Mireia Vehí (1985) és una sociòloga nascuda a Vilafant, resident a Barcelona i cap de llista de la CUP a les eleccions espanyoles de diumenge. Ja va ser diputada al Parlament de Catalunya (2016-2018). En aquesta entrevista explica per què, per primera vegada, la CUP ha decidit d’anar a Madrid, i l’estratègia que seguiran al congrés espanyol. Vehí va rebre VilaWeb ahir a la seu nacional del partit, a Barcelona. —Per què ara aneu al congrés espanyol i abans no? —Per la situació d’excepcionalitat evident que hi ha. I pel paper que han estat fent els partits catalans, tant els independentistes com els comuns. Perquè nosaltres pensem que ni el PSOE és la solució ni aconseguirem el referèndum pactat encara que tinguem tots els diputats dels Països Catalans. Entenem que a Madrid s’hi ha d’anar a fer de hackers. A contribuir que no es tanqui per dalt allò que la gent obre per baix. I a aixecar les vergonyes de la corrupció, de la monarquia, de l’Íbex 35. La nostra tesi és que Espanya no serà governable fins que a Catalunya no hi hagi una situació democràtica. I per això té sentit contribuir a la ingovernabilitat de les institucions a Madrid. —Per què dieu que Espanya serà ingovernable fins que a Catalunya no hi hagi una situació democràtica? Pactaran PP i PSOE. I es quedaran tan amples. Tampoc es pot blocar res. —No és una qüestió de blocatge parlamentari. És una qüestió política i de règim. Hi ha una reconfiguració de l’estat espanyol. El 15-M obre una escletxa contra la legitimitat de l’estat. El PP cau per casos de corrupció, casos que no s’han resolt. I l’operació d’estat de PSOE i Sánchez tampoc no els funciona. I sí, que creiem que Catalunya és un dels elements que fan que tot això no els funcioni. —Quina crítica faríeu als altres partits independentistes? —Que dues setmanes de mobilitzacions han fet més que dos anys de govern efectiu. Per això diem que el seu paper tampoc hi ha contribuït a gaire. Ni regalar-li la investidura, ni no regalar-li-la, però després fer la política que s’ha fet des de la Conselleria d’Interior. —Durant anys, l’esquerra abertzale anava al congrés espanyol, guanyava escons i ja no hi anava més. Els deixava buits. Ho faríeu? —Quan hi arribem, mesurarem quin joc podem fer. Però segur que l’estratègia a Madrid implica fer visible que no hi pot haver normalitat democràtica. I d’entrada sabem que l’aventura al congrés té un recorregut limitat. Tampoc no pensem que hàgim de destinar tot el pes de la nostra intel·ligència col·lectiva a què fer al congrés espanyol. És un camp de batalla més. Per nosaltres, el pes és aquí, al Parlament de Catalunya i als ajuntaments. Per nosaltres, a Catalunya ha d’haver-hi eleccions ara, a començament d’any. Aquest govern no s’aguanta per enlloc. I n’ha de sortir un govern fort que defensi la gent, en termes de repressió i de dret. Un govern que tingui la capacitat d’interpel·lar la comunitat internacional perquè posi taula de negociació. —Comenteu la frase: ‘Això no tracta d’independència, tracta de democràcia’. —Per nosaltres, sí que tracta d’independència. Nosaltres tenim un projecte independentista. Feminista, socialista, anticapitalista. I pensem que la independència és la solució política més eficient a la crisi de règim i econòmica. Mireu els joves al carrer d’aquests dies. Us diuen que no veuen futur, feina, casa, ni uns estudis universitaris que no podran pagar-se. En aquest sentit diem que no és cosa d’independència i prou. Certament. Però és precisament la independència, que permet encarar l’impeachment al règim. I recuperar la sobirania. —Otegi em deia que no veia la revolució comunista. Veia la revolució dels catalans. I que no entenia la crítica que deia que era un procés encapçalat per la burgesia, si resultava que a la presó també hi havia els burgesos de Convergència. Era un Otegi obert a acceptar la contribució de la dreta. —L’esquerra independentista ha generat una aliança en un moment determinat amb la dreta catalana per a exercir el dret a l’autodeterminació. I penso que el resultat és positiu. Una altra cosa és veure que aquí no hem tingut estat, i per tant, el poder polític, militar i judicial, és a Madrid. Però això no vol dir que no hi hagi gent aquí que formi part de l’aparell d’estat. I burgesia de l’aparell d’estat. Hi són. —El grup Planeta, el grup Godó i la Caixa. —O el senyor Artur Mas i Jordi Pujol. Pujol ha estat un home d’estat. Passa que aquí hi ha hagut una insubordinació dels espais polítics que els havien de substituir. Això ha passat. Però fixeu-vos en el Primer d’Octubre. Se’n van les empreses de la burgesia catalana. Amb excepcions, el poder econòmic fort és unionista, monàrquic i conservador. Això desmenteix la idea que això del procés és la burgesia. —La batalla a Urquinaona em va fer veure una cosa. La CUP ja no són els joves. —Ha! Ens hem fet grans! A Urquinaona hi havia gent molt joveneta, que no es polititza com ho vam fer nosaltres. És potentíssim i molt profund, i despleguen un espai comú, un lloc comú, que diu Marina Garcés, on juga Instagram, Facebook, Twitter. Jo em vaig polititzar a la universitat, a la UAB, a l’assemblea de Polítiques i Sociologia i envoltada de llibres i gent més gran que t’ensenya. Aquests s’han polititzat a hòsties. Hi ha un element que ni l’estat espanyol, ni Marlaska ni Buch no analitzen bé: els xavals fan un trencament emocional amb les estructures de l’estat i del poder. I això no és menor. Si tu no em garanteixes ni feina, ni casa, ni futur econòmic, ni democràtic, i l’única cosa que fas és picar-me a mi i a la meva gent… Ui, aleshores. —Urquinaona ha estat exemple d’espontaneïtat, més propi de l’anarquisme que no del marxisme. —Aquests dies han connectat amb el background autònom i llibertari d’aquesta ciutat i d’aquest país. Som país d’anarquisme i comunisme llibertari. Aquesta generació d’Urquinaona són els néts dels qui hi ha a les cunetes. Connexió directa en termes de memòria històrica. Quan l’aeroport es va ocupar i se’n van tallar tots els accessos, jo vaig anar-hi a peu. Jo, i milers! Ningú donava ordres, algú va tenir la idea, i algú altre, també. Intel·ligència col·lectiva i endavant. Per això és viable continuar desplegant una estratègia de desobediència civil en massa. Aquest país, col·lectivament, s’ha fet molt intel·ligent. —La CUP vol tornar a fer un referèndum o aplicar el resultat del que ja es va fer? —La CUP pensa que el referèndum que es va fer no té legitimitat democràtica i institucional en ús. Ara, el mandat democràtic potser és menys democràtic, però molt més profund. Molt més. El mandat del Primer d’Octubre per nosaltres és que la desobediència civil col·lectiva i multitudinària serveix. I que serveix davant un estat que reprimeix però també d’un govern de la Generalitat que no acaba de tenir un paper de defensa de la gent, amb valentia. I que l’horitzontalitat és imprescindible perquè la repressió de l’estat escapça cúpules. Per això nosaltres hem d’anar a obrir per baix. —Però com s’hi arriba a la independència: via referèndum? Via eleccions? —Nosaltres creiem que l’estat no seurà a negociar. No compartim la tesi d’ERC en absolut. Cap govern que surti del 10-N no s’asseurà a negociar. Només si desbordem l’estat, posarà un referèndum, o el dispositiu que sigui de resolució democràtica (perquè sí que pensem que això s’ha de decidir col·lectivament). Com el desbordem? Amb desobediència civil en massa, continuada, i desplegada. I que vagi més enllà dels Països Catalans. Ha d’arribar fins a l’estat espanyol. Perquè hi ha una crisi econòmica damunt la taula. —Què voleu dir? Que calen focus a Castella, Andalusia, etc.? —Vol dir que nosaltres soles no desbordarem l’estat espanyol. Hem de poder connectar amb la idea que la independència és la nostra proposta com a país, i que també contribueix a democratitzar l’estat i el sud d’Europa. L’estat espanyol és un problema per als catalans, però també per als andalusos, castellans i gallecs. És un problema per a tothom. La nostra feina és desbordar des de Catalunya, tornar la iniciativa política aquí, fer unes eleccions de la qual surti un govern que defensi la seva gent. I en tercer lloc, apel·lar a la comunitat internacional. Per nosaltres l’estat espanyol no és un interlocutor vàlid. Només té una resposta repressiva. Nosaltres hem d’aconseguir interpel·lar la comunitat internacional. La UE? No. La UE no mourà ni un dit. Llevat que tallis el flux de capital i que hi perdi diners. I que baixi l’euro. S’ha d’anar jugant amb el que tenim. —I què tenim? —Pressió de carrer, intentar construir un govern fort aquí i jugar la carta internacional. —Molta gent sap qui és la vostra mare, batllessa del PSC a Vilafan. Però i el vostre pare? No en parla mai ningú, del vostre pare. —Mon pare no hi és. Va morir el 2013. Mon pare era sots-inspector de la guàrdia urbana de Figueres. Independentista, comunista i republicà convençut. Escriptor de novel·la negra. Agustí Vehí. Va guanyar el concurs de novel·la negra Crims de Tinta. Jo sóc superfan de la novel·la negra. I si és en català, més. Hi ha gent que escriu increïblement bé, aquí. A vegades hi penso, en mon pare. Què diria que la seva filla fos diputada al parlament per la CUP? Contentíssim amb la possibilitat de la independència, estaria. Tenia una banderassa allà a Ponts de Molins. Una estelada que anava canviant. Es preocupava d’anar-la mantenint. Parlo de l’Alt Empordà. On tothom és independentista. —Teniu germans? —Sóc la gran. Els germans són músics. Toquen junts, ara. Van estar al Barcelona Acció Musical (BAM). Han tret un disc. North State, es diuen. I el disc, Before the silence. A casa meva hi ha la tradició de la música i els artistes i la tradició de la política. Política en sentit ampli. —La darrera és fàcil: per què han de votar la CUP? —Si VilaWeb em dóna espai, no l’aprofitaré per demanar el vot. L’aprofito per dir que el carrer és l’única via que tenim. El que serveix més, més, més de tot, és ser al carrer i continuar amb l’estratègia de desobediència civil multitudinària. Això sí que és útil.

Summary: Mireia Vehí: ‘Dues setmanes de mobilitzacions han fet més que dos anys de govern efectiu’


El passat cap de setmana es creava el Partit Demòcrata Català, presentat com el partit successor de Convergència. En una dècada s’han viscut grans canvis que han sacsejat la política catalana, passant de la defensa d’un Estatut que havia de ser l’encaix a l’estat durant vint anys més, a un procés d’independència que ha suposat el trencament de CiU i l’ha portat a una candidatura que ha acabat facilitant un govern amb ERC, un fet que hagués semblat inversenblant deu anys enrere. Els esdeveniments en la política catalana i en aquest partit han suposat també un gran canvi en el perfil dels votants de la formació que durant més anys ha governat Catalunya. De l’hegemonia a l’incertesa. El 21 de maig es va celebrar el “Súperdissabte”, on els militants de CDC van decidir la creació d’una nova formació política. La xifra de 26.000 militants, dels quals 15.019 estaven al corrent de pagament i van tenir dret a vot, contrastava ja d’entrada amb els 50.000 militants que teoricament CDC tenia el 2009. CDC va estar vint-i-tres anys al capdavant del govern, amb una clara hegemonia en la política catalana que va durar fins el 2003, quan arriba Pasqual Maragall a la presidencia de la Generalitat. Després de dos tripartits, CiU aconsegueix recuperar la presidencia de la Generalitat, però el fet d’assolir 62 escons en coalició amb ERC, el trencament amb Unió i que, salvant les distancies, en les úniques eleccions en que s’ha presentat en solitari (eleccions espanyoles de 2015 i 2016) hagi estat quarta força en vots a Catalunya, obre un futur incert per la formació. Cal tenir en compte, a més, que des de la confessió de Jordi Pujol l’estiu de 2014, CDC no s’ha presentat en solitari a les eleccions al Parlament i per tant el suport que obtindria CDC o la nova formació, el Partit Demòcrata Català, és encara una incognita. És cert tanmateix que el descens encara més pronunciat del PSC, ha permès a CiU obtenir uns resultats històrics i ser la força més votada en les eleccions municipals de 2011 i 2015, tot i perdre vots respecte altres eleccions municipals. Els resultats així han permès als convergents assumir l’alcaldia de la capital (2011-2015) o la de Girona, que havia estat en mans dels socialistes des de 1979. Del centre-dreta catalanista a l’independentisme transversal. El pas de CiU al Partit Demòcrata Català ha suposat també el pas del liberalisme de CDC i la democràcia cristiana de UDC a una definició transversal del nou partit com a ‘demòcrata, catalanista, independentista, europeista i humanista’. Aquest canvi en gran partit s’explica en la transformació del votant convergent, tal com ens mostren les dades del CEO de 2006 i 2016. A l’hora de fer aquest anàlisi cal aclarir, però, que la identificació dels votants com a liberals és mínima, sent superat per etiquetes com independentistes, nacionalistes, progressistes o socialdemòcrates. Si observem el posicionament en l’eix esquerra-dreta podem observar que el 2006 CiU era un partit principalment de centre, amb un terç dels votants de centre-dreta o dreta i un percentatge menor de votant situats a l’esquerra. En canvi el 2016 els votants ubicats en l’esquerra o centre-esquerra superen els que es situen al centre-dreta o més enllà. Dificilment podem definir els votants del PDC com de centre-dreta. I per això no es d’estranyar l’aparició d’un sector més socialdemòcrata, així com que l’augment del pes de l’esquerra hagi provocat la necessitat de crear un nou partit que finalitzi amb la imatge de CDC com la ‘dreta catalana’. Un partit més envellit Un segon fet a destacar és l’envelliment del votant del partit. Si el 2006, segons les dades del CEO, sis de cada deu votants de CiU eren majors de 50 anys, aquesta xifra arriba fins el 73% aquest 2016. El partit sembla haver mantingut un electorat fidel però no ha estat capaç d’atreure amb força els catalans més joves. Amb aquestes dades no sorprèn tampoc la candidatura de coordinador organitzatiu i coordinadora general de David Bonvehí (del 1979) i Marta Pascal (1983), ex presidenta de la JNC, respectivament. No sorprèn perquè aquesta candidatura pot suposar una renovació de les cares del partit i pot ajudar a atreure un votant de menys edat. Un partit molt més independentista El gran canvi a CDC, però, s’ha produït en la preferència de model territorial. Si el 2006 la majoria de votants eren partidaris d’un estat federal, amb un petit percentatge d’independentistes, el 2016 gairebé tres quarts elegeixen l’estat independent com el millor encaix per a Catalunya. A més, un 90% considera l’actual autonomia com a insuficient. Si es fa una pregunta dicotomica entre una posició a favor o en contra de la independència, el percentatge de partidaris puja fins el 88% de favorables. En canvi, el 2006, segons el sondeig de l’ICPS, havia un 54% de votants de CiU a favor de la independència per un 35% en desacord. Un percentatge gens menyspreable però molt lluny del perfil actual del votant. Aquests canvis i el procés independentista ha provocat també un augment clar dels votants que es consideren “només catalans” dins de CDC, passant de ser el 30% el 2006 a un 57% aquest 2016. En canvi els que es senten tan espanyols com catalans han disminuit del 30% al 9% actual. L’assumpció del sobiranisme ha provocat que gairebé dos terços dels votants convergents considerin ara les eleccions al Parlament de Catalunya com les eleccions més importants, quan fa un dècada aquest percentatge no arribava al 50%. L’envit de recuperar el vot metropolità La nova etapa convergent també ha posat fi al conegut com a vot dual, o sigui votar a CiU a les eleccions autonomiques i un dels dos grans partit estatals a les eleccions espanyoles. L’any 2006 un 17% dels votants del PP a les espanyoles es decantava per CiU a les autonomiques, així com un 13% del PSC. En canvi el 2016 aquest tansvàs de vot és inexistent entre JxSí i PSC o PP. Encara que si que trobem un transvassament de vots de JxSí del 12% cap a En Comú Podem a les espanyoles. Si comparem els resultats de CiU a les eleccions espanyoles de 2008 amb les últimes eleccions del 26-J podem trobar canvis en el suport en el territori. El canvi principal que s’ha produit és que en el conjunt de votants de CDC és la perdua de pes del vot de la provincia de Barcelona (del 70% al 67% del total de votants de CDC) i l’augment de la provincia de Girona (del 12% al 15%). Tot això cal remarcar que a Barcelona la perdua de vots a CDC no ha estat igual en tots els municipis. Mentre que als municipis considerats més sobiranistes com Berga o Vic, la perdua de vots és mínima, passant del 30,06% dels vots el 2008 al 27,66% de 2016 a Berga i del 35,56 al 31,63% a Vic. En canvi, a Cornellà o l’Hospitalet s’ha perdut més de la meitat dels vots, passant de 8,68 al 3,18% a Cornellà en vuit anys i del 9,96 al 4,06% a l’Hospitalet. Sembla clar que el partit s’ha mantingut a les zones on tenia més suport i ha caigut més allà on el seu suport era menor. Un cas que es surt de la mitjana és el districte barceloní de Sarrià – Sant Gervasi, on el partit cau més del que seria d’esperar, passant del 36% del vot al 25%. Aquest fet pot ser explicat per un altre variable, que també ajuda a explicar per què els votants del partit han virat cap al centre-esquerra. Un canvi també del suport en funció de la classe social Segons les enquestes, el canvi que s’ha produït en aquest partit els últims deu anys ha provocat una disminució dels votants que es consideren de classe alta, o mitjana-alta. Com a conseqüència els que es consideren de classe mitjana, mitjana-baixa o classe baixa han augmentat el seu pes entre els votants de la nova Convergència. La transformació de CDC, així com l’assumpció de les tesis independentistes, pot haver allunyat les classes més altes i pot ajudar a entendre amb això l’augment de l’esquerra dins del partit, així com la perdua de vots en la zona alta barcelonina. Amb tots aquests arguments i dades sobre la taula és ben comprensible que CDC hagi optat per modificar completament el seu perfil, refundant-se, amb la intenció de tornar a ser el gran partit de la política catalana.

Summary: De CiU al PDC: el retrat de com han canviat els votants convergents en deu anys


Ens rep en una sala de reunions de la seu del grup que li ha editat l’últim llibre, ‘Economia en colors‘ (Rosa dels Vents, 2015). Entrevistes d’una hora. L’una rere l’altra. Xavier Sala i Martín no n’ha concedides gaires, però hi ha demanda. I el cap li funciona a cent per hora com si no es cansés mai. El catedràtic d’economia de la Universitat de Columbia de Nova York acaba de publicar un llibre que aplega els guions, retocats i editats per a fer bona la lectura, que han servit per al programa televisiu de vuit capítols del mateix nom que aquest volum de gairebé tres-centes pàgines. Comencem amb les preguntes que havíem preparat, però ben aviat la conversa s’anima i la passió s’apodera de l’entrevistat. Una passió serena i raonada en tot moment. Però la voracitat de les paraules i les idees de Sala i Martín consumeix sense que ens n’adonem els seixanta minuts de coll que teníem. Queden moltes coses al pap. Però és cert que hi ha el llibre per a passar-hi més estona. Un llibre amè i d’economia. No és cap contradicció. Xavier Sala i Martín té aquest do. Fer fàcil allò que és difícil. Comencem parlant dels catalans. De com hem canviat la mentalitat. —Al pròleg del llibre, Tian Riba diu que els catalans som de tradició victimista i que cal adonar-se que és millor guanyar. Penseu que som poc ambiciosos els catalans? —Això ja no és veritat. Aquesta tradició és pre-cruyffista. L’any 2000 vaig escriure un article titulat ‘Gallina de piel‘ que explica que la gran contribució del Johan a l’economia catalana va ser que va canviar l’optimisme dels barcelonistes, però també dels catalans en general. I amb en Guardiola encara es va fer un pas més. Ja no només no som víctimes sinó que som els millors. I anem amb la senyera i l’estelada pel món. I què? Sí! Som catalans i som els millors del món. I ens repassem a qui ens doni la gana. I no és façana, no. Anem de veres. El Johan i el Guardiola ens han canviat la mentalitat com a país. —Aquest canvi de mentalitat és el que ha permès al país d’avançar políticament? —Exacte! Òbviament, això no s’ha fet gràcies al Cruyff i al Guardiola, però sense ells no s’hauria fet. Encara tindríem aquella mentalitat victimista. Hi ha hagut un canvi de mentalitat brutal al país. —I així i tot, hi ha moments que sembla que no tenim tantes ganes de guanyar i ens encallem… —A veure, sobre això jo no hi entenc. No sé què passa i no m’interessa gaire. La política no és el meu tema i no m’hi poso gaire. De fet, no he opinat mai sobre això que passa aquestes setmanes. No sé què foten ni què negocien. No sé si ens enganyen ni si està tot preparat. Sé que la història recent demostra que sempre que ens sembla que tot s’ensorra, se soluciona per art de màgia. Màgicament vam tenir una pregunta. Màgicament vam fer un 9-N. Màgicament vam anar junts a les eleccions. I màgicament la CUP posarà dos diputats i el Mas serà president. I això continuarà. —Ho veieu clar. —No sé com anirà. Però la història demostra que això anirà així. Hi crec. No és cap afirmació racional basada en cap informació. No sé res. No en parlo amb ningú, d’aquestes qüestions. Miro el passat i projecto el futur. Quantes vegades ERC va dir que no anirien junts? I deien que no calia tornar-ne a parlar. El Junqueras deia irritat que allò ja s’havia discutit i havia quedat tancat. I mira com van anar a les eleccions. I va ser un gran encert! Va anar de conya! Tothom va estar content. Va crear una trempera brutal a un procés que dos mesos abans tothom ja veia mort. La història ens demostra que això no s’ha acabat. —Hi va haver crítiques perquè un ‘neoliberal’ fes adoctrinament capitalista a la televisió pública. Què en penseu? —La gent que critica coses sense haver-les vist no em mereix gens de respecte. Una hora abans d’estrenar el programa un dirigent de Podem que es deia… —Bartomeu? Ubasart? Dante Fachin? —Aquest. El Fachin va fer un piulet a Twitter queixant-se del contingut. I encara no s’havia ni estrenat. Dos mesos abans, les seves companyes d’Iniciativa van elevar al parlament una crítica dient que TV3 era un mitjà públic… Què passa, que als mitjans públics només hi poden parlar ells? Com poden criticar una cosa que no han vist? Espera’t i si jo faig propaganda neoliberal, després la critiques. Però primer mira-ho! Quan es va acabar el programa no hi havia cap crítica sobre la propaganda neoliberal. —Es pot explicar economia sense càrrega ideològica? —Això que he explicat de les escoles, què és? Liberal o no liberal? La crítica als bancs és liberal o no ho és? La innovació és liberal? La història de les idees és liberal? De quina propaganda liberal parlen? Després van criticar que havia dit que Zara havia innovat i no havia dit que eren uns explotadors. Però és que no parlàvem de treball, sinó d’idees! Quan parles d’idees, Zara és una bona idea. Han criticat coses sense sentit. La gent que critica sense criteri no tenen gens de respecte intel·lectual. Estic disposat a discutir amb qui sigui sobre els continguts del programa. Però dir ‘aquest individu és liberal i, per tant, fora de la tele’ és una actitud dictatorial inacceptable. —Actitud dictatorial? —Jo vaig presentar una proposta de programa i es va acceptar. Si en Dante Fachin té una proposta amb un punt de vista alternatiu, que la presenti i, si està ben preparada, també la podran fer. I si ho fa millor, tindrà més audiència. Però mai no demanaré que no li deixin fer un programa perquè és un diable amb idees rares… Això és típic de la Unió Soviètica i de Veneçuela. Però als països civilitzats no es pot censurar la gent i coartar la llibertat d’expressió. Això és una cosa de Veneçuela. —Un dels capítols el dediqueu a la cooperació amb les zones més pobres del planeta. Què es fa malament? —D’entrada, cal tenir present que hi ha alguns problemes dels països pobres que ells no podran arreglar perquè no tenen els recursos, el coneixement, la tecnologia… Per exemple, el problema de la malària o la sida. No tenen les farmacèutiques que puguin desenvolupar una medicina o una solució. Això ho hem de fer nosaltres. És a les nostres mans. Això no vol dir que ells no puguin fer res. I no vol dir que nosaltres els ho hàgim de fer tot. Des de l’any 1945, a través d’institucions mundials com el Banc Mundial, el Fons Monetari o les Nacions Unides i Unicef… a través de ministeris d’Afers Estrangers i de plans estatals d’ajuda exterior… hem decidit que moltes d’aquestes coses que poden fer els mateixos països pobres les farem nosaltres. I el problema és que no en tenim ni idea. Jo no en tinc ni idea. —Si us dediqueu a això! —Al programa vaig posar el meu exemple. Jo, el gran catedràtic de Columbia de desenvolupament econòmic —que vol dir expert en economies de països pobres—, vaig conèixer una monja que em va donar una lliçó que em va fer caure de cul a terra. Perquè no en tenim ni idea. Al programa no vaig parlar d’Oxfam ni de cap ONG concreta. Vaig dir que jo no en tenia ni idea. Jo vaig cometre aquell error de voler instal·lar wifi i wimax i em van dir que el que necessitaven eren vàters. El problema és que anem a arreglar els seus problemes pensant en com ho faríem nosaltres. No ho acabem d’entendre. Al llibre explico uns quants casos de grans projectes amb finançaments descomunals que van fracassar estrepitosament. S’han fet grans bestieses. El primer que hem de fer és confessar ignorància. Cal anar-hi a aprendre. Cal mirar quins són els millors mecanismes per a fer-ho millor. —Heu rebut crítiques per haver dit això. —Ja sé que m’han criticat les associacions d’ONG de Catalunya. Diuen que ho fan molt bé. Ah, sí? Doncs ensenyeu-me els resultats. Vull veure tests. Com heu avaluat els vostres èxits? Tots aquests que em critiquen, els caps de les ONG, els desafio ara mateix a fer avaluacions. Però no avaluacions de dir amb què es van gastar els diners! Això no és una avaluació! La gent a qui heu ajudat estan millor que els que no heu ajudat? Sí o no? Com de millor? Què heu aconseguit? No em digueu quants diners heu gastat. No vull saber res dels diners. Vull saber resultats. Vull saber ‘outputs’ i no ‘inputs’. Quan m’ensenyeu resultats –perquè tots els estudis que he vist demostren que no hi ha resultats–, en lloc d’escriure cartes al diari Avui, aleshores m’ho creuré. Ara, amb cartes al diari això no es fa. Que m’ensenyin recerca ben feta amb grups de comparació: quins resultats tenen els que han rebut la teva ajuda i els que no l’han rebuda. Vull veure resultats. Han criticat molt, però no han ensenyat resultats. Mentre no ho facin seran degudament ignorats. —Per què dediqueu el llibre als vostres estudiants? —Perquè aquest llibre és el fruit dels guions del programa de televisió dissenyat com a eina pedagògica. Jo volia fer classes d’economia a la gent que no estudia economia. Això no es pot fer en una aula a la manera tradicional. Aquí és on la gent d’El Terrat van tenir un paper important per a ajudar a trobar un format que permetés arribar tant a les àvies com als estudiants. Hem tingut un gran èxit amb nens de dotze, catorze o quinze anys! Com que era una eina pedagògica, l’he dedicat als meus estudiants. A més, els meus estudiants saben que la meva manera d’ensenyar és a través dels exemples. És molt més fàcil d’entendre un principi econòmic si primer explico la història del Guardiola, perquè després veus que té una correspondència teòrica, que si comencem per la teoria. Els exemples queden més ben fixats en la memòria. Molts dels exemples que surten al llibre els faig servir a les meves classes. —Aquelles classes que es poden veure al programa televisiu són com les que feu realment? No són més plenes de fórmules matemàtiques? —A la universitat hi és tot. A la televisió no s’ha vist la part de les fórmules matemàtiques, i en canvi s’ha vist una mica de teatre… com quan esclafem i trinxem un iPhone o quan anem a parlar davant d’uns micos… Hem fet una mica més de teatre del normal, però els discursos que jo faig davant dels estudiants són com els que es poden veure al programa televisiu. És cert que la meva manera d’ensenyar és començar sempre amb una anècdota que ens serveix per a reflexionar sobre un principi d’economia. N’aprenem després la teoria, que després transformem en una realitat matemàtica. Si la classe és de doctorat, la matemàtica esdevé aleshores molt més complicada. Però fins i tot en les classes de doctorat és molt important de posar exemples de tot allò que s’explica. Els exemples són allò que ens motiva més a aprendre. Perquè fan fàcil d’entendre la teoria. —La passió per l’economia us ve d’haver tingut un professor amb aquesta actitud didàctica? —La meva passió va sortir de casualitat. Com tu, jo sóc el producte d’un sistema educatiu nefast. En la meva època, l’últim curs abans de la universitat es deia Curs d’Orientació Universitària. Tenia de tot menys orientació. Entràvem a la universitat a cegues. Sabia què era un metge perquè havia anat al metge. No sabia què feien els advocats, però jo pensava que eren els que solucionaven els crims a les pel·lícules sortint a l’últim moment amb la prova definitiva… No sabia què era un físic, ni un enginyer, ni un economista. I toca entrar a la universitat a determinar el teu futur amb una incapacitat decisòria brutal. —Però la vau encertar… —Jo em vaig posar a fer economia perquè sonava a fer calés. Vaig preguntar a casa qui era el més ric de la família. Van dir que era l’oncle Joan. ‘Què ha estudiat’, vaig demanar. Economia. I jo de cap a fer economia. No tenia ni idea de què era. Després vaig fer segon i va venir un professor català que feia classes als Estats Units, en Joaquim Silvestre, a l’Autònoma. Em va encantar! Vaig tenir la sort que m’encantés la carrera que jo havia triat. Gràcies a aquest senyor jo vaig acabar anant als Estats Units. Resulta que aquest senyor era íntim amic i havia estudiat amb un economista que es diu Andreu Mas-Colell. I aquests dos senyors van voler que jo anés a Harvard i entre tots dos van aconseguir que hi pogués anar. Però la qüestió és que va ser potra que encertés una professió que em va acabar apassionant. —Va ser xamba, però hi vau posar molt d’esforç. —Això concorda amb el capítol taronja, que diu que per ser bo a la vida en qualsevol cosa, hi has de dedicar hores i més hores. I només hi dediques moltes hores si t’agrada. Quan em va començar a agradar, anava com un boig! Tot el dia pensant en economia. Anava a les biblioteques i agafava llibres per solucionar problemes. Ho feia perquè m’agradava, no perquè m’ho hagués dit cap professor. Mentre els meus amics anaven a les discoteques, jo em quedava a casa resolent problemes com una obsessió malaltissa perquè m’encantava. I reconec que va ser de llet! Si m’hagués posat a la facultat de Física, ara seria un físic mediocre o un enginyer miserable o un advocat infeliç. I em passaria el dia mirant el rellotge a veure si arriba l’hora de marxar. —Aquest capítol que dediqueu a l’educació fa pensar molt. Quins grans canvis creieu que caldria fer al sistema educatiu? —Ken Robinson diu que no s’ha de fer cap reforma educativa. Diu que el sistema educatiu s’ha d’ensorrar i construir-ne un de nou. No s’ha de fer cap reforma, sinó una revolució. Ha de canviar tot de dalt a baix. Des del principi de l’educació, que és que el professor sap més que l’estudiant. Això ja no és veritat. Avui, en aspectes importantíssims de la vida, com ara la tecnologia, l’estudiant en sap més que el professor. El dia que s’espatlla un ordinador en una aula de Catalunya, pregunta’t qui és la persona menys preparada per solucionar-ho. A totes les aules la resposta és la mateixa: el professor. I això ho saben tots els estudiants. —I això té conseqüències? —Que pensen que, si aquest home o dona no té ni idea d’una cosa tan important com la tecnologia, allò que m’ensenyi no em servirà. Perquè veuen que no sap resoldre les coses importants. I això crea una distorsió brutal en el respecte intel·lectual pels mestres. Jo tenia respecte als meus mestres perquè ells sabien molt i jo no sabia res. M’ensenyaven ‘el Quijote’ i jo aprenia. Ara ja no passa! I això destrueix el fonament sobre el qual s’aguanta l’educació. —Què més cal repensar del sistema educatiu? —Una altra cosa que ha quedat destruïda és que fins ara s’ensenyaven professions. ‘Tu fas comptabilitat, tu fas periodisme, tu fas…’ Les universitats són com escoles de formació professional sofisticades. ‘Tu seràs metge.’ Però fixa’t en la quantitat de professions que han desaparegut i amb totes les que s’han creat noves. Professions que no existien. Relacionades amb la informàtica, la robòtica, la telefonia cel·lular… hi ha milers de professions que han aparegut noves i milers de professions que han desaparegut. Les agències de viatges han desaparegut. Els advocats també desapareixen. Als despatxos d’advocats ja no els cal tenir un exèrcit de gent buscant documents. Ara es prem un botó i ja ho tens. Ja no cal anar a les biblioteques a cercar jurisprudència. Tenim cercadors que ho fan instantàniament. I els periodistes? Quants periodistes no han perdut la feina perquè les notícies les rebem per Twitter i no amb el diari de paper a les nou del matí. Els digitals han revolucionat aquesta professió. El món canvia d’una manera espectacular. I continuarà canviant. —És molt difícil d’anticipar-se a aquests canvis. —Els nens que ara comencen l’escola es jubilaran entre el 2070 i el 2080. Com serà el món llavors? No tenim ni idea de quines professions hi haurà. Si a aquests nens els ensenyem una professió –la de comptable, per exemple– i la comptabilitat desapareix d’ací a cinc anys, què faran? Hem de pensar el sistema educatiu de manera que puguin viure en un món amb unes professions que ara encara no existeixen. I no tan sols no existeixen sinó que no podem ni imaginar-les. Però bé els hem d’educar, aquests nens! I els ensenyem professions que aviat no existiran. Quanta gent continua fent periodisme a l’antiga sabent que quan acabin la carrera no els servirà res d’això que han après? Quanta gent encara aprèn a fer comptabilitat? Si la comptabilitat la fan les màquines! —No s’ensenya allò que pot servir en un futur? —Estem creant inútils abans de començar la partida! I els nens confien cegament en els pares, els professors, el ministre, els adults que els diuen que si estudien els anirà bé. Mentida! Si estudies, aniràs a l’atur! Perquè nosaltres, els adults, des del ministre, fins als pares, passant pels mestres, els consellers i els directors, ho fotem malament. Tot això ha de canviar de dalt a baix. Hem de començar a prioritzar coses que fins ara no prioritzàvem. Fins ara prioritzàvem les respostes, ara hem de prioritzar les preguntes. La curiositat. —Els nens petits sempre pregunten ‘per què’. —El regal més important que podem fer als nens és la curiositat. Ja porten aquest aparell  a la butxaca. Aquí tenen tota la informació del món. L’única barrera que hi ha entre tu i tota la informació del món ets tu. L’has d’anar a buscar. Si no et preguntes coses i agafes el telèfon i li preguntes coses, la informació no vindrà. La informació la portes al cul! L’has de treure del cul i posar-te-la al cap! El cul vol dir la butxaca, eh? La barrera ets tu. Estem matant la curiositat. Al nen que pregunta molt quan té dos i tres anys –el famós ‘per què’–, el pare, el mestre i els altres nens li diuen que calli. ‘Calla, calla, calla… preguntar està malament. El que has de fer és escoltar i absorbir el que et diu el professor!’ —Sí. Als nens que tenen molta curiositat i ganes d’aprendre els estigmatitzen amb el qualificatiu de ‘motivats’… Ser el motivat és ser el raret. —I els altres nens se’n foten. Fixa’t: al nen que té curiositat li diem que està malament, s’ho creu i quan arriba a la universitat no hi ha manera que pregunti res. On ha quedat la curiositat? És que no cal donar-los-la. Ja la porten de sèrie! El que cal és no matar-la. La curiositat és l’única cosa que els pot salvar. —Que quan acabin la carrera continuïn preguntant-se el perquè de tot. —Exacte! Si no ho fan, quedaran estancats en una professió que es morirà. L’únic que els pot salvar és la curiositat. I les escoles estan més pendents de les respostes que no de les preguntes. L’examen és que el professor faci una pregunta i l’alumne encerti la resposta. Entrenem a trobar sempre la resposta. I és això que avaluem. La gent que faci tesis doctorals té moltes dificultats perquè no ha estat entrenada a preguntar. Una tesi doctoral és fer-se una pregunta i mirar de respondre-la. I ens entrenem a respondre i no a preguntar. Cal canviar completament el focus de l’educació. I aquesta qüestió és tan sols una de moltes coses que s’han de canviar. No es tracta de fer uns retocs. —Però tot això no es pot desvincular del mètode. Vull dir que la curiositat no té res a veure amb l’espontaneïtat. I sovint es cau en el parany d’exaltar l’espontaneïtat. La curiositat ha d’anar acompanyada de mètode i esforç… —És clar! Tot això que dic ara i al llibre no m’ho invento jo. Ho trec dels millors pedagogs del món. El Gardner de Harvard amb les intel·ligències múltiples, el Ken Robinson, el col·legi Montserrat de Barcelona, que és pioner al món i que els vénen a veure de tot arreu perquè les monges aquestes han inventat una cosa molt interessant… Jo no sóc pedagog. Tan sols faig classe. La meva funció és ressaltar quines implicacions té fer aquestes coses malament. I miro d’apuntar com s’haurien de fer bé a partir del que aprenc d’aquesta gent. —I quin és el mètode bo? —És molt difícil per als pedagogs trobar un bon mètode. Els metges et donen una pastilla i en quinze dies saben si ha funcionat. Amb l’educació tardarem vint anys a saber el resultat de qualsevol canvi. És molt difícil de saber si l’encertaràs. I és molt fàcil de criticar-ho. Espanya ha fet nou reformes educatives des de la mort de Franco. L’última és de l’any passat amb la llei Wert. Els pedagogs de tot el món fan discussions molt interessants. Hi ha debats molt profunds sobre com ha de ser l’educació. Es parla de les intel·ligències múltiples, la creativitat i la introducció de l’art, la curiositat… Tu vas sentir que es fes cap d’aquests debats aquí abans d’aprovar la llei Wert? —Res de res. —El món sencer fa aquests debats ara mateix. A Finlàndia fan canvis profunds i són els que ja tenien el gran model. A Nova York s’impulsa l’estimulació precoç. En canvi, aquí el debat era si s’havien de fer més hores d’espanyol i si la religió comptava per la mitjana o no. Aquest va ser el debat. Això és una catàstrofe. Estem condemnant els nens. Un 56% se’n van a l’atur cada any. L’un darrere l’altre. Aquest és el veritable fracàs escolar. No són els nens que deixen l’escola abans d’hora. El fracàs són els nens que l’acaben. Els nens que fan cas dels seus pares, als mestres, al ministre i a la consellera. I fan tot allò que els diem. Treuen matrícules d’honor. I quan acaben, al carrer directament. —Sí que és un gran fracàs. —És un fracàs del ministre, un fracàs de la consellera, un fracàs dels professors, els directors, i fracàs dels pares. Si fóssim metges, ens fotrien a la presó. Si ets metge i per culpa teva es mor un pacient que has operat del cor per una mala pràctica no tornes a tocar mai un malalt. Te’n vas a la presó directe. I aquí anem arruïnant generacions senceres i ningú no va a la presó. Com és que no és a la presó en Wert? Això que ha fet és una catàstrofe de conseqüències immenses! A més, amb finalitats polítiques inconfessables! Destrueixen generació rere generació per les seves baralles ideològiques. Si fossin metges, serien tots a la presó. Són uns irresponsables. —Sense sortir del món educatiu: creieu que hi ha un coneixement d’economia proporcional a la importància que té en la vida quotidiana? —No. I és per això que faig el programa i que fa anys que miro de fer divulgació econòmica a tots els mitjans que puc. Si tinguéssim més educació econòmica, hi ha coses que no passarien. Per exemple, una de les lleis fonamentals de les finances és que el retorn és el premi del risc. Si ve un senyor i et dóna un premi molt gros comparat amb què et dóna la resta, és que hi ha un risc molt gros. Punt final. No hi ha més. Si ve el Ruiz Mateos i et dóna un 10% quan la resta et dóna un 1%, tothom hauria de dir ‘alerta’! La gent que s’arrisca és normal que perdi. I si no perden, els ha tocat la loteria. Risc no vol dir que perds, vol dir que jugues a la ruleta. Si et toca, guanyes 36 vegades i, si no, ho perds tot. —No estem preparats per a prendre les decisions que prenem. Ens cal més formació econòmica de base. —Quan el tipus d’interès és 1% a tot arreu i ve el senyor del banc i et diu ‘compri preferents, cregui’m’, estem parlant d’un risc. Hi ha una expressió que és ‘vendre la moto’. Cal desconfiar i analitzar bé les suposades gangues. El senyor del banc no és un amic; és un venedor. Tot això són petites lliçons econòmiques que, si les haguéssim sabut abans de la crisi, hauria picat molta menys gent. Quan ve algú a dir-te que el totxo no baixa mai, està mentint. La història de les bombolles existeix i tan sols cal saber-la. Si no has sentit parlar mai de les bombolles i veus tot de joves amb cotxes de luxe i et sembla que l’únic ximple ets tu, pots acabar caient en l’error de pensar que fer diners és molt fàcil i no passarà mai res. Milers de joves van deixar la carrera, van aconseguir el carnet d’API i van muntar el seu gran negoci. Però ara estan sense carrera, sense feina, sense ni cinc i amb un deute que els mata. És molt important prendre les decisions amb coneixement. Per això faig aquests programes, aquest llibre i dedico temps a la divulgació encara que no sigui la meva dedicació principal.

Summary: Xavier Sala i Martín: ‘No s’ha de fer cap reforma educativa, sinó una revolució’


El president de Rússia, Vladimir Putin, ha signat avui el decret per a la suspensió del Tractat de control de Forces Nuclears d’Abast Intermedi (INF) per part de Moscou, segons ha confirmat el Kremlin. ‘El president de Rússia va firmar el decret sobre la suspensió per la Federació Russa de l’aplicació del Tractat entre l’URSS i els Estats Units sobre míssils d’abast mitjà i més curt’, ha dit, tal com ha arreplegat l’agència russa de notícies Sputnik. El Kremlin ha ressaltat que el decret ha entrat en vigor de forma immediata i ha agregat que Moscou suspèn d’aquesta forma l’aplicació de l’acord ‘fins que els Estats Units eliminen les violacions de les seves obligacions en virtut del pacte o fins que acabi la seva validesa’. La decisió ha arribat prop d’un mes després que el mandatari dels Estats Units, Donald Trump, anunciés la suspensió de les seves obligacions amb el tractat i l’inici d’un procés de retirada del pacte que es completarà en sis mesos i del que només es retractarà si percep que Moscou torna a complir amb els termes de l’acord. ‘Rússia porta violant el tractat des de fa molt de temps i amb impunitat en desenvolupar en secret un sistema de míssils prohibit que suposa una amenaça directa als nostres aliats i a les tropes en l’estranger’, va denunciar Trump.

Summary: Putin signa el decret per a la suspensió del Tractat INF per part de Rússia


Els observadors internacionals que van seguir cada sessió del judici contra el procés al Tribunal Suprem espanyol durant quatre mesos denuncien que el tribunal ha vulnerat uns quants drets fonamentals dels presos polítics. Concretament, s’ha vulnerat el principi de legalitat penal, el dret de la llibertat, la llibertat d’expressió, la llibertat ideològica, el dret de reunió pacífica, el lliure exercici de càrrec públic representatiu i el dret d’un procés degut i amb totes les garanties. Així consta en aquest informe (PDF), fet públic avui, subscrit per una trentena d’organitzacions de defensa dels drets humans de tot el món i d’associacions de juristes aplegats en la iniciativa International Trial Watch. Conclouen que la sentència és ‘una resolució clarament ideològica amb pretensió de substituir la necessària solució política del conflicte que es viu a Catalunya’. Els observadors diuen que, per a condemnar per sedició, el Tribunal Suprem ‘confon l’alçament  i una reunió pacífica’, en dos moments concrets: la concentració de protesta del 20 de setembre i les votacions de l’1-O. No entenen per què, si la sentència considera que aquelles dues mobilitzacions eren uns alçaments, l’estat no va activar l’estat de setge o d’excepció, prevists per a situacions excepcionals i per a impedir aquests suposats alçaments. ‘La resposta és evident: perquè allò que passava no era pas un alçament sinó l’exercici del dret col·lectiu de reunió i de protesta’. L’advocada Anaïs Franquesa, del col·lectiu Irídia, en parlava en la presentació de l’informe avui a Madrid: “La aplicación del tipo penal de sedición no tiene en cuenta el ejercicio de derechos fundamentales de libertad de expresión, de reunión pacífica e ideológica. Al castigar penalmente la protesta pacífica se está criminalizando un derecho fundamental” @Anais_Franquesa pic.twitter.com/21D2RX6akc — International Trial Watch (@InterTrialWatch) November 14, 2019 ‘Crida l’atenció que en 500 pàgines de sentència no s’arribi a descriure què és un alçament’, ha dit Franquesa. Vulneració del ‘principi de legalitat’ Belén de las Nieves Caballero, de l’Associació Lliure d’Advocades i Advocats espanyola, ha recordat que aquest judici no afecta ‘només els dirigents independentistes, sinó l’exercici dels drets de reunió pacífica i d’expressió’. Segons Caballero, ‘s’ha atacat un dels principis bàsics de qualsevol estat de dret, que és el principi de legalitat’, perquè ‘s’ha fet quadrar un delicte com el de sedició amb conductes que simplement exercien el dret de manifestació pacífica’. Això, ha dit, afecta qualsevol altre tipus de moviment. ‘Dubtes greus sobre la imparcialitat’ dels magistrats El president d’Advocats Europeus Demòcrates (AED), Robert Sabata, ha denunciat que hi havia hagut ‘vulneracions molt clares’ sobre el dret de tenir un procés just, començant pel fet que el judici s’hauria d’haver fet a Catalunya perquè els fets no tenien cap efecte a la resta de l’estat. El tribunal, ha dit, va fer una interpretació expansiva de la seva competència i, a més, ha vulnerat el dret a la segona instància. ‘En el fons, els jutges no eren tercers, sinó part interessada’ i hi ha ‘dubtes greus sobre la seva imparcialitat’, ha sentenciat, abans de recordar també la pressió mediàtica i el fet que el president del Tribunal, Manuel Marchena, evités que es veiessin els vídeos que desmentien els testimonis de les acusacions, cosa que va provocar ‘indefensió material’. A més, segons Sabata, no només hi havia com a acusació popular un partit feixista, sinó que hi va haver un tracte discriminatori dels testimonis de les defenses i els de les acusacions. ‘Els testimonis de les defenses van ser tallats de manera recurrent pel tribunals i se’ls demanava per la seva ascendència ideològica’. Conculcació de tractats internacionals Segons les conclusions de l’informe, l’estat ha vulnerat els tractats internacionals que ‘protegeixen el dret de tota persona a protestar, a organitzar protestes, a promoure-les i a parlar’. ‘En castigar penalment l’organització i promoció de protestes massives i pacífiques amb capacitat per pressionar les institucions, es criminalitza el dret de protesta i es viola el dret de reunió i de manifestació pacífiques.’ L’informe parla també de la situació de Carme Forcadell, condemnada per haver admès a tràmit proposicions i resolucions parlamentàries sense fiscalitzar el seu contingut ‘per preservar així la institució parlamentària d’un govern dels jutges i el lliure exercici del càrrec públic dels diputats i diputades’. Judici irregular i detencions arbitràries A més de les vulneracions dels drets de reunió i d’expressió, els observadors internacionals conclouen que es van vulnerar diversos drets vinculats a un procés judicial just. Són el dret de tenir un jutge predeterminat i a la doble instància, a un jutge imparcial, a la pràctica de la prova, a un tracte igual a les parts, i a la llibertat. Per això consideren que van ser ‘detencions arbitràries’ dels dirigents independentistes.

Summary: Els observadors internacionals del judici contra el procés denuncien ‘una vulneració massiva de drets humans’


El ministeri espanyol d’Hisenda tindrà accés directe a totes les factures i expedients de la Generalitat Valenciana i incorpora 44 noves exigències per tal que el govern valencià puga rebre els diners del FLA. La mesura, molt semblant a la que Cristóbal Montoro ha desplegat al Principat i a la ciutat de Madrid implica la pèrdua d’autonomia financera i de la capacitat de decidir polítiques per part del Consell. La notícia l’ha avançat el diari Levante-EMV. La notícia arriba la mateixa setmana que la Unió Europea ha ratificat una multa de 18,93 milions d’euros a l’estat espanyol per la manipulació de les xifres de dèficit de la Generalitat Valenciana l’any 2012, quan manava el Partit Popular. La decisió del govern espanyol implica que la Generalitat Valenciana gestionarà els pagaments però la decisió final, l’autorització dels mateixos, quedarà en mans de Madrid.

Summary: Montoro intervé també la Generalitat Valenciana


Demà passat es presentarà a Barcelona la plataforma Diàleg UE-Catalunya, formada per una cinquantena d’eurodiputats del Parlament Europeu que cerquen la mediació política i una sortida dialogada del conflicte entre Catalunya i Espanya. L’acte es farà a l’Ateneu Barcelonès i hi serà present el president d’aquesta entitat, l’eslovè Ivo Vajgl, ex-ministre d’Afers Estrangers del seu país i ara eurodiputat. VilaWeb l’ha entrevistat telefònicament poc abans de viatjar cap a Barcelona, per saber quins objectius té la plataforma i com veu ell el moment polític. —Divendres aneu a Barcelona. A fer què? —Juntament amb més col·legues del parlament, participaré en un debat sobre el futur de la Unió Europea i també per a parlar sobre què vol, i què pot esperar, Catalunya de la Unió Europea. L’objectiu de la nostra plataforma és millorar el diàleg entre els polítics catalans i els europeus. I, evidentment, també volem contribuir a trobar una solució política al conflicte entre el govern de Madrid i el de Barcelona. —Quina solució hi veuríeu? —La solució s’ha de trobar amb el diàleg. Passa que una banda, el govern de Madrid, exclou qualsevol debat, reunió o diàleg amb els polítics catalans. Aleshores és evident que és difícil de dir quina solució hi podria haver. Però el fet innegable és que la crisi s’agreuja com més va més, i el nombre de presos polítics a Espanya creix. Parlem d’un país de la Unió Europea que té una manera molt estanya d’encarar les diferències polítiques. L’única manera d’arribar a una solució és el diàleg entre tots els afectats. —Heu pogut seure mai amb membres del govern espanyol? —Si el govern espanyol ens convidés i ens reconegués com a intermediari, i com algú que intenta el bé per al país i els seus ciutadans, ho acceptaríem de molt bon grat. Però penseu una cosa: a nosaltres, grups d’eurodiputats, se’ns va negar l’entrada a les presons espanyoles per a veure els presos polítics. Vam demanar aquesta trobada i ni tan sols ens van respondre. No hi va haver contacte amb les autoritats. En canvi, per comparar, jo vaig poder visitar personalment Carles Puigdemont a la presó d’Alemanya sense cap problema. I em van dir que com a eurodiputat tenia els mateixos drets que un advocat de la defensa. Les coses són així. —Com ho interpreteu, que Alemanya deixi lliure Puigdemont? Alemanya acceptaria una mediació? —Em faria molt feliç que Alemanya fes el paper de mediadora. El missatge de tribunal de Slesvig-Holstein diu clarament que les acusacions i la demanda d’extradició a Puigdemont no tenen prou base. Crec que el tribunal alemany ha volgut deixar clar què concerneix la llei i què concerneixen altres coses, com el possible guany polític espanyol, i de la judicatura espanyola. —Europa pressionarà per fer un referèndum de reforma constitucional espanyola, però no sobre independència? —Espanya té prou motius per a fer un referèndum sobre el seu futur polític. Però quan es pretén que la majoria ha de decidir sobre la minoria s’actua amb una idea contradictòria amb la democràcia europea, i de tot el món. —Doncs a la premsa alemanya es llegeix més el suport a ampliar l’autonomia de Catalunya que no pas a la independència. —Sóc refractari a parlar de les possibles solucions finals d’aquest conflicte. Catalunya i Espanya són els que han de trobar la solució després d’un diàleg democràtic, de mires obertes. La meva preocupació, i la dels meus col·legues, és una altra. Per a nosaltres l’objectiu és que el diàleg comenci i que sigui democràtic. —Com veieu el fet que hi hagi presos? —Els presos polítics s’han d’alliberar immediatament. Dic presos polítics conscientment. Perquè ho són. L’alliberament dels presos ha de ser la condició prèvia per a començar un diàleg normal. —Quin ambient hi ha entre els polítics a Brussel·les? Han canviat de posició? Voldrien intervenir-hi? —Francament, ara com ara no veig que els dirigents de la UE estiguin disposats a prendre una posició més activa. Crec més aviat en la possibilitat de trobar figures internacionals, individuals, amb un passat d’integritat i experiència, per a fer de mediadors. I que tinguin idees que puguin ajudar a canviar la posició rígida del govern espanyol. També confio en el fet que els catalans trobin una solució creativa en aquest diàleg que ha de menar a un resultat positiu i a la pau a Catalunya. —Actualment els catalans tenim moltes dificultats per a poder formar un govern. Heu seguit els esdeveniments? —I tant que segueixo els esdeveniments. La causa de la crisi política a Barcelona està en la intervenció i la pressió del govern de Madrid. La responsabilitat que encara no tingueu govern és sobretot de Madrid. Més que no pas vostra. Crec que així que el govern espanyol decideixi de treballar per la solució política i començar un diàleg, això implicarà el dret i la possibilitat que els catalans elegeixin un govern propi.

Summary: Ivo Vajgl: ‘Em faria molt feliç que Alemanya fes el paper de mediadora’


El secretari general del PSOE, Pedro Sánchez, ha exhibit tarannà dialogant després de la reunió que ha mantingut avui a migdia amb el president Carles Puigdemont al Palau de la Generalitat. El dirigent socialista vol contraposar aquesta actitud amb la de Mariano Rajoy, i donar entenent que el problema de les relacions entre Catalunya i Espanya és l’actual president espanyol en funcions. Ha parlat amb Puigdemont del referèndum, i ha deixat clar al president català que s’hi oposa, i que ‘dins del marc de la constitució es pot parlar de tot’. Res de nou pel que fa al discurs, però una novetat important pel que fa al gest. Un gest que Puigdemont ha agraït, però deixant clar que no es mou ni una coma del full de ruta independentista dels (ara ja) setze mesos. On és el ‘problema de convivència’? Aquesta vegada Sánchez no ha dit aquella frase que ha repetit en més d’una ocasió, que és que ‘a Catalunya hi ha un problema de convivència’. Avui, en canvi, ha parlat del ‘problema que es viu en la relació entre Catalunya i la resta de l’estat espanyol.’ Potser perquè ha fet un cert efecte l’advertiment que li ha fet Puigdemont durant la reunió. ‘El president li ha traslladat el malestar per un suposat problema de convivència a Catalunya’, ha explicat la portaveu del govern, Neus Munté, en la conferència de premsa posterior a la reunió. ‘No n’hi ha, de problema de convivència’, i hi ha una majoria clara a favor del referèndum; i hi ha un 86,7% dels catalans  que acceptarien el resultat del referèndum, fos quin fos. O sigui que no hi ha cap crisi ni cap trencament de convivència.’ Sánchez ha declarat que calia normalitzar les relacions mitjançant el diàleg, que és el que no hi ha hagut aquests últims temps entre la Generalitat i la Moncloa. ‘Cal tancar una etapa de quatre anys en què l’absència de dialeg ha causat enfrontament en molts àmbits polítics. Cal trobar solucions, que no seran fàcils ni immediates’. No ha deixat cap marge de cessió pel que fa al referèndum o al full de ruta independentista: ‘El president Puigdemont i els que defensen el referèndum volen votar per a trencar. I nosaltres volem que la societat catalana voti un nou marc de convivència, primer, i després la relació de Catalunya amb l’estat espanyol.’ ‘Full de ruta cap a la independència, inalterable’ En canvi, Sánchez ha posat damunt la taula la reforma de la constitució que han pactat PSOE i Ciutadans (que no preveu cap referèndum a Catalunya ), una reforma en la qual el govern català no s’implicarà, perquè ‘nosaltres tenim la voluntat de construir un estat’, segons que ha dit la portaveu del govern, Neus Munté, en acabada la reunió. Munté ha explicat que el president ha deixat clar a Sánchez que ‘la posició del full de ruta arran del mandat democràtic de les eleccions del 27-S es manté inalterable.’ La recepta de Sánchez passa, a més de la reforma constitucional ‘express’ proposada amb C’s, per un ‘nou full de ruta en les relacions entre la Generalitat i el govern espanyol, basats en l’enteniment i la convivència. Hem parlat d’activar la relació entre la Generalitat i el govern d’Espanya, posant en marxa la relació bilateral entre els dos governs. Hi ha coses que es poden arreglar, com el finançament autonòmic, les inversions en infrastructures que s’han de complir, el repartiment equitatiu en l’objectiu del dèficit públic, la reactivació del corredor mediterrani…’ Tot plegat, l’adobament d’incompliments flagrants de l’estat espanyol amb Catalunya que Artur Mas ja va posar per escrit en vint-i-tres punts (pdf) en la reunió que va mantenir amb Mariano Rajoy el juliol del 2014. I dels quals el govern espanyol no n’ha resolt cap. D’alguns d’aquests punts, n’han parlat Puigdemont i Sánchez. Però el president ha anat més enllà, exposant al dirigent socialista les condicions humiliants a què està sotmès el govern català amb el FLA, a la manca d’inversió en infrastructures i a aspectes relacionats amb l’agenda social. I també li ha demanat que el PSOE prengui posició sobre judici polític del 9-N. Sobre això últim, Sánchez no n’ha dit ni una paraula. Però se n’ha anat a Madrid amb el gest que cercava: posar nerviós Ciutadans, afegir pressió a Podem i transmetre la imatge que l’immobilisme és cosa del PP i de Rajoy. I això que, oficialment, no han ni parlat de la geometria variable de la complicada investidura del nou president espanyol.

Summary: Pedro Sánchez exhibeix bon tarannà; Puigdemont, fermesa amb el full de ruta


L’advocacia de l’estat espanyol ha demanat al jutge Pablo Llarena que suspengui l’euroordre contra Carles Puigdemont i Toni Comín. Ahir, la justícia belga ja va decidir de deixar-la en suspens per la immunitat que tenen com a eurodiputats. L’advocacia espanyola ha fet la demanda en resposta a la petició del jutge, que va demanar a les parts que es pronunciessin després de la sentència del TJUE sobre la immunitat d’Oriol Junqueras, per saber si tenia la mateixa incidència sobre Puigdemont i Comín. L’escrit de l’advocacia, que s’ha enviat avui al jutge que va instruir la causa contra el procés, també li demana que tramiti el suplicatori al Parlament Europeu perquè els suspengui la immunitat. L’advocada de l’estat del judici de l’1-O, Rosa María Seoane, defensa en l’escrit d’al·legacions que la doctrina del TJUE que es deriva de la sentència sobre Junqueras té efectivitat en els casos de Puigdemont i Comín i que, per tant, tenen immunitat. Per això, Seoane diu que per mantenir les ordres de detenció europees cal demanar primer permís al Parlament Europeu i insta el Suprem a sol·licitar la suspensió de la immunitat a l’eurocambra i a comunicar al tribunal belga que l’euroordre queda suspesa fins que el Parlament Europeu s’hi pronunciï. Així funciona el suplicatori a l’Eurocambra a què podrien sotmetre Puigdemont i Comín Aquesta posició és, en part, contrària a la fiscalia espanyola, que va demanar al jutge instructor de la causa del procés que mantingués les ordres nacionals i internacionals de detenció i la declaració de rebel·lia. El ministeri públic espanyol també va sol·licitar al magistrat que s’adrecés al Parlament Europeu per sol·licitar que se suspengués la immunitat.

Summary: L’advocacia de l’estat espanyol demana a Llarena que suspengui l’euroordre contra Puigdemont i Comín


El govern de Catalunya ha encarregat al Centre d’Estudis d’Opinió (CEO) que elabori una enquesta a tot l’estat espanyol per a preguntar l’opinió política. Així consta en el Diari Oficial de la Generalitat (DOGC) d’avui, que recull l’encàrrec de la Conselleria de Presidència i les dades tècniques per fer l’enquesta amb un màxim de 3.600 entrevistes personals. La conselleria afirma que ja disposa d’informació periòdica de la percepció de la societat catalana sobre la situació política, però ‘en la conjuntura actual considera de màxim interès disposar de l’opinió i de la percepció del conjunt dels ciutadans de l’estat i no només de Catalunya’.

Summary: El govern català encarrega al CEO una enquesta per preguntar a tot l’estat espanyol


El professor i periodista Jordi Graupera ha començat una ronda de contactes amb partits i entitats independentistes per impulsar el projecte de primàries a les eleccions municipals de Barcelona. En un comunicat, la plataforma Primàries Barcelona ha explicat que Graupera, al costat dels portaveus Maria Vila i Lluís Mosella, es va reunir amb la candidata del PDECat a la batllia, Neus Munté, i la presidenta del partit a Barcelona, Mercè Homs, qui els van traslladar la voluntat d’avaluar la proposta de Graupera i de trametre-la als òrgans interns de la formació. També es van reunir amb Carles Agustí, qui s’havia presentat a les primàries municipals del PDECat i qui s’ha mostrat disposat a explorar vies de col·laboració, i amb els dirigents de Demòcrates Antoni Castellà i Gerard Ardanuy, qui van mostrar interès per conèixer els mecanismes que garanteixin la neutralitat i la imparcialitat de les primàries. Així mateix, Graupera va tenir trobades ‘molt profitoses’ tant amb l’ex-batlle de Barcelona Xavier Trias com amb la presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie, a qui va traslladar la voluntat que l’entitat sobiranista vetlli per la garantia i la pluralitat de les primàries. Primàries Barcelona ha destacat que elabora les bases del reglament a l’espera que els partits i les entitats facin les seves aportacions, i ha informat que els dies vinents es reuniran amb ERC, la CUP i Òmnium.

Summary: Graupera es reuneix amb partits i entitats independentistes per explorar aliances


La setmana passada es va produir una imatge històrica. Mariano Rajoy es va convertir en el primer president del govern espanyol a declarar davant dels magistrats de l’Audiència Nacional espanyola; en aquest cas, com a testimoni. Durant la declaració, Rajoy va respondre a preguntes sobre el cas Gürtel, els sobresous dels alts càrrecs del PP registrats als papers de l’ex-tresorer del partit Luis Bárcenas i el finançament irregular que va dur la formació a ser investigada com a persona jurídica. Les respostes de Rajoy es van caracteritzar per la manca de concreció. En més d’una ocasió, va respondre que no sabia o no recordava allò que li demanaven. En un moment, fins i tot, va dir: ‘No m’he ocupat mai de cap qüestió de comptabilitat’. Doncs bé, el compte de Twitter Maldita Hemeroteca, del programa ‘El Objetivo‘ de La Sexta, ha fet públic un vídeo del febrer del 2000 en què Rajoy detallava fil per randa les despeses de la campanya electoral dels populars d’aquell any. Aleshores Rajoy era ministre d’Educació i Cultura espanyol. Cuando Rajoy hablaba de lo que costaba la campaña del PP del 2000 Ante el juez decía que no sabía nada de datos económicos… pic.twitter.com/9P01jH9qxa — MALDITA HEMEROTECA (@Mhemeroteca) July 31, 2017

Summary: L’hemeroteca torna a deixar en ridícul Mariano Rajoy


La mesa del Parlament de Catalunya proposarà demà Joan Ridao com a nou lletrat major. El càrrec és vacant d’ençà del 5 de juny, quan Antoni Bayona va renunciar-hi al·legant que el context polític havia fet ‘especialment complexa’ la seva tasca. Segons fonts parlamentàries consultades per Europa Press, el nomenament de Ridao és una proposta del president del parlament, Roger Torrent, i per fer-se efectiu haurà de votar-se en la reunió de la mesa de demà a les deu del matí. ERC i JxCat tenen majoria en aquest òrgan. Ridao és llicenciat en dret per la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB), doctor en ciència política i de l’administració per la Universitat de Barcelona (UB) i professor de dret constitucional a la UB. Va tenir una trajectòria destacada a Esquerra Republicana de Catalunya (ERC): va ser-ne secretari general i portaveu al parlament i al congrés espanyol. També va ser un dels ponents del nou estatut que el 2010 acabà retallat pel Tribunal Constitucional espanyol i, el 2013, quan ja feia temps que s’havia allunyat de la primera línia política, el seu partit el va proposar com a membre del Consell de Garanties Estatutàries. Finalment, va deixar el consell després fer oposicions i guanyar la plaça de lletrat del parlament, una tasca que exerceix des de començament del 2017, precisament quan el cos de lletrats de la cambra ha assumit més protagonisme. La pugna dels lletrats Els lletrats de la cambra han estat al focus de la polèmica sovint, perquè de vegades –essent Baiona com a lletrat major– s’han pronunciat contra el criteri de la majoria independentista i han advertit que certes iniciatives podien ser inconstitucionals. El cas més evident va ser el 27 d’octubre de 2017, quan els lletrats van advertir la mesa que no podien dur al ple la resolució de JxSí i la CUP per declarar un estat independent. Un mes abans, també havien avisat que tramitar i aprovar la llei del referèndum i la llei de transitorietat jurídica implicava desobeir el Tribunal Constitucional espanyol, però igualment totes dues lleis van ser aprovades. A la legislatura actual també han emès un informe en què no acceptaven la investidura a distància de Carles Puigdemont.

Summary: Joan Ridao serà el nou lletrat major del Parlament de Catalunya


L’estàtua eqüestre d’un general Franco decapitat ha arribat aquest matí a l’esplanada del Born. A la tarda s’hi inaugurava l’exposició ‘Franco, Victòria, República’ de la qual forma part. Doncs en menys de dotze hores la presència de l’estàtua ja ha motivat una bona colla incidents: ha rebut ous matí i tarda, dos homes han acabat a cops de puny just abans de començar la inauguració; una desena de joves de les JERC ha provat sense èxit de rebentar l’acte entrant-hi sense permís, amb desmai inclòs; i finalment un grup vestit de negre i tocant una marxa fúnebre recordava víctimes del franquisme pacíficament. I tot d’una, d’improvís, un espontani ha acabat penjant una estelada damunt el cavall de Franco. Mentre escrivim la crònica, encara hi és. Cap dels protagonistes dels incidents citats, i cap ni un dels responsables de l’exposició, no ha exhibit simbologia franquista. Cap ni un. Perquè avui s’ha viscut això mateix que vivim des de fa setmanes: una controvèrsia de gran intensitat entre antifranquistes. Uns ho veuen d’una manera, i uns altres d’una altra. Per als uns exhibir estàtues de Franco és una denúncia de la impunitat que ha viscut el règim, encara ara. I per als altres, és directament un insult. I més, al Born. Sigui com sigui, ahir era el gran dia i no va decebre l’expectació mediàtica: l’estàtua de Franco es va mirar (si més no el cavall, que Franco hi és decapitat) com els antifranquistes es barallaven ells amb ells. I la inauguració ha estat tan intensa que una periodista va acabar demanant si s’havien pres mesures de seguretat extra per evitar danys a l’estàtua. Dues persones s’encarregaven de vigilar-la. I un jove ha dit: ‘No arriba a dilluns, ja t’ho dic ara’. Fotografia: Albert SalaméFotografia: Albert SalaméFotografia: Albert SalaméFotografia: Albert SalaméFotografia: Albert SalaméFotografia: Albert Salamé La tarda ha començat quan el regidor Gerardo Pisarello i la resta de la comitiva oficial s’han fet les fotografies de rigor davant l’estàtua, enmig del carrer. ‘Marranos!’, diu un espontani. ‘Fica-t’ho a casa, això!’ diu l’altre. I quan salta el crit ‘feixista’, un altre no pot més i el cridaner i ell es peguen cops de puny a la cara, un cau a terra, i la gent els separa. Eren homes, d’uns cinquanta anys tots dos. Res de sang ni actuacions policíaques. Dos minuts i prou, fins que un so de timbal fúnebre s’acosta. Són una vintena de persones que protesten per la presència de l’estàtua. Van vestits de negre i amb cartells que recorden víctimes del franquisme. ‘El meu pare, Josep Foz, va ser condemnat a mort pel franquisme’, per exemple. Són antifranquistes indignats amb la presència de Franco al carrer. ‘Jo prenc cada dia el tallat aquí davant. No tinc cap necessitat de veure-la, aquesta estàtua’, diu un dels homes que hi ha tirat ous. La comitiva oficial entra al mercat i comença la inauguració. Les primeres paraules són de Gerardo Pisarello. Són sis minuts de discurs que es poden resumir amb aquest titular: ‘Jo personalment entenc aquests actes de rebuig.’ I ho ha explicat més: ‘Entenc que la presència d’aquests símbols dins el Born, i fora del Born, puguin crear incomoditat. Perquè hi ha moltes ferides encara obertes.’ Pisarello explica que l’objectiu de les estàtues i l’exposició és denunciar la impunitat que ha tingut el franquisme a l’espai públic, fins i tot després de la mort de Franco. I que la mirada de l’exposició és una visió antifranquista. I quan ha fet cinc minuts de discurs, se senten crits des de l’exterior. La gent es remou. És un grup de joves de les JERC que volen rebentar l’acte. El fotògraf Albert Salamé, autor de les fotografies, hi era present i ho explica així: ‘Eren uns deu joves, que volien entrar dins el mercat. Els dos membres de seguretat intentaven impedir-ho. Un dels joves anava amb una màscara d’oxigen, no sé si per asma o què. I aquest s’ha acabat desmaiant durant els incidents. Potser ha durat uns cinc, deu minuts, i finalment els joves han acabat anant-se’n.’ Ací en teniu imatges: Imatge dels moments de tensió viscut a l'entrada del Born Autor: Albert SalaméImatge dels moments de tensió viscut a l'entrada del Born Autor: Albert SalaméImatge dels moments de tensió viscut a l'entrada del Born Autor: Albert SalaméL'estàtua de Franco ha estat el blanc de molts llançaments de tomàquets i ous Autor: Albert SalaméUn dels joves ha patit un desmai Autor: Albert Salamé El segon de parlar ha estat Ricard Vinyes, comissionat de Programes de Memòria de l’Ajuntament de Barcelona. Vinyes també ha començat cercant la pau i la concòrdia, i ha dit: ‘Els vestigis del 1714 són els nostres vestigis, que casen amb els vestigis de les cases derruïdes per les bombes feixistes. I per això volem fer aquí aquesta exposició, perquè el nostre 1714 també és el nostre 1939.’ Això sí, Vinyes no ha pogut evitar de llançar dos missatges de combat que no sé si ajudaran gaire a fet baixar la tensió. Un, contra el govern actual: ‘Qui ha estat impune, amb el franquisme? Per què ha estat impune? Qui l’ha protegit durant tants anys? Aquests governs que ara diuen que anul·laran sentències i etcètera sense cap mena de poder i amb un imaginari sorprenent com a mínim, què feien? Per què es negaven a anar als actes, per exemple, de l’Amical de Mauthausen als anys vuitanta?’ Vinyes, doncs, començava una competició a veure qui era més antifranquista. I l’altre dard ha anat contra ‘entitats importants d’aquest país’. Diu Vinyes: ‘Si comencéssim a mirar els orígens de determinades entitats importants d’aquest país veuríem que van ser totalment lleials al franquisme. No per franquistes, sinó per possibilistes. No molts. Moltíssims.’ I Pisarello darrere, escoltant. Finalment, hem passat a veure l’exposició. En quatre plafons de metall es mostren retalls de diaris i explicacions de les peripècies de tres estàtues. L’estàtua eqüestre de Franco, l’estàtua de la Victòria, totes dues originals, i una còpia de l’estàtua de la República. Totes tres es poden veure davant l’esplanada en una instal·lació artística. I és dins els plafons que se n’explica la història. L’estàtua de Franco va estar al castell de Montjuïc del 1963 fins al 2008. Aleshores es va traslladar als magatzems municipals de l’Ajuntament de Barcelona. ‘L’any 2013 es va trobar que algú l’havia decapitada. No s’havia forçat el pany, i el tall de la decapitació era molt professional. No sabem on és el cap, ni qui va fer-ho’, explica Ricard Vinyes. L’estàtua de la República va estar a la Diagonal – passeig de Gràcia durant tres anys, del 1936 al 1939. Actualment és a l’antiga plaça de Llucmajor i al Born se’n veu una còpia. I finalment l’estàtua de la Victòria, feta per Frederic Marès per homenatjar Franco. Marès va fer servir material anterior d’una estàtua que havia fet d’homenatge a… la República. També se’n pot veure l’original. Un bust del general Franco fet per l’artista Eugenio Merino clou la curta exposició. L’artista hauria volgut que el cap s’acabés empeltant a l’estàtua de Franco decapitada, però el comissari de l’exposició, Manel Risques, ho va declinar, segons que va explicar ahir. Vegeu també: Aldarulls en la inauguració de l’exposició de les estàtues franquistes al Born

Summary: Franco decapitat veu, des del cavall, com es barallen els antifranquistes


Durant les darreres hores s’ha anunciat un suposat acord entre el PP, el PSOE i Ciutadans perquè el president espanyol, Mariano Rajoy, no publiqui al Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya (DOGC) el nomenament dels consellers del govern de Quim Torra. Així és com vol impedir que Josep Rull, Jordi Turull, Toni Comín i Lluís Puig siguin restituïts, però el nomenament correspon al president de la Generalitat i la publicació és un ‘acte degut’, tal com s’anomena jurídicament. Amb això pretenen de prolongar el 155, que és previst que cessi dimecres, quan s’haurà format el govern amb la presa de possessió dels consellers. L’ex-lletrat del Tribunal Constitucional espanyol Joaquín Urías va advertir ahir que, si Rajoy no en signava el nomenament i no el publicava, seria una cosa ‘molt semblant a un cop d’estat’ i que, en tot cas, allò que sí que pot fer és recórrer-hi després de la publicació. A més, l’ex-lletrat afegeix que Rajoy pot arribar a prevaricar si tria la primera opció. Parlem amb Urías sobre les conseqüències que pot tenir aquesta decisió. —Vós heu descrit com a ‘cop d’estat’ el fet de no publicar el nomenament dels consellers al DOGC perquè és un acte reglat. En podríeu donar més detalls? —La publicació de les normes i dels actes administratius és una condició per a la seva eficàcia que no admet discrecionalitat. L’òrgan encarregat d’enviar-los per a la publicació al butlletí oficial corresponent no té cap marge de decisió. Ha de fer-ho automàticament. Si no, s’impedeix il·legítimament que els actes i les normes de l’estat adquireixin vigor. Això és el cop d’estat: impedir il·legítimament que entrin en vigor actes i normes de l’estat. —Rajoy pot refusar de fer-ho? —Pot donar-ne l’ordre que no es faci a l’òrgan administratiu que envia els actes al butlletí. I aquest ho pot fer de facto, però no té la capacitat legal de refusar a publicar. Fer-ho seria desviació de poder o prevaricació. —Quin organisme controla si aquesta decisió és il·legal? El TC? —La decisió, tècnicament, no existeix fins que no sigui publicada. Llavors pot ser impugnada als jutjats del contenciós o al Tribunal Constitucional. El TC fins i tot la pot suspendre. —El president Torra o el parlament hi poden reaccionar d’alguna manera? Es podrien querellar contra Rajoy per prevaricació? —Si passa, que encara no ha passat, caldrà veure qui en refusa la publicació (no serà Rajoy, sinó el secretariat) i com ho justifica. Després, es veurà si hi escau una querella, un recurs contenciós o què cal fer-hi. Tot dependrà de com es presenti la negativa de publicar-ho. —Creieu que és una amenaça i que finalment en publicaran el nomenament, malgrat que després el recorrin? —No volen publicar-lo perquè tan bon punt se’n publiqui el nomenament, automàticament serà aixecat el 155. Cerquen la manera de saltar-se l’acord aprovat pel Senat. No sé com acabarà. De moment, intenten fer content una part del seu propi electorat que no vol que s’aixequi el 155 encara que sigui legalment obligatori. Si finalment no passa, es demostrarà que el govern espanyol no respecta ni les normes que ells mateixos aproven. —Si finalment es publica el nomenament dels consellers, el govern espanyol ho recorrerà al TC i el suspendran automàticament, com les lleis i els decrets de la Generalitat? —És clar. Si s’admet a tràmit se suspèn. Però abans s’ha d’aixecar el 155. Aleshores tindríem un president amb totes les seves facultats, sense 155, però a qui li manquen quatre consellers.

Summary: Joaquín Urias: ‘No tenen cap capacitat legal per a refusar de publicar el nomenament dels consellers’


Òmnium Cultural ha denunciat avui a les Nacions Unides la ‘impunitat policíaca per la violència de l’1-O’. Des de Ginebra, l’entitat ha reclamat una investigació efectiva de l’actuació policíaca del Primer d’Octubre perquè ‘dos anys i mig després del referèndum, els responsables de les càrregues indiscriminades gaudeixen de total impunitat’. Durant la sessió plenària del Consell de Drets Humans, com a membre de la Xarxa Europea per la Igualtat Lingüística, Òmnium ha presentat un informe que denuncia que l’estat espanyol incompleix la Convenció contra la Tortura de les Nacions Unides. En l’informe, l’entitat demana una investigació ràpida i efectiva de l’actuació policíaca de l’1-O per a ‘castigar tots aquells que van perpetrar, ordenar o tolerar la brutalitat policíaca’. El text assegura que les autoritats espanyoles han violat la seva obligació de fer una investigació efectiva d’ofici per a identificar-ne i castigar-ne els autors. El text també demana de ‘suspendre de les seves funcions tots els oficials i comandants sospitosos i, si són condemnats, que se’ls expulsi de manera immediata de les forces de seguretat’. Finalment, l’informe reclama d’anul·lar i retirar totes les medalles, bonificacions i promocions atorgades des del govern espanyol als policies que van exercir directament la violència sobre la ciutadania.

Summary: Òmnium demana a l’ONU que intervingui perquè l’estat espanyol investigui les càrregues de l’1-O


Després de la reunió del comitè tècnic del pla Inuncat i Vencat, el conseller d’Interior, Miquel Buch ha fet una crida a la precaució de tota la ciutadania davant l’episodi de pluja intensa. El conseller ha demanat no donar per acabat l’episodi amb la fi de la pluja intensa sinó també tenir en compte les afectacions que es podran produir al llarg d’aquest dilluns per culpa del vent i de l’onatge. En una mateixa línia s’ha pronunciat la directora general de Protecció Civil que ha reclamat ‘prudència’ a la ciutadania i sobretot evitar desplaçar-se als espigons per fer-se fotografies. Ferrer ha demanat seguir les recomanacions de Protecció Civil. Buch ha detallat que les precipitacions han començat a les comarques de Tarragona i que es preveu que aniran recorrent tot Catalunya fins abandonar el país per Girona. Per això, ha avançat que es podran produir afectacions al transport, sobretot al ferroviari a partir d’aquest dilluns, principalment a la R1 a causa de les onades. Les terres de l’Ebre i Tarragona han començat a registrar les primeres incidències i els Bombers ja han fet una desen de sortides a causa de la pluja, bàsicament per treure aigua de baixos i guals inundats. Per poder donar resposta a totes les incidències, els Bombers han reforçat els parcs del litoral i el pre-litoral, les zones que possiblement més afectades estaran per les precipitacions al llarg d’aquest diumenge a la nit. El Servei Meteorològic de Catalunya ha advertit que es tracta d’un temporal de tardor i que es preveuen més de 40 litres per metre quadrat en mitja hora o més de 100 en 24 hores en determinades zones, així com onades de més de 4 metres d’alçada a qualsevol punt del país. Des de Protecció Civil s’ha assegurat que s’estarà ‘amatent’ tota la nit d’aquest diumenge i que dilluns al matí es farà una altra reunió per revisar la situació. Ferrer ha demanat que els ciutadans segueixin totes les indicacions del servei per les xarxes socials i els mitjans de comunicació.

Summary: Buch demana màxima precaució davant l’episodi de pluja intensa, vent i onatge


El Tribunal Econòmic Administratiu Central ha donat la raó a la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA) en el primer dels tres conflictes oberts amb el ministeri d’Hisenda espanyol sobre l’IVA, segons ha confirmat l’ACN. La decisió evita a l’ens públic català haver de pagar 59,7 milions d’euros corresponents al període 2012-2014 que el govern espanyol li reclamava, però està desvinculat de la crisi que posa en qüestió la situació econòmica de la Corporació que deriva dels dos conflictes posteriors, el del període 2015-2017 i l’iniciat el novembre de l’any passat.

Summary: Hisenda dóna la raó a la CCMA en el primer recurs sobre l’IVA


Museo Casa Pilar Defilló Méndez Vigo, 21-23 Mapa a Google El 24 d’octubre de 1971, aviat farà cinquanta anys, Pau Casals va pronunciar el seu cèlebre discurs d’agraïment a la seu de les Nacions Unides per haver rebut la Medalla de la Pau. Tot seguit del famós ‘I am a Catalan…’ va interpretar ‘El cant dels ocells’ al violoncel davant aquell auditori mundial. És, sens dubte, la imatge més icònica del músic del Vendrell, però n’hi ha una d’anterior que també va tenir un ressò important. Va ser a Puerto Rico, una de les pàtries d’adopció de Casals en el seu llarg exili arran del cop d’estat feixista de 1936. Quan va arribar a l’illa caribenca, a la darreria de 1955, una de les primeres coses que va fer va ser visitar la casa natal i d’infantesa de la seva mare, Pilar Defilló i Amiguet (1853-1931), on va protagonitzar un memorable concert des del balcó amb les cançons que li solia cantar de petit, ‘El cant dels ocells’ inclòs. La casa, d’estil neoclàssic crioll i situada al carrer de Méndez Vigo, es va convertir el 1849 en la llar del matrimoni format per Josep Defilló i Tusquellas i Raimunda Amiguet i Ferrer, que havien hagut de deixar Catalunya. A Mayagüez, la família va regentar un comerç propi, El Cronómetro, i quatre anys més tard hi va néixer la Pilar. Però la mort prematura del pare, que a l’illa sota administració espanyola s’havia implicat en una societat secreta que promovia l’abolició de l’esclavitud, va empènyer la resta de la família a tornar al Vendrell el 1871, on Pilar Defilló va estudiar música i es va acabar casant amb el seu mestre, el pianista i organista Carles Casals i Ribes. La inquietud musical de la mare, més que no pas la del pare, va tenir un gran pes en el seu fill Pau, nascut ja al Vendrell el 1876. Va ser ella qui va reconèixer-li el talent per la música i es va esforçar per donar-li uns bons estudis, més enllà de les classes elementals que havia rebut del pare. ‘La mare sabia de tot: de música, de medicina, d’arquitectura, d’agricultura…’, havia comentat alguna vegada el mateix Pau Casals respecte de Pilar Defilló, de qui també va heretar els valors pacifistes i democràtics que el van caracteritzar. Aquesta dona ‘avançada al seu temps’, com també l’havia definit el violoncel·lista universal, es va morir al Vendrell a començament de 1931, un mes abans de la proclamació de la República. I amb la caiguda de la República, el 1939, el seu fill es va haver d’exiliar. D’entrada a París, on ja havia viscut algunes temporades; després, arran de l’ocupació nazi de França, cap a l’Amèrica del Nord; posteriorment, a Prada de Conflent, i, finalment, a Puerto Rico, el país on havia nascut la mare, l’11 de novembre de 1853, i on es va morir ell, el 22 d’octubre de 1973. En paral·lel, la casa del carrer Méndez Vigo, construïda el 1841 amb l’estil típic de la burgesia rural local, va passar per unes quantes mans fins que el 2001 va ser adquirida pel Municipi de Mayagüez. Després de tretze anys de rehabilitacions i 1,3 milions de dòlars invertits, el 2015 va obrir la porta transformada en el Museu Casa Pilar Defilló, un espai dedicat a recordar el llegat cultural i musical de mare i fill. I una mica més: Un dels monuments més singulars dedicats a Pau Casals a tot el món és el que hi ha, des del 5 de maig de 1985, al costat de l’Herzog August Bibliothek de Wolfenbüttel (Alemanya). És obra de l’artista alcoià Antoni Miró i va ser impulsat per la incansable activista Matilde Romagosa per mitjà de l’agrupació cultural Pau Casals Freunde. Casa Museu Pilar DefillóCasa Museu Pilar DefillóCasa Museu Pilar DefillóMonument a Pau Casals a Wolfenbüttel —Què és Com a casa? —Tots els articles —Suggeriments per a la secció: marti.crespo@partal.cat

Summary: Mayagüez, la ‘mare’ pàtria de Pau Casals


La decisió del govern valencià d’ajornar la celebració de les Falles a tot el País Valencià i de la festa de la Magdalena a Castelló ha estat acollida en general amb resignació, comprenent les raons sanitàries que ho aconsellen però també amb preocupació per les conseqüències econòmiques de la cancel·lació. No hi ha, a més, una data senzilla on encaixar-les. La Setmana Santa queda massa prop i Sant Joan és incompatible perquè la majoria dels artistes fallers en aquestes dates treballen per a les fogueres d’Alacant. El president de la Generalitat, Ximo Puig, de fet, ha anunciat aquest dimarts que s’ajornen, a una data encara per determinar, les Falles de València que anaven a tenir lloc de l’15 a el 19 de març a causa de l’epidèmia de l’coronavirus. Així mateix, el Govern ha decidit també ajornar les festes fundacionals de la ciutat de Castelló, la Magdalena, que anaven a començar aquest diumenge. Puig ha dit que ho ha fet en ‘plena coordinació’ amb el ministeri espanyol de sanitat. El president ha dit que amb aquesta decisió, ‘es tracta de minimitzar l’element de risc per al contagi per aglomeracions humanes i desplaçaments massius de persones procedents de zones més afectades’. Puig ha apel·lat a la ‘comprensió de la ciutadania, especialment als afectats per una decisió tan complexa’, i ha citat que aquest ajornament es produeix de la mateixa manera que es va fer amb el Carnaval de Venècia, la Fira de Turisme de Berlín o el World Congress Mobile de Barcelona. Puig ha comparegut acompanyat dels vicepresidents, Mónica Oltra i Rubén Martínez Dalmau, i dels consellers de Sanitat, Educació, Justícia, Economia i Transports després d’una reunió en què també ha estat present el regidor de Cultura Festiva de l’Ajuntament de València i president de la Junta Central Fallera, Carles Galiana. Amb posterioritat el Partit Popular ha anunciant que està d’acord amb la decisió tot i que ha dit que els hauria agradat assabentar-se de manera directa pel president. Preocupació en el sector turístic En el sector de l’turisme, a més de l’ajornament de les festes, l’anunci fet pel govern espanyol de suspendre els viatges de l’Imserso ha provocat que els empresaris i les institucions valencianes reclamen compensacions per aquesta mesura. La patronal hotelera Hosbec ha demanat l’adopció d’una sèrie de mesures laborals, econòmiques i fiscals.Fonts d’Hosbec també han insistit que les mesures econòmiques han de ‘garantir la viabilitat financera dels operadors adjudicataris o posar en marxa línies ICO específiques per a proporcionar tresoreria si fos necessari’. Hosbec ha qualificat les dues decisions com un ‘gerro d’aigua freda’ per a la indústria turística tot i que entén que s’ha pres ‘amb suficients motius de caràcter sanitari’. Una de les raons que sembla haver pesat més en la decisió ha estat el fet que l’any passat es van desplaçar a València per les falles més de 400.000 madrilenys i s’esperava que enguany encara en vindrien més degut precisament a la suspensió de les classes en les universitats. Per al govern valencià una arribada massiva com aquesta de gent de la zona de l’estat on la situació sembla més fora de control ha estat una preocupació molt específica.

Summary: Resignació per la cancel·lació de les falles i preocupació per les conseqüències


El director de TV3, Vicent Sanchis, ha declarat avui que la reprovació al seu nomenament per part del parlament li planteja una situació ‘molt incòmode’ però que no ha pensat pas plegar. ‘Quan es crea una contradicció al Parlament, a mi també me la creen’, ha dit en declaracions a RAC 1. Però diu que la polèmica li treu ‘poc temps’ i defensa que té la ‘confiança’ del consell de govern de la CCMA, que ‘encara no s’ha pronunciat’. I diu que el partit que ara parla ‘en nom de la gran professionalitat i pluralitat’ –en referència a ICV- va canviar en època del tripartit el director general de la CCMA amb un procediment que ‘no és el que ara preconitza’. ‘Que no es facen tantes trampes i que em jutgen per com tracte la pluralitat’, ha reblat. Sanchis diu: ’Jo dic que només acataré i obeiré les instruccions del Parlament davant de qualsevol altra instància i ara resulta que el Parlament va contra les seves pròpies instruccions sobre la corporació’. Afegeix que està d’acord amb la legislació del parlament i que no es vol deixar marejar per ‘maniobres polítiques lícites’ entre majories parlamentàries que, afirma, volen controlar el consell. ‘Si no els agrada la seva pròpia llei, doncs que la canvien’. Fins i tot ha dit que alguns dels que ahir el van reprovar després li van trucar dient que aguanti. ‘De veres, senyor Basté, que no es pot imaginar de qui parle. I no és només un partit’ Entrevista de VilaWeb a Vicent Sanchis: ‘No m’esperava la rebuda que he trobat a TV3’

Summary: Vicent Sanchis: ‘Hi ha gent que m’ha reprovat i després m’ha trucat demanant que aguante’


Bloc i País, el corrent sobiranista del Bloc Nacionalista Valencià, formació majoritària de la coalició Compromís, no considera prioritari canviar el nom de la formació, com proposa la ponència política i organitzativa del vuitè congrés del Bloc. El seu coordinador, Vicent Fernández, ha dit: ‘El fet important no és si som bloc o llibreta, sinó que parlem del futur que volem per al nostre partit.’ Del seu punt de vista, el canvi de nom és accessori i en canvi, s’hauria de parlar si Compromís serà una federació o no i com es millorarà la democràcia interna de la coalició. Per a Fernández, la proposta de sotmetre a una consulta telemàtica un hipotètic canvi de nom del partit contrasta amb les negatives a posar tots els mitjans de què ja disposen per a facilitar la participació de la militància al congrés. Com a exemple, ha recordat que es votaran del 14 al 21 de març (enmig de les Falles i la Magdalena) els noms que proposa la ponència, sense que hi hagi hagut cap debat sobre aquesta necessitat. Mentrestant, però, la militància ha de sol·licitar la inscripció al congrés, tot i estar al dia en drets i deures, i no s’ofereixen mecanismes de participació telemàtica, cosa que, segons Fernández, és una contradicció.

Summary: Els sobiranistes del Bloc no veuen necessari el canvi de nom de la formació


Les restes del dictador Francisco Franco seran traslladades, finalment, a un nou indret. No serà tan majestuós ni imponent com el Valle de los Caídos, però s’hi sentirà com a casa perquè també té arrels franquistes. El cementiri de Mingorrubio, situat al districte madrileny del Pardo, també acull les restes de companys de dictadura com els ex-presidents del govern espanyol Luis Carrero Blanco i Carlos Arias Navarro, un agent nazi i fins i tot, un dictador sud-americà. Però qui tindrà més a prop serà la seva esposa, Carmen Polo, que reposa a la cripta de la capella del cementiri, on també aniran les restes de Franco. El Palau Reial d’El Pardo. El Pardo és separat de Madrid –a vint minuts del centre amb cotxe–, però oficialment és un districte de la ciutat, tot i no tenir-hi res a veure. El nucli s’alça dins el paratge de ‘monte del Pardo’. Al costat hi discorre el riu Manzanares, encara verge, i a l’altra banda hi ha una propietat enorme i d’aspecte acurat, dins la qual hi ha el Palau de la Zarzuela. És un entorn magnífic. Per això és ple de ciclistes i excursionistes que aprofiten el diumenge, assenyala el taxista que ens hi ha dut de Madrid estant. Tanmateix, el nucli urbà és una barreja ben estranya: blocs de pisos humils, cases adossades, molta zona verda i un bon nombre d’instal·lacions governamentals que van construir-se entorn del Palau Reial del Pardo per a oferir servei al dictador Franco, que hi va residir fins a la seva mort. ‘El Pardo és un anacronisme de la història’, ens diu el taxista. La definició és perfecta. Arribem a la plaça central, que fins fa un any es deia plaça del Caudillo –encara té aquest nom a Google Maps–; ara l’ajuntament l’ha canviat pel nom inconfusible de ‘plaça del Pardo’. És plena de bars, restaurants especialitzats en caça i dos caixers automàtics. Tot d’una normalitat decadent. Podria ser la plaça de qualsevol barri de qualsevol ciutat. Això sí, just al costat s’aixeca el palau reial, una mastodòntica construcció renaixentista amb jardins inacabables. Plaça del Pardo, fins fa un any anomenada plaça del Caudillo. El cementiri encara és més apartat. Per arribar-hi s’ha de transitar per una llarga avinguda on hi ha estables de cavalls, instal·lacions de la Guàrdia Reial, casernes de la Guàrdia Civil i cases que han estat adquirides pels descendents del personal del servei del palau. ‘Todo por la patria’, repeteixen les entrades de diferents finques. El cementiri és una continuació del poble. Gris i sense ànima. A l’entrada hi ha una capella, l’edifici més gran de tots. Té un estil simple, com moltes de les esglésies fetes a la segona meitat del segle XX. L’encarregat de l’entrada explica que és on s’instal·laran les restes de Franco, concretament a la cripta de sota, on ja reposa Carmen Polo. Però no vol dir res més. Tampoc no explica quan s’obrirà la capella. Segons el diari Público, té el sostre en mal estat i ha de menester reformes abans de tornar-la a obrir. La façana té un aspecte força desatès i a l’interior s’endevina una sala molt austera, amb alguns bancs i un altar sense cap mena de decoració. Tot i que tot just fa dos dies de l’anunci que serà el nou emplaçament del dictador Franco, al cementiri gairebé no hi ha ningú. Tan solament una parella, que és a la zona on s’acumulen més noms il·lustres. Curiosament, no n’hi ha cap d’enterrat en mausoleus, sinó que descansen en tombes solitàries reservades a la família. Per exemple, Carrero Blanco, mà dreta de Franco i president del govern, és enterrat amb la seva dona i la seva filla. ‘Duc de Carrero Blanco i capità general de l’armada’, recorda la làpida. Al costat, la tomba de la família Arias del Valle, de la qual forma part el president del govern que va anunciar la mort del dictador: Carlos Arias Navarro. A continuació, ministres dels governs franquistes, com ara Nemesio Fernández Cuesta, Pablo Martín, Demetrio Carceller i Félix Álvarez-Arenas. També Joaquín Calvo Sotelo, dramaturg i germà de José Calvo Sotelo, ministre d’Hisenda durant la dictadura de Primo de Rivera. Al cementiri, Franco hi trobarà un altre dictador, Rafael Leónidas Trujillo, que va governar la República Dominicana del 1930 fins que el van assassinar, el 1961. També l’anomenaven ‘el Generalíssim’ i també va fer matar milers de persones –es calcula que unes 50.000. Ell sí que té un mausoleu familiar. Entre tombes franquistes ressalta un nom poc espanyol, el de la família Liesau von Lettow. Fent una cerca ràpida per Google un s’assabenta que Franz Liesau Zacharias –casat amb Sitta Von Lettow– va ser un agent nazi que va treballar per les SS i la Gestapo, i que el règim de Franco va protegir. Ho explica un article d’El País. Quan va acabar la segona Guerra Mundial, la dictadura espanyola es va negar a entregar-lo als aliats i així és com Franz Liesau va poder morir tranquil·lament a Madrid a l’edat de 84 anys. Un altre article d’El Mundo també parla de Liesau i detalla que va guanyar-se molt bé la vida amb el règim espanyol gràcies al fet que va esdevenir el principal proveïdor d’equips d’escoltes del Centre Superior d’Informació de la Defensa (CESID). Del poder polític, tampoc no hi falten noms d’empresaris. El més conegut, José Banús, o Josep Banús, com apareix en alguns escrits, perquè aquest empresari que va fer fortuna durant el franquisme havia nascut a Catalunya. Franquista convençut, va fer una gran carrera com a promotor immobiliari gràcies als contactes que tenia amb funcionaris del règim. Li van concedir la construcció de diversos barris madrilenys, va emprendre l’explotació immobiliària de la costa andalusa –Puerto Banús en va ser un dels projectes– i també li van encarregar l’edificació dels accessos al Valle de los Caídos. Precisament per aquells accessos ben aviat hi circularan les restes del dictador per tornar a casa, al Pardo.

Summary: Viatge a Mingorrubio: la pàtria franquista que ja espera el dictador


El regidor de Capgirem Vic, Joan Coma, ha enviat un missatge de Twitter just en el moment de ser detingut pels mossos d’esquadra per ordre de l’Audiència espanyola. Després de les polèmiques que han seguit cada detenció dels mossos relacionada amb els casos de desobediència de l’esquerra independentista, Coma ha volgut deixar clar un missatge: ‘L’estat espanyol em deté’, ha dit. A diferència de casos anteriors, Coma no ha volgut assenyalar els mossos. I ha afegit: ‘Aprofitem tot allò que ens uneix per plantar-li cara  col·lectivament .’ El missatge de Coma enllaça perfectament amb el que va enviar quan va fer la conferència de premsa a final d’octubre quan va desobeir la citació per declarar. Aleshores va demanar als mossos que no acatessin l’ordre de detenció de l’Audiència quan aquesta arribés, però va demanar a la seva gent que, si ho feien, no es practiqués la violència i es respectés, ‘des de la calma i sense insults’. Vegeu el missatge que ha enviat Coma: L'Estat espanyol em deté. Aprofitem tot allò que ens uneix per plantar-li cara col•lectivament. Una abraçada a tots, de tot cor. Amor etern — Joan #EnsVolemVives (@joancomaroura) December 27, 2016

Summary: El piulet de Joan Coma demanant unitat en el moment de la detenció


La vice-presidenta de la Generalitat, Mónica Oltra, ha mostrat el malestar del govern amb la decisió del TSJ contra l’ús del català a l’administració i ha clamat contra ‘els enemics’ de la llengua. Per a la número dos del Consell, li fan ‘oposició denigrant’ amb l’objectiu de fer una ‘castració cultural’. Diu: ‘No han entès que tenir dues llengües en un territori és una riquesa i no un problema i que promocionar la llengua que és més dèbil és una obligació política, legal i constitucional.’ Mentrestant, la direcció general de Política Lingüística donarà instruccions perquè els advocats de la Generalitat recorrin contra la sentència que anul·la onze articles del decret 6/2017 que regula l’ús de les llengües oficials en l’administració. Tal com ha recordat el director general, Rubén Trenzano, la decisió del TSJ no és ferma. Una sentència que va deixar el govern ‘perplex’, tot i que Trenzano ha volgut transmetre ‘tranquil·litat’ perquè la normativa es va elaborar amb ‘tots els informes tècnics i jurídics’.

Summary: Oltra critica durament els ‘enemics’ del català mentre el Consell prepara el recurs contra la sentència del TSJ