, com també el presumpte terrorisme d’estat practicat pel govern turc amb l’assassinat extrajudicial d’activistes a Europa perpetrats suposadament pels seus serveis secrets. En el primer cas, es posarà el focus en els crims comesos durant les quedes del 2015 i el 2016 en unes quantes ciutats kurdes, durant les quals la policia i l’exèrcit turcs van arrasar barris sencers amb un nombre indeterminat de víctimes civils i milers de desplaçats. En el segon cas, s’analitzarà especialment l’assassinat de tres militants kurdes a París el 2013 (Sakina Canzis, Fidan Dogan i Leyla Soylemez), a partir de proves clares que el MIT va ser darrere de l’atac. La mort del presumpte assassí a la presó va impedir de demostrar els lligams amb els serveis secrets turcs. Aquest Tribunal Permanent dels Pobles es convoca enmig d’una intensificació de les mesures repressives de Turquia tant al Kurdistan septentrional com a l’occidental, a Rojava, on fa setmanes que hi ha atacs militars aeris i terrestres sobre el cantó d’Afrin. A més a més, els estats de la Unió Europea cada vegada recorren més a les anomenades legislacions antiterroristes per a perseguir els activistes i mitjans kurds als seus països. Mitjançant l’examen jurídic de tots aquests casos, el tribunal vol difondre la dramàtica situació que es viu ara mateix en aquesta part del Kurdistan i demostrar que no són accions policíaques per a lluitar contra l’anomenat terrorisme, com al·lega Turquia, sinó un veritable conflicte armat intern en el qual s’hauria d’aplicar el dret humanitari internacional. És previst que després de les dues sessions del judici, que es poden seguir en directe, el tribunal emeti un veredicte en un màxim de dos mesos, al Col·legi d’Advocats de París i al Parlament Europeu a Brussel·les.

Summary: El Tribunal Pemanent dels Pobles jutja Turquia per crims contra els kurds


El president de la Cambra de Comerç de Barcelona, Joan Canadell, ha criticat les paraules de la presidenta de la comunitat de Madrid, Isabel Díaz Ayuso, que ha dit que es vol endur el Mobile World Congress a la capital espanyola. En un piulet, Canadell ha acusat la popular de ‘disparar contra Barcelona’ amb les seves paraules sobre el Mobile. A més, Canadell ha dit que els catalans durant la història han creat riquesa i poder treballant, comerciant i innovant mentre que, en el seu parer, ‘el poder a Castella l’han assolit conquerint, ocupant i fent seu allò que altres creen’. La presidenta de la comunitat de Madrid ha dit avui en un esmorzar informatiu que farà tot el que estigui a la seva mà per a portar el MWC a la capital espanyola i que Madrid ha demostrat amb la Cimera del Clima feta el mes de desembre que està preparada per acollir qualsevol mena d’esdeveniment sigui quina sigui la seva ‘dificultat’ i ‘magnitud’. Després de les declaracions, però, fonts de la comunitat de Madrid han puntualitzat que no tenen com a objectiu que el Mobile surti de Barcelona, però que si ha de marxar, que Madrid està disposada a acollir-lo. Barcelona té garantida l’organització de l’esdeveniment fins a l’any 2023. Ayuso dispara contra BCN: es vol endur el Mobile World Congress Al llarg de la història, els catalans hem assumit riquesa i poder treballant, comerciant, innovant…El poder a Castella l’han assolit conquerint, ocupant i fent-se seu allò q altres creen https://t.co/PHsEY74JOL — Joan Canadell (@jcanadellb) January 16, 2020

Summary: Canadell, a Díaz Ayuso: ‘El poder a Castella l’han assolit conquerint, ocupant i fent seu allò que altres creen’


Les costes de la Unió Europea viuen una tragèdia humanitària, però no pas una crisi migratòria, com ho anomena Brussel·les. Enguany 44.370 persones han travessat la Mediterrània, de la ribera sud estant, en cerca de refugi i una vida nova. Una xifra molt menor que aquests darrers tres anys: 172.301 (2017), 362.753 (2016) i 1.015.078 (2015). L’arribada del 0,0086% de la població a la UE no pot ser, de cap de les maneres, una crisi migratòria. De crisi només n’hi ha una i és política. Gràfic mensual d’arribades a la UE del 2015 ençà (font: ACNUR). La UE ha permès que la Mediterrània, en paraules d’Òscar Camps, s’hagi convertit en la frontera més mortífera de la terra. Només enguany han mort 972 a les nostres aigües, segons l’Organització Internacional per la Migració (OIM). Tanmateix, les ONG que treballen a mar adverteixen que la xifra pot ser molt més alta perquè hi ha barques que s’enfonsen i no es localitzen mai. Mil morts en sis mesos tenen un nom: tragèdia humanitària. Una tragèdia, tot sigui dit, que la UE consent de fa temps: 2.171 (2017), 2.936 (2016) i 1.839 (2015). Morts a la Mediterrània per mesos (font: OMI). Brussel·les viu obsedida amb la immigració. El president del Consell d’Europa, Donald Tusk, piula gairebé cada dia sobre aquesta qüestió. Bé, ell l’anomena ‘immigració il·legal’. Però sense oferir solucions reals al problema. Per què? Molt senzill, la UE vol eradicar el problema, no pas resoldre’l. Fa tres anys de les imatges de milers de persones arribant a Grècia, travessant els Balcans i caminant per les autopistes hongareses per arribar a Àustria i Alemanya. Tanmateix, la resposta continua essent la mateixa: bastir tanques, reforçar les mesures de seguretat i externalitzar les fronteres. Improvisació i moltes traves. Quan els estats s’han trobat obligats a cooperar per a gestionar la migració, el resultat ha estat patètic. El 2015, quan la situació era molt més urgent que no pas ara, els vint-i-vuit es van donar dos anys per a acollir 160.000 persones. Una xifra minsa, tenint en compte el moment, però almenys era un compromís. Dos anys més tard, només el 20% havien tingut acolliment. El procediment va ser marcat per la burocràcia, la ineficàcia i, sobretot, la manca de voluntat. Polònia i Hongria no van oferir refugi a ningú. L’estat espanyol solament a un 12% dels compromesos. El viratge de les rutes migratòries El 2015, en el moment de màxima arribada de migrants, la ruta dels Balcans occidentals era la més recorreguda. Tanmateix, quan Àustria i Hongria varen començar a tancar les fronteres van causar un efecte en cadena que va arribar fins a Grècia. Macedònia va segellar la seva frontera amb una doble tanca i les illes i la península gregues es van convertir en un gran camp de refugiats. Les màfies varen començar a cercar rutes alternatives cap a la UE. El corredor central de la Mediterrània va esdevenir una altra vegada la principal. El pacte entre la UE i Turquia va implicar el tancament gairebé complet de la via balcànica. Tanmateix, les seves conseqüències encara es fan notar. Les fronteres són plenes de tanques, filat espinós i camps malgirbats on malviuen milers de persones. Sid, Bihać i Velika Kladuša en són alguns. Entre el 2016 i el 2017, Líbia ha estat la gran plataforma per a fer el salt cap a Europa. Centenars de quilòmetres de mar per a arribar a Malta, Lampedusa, Sicília o Calàbria. Una ruta molt més perillosa. I, malgrat caure el nombre d’arribades, a la Mediterrània hi ha mort més gent que mai. Enguany, si més no de moment, hi ha hagut un nou viratge. La ruta de l’estret i les illes Canàries és ara mateix la principal. 17.522 persones han entrat a la UE per l’estat espanyol. Per què? Itàlia i Malta fan la vida impossible a les ONG que treballen a la Mediterrània. Open Arms ha tingut el vaixell requisat per la fiscalia italiana; l’Aquarius encara no ha pogut tornar a la zona de rescat després de desembarcar a València; i el Lifeline ha estat una setmana a la deriva amb 230 migrants a bord. Ni La Valletta ni Roma no li volien obrir els ports. A més, Brussel·les ha inundat Líbia amb milions d’euros perquè no deixi sortir més barques. I, aquelles que s’escapen, són perseguides per la mal anomenada guàrdia costanera del país. Arribades de migrants enguany a la UE (font: ACNUR). El Consell d’Europa i la nova (vella) estratègia Avui els caps de govern dels estats membres es reuneixen a Brussel·les per discutir l’estratègia de la UE en matèries com la seguretat, la defensa i el Brexit, però la immigració tornarà a ser el plat principal. El president, Donald Tusk, proposarà als socis europeus de crear ‘plataformes de desembarcament’ de migrants fora de la UE. ‘Si és possible, conjuntament amb l’ACNUR i l’Organització Internacional per la Migració’, ha explicat. Dit d’una altra manera, la Unió pagarà a països de la riba sud de la Mediterrània perquè concentrin els migrants en camps. Les ‘plataformes de desembarcament’ seran, malgrat l’acrobàcia eufemística, la clàssica fórmula d’externalització de fronteres. Això ja passa a Turquia, Líbia i Níger, per exemple. Tusk justifica la creació dels camps perquè la UE té el deure d’evitar que hi hagi més morts a la Mediterrània i que s’acabi el negoci de les màfies que trafiquen amb éssers humans. Dos problemes que tenen una solució única i simple, tal com demanen Metges Sense Fronteres o el CEAR: la creació de vies segures per als migrants. Però, per desgràcia, això no dóna vots. Sembla que és més rendible la duresa i les polítiques pròpies de formacions d’extrema dreta com ara la Lliga de Matteo Salvini i el Partit de la Llibertat d’Àustria, de Heinz-Christian Strache. El cap de setmana passat, en una ‘reunió informal’, els principals caps de govern de la UE varen aplanar el terreny per a acordar la creació de camps de concentració d’immigrants. La prioritat, segons els dirigents, és destriar les persones que tenen dret d’asil dels anomenats ‘migrants econòmics’. La localització dels camps suscitava certes disputes. El president espanyol, Pedro Sánchez, ja ha reconegut que li agrada la idea sempre que s’hi respectin els drets humans. Però el format dels centres no seria gaire diferent dels anomenats hotspots de les illes gregues, on s’envien els migrants provinents de Turquia. Allà s’hi queden mesos mentre comencen els tràmits per a sol·licitar asil. Human Right Watch els ha comparats amb presons i, fins i tot, Metges Sense Fronteres i l’ACNUR i van deixar de col·laborar-hi per les males condicions. A vegades cal recordar el discurs de José Manuel Durão Barroso, quan el 2012, com a president de la Comissió Europea, va recollir el premi Nobel de la Pau. ‘El projecte europeu ha demostrat que és possible que els pobles i les nacions s’uneixin per sobre de les fronteres. Que és possible superar les diferències entre “ells” i “nosaltres”‘, va dir. Barroso ara és president no executiu de Goldman Sachs i el premi deu acumular pols en alguna vitrina de Brussel·les.

Summary: Europa: la crisi és política i no pas migratòria


Nous Republicans és el nom dels ciutadans que fa més poc temps que han pres l’opció republicana. Des de l’1 d’octubre passat, aquests nous independentistes han esdevingut un fenomen viral i expliquen la seva experiència a les xarxes. VilaWeb ha començat una sèrie d’entrevistes amb aquests ciutadans que lluiten per la República Catalana. Per exemple, Adrián, un home que va penjar la seva experiència escrita en una carta, que ha estat repiulada més de 20.000 vegades. Heus ací l’entrevista en vídeo i la transcripció corresponent. —Us podríeu presentar, si us plau? —Sóc una persona d’Extremadura, que va néixer el 1936, durant la guerra. I que arriba a Barcelona el 1958, a 23 anys. I no és veritat res del que explica la gent i els partits. Jo tot això que sento no són veritats. Jo no he tingut cap problema. —Dieu que tothom us parla en castellà. I que no us agrada del tot. —Exactament. Això ho he posat a la carta i ara ho dic. N’hem tingut la mostra amb vostès. Jo em poso a parlar en castellà i de seguida em parlen en castellà. I jo m’enfado. Al començament sí que ho volia, però quan vaig anar entenent el català volia que me’l parlessin, per poder parlar-lo jo. —L’1-O vau anar a votar? —L’1-O vaig anar a votar perquè estava molt enfadat. I molt desil·lusionat amb tot allò que passava. I les mentides que diuen els altres. Perquè moltes coses no són veritat. I veient els tertulians de la televisió i les mentides que diuen a les cadenes, estic molt decebut. —Com us agradaria que fos la República? —M’agradaria que fos una república espanyola, una república nacional. I que es pogués canviar la constitució. I fer una constitució neta i solidària, i que tothom hi entrés. Que ningú no en quedés fora. I quan dic ningú, dic ningú. I en una nova carta ja ho explico: que els jutges siguin escollits pel poble. —I de la independència què en penseu? —Jo la independència no la vull. Serà bona, però no la vull perquè no arribarà mai. En canvi, la república espanyola pot arribar. Espero. I si no arriba l’espanyola, que arribi la catalana.

Summary: ‘Si no arriba la república espanyola, que arribi la catalana’


La decisió la va prendre aquest cap de setmana la militància de Convergència: fundaran un nou partit. El congrés dels dies 8, 9 i 10 de juliol servirà per a constituir una nova formació que substitueixi el partit fundat fa quaranta anys per Jordi Pujol i unes quantes desenes de persones més a Montserrat. Les famílies convergents es van posar en marxa tan bon punt va començar aquest període de renovació general pilotada per Artur Mas. Una de les veus emergents que s’han fet sentir en aquest debat és la de Miquel Buch, batlle de Premià de Mar, president de l’Associació Catalana de Municipis (ACM) i membre de Moment Zero, un dels grups més independentistes del partit. Buch forma part d’un grup de treball, juntament amb Jordi Turull, Neus Munté i David Bonvehí, que té el suport implícit del president Carles Puigdemont i la simpatia de Mas. Buch defensa una renovació profunda del partit, diu que ja s’ha fet a escala municipal i que Mas hi ha de tenir un paper principal. Hi hem parlat ara que s’ha posat en dubte l’estabilitat parlamentària de la majoria que ha d’acomplir el mandat democràtic del 27-S. —El procés cap a la independència trontolla? —No. —L’estabilitat parlamentària del govern que ha d’aplicar el mandat democràtic és avui més feble, després de la decisió de la CUP de desdir-se del pacte… —Evidentment, el pitjor favor que es pot fer al procés cap a la independència és que els partits que defensem la independència anem separats. Això no hi ajuda. Tanmateix, tenim un govern format per dos partits, Convergència i Esquerra, que integren Junts pel Sí. I molts independents que s’hi han implicat. Aquest govern és el que avui garanteix la força per a caminar cap a la independència de Catalunya. —Artur Mas deia que si no es podia aprovar un pressupost seria difícil de demostrar que es podia fer una cosa molt més complicada: la creació d’un estat. —Té tota la raó del món. El govern de la Generalitat va a dues velocitats. Una, que és la del procés, i una altra, que és la de continuar aguantant la casa dreta. I això vol dir poder fer polítiques socials, de transport, ambientals, educatives, culturals, del món local, etc. Tot això s’ha de poder continuar fent. Si correm molt en una d’aquestes qüestions i l’altra no pot avançar, tindrem problemes evidents. Per poder avançar necessitem el pressupost que ens permeti de fer política social. —I les tasques per a proclamar la independència avancen com caldria? Molta gent es queixa que no es percep l’avenç. —A qualsevol equip de futbol hi ha un jugador o dos que no tenen el protagonisme dels altres. Però són indispensables per a l’equip. Per exemple, al Barça podem parlar de Sergio Busquets, que fa que tot rutlli i és una part central de l’engranatge. Pot ser que algú tingui la impressió que, com que no se’n parla gaire o perquè veníem d’una hiperactivitat i ara es fa una altra classe de feina, no es faci prou. Però això no s’ha aturat. Viver i Pi-Sunyer, Reniu… totes aquestes persones fan una feina de despatx per a preparar totes les estructures que caldran per a fer l’estat. No fem una cosa fàcil. I no es pot fer d’avui per demà. Hem d’anar canviant el xip del ‘tenim pressa’ pel del ‘fem-ho bé’. Ara toca fer-ho bé. —Hi ha una gran confusió sobre quin és el full de ruta i els passos següents. Ho podeu aclarir d’una manera sintètica? O anem improvisant? —Jo crec que d’improvisació, no n’hi ha. Però s’han d’anar passant etapes. A vegades, volem començar la casa per la teulada. I s’ha de començar pels fonaments. No confio que s’obri cap opció el 26 de juny a les eleccions espanyoles. La possibilitat és del 0,0000000001% que en surti un govern espanyol que ens faciliti l’exercici del dret d’autodeterminació. Però si passés, no podríem pas desentendre’ns-en. I tot canviaria. No podem tancar mai cap porta. Hem d’estar preparats per al que pugui passar en qualsevol de les situacions que es donin. Tenim clar que el partit no el juguem contra l’estat espanyol, sinó a favor dels catalans. I internacionalment, l’acumulació de raons serà important. Si hem fet tot allò que era possible per aconseguir un desenllaç amb diàleg amb l’estat espanyol, qualsevol camí que calgui fer unilateralment tindrà més força i suport. —Cada vegada hi ha més veus que defensen la solució del referèndum unilateral. Com ho veieu? —Veig que és una via més. És una possibilitat. Però no és l’única i exclusiva. No podem renunciar a cap opció. El camí de la no-confrontació sempre és molt millor. Hem d’aconseguir allò que ens hem proposat per la via més negociada possible. Anem pel bon camí i cal continuar-hi insistint. Tenim una majoria forta. No fem res mal fet. Si l’estat espanyol vol la confrontació, no hem de descartar res. Hem de tenir previst un referèndum d’independència unilateral. Són vies que a Europa ja s’han explorat. No serem pas els primers de fer-ho. —Convergència és un partit independentista? —Sí. Sí, sí. És una cosa que s’ha dit clarament. Sobta que algú ho posi en dubte quan tenim un president i tres consellers encausats en processos judicials per haver defensat fins a les últimes conseqüències el dret de decidir. Això és com demanar a Messi si és del Madrid. —I el partit que es crearà també serà independentista? O es definirà com a sobiranista? —S’acabarà fent el partit que decideixin els militants de la Convergència actual. No deixarem de ser un partit de confluència de moltes ideologies diferents, moltes maneres de pensar diferents. Però som gent que ens sentim còmodes defensant un interès comú que és el país i la seva gent. A partir d’ací, la qüestió de la independència és clara. Ens hem declarat independentistes per activa i per passiva. Ho hem fet amb claredat. Si la pregunta és si un no-independentista tindrà cabuda al partit, segurament també. Però el partit no tindrà matisos en aquesta qüestió. L’objectiu és diàfan. Com pot ser que algú posi en qüestió això. En Messi no és del Madrid. És del Barça. Convergència ja ha demostrat què som i què estem disposats a fer. —Parlàveu ara de la confluència d’ideologies al nou partit. Però a qui ha de representar? No es pot fer content tothom… —El partit ha de representar el gruix de la societat, que no està en un extrem ni en l’altre. La gent normal, que es lleva cada dia, que té la sort de treballar, demana poder decidir on porta els fills a escola, poder tenir una feina digna, poder tenir possibilitat de créixer empresarialment… Ha de ser un partit que garanteixi que les persones vulnerables o que passen un mal moment tindran ajuda de l’administració. Això només són alguns exemples. Però queda clar que el gruix de la societat defensa coses com aquestes. Jo sóc alcalde de Premià. La gent no m’atura pel carrer i em diu que són de dretes, o socialdemòcrates, o liberals… Em diuen què necessiten o què pensen que cal fer. Però no és la ideologia allò que els guia. —Quin tipus d’estructura ha de tenir el nou partit? CDC era molt presidencialista… —Això ho acabarem decidint al congrés del juliol. Jo em decanto per un model que separi l’estructura orgànica de l’estructura representativa institucional. Fins ara hem tingut un president Pujol i un president Mas que a la vegada eren presidents de Convergència. Jo sóc partidari de separar les coses. I qui faci de president de la Generalitat haurà de tenir veu a la direcció, però el partit l’han de portar persones que poden compaginar tasques a les institucions però no en les màximes posicions. Cal separar el partit de la institució. —Si Mas ja ha dit que no vol tornar a ser president de la Generalitat, té via lliure per a dirigir el partit? —Serà el que ell cregui que ha de fer. Mas ha demostrat a Convergència i al país en general que sap posar l’interès col·lectiu per damunt de l’interès personal. Tenim la gran sort de tenir dos grans lideratges. El del president Mas i del president Puigdemont. Seria de beneits renunciar a aquests lideratges. Costa molt, de fer un bon lideratge. Ens faríem un mal favor a nosaltres mateixos renunciant al lideratge de Mas al partit. —La continuïtat de Mas no va en detriment de la idea de renovació? Ja fa setze anys que és al capdavant del partit. —La renovació a fons d’un partit polític a Catalunya només l’ha fet Convergència. Fixeu-vos en la llarguíssima llista d’alcaldes, alcaldesses, regidores i regidors que tenim i que són el resultat d’una renovació a tot el país. Això ho ha pilotat Artur Mas. La gran renovació de cares l’hem feta ja al territori. Hem de fer relleus. Això sempre és bo. Sempre he defensat que a les institucions locals hi hauríem de ser un màxim de dos mandats de cinc anys. Cal regeneració. —L’historiador Joan B. Culla descrivia el pas que vol fer CDC com una reencarnació. Canviar de cos mantenint l’ànima. És això? —No sé si aquesta és la millor figura. Tampoc no sé si ho era aquella contraposició entre xapa i pintura o cotxe nou. Tothom cerca una forma gràfica per explicar-ho. Jo no tinc cap metàfora. Però la reflexió és la següent: després de quaranta anys de molts èxits i alguns errors –tothom en comet–, fem una aturada, mirem on som, veiem què fem bé i què fem malament, i decidim de reactivar-nos d’una manera o d’una altra. Això que a CDC amb el ‘torn obert’, públicament, obertament i a fons, ja agradaria poder-ho explicar a molts partits que diuen ser els millors de la democràcia interna. L’objectiu de tot plegat és fer la millor eina per a construir l’estat nou i servir millor la gent d’aquest país. —S’ha de mantenir la marca ‘convergència’ al nom del nou partit? —Jo crec que hem de fer-hi algun canvi, però m’agradaria veure quina és l’alternativa. Encara no l’hem posat sobre la taula. Hem de parlar-ne. Jo sóc partidari de canviar el nom. Però sempre que sigui per millorar. Si hem de fer un mal canvi, no val la pena. Però que quedi clar que el nom no fa la cosa. —Quin paper voldreu fer-hi, al nou partit? Ja ho teniu decidit? —Encara no sabem com serà, el partit. Encara anem pensant com ha de ser. I és aquí on centrem els esforços. El resultat d’aquesta reconsideració general pot acabar ajustant-se a allò que pensem alguns, però també pot ser que no s’hi ajusti. I aleshores caldrà veure quin és el paper que hi volem tenir. El qui, ara mateix, és la cosa més poc important. De veritat. Fem una cosa tan potent i ens sentim tan afortunats de poder-ho fer, que no tenim el cap posat en el qui. Entenc que preocupi els mitjans de comunicació i determinats sectors, però fem un debat sobre quin partit serà el millor per a defensar els interessos del país i la seva gent. —Home, les cares que donin veu a la nova proposta són importants. Discrepo d’aquest discurs que diu que el qui no és important. Sí que ho és. —Sí que és important. Ja m’heu entès. Qui sigui el qui es posi al capdavant del projecte serà importantíssim. Però primer hem de definir l’eina. —No és pas cap debat mediàtic. És un debat que també el fa la gent de Convergència. —Aquest debat hi serà. El farem. Serà també un debat interessant. Primer farem el congrés per a definir el partit. I a continuació farem un debat sobre qui haurà d’anar al capdavant. No és cap secret que amb Jordi Turull, Neus Munté, David Bonvehí i un grup de moltíssima gent veiem les coses d’una manera similar. I en cas que l’eina acabi coincidint amb la nostra manera de pensar, és possible que vulguem jugar la carta. Però ara el fet més important són les eleccions del 26 de juny, en què hi ha en joc poder defensar els interessos dels catalans a Madrid i després el congrés sobre l’eina. Després ja parlarem de qui ho ha d’impulsar. La sort és que tot plegat ho decidiran els militants.

Summary: Miquel Buch: ‘Si l’estat espanyol vol la confrontació, no hem de descartar res’