L’última de les quatre jornades de vaga convocades pel sindicat CGT a Renfe aquest estiu transcorre sense incidències i amb el compliment dels serveis mínims decretats per avui, quan milers de ciutadans tornen de vacances. CGT ha convocat per a aquest estiu quatre dies d’aturada (31 de juliol, 14 i 30 d’agost, i 1 de setembre) per reclamar, principalment, la reposició de personal per millorar la prestació del servei, especialment en tallers, taquilles, maquinistes i interventors. L’aturada es fa avui en dues franges horàries, de 12.00 a 16.00 la primera, i de 20.00 a 24.00 la segona. El govern espanyol i la Generalitat han decretat com a serveis mínims el 40 per cent dels trens de rodalies; el 78 per cent dels de llarga distància i alta velocitat, i el 65 per cent dels trajectes amb Avant. Durant la resta del dia, el servei es presta amb normalitat. Fonts de Renfe han informat a l’agència EFE que la vaga ha estat secundada aquest migdia per un 0,7 per cent dels treballadors, i que l’aturada s’ha desenvolupat sense incidències. Les mateixes fonts han lamentat que, a Catalunya, una aturada ‘en què participa menys d’un u per cent de la plantilla afecta unes 80.000 persones, que han de canviar la seva rutina de desplaçament’ per la convocatòria de vaga. Fonts de la CGT s’han queixat de l’elevat nombre de serveis mínims decretats, que obliguen a treballar a Catalunya vuit de cada deu treballadors de Renfe, el que segons el seu parer implica que ‘ni tan sols es manté el dret de vaga’.

Summary: L’última jornada de vaga a Renfe transcorre sense incidències


La Comissió Europea ha rebaixat una dècima la previsió de creixement del PIB a l’estat espanyol fins al 2,1% aquest any i l’1,9% el 2020. En les seves previsions econòmiques d’hivern, l’executiu comunitari rebaixa els pronòstics pel 2019 i el 2020 respecte al publicat a la tardor, i també tanca el 2018 amb un creixement lleugerament menor del PIB espanyol: un 2,5%, una dècima per sota del pronosticat al novembre, i mig punt menys que el 2017. La Comissió atribueix la desacceleració principalment a una baixada en el consum privat i una menor contribució de les exportacions. La Comissió veu ‘riscos’ en el pronòstic per a l’estat espanyol relacionats principalment amb un entorn global menys fort però també amb una major ‘incertesa’, tant ‘interna com externa’. Les previsions econòmiques d’hivern pronostiquen que la creació de llocs de treball es reduirà, en part per l’efecte que s’espera de l’aplicació des de l’1 de gener de l’augment del salari mínim interprofessional aprovat per decret pel govern de Pedro Sánchez, i que el fixa en 900 euros. Amb tot, la Comissió matisa que seguiran creant-se llocs de treball que permetran continuar amb la reducció de la taxa d’atur. Per altra banda, la institució preveu una acceleració lleugera de les exportacions aquest any i el vinent, després d’un ‘fort deteriorament’ l’any passat i malgrat el ‘dèbil’ creixement en el comerç mundial. Alhora, s’espera que les importacions es desaccelerin ‘àmpliament’ en línia amb la demanda final. La inflació general va assolir l’1,7% el 2018 i es preveu que baixi fins a l’1,2% el 2019 pels efectes provocats per canvis en el preu del petroli. El 2020, però, la previsió és que augmenti fins a l’1,5%.

Summary: Brussel·les rebaixa a la previsió de creixement de l’estat espanyol i veu riscos per la ‘incertesa’ interna i externa


Sílvia Alcàntara té setanta-dos anys acabats de fer. És optimista de mena i no té un no per a ningú, per més sacrifici que requereixi. Aquesta bonhomia, aquesta vocació de servei, aquest fer modest podria dur-nos a pensar que és dona missaire. Res més allunyat de la seva realitat d’avui. Quan era petita i jove sí que va ser molt creient, però les monges, la crueltat i les mentides que gastaven i la por que li van ficar al cos (tot pecat, tot pecat), la van allunyar de la religió. Afegeix, això sí, que respecta aquells qui creuen, eh? Alhora adverteix contra els de dalt, els poderosos: cal malfiar-se’n sempre, diu, perquè no et deixen mai tranquil, no consenten ni la teva felicitat ni el teu benestar. Potser allò que defineix millor aquesta escriptora és l’esperit de superació. Ho tenia tot en contra (les dones de la seva generació en aquest país ho van tenir tot en contra) i no s’hi va conformar. I ja s’ha explicat manta vegada que va sortir de la colònia Vidal perquè va estudiar comerç i se’n va anar a viure a Terrassa, la seva ciutat des de llavors –cinquanta anys fa que hi viu–, i hi va trobar una feina d’administrativa. Amb la democràcia es va apuntar a cursos de normalització lingüística i li va faltar temps per a apuntar-se a l’Aula de Lletres així que es va fundar, als anys noranta. Aleshores ja escrivia narracions inventades, com ho feia la seva padrina, i a l’Aula de Lletres li van donar la formació acadèmica. Avui és ella qui ensenya tècniques d’escriptura a gent amb inquietuds literàries, a l’Ateneu de Terrassa i a la Biblioteca Central. I fa deu anys que va fundar l’associació Un Munt de Mots, per a aquells que acaben el curs d’escriptura i es pregunten: ‘I ara què?’ En aquesta associació sense ànim de lucre, els veterans més inquiets dels tallers literaris es troben un dia el mes per continuar escrivint i compartint allò que han escrit. A més, Un Munt de Mots té un bloc en què els qui ho volen publiquen els seus relats. Sílvia Alcàntara va començar a publicar de gran, però això no la va pas frenar, sinó que li va donar experiència i solidesa a l’hora de mirar el món. Va debutar el 2009 amb ‘Olor de Colònia’, la novel·la més venuda del catàleg d’Edicions de 1984, amb 55.000 exemplars. Després va arribar ‘La casa cantonera’, de xifres dignes però més discretes, i ara espera repetir èxit amb ‘Els dies sense glòria‘. Xerraire de mena com és, diu molt segura: ‘Només la meva vida, ja ha donat esperança a molta altra gent. Molts s’han dit: “Encara hi sóc a temps”.’ A can 1984, s’hi nota, aquest ‘efecte Alcántara’: d’ençà del seu debut reben infinitat d’originals d’autors d’edat avançada. ‘Pensa que he parlat amb molta gent –diu–. He estat a centenars de pobles de tot el país participant en clubs de lectura. Del llibre “Olor de colònia”, encara en faig clubs de lectura. Les bibliotecàries de tot Catalunya em coneixen. Perquè no tinc mai un no per a ningú. Sigui cobrant o sense cobrar. Perquè hi ha moltes entitats que no tenen el suport de cap organisme públic. La majoria. Ara, això sí, un taxi em ve a buscar a casa i m’hi torna, perquè jo no condueixo.’ I explica, convençuda: ‘A mi, escriure m’ha salvat la vida.’ —I d’on us ve la voluntat d’escriure? —Diuen que vaig aprendre a explicar històries de la meva padrina, que en sabia molt i ja llegia les ‘Pàgines viscudes’ d’en Folch i Torres. Ens explicava unes històries més boniques inventades! Històries que ens feien badar una boca de pam, mentre ens donava les sopes i la patata bullida, i poca cosa més, perquè era l’època de la misèria, dels anys quaranta i part dels cinquanta. La padrina havia criat la meva mare que, poc després de néixer, va perdre la seva mare. El seu pare la va donar a la seva germana, la padrina, que no tenia fills. I ell es va quedar sol, isolat, i també es va morir aviat. I ara sóc jo que explico històries a les meves nétes. Vaig deixar l’Aula de Lletres per tenir cura de les meves nétes. Ara ja són grans i encara ens ho passem de bé! —Llegeixen les vostres nétes? —La gran sí. A la segona, en canvi, no li agrada llegir. Saps què em va dir l’altre dia?: ‘Iaia, la Glòria se’n surt, del coma?’ Una pregunta per evitar de llegir la meva nova novel·la. Mira si n’és! Ha, ha. En canvi, per a mi és tan important llegir! Escriure és llegir sobretot. Llegir és l’aliment de l’escriptor. Jo, si no llegeixo és com si em faltessin vitamines. —I què llegiu? —Els d’en Cots  ja no els atrapo. I mira que en són de bons, els llibres d’aquesta editorial. Jo m’he llegit tot Fallada. Perquè quan un autor m’agrada, el llegeixo tot. Anys enrere em vaig llegir totes les obres de la Maria Barbal, en Jesús Moncada, en Pere Calders, la Rodoreda, en Jaume Cabré… I els clàssics: la ‘Divina comèdia’, ‘L’Odissea’, ‘Ulisses’ de Joyce, les obres de Thomas Mann, de Flaubert, Bassani, Stefan Zweig, tot Poe, Yourcenar… També m’agrada molt l’assaig… S’ha de tenir un pòsit de bona literatura. —I com us hi poseu a l’hora de fer una novel·la? —M’invento històries que em permetin d’explicar allò que vull explicar. A ‘Dies sense glòria’ volia parlar del patiment de la gent a conseqüència de les circumstàncies. Som éssers circumstancials. També del deteriorament de les relacions. Ens passa a tots, a uns més que uns altres, alguns no ho reconeixen, però totes les relacions es deterioren. A ‘La casa cantonera’ vaig voler tractar de la gelosia. N’estic molt satisfeta, d’aquesta novel·la, perquè és molt difícil d’escriure. Té molta potència. I, anant a la pregunta: jo escric novel·les més psicològiques que no costumistes. Trio un primer personatge i m’hi fico ben endins i el porto a sobre. I, com que m’hi fico tant, en tots els personatges que m’invento, doncs surten personatges de carn i ossos i la gent s’hi sent identificada. També passa que aquests personatges et poden tocar la moral perquè coneixes algú que s’hi assembla molt o que ha viscut coses molt semblants. I em passa que me’ls estimo tant, els personatges, que no els puc arribar a fer dolents del tot, sinó sempre amb matisos. I així és a la vida. Només necessites un personatge per a començar la novel·la. Després ja li busques la família. El personatge de ‘Dies sense glòria’ era l’Enric. I li vaig haver de buscar una dona, i va néixer la Glòria. Em va costar. —L’Enric i la Glòria viuen en un petit poble del Bages, on ell és l’hereu d’un mas, amb terres d’horta i una vinya que dóna una mistela molt bona. Però no se’n surten. Les circumstàncies els portaran a emigrar cap al suburbi d’una ciutat mitjana i canviar el mas per un pis de renda limitada. Avui, que la tendència és tornar a valorar el món del camp, la pagesia (fins i tot torna a refer-se el món vinícola del Bages), fa impressió. —Molta gent d’aquí va haver d’emigrar a ciutat. És el moment que s’acaba el món dels carros, dels animals, de la pagesia. Però jo, sobretot, faig un retrat d’una família. L’època comporta les circumstàncies que ha d’afrontar aquesta família, de la qual n’apareixen tres generacions. Parlo de les persones d’aquesta família, més que no pas de les circumstàncies que els toca viure. A mi m’interessa anar endins, a les tripes de les persones. Entro al pensament de cada personatge. A Terrassa vaig estudiar a l’Institut del Teatre i vaig aprendre a interioritzar els personatges. —L’escriptura, en el vostre cas, forma part d’una quotidianitat? —I tant. Em llevo a les sis del matí, que és una hora que em va molt bé per a escriure, perquè no hi ha res que em destorbi. Faig llarg el matí. Vaig a comprar que toquen les dues i se’m fan les quatre quan dino. A la tarda ja m’he fos. Escric cada dia, fins i tot el dissabte i el diumenge. Escric i reescric. Aquest nou llibre l’he treballat durant cinc anys. —I ja teniu personatge per a la pròxima novel·la? —Sí, ja fa mesos que em ronda, el primer i alguns altres. La pròxima novel·la la tinc molt pensada i aniré més a la idea. Perquè la història no abastarà tants anys com ‘Els dies sense glòria’. Sílvia Alcàntara llegeix un fragment de ‘Els dies sense glòria’ per a la sèrie ‘Escriptors TV’:

Summary: Sílvia Alcàntara: ‘Escriure m’ha salvat la vida’


La presidenta del parlament, Carme Forcadell, ha rebut la notificació del Tribunal Constitucional espanyol, segons que ha anunciat al seu compte de Twitter. A la notificació el TC l’avisa que, després de suspendre les conclusions del procés constituent, la podrien sancionar per no haver aturat la votació al ple. Rebuda notificació. Reitero que en els estats democràtics els conflictes polítics es resolen políticament amb diàleg i acords no al TC. CF — Carme Forcadell (@ForcadellCarme) August 18, 2016 Al mateix piulet, Forcadell assegura que ‘als estats democràtics els conflictes polítics es resolen políticament amb diàleg i acords, no al TC‘. La resta de membres de la mesa del parlament ja havien rebut les notificacions corresponents. Junts pel Sí no decidirà fins el 30 d’agost si presentaran recurs contra el TC. Alguns membres d’ERC i la CUP han assegurat que desacatar el tribunal és un ‘acte de sobirania’ i, per tant, no té sentit presentar al·legacions en un òrgan judicial al qual ‘no es reconeix’.

Summary: Forcadell rep la notificació del TC que l’avisa que pot ser sancionada


La premsa internacional comença a fer-se ressò de la Via Lliure i a publicar imatges i vídeos de la manifestació d’aquesta Diada. Entre ells, la cadena pública anglesa BBC, que titula així la notícia: ‘Manifestació multitudinària dels separatistes catalans’. Diu que els organitzadors esperaven més de mig milió de persones, una xifra que finalment s’ha superat amb escreix. També afegeix que la coalició independentista de Junts per Sí, en cas d’obtenir la majoria absoluta, començaria el procés d’independència. Amb tot, recorda que el govern espanyol bloquejarà qualsevol intent de secessió. Tot seguit, ofereix un seguit d’imatges de la Via Lliure i un vídeo dels millors moments.

Summary: ‘Manifestació multitudinària dels separatistes catalans’, titula la BBC anglesa


L’Observatori contra l’Homofòbia (OCH) ha reclamat aquest dijous l’aprovació del reglament de la Llei contra l’homofòbia i de respecte dels drets del col·lectiu LGTBI abans que finalitzi la legislatura: ‘Si s’acaba la legislatura sense reglament, demanem la dimissió de la consellera i la directora d’Igualtat’. En declaracions a Europa Press, el president de l’OCH, Eugeni Rodríguez, ha exigit a la consellera de Treball, Assumptes Socials i Família de la Generalitat, Dolors Bassa, i la directora d’Igualtat, Mireia Mata, que s’apliquin en aquest assumpte. Ha titllat d’inadmissible i molt greu que la Generalitat no sancioni el bisbe de Solsona (Lleida), Xavier Novell, per vincular l’homosexualitat amb una figura paterna absent i emmarcar en la llibertat d’expressió l’opinió del prelat: ‘Som molts els que ens hem sentit menyspreats, i caldria multar-lo perquè no té justificació’.

Summary: L’Observatori contra l’Homofòbia reclama aprovar el reglament de la llei de drets LGTBI


El magistrat que farà la instrucció de les recusacions contra els magistrats que jutjaran la causa contra el primer d’octubre i la declaració d’independència és Vicente Magro, ex-senador del PP. Però els qui finalment prendran la decisió sobre la recusació són els setze magistrats que integren l’anomenada sala especial del Tribunal Suprem de l’article 61. Pren aquest nom de l’article de la llei del poder judicial que la regula. Són el president del Tribunal Suprem, Carlos Lesmes, el president de cada sala i el magistrat més antic i el més nou de cadascuna. Entre els actuals magistrats que en formen part, no hi ha cap dona. I la majoria tenen un perfil conservador o un historial que deixa clara la seva hostilitat envers el sobiranisme. Un exemple: Jorge Rodríguez-Zapata, que va participar en la redacció de la sentència del Tribunal Constitucional espanyol que el 2010 va retallar l’estatut; va emetre un vot discrepant, perquè considerava que encara havia estat massa tova. Un dels qui no hi podrà participar, en canvi, és Manuel Marchena, president de la sala segona, perquè és un dels jutges a qui es demana la recusació. La sala del 61 tracta sobretot els incidents de recusació contra el president del Suprem, els presidents de sala o de més de dos magistrats d’una mateixa sala. En el cas de la causa contra l’1-O, es recusen cinc jutges de la sala penal (vegeu qui són i el seu perfil). També es fa càrrec dels processos per a declarar il·legal un partit polític, i per tant, dissoldre’l, d’acord amb la polèmica llei de partits. És així que va declarar il·legal el Partit Comunista de les Terres Basques (2008), cosa que va fer possible que Patxi López disposés de la majoria parlamentària per a ser investit lehendakari. Carlos Lesmes. President del Suprem i del Consell General del Poder Judicial. Va ingressar a la carrera judicial el 1983. Magistrat de conviccions conservadores i profundament religiós. Durant el govern de José María Aznar va exercir càrrecs polítics. Per exemple, va ser nomenat director general de l’Objecció de Consciència al Ministeri de Justícia (1996), amb Margarita Mariscal de Gante al capdavant. Quatre anys després (maig del 2000), el consell de ministres el va nomenar director general de Relacions amb l’Administració de Justícia, quan el titular de Justícia era Ángel Acebes. El 2005, Lesmes va deixar el càrrec de director per assumir la presidència de la sala contenciosa administrativa de l’Audiència espanyola. El 2010 va fer el salt al Suprem. Com a magistrat del Suprem, Lesmes va ser el ponent de la sentència contra Sortu, que més tard va ser invalidada pel TC. Lesmes va arribar a la cúpula de la Justícia espanyola després de l’escàndol de Carlos Dívar. L’estiu del 2012 va dimitir per uns viatges a Marbella pagats amb fons públics (6.000 euros en viatges i hotels). Abans, Gonzalo Moliner Tamborero havia exercit el càrrec durant un any. El 2012, Lesmes va assessorar el Ministeri de Justícia, comandat per Alberto Ruíz Gallardón, per reformar la llei orgànica del poder judicial. El 9 de desembre del 2013, va ser nomenat president del Suprem i del CGPJ. El nomenament, de la mà de Gallardón, no va ser benvist del tot per membres del TS, que preferien algú que fes més anys que exercia. Gallardón li va imposar la Gran Cruz de la Orden de San Raimundo de Peñafort. Entre el 2003 i el 2010, va participar en setze cursos de la FAES. Ángel Calderón Cerezo. President de la sala militar (cinquena) del Suprem (2005). Va ser ponent de la recusació contra cinc jutges que havien de jutjar Garzón. Finalment la va cedir a un altre magistrat i va acabar emetent un vot discrepant perquè es va quedar sol desestimant la petició de Garzón. Era la primera vegada que la sala del 61 acceptava una recusació. El 2011, El País destacava que Calderón havia estat el màxim opositor a la revisió de les penes de mort imposades pels consells de guerra franquistes. Jesús Gullón Rodríguez. President de la sala social (quarta) del Suprem (2012). Francisco Marín Castán. President de la sala civil (primera) del Suprem (2014). Luis María Díez-Picazo Giménez. President de la sala contenciosa administrativa (tercera) del Suprem (2015). Díez-Picazo va ser votat per tots els vocals de la majoria conservadora del CGPJ. Fins aquell moment, en una norma no escrita, el president d’una sala del Suprem era sempre renovat per a un segon mandat. Tanmateix, el 2015, José Manuel Sieira, que presidia la sala contenciosa administrativa, només va obtenir vuit vots, quatre menys que Díez-Picazo. El seu nomenament arribava de la mà de Lesmes i amb el beneplàcit del PP. Jorge Rodríguez-Zapata. Magistrat de la sala tercera del Suprem. Recusat per la Generalitat quan era membre del Tribunal Constitucional, abans de la sentència contra l’estatut. Una recusació no acceptada. La sentència, del juliol del 2010, va acabar retallant greument l’estatut aprovat en referèndum pels catalans. Rodríguez-Zapata va emetre un vot particular molt dur contra la sentència perquè la considerava massa tova. Deia que el Tribunal Constitucional s’havia fet mal a si mateix i havia fet mal al sistema constitucional perquè havia abdicat de la seva ‘missió essencial de garantir la superioritat de la constitució espanyola sobre els estatuts d’autonomia’. Volia que es redactés una sentència que es limités a declarar ‘purament i simple la inconstitucionalitat’ de tot l’estatut. Fernando Salinas Molina. Vice-president del Consell General del Poder Judicial entre el 2001 i el 2008. De tendència progressista, és expert en legislació de l’àmbit social i laboral. Javier Juliani Hernán. Magistrat de la sala militar del Tribunal Suprem. Va formar part de la sala que el juny del 2007 va denegar a la família de Puig Antich l’autorització per a revisar la condemna a mort del 1974. Ho explicava Gutmaro Gómez Bravo al llibre Puig Antich. La transició inacabada: ‘El segon vocal , el general i assessor del Ministeri de Defensa Javier Juliani Hernán, procedia també del cos jurídic militar i era fill del general Antonio Juliani, uns quants cops condecorat pel Caudillo “por su servicio a España”.’ El periodista Jordi Panyella, al llibre Salvador Puig Antich, cas obert, destacava la defensa aferrissada que va fer Juliani del règim feixista. José Antonio Seijas Quintana. Magistrat de la sala civil del Suprem. És membre de la minoritària associació Jueces para la Democracia, de tendència progressista. Jacobo López Barja de Quiroga. Membre de la sala militar del Suprem. Fernando Pantaleón Prieto. De tendència conservadora, va ser advocat del rei espanyol emèrit Juan Carlos en un cas de demanda de paternitat per part de la ciutadana belga Ingrid Sartiau. Era el 2015. La sala civil del Suprem va desestimar-ne el recurs; la mateixa sala de la qual formaria part Panataleón just un any després. Rafael Toledano Cantero. Magistrat de la sala contenciosa administrativa del Suprem. Els altres magistrats que completen la sala del 61 són Sebastián Morallo Gallego i Pablo Llarena.

Summary: La sala del 61 del Suprem: magistrats hostils per a decidir si recusen els jutges de l’1-O


Bufen aires nous, també al món de la política cultural: Berta Sureda, comissionada de Cultura de l’Ajuntament de Barcelona, ha fet públiques les línies mestres del programa cultural d’aquests quatre anys vinents (tot i que ha assegurat que ella pensa a deu anys vista). El Consell de Cultura de Barcelona es reestructurarà i tindrà un paper central en la política cultural de l’Ajuntament, en què també seran prioritaris els programes que vinculin la cultura amb l’educació i la mediació. Es reestructuraran alguns equipaments i tots hauran de treballar en xarxa. Els equipaments culturals públics tindran l’obligació de complir els codis ètics i de bones pràctiques en la gestió cultural. I, per sobre de tot, es faran polítiques per donar suport als creadors i a la participació de la ciutadania, amb una defensa de la cultura de base, que segons Sureda és la que genera més espai crític. El rumb que agafa la política cultural de l’Ajuntament de Barcelona s’allunya de ple de la política cultural que en aquests darrers anys ha fomentat el conseller de Cultura, Ferran Mascarell, des de la Generalitat. La nova política cultural municipal recorda en alguns aspectes els criteris que va definir el malaguanyat primer CONCA (Consell Nacional de la Cultura i de les Arts). I mentre Mascarell fomenta una cultura marcada pel rendiment econòmic, Sureda vol la cultura marcada pel vessant social. Enfront de la cultura en majúscules, Sureda parla de ‘cultures’. La comissionada ha dit ben clar que per a ella no és important el nombre de visitants, sinó la qualitat de les visites. Quan li han demanat si s’apujarà el pressupost de Cultura, ha assegurat: ‘Hi ha una precarietat cultural molt instal·lada i segurament haurem de demanar una dotació extraordinària de recursos a l’alcaldia, però també revisarem les subvencions, a qui s’atorguen i qui en són els beneficiaris.’ Reestructuració del Consell de Cultura i noves funcions El text que detalla les línies d’actuació cultural del govern municipal parla de fomentar la política participativa a través de dues plataformes: ‘El Consell de Cultura de Barcelona, que serà reformulat per treballar prioritàriament de manera transversal, i el Pla de Cultures 2016-2026, que marcarà el desplegament de les polítiques culturals a termini mitjà i llarg.’ Fins avui el Consell de Cultura de Barcelona és organitzat en tretze comissions sectorials entre quinze i vint membres cadascuna i una comissió executiva de set membres. El nou equip de cultura vol reduir les comissions a quatre i que siguin transversals: Cultura de proximitat, mediació i gestió comunitària, que inclourà la cultura popular i la vinculació entre cultura i educació i mediació. Recursos i sostenibilitat, on es tractaran les polítiques de finançament a projectes (subvencions), noves economies per a la cultura, i fórmules per a reduir la precarietat laboral en l’àmbit de la creació i la cultura. Nova institucionalitat, dedicada als equipaments i infrastructures, que definiran i vetllaran pel compliment dels codis ètics i de bones pràctiques, i els processos participatius. Els equipaments municipals hauran de complir obligatòriament els codis ètics i de bones pràctiques. Per als consorcis, seran recomanats. Cultura oberta i laboratoris de la ciutadania. Sureda veu imprescindible la renovació del pla de cultura per als deu anys vinents, treball que correspondrà al Consell de Cultura, i que es definirà per mitjà d’un procés participatiu molt ampli (associacions, comissions, universitats, altres administracions i partits polítics amb representació a l’ajuntament), perquè s’entén que el ‘Pla de Cultures 2016-2026’ ha de ser un document de consens per evitar els vaivens polítics. Diu el text presentat per Berta Sureda: ‘Aquest pla permetrà dibuixar un horitzó de treball a termini mitjà i llarg, imprescindible en l’àmbit cultural, i es basarà en uns eixos coincidents amb les noves comissions del Consell de Cultura.’ Consolidació dels equipaments que hi ha i fre als nous Berta Sureda ha remarcat la voluntat de reduir la distància que diu que hi ha entre els grans equipaments i la ciutadania. També ha destacat la voluntat que tots els museus municipals guanyin autonomia i eficiència de gestió. Es convocaran concursos públics per a les direccions dels equipaments, es treballarà amb contractes-programa en aquells espais que encara no en tinguin. I el text afegeix: ‘Els codis ètics i de bones pràctiques en la gestió cultural seran l’eina per garantir l’autonomia i la llibertat d’expressió, la transparència a l’hora de fer públiques les seves dades i per evitar la precarietat laboral.’ La comissionada de Cultura ha defensat fermament que ara cal ‘consolidar els equipaments existents i deixar de construir-ne de nous’, idea que després ha matisat tot dient que no era una prioritat tenir nous equipaments. I que calia fer un mapa dels equipaments analitzant-ne les mancances i punts forts, per no duplicar espais amb finalitats semblants i facilitar el diàleg i el treball en xarxa entre ells. I ha fet èmfasi en la voluntat que es produeixi ‘quasi’ una invasió de la nostra ciutadania als equipaments culturals públics. En l’àmbit de repensar els equipaments estratègics, Sureda ha parlat de reforçar les fàbriques de creació, per oferir als artistes opcions per a continuar creant a la ciutat. ‘Avui els artistes –diu– han de marxar de Barcelona perquè no tenen ni recursos ni espais, i nosaltres volem que es quedin.’ També ha parlat de redefinir el centre d’art Fabra & Coats, que sigui un centre fort no només en exhibició com ara. I més: articular la relació entre el nou Museu de les Cultures del Món i l’històric Museu Etnològic o reforçar el Museu del Disseny i Centre de Disseny de Barcelona. Sureda també s’ha referit a la Virreina Centre de la Imatge, que es vol convertir en un centre de recerca i documentació ‘que aglutini arxius de la memòria històrica fotogràfica de Barcelona i la seva relació amb el context nacional i internacional, posant en contacte des de l’Arxiu Fotogràfic de Barcelona als diferents arxius fotogràfics independents de la ciutat, i acompanyar-los de recursos per la seva conservació i difusió’. Cultura i educació Cultura, educació i mediació seran una prioritat en la nova política cultural de la ciutat. Perquè, segons Berta Sureda, la distància que hi ha avui entre la ciutadania i la cultura s’ha d’afrontar des de la base, gràcies a l’educació a les escoles. I ha anunciat un pla de treball per a reconnectar aquests dos àmbits. I això, segons Sureda, ha de servir per a facilitar les condicions per passar de consumidors a ciutadans actius, participatius, crítics i compromesos. Agilitar el sistema de subvencions de l’ICUB El text diu: ‘L’ajuntament vetllarà perquè la cultura es desenvolupi en absoluta llibertat, en la creació d’espais d’assaig-error, donant suport al risc i l’experimentació i substituint la construcció d’una “marca” de ciutat per la construcció d’una ciutat on la cultura la desenvolupa la societat.’ Per aconseguir-ho, i pel que fa al finançament, Sureda ha explicat que cal agilitar el sistema de subvencions de l’ICUB, perquè actualment no s’adiu amb les dinàmiques de creació; es proposaran convenis plurianuals, alhora que es farà un seguiment i una valoració qualitativa dels projectes finançats. L’atorgament de subvencions continuarà corresponent al comitè executiu del Consell de Cultura, però, a fi de garantir l’objectivitat en l’atorgament de subvencions, es crearan comissions externes. I, amb vista a potenciar els espais de difusió de la cultura, les arts i el pensament es proposaran noves línies amb noves prioritats: ‘Accés dels artistes a espais de treball, taller i locals d’assaig, recuperació d’espais de gestió ciutadana, línies per a nous projectes, finançament per a sales de música en viu o espais de petit format dedicats a la difusió de la cultura, les pràctiques artístiques i el pensament.’ I també: ‘Revisió de les normatives i llicències per a les sales de música en viu, la música al carrer, els espais de formats polivalents o petit format, per tal d’adaptar-se a la realitat de la diversitat d’espais d’avui.’ Hi ha més interessos, com ara el patrimoni, arxius i memòria, amb la prioritat de digitalitzar el patrimoni cultural i posar-lo a l’abast de tota la ciutadania; la voluntat de reequilibri territorial; el foment del coneixement, l’ús i la difusió de la llengua catalana, fent-ho possible amb el Centre de Normalització Lingüística de Barcelona i la Xarxa de Biblioteques Públiques; afrontar i impulsar el gran debat sobre la democràcia a la xarxa (tecnologies, drets d’autor, legislació, accés obert als recursos culturals i educatius…) amb la voluntat d’impulsar un entorn digital obert i participatiu. Sureda també ha destacat la importància de la candidatura de Barcelona com a ciutat literària, dins la xarxa de ciutats creatives de la UNESCO.

Summary: Aires nous a la política cultural de Barcelona


TESSALÒNICA (GRÈCIA), 11 (Reuters/EP) La disputa entre el Fons Monetari Internacional (FMI) i la Unió Europea sobre com afrontar la crisi del deute grec està perjudicant al país, ha sostingut aquest diumenge el primer ministre grec, Alexis Tsipras. L’FMI encara no ha decidit si participa en un tercer rescat a Grècia signat el juliol de 2015, afirmant que no està convençut que el deute del país sigui sostenible o els seus objectius fiscals factibles. El deute públic del país supera el 170% del PIB, la més gran de la zona euro. “Jo diria que el que està creant les condicions de la demora a recuperar la confiança dels mercats i els inversors (…) és el constant xoc i desacord entre l’FMI i les institucions europees”, ha assenyalat Tsipras en roda de premsa a Tessalònica. Segons el primer ministre, aquestes desavinences estan impedint la inclusió del deute grec en el programa de compra d’expansió quantitativa (QE) del Banc Central Europeu (BCE). El BCE ha dit que no pot especificar quan podria començar a comprar bons grecs, però que Grècia necessita passar una anàlisi de sostenibilitat del deute abans que això ocorri. Els prestamistes han promès veure com el deute grec pot ser convertit en sostenible i que el que decideixin canviarà si l’FMI decideix sumar-se a l’últim acord de rescat. Tsipras ha defensat aquest diumenge que el temps apressa. “Un país que ha fet un ajust tan dur no pot esperar molt més (…) Té dret a un tripijoc just de la qüestió del deute”, ha afirmat. “El problema grec és un problema europeu”, ha sostingut. Divendres, els ministres de Finances de l’eurozona han demanat a Grècia que seguís amb les reformes que ha d’adoptar en virtut del rescat, valorat en 86.000 milions d’euros, abans d’una segona revisió de l’acord que està prevista que comenci a l’octubre. Tsipras ha afirmat que Grècia ja ha completat el 70% de les reformes requerides. “Normalment ja deuríem haver collit els fruits (…) però no ho hem fet (…) i això és perquè hi ha aquest desacord entre l’FMI i Alemanya”, ha subratllat.

Summary: Grècia.- Tsipras defensa que la disputa entre la UE i l’FMI pel deute grec està perjudicant al país


Embravit pels sondatges i per la profunda crisi que pateix el PP, Ciutadans intenta avançar el partit de Mariano Rajoy per la dreta i incrementa la gesticulació mediàtica i la pressió política al govern espanyol perquè aprofiti el 155 per a imposar molta més mà dura a Catalunya. Avui al matí al congrés Albert Rivera ha fet l’escenificació de tot això, amenaçant Rajoy en la sessió de control al president espanyol de retirar-li el suport ‘si no vigila de prop els separatistes a Catalunya’. Li ha exigit més mà dura, acusant-li de ‘deixadesa de funcions’ per no haver impugnat el vot delegat de Carles Puigdemont i de Toni Comín al parlament. Però als passadissos del congrés, encara ha anat més enllà. Rivera, envoltat dels periodistes que cobreixen l’actualitat a la cambra baixa espanyola, ha dit que Rajoy tenia ‘una actitud displicent’ a Catalunya, malgrat la persecució de mestres i escoles acusats ‘d’adoctrinament’, la destitució de càrrecs a diversos departaments, etc. Perquè el dirigent de Ciutadans vol anar més lluny, i ho vol fer veure, dient que Rajoy és un tou. ‘Fins ara tot allò que s’ha fet a Catalunya ha estat de la mà de Cs. Per prendre decisions ens trucaven. Però fa uns mesos amb les enquestes i el nerviosisme intern, ho han deixat de fer (…). Els catalans que no són independentistes i els espanyols es mereixen un respecte’, ha dit. Un altre exemple d’avui mateix. El diputat de Ciutadans Juan Carlos Girauta demanant al ministre de Foment, Íñigo de la Serna, que destitueixi, fent ús del 155, el president del Port de Barcelona, Sixte Cambra, perquè ‘és integrant del gran entramat putrefacte, corromput i delinqüencial de Convergència’. De la Serna s’hi ha negat, adduint que serà competència del nou govern de la Generalitat de prendre aquesta decisió, bo i recordant que Cambra ja va dir que plegaria quan hi hagués un nou executiu a la Generalitat. El govern de Rajoy ha desplegat una repressió calculada als departaments de la Generalitat, i una sensació d’amenaça permanent per forçar l’autocensura en els càrrecs. Hi ha una certa contenció, si més no en les declaracions públiques, perquè el president espanyol necessita mantenir el suport del PNB per al pressupost. Ciutadans ho vol aprofitar, i vol demostrar que són el partit que defensarà amb més fermesa Espanya de l’amenaça independentista. Són els qui van més lluny. Per això Rivera ha arribat a ensenyar a Rajoy al ple del congrés la portada d’avui d’El Mundo, amb la notícia que diu: ‘La fiscalia demostra que Mas ja va utilitzar diners de l’estat a Catalunya’. Una manera de remenar el dit en la ferida de les declaracions de Cristóbal Montoro insistint que no es va gastar diner públic en l’organització del referèndum de l’1-O. És a dir, que no hi va haver malversació. Però Rivera, desfermat, li demana explicacions pel 9-N. Tot s’hi val. Amb tot aquest xàfec que li queia, Rajoy ha respost Rivera que convindria que es comportés com el PSOE ‘en el tema de Catalunya’. I ha acabat: ‘Ens aniria millor a tots’.

Summary: Ciutadans escenifica un trencament amb el PP reclamant més mà dura a Catalunya


Un còdex que ha estat amagat durant cinc-cents anys pot revelar com era la vida al Mèxic d’abans de la colonització espanyola. Aquest codi s’ha trobat amagat entre les pàgines de pell de cérvol del còdex Selden, un altre document del segle XVI, d’alt valor històric però posterior al trobat, que es conserva a la Bodleian Library de la Universitat d’Oxford. El còdex s’ha pogut trobar gràcies a les tècniques d’alta tecnologia d’imatge, utilitzades fins ara per recerca en geologia i astrofísica, per científics de la Universitat d’Oxford i les universitats de Delft i Leiden, als Països Baixos. Aquest còdex és un dels pocs que es conserva des d’abans o just després de l’arribada dels espanyols a Mèxic, i els investigadors creuen que es tracta d’una genealogia desconeguda –del territori avui conegut per Oaxaca– que pot ajudar a desencallar la història dels jaciments arqueològics del sud de Mèxic. El còdex utilitza un sistema complex d’imatges i colors brillants per narrar la història de segles. A les escenes representades hi apareixen, per primera vegada en un document d’aquestes característiques, tant homes com dones asseguts i dempeus. També hi apareix repetidament una figura que es caracteritza per una corda i un ganivet. Des del 1950 alguns investigadors sospitaven que el còdex Selden era un palimpsest, és a dir, un còdex que mostrava un text que havia estat escrit sobre un altre text raspat. Efectivament, ara han descobert que ho era i han aconseguit de trobar una fórmula no invasiva per a revelar-ne el contingut, que caldrà estudiar i interpretar a partir d’ara.

Summary: Un còdex pot revelar com era la vida a Mèxic abans de la colonització espanyola


El govern espanyol ha valorat en un comunicat el discurs del candidat de ser investit president de la Generalitat, Quim Torra. Poc després d’haver acabat la intervenció, l’executiu de Mariano Rajoy ha avisat que, ateses les seves paraules, ‘estarà molt vigilant’ als seus actes i els del seu possible Govern, ‘en defensa de la legalitat de Catalunya i dels drets de tots els catalans i del conjunt dels espanyols’. ‘Qualsevol il·legalitat serà reparada i qualsevol vulneració del nostre marc constitucional serà resposta’, advertien a la nota. A més, han considerat els mots de Torra ‘frontistes, del passat, allunyats de la immensa majoria de catalans, moderats i constructius’. Hi ha afegit que el candidat ‘es torna a instal·lar en un discurs sectari i divisori, renunciant a governar per al conjunt dels catalans i encoratjant vers les tensions que tant de mal han fet a Catalunya, a la cohesió social i al desenvolupament econòmic’. I és que per a l’executiu espanyol, la societat catalana mereix de recuperar la normalitat i l’assossec, i de ‘superar la fractura social’ que, precisament, ‘aprofundeixen les paraules del candidat. Així mateix, s’assegura que les seves formes i condicions són una falta de respecte envers les institucions de Catalunya, al parlament de la qual és diputat i envers la Generalitat mateixa, que pretén de presidir. ‘Enfront els valors i mètodes de la nostra democràcia, la seva candidatura i paraules són la constatació d’una mena de “cesarisme” impropi del segle XXI, que supedita l’interès general de tots els ciutadans al personal d’un sol individu, perquè qui relega el be comú a les pròpies necessitats polítiques i a urgències personals és autocràtic i excloent’, han expressat al comunicat. Segons Rajoy, doncs, això que ha dit Torra ‘evidencia l’escassa voluntat i capacitat de diàleg d’unes formacions que neguen la veu al conjunt dels catalans i l’entesa amb la resta dels espanyols’. El candidat de JxCat, doncs, ha demostrat ‘que no té cap interès de construir un diàleg en el mateix parlament, en el conjunt de la societat i amb ningú que no se sotmeti exactament al seu plantejament’. ‘La mateixa democràcia que empara que qualsevol pugui fer ús de la llibertat d’expressió en defensa de les seves idees, és la que n’impedeix la imposició amb actes contraris a la llei’, ha recordat a Torra l’executiu estatal en la nota.

Summary: El govern espanyol amenaça Quim Torra que ‘el vigilarà’


El diputat letó del Consell d’Europa Boris Cilevičs ha acabat el seu viatge de tres dies a l’estat espanyol, en què s’ha reunit amb representants polítics de Catalunya i de l’estat, i amb membres de la societat civil catalana per a estudiar el cas dels presos polítics i les violacions de drets humans a Espanya. És el ponent de l’informe del Consell d’Europa sobre violacions de drets a Espanya i Turquia. Cilevičs va reunir-se ahir amb la presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie, i altres membres de l’entitat. Paluzie va transmetre durant la trobada la seva preocupació per la violació de drets civils i polítics, i va explicar el seu convenciment que aquesta violació deriva de la no acceptació del dret d’autodeterminació de Catalunya per l’estat espanyol. També va trobar-se amb el president del parlament, Roger Torrent, i familiars dels presos polítics. El ponent va mostrar un ampli coneixement de la situació a Catalunya, va explicar la seva visita als presos polítics, i va centrar les seves preguntes en la vulneració de drets polítics, i l’ús de determinades figures del codi penal en el judici contra el procés. Cilevičs va acabar ahir el seu desplaçament després de tres dies a l’estat espanyol, i malgrat que va evitar fer cap comentari sobre el resultat de la seva investigació, va expressar que es publicaria al més aviat possible. A l’octubre del 2019, Cilevičs va publicar un document de treball on relacionava la persecució de càrrecs electes catalans per l’estat espanyol després del referèndum d’independència amb tres alcaldes kurds que el govern turc va empresonar i substituir per membres del partit d’Erdogan. En aquest sentit, va mostrar la seva preocupació per les vulneracions dels drets a la llibertat d’expressió i d’associació, la interpretació esbiaixada de la justícia espanyola pel que fa a la legislació actual, l’absència d’immunitat parlamentària, així com la falta d’imparcialitat i separació de poders en el judici espanyol contra els representants electes catalans destituïts.

Summary: L’ANC es reuneix amb el ponent de l’informe del Consell d’Europa sobre els presos polítics


MANRESA (BARCELONA), 24 (EUROPA PRESS) L’exalcalde de Barcelona i líder de CDC al consistori, Xavier Trias, ha acusat aquest divendres el ministre de l’Interior, Jorge Fernández Díaz, d’actuar a l’estil “del vell franquisme, de quan els governadors civils feien el que els semblava”. “Es creu que encara ho és i no entén que estem en una democràcia”, ha declarat abans del míting final de CDC a Manresa, després de publicar-se que el ministre i el director de l’OAC, Daniel de Alfonso, van tractar una acusació de blanqueig contra el llavors alcalde. Trias no entén que el ministre no dimiteixi perquè s’evidEncia que és una persona “profundament deshonesta”, i ha recordat que el mateix Trias té un contenciós contra el mitjà que ha publicat que tenia un compte a Suïssa. “Això no és una cosa d’un sol senyor que munta tot això; és una conjura al màxim nivell del país per danyar els partits que han apostat per la independència”, ha sostingut, després d’admetre que es va sentir indefens quan va haver de defensar-se d’aquesta acusació. Segons la seva opinió, es tracta d’un escàndol de primer ordre, i ha considerat “intolerable que des de les estructures de l’Estat s’intenti combatre les idees amb invencions d’informes per perjudicar” els adversaris.

Summary: Trias acusa Fernández Díaz d’actuar a l’estil “del vell franquisme”


El govern de la Generalitat en bloc, conjuntament amb el president i ex-presidents del Parlament de Catalunya, ha comparegut al Palau de la Generalitat per a fer una declaració institucional contra la condemna dictada avui pel Tribunal Suprem. ‘La negativa de l’estat a iniciar un diàleg per a una solució democràtica del conflicte polític no ens aturarà en la determinació de construir un estat independent per al nostre país’, ha advertit el president de la Generalitat, Quim Torra. Des de la galeria gòtica, amb el soroll d’un helicòpter vigilant les mobilitzacions al carrer, Torra ha confirmat que serà al parlament on es vehicularà la resposta institucional a la sentència. El president hi compareixerà en els pròxims dies i el govern es reunirà demà, ha dit, de manera extraordinària. Avui no ho ha fet, segons fonts del govern, encara que els membres de l’executiu s’han traslladat a Palau per a la declaració institucional. Torra també ha anunciat que enviarà una carta al rei i al president espanyol en funcions, Pedro Sánchez, per a demanar-los una reunió per a abordar la crisi que s’obre a partir d’ara. El govern ha buscat respondre amb la màxima solemnitat a la sentència, davant de ‘hora greu’ que implica un moment com aquest, amb un impacte encara incert sobre la política i la societat catalana. Amb una bandera catalana com a únic símbol visible, Torra ha comparegut acompanyat de Roger Torrent i dels membres independentistes de la mesa; de l’ex-president de la Generalitat Artur Mas i dels ex-presidents del parlament Ernest Benach, Núria de Gispert i Joan Rigol. Com estava previst, Torra formularà al parlament la seva proposta per a entomar les dures penes de presó als presos polítics mentre se succeeixen les mobilitzacions immediates al carrer. Serà en una compareixença específica que ja ha demanat a Torrent. Per començar, Torra ha respost amb contundència verbal contra les condemnes. Ha definit la sentència com un ‘insult a la democràcia i un menyspreu a la societat catalana’, tenint en compte que els condemnats són líders polítics i civils que actuaven avalats pel programa electoral amb què es van presentar el 27-S. També ha titllat les penes d’injustes i antidemocràtiques, i les ha emmarcades en un judici polític que forma part d’una causa general contra el dret a l’autodeterminació de Catalunya i l’independentisme. El govern sosté que l’amenaça, la presó i el càstig no són cap solució. ‘L’ús del codi penal contra la voluntat popular és una herència de la dictadura, no un tret propi de la democràcia’, ha denunciat des del faristol, molt a prop del pati dels Tarongers on fa més de dos anys el govern de Carles Puigdemont i Oriol Junqueras va anunciar la data i la pregunta del referèndum de l’1-O. Torra ha instit que l’autodeterminació està reconeguda en pactes i convencions en defensa dels drets civils i polítics, i ha criticat que malgrat això no hagi estat atesa la demanda catalana per a poder-la exercir per part del govern espanyol, que ha subscrit acords que en consagren el dret. En canvi, durant els últims temps Catalunya ha patit una involució democràtica i repressiva que ha afectat centenars de catalans i l’estat autonòmic s’ha recentralitzat, segons Torra. ‘Fer un referèndum no és cap delicte’, ha sentenciat. I encara hi ha afegit: ‘La nostra causa és una causa justa. L’hora és greu, en els dies que vindran, sapiguem donar el millor de nosaltres. Tornem a ser exemple al món del clam de justícia’.

Summary: Torra: ‘La negativa al diàleg no ens aturarà per avançar cap a la independència’


El nombre d’aturats registra un descens a les Balears i puja al Principat i al País Valencià. A les Illes l’atur baixa el gener en 2.503 persones respecte al mateix mes de l’any passat, la qual cosa suposa un descens del 3,99%. La xifra d’aturats en el primer mes de l’any és de 60.216, segons dades del ministeri de Treball espanyol. Si es compara el gener d’enguany amb el desembre passat, la desocupació va créixer a les illes un 0,56%, és a dir, 338 persones més sense treball. Les Balears són l’únic territori del país on l’atur registra un descens. Tant el Principat com el País Valencià han registrat un augment durant el primer mes del 2019. El nombre de desocupats al Principat ha pujat en 5.469 persones al gener, la qual cosa representa un augment d’un 1,39% respecte del mes anterior i situa el total de desocupats en 398.376. En comparació amb el gener de l’any passat, el nombre d’aturats s’ha reduït un 5,79%, amb 24.490 menys. Al País Valencià l’atur també ha registrat un augment el mes de gener. En aquest cas de 9.369 persones. Un 2,57% més que en acabar el mes de desembre. El nombre d’aturats total puja a 373.500 persones. Si ho comparem amb xifres de fa un any, però, el nombre de persones aturades s’ha reduït fins a 21.333, la qual cosa suposa un descens del 5,40%.

Summary: L’atur baixa a les Balears i puja al Principat i al País Valencià, el mes de gener


Les calçotades són com més va més freqüents. Ho són tant que molts joves i nouvinguts es pensen que se n’han menjat sempre, de calçots, arreu de tot el país. En realitat, és una tradició que va començar a final del segle XIX a Valls, i fins a les últimes dècades del segle XX el costum no va començar a expandir-se per altres indrets. Les calçotades tenen més èxit que altres costums gastronòmics com les costellades o les mongetes amb botifarra. És habitual d’anar a menjar calçots a restaurants especialitzats de l’Alt Camp, però també a restaurants de Barcelona. La llista de restaurants recomanats per Time Out n’és una bona mostra. Aquest diumenge es fa a Valls la ‘Gran festa de la calçotada de Valls’. —Des de quan es mengen calçots? —Fa més de cent anys que a Valls es fan calçotades. El calçot va ser descobert a final del segle XIX per un ciutadà vallenc anomenat Benaiges, conegut amb el malnom de Xat de Benaiges. Va començar a coure a la brasa els grills tendres nascuts de la ceba vella conreats especialment per ser cuits a la flama. —Des de quan la tradició de la calçotada s’ha escampat per tot el país? —A partir de les primeres dècades del segle XX, la calçotada va esdevenir habitual en moltes famílies vallenques durant els dies festius. La Penya Artística de l’Olla segurament va ser la que més va contribuir a divulgar-la. Cada any organitzava unes calçotades cèlebres, on convidava personalitats del món artístic i cultural de Barcelona. A partir dels anys seixanta, l’impuls d’alguns restauradors que van muntar locals apropiats per a fer la calçotada i les agències de viatges han contribuït que Valls es converteixi en la capital de la calçotada els primers mesos de l’any. Ara el consum i el cultiu del calçot s’ha estès a altres zones del país, però Valls continua essent el bressol de la calçotada. L’any 1995, la Generalitat de Catalunya va concedir la denominació de qualitat Calçot de Valls i l’any 1996 es va constituir el Consell Regulador, actualment Indicació Geogràfica Protegida (IGP) Calçot de Valls. L’àmbit geogràfic d’aquesta denominació comprèn les comarques de l’Alt Camp, el Baix Camp, el Tarragonès i el Baix Penedès. —Què diu la tradició? —La tradició ancestral diu que una bona calçotada ha de tenir com a fons la serralada de Miramar; com a escenari, una masia vallenca, i, com a platea, la ciutat de Valls amb el seu campanar alterós. —Com es conrea el calçot? —El procés de conreu del calçot comença quan, els darrers mesos de l’any, se sembra la llavor de la ceba blanca. Quan la ceba ha germinat i ha crescut, s’arrenca del terra que l’ha acollida i es torna a plantar en una altra terra apropiada, en la qual va creixent. S’ha d’esperar que tregui cabeça com una ceba normal, llavors s’arrenca una altra vegada (hem arribat al temps d’estiu), es guarda unes setmanes i llavors s’escapça el tros de dalt i es torna a plantar, ha de quedar mig colgada, mostrant la blancor de la planta a l’exterior. Hi ha un precepte agrícola que diu ‘la ceba ha de sentir les campanes’, cosa que vol dir que, en plantar la ceba, s’ha de colgar molt poc. Segons els pagesos, val més plantar els calçots en època de lluna vella. A mesura que creix la planta, cal anar-la calçant, és a dir, rodejant-la de terra, i aquesta operació de calçar els calçots es repeteix diverses vegades. —Quan és la collita dels calçots? —Els calçots es cullen preferentment entre els mesos de novembre i abril. —Com es fa una calçotada? —Primer, s’han de tallar les fulles verdes a una mida i les arrels, sense escapçar els calçots. Després, els calçots es posen a les graelles, on el foc, ben organitzat i viu, ha de coure’ls. Durant l’operació de cocció cal retirar les graelles del foc un parell o tres de vegades per a poder-los girar un a un. Quan són cuits, és a dir, quan estan tous de la punta i negres de la part de fora, es guarden ben embolicats amb papers de diaris per a mantenir l’escalfor. Com que s’han de menjar calents, els calçots es porten a la taula encara embolicats i col·locats en una teula, i els comensals els reben preparats per gaudir-ne, cadascun amb el seu corresponent pitet per no embrutar-se, amb la terrina de salsa ben plena i amb una llesca de pa que serveix d’acompanyament i reté el degoteig de la salsa. Els calçots es mengen tradicionalment drets. Les brases s’aprofiten per coure la carn, la llonganissa i, eventualment, botifarra negra, carxofes… La festa gastronòmica acaba amb la tradicional taronja i les merengues, a les quals els darrers anys s’han afegit la crema i els pastissos al·legòrics del calçot. —Com es fa una bona salsa? —Els ingredients bàsics per a quatre persones són: —100 grams d’ametlles —30 grams d’avellanes torrades. —4 ó 5 tomàquets vermells escalivats. —1 cabeça d’alls escalivats. —80 cl d’oli d’oliva de Valls. —1/2 gotet de vinagre. —1 pebrot sec o pebre vermell dolç. —julivert i sal. i tot això ben picat al morter o amb la batedora. —Quants calçots menja una persona? —Evidentment, la quantitat depèn de l’experiència i la gana, però és habitual que una persona en mengi entre vint i trenta-cinc. —Quants calçots produirà la collita del 2017-2018? —Enguany, es calcula que a la zona de l’Alt Camp, el Baix Camp, el Tarragonès i el Baix Penedès, territori de la IGP Calçot de Valls es cultivaran en total13 milions de calçots. Els pagesos que no són d’aquesta IGP n’hauran cultivat quan acabi la temporada uns 60 milions.

Summary: Des de quan mengem calçots? Les calçotades són el nou plat nacional?


La portaveu de Junts per Catalunya, Elsa Artadi, no dóna per perdut el suport de la CUP a la investidura de Jordi Sànchez, malgrat la decisió del consell polític d’aquest cap de setmana d’abstenir-se i, per tant, fer-la inviable. En una entrevista a Catalunya Ràdio, Artadi ha lamentat que la CUP decidís sobre la investidura sense que ERC i JxCat haguessin parlat encara del procés constituent. ‘No han convergit bé els nostres procesos interns. Les bases de la CUP comencen a decidir abans que nosaltres haguem començat a parlar sobre el procés constituent que tan per ells com nosaltres és un tema nuclear.’ La situació de blocatge la porta a no poder descartar unes noves eleccions: ‘Tenim una obligació que no hi hagi unes altres eleccions, però seria una mica fals descartar-ho.’ Diu, però, que ‘només ens plantegem una noves eleccions si hi ha una candidatura unitària amb Carles Puigdemont al capdavant’. Artadi considera que ara per ara cap de les formacions republicanes no vol arribar a la situació d’unes eleccions, i per això demana de ‘fer un posicionament comú’, i de mantenir les converses a tres bandes, incloent la CUP. ‘La CUP no ha dit que estigui tancada a tot i que vulgui anar a eleccions. Tenim temps i hi ha molt de marge per trobar-nos. No es tracta de fer cessions, hi ha temes que per a ells són nuclears i molts els compartim.’ També s’ha referit a l’article polèmic de Joan Tardà a El Periódico, on el diputat d’ERC demana de convergir amb els comuns i amb el PSC. Diu que està d’acord amb Tardà amb la necessitat ‘d’eixamplar la base’ independentista, però afegeix: ‘No crec que els ponts s’hagin de bastir amb Miquel Iceta.’

Summary: Elsa Artadi: ‘Seria una mica fals de descartar unes altres eleccions’


Maties Serracant no fa ni sis mesos que és el batlle de Sabadell. El pacte de govern tetrapartit (Unitat pel Canvi-ERC-Crida-Guanyem) que va acabar amb setze anys de govern socialista establia que els primers dos anys del mandat el batlle seria el republicà Juli Fernàndez, però no explicitava qui l’havia de succeir. Unitat pel Canvi (ICV-EUiA-Podem) entenia que, com a força més votada de les quatre, havia de ser el seu candidat qui ocupés el càrrec. La proximitat del referèndum, però, feia que els independentistes recelessin de com pogués actuar un batlle dels comuns. El consens va ser investir Maties Serracant de la Crida per Sabadell, una coalició de la CUP amb el partit local Entesa per Sabadell. Serracant, que havia estat especialment bel·ligerant amb la corrupció socialista del cas Mercuri i el cas Ca n’Alzina, va ser investit batlle estant ell mateix imputat per una denúncia del portaveu del PSC Josep Ayuso i l’ex-cap de Planificació Urbanística. A principis de gener el jutge que instruïa el cas va arxivar les denúncies de prevaricació i tràfic d’influència que l’assenyalaven. Serracant parla amb VilaWeb d’aquesta qüestió i dels dies històrics de la tardor, alhora que reconeix les limitacions per fer canvis radicals a la ciutat. —El dia 1 d’octubre van córrer imatges de l’escola Nostra Llar, on votava Forcadell, on els ciutadans van expulsar la policia espanyola després de rebre la violència. Com han canviat els sabadellencs després d’aquell dia? —Durant les setmanes posteriors hi havia una sensació d’una cohesió molt important, sobretot dels que vam estar defensant escoles. Sembla que ara no en som tan conscients, però m’agrada pensar que allò perviu. És menys evident però continua havent-hi una major cohesió dels que creiem en el dret a l’autodeterminació. El 3 d’octubre Sabadell va viure la manifestació més gran de la seva història. Aquesta ciutat, que és heterogènia i té una part molt important de població amb arrels a la resta de l’estat espanyol, té un fort compromís amb el dret a l’autodeterminació. Això és compatible i és molt important per al país. —Creu que s’ha refredat després d’un temps? —Segur, és impossible viure permanentment en la situació en la qual estàvem. Però és un refredat que permet mantenir una certa quotidianitat imprescindible. Penso que la ciutadania tornarà a ser la clau de volta, no ho serem els càrrecs electes, però no pot estar 100% mobilitzada cada dia. Hem de saber gestionar la càrrega de les mobilitzacions al carrer perquè, si bé hi ha gent que continua amb el llaç groc, la capacitat de mobilitzar no és la mateixa. —La fiscalia us va citar a declarar per col·laborar amb els preparatius del referèndum, però no hi vau anar. Teniu por que el sistema judicial espanyol sigui tan dur com en el cas de Cuixart, Sànchez, Forn i Junqueras? —El que s’està fent està fora de qualsevol context democràtic. Això ens fa ser prudents, però no canviaríem el que hem fet fins al dia d’avui i menys després d’haver vist el suport popular que té. La privació de drets fonamentals com la llibertat només forma part d’una estratègia d’última hora de cara a evitar una cosa que és inevitable. Tot això no fa res més que aprofundir en el compromís que tenim els càrrecs electes. —El dia de l’aturada de país del 8-N la policia va identificar persones que havien fet talls de carreteres, i més tard el jutge Pablo Llarena va dir que investigaria també els CDR. Què passarà quan la repressió comenci a afectar també gent anònima? —L’única opció per a seguir endavant és el desbordament democràtic i de carrer. Som en un període de cicles i ara estem tornant a acumular forces. En el moment crític serà la gent i els CDR, com a gran exemple d’autoorganització, els que acabaran desbordant una situació que per la via judicial i l’empresonament sempre és molt acotada. Per molt que pugui impressionar, té un límit. No podran contra els set-cents batlles cridats a declarar ni contra una organització que ha sigut capaç de bloquejar les principals carreteres. Fotografia d’Albert Salamé —Segurament no aniran contra absolutament tothom, però que comencin a citar algunes d’aquestes persones anònimes potser ja atemoreix prou. —És clar que atemoreix, si no en fóssim conscients, seríem ingenus i això no és així. Però penso que arribarà un moment que la gent dirà que han de passar pel damunt del seu cos, com van dir davant de les escoles. Sabent gestionar aquesta por col·lectiva hi ha hagut un apoderament i una reacció de reforç col·lectiu. —Quan després de la proclamació de la República vau abaixar la bandera espanyola i europea del consistori els vostres socis d’Unitat per Canvi us van desautoritzar públicament. Com és governar amb els comuns? —En faig una valoració molt positiva. Tenim un acord de govern que especifica el compromís amb el dret a decidir, un marc còmode per a gent amb diferents sensibilitats però amb elements en comú com el dret a l’autodeterminació i una idea republicana. A més, la reacció de l’estat, la retallada de drets i tota una sèrie de fets que van passar setmanes abans del referèndum van cohesionar el govern. És cert que en el moment que es proclama la República i des d’alcaldia decidim abaixar les dues banderes que entenem que no ens representen estem fent un gest simbòlic que genera una controvèrsia a la ciutat i dins del govern. Per tant, al cap d’uns dies adeqüem el gest a la situació del país, que és que no hem pogut tirar endavant un projecte de República ni un procés constituent perquè la repressió avança. Quan els socis de govern no independentistes fan la crítica pública representen també una part de la ciutadania de Sabadell. És una cosa que com a batlle he de tenir molt clara. Potser va ser prudent tornar a penjar les banderes per a continuar acumulant forces i legitimitat. —Aquest retret públic entre socis de govern no va ser ni el primer ni l’últim, dilluns la Crida recordava en un piulet que vau presentar una moció de suport als encausats pel cas 27 i més però que no es va aprovar pel vot en contra d’Unitat pel Canvi. —Això entra en la normalitat del que és la relació entre l’organització i govern. He entès que grup municipal i organització no és el mateix, i que aquestes han de tenir la seva pròpia capacitat de decisió, encara que puguin generar malestar en la relació dins del govern. La persona que fa de batlle no és el líder que dictamina el que es pot fer o no dins de l’organització, sinó que són plurals i fan un exercici de democràcia interna. La llibertat de les organitzacions de fer i desfer, més enllà del que pugui significar per la concòrdia dins del govern, és també un element que estimula l’autocrítica. —Això pot produir una desconnexió entre el partit i el grup municipal? —I tant. Pot passar i hi ha d’haver molts mecanismes i esforços de comunicació perquè no passi. És molt complex que des de fora s’entengui tot el que passa dins, igual que ho és des de dins recordar sempre el que passa fora. Si es trenca la corretja de transmissió, tornem a allò clàssic: el trencament entre l’organització i la institució. Tots anem aprenent, equivocant-nos i rectificant per a tornar a aprendre. La llibertat de l’organització no es pot tallar, però també ha de ser partícip del que vol dir estar dins de la institució. Genera contradiccions, però les assumim per a poder anar fins al final en la lluita contra la corrupció, per exemple. —Finalment la denúncia del portaveu socialista Josep Ayuso i l’ex-cap de Planejament Urbanístic per la cessió de l’antiga fàbrica de Can Balsach al casal El Talleret ha quedat arxivada i vós ja no esteu imputat. Ràpidament, què va passar? —Just abans de les eleccions del 2015 el ple va aprovar per unanimitat el compromís de cedir un espai abandonat, Can Balsach, al casal el Talleret, que agrupa entitats com l’associació de veïns, la colla de foc dels Diables i els Banyetes i organitzacions com Arran. Hi ha un sector que políticament no veu bé que se’ls doni i en comptes de buscar facilitats el que es fa és introduir en l’aprovació de la concessió un element, jurídicament opinable, que demana de modificar el planejament urbanístic. En el moment que entrem al govern i jo arribo a l’àrea de Territori decideixo de posar una nova cap d’àrea i li demano que faci el seu equip tècnic. A més, li exposo que hi ha aquesta qüestió sobre la taula i que cal prioritzar perquè hi ha una subvenció de la Diputació que caduca en acabar l’any. I és en aquest marc que passa tot: la Maite Morao, fins llavors cap de Planificació Urbanística, fa un informe negatiu i al mateix moment es fa un relleu al capdavant de Planificació Urbanística. Tant la nova cap d’àrea com el nou cap de Planificació Urbanística entenen que la normativa és interpretable i per tant pot encaixar, tal com se li respon a les al·legacions del senyor Ayuso. Com hi ha una subvenció creiem que no és necessari alentir-ho modificant el planejament urbanístic. El senyor Ayuso i la senyora Morao, que no hi estan d’acord, podrien haver posat un contenciós administratiu i el jutge podria determinar que preventivament no ho deixa aprovar, però van directes al penal. La justícia diu ara que nosaltres no hem prevaricat ni hi ha hagut tràfic d’influències, però a hores d’ara ja acabarem el procediment com el tenim. Fotografia d’Albert Salamé —Morao, que és membre de l’associació de denunciadors de corrupció Plataforma per la Honestitat, va dir que vós la vàreu pressionar. —Si hi acaba havent un sobreseïment definitiu, valorarem el fet que certes persones hagin anat pels mitjans de comunicació atacant-me i posant sobre mi unes acusacions falses. No pot ser gratuït, tot i que tampoc no volem entrar en una espiral de jo t’acuso, tu m’acuses. Però s’ha de saber que fer denúncies falses té un cost. Quan nosaltres hem fet una denúncia és perquè crèiem que hi havia base jurídica per anar al contenciós administratiu, que és el que s’ha de fer. —Sempre vau dir que la denúncia es tractava d’una venjança per haver denunciat Ayuso i Morao pel cas de Ca n’Alzina, però també ha quedat arxivada la denúncia del seu partit contra ells. Quina valoració en fa? —Són dues coses molt diferents. El cas de Ca n’Alzina segueix obert, però el de Can Balsach està provisionalment tancat. A Ca n’Alzina no es tanquen les diligències prèvies perquè hi ha un delicte, està clar que allà hi ha algú que ha vulnerat la llei durant anys i ningú no li ha dit res. Que hi ha responsables? Doncs resulta que el jutge entén que el senyor Ayuso, ex-regidor d’Urbanisme, no té responsabilitats. Potser n’hi ha d’altres, fa deu anys que han anat urbanitzant sobre sòl no urbanitzable i ningú no els ha dit res. Nosaltres vam denunciar un delicte, després a partir de les declaracions d’uns testimonis vam denunciar unes persones que el podrien haver comès, però inicialment no sabíem qui era el responsable. —Vosaltres éreu molt crítics amb les poques eines de participació dels governs Bustos. Quins plans de participació heu engegat? —En alguns àmbits cal anar implementant noves eines transversals de participació. Som crítics en les taules temàtiques, per exemple no hem convocat la taula de l’habitatge perquè creiem que hi havia una barreja d’actors que no facilitava que allò pogués ser transformador per a la gent amb dificultats per accedir a l’habitatge. Hem fet que els àmbits de participació i de treball sorgissin des de baix, no pas que fossin un espai tutelat des de l’administració. Estem intentant el mateix en l’àmbit dels consells de districte. Si bé nosaltres mantenim els consells de districte, estem innovant en la creació d’espais nous que siguin més oberts i que hi hagi una barreja d’entitats i persones. —Quines dificultats us heu trobat a l’hora de promoure la participació? —Sempre participen els mateixos i, a més, la gent es cansa de participar perquè els que s’involucren no donen per a més. I llavors, quan hi insisteixes molt, els que vénen són els alliberats de les organitzacions. D’altra banda, la part digital arriba on arriba. Això ens ha portat a veure que l’escala petita, la dels barris i la de l’espai públic, és crucial. I en canvi la tendència natural és anar a l’escala gran i fer projectes de ciutat. La petita requereix molt d’esforç però és la veritablement transformadora. Per això aquest canvi d’escala és una de les coses que volem anar posant sobre la taula. Quan fem un procés digital hem de traslladar-lo també al carrer perquè hi ha una part molt important de la gent que no hi arriba. Per tant, en moltes coses nosaltres ens atrevim a fer una valoració agredolça. Sí que anem endavant, però no tant com voldríem. —Com afronteu el fet que l’augment de preus de l’habitatge a Barcelona afecti de retruc l’habitatge de les ciutats properes? —Amb múltiples actuacions, cap d’elles suficient en el seu context i evidenciant-ne la diagnosi, que és catastròfica. Ho vivim en primera persona els que som llogaters quan se’ns renova el contracte. Hem fet tota la pressió possible i la seguim fent sobre entitats financeres i grans tenidors, amb resultats molt limitats malgrat que tenen un estoc d’habitatge important. Així i tot, la major part d’estoc d’habitatge està en mans de petits propietaris. Hem engegat una campanya de reforç de la borsa de lloguer de l’ajuntament, si ets un petit propietari, t’ajudem a llogar el teu immoble i el podem gestionar nosaltres. També hem potenciat l’empresa pública d’habitatge, en aquests moments s’està tirant endavant un projecte per fer cinquanta habitatges de lloguer al voltant del centre, no a la perifèria. Però està clar que amb cinquanta habitatges no revertim la dinàmica a l’alça del lloguer. —El govern va impulsar -amb Barcelona, Terrassa, Badalona, Santa Coloma i més ciutats- l’Associació de Municipis per a la Gestió Pública de l’Aigua, però la legislatura encara el tram final i encara no s’ha aconseguit municipalitzar l’aigua. —Pel que fa a Aigües Sabadell, sobre la qual tenim un vint per cent d’accions i per tant en som un soci minoritari que té una concessió pública, hem arribat l’estadi de poder gestionar adequadament la nostra responsabilitat sobre l’empresa. En aquest moment el que estem fent és analitzar com ha funcionat la concessió i en quin estat està l’empresa. Estem trigant perquè és una anàlisi complexa. Tot això requereix anar posant en comú els seus objectius i drets amb els nostres objectius i drets. Estem en un procés de trobar l’encaix entre el nostre objectiu, que és a llarg termini, i evidenciar que abans que sigui públic hi ha tota una sèrie d’elements millorables a Aigües Sabadell. Xocar contra la realitat no vol dir canviar el rumb, sinó insistir-hi i ser conscients de les dificultats. Fotografia d’Albert Salamé —Tenint en compte les dificultats que ha trobat per fer canvis substantius des del govern municipal creu que la CUP hauria d’entrar al govern de la Generalitat? —La CUP té una base municipalista que fa que ja sàpiga què és estar al poder. Hi ha gent que potser pensa ‘aquests nanos quan toquin poder canviaran’. Aquest és l’element clau que no pot passar, no hem de caure en la simplificació de dir ‘no és possible’. És imprescindible que la CUP entri al govern per poder prendre consciència? Jo crec que no, hem de ser partícips entrant-hi o no. Però sóc molt respectuós amb les estructures de decisió i debat, i com no hi estic participant no vull entrar a opinar amb detall. —I, més enllà de la CUP, quina ha de ser la relació de l’independentisme amb els comuns? —Sense els comuns serà molt difícil tirar endavant el projecte republicà que volem per a Catalunya. I això em sembla evident perquè tenen una part important de suport i tenim en comú elements de projecte de país. Per tant, hem de mirar més el que ens uneix que no pas el que ens separa, i està clar que Sabadell n’és un exemple. —De totes maneres, fa anys que el procés d’independència està en marxa i han demostrat que no aposten per ell. —Però el dia que hi hagi una República, que hi serà, haurà de ser d’esquerres. Sabadell no deixa de ser un experiment que s’hauria de reproduir una altra escala: ERC, les CUP, els comuns i una esquerra alternativa local treballant de forma conjunta per un projecte de ciutat. Això és el que molts volem per al país. A Sabadell això suma, pot sumar a Catalunya? Ho veurem en aquell moment. Malauradament el procés no ha tingut el suport dels comuns, però evidencio que a Sabadell els seus representants no han posat pals a les rodes. Està clar que tenim moltes més coincidències de programa amb els comuns que amb Convergència. —Quins han de ser els propers passos a l’independentisme? —Els dies abans de l’1 d’octubre tothom preguntava què hauria de fer i jo deia ‘deixar que la gent que li toqui fer, ho faci’. El país té un parlament nou que ha d’estar a l’altura del repte que li hem posat. —En aquest nou parlament la primera força és Ciutadans, que també va ser primera força a Sabadell. Quina lectura fa del més d’un milió de vots a un partit que fa una esmena a la totalitat dels grans consensos del catalanisme? —Ciutadans ha absorbit una part de vot del PSC i una part molt important del PP. També crec que ha estat molt puntual. Aquests dies Ciutadans diu que tindran l’alcaldia de Sabadell d’aquí a un any i mig, però penso que la gent té un vot molt diferent de les catalanes, a les municipals i a les estatals. Em preocupa perquè hi ha una simplificació del discurs polític, Ciutadans n’és un exemple. Quin és el seu programa? La llengua i que no segueixi endavant el procés independentista. D’acord, però com solucionaran els problemes de la gent? Què pensen sobre les pensions, sobre el treball, sobre l’economia productiva…? Hi ha una banalització de la política que és el populisme. Amb això no vull dir que qui els vota és ximple. Dic que la gent també vol solucions i s’agafa a allò que li sembla que li solucionarà els problemes. Aquest és el repte: hem d’anar més a escoltar i, sense enganyar ningú, intentar donar respostes a tothom. —La Catalunya que ha votat Ciutadans és nova o sempre ha existit? —Catalunya ha canviat i hi ha una part nova. Hem posat una disjuntiva que no existia i la gent ha hagut de posicionar-se i fer-se preguntes que potser no s’havia fet. Parlo de mi mateix, fa deu anys no tenia clar si era independentista i avui tens molt clar quina és la teva resposta sobre aquesta pregunta. Molta gent s’ha hagut de fer la pregunta. La distribució dels suports polítics ha canviat perquè han hagut de ressituar-se.

Summary: Maties Serracant: ‘No podran contra els set-cents batlles cridats a declarar’


Les primàries de Compromís encara no estan garantides. Aquestes últimes setmanes, Iniciativa havia insinuat que calia reformular-ne el model perquè afavoria qui tenia més militants, és a dir, el Bloc. De tota manera, les dues formacions continuen optant per aquest model d’elecció de candidats i s’han emplaçat al setembre per debatre el reglament. L’acord no era tan evident com podia semblar. Els últims mesos, els dos partits s’havien distanciat a l’hora d’encarar el procés. El Bloc volia mantenir intacte el format de primàries obertes per a totes les candidatures i fins i tot ampliar-ne algun aspecte, i Iniciativa s’hi mostrava reticent perquè considerava que aquest disseny beneficiava la formació nacionalista pel fet de tenir més afiliats. És més, al partit que dirigeix Mónica Oltra s’inclinava més perquè prèviament cada força política dirimís el seu candidat i després es confirmés la llista conjuntament. Però totes dues formacions han acostat posicions i la necessitat de fer primàries en un format semblant al del 2015 s’ha considerat prioritària, encara que el Bloc no descarta la possibilitat d’introduir algunes modificacions en el procés –en principi, sense gaire rellevància. La negociació començarà el setembre sobre el fet que les primàries –que seran obertes com ara– puguin fer-se a principi del 2019.

Summary: Compromís ajorna al setembre la negociació del reglament de primàries


La portaveu del govern, Neus Munté, va manifestar ahir respecte per la decisió del Consell General del Poder Judicial (CGPJ) d’elegir Jesús María Barrientos a nou president del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC). ‘No el valorarem per les declaracions que pugui haver fet amb anterioritat sinó per allò que faci en l’exercici del seu càrrec’, va dir. Ahir els magistrats del CGPJ van elegir Barrientos per dotze vots a nou. En les compareixences davant el CGPJ per optar a la presidència del TSJC, Barrientos s’havia referit al fet que hi hagi magistrats que ‘sovint’ demanin de treballar fora del Principat i ho havia atribuït a ‘la falta d’estabilitat familiar i professional que provoca el moment actual que viu Catalunya i a les incerteses que genera’.

Summary: Munté: ‘No valorarem el nou president del TSJC per allò que hagi dit, sinó per allò que faci’


MADRID, 5 (EUROPA PRESS) El president hongarès, Janos Ader, ha anunciat aquest dimarts que el pròxim 2 d’octubre es farà un referèndum en què els ciutadans hauran de respondre a la pregunta si volen que la Unió Europea els imposi les quotes obligatòries de repartiment d’immigrants a Hongria. En un comunicat, el mandatari ha dit que convoca la consulta d’acord amb la Constitució, a l’espera que el Tribunal Constitucional ratifiqui la convocatòria, i ha explicat quina serà la pregunta a la qual hauran de respondre els electors amb un ‘sí’ o un ‘no’. “Vol que la Unió Europea tingui dret a determinar una quota obligatòria de ciutadans no hongaresos a Hongria sense el consentiment del Parlament?”, diu la pregunta que hauran de respondre els votants hongaresos en el referèndum.

Summary: Hongria decidirà en referèndum el 2 d’octubre si aprova les quotes d’immigrants de la UE


CCOO ha desconvocat aquest dijous la vaga de Renfe i Adif pel 21-D després de la signatura d’un preacord sobre el conveni col·lectiu, segons ha indicat el sindicat en un comunicat. Amb tot, el sindicat CGT manté la convocatòria d’aturades i per això Renfe garantirà els mateixos serveis mínims previstos La vaga era convocada per protestar per la disminució continuada de la plantilla i exigeixen al govern espanyol que reverteixi la situació. Recriminen al Ministeri de Foment que només atén el servei de gran velocitat i bandeja la resta. Guia: Totes les protestes contra el consell de ministres espanyol del 21-D a Barcelona Serveis mínims a rodalies Ja s’han donat a conèixer els serveis mínims de Rodalies de Catalunya pel pròxim 21 de desembre. Oferiran el seu servei en un 66% en el període comprès entre les 6.00 i les 9.30 hores i les 17.00 i les 20.30 hores. Durant la resta del dia serà del 33%. Es poden consultat els horaris d’aquell dia en el cercador de RENFE. Pel que fa als serveis d’alta velocitat, l’AVE-Llarga Distància garanteix la circulació del 78% dels serveis, mentre que Avant preveu que en circulin un 65%. Aturada de país: La vaga general que convoca la Intersindical-CSC Però aquestes no són pas les úniques vagues del 21-D. La Intersindical-CSC ha convocat una vaga general de 12.30 a 14.30, que coincidirà amb la reunió del consell de ministres espanyol a Barcelona. I Universitaris per la República i el SEPC han fet una crida a buidar les aules divendres per protestar per la presència del govern espanyol.

Summary: Vaga 21-D de RENFE i Adif: CCCO desconvoca, però CGT la manté


La pancarta amb el llaç blanc que demana la llibertat dels presos polítics i exiliats continua penjada a la façana de la Generalitat. La Junta Electoral espanyola ha donat de termini fins a les 15.00 perquè el conseller d’Interior, Miquel Buch, enviï els Mossos d’Esquadra a treure les pancartes i llaços dels edificis del govern. A més, la junta ha portat el president de la Generalitat, Quim Torra, a la fiscalia per un delicte de desobediència, que podria suposar una pena de fins a dos anys d’inhabilitació. Després de conèixer la decisió de la junta, Torra ha assegurat que defensarà la llibertat d’expressió ‘fins a les últimes conseqüències’.

Summary: La pancarta amb el llaç blanc continua a la façana del Palau de la Generalitat


L’any 2006, el Grup Enciclopèdia Catalana es trobà eclipsat pel Grup Planeta en l’operació que significà la creació del Grup 62. Enciclopèdia Catalana hi va aportar el segell Proa, que, juntament amb l’editorial infantil la Galera (que no va entrar en l’operació), era el patrimoni més valuós que tenia. Però de seguida es va entreveure, i amb el temps es va fer efectiu, que en aquella operació Planeta s’imposava i aconseguia el 80% de les accions, mentre Enciclopèdia Catalana hi restava en minoria i perdia el control de Proa. El 2015, Enciclopèdia Catalana feia un cop de força encapçalat per l’editora Iolanda Batallé, que havia aconseguit grans èxits amb el segell la Galera. L’estratègia consistia a tornar-se a situar en el mercat editorial en català amb la creació de dos segells per a adults: Catedral, per a un públic ampli, i Rata, que havia de publicar literatura exquisida i minoritària. La idea era anar esborrant la marca Enciclopèdia Catalana, en declivi, i anar implantant la marca Catedral com a grup editorial. Però l’estratègia no va acabar de reeixir i, potser per aquesta raó, l’editora Iolanda Batallé va acceptar el càrrec de directora de l’Institut Ramon Llull i va abandonar el seu ambiciós projecte editorial dins Enciclopèdia Catalana. En aquest procés també va canviar la gerència del grup, que fins aleshores havia estat d’Albert Pèlach, gestor editorial de llarg recorregut, i que ha estat substituït per Joan Abellà, provinent del Macba. Va ser Abellà qui va convèncer Ester Pujol d’impulsar la nova etapa d’Enciclopèdia. Ester Pujol és una editora formada a Columna. Va arribar a ser directora editorial del Grup 62, abans que se’n remodelés la cúpula i ella fos substituïda per Emili Rosales, un home fidel al Grup Planeta. Fa sis mesos que va entrar a Enciclopèdia Catalana per substituir Iolanda Batallé. El nou projecte d’Enciclopèdia Catalana: Univers Ester Pujol i Joan Abellà han presentat ara el seu pla per a tornar a provar de situar-se al capdavant de l’edició en llengua catalana. El primer assalt el van guanyar: fa pocs mesos van aconseguir la confiança d’Òmnium Cultural per coeditar durant tres anys el Premi Sant Jordi, amb la marca Enciclopèdia Catalana. I ara han presentat la reforma dels segells del grup: per començar, han creat una nova editorial, Univers, d’àmbit generalista. Després, mantenen el segell Rata i converteixen Catedral en el segell en llengua castellana del grup. Univers pren el nom d’una editorial que es va fundar abans de la guerra de 1936-1939: Biblioteca Univers. La va crear i dirigir Carles Soldevila des de la Llibreria Catalònia, amb Antoni López-Llausàs d’editor. Va publicar quaranta-vuit títols, fins que va esclatar la guerra. El primer, Càndid de Voltaire. D’aquesta manera, el segell Univers i els nous responsables d’Enciclopèdia Catalana volen ser una baula més de la història de la cultura catalana contemporània. Donant valor a la cultura catalana, es tornen a situar en el món editorial català, en un moment polític en què el Grup Planeta s’ha significat per haver-se situat a l’altra banda, traslladant la seu social fora de Catalunya durant l’aplicació del 155. Molts autors s’han sentit incòmodes amb aquesta decisió i Ester Pujol i Joan Abellà ho volen aprofitar. Hauran de competir amb el Grup Ara, que també vol ocupar aquest espai. Però, de moment, ja han fet saber el nom de dos autors que passaran del Grup 62 al Grup Enciclopèdia Catalana: la popular Sílvia Soler i l’últim premi Sant Jordi, Jordi Cabré. El segell Univers ha obert el catàleg amb un llibre de relats sobre Barcelona, Barcelona Suites, que Ester Pujol diu que té la voluntat de ser una declaració d’intencions. Són onze contes d’onze autors d’edats diferents i estils també ben diferents: Xavier Bosch, Roc Casagran, Natàlia Cerezo, Empar Moliner, Jordi Nopca, Sergi Pàmies, Adrià Pujol Cruells, Jordi Puntí, Clara Queraltó, Llucia Ramis i Sílvia Soler. Sílvia Soler explica el canvi d’editorial dient que va començar l’any 1998 a Columna publicant amb Ester Pujol i que avui són amigues i, del punt de vista editorial, li té una confiança absoluta. Alhora, diu que se sent més còmoda en el context d’Enciclopèdia Catalana. Però de moment no publicarà cap novel·la, tot just s’ha posat a treballar en la que ve. Els autors de Barcelona Suites han escrit el conte a petició d’Ester Pujol, però no vol dir pas que facin el canvi de segell. Jordi Puntí no ho té pas previst i Empar Moliner diu que quan tingui el llibre escrit ja ho decidirà. També s’han fet públiques les primeres obres de narrativa que es publicaran a partir de la primera setmana de setembre a Univers i que apareixeran per la Setmana del Llibre en Català. La primera és L’abisme, de Carla Gracia, que fins ara publicava a Penguin i ara diu que cercava una editorial que tingués més cura de l’obra i de l’autor. Al setembre també apareixerà L’home del barret, de Berta Jardí, i a l’octubre una nova novel·la de Ramon Erra, La veritable història d’una mentida. També a l’octubre arribaran les primeres traduccions, tant de clàssics com d’autors contemporanis, però que no s’han traduït fins ara al català. Les primeres: G. K. Chesterton, El napoleó de Notting Hill, i Dan Mooney, L’insòlit final del senyor Monroe. Segons que explica Ester Pujol, la intenció és de publicar de trenta a trenta-cinc títols l’any. El disseny dels volums és obra d’Enric Jardí i el de les cobertes, d’Ignasi Font.

Summary: Enciclopèdia Catalana crea una nova editorial per competir amb el Grup 62


Totes les anàlisis de les eleccions del 10 de novembre del 2019 coincidiran en un fet, i és que Vox és el principal beneficiat de la repetició electoral. El partit de Santiago Abascal ha confirmat els pronòstics de les desenes de sondatges publicats aquestes darreres setmanes i ha duplicat de sobres el nombre de diputats: de 24 a 52. Vox, com el PP, ha tret rèdit de l’enfonsament de Ciutadans i s’ha erigit en tercera força al congrés espanyol. Consulteu els resultats electorals ací Vox ha arreplegat més de tres milions de vots a tot l’estat espanyol, el 15% del total. Això és un 5% més que a l’abril. Llavors va ser víctima de la llei d’Hondt i 600.000 vots –la majoria de circumscripcions petites– no es van traduir en escons. Però ara l’augment de suport ha fet que obtingués representació en demarcacions on a l’abril li havien faltat pocs milers de vots. Burgos, Lleó, Àvila, Segovia, Zamora, Albacete, Conca i Cantàbria en són exemples. En tots aquests indrets, el perjudicat ha estat Ciutadans, que s’ha quedat sense escó en benefici de Vox. En algunes altres zones, com Huelva, Cadis i Màlaga, Vox ha pres el diputat a Unides Podem, que també ha tingut mals resultats i ha perdut 7 diputats respecte del 28-A. El País Basc, Navarra, la Rioja i Galícia es mantenen com els únics baluards que no han donat cap escó al partit d’extrema dreta. Als Països Catalans, en canvi, el suport a Vox ha crescut considerablement. Al Principat i a les Illes Balears ha afegit un diputat més al que tenia; i al País Valencià n’ha aconseguit més del doble: de 3 diputats a 7. Espanya segueix el patró europeu Els dirigents dels partits d’ultradreta europeus no han trigat a felicitar Vox pels resultats de les eleccions. El de la Lliga, Matteo Salvini; del Front National, Marine Le Pen; i el del Partit per la Llibertat, Geert Wilders, han celebrat la ‘progressió’ de Vox a les urnes. ‘El que volem tant a Itàlia com a Espanya és viure tranquils a casa nostra’, ha dit Salvini en un piulet. També a Twitter, Le Pen ha celebrat la ‘progressió fulgurant’ del partit. Wilders s’ha limitat a dir ‘Felicidades’. FELICIDADES @Santi_ABASCAL + @vox_es !!! 👍👍👍#eleccionesgenerales10N pic.twitter.com/EMtucoPCiE — Geert Wilders (@geertwilderspvv) November 10, 2019 Amb aquesta consolidació, Vox ja pot equiparar-se a partits d’extrema dreta europeus que han aconseguit un pes destacat en sengles parlaments. És el cas d’Alternativa per Alemanya, quarta força a Alemanya; la Lliga nord de Salvini, tercer partit del parlament italià; l’FPÖ, tercer a Àustria; i el Partit per la Llibertat de Geert Wilders, segon partit al parlament neerlandès. Le mouvement @vox_es réalise ce soir une progression fulgurante à l’occasion des élections législatives en #Espagne. Bravo à son dirigeant @Santi_ABASCAL pour son impressionnant travail d'opposition, qui porte déjà ses fruits après seulement quelques années ! MLP pic.twitter.com/4zO2MzaV4Q — Marine Le Pen (@MLP_officiel) November 10, 2019 Grande avanzata degli amici di @vox_es, scommetto già pronti titoli di tg e giornali su "vittoria estrema destra, razzisti, sovranisti, fascisti…”.Macché razzismo e fascismo, in Italia come in Spagna vogliamo solo vivere tranquilli in casa nostra.#portichiusi 🇮🇹🇪🇸 #10N pic.twitter.com/hYWL2ovHDp — Matteo Salvini (@matteosalvinimi) November 10, 2019

Summary: Vox s’engrandeix al congrés espanyol i ja hi és la tercera força


El ple del parlament ha aprovat de crear una comissió per investigar la violència policíaca durant el referèndum del Primer d’octubre de 2017. La iniciativa, impulsada per JxCat, ERC, CatECP i la CUP, ha rebut el suport d’aquests grups i l’oposició de Cs, el PSC-Units i el PP. La comissió pretén documentar els ‘exercicis de violència institucional’ durant l’1-O; analitzar la preparació, coordinació, participació, perpetració i implicació en fets violents; determinar-ne els responsables, i estudiar les formes de reparació. Durant el debat previ a la votació, el diputat de Ciutadans Matías Alonso ha assegurat que la violència de l’1-O va ser ‘promoguda pel govern colpista’ i ha defensat l’actuació ‘legítima i prudent’ tant de la Guàrdia Civil com de la Policia Nacional. ‘Van defensar la democràcia i l’ordenament nacional fent un ús prudent de la força’, ha assegurat, i ha afegit que és ‘el que haurien d’haver fet els Mossos d’Esquadra’. A més, ha insultat Roger Español, que va perdre un ull pel tret d’una bala de goma, titllant-lo d’’esvalotador de carrer’.

Summary: El parlament investigarà la violència policíaca de l’1-O