Oriol Junqueras és el cap de llista d’Esquerra a les eleccions de diumenge al congrés espanyol. VilaWeb li ha enviat un qüestionari, que ha respost aprofitant estones lliures del judici o temps que ha robat de la presó. El president d’Esquerra Republicana no ens explica solament la campanya electoral, sinó que també respon sobre aspectes més personals de la seva estada a la presó. Ens explica com ha après a ser més perseverant i com d’important és la perseverança per a guanyar. —Es pot dirigir l’independentisme des de la presó? —El que segur que no es pot fer és renunciar a fer política perquè l’estat espanyol ens hagi empresonat o obligat a marxar a l’exili, perquè fer-ho seria fer efectiva la repressió i regalar una victòria a l’Estat. En tot cas, en el cas d’Esquerra Republicana sempre hem dirigit el partit de forma coral, a través dels òrgans de direcció del partit, i ara no és cap excepció. —Es pot investir un president espanyol sense pactar un referèndum? —L’independentisme ho va fer quan va decidir votar a favor de fer fora a Rajoy. —Diferències entre PP i PSOE, quines hi ha? —No són el mateix però és obvi que costen de diferenciar respecte Catalunya. —L’independentisme ha de promoure una república espanyola? —El nostre objectiu legítim ha estat, és i serà aconseguir la independència de Catalunya i construir la República catalana i aquesta pot ser una palanca de canvi per al republicanisme espanyol, veurem si el sabran aprofitar. —Quina part del programa dels vostres rivals independentistes que es presenten a Madrid us agrada? —Ja sabeu que no acostumo a parlar dels altres partits. Només he llegit el programa electoral d’Esquerra. —Quina part del programa dels vostres rivals unionistes us agrada? —No els he pogut llegir, però segur que trobaríem alguna cosa. —Acceptareu un indult si el proposa una altra persona o entitat? —Res del que hem fet és delicte. És més, em sento legítimament orgullós de tot el que hem fet perquè els ciutadans d’aquest país puguin decidir el seu futur. Votar i fer un referèndum no és cap delicte, ho vaig dir des de la mateixa sala del Tribunal Suprem. En canvi, impedir-ho per la força i utilitzant la violència contra la ciutadania, això sí que ho és. Només contemplo l’absolució. —Què opineu de la feina de l’exili? Quin valor donen a la sentència alemanya? —La feina des de l’exili és molt valuosa. Crec que en dos aspectes ha estat important, ha servit per posar veu a la repressió i la presó, i ha fet una feina destacada d’internacionalització de la causa de la democràcia dels catalans. Com acostuma a dir l’estimada Marta Rovira, són dues cares de la repressió. —Deixareu els escons al parlament? —Ja he anunciat que agafaré l’acta de diputat al Congrés, no penso renunciar als meus drets polítics i aniré fins al final per posar contra les cordes aquest estat que està entossudit a demostrar la seva regressió democràtica. Ens volen silenciar i seran les urnes les que ens tornaran la veu. —Pels ciutadans sovint representa una altra agressió veure segons quins moments del judici. Com viviu el dia a dia, vosaltres? —No podem valorar només el que està passant a la sala, perquè estaríem minimitzant-ho, es tracta d’una causa general sencera contra l’independentisme amb moltes derivades i, sobretot, una indefensió gairebé sistemàtica, la més gran evidentment és la presó preventiva. Però n’hi ha moltes, se’ns han vulnerat gairebé tots els nostres drets fonamentals. No és un procés just i arribarem fins al final per denunciar totes i cada una de les vulneracions, si cal arribant a altres tribunals. —Com us trobeu després de dos mesos de judici? —Estic fort i animat. Els trasllats i el dia a dia amb el judici són molt cansats, ens fan llevar molt d’hora i arribem a última hora de la nit, però estic ferm, convençut i amb ganes de demostrar la nostra innocència. I, sobretot, vull seguir treballant sempre per Catalunya i per la veritat. —Què us sembla l’actitud de Marchena? —Es fa difícil separar a trossets i valorar per separat quan parlem d’una causa general. —La condemna, què creieu, ja la tenen decidida i escrita? —És probable que hi hagi gent que tingui la sentència escrita, és possible fins i tot que la tinguessin abans i tot de l’1 d’octubre. Però també és veritat que aquest judici és també un examen a la democràcia espanyola. L’Estat no ha pogut resistir la temptació d’empresonar-nos, d’intentar apartar-nos, tot i saber que res del que hem fet és delicte i que s’estan carregant el seu propi estat de dret. Tothom sap que som innocents, que votar i fer un referèndum no és cap delicte, perquè així ho va decidir explícitament el Congrés dels Diputats. No ens aturarem per la presó i la repressió. Som conscients que la presó és una fase més del nostre camí cap a la llibertat, perseverem. I si perseverem, guanyarem. —Quina condemna espereu? No quina desitgeu, si no quina calculeu? —No puc contemplar cap altra opció que l’absolució. Res del que hem fet és delicte, res. Votar i fer un referèndum no és cap delicte. Qui potser hauria de témer una condemna és el propi estat espanyol. —Heu fet algun amic a la presó? Quin, i per què? —He conegut gent molt interessant, especialment a Estremera i a Lledoners, a Soto encara no he tingut prou temps. —Quines coses heu descobert a la presó que no coneixíeu de vostè mateix? —He après el valor de la perseverança. De fet, tinc més clar que mai que si com a societat perseverem i perseverem, la victòria arribarà. Si en un any i mig no han estat capaços de fer-nos moure ni un mil·límetre de les nostres conviccions és que no podran fer mai i demostra que si perseverem, som imbatibles. —Quin any serem independents? —Pel bé dels catalans, cal fer-ho tan aviat com sigui possible. —Què opineu de la desobediència civil? Farà falta, o només cal ser més? Podrem ser independents només votant, o caldrà alguna altra cosa? —Sempre m’haureu sentit dir que no renunciarem a cap via democràtica i pacífica que ens porti a aconseguir el nostre objectiu, que és la independència de Catalunya. I és evident que el camí que han utilitzat altres grans nacions i moviments socials per aconseguir els seus objectius legítims són vàlids també per a Catalunya. —Espanya no ha permès mai, excepte a Guinea, un referèndum d’independència. Per què creu que ara sí? —A Esquerra Republicana som els que no ens aturem ni ens rendim mai. Ens van dir que era impossible que els independentistes guanyéssim unes eleccions i ho vam fer. Ens van dir que era impossible governar a un poble com Sant Vicenç dels Horts i ho vam fer. Ens van dir que no agaféssim el departament d’Economia, perquè no seríem capaços de quadrar els comptes i ho vam fer. I ens van dir que no seríem capaços de fer el referèndum de l’1 d’octubre i el vam fer. No tinc cap dubte que els catalans tornarem a votar i guanyarem. —La via ha de ser unilateral, com fins ara? Per què? —Sempre he defensat que aquest procés, com tots els processos polítics complexos, és multilateral, perquè hi intervenen molts actors, no només Catalunya i l’estat espanyol, també la Unió Europea, els principals estats europeus, les grans potències mundials, els sectors econòmics i les multinacionals, etc. Ara bé, caldran decisions unilaterals per avançar? Segur que sí. —Quines lectures us han influït dins la presó, i per què? —M’he tornat a retrobar amb Stefan Zweig i els seus moments estel·lars de la humanitat. De fet, vaig poder fer un taller amb més presos sobre aquest llibre. També he llegit algunes novel·les en italià i llibres sobre física. —Esteu estudiant alguna cosa en especial, i amb èmfasi? Per què? —Llegeixo tant com puc sobre física i física quàntica. I aprofito les hores també per transmetre coneixements a través de petites històries i contes per als meus fills, el Lluc i la Joana.

Summary: Oriol Junqueras: ‘No tinc cap dubte que tornarem a votar i guanyarem’


La portaveu del govern, Neus Munté, ha defensat el tancament definitiu del Centre d’Internament d’Estrangers (CIE) de la Zona Franca de Barcelona, de manera que fa costat a l’Ajuntament de Barcelona en el conflicte que té obert amb el Ministeri d’Interior espanyol. Munté ha demanat que es tanqui el CIE per dos motius: l’aplicació de la normativa urbanística –adduïda per l’ajuntament–, i perquè no s’ha de privar la llibertat de cap ciutadà que no hagi comès cap delicte. Ha recordat que el juliol del 2015 el parlament ja va aprovar les conclusions d’una comissió d’estudi que instava a tancar el CIE, car era ‘una anomalia jurídica pròpia d’uns altres temps’, fet que l’invalida com a instrument per a abordar la immigració irregular. El govern considera que els immigrants en situació irregular no han d’estar en aquests centres: ‘Són persones que no han comès cap delicte sinó que es troben en situació irregular. Correspon al govern espanyol d’articular uns altres mecanismes’ alternatius.

Summary: El govern fa costat a Colau i defensa el tancament definitiu del CIE de la Zona Franca


Toni Comín serà el numero dos de Carles Puigdemont ales eleccions europees del 26 de maig i Clara Ponsatí hi anirà de número tres. Els dos ex-consellers són els fitxatges de mes pes entre els noms que s’han sabut avui. També hi ha Erika Casajoana, consultora resident a Brussel·les, al quart lloc, i Gorka Knorr, ex-vice-president del parlament basc, al cinquè. Comín també era la cara visible d’ERC al Consell per la República. Els darrers mesos s’ha fet evident el distanciament de l’ex-conseller de Salut amb els republicans, així com el seu apropament a Puigdemont. Comín va anunciar el 2014 que estripava el carnet del PSC -en va ser diputat-, i després va entrar a l’òrbita d’ERC. Tot i anunciar que se’n faria militant mai ho va arribar a fer. El partit que presideix Junqueras reuneix aquest dilluns al matí la seva direcció permanent, de forma ordinària. El conseller legítim @toni_comin serà el número 2 de la llista de @JuntsXCat al Parlament Europeu, encapçalada pel president @KRLS. La consellera @ClaraPonsati en serà la número 3. — Josep Costa🎗 (@josepcosta) April 8, 2019 JxCat reforça la idea de donar protagonisme als ‘consellers legítims’, després d’incorporar també Ponsatí a la candidatura. Els propis Puigdemont, Comín i Ponsatí van publicar un article la setmana passada on demanaven una llista unitària a les europees per “enviar un missatge inequívoc al món”. D’altra banda, cal recordar que el PDECat va iniciar dimarts passat el procés per escollir els candidats que formaran part de la llista de JxCat a les eleccions europees. Les assemblees extraordinàries territorials es van convocar entre dimecres 3 i dissabte 6 d’abril. D’altra banda, la nova secretària general de la Joventut Nacionalista de Catalunya (JNC), Judith Toronjo, va defensar aquest diumenge els propis Comín i Ponsatí se sumessin a la llista de JxCat a les europees. En declaracions a l’ACN, Toronjo va subratllar que seria ‘una bona fórmula’ que acompanyessin Puigdemont a la llista.

Summary: Comín i Ponsatí seran els números dos i tres de Puigdemont a les eleccions europees


El president en funcions de la Generalitat Valenciana, Ximo Puig, ha explicat avui que col·laborarà amb la presidenta del govern de les Illes i actual candidata a la reelecció, Francina Armengol, perquè tots dos executius aprovin en els seus parlaments una declaració d’emergència climàtica, ja que ‘toca aprofundir en l’eix de la sostenibilitat i el canvi climàtic, la gran assignatura pendent dels pròxims anys’. Així ho ha manifestat Puig en un míting a Calvià amb Armengol on, així mateix, ha afegit que ‘els valencians també necessiten que guanyi la candidata socialista’ per a aconseguir un estat espanyol ‘més real, plural i divers’ i ha instat la mobilització de l’electorat en els comicis del 26 de maig.

Summary: Ximo Puig col·laborarà amb Armengol per a aprovar en els parlaments una declaració d’emergència climàtica


El Parlament de Catalunya ha aprovat aquest matí la creació d’una comissió d’estudi sobre els drets civils i polítics, amb el suport de JxCat, ERC, els comuns i la CUP i l’oposició de la resta de grups. La proposta de creació de la comissió és del president del parlament. Roger Torrent la va registrar al juny perquè s’estudiï la resposta autoritària de l’estat al referèndum de l’1-O i les ‘regressions democràtiques molt greus’ que s’han produït a l’estat espanyol en els darrers mesos i que han afectat ‘drets i llibertats fonamentals reconeguts tant en el marc jurídic estatal com internacional’. Durant el debat, s’ha produït una enganxada entre JxCat i el PP. El portaveu de JxCat, Albert Batet, ha demanat empara a Torrent perquè la diputada popular Andrea Levy ha titllat Quim Torra de ‘racista’ i l’ha acusat de propiciar l’odi. Levy s’ha negat a retirar les seves expressions. ‘Retirar els insults que ha proferit en els seus articles contra els catalans que no pensen com ell?’, ha preguntat, en referència als textos que el president va publicar abans de ser nomenat i que van generar fortes crítiques de l’oposició quan va ser investit. La qüestió es tractarà a la pròxima reunió de la mesa del parlament. L’objectiu de la comissió, segons descriu la pròpia iniciativa, és explorar la profunditat les vulneracions que s’han produït. També analitzar les mesures a adoptar per a ‘garantir el respecte i el compliment de la legalitat internacional en matèria de drets humans individuals i col·lectius’ i per a generar un ‘marc propici’ per l’exercici lliure d’aquests drets. Integraran la comissió vint-i-un membres. La idea de Torrent és que duri durant tota la legislatura i es podran redactar informes provisionals al final de cada període de sessions, amb la previsió que se’n redacti un de final. El portaveu adjunt d’ERC, Gerard Gómez del Moral, ha defensat la creació de la comissió plantejada per Torrent perquè s’han vulnerat nombrosos drets a Catalunya, tant a ciutadans com a cantants o usuaris de Twitter condemnats a presó. Gómez del Moral ha recordat que en sis dies farà un any que Jordi Sànchez i Jordi Cuixart són a la presó, sense oblidar el temps que porten privats de llibertat la resta de presos polítics. Davant de les crítiques de C’s i PP per la creació de la comissió, el portaveu adjunt d’ERC ha recordat que hi ha hagut seus i ateneus populars atacats per l’espanyolisme i el feixisme i ha condemnat la campanya ‘per terra, mar i aire’ contra els llaços grocs que han emprès dels d’Inés Arrimadas. En canvi, ha recordat que C’s, alhora que defensa la neutralitat de l’espai públic i les institucions, han donat suport a governs que defensen altres presos, com ho va fer Cristina Cifuentes penjant pancartes a favor de Leopoldo López a la façana de la seu de la Comunitat de Madrid. ‘Tenen una batalla permanent contra l’independentisme’, els ha dit. El diputat de JxCat Francesc de Dalmases ha ficat el dit a la llaga de la suspensió dels diputats processats per rebel·lió. Ha reivindicat la necessitat de protegir el parlament i els seus membres, després de la crisi oberta entre els dos socis de govern per les divergències sobre com afrontar l’ordre del jutge del Tribunal Suprem Pablo Llarena. Dalmases ha advertit que ‘defensar els drets civils i polítics serà cansat i no s’acaba mai’. L’alternativa, però, seria abaixar el cap i substituir els diputat, oblidar l’exili i no permetre que l’activitat del parlament s’allargui fins a les deu de la nit, ha dit. A més, ha subratllat que, sense la desobediència civil, al parlament només hi hauria homes, ‘i els drets laborals i totes les conquestes socials no existirien perquè eren il·legals en aquell moment’. Per la CUP, la comissió d’estudi és insuficient i es perd l’oportunitat de crear-ne una altra d’específica sobre l’1-O. Ara bé, tenint en compte que s’estudiaran tota mena de vulneracions, el diputat Carles Riera ha avisat que posaran sobre la taula la repressió que ha patit del moviment antifeixista i independentista per l’actuació dels Mossos d’Esquadra, a més del menysteniment de drets socials com el de l’habitatge o els perjudicis que genera el patriarcat sobre les dones. Els comuns hi volen afegir les retallades que ‘van obrir en canal l’estat del benestar a Catalunya’ i van comportar una pèrdua de drets de la ciutadania. La portaveu de Catalunya en Comú Podem, Elisenda Alamany, ha apuntat que també parlaran de l’‘espionatge a periodistes i líders socials’, entre altres vulneracions de drets. Alamany també ha refermat el republicanisme del seu grup després que, en la votació de les propostes de resolució, van votar en contra d’una iniciativa de JxCat transaccionada amb la CUP que pretenia reprovar el monarca i que, amb la pèrdua de la majoria independentista per les suspensions de Llarena, va ser rebutjada. ‘Ni ha estat ni serà mai el nostre rei’, ha sentenciat en castellà Alamany, després d’opinar que Felip VI es va inhabilitar per garantir els drets civils i polítics dels catalans quan va avalar la violència policial de l’1-O. L’oposició ha carregat amb duresa contra la comissió. C’s ha qualificat d’‘indecència’ que els partits independentistes parlin de la vulneració de drets polítics quan van promoure el ‘nyap jurídic’ de les lleis de desconnexió, i van negar els drets dels partits de l’oposició quan van aprovar-les el 6 i el 7 de setembre de l’any passat. ‘Van fer un cop d’estat i els ho seguirem recordat’, els ha etzibat el diputat Manuel Rodríguez. El PSC tampoc no veu bé una comissió que, segons sosté, arriba amb les conclusions ja escrites a l’exposició de motius. ‘Estem disposats a parlar-ne però no a participar d’una farsa on el relat ja esta escrit’, ha afirmat el diputat Ferran Pedret. Si bé és cert que hi ha hagut una ‘deriva preocupant’ a l’estat espanyol, ha admès Pedret, els independentistes també han de reconèixer que n’hi ha hagut una altra a Catalunya que ‘no compleix amb els principis democràtics’. El PSC, a més, vol que la comissió tracti la regressió de drets que es produeix a tota Europa. Per Andrea Levy, els independentistes ‘volen acabar amb la dissidència política’ al parlament. Levy els ha retret que s’oposessin a crear una comissió d’investigació contra l’espionatge a líders de l’oposició i periodistes per part de la policia catalana.

Summary: Aprovada la comissió al parlament que examinarà les vulneracions de drets des de l’1-O


Uns 200 manifestants convocats pels Comitès de Defensa de la República s’han concentrat davant de la caserna de la Guàrdia Civil de Girona. Un cordó policíac format per mitja dotzena de furgonetes dels Mossos d’Esquadra els ha barrat el pas. Els concentrats han decidit finalment marxar després que els agents els demanessin per megafonia que no busquessin enfrontaments. Els manifestants han advertit, però, que l’1-O és molt llarg i que la lluita no s’atura. Porten pancartes amb els lemes ‘Llibertat detingudes, la repressió no s’atura’ i ‘Dos anys després, el combat continua’. Els CDR han convocat els manifestants a les sis del matí a la plaça Catalunya de Girona i des d’allà han anat a peu fins a la caserna de la Guàrdia Civil, situada al carrer d’Emili Grahit. Després de passar per la caserna, els manifestants s’han dirigit a la plaça del Primer d’Octubre i la subdelegació del govern espanyol, que està protegida per tanques i agents dels Mossos d’Esquadra. 🔴 ATENCIÓ! ➡ Estem bloquejant la Subdelegació de Girona. 👥 Ara arribarà l'esmorzar! 👉 1 d'octubre no et quedis a casa, surt al carrer. ✊ Com fa 2 anys als col•legis, juntes i organitzades aconseguirem la llibertat de les preses polítiques, exiliades i de la terra! pic.twitter.com/nSWahM6bNC — CDR Girona #21raons (@CDRGironaSalt) October 1, 2019 La policia ha denunciat un menor per desordres públics en virtut de la llei de seguretat ciutadana també coneguda com a llei mordassa. Segons els agents, el noi ha llençat pintura contra la línia policíaca davant de la caserna de la Guàrdia Civil.

Summary: Concentració davant de la caserna de la Guàrdia Civil de Girona per l’aniversari de l’1-O


Una quarantena d’independentistes van viure un malson l’estiu del 92. Mentre la majoria de la població vivia el somni olímpic de Barcelona, els calabossos de la Guàrdia Civil eren testimonis de tortures brutals en una operació dirigida pel jutge de l’Audiència espanyola Baltasar Garzón. Avui fa vint-i-cinc anys que van començar les detencions, les tortures i el silenci d’una part dels mitjans i les institucions del país, que es va estimar més aclucar-se d’ulls. Aquelles tortures no es van investigar mai, malgrat les proves presentades pels cossos castigats dels detinguts. Dotze anys més tard, el Tribunal Europeu dels Drets Humans d’Estrasburg va condemnar l’estat espanyol i Garzón per no haver obert cap investigació. Parlem d’aquell cas amb el president de l’Associació Memòria contra la Tortura, Ramon Piqué, que fou un dels detinguts que va denunciar les tortures de la Guàrdia Civil aquell mateix estiu. Piqué exposa el seu cas en aquest relat colpidor. I demana que no s’oblidi mai el caràcter repressor de l’estat espanyol. —Éreu de Terra Lliure? —No. Tothom em fa aquesta pregunta sempre. —Aleshores, per què us van detenir? —Jo militava als Comitès de Solidaritat amb els Patriotes Catalans, que era una organització contra la repressió de suport als presos polítics catalans independentistes. També estava al Moviment de Defensa de la Terra. Però sobretot m’havia implicat en els Comitès. —No vau ser dels primers de ser detinguts. Les detencions van començar el 29 de juny… —A mi em van detenir el 6 de juliol. Vaig estar detingut quatre dies i vaig sortir en llibertat sota fiança. M’acusaven de pertinença a banda armada i també de col·laboració… Anaven jugant amb aquests dos tipus delictius. Em deien que alguns companys meus m’havien delatat en aquest sentit. Companys que havien estat torturats fins a dir noms. —Després de les primeres detencions, pensàveu que us vindrien a cercar? —Quan vaig veure alguns noms dels detinguts, la veritat és que sí. Quan vaig veure que s’emportaven en Ramon López, en Vicent Conca… —Eren gent del vostre entorn? —Sí. Vaig pensar que les coses podien anar mal dades. Jo era a les Canàries en un curs de la universitat, durant les primeres detencions. Quan vaig tornar, no vaig anar a casa per precaució. Vaig anar a casa d’uns amics, per por. Vaig parlar amb els companys per saber què passava. ‘No passa res, surt…’, em van dir. Evidentment, la persona que em va dir això es va equivocar. —Us van detenir quan vau visitar els vostres pares. —Jo vivia a Mira-sol, en aquella època. Abans d’anar a casa meva, vaig anar a Montcada a veure els meus pares. M’esperaven. Vaig pujar a casa seva i la meva mare em va dir que tot el dia hi havia hagut una gent demanant per mi, que deien que eren amics de la feina, i que volien saber on era. Ja vaig veure per on anaven els trets. Precisament, la gent de la feina sabien on havia estat aquells dies. Efectivament, al cap d’un minut o dos, va pujar la Guàrdia Civil demanant per mi. —Us van dur directament a Madrid? —No. A mi i a l’Eduard Pomar –això ho he reconstruït després–, ens van dur a la comandància de la Guàrdia Civil de Manresa. Era al vespre, no en sé l’hora exacta. Em van lligar les mans a una canonada de la instal·lació de la cel·la. Vaig estar tota la nit ajupit d’aquella manera. L’endemà em van dur a Madrid. A part d’haver-me lligat d’aquesta manera tota la nit, el tracte a Manresa va ser ‘correcte’ –entre cometes– comparat amb el que va venir després. A Manresa, abans de marxar, un metge forense em va atendre i va mirar com estava. I se’m van endur a Madrid. —Us aplicaven la llei antiterrorista. —Sí. A Manresa ja m’ho van dir. —Això vol dir incomunicació total i sense assistència d’advocat ni informació a la família. —No podia avisar ningú. Hi ha coses que he pogut valorar després. En el meu cas, sort que em van detenir davant els meus pares. Recordo el cas de l’Eduard Pomar, un company de Sant Cugat que van detenir tot sol. Ningú no va saber on era fins l’endemà passat. La família va passar dos dies trucant a les comissaries i tothom li deia que no en sabia res. No em vull imaginar l’estat d’angoixa que devien viure. —No sabíeu si estàveu sol o si teníeu més detinguts a prop? —A Manresa, per justificar que passaria tota la nit en aquella posició de maltractament total, van dir-me que la cel·la que tenien era ocupada per un company meu. No recordo si me’n van dir el nom. —Com va ser el viatge cap a Madrid? —Recordo que anava al seient de darrere, lligat, emmanillat i amb un guàrdia civil a cada costat amb actitud simpàtica. No havia dormit ni un minut, aquella nit al calabós, i tampoc no podia dormir de la tensió que notava. Però vaig fer veure que dormia per no establir cap diàleg amb ells. —A Madrid, us van dur a alguna comissaria? —A la direcció general de la Guàrdia Civil. Vam entrar en un pati i ràpidament em van posar una jaqueta al cap perquè no veiéssim res. Vaig veure que érem més d’un detingut. L’altre devia ser l’Eduard Pomar. Em van rebre amb crits. ‘Ara sí que sabreu què és bo’, deien. La rebuda va ser amb crits i empentes cap als calabossos del soterrani. Em van ficar en una cel·la molt petita. Hi havia un matalàs amb una funda de plàstic. Encara en recordo la marca. Quan em van deixar allà, vaig seure damunt el matalàs. Tan bon punt vaig posar el cul al matalàs, es va obrir l’espiera de la porta i una persona cridant em va dir que qui m’havia donat permís per seure. Que estigués dret mirant a la paret. Vaig fer-li cas. I em vaig posar en una postura que em permetés de reposar una mica. I, ràpidament, uns altres crits em deien que de cap manera. Que m’havia d’estar recte davant la paret. No sé com vaig calcular el temps que vaig estar així. Sentia passes. Érem sota el pati. Vaig calcular entrades i sortides per orientar-me. Vaig estar dret mirant la paret d’aquella manera unes divuit hores. Les interrupcions eren per portar-me a la sala d’interrogatoris, però no em van deixar reposar ni un minut. —Quina informació volien, en els interrogatoris? Què exigien o quina confessió volien? —Em deien que sabien que em dedicava a captar militants per a Terra Lliure. I volien que confessés com havia fet entrar una persona a l’organització. Era una de les persones que havien detingut els dies anteriors. Jo no sabia què volien exactament. Ells m’ho anaven dient de mica en mica. De manera que jo anés assumint el relat que ells volien que declarés. Recordo que volien que confessés que havia dit a una persona que s’havia de trobar amb una altra que era de Terra Lliure al bar Glaciar de la plaça Reial. Per a identificar-lo, havia de portar el llibre de La caça de l’Octubre Roig. Representa que era el senyal que l’altre havia de veure per poder-lo identificar. Una història força rocambolesca. —Van aconseguir que confesséssiu aquesta història? —Sí, sí, sí. Tot. Quan van veure que havia assumit tot el relat que volien per poder-me condemnar per pertinença a banda armada, em van portar a fer la declaració davant el guàrdia civil instructor. —Com ho van aconseguir? —La tortura té dos vessants. Per una banda, hi ha la tortura física. Els cops. El dolor. A mi, només d’entrar, em van començar a clavar cops pertot arreu. Al primer interrogatori, em van posar una bossa de plàstic al cap. Tenia les mans lligades al darrere. Un cop a la sala d’interrogatoris, m’estrenyien la bossa per darrere i em feien estar agenollat. ‘Ja ho sabem tot. Els teus companys ho han explicat tot. No siguis ximple i estalvia’t el patiment. Si ho confesses tot, t’estalviaràs molt de patiment’, em deien. Em van deslligar les mans i em van dir que alcés la mà si volia parlar. Quan tancaven la bossa per darrere del cap i jo intentava respirar, el plàstic se m’enganxava a la boca i la sensació d’ofec era molt bèstia. Jo alçava la mà perquè paressin. Però no els sabia dir res. Perquè no sabia què volien que digués. —Alçàveu la mà per aturar el patiment… —I, com que no deia res, tornaven a estrènyer la bossa. I em tornava a ofegar. No tinc ni idea de quant va durar aquella primera sessió. Em van obligar a fer moltes flexions. No havia dormit la nit abans i havia hagut d’estar en posicions molt incòmodes. Estava molt cansat. Però em feien fer flexions i quan era a dalt, m’empenyien fort cap avall perquè baixés de cop i tornés a pujar. Després van començar a clavar-me cops amb una guia telefònica. Els agents em deien: ‘Mira, Piqué, són milers i milers de ciutadans que et colpegen.’ M’anaven clavant cops al cap amb aquella guia gruixuda. Un d’aquests cops va ser prou fort per a fer-me una esquerda a l’os malar. Just sota de l’ull. Acabada la primera sessió, em van tornar a la cel·la i em van dir que anés pensant i que reflexionés perquè tornarien a buscar-me. —Sentíeu els altres detinguts? —Quan em van conduir a la sala d’interrogatoris en una d’aquestes sessions de tortura, se sentien uns crits. Em van parar i em van dir: ‘Sents aquests crits? Són d’un company teu. Tots acabeu parlant.’ La tortura física és aquesta que he explicat. Amb moltes formes i tècniques diferents. Però hi ha també la tortura psicològica. No saber quan s’acabarà. No saber què volen. En el meu cas, no tenien gaire informació de la meva vida privada i no em van amenaçar ni espantar amb la detenció del meu company o companya sentimental. Però a alguns altres companys detinguts sí que els ho van fer. Aquesta part és molt dura. Et fan escoltar la seva veu mentre et torturen. Hi ha gent que s’ensorra quan els diuen que tenen la seva parella i que la interroguen. És el cas de l’Esteve Comellas. Ell explicava que, quan va sentir la veu de la Teresa, es va ensorrar. —La tortura psicològica és tan poderosa o més que no pas la física. —Sí. Pot fer que la resistència d’una persona es doblegui en el moment més inversemblant. Jo em vaig doblegar el tercer dia. Quan em van dir que havien demanat una pròrroga de set dies més d’incomunicació. Ja no sabia què més volien. Vaig dir: ‘Digueu-me què voleu.’ Va ser el meu moment de no poder més. No sabem mai quina serà la nostra resistència en una situació com aquesta. —Alguns companys detinguts van arribar a provar de suïcidar-se. —La sensació de desesperació pot arribar a ser molt intensa. La por que no et creguin els de fora és tan gran que allò que no t’han fet físicament consideres que no t’ha passat. Recordo que em van posar uns cables elèctrics a les mans. El tercer dia. Entre la pròrroga i els cables elèctrics, ja m’havia ensorrat. No els van arribar a connectar. Però el poder psicològic d’allò que em feien era tan fort que ja n’hi havia prou. Al Pep Musté, un altre dels detinguts, li van fer descàrregues amb aquells cables a la panxa. Li hi van quedar unes marques ben visibles. Uns altres companys, com ara el Marcel Dalmau i l’Oriol Malló, van voler suïcidar-se. En Dalmau explica que va estavellar-se de cap contra la paret unes quantes vegades. La tercera ja no es va poder aixecar. Van entrar els guàrdies civils i li clavaven puntades de peu perquè s’aixequés. El van dur a l’hospital. Com que no s’havia fet res greu, el van tornar al calabós. Aquella informació la van utilitzar per dir que tots els detinguts ens havíem autolesionat. Ho van utilitzar per dir que qualsevol senyal de violència que hi hagués era per autolesions. —Com va ser la declaració davant el jutge Garzón? —Tots vam declarar davant seu. Era el jutge instructor. Ell decidia qui sortia en llibertat i qui era empresonat. Els guàrdies civils que ens torturaven ens amenaçaven que si no ratificàvem la confessió que ens havien imposat, tornaríem a baixar al calabós. En aquell estat de terror, allò era una llosa molt pesant. La por feia que molts confessessin davant el jutge el mateix relat que els havien fet confessar al calabós. Jo també tenia aquesta por. Vaig començar a declarar en contra meu. Però en un moment vaig dir que tot allò que acabava de dir era mentida. Vaig canviar la declaració quan ell em va demanar què m’havia passat sota l’ull. Vaig aprofitar per explicar totes les tortures que m’havia fet la Guàrdia Civil. Però ell va dir que ja li ho explicaria després. I no en va fer més cas. —Tenia l’obligació d’investigar qualsevol denúncia de tortures. —Exacte. Però no ho va fer. Més tard, en un programa de televisió, Garzón va dir que cap de nosaltres no havia denunciat tortures en les nostres declaracions davant seu. Això és mentida. Mentia aleshores i continua mentint. Tan sols cal llegir les declaracions que van quedar recollides. Hi ha la signatura de Garzón al costat de les nostres explicacions de les tortures. —Després de la detenció de quatre dies, us va enviar a presó sota fiança. I aleshores vau sortir en llibertat. —Vam pagar unes dues-centes mil pessetes per poder sortir. —Lluny d’aquesta operació del jutge Garzón, la gent vivia en la il·lusió olímpica… Devia haver-hi un contrast molt fort. —En Carles Bonaventura, que havia estat detingut aquells dies, va poder fer unes declaracions al ‘Telenotícies’. Alguna ràdio se’n va fer ressò. Però ningú no parlava d’allò que ens passava. Els mitjans van girar el cap a una altra banda, tret del Temps, que també va tenir detencions a la seva redacció, i el Punt, a Girona, que van mantenir un compromís molt fort amb nosaltres. La resta, partits i mitjans, van girar el cap a una altra banda. Hi va haver moments de solidaritat que nosaltres vam valorar molt positivament. Amb tot, vam perdre durant un temps la capacitat de valorar l’escala de les coses. Érem incapaços de valorar què passava més enllà de la nostra experiència traumàtica i de la nostra gent. Al cap dels anys, t’adones de la magnitud del moviment olímpic i de l’ambient que vivia el país. Allò nostre era molt poca cosa i estàvem condemnats a morir en l’oblit com han mort totes les víctimes de represàlia de l’independentisme dels vuitanta i els noranta. —No tan sols la gent s’aclucava d’ulls, sinó que hi havia voluntat de silenciar-ho tot. —Podem recordar el cas de Salvador Alsius, que va ser destituït de TV3 després d’haver donat veu a en Carles Bonaventura. O la liquidació del programa ‘L’orquestra’ de Jordi Vendrell a Catalunya Ràdio per haver parlat de les tortures. Qui s’atrevia a parlar-ne o a denunciar-ho, rebia. En són exemples prou evidents. La situació era clara. Aquell estiu es feien els millors jocs olímpics de la història. Això deien. I nosaltres, allà tancats. —En sortint d’aquell malson, ho vau poder explicar? No devia ser fàcil… —Recordo que em van convidar a un acte a Sabadell. Ho vaig explicar tot a la gent que havia vingut. Quan vaig acabar, no podia mirar la gent a la cara. Era com si m’hagués despullat tot. Havia exposat la meva intimitat. Tot allò que m’havien arribat a fer. Després vaig fer més col·loquis per explicar les tortures. Calia fer-ho mentre hi havia companys a la presó, i alguns dels torturats no estaven en condicions de parlar-ne. Allò s’havia de continuar denunciant. El fet d’haver-ho explicat unes quantes vegades, a mi m’ha fet bé. El fet de compartir el dolor de la violència rebuda ajuda a conviure amb el record. Hi ha companys que, per desgràcia, no van poder-ho fer. Explicar-ho no és fàcil. El record es fa molt real. I és dur. No és fàcil de digerir. —Aquella operació va fer servir els Jocs Olímpics com un pretext o realment sospitaven que hi podia haver alguna acció o mobilització especial? —Jo crec que hi havia una mica de totes dues coses. En el context previ a les detencions, el 91, hi va haver una lluita entre aquells que volien aprofitar-ho per espanyolitzar Catalunya amb els Jocs Olímpics i aquells que volien aprofitar-los per explicar al món que Catalunya era una nació. Penso que nosaltres vam ser el cap de turc per deixar clar que no permetrien segons quines expressions. —El cas no va quedar tancat aquell estiu… —Tot l’estiu hi va anar havent detencions. Tres anys després es va fer el judici. Alguns companys van anar sortint a poc a poc. Alguns que havien anat a la presó sense fiança, en Musté i el Rocamora, van passar-hi quatre anys. En el judici vam tornar a denunciar les tortures. El jutge va dir que no eren les tortures que es jutjava. Totes les denúncies que vam presentar per les tortures van ser arxivades. Vam ser condemnats i el mateix tribunal que ens condemnava va demanar l’indult per a nosaltres al govern espanyol. A mi em van condemnar per col·laboració amb banda armada. Sis anys i un dia de presó. Però no vaig haver d’entrar-hi perquè hi havia la petició d’indult. Vam ser indultats. —El cas de les tortures va arribar a Estrasburg. —Després del nostre judici, vam parlar amb en Sebastià Salellas –que no va voler cobrar res– per veure què podíem fer per dur l’estat als tribunals per les tortures. La sentència que ens havia condemnat demanava que es deduís testimoni de la denúncia de tortures dels encausats. I vam demanar que s’executés la sentència en aquest sentit i la fiscalia obrís una investigació. La resposta sempre va ser negativa. Un cop superat tot el procés i els recursos contra l’arxivament de les denúncies de tortures a l’estat, vam decidir de dur-ho al Tribunal Europeu dels Drets Humans. Era un recurs més basat en la impotència que no en la confiança. Quan ens van admetre a tràmit la denúncia, vam saltar d’alegria. No hi estàvem acostumats. Estàvem acostumats a viure la repressió en silenci. —I es va obrir una vista oral. Us ho podíeu creure? —Hi va haver vista oral a Estrasburg! Corre a llogar una furgoneta, tots cap a Estrasburg. No hi comptàvem pas, d’arribar fins aquí. Anem a Estrasburg. Quan hi arribem, va venir un funcionari a dir que, si fèiem merder, ens farien fora. Però es jutjava l’estat espanyol, no a nosaltres! El paper que va fer l’advocat de l’estat va ser escandalós. Trist. Va provar de convèncer el tribunal que tots nosaltres havíem estat condemnats per terrorisme i que els detinguts de les bandes criminals tenien la consigna de mentir i denunciar tortures. També va dir que els nostres advocats ens havien aconsellat que denunciéssim tortures per justificar les confessions. —No es van presentar proves de les declaracions davant del jutge? —La situació va ser escandalosa. Els qui havien ingressat a la presó havien estat visitats per metges forenses, que havien fet uns informes de les lesions que presentaven els detinguts. Vam demanar que l’estat aportés aquells informes. Però no van aparèixer mai. Quan es va demanar per què no havien presentat els informes, l’advocat de l’estat va dir que s’havien perdut en un trasllat. Una manca de respecte i de rigor absolut. Aquell home feia la defensa d’algú que es pensa que guanyarà tant sí com no. I la sentència va ser favorable a nosaltres. No deia que hi hagués hagut tortures, però condemnava l’estat per no haver-les investigat. —Parlar-ne encara us fa reviure el dolor? Es pot deixar enrere? —Jo crec que el record no es pot esborrar. Fa cinc anys vaig pensar que amb el vintè aniversari ja s’acabava una mica tot plegat i podria tancar-ho i no parlar-ne més. Però arriba el vint-i-cinquè aniversari i tot torna a sortir. I em fa l’efecte que en el trentè i el quarantè hi tornarem. Fins que ja no hi siguem. Suposo que sempre més formarà part de la nostra vida personal i col·lectiva. Una vegada vam parlar amb Jorge Barudy, director d’Exil, una associació de suport a víctimes de violacions dels drets humans. És un xilè. Va agafar un paper blanc, el va rebregar i va dir que una persona torturada era algú que li havien fet de tot. Aleshores va desplegar aquella bola de paper, la va posar damunt la taula i va mirar de tornar-la a aplanar. Va dir que amb els anys i molta paciència, molta feina i molt suport, aquesta persona podia arribar a superar la situació. Però que les marques, com en el paper, sempre hi foren. I ens va ensenyar el paper. Tenia raó. Jo em trobo en aquesta situació. Ho tinc controlat, superat, processat… No sé quina és la paraula exacta. Però hi ha moments que en notes les marques. I tot torna a la superfície i et rebrega novament. —Considereu que és bo que se’n parli i que es recordi? —És molt important. Però per mi és contradictori. Vull no haver-hi de pensar més, però vull que no s’oblidi mai. És bo que se’n parli. Hi ha molta gent que ha sofert tortures i ningú no n’ha parlat mai. Cal fer-ho en nom de tots aquests. El nostre cas no és un cas aïllat. Des del 1974, l’Associació Memòria contra la Tortura té documentats gairebé tres-cents casos de tortures en l’aplicació de la llei antiterrorista. La major part d’aquests casos són vinculats a l’independentisme. Tres-cents casos de tortures de ciutadans dels Països Catalans. De tots, l’estat no n’ha investigat ni un. Cal denunciar el caràcter repressiu d’aquest estat. Mai no ha deixat de ser-ho. I ho continua sent ara. També amb violència física contra determinats col·lectius i mobilitzacions. Podeu llegir ací el testimoni en primera persona de disset dels torturats de l’operació Garzón. També podeu llegir el relat de l’editora de VilaWeb, Assumpció Maresma, que aleshores era cap de redacció d’El Temps, on va entrar la Guàrdia Civil i va detenir un periodista.

Summary: Ramon Piqué: ‘A la sala d’interrogatoris, m’estrenyien la bossa al cap i em feien agenollar’


El Parlament Europeu fa avui un ple extraordinari per estudiar el resultat del referèndum sobre la permanència del Regne Unit a la Unió Europea, en què va guanyar l’opció de sortir-ne. El ple, anunciat divendres pel president de la cambra, Martin Schulz, començarà a les deu del matí. Schulz va subratllar que el parlament estava preparat per contribuir amb tots els mitjans de què disposa a favor d’un procés constructiu. Alhora, va assegurar que els líders dels grups parlamentaris havien insistit en la necessitat de garantir l’estabilitat, tant de la UE com del Regne Unit.

Summary: El Parlament Europeu fa un ple extraordinari per tractar del Brexit


BARCELONA, 28 (EUROPA PRESS) El Parlament ha instat aquest dijous la Generalitat a reclamar al govern espanyol la transferència de la titularitat dels aeroports catalans del Prat, Girona, Reus i Sabadell, amb l’objectiu d’elaborar polítiques pròpies per a la gestió d’aquestes infraestructures. Aquest punt ha estat aprovat per 80 vots a favor –els de JxSí, SíQueEsPot i la CUP– i 50 en contra –els que sumen el PP, C’s i el PSC–. El diputat de JxSí Marc Sanglas ha titllat la gestió d’Aena de ‘desastrosa’, i ha acusat la companyia estatal de perjudicar l’Aeroport del Prat en desviar vols internacionals a l’Aeroport de Madrid-Barajas. La reclamació arriba després del caos aeroportuari arran del col·lapse de Vueling, que va afectar milers d’usuaris durant diversos dies de juliol. En aquest sentit, el diputat de la CUP Albert Botran ha acusat la companyia de portar al límit els seus recursos per ‘obtenir el màxim benefici’.

Summary: El parlament demana a l’estat espanyol la transferència de la gestió dels aeroports catalans


Demòcrates debatrà l’11 de gener en el marc d’un Consell Nacional les conseqüències d’un acord d’investidura entre ERC i PSOE i una d’elles podria ser sortir del grup parlamentari d’ERC, segons han explicat fonts de la formació a l’ACN. Ara mateix Demòcrates té dos diputats dins del grup, Antoni Castellà i Assumpció Laïlla, i la formació independentista veu amb reticències que ERC arribi a un acord amb els socialistes per facilitar la investidura de Pedro Sánchez. Avui mateix, el portaveu de Demòcrates i diputat, Antoni Castellà, s’hi ha pronunciat en contra amb una piulada. ‘Quan estàs en conflicte i el teu enemic saps que sempre fa trampes i que a més té ostatges retinguts, tenint els vots per fer-lo caure , l’últim que fas és estabilitzar-lo’, ha afirmat. Quan estàs en conflicte i el teu enemic saps que sempre fa trampes i que a més té ostatges retinguts, tenint els vots per fer-lo caure , l’últim que fas és estabilitzar-lo. #NoALaInvestiduraEspanyola — Antoni Castellà #SÍ (@CastellaToni) December 31, 2019

Summary: Demòcrates debatrà si surt del grup d’ERC al parlament si es facilita la investidura a Sánchez


Un any i tres mesos després dels fets d’octubre del 2017 i de l’empresonament del govern i els principals dirigents de la societat civil, l’independentisme afronta el judici contra el procés al Tribunal Suprem espanyol. Les sessions començaran amb les qüestions prèvies i després hi declararan els acusats, per aquest ordre: Oriol Junqueras, Joaquim Forn, Jordi Turull, Raül Romeva, Josep Rull, Dolors Bassa, Meritxell Borràs, Carles Mundó, Santi Vila, Jordi Sànchez, Jordi Cuixart i Carme Forcadell. Vilaweb en fa un seguiment en directe. Quin calendari tindrà? Les sessions es concentraran entre el dimarts i el dijous, de deu del matí a sis de la tarda, aproximadament, amb una hora i mitja per a dinar. Aquesta decisió respon a dos motius. D’una banda, evitar trasllats de la presó fins al Suprem cinc vegades per setmana. I d’una altra, deixar dos dies setmanals als membres del tribunal per a anar avançant en les deliberacions amb vista a dictar sentència. No obstant això, pocs dies abans de començar el judici, el Suprem ha filtrat a diversos mitjans la possibilitat de programar també sessions el dilluns, el divendres i el dissabte per a accelerar el judici, tenint en compte la gran quantitat de testimonis i documents que s’hi han acceptat. El calendari i les fases del judici El Tribunal Suprem espanyol vol que duri el mínim temps possible perquè no interfereixi en el calendari electoral. Per això s’ha proposat que duri dos mesos o tres, abans de les eleccions europees, municipals i autonòmiques del 26 de maig. Si es complís aquest propòsit, les sentències es farien públiques al juny o al juliol. Durant el judici, els presos seran reclosos en presons de la comunitat de Madrid. Les dones, a Alcalá Meco; els homes, a Soto del Real. I cada dia durant els mesos que duri seran traslladats de la presó al tribunal i del tribunal a la presó. Durant les sessions no aniran emmanillats. Tant els presos com els membres del tribunal dinaran al Suprem. Judici televisat La web del Suprem, el canal 24 Horas de TVE –només en desconnexió a Catalunya– i el 3/24 transmetran les sessions del judici. TV3 també hi connectarà en alguns moments durant la programació informativa. Ara, la realització serà institucional. Hi haurà quatre càmeres dins la sala, però només es veurà allò que el Suprem vulgui. L’expert en l’anàlisi de la imatge i investigador de la Universitat Pompeu Fabra Jordi Balló explicava en una entrevista a VilaWeb totes les claus i implicacions d’aquesta manera de procedir. Segons Balló, aquesta realització no pot ser neutral de cap manera, i l’estat espanyol la fa servir per bastir una imatge favorable a les acusacions. Observadors i premsa internacional Amnistia Internacional i la International Trial Watch han demanat al Suprem de ser presents a la sala durant el judici com a observadors internacionals. Volen fer un seguiment exhaustiu del procés judicial i documentar les possibles vulneracions de drets que cometin el tribunal i les acusacions. El Suprem ha dit que no acceptava d’acreditar observadors internacionals al judici i, a més, n’ha fet befa amb l’argument que qualsevol ciutadà pot ser-ne observador perquè el judici serà televisat. Fonts d’Amnistia Internacional van explicar a VilaWeb que els seus representants farien cua al carrer per entrar com a públic a la sala de plens del Suprem. Pel que fa a International Trial Watch, van demanar de reunir-se amb el president del tribunal, Manuel Marchena, però el Suprem no ho va voler. El judici ha aixecat una gran expectació i el Suprem ha rebut unes sis-centes peticions de mitjans de tot el món per a acreditar-se. El Consell General del Poder Judicial ha destinat dos jutges perquè controlin els corresponsals de la premsa internacional. Això s’explica en un document, al qual va accedir VilaWeb, que forma part d’un dossier encarregat per Josep Borrell, ministre d’Afers Estrangers espanyol. El dossier s’ha fet arribar als mitjans internacionals per a explicar la seva versió sobre el judici. Testimonis El tribunal ha acceptat gairebé tots els testimonis i proves proposats per la fiscalia espanyola, l’advocacia de l’estat i l’acusació popular, exercida per Vox. En canvi, ha desestimat mig centenar de testimonis de les defenses, alguns dels quals fonamentals, i moltes proves pericials i documentals clau per a l’estratègia de la defensa. Declararan com a testimonis l’ex-president espanyol Mariano Rajoy, la seva vice-presidenta, Soraya Sáenz de Santamaría, l’ex-ministre d’Hisenda Cristóbal Montoro i l’ex-delegat del govern espanyol a Catalunya Enric Millo. També declararan l’ex-president de la Generalitat Artur Mas; el president basc, Iñigo Urkullu; el president del Parlament de Catalunya, Roger Torrent; el major dels Mossos, Josep Lluís Trapero; diputats com Gabriel Rufián i Joan Tardà; l’ex-coordinadora general del PDECat Marta Pascal; i la batllessa de Barcelona, Ada Colau. També hi compareixeran ciutadans ferits durant l’1-O i agents de la policia espanyola i la Guàrdia Civil. També hauran de declarar com a testimonis els ex-diputats de la CUP David Fernàndez, Eulàlia Reguant, Mireia Boya i Antonio Baños; l’ex-diputat de Catalunya Sí que es Pot Albano Dante-Fachín i membres del col·lectiu En Peu de Pau com ara Marina Garcés, Jordi Armadans i Ruben Wagensberg. En canvi, s’ha refusat que hi declarin Carles Puigdemont, Marta Rovira, el Síndic de Greuges, Rafael Ribó, el relator especial de les Nacions Unides per a la llibertat d’expressió, David Kaye, i l’expert independent per a la promoció d’un ordre internacional democràtic just, de l’Alt Comissionat de l’ONU per als Drets Humans, Alfred de Zayas. Tampoc Michel Forst, relator especial de l’ONU sobre la situació dels defensors dels drets humans; el comissari de Drets Humans del Consell d’Europa, Nils Muizenieks; ni tan sols Kartik Raj, autor de l’informe de Human Rights Watch sobre la violència de la policia espanyola l’1-O. No han volgut acceptar de testimoni tampoc dos premis Nobel que van participar en la campanya ‘Let Catalans Vote’, Jody Williams i Ahmed Galai; ni el lingüista Noam Chomsky, ni el sociòleg Richad Sennett ni l’historiador Paul Preston. Vuit exemples del joc brut del Suprem al començament del judici contra el procés Dos testimonis més refusats: el rei espanyol, Felipe VI, i el portaveu del PP al senat, Ignacio Cosidó, que va desfermar una polèmica a començament de desembre després d’haver-se filtrat uns missatges de WhatsApp sobre la renovació de la cúpula judicial espanyola en què sortia esquitxat el president del tribunal de l’1-O, Manuel Marchena, de qui deia que podria controlar el procés judicial ‘per darrere’. Una de les proves que el tribunal no ha admès és una prova pericial que va demanar la defensa de Jordi Cuixart que pretenia demostrar tècnicament que ni ell ni Jordi Sànchez ni els manifestants del 20-S no havien actuat de manera violenta, ni tampoc els dirigents polítics i la ciutadania l’1-O. Era un estudi d’un expert de Scotland Yard, Hugh Orde, i de Duncan McCausland, membre vitalici de l’Associació de Caps de la Policia del Regne Unit. El Suprem vol lligar de mans i peus les defenses dels presos polítics al judici Qui són els set jutges del tribunal? Set magistrats formen part de la sala que jutjarà els presos polítics i la resta d’acusats. El president i ponent de la sentència serà Manuel Marchena, un home de confiança de José María Aznar quan era president espanyol. Marchena i quatre magistrats més van ser recusats per les defenses dels presos, però el Tribunal Suprem va desestimar les recusacions. Aquests són els set jutges: Manuel Marchena: és el jutge ponent de la sentència. Fiscal durant els anys més durs de la presidència de José María Aznar, entre el 2003 i el 2004 va ser la mà dreta del fiscal general de l’estat, l’ultraconservador Jesús Cardenal. Més tard, va ser designat magistrat del Suprem i del 2014 ençà presideix la sala segona gràcies a la majoria conservadora del Consell General del Poder Judicial. Marchena també va ser el ponent de la condemna contra l’ex-president del parlament basc Juan María Atutxa –inhabilitat perquè no va voler dissoldre el grup Sozialista Abertzaleak després de la il·legalització de Batasuna. L’any passat, el Tribunal d’Estrasburg va condemnar Espanya per aquesta inhabilitació. També sota la seva presidència de sala, el Suprem va arxivar les denúncies de CDC contra l’ex-ministre d’Interior espanyol Jorge Fernández Díaz i l’ex-director de l’Oficina Antifrau de Catalunya Daniel de Alfonso per revelació de secrets, prevaricació i malversació en el marc de l’operació Catalunya contra l’independentisme. Andrés Martínez Arrieta: del desembre ençà, és el segon magistrat del Suprem que té competència per a controlar les activitats del CNI. Va ser un dels jutges que el 2011 van formar part de la sala del Suprem que va absoldre els quatre agents de la Guàrdia Civil que havien torturat Igor Portu i Mattin Sarasola, condemnats per l’atemptat de Barajas. Els agents havien estat condemnats prèviament per tortures greus i lesions per l’Audiència de Guipúscoa a presó i inhabilitació, però el Suprem els va absoldre. Enguany, el Tribunal Europeu de Drets Humans va condemnar l’estat espanyol a indemnitzar Portu i Sarasola per danys morals i per no haver investigat les tortures. Juan Ramon Berdugo: és membre del sector més conservador de l’Associació Professional de la Magistratura. És un altre dels jutges que van formar part d’aquella sala que va exculpar els guàrdies civils torturadors. Luciano Varela: és fundador de l’associació Jueces para la Democracia i va participar en la causa contra l’ex-jutge Baltasar Garzón per haver investigat els crims del franquisme. Varela va arribar a indicar quines correccions havien de fer els advocats de la Falange i de Manos Limpias per a poder dur Garzón a judici. Antonio del Moral: és magistrat del Suprem del 2012 ençà, i és conegut per la seva forta vinculació a l’Opus Dei. Va participar en diversos actes de l’organització, com ara la clausura d’unes jornades el 2002 sobre el centenari del fundador de l’Opus Dei. Antonio del Moral ha estat el jutge ponent de la sentència que va condemnar Iñaki Urdangarin a cinc anys i deu mesos de presó; va rebaixar la sentència que havia dictat l’Audiència de Palma anteriorment, de sis anys i tres mesos de presó. Ana María García Ferrer: és magistrada de la sala segona del Suprem des del 2014. Abans, havia estat instructora del cas Roldán i havia presidit l’Audiència de Madrid. Andrés Palomo: va entrar a formar part de la sala segona del Suprem el 2014. Del currículum de Palomo, se’n destaca un fet que l’hauria d’invalidar per al judici de l’1-O: va ser el jutge instructor de la causa contra l’ex-conseller de Presidència Francesc Homs per la consulta del 9-N. Qui són els advocats? Andreu Van den Eynde, advocat d’Oriol Junqueras i de Raül Romeva. Jordi Pina, advocat de Jordi Sànchez, Jordi Turull i Josep Rull. Marina Roig, advocada de Jordi Cuixart. Olga Arderiu, advocada de Carme Forcadell i d’Anna Simó. Xavier Melero, advocat de Joaquim Forn, Meritxell Borràs, Lluís Guinó i Lluís Coromines. Judith Gené, advocada de Ramona Barrufet. Mariano Bergés, advocat de Dolors Bassa. Pau Molins, advocat de Santi Vila. Josep Riba, advocat de Carles Mundó. Carles López Miquel, advocat de Mireia Boya. Enrique Leiva, advocat de Joan Josep Nuet. Diferències entre els advocats sobre l’estratègia al Tribunal Suprem On es fa? El Tribunal Suprem espanyol no és pas un tribunal preparat per a judicis, i encara menys per a macrojudicis com aquest. És un edifici antic, petit i amb moltes limitacions tècniques, començant per la impossibilitat de projectar-hi vídeos. Per això s’havia proposat que es fes a l’edifici de l’Audiència espanyola o bé en alguna altra sala de la comunitat de Madrid preparada per a judicis grans. Tanmateix, el judici es fa al saló de plens del Suprem, on ja es va fer la vista amb els advocats sobre qüestions prèvies. Els acusats i les acusacions En total, hi ha vint-i-dos acusats, dotze dels quals processats al Tribunal Suprem espanyol. N’hi ha sis més –els acusats solament de desobediència– que finalment seran jutjats al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya. I el major Trapero i l’ex-cúpula dels Mossos seran jutjats a l’Audiència espanyola. Heus-ne ací tots els noms, amb l’acusació de la fiscalia (entre parèntesis, l’acusació de l’advocacia de l’estat). AL TRIBUNAL SUPREM ESPANYOL: —Oriol Junqueras. Rebel·lió i malversació de diners públics. 25 anys de presó i 25 d’inhabilitació absoluta. (Advocacia de l’estat: 12 anys de presó i inhabilitació per sedició i malversació.) —Jordi Sànchez. Rebel·lió. 17 anys de presó i 17 d’inhabilitació absoluta. (Advocacia de l’estat: 8 anys de presó per sedició.) —Jordi Cuixart. Rebel·lió. 17 anys de presó i 17 d’inhabilitació absoluta. (Advocacia de l’estat: 8 anys de presó per sedició.) —Carme Forcadell. Rebel·lió. 17 anys de presó i 17 d’inhabilitació absoluta. (Advocacia de l’estat: 10 anys de presó per sedició.) —Jordi Turull. Rebel·lió i malversació de diners públics. 16 anys de presó i 16 d’inhabilitació absoluta. (Advocacia de l’estat: 11 anys i mig de presó i inhabilitació per sedició i malversació.) —Raül Romeva. Rebel·lió i malversació de diners públics. 16 anys de presó i 16 d’inhabilitació absoluta. (Advocacia de l’estat: 11 anys i mig de presó i inhabilitació per sedició i malversació.) —Joaquim Forn. Rebel·lió i malversació de diners públics. 16 anys de presó i 16 d’inhabilitació absoluta. (Advocacia de l’estat: 11 anys i mig de presó i inhabilitació per sedició i malversació.) —Josep Rull. Rebel·lió i malversació de diners públics. 16 anys de presó i 16 d’inhabilitació absoluta. (Advocacia de l’estat: 11 anys i mig de presó i inhabilitació per sedició i malversació.) —Dolors Bassa. Rebel·lió i malversació de diners públics. 16 anys de presó i 16 d’inhabilitació absoluta. (Advocacia de l’estat: 11 anys i mig de presó i inhabilitació per sedició i malversació.) —Carles Mundó. Malversació i desobediència greu. 7 anys de presó i 16 d’inhabilitació absoluta. Multa de deu mesos amb una quota diària de 100 euros. (Advocacia de l’estat: 10 anys de presó i inhabilitació per malversació i desobediència greu.) —Meritxell Borràs. Malversació i desobediència greu. 7 anys de presó i 16 d’inhabilitació absoluta. Multa de deu mesos amb una quota diària de 100 euros. (Advocacia de l’estat: 10 anys de presó i inhabilitació per malversació i desobediència greu.) —Santi Vila. Malversació i desobediència greu. 7 anys de presó i 16 d’inhabilitació absoluta. Multa de 10 mesos amb una quota diària de 100 euros. (Advocacia de l’estat: 10 anys de presó i inhabilitació per malversació i desobediència greu.) AL TRIBUNAL SUPERIOR DE JUSTÍCIA DE CATALUNYA —Mireia Boya. Desobediència greu. Multa de deu mesos amb una quota diària de 100 euros. (Advocacia de l’estat: multa de vuit mesos i inhabilitació d’un any i quatre mesos per desobediència greu.) —Lluís Maria Coromines. Desobediència greu. Multa de deu mesos amb una quota diària de 100 euros. (Advocacia de l’estat: multa de deu mesos i inhabilitació d’un any i vuit mesos per desobediència greu.) —Lluís Guinó. Desobediència greu. Multa de deu mesos amb una quota diària de 100 euros. (Advocacia de l’estat: multa de deu mesos i inhabilitació d’un any i vuit mesos per desobediència greu.) —Anna Simó. Desobediència greu. Multa de deu mesos amb una quota diària de 100 euros. (Advocacia de l’estat: multa de deu mesos i inhabilitació d’un any i vuit mesos per desobediència greu.) —Ramona Barrufet. Desobediència greu. Multa de deu mesos amb una quota diària de 100 euros. (Advocacia de l’estat: multa de deu mesos i inhabilitació d’un any i vuit mesos per desobediència greu.) —Joan Josep Nuet. Desobediència greu. Multa de deu mesos amb una quota diària de 100 euros. (Advocacia de l’estat: multa de vuit mesos i inhabilitació d’un any i quatre mesos per desobediència greu.) A L’AUDIÈNCIA ESPANYOLA: —Josep Lluís Trapero. Rebel·lió. 11 anys de presó i 11 anys d’inhabilitació absoluta. —Pere Soler. Rebel·lió. 11 anys de presó i 11 anys d’inhabilitació absoluta. —Cèsar Puig. Rebel·lió. 11 anys de presó i 11 anys d’inhabilitació absoluta. —Teresa Laplana. Sedició. 4 anys de presó. Anàlisi: La invenció de la violència: 5 punts per a entendre el despropòsit de la fiscalia Els documents Llegiu ací l’escrit d’acusació de la fiscalia al Tribunal Suprem espanyol: També l’escrit d’acusació de la fiscalia a l’Audiència espanyola: I la interlocutòria d’obertura del judici oral per part del Tribunal Suprem: L’escrit de defensa de Carme Forcadell. L’escrit de defensa d’Oriol Junqueras i de Raül Romeva. L’escrit de defensa de Josep Rull. L’escrit de defensa de Jordi Turull. L’escrit de defensa de Joaquim Forn. L’escrit de defensa de Jordi Sànchez. L’escrit de defensa de Jordi Cuixart. L’escrit de defensa de Meritxell Borràs.

Summary: El judici contra el procés: tot allò que cal saber-ne


Carme Alborch s’ha mort avui a setanta anys. Alborch (Castelló de Rugat, la Vall d’Albaida, 1947) era una dona de molt pes en el món de la cultura i l’art del país. Fou directora general de Cultura de la Generalitat i havia dirigit també l’Institut Valencià d’Arts Escèniques, Cinematografia i Música, i l’Institut Valencià de l’Art Modern (IVAM). Enguany rebé l’Alta Distinció de la Generalitat durant els actes de commemoració del Nou d’Octubre. Com a independent, fou ministra de Cultura durant l’últim govern de Felipe González, el 1993. Més tard, fou elegida diputada al congrés espanyol el 1996, el 2000 i el 2004. A les eleccions municipals del 2007, fou candidata del PSPV a la batllia de València, i el 2008 acabà la seva carrera política al senat espanyol. Alborch també era escriptora i professora universitària. Va estudiar dret a la Universitat de València, on treballà més endavant de professora de dret mercantil. També fou la primera degana de la Facultat de Dret. Va escriure obres literàries on tractà del feminisme, la política i la cultura, i havia estat guardonada amb diverses distincions. Dirigents polítics, entitats, partits, membres de la societat civil i institucions han enviat missatges de condol. Sols vull testimoniar el gran plor per Carmen.Poques persones sòn tantes mirades positives a la vegada. Ens deixa el testimoni de l’alegria en el combat de les idees q fan avançar el mòn. Ens deixa la creativitat i el feminisme. Carmen, patrimoni de l’humanitat. pic.twitter.com/Z1ot8MnrrL — Ximo Puig (@ximopuig) October 24, 2018 Gràcies a la lluita de Carmen Alborch pel feminisme hem aconseguit un món millor. Descanse en pau. El nostre condol a la família https://t.co/Wq3HCVIYCu — Generalitat (@generalitat) October 24, 2018 La @UV_EG expressa el seu condol pel traspàs de qui va ser professora de la Facultat @DretUV Dra. Carmen Alborch, Medalla de la Universitat de València, dona pionera en el govern universitari i exministra de Cultura. #CarmenAlborch — Universitat València (@UV_EG) October 24, 2018 Rebem amb tristesa la notícia de la mort de Carme Alborch, sòcia @AccioCulturalPV política, degana, feminista, escriptora i moltes més coses en una llarga trajectòria de militàncies. El nostre condol a familiars i amics. Ens sumem al dol per la seua pèrdua pic.twitter.com/cepMsMHIQM — Acció Cultural PV (@AccioCulturalPV) October 24, 2018 A la @UV_EG lamentem hui la mort de la molt estimada Carmen Alborch, primera degana de @DretUV Medalla de la nostra Universitat. Va ser un referent de la cultura i la llibertat, del feminisme i la igualtat. Et tirarem a faltar. Un honor compartir amb tú distinció el 9 d’octubre. pic.twitter.com/bNg8J75c3I — Mavi Mestre (@mavi_mestre) October 24, 2018 Dia molt trist per al socialisme, Carmen Alborch ens deixa un gran buit. Un referent que va trencar tots els sotres de cristal i que ens deixa un gran llegat en la lluita per la igualtat 🌹Gràcies Carmenhttps://t.co/oUBSCH8Q7h — PSPV-PSOE (@SocialistesVal) October 24, 2018 Traslladem a familiars i a amics i amigues socialistes el nostre condol per la gran pèrdua de #CarmenAlborch, una dona que va defensar la igualtat i el feminisme fins a l’últim moment i va ser un referent en el món de la cultura. Descanse en pau.https://t.co/vl48kj7ikO — Esquerra Unida PV🔻 (@esquerraunida) October 24, 2018 Una tristíssima notícia, la mort d'una gran dona que ens va transmetre força i esperança el passat 9 d'Octubre. Les seues paraules demanant declarar el feminisme Patrimoni de la Humanitat ens acompanyaran sempre.https://t.co/VoFNNSVxsH — PODEM. (@Podem_) October 24, 2018 Colpida per la notícia de la mort de Carmen Alborch. Una gran pèrdua. Una dona magnífica compromesa amb la política i la justícia social. Amiga i referent feminista que va obrir camí per la igualtat i els drets de les dones. El meu sentit condol a la seva família. pic.twitter.com/EnG41obwb4 — Francina Armengol (@F_Armengol) October 24, 2018 🔻Des de la @IntersindicalV volem donar el nostre condol pel traspàs de Carmen Alborch, una figura clau en la política valenciana i en la lluita feminista @SocialistesVal @ximopuig — Intersindical_Valen (@IntersindicalV) October 24, 2018 Una notícia molt molt trista, la mort de Carme Alborch. Com tantes persones, la trobaré molt a faltar. Ningú com ella per trencar sostres, animar i estimar. Una abraçada a la seua família i amigues i amics — Empar Marco (@emparmarco) October 24, 2018 Estimada companya Carmen, gràcies pel teu compromís vital amb el progrés, i pels teus passos ferms en el camí cap a una societat més igualitària entre homes i dones. Descansa en pau. pic.twitter.com/Oqrf4CyL4k — Joan Ribó (@joanribo) October 24, 2018 He sabut de la mort de Carmen Alborch per la menció i el record que ha demanat per ella la diputada @aescarp al faristol del @parlamentcat . Vaig conèixer-la i vaig gaudir de la seva sororitat, intel·ligència i simpatia. Descansi en pau! Les meves condolences a la seva família. — Laura Borràs 🎗 (@LauraBorras) October 24, 2018 Vam coincidir pocs mesos al Senat, però també va deixar rastre. Una gran pèrdua. https://t.co/VBBRnpnQlJ — Carles Mulet (@carlesmulet) October 24, 2018 Carmen Alborch:"La vida no es fácil, pero el ejercicio de la libertad siempre vale la pena". Gràcies pel teu treball incansable per la igualtat. Descansa en pau! pic.twitter.com/T5LGEkAtCF — Fran Ferri (@franferri_) October 24, 2018 Ha mort Carmen Alborch, valenciana, exministra de Cultura, feminista històrica. Descanse en pau. Una abraçada a la seua família i amics i als seus companys i companyes de @SocialistesVal. https://t.co/QbKhSv0TDT — Àngela Ballester (@_ABallester) October 24, 2018 Totes recordem el que va significar l’arribada de Carmen Alborch a la vida política. Ànims a la seva família i a la família socialista https://t.co/A6rY36kaA9 — Joan Mena Arca (@joanmena) October 24, 2018

Summary: S’ha mort Carme Alborch


El PDECat i JxCat han acordat que el president de la Crida i del grup parlamentari, Jordi Sànchez, la consellera Laura Borràs, la vice-presidenta del partit, Míriam Nogueras, i l’eurodiputat Ramon Tremosa encapçalin la llista de JxCat a les eleccions espanyoles del 28-A. D’aquesta manera, la consellera Laura Borràs, número dos, dirigirà el grup parlamentari. El primer lloc de la llista l’ocuparà de manera simbòlica Jordi Sànchez. El president Quim Torra ha mostrat a Twitter la seva satisfacció arran d’aquesta decisió: Molt content i satisfet. Endavant Jordi, Laura, Míriam i Ramon. Gràcies pel vostre compromís i a defensar i a exigir el dret a l’autodeterminació de Catalunya! Abraçades https://t.co/eP1fOPUQMh — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) March 10, 2019 El Consell Nacional del PDECat ha avalat que Nogueras i Tremosa ocupin aquests llocs de la candidatura després d’una entesa amb JxCat, cosa que ha desplaçat els dirigents del partit demòcrata Carles Campuzano i Jordi Xuclà. La relació amb el PDECat s’ha tensat les últimes hores perquè quadres territorials i de la direcció s’oposaven a acceptar que Sànchez i Borràs ocupessin les primeres posicions de la llista per Barcelona. Josep Rull i Jordi Turull encapçalaran les de Tarragona i Lleida. L’advocat Jaume Alonso-Cuevillas serà el número u a Girona i Lluís Puig serà el candidat al senat espanyol, seguit d’Hèctor López Bofill. El Consell Nacional del Partit Demòcrata també ha avalat que la consellera Elsa Artadi sigui la número dos de Quim Forn a les eleccions municipals de Barcelona, i la candidata del partit, Neus Munté, la número tres. El president de la formació, David Bonvehí, ha assegurat davant els mitjans de comunicació que el partit surt reforçat després d’aquests acords. Avui al matí el Consell Nacional del PDECat s’ha reunit d’urgència a l’hotel Hesperia Tower de l’Hospitalet de Llobregat (Baix Llobregat) per abordar els acords electorals amb Junts per Catalunya, aprovats amb el 76% dels vots favorables dels assistents. Carta conjunta de Sànchez, Turull, Rull i Forn Jordi Sànchez, Jordi Turull, Josep Rull i Joaquim Forn han assegurat que les seves candidatures ‘representen millor’ que cap altra el ‘esperit unitari i transversal de l’1-O’, encara que s’han ofert a ‘apartar-se’ si això serveix per a facilitar la unitat electoral amb ERC. En una carta escrita a la presó de Soto del Real, on romanen durant el judici contra el procés al Tribunal Suprem espanyol, Sànchez, Turull, Rull i Forn han exposat les raons per les quals han acceptat de ser candidats de JxCat aquest pròxim cicle electoral. ‘Ens presentem a les eleccions perquè volem continuar essent lleials al compromís social i polític al qual ens vam comprometre quan estàvem en el govern de Catalunya o al capdavant d’entitats sobiranistes’, hi argumenten. Tots quatre subratllen que es presenten com a candidats de JxCat perquè creuen que ‘és qui representa millor l’esperit unitari i transversal del Primer d’Octubre’, si bé puntualitzen que els hauria agradat una ‘candidatura conjunta de tot el sobiranisme’. ‘Estem convençuts que la unitat és encara avui la millor aposta per vèncer electoralment als adversaris de les llibertats nacionals i polítiques. Buscar i proposar aquesta concòrdia, trucar a les portes d’altres formacions sobiranistes i republicanes per instar-les a la unitat electoral, és i serà la nostra guia fins al final’, afirmen.

Summary: Laura Borràs presidirà Junts per Catalunya a Madrid


El secretari general d’Unió, Ramon Espadaler, ha fet una crida per articular una nova força catalanista de centre amb l’objectiu de presentar-se a les eleccions espanyoles. Vol que s’hi uneixin totes aquelles persones que han militat en altres partits i que veuen amb preocupació la situació actual del catalanisme polític al congrés que, segons ell, s’ha convertit en irrellevant. En funció de la resposta que rebi a aquesta proposta Unió decidirà si es presenta als comicis: ‘Som perfectament conscients de les dificultats que aquesta opció pugui quallar per qüestió de temps’, ha assenyalat Espadaler, que reconeix que si no és possible formular-la, es plantejaran si s’acaben presentant.

Summary: Unió vol construir un espai de centre a contrarellotge per presentar-se el 26-J


El Suprem espanyol té al cap el gran impacte internacional del judici contra el procés i és conscient de l’horitzó d’Estrasburg. Per això –després d’una instrucció denunciada per centenars de juristes que la consideren escandalosa, extraordinàriament polititzada i amb nombroses vulneracions flagrants de drets fonamentals– la sala que els jutjarà, presidida per Manuel Marchena, ha anat amb més cura en el tracte als presos. Hi ha hagut alguna concessió, però poca cosa més enllà de no portar-los cada dia a dinar d’un entrepà fred als calabossos de l’Audiència espanyola. Així i tot, la voluntat de cenyir-se al relat oficial de la violència i la rebel·lió desplegat ja per Llarena durant mesos i l’obsessió de deixar el judici vist per a sentència abans de la campanya de les eleccions del maig han fet que el Suprem hagi acabat jugant brut amb les defenses. En alguns casos de manera flagrant i en uns altres més dissimuladament. Guia del judici contra el procés: tot allò que cal saber-ne Poc temps per a les defenses La pressa per al judici ha precipitat les principals decisions del tribunal que vulneren el dret de preparar la defensa del judici en condicions òptimes. En una macrocausa com aquesta, amb dotze acusats, mig miler de testimonis acceptats i centenars i centenars de documents, els advocats només hauran disposat de deu dies entre l’assenyalament del judici i el començament, el 12 de febrer. De fet, quan els presos polítics van començar a ser traslladats a Soto del Real i a Alcalá Meco, el Suprem encara no havia confirmat públicament la data de començament. Els advocats han hagut de treballar a les presons espanyoles i en condicions precàries perquè els hi impedien de treballar amb ordinadors. Als presos no els han permès de sortir en llibertat provisional durant el judici per preparar millor la defensa. Culpabilització de les defenses Durant tota la fase de judici oral, que va començar amb la presentació dels escrits de les acusacions, els jutges de la sala del Suprem han acusat públicament les defenses de dilació, de voler allargar innecessàriament els tràmits fins que no comenci el judici. Durant mesos els advocats s’han trobat dificultats tècniques i tecnològiques per a poder accedir en condicions a la documentació del sumari, els han denegat un munt de diligències prèvies i s’ha deixat de banda documentació fonamental sobre intervencions dels Mossos l’1-O o sobre el paper de Jordi Cuixart i Jordi Sànchez el 20-S. L’actitud acusatòria envers la defensa arriba fins i tot a veure’s en un document del Consell General del Poder Judicial que forma part del dossier del govern espanyol per a intoxicar la premsa internacional. Hi culpabilitzen els advocats de l’endarreriment del començament del judici del 5 al 12 de febrer. Dos magistrats per a controlar els mitjans estrangers En aquest mateix dossier que les ambaixades espanyoles envien a la premsa europea, el govern espanyol també confirma que dos jutges del CGPJ ‘estaran disponibles per a proporcionar als periodistes aclariments sobre qüestions legals més complexes’. Val a dir que el departament de premsa del Suprem no ho va voler confirmar a VilaWeb fa uns quants dies. És una decisió més en la línia de controlar i mirar d’influir en la manera com s’explica al món aquest judici. Els observadors internacionals, vetats Un dels fets més escandalosos d’aquests dies previs és la decisió del tribunal de vetar els observadors internacionals. Argumenta que el fet que el judici sigui televisat ja en dóna prou publicitat. El Suprem segueix el criteri de la fiscalia i del govern espanyol, que no volien observadors a la sala. A més, el tribunal es riu del fet que haguessin demanat cinc places per a observadors internacionals perquè ‘amb l’emissió qualsevol ciutadà en serà observador’. Amnistia Internacional era una de les organitzacions que havia demanat de fer d’observador internacional i va explicar que per a poder accedir a la sala hauria de fer cua des de primera hora del matí per a mirar de tenir sort i poder-hi ser present de públic. També ho havien demanat Internacional Trial Watch, la Federació Internacional per als Drets Humans, que aplega 184 organitzacions estatals; EuroMed Rights, amb més de vuitanta organitzacions; Front Line Defenders, Premi de Drets Humans de l’ONU el 2018; l’American Bar Association, amb més de 400.000 membres als EUA; i també Fair Trials, l’associació Antigone, l’Associació d’Advocats Europeus Demòcrates, l’Associació Europea d’Advocats per la Democràcia i els Drets Humans, el Comitè de Juristes pels Drets Humans, el Centre d’Estudis Legals i Socials, i la Confederació Magrebina d’Organitzacions pels Drets Humans. Jornades de 10.00 a 18.00 cada dia, ampliables al dilluns i el divendres i fins i tot el dissabte. Un dels propòsits del Tribunal Suprem és de deixar vist per a sentència el judici abans del maig. La campanya de les eleccions començarà el dia 10. Això fa que hi hagi escassament tres mesos per a fer tota la vista oral del judici. D’entrada començarà amb sessions de dimarts a dijous, de les deu del matí a les sis de la tarda, amb una hora i mitja per a dinar. Però el Suprem ja ha anat filtrant a alguns mitjans que això podria canviar a mig judici. Si la primera fase, la de declaració dels acusats, s’allarga massa, el ritme s’accelerarà, de manera que el dilluns, el divendres i fins i tot el dissabte també hi haurà sessions. El pla inicial ja té implicacions molt negatives per als presos i les famílies. D’entrada el judici serà a Madrid i no a Barcelona, tal com les defenses demanaven invocant el dret fonamental del jutge natural predeterminat per llei, un dret vulnerat també. Perjudicis als familiars Que es faci a Madrid i durant tantes setmanes significa un trasbals per a les famílies dels presos. El règim penitenciari els permet dues comunicacions especials mensuals, però sempre entre setmana, de manera que amb el judici pel mig només podran ser el dilluns. O el divendres, tot i que els advocats també hauran d’aprofitar com puguin el poc temps que els restarà per a treballar l’estratègia de defensa amb els presos. Els familiars només disposaran de dos llocs per a cada acusat a la sala de vistes del tribunal. Si les sessions s’ampliessin al dilluns i al divendres, se’n ressentirien tant les famílies com els advocats. Entre la por i l’esperança escèptica: així viuen els familiars els dies previs al judici Les condicions del trasllat I també se’n ressentirien els presos. Perquè cada dia de vista oral serà un trasbals per a ells: Hauran de ser traslladats diàriament, a primera hora del matí, de la presó de Soto del Real (els homes) i Alcalá Meco (les dones) durant més d’una hora fins al Tribunal Suprem. Durant el trajecte aniran en furgons de la Guàrdia Civil, emmanillats (en trasllats anteriors alguns dels presos van denunciar el fet que anessin sense cinturó de seguretat). Quan s’acabi la vista tornaran a la presó, on arribaran passada l’hora de sopar. L’endemà s’hauran de tornar a llevar d’hora per tornar a fer el trasllat. El refús de les principals proves i testimonis de les defenses De la fiscalia, de l’advocacia de l’estat espanyol i del partit d’extrema dreta Vox, els set magistrats presidits per Manuel Marchena han acceptat gairebé tots els testimonis i proves proposats. En canvi, de les defenses, han desestimat mig centenar de testimonis, alguns dels quals fonamentals, i moltes pericials i proves documentals que ajudarien a ensorrar el relat de l’acusació. El Suprem vol lligar de mans i peus les defenses dels presos polítics al judici

Summary: Vuit exemples del joc brut del Suprem al començament del judici contra el procés


El 30 de setembre de 2012, la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals va executar la reducció de canals i va posar fi al canal 3XL, l’opció de TV3 per al públic juvenil, i va relegar a internet el canal de ràdio de música i cultura emergent iCat FM. La decisió es va argumentar pel context de retallades pressupostàries i l’estalvi d’aquell moviment es va xifrar en 12,4 milions d’euros. Després de cinc d’anys d’emissió exclusiva per internet, el setembre del 2017, iCat va tornar a emetre per la freqüència d’FM. Per contra, el canal 3XL no s’ha recuperat mai i els continguts per a adolescents en català pràcticament han desaparegut del panorama mediàtic. En origen, el 3XL no era un canal, sinó un programa contenidor de sèries i altres continguts nascut el 2000. Inicialment, s’anomenava 3XL.net, mostra de l’opció per internet com un espai per a expandir allò que passava a la televisió. Aquesta filosofia es va mantenir quan l’any 2010 va esdevenir un canal propi que compartia freqüència amb el Super3, orientat a un públic infantil. Gràcies a la tecnologia TDT es van poder emetre més cadenes. El canal 33, dedicat a continguts culturals, va passar a emetre tot el dia i la seva franja horària la va ocupar el 3XL. El 2012, el 33 va tornar a compartir freqüència amb el Super3 i el 3XL va desaparèixer només dos anys després. Raül Tidor, que va ser l’editor del 3XL durant els dos anys que va durar, defineix l’aposta com ‘un espai de trobada en català que fos referent pels joves i combinés una tria molt acurada de producció aliena i pròpia de qualitat’. Ara la situació és radicalment diferent. D’una banda, el canal Super3 ha anat perdent audiència gradualment i el mes d’octubre va marcar un mínim històric d’audiència, amb el 0,5% de share. Cal tenir en compte, però, que els programes també són disponibles a internet, on tenen més recorregut. De l’altra banda, el buit del 3XL ha fet que els adolescents hagin perdut un canal de referència i els continguts pensats per a ells s’han diluït en els programes de TV3, que per la seva naturalesa generalista també ha d’agradar el públic adult. Tal com explica el director de TV3, Vicent Sanchis, actualment les principals opcions en aquest sentit són les sèries del dilluns a la nit, com ‘Merlí’ i ‘Les de l’hoquei’, i com ho va ser en el seu moment ‘Polseres vermelles’. A banda de la ficció, Sanchis apunta que els joves també s’interessen per programes que, tot i no estar pensats únicament per a ells, són ‘més trencadors i tenen un llenguatge diferent del que consumeixen els adults’. D’aquests, esmenta ‘Està passant’, ‘Natura sàvia’, ‘Bricoheroes’ i ‘Polònia’. Entrevista a Marta Vivet i Marta Grau, guionistes de ‘Les de l’hoquei’: ‘Volíem fer la sèrie que ens hauria agradat veure d’adolescents’ Malgrat tot, Sanchis nega que aquest públic estigui desatès i defensa que, per a TV3, el contacte amb l’audiència que va dels dos anys als dotze i la que va dels dotze als vint-i-cinc és prioritari. ‘Quan preparem programes sempre pensem en aquestes franges, igual que pensem com arribar a la gent que té el castellà o altres idiomes com a ús habitual i que consumeixen altres televisions’, diu. La dificultat és trobar la fórmula concreta per a connectar amb l’audiència juvenil. Segons Tidor, la clau és oferir programes i sèries sobre qüestions que interessin els joves i fer-ho amb un discurs que hi connecti. ‘No pots fer classes magistrals, un dels punts forts dels youtubers és connectar de tu a tu amb la gent que els mira’, afegeix. Aquesta temporada, TV3 ha fet una opció diferent amb ‘Bricoheroes’, un programa presentat pels còmics Jaïr Domínguez i Peyu que només s’emet a YouTube i a la plataforma TV3 a la carta. ‘Amb aquestes apostes entrem en un àmbit amb un consum diferent. Pot funcionar molt bé, però no és un consum immediat, sinó espaiat en el temps’, diu Sanchis. Ho diferencia de l’audiència de la televisió convencional, ‘que saps que aquella hora 500.000 persones miraran la televisió’, fet que també influeix en la recaptació publicitària. Un altre exemple de continguts que escapa de la televisió convencional és el programa ‘Adolescents iCat’, presentat pel periodista Roger Carandell i els instagramers Juliana Canet i Joan Grivé. Tot i ser un programa de ràdio, des d’un començament comparteix l’emissió amb YouTube i fa poc ha començat a emetre’s també al canal 33 el dissabte i el diumenge. Els efectes del tancament del 3XL Malgrat aquests exemples, és evident que les hores de continguts audiovisuals en català pensats específicament per a joves han caigut en picat, cosa que afecta l’ús del català entre els adolescents. ‘En el seu moment, el 3XL va ser innovador, el fet que es tanqués va ser un pas enrere del qual encara no ens hem recuperat.’ Són paraules d’Òscar Escuder, president de Plataforma per la Llengua, que també lamenta que els nous hàbits de consum audiovisual que han arribat de la mà de plataformes com Netflix i HBO han exclòs encara més el català. Un dels testimonis directes de l’efecte que la programació juvenil en català tenia en la salut de la llengua és Marc Zanni, la veu en català de Son Goku i altres personatges, com en Ramna, el pare d’en Shin Chan i el protagonista de ‘Slam Dunk’, Hanamichi Sakuragi. L’emissió de ‘Bola de drac’ va ser prèvia a l’aparició del 3XL –es va emetre per primera vegada el 1990–, però l’èxit entre els espectadors va ser tan important que va obrir TV3 a l’anime (dibuixos animats japonesos basats en els còmics manga), fent-lo la columna vertebral del 3XL durant la primera dècada del segle XX. ‘Amb “Bola de drac” TV3 va aconseguir que gent que mai no parlava català l’acabés entenent. A mi em picaven la cresta perquè el català que fèiem servir fos correcte, perquè hi havia molta gent que no mirava mai TV3, però mirava “Bola de drac” i calia fer-ho bé’, explica Zanni. Després de ‘Bola de drac’, TV3 va emetre grans èxits, com ‘Doraemon’, ‘One piece’, ‘Inuyasha’, ‘Slam Dunk’, ‘Sakura, la caçadora de cartes’, ‘Sailor moon’, ‘Shin Chan’ i el ‘Detectiu Conan’. Un altre dels efectes de l’opció de TV3 per l’anime és l’èxit del Saló del Manga de Barcelona, que va esdevenir una de les principals fires europees dedicada a aquest sector cultural. Gairebé trenta anys després de la primera emissió de ‘Bola de drac’, Zanni constata amb cruesa que ‘avui dia l’anime en català és mort’. ‘Només aguanten “Doraemon”, “Shin Chan” i el “Detectiu Conan”. TV3 ha prioritzat l’animació americana i europea, que és més barata perquè els japonesos consideren que el seu producte és el millor del món, i el cobren com a tal’, diu. El director de TV3 reconeix que l’anime ha quedat fora de l’abast de la televisió pública catalana i ho atribueix a l’aparició de canals infantils i juvenils d’abast estatal com Clan, Boing i Disney Channel. ‘Ells tenen un potencial d’audiència molt superior i més recursos. A més, abans et podies posar d’acord amb TVE perquè ells compraven els drets en castellà i nosaltres en català, però ara compren els drets per a tot el territori estatal i, fins i tot, en català, tot i que molts cops no l’emeten així’, diu Sanchis. La derivada econòmica del tancament del 3XL és la destrucció de llocs de feina de la indústria de doblatge català, tenint en compte que les sèries d’anime tenen molts capítols i donaven feina a molta gent. ‘El doblatge en català era el més fort de l’estat, en castellà no hi havia tants productes a doblar’, diu Zanni, que explica que quan el 3XL va tancar molts actors de doblatge van provar de reciclar-se fent doblatge en castellà, però alguns van haver de deixar la professió perquè el mercat en castellà no va poder absorbir tanta gent. Segons Zanni, actualment qui opta per l’anime és Netflix, que inverteix en les últimes novetats, però no les emet en català. Pot tornar el 3XL? El bon record que van deixar els dotze anys d’emissió del 3XL, primer com a contenidor de programes juvenils i després com a canal, fa que recurrentment hi hagi qui demana de rescatar el projecte, però hi ha dos problemes que en frenen el retorn. El primer és l’econòmic, atès que més programació implica més recursos. El segon és poder trobar l’espai per a fer un canal infantil i juvenil sense fer desaparèixer el canal 33. En aquest sentit, Sanchis revela contactes per a trobar una solució imaginativa: ‘Mirem amb la FORTA (Federació d’Organismes de Ràdio i Televisió Autonòmics), sobretot amb ETB, si podríem fer un canal infantil-juvenil sense la franja del canal 33 a plataformes com Movistar.’ Amb tot, Sanchis avisa que és difícil que la idea es concreti perquè gairebé tota la programació d’aquest canal seria aliena: ‘Accedir a aquests continguts ja és difícil, perquè els millors productes se’ls emporta la competència, que tenen molts més recursos i un munt de professionals atents a tot l’anime i dibuixos animats que es fan al món i en compren. I després, cal poder pagar-la. Ens queixem que treballem amb una fragilitat enorme a TV3, d’on traus diners per a altres canals?’ Una altra opció per a acostar els continguts en català als joves són els acords de TV3 amb plataformes com Netflix –on hi ha sèries com ‘Merlí’, ‘Benvinguts a la família’ i ‘Les de l’hoquei’– i Movistar, que ha coproduït l’spin–off de ‘Merlí’, protagonitzat pel personatge d’en Pol Rubio. Aquesta oportunitat, que es va obrir perquè al principi Netflix Espanya no produïa gaires continguts propis, es comença a tancar per l’increment de produccions pròpies, fet que els fa interessar-se menys per les sèries de TV3. Una televisió del segle XX que competeix al segle XXI En el fons, segons Sanchis, el gran problema de TV3 ‘és que té una estructura pensada al segle XX, però competeix al segle XXI’. Però canviar el model és complicat. ‘Tenim totes les virtuts d’una televisió pública, però també molts inconvenients’, diu Sanchis, que veu les privades més àgils per a adaptar-se. Raül Tidor és optimista, tot i les dificultats, i recorda que el 3XL el va impulsar un nucli de gent molt reduït però amb una visió clara d’allò que volien fer. Per a ell, la clau és combinar ‘la voluntat de fer alguna cosa, el full de ruta per a fer-lo que s’ajusti a aquell moment i els recursos necessaris per a fer-lo’. I afegeix: ‘Essent permeables al context social i tecnològic que vivim ara, sí que es podrien fer apostes per a gent jove.’ Sanchis considera que la TV3 del futur hauria de revisar ‘algunes prioritats o herències’ per a poder ser més àgil i mutant. ‘Són aspectes que, quan hi haja un nou canvi al consell de govern, s’han de considerar prioritaris. El problema és que hem de començar a definir la televisió del segle XXI quan ja fa dues dècades que va començar, fem tard’, lamenta.

Summary: Set anys sense el 3XL: Una generació d’adolescents orfes de televisió en català


Donald Trump no pot blocar usuaris crítics a Twitter perquè utilitza la xarxa social per parlar d’afers oficials dels Estats Units. Un tribunal nord-americà ha obert una via nova sobre l’ús de les xarxes socials pels polítics, alguns avesats a blocar crítiques que els fan usuaris de les xarxes. Segons que explica The New York Times, la sentència pot tenir conseqüències a la constitució dels Estats Units, concretament obrint la porta per a modificar-ne la primera esmena. La sentència del tribunal d’apel·lació diu que Trump no pot excloure ciutadans nord-americans de la lectura de les seves publicacions. A la demanda, van argumentar que el blocatge selectiu de Trump pel fet d’expressar opinions crítiques és una discriminació inconstitucional. L’equip jurídic de Trump va contraargumentar assegurant que és un compte personal i que el molestaven que el critiquessin i se’n befessin. ‘Concloem que les proves de la naturalesa oficial del compte són aclaparadores. També concloem que, una vegada el president hagi triat una plataforma i hagi obert el seu espai interactiu a milions d’usuaris i participants, no pot excloure’n selectivament aquells amb qui no està d’acord’, ha sentenciat el tribunal. Kelly Laco, portaveu del Departament de Justícia, ha dit: ‘Estem decebuts amb la decisió del tribunal i explorem quins passos podem fer. Com vam argumentar, la decisió del president Trump de blocar els usuaris del seu compte personal de Twitter no viola la primera esmena.’ En canvi, la sentència ha satisfet els demandants. ‘La decisió garantirà que la gent no sigui exclosa d’aquests fòrums simplement pels seus punts de vista i que els funcionaris públics no transformin aquests espais digitals en càmeres de ressonància’, ha dit Jameel Jaffer, director del Knight First Amendement Institute de la Universitat de Columbia i representant d’un grup d’usuaris blocats per Trump. ‘Ajudarà a garantir la integritat i la vitalitat dels espais digitals, cada vegada més importants per a la nostra democràcia’, ha afegit. La sentència és pionera i obre un debat sobre l’ús de Twitter que fan els polítics, especialment els que tenen responsabilitats institucionals. Als Estats Units, fins i tot pot fer modificar la constitució per a adaptar-la a les transformacions que han originat les xarxes socials a la vida pública.

Summary: Una sentència pionera prohibeix a Trump de blocar usuaris crítics a Twitter


Ingredients: (per a quatre persones) 1 col grossa 4 patates grosses vermelles 4 talls de cansalada viada fineta 4 grans d’alls 4 botifarrons de ceba i pinyons oli i sal Elaboració: Bullim les fulles de col amb aigua i sal uns deu minuts i després hi afegim les patates tallades a trossos. Quan tot sigui cuit, ho escorrem i trinxem, però sense que arribi a ser com un puré. En una paella posem oli i sofregim els alls a trossets. Els reservem. Després, enrossim la cansalada. També la reservem. Sofregim la verdura. Passem els botifarrons oberts per una altra paella, perquè el trinxat no s’enfosqueixi. Emplatem el trinxat i per sobre hi posem la rosta, el botifarró i els trossets d’all pel voltant.

Summary: Trinxat de col amb rosta i botifarró


El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, ha cancel·lat el viatge oficial que tenia previst fer el divendres a Tallín (Estònia) per a participar a la cimera informal de la Unió Europea, segons que han informat fonts de La Moncloa, que apunten que Rajoy seguirà des de Madrid els esdeveniments de cara a la data de l’1-O i presidirà també la reunió del Consell de Ministres de divendres. El viatge a Tallín havia de culminar una setmana de contactes internacionals del president espanyol i implica un canvi de criteri del seu equip, que inicialment havia apuntat que la seva presència no era indispensable en les jornades immediatament anteriors al referèndum. Segons fonts de La Moncloa, Rajoy ja ha parlat amb el primer ministre d’Estònia per disculpar la seva presència. Les mateixes fonts destaquen que es tracta d’ua cimera informal i de caràcter deliberatiu on no es prendrà cap acord. “‘decidit que la seva presencia no és indispensable, apunten.

Summary: L’1-O obliga Rajoy a suspendre la seva presència a la cimera de la UE


Stop Mare Mortum ha presentat aquest dimecres una denúncia contra el govern espanyol per incomplir les quotes d’admissió de refugiats en el marc del programa de reubicació de persones que van arribar a les costes de Grècia. D’acord amb les darreres dades oficials presentades per la Comissió Europea el passat 6 de setembre, i quan faltaven 20 dies per finalitzar el termini, l’Estat només havia acollit 1.257 persones, el que per l’entitat es posa de manifest “la seva falta de voluntat política i un incompliment greu de les obligacions internacionals que l’Estat ha contret amb la UE”. El passat 24 d’abril Stop Mare Mortum, amb el suport de l’Associació Catalana de Defensa dels Drets Humans, va presentar una sol·licitud de requeriment demanant formalment al govern espanyol el compliment de les obligacions citades, a la qual el govern no ha respost en el termini previst legalment. Davant d’aquest silenci administratiu, l’entitat ha presentat la denúncia davant el Tribunal Suprem per obligar l’Estat a respectar els seus compromisos internacionals i els Drets Fonamentals de les persones refugiades. En concret es sol·licita que la justícia “ordeni al govern d’Espanya que acompleixi immediatament i amb caràcter urgent les seves obligacions de reubicació de les persones” a les que s’havia compromès a rebre. També es demana al Suprem, mitjançant dues mesures cautelars, que no s’esperi a la resolució d’aquest recurs contenciós administratiu per que es produeixi aquesta reubicació, amb unes mesures “que s’adoptin sense escoltar a l’altre part per raó de la concurrència de circumstàncies d’especial urgència en el present. Alhora, i com han denunciat ACNUR i l’enviat especial de Nacions Unides a Grècia, aquest incompliment agreuja la situació a Grècia i Itàlia i condemna les persones refugiades a viure en “condicions inhumanes, amb desabastiment alimentari i falta d’infraestructura sanitària” i en unes situacions “reconegudes d’explotació sexual a menors i matrimonis forçats per tal de sortir de la misèria”.

Summary: Stop Mare Mortum denuncia el govern espanyol per incomplir les quotes d’admissió de refugiats