El nom de Laura Borràs, consellera de Cultura, després dels fets de l’octubre del 2017, com més va més present es va fent en la primera línia política del sobiranisme. De ser una sobrevinguda sorpresa és, cada vegada més, al rovell de l’ou. Va ser la persona més votada de la direcció actual de la Crida i ara el seu nom sona amb força per rellevar Elsa Artadi, si és que finalment es presenta a les eleccions municipals de Barcelona. Dona singular, durant l’entrevista Borràs es defineix com a rigorosa i pragmàtica. Dos adjectius que fa servir d’escut perquè els de riallera i alegre, amb què també s’identifica, no la frivolitzin. La seva facilitat per a la paraula, sigui dolça, irònica, còmplice o desbocada, l’han caracteritzada de sempre. En el seu salt a la política, aquest atribut no li és intranscendent. Ciutadans l’ha pogut tastar al parlament com una autèntica arma dissuasiva. Ella sap que és la seva millor arma i la fa servir. La ingenuïtat no és pas la seva debilitat. —El vostre nom ha sonat per substituir la consellera Elsa Artadi si finalment es presenta a l’Ajuntament de Barcelona. Hi estaríeu disposada? —El meu nom sona per a tantes coses que qualsevol dia seré la fallera major del regne! No ho sé… Han fet molts comentaris. A mi sempre que m’han fet propostes les he valorades. Em van fer la proposta de fer de consellera de cultura i mira’m, on em van demanar que fos i on vull estar. —Però ara us l’han proposat, aquest canvi? —No tinc autorització per a parlar de les propostes que m’han fet. Entre més coses perquè és una qüestió que no s’ha tancat. —Per la cara que feu hem d’entendre que sí? —Fixeu-vos que dic que és una qüestió que no s’ha tancat. Sobre això pot haver-hi més afectats. Sempre em fan propostes i les valoro. —Sou partidària que la Crida es presenti a les eleccions espanyoles? —A la manifestació de dissabte passat, si hi va haver cap clam pràcticament unànime del començament al final, va ser el de la unitat. La Crida la cerca, aquesta unitat. Hem d’entendre que allò que hàgim d’aconseguir només ho tindrem si anem junts. Ara la Crida farà aquesta consulta per saber què vol qui en forma part i després posarà en comú tothom qui pugui tenir el mateix objectiu comú, que ara és prioritari per al país. —Això de la unitat no és una batalla perduda? —La batalla per la unitat no la donaré per perduda sempre que pugui col·laborar a unir forces. La qüestió és veure quina és l’eficàcia de les altres solucions, si és que són eficaces. Les batalles es juguen amb una estratègia determinada. Si l’estratègia que s’ha jugat fins ara ha donat resultats positius, potser que hi tornem a jugar, però si aquesta estratègia no ha donat els resultats positius que s’esperaven, potser que en sospesem una altra. —Però és clar que ni ERC ni la CUP no la comparteixen, aquesta estratègia. Té sentit d’insistir-hi? —Hi insisteixo, no renunciaré mai a pensar que el camí de la unitat pot ser factible. Sobretot perquè és evident que els qui diuen que separats som més han quedat desacreditats pels resultats. —Joan Manuel Tresserras, antecessor vostre en el càrrec, ho tenia molt clar en aquesta entrevista que fa poc que hem publicat. —Jo m’hi entenc molt bé, amb ell, i hi tinc molt bona relació. Però tinc clar que, si haguéssim pogut anat junts, no sentiríem algú dir que ha guanyat unes eleccions i que és el primer partit polític de Catalunya. La representativitat que hauríem tingut i el missatge que hauríem donat a totes les escales, a l’estat espanyol, però també a Europa, hauria estat diferent. A més a més, estic en un govern de coalició. —Sense aquesta possibilitat d’unitat, la Crida queda atrapada en la seva relació amb el PDECat i JxCat? —Això és més la voluntat de neutralitzar allò que la Crida pugui acabar representant que no pas la realitat. Hi ha molt d’interès a etiquetar-la. A la direcció hi ha persones com ara Marina Geli, Pep Andreu i Toni Morral. Tenim una representativitat d’espais polítics, ja no de partits polítics. Voler col·locar-hi l’etiqueta de postconvergent, o de PDECat o de JxCat, és faltar a la composició estricta, si es mira la procedència de qui en forma la direcció i, sobretot, perquè allò que la Crida vol representar és tot de gent que vol sortir de les cotilles que representen els partits amb els seus interessos i treballar per uns interessos de país. —Al parlament heu tingut uns quants xocs amb els diputats de Ciutadans… —La incursió de Ciutadans a la cambra ha implicat, també, la incursió d’un estil parlamentari que Catalunya no havia conegut d’ençà de la recuperació dels òrgans d’autogovern. Es tracta de la pura teatralització, de l’estirabot permanent, de la recerca de la foto (com la del dia que em van ensenyar uns volums del Quixot als quals alguns no havien ni tan sols tret el plàstic…), però sense cap mena de contingut polític o de proposta constructiva. En lloc d’encapçalar l’oposició prefereixen d’encapçalar la crispació. —Ja que teniu certa pràctica a respondre’ls, què els diríeu, sobre les darreres provocacions? —La setmana passada va ser Amer i avui sembla que serà Waterloo. És força lamentable de veure el principal partit de l’oposició muntant uns xous mediàtics totalment impropis d’allò que hauria de ser la seva responsabilitat política. De veritat que calia passejar-se per la població on resideixen els pares del MHP Puigdemont, que són persones grans i que tenen una situació tan dolorosa? Calia anar-hi a arrencar llaços grocs? Aquesta és la missió de la cap de l’oposició? Jo em demanaria molt seriosament si els resta cap mena de vergonya, ja no política, sinó simplement moral. La manca total d’empatia, la frivolitat del gest i la seva gratuïtat absoluta em porten a llegir-ho només com una provocació. Els respondria amb una citació de Joan Sales: ‘La sagacitat per al bé? Ni la sospiten.’ —Sou més política que no sembla? —Contràriament a allò que ara posa a la Viquipèdia, que sóc filòloga i política, sóc molt poc política  Sóc professora de literatura i ara faig de consellera. I abans vaig fer de directora de l’ILC. Sense renunciar a la política, amb tot allò que implica, perquè considero que és la manera de treballar per al bé comú, de la gestió del bé públic. Això ho he fet amb una vocació de servei, cosa que a algú que ve la docència, gairebé se li suposa. Però no sóc política en el sentit que mai no he militat enlloc perquè mai no m’ha interessat. —Sou considerada de l’entorn de Puigdemont. Com vàreu fer aquest tomb en la vostra vida? —Va ser quan van fer la conferència a Brussel·les i vam poder veure qui hi era. A la nit vaig rebre una trucada de Lluís Puig. Em va trucar amb un número que jo no reconeixia i després em va enviar un missatge a Twitter dient-me: ‘Agafa’l, que sóc jo’. Em va dir que agafés un avió. I l’endemà hi vaig anar. Em va dir que el president volia veure’m. I quan ens vam veure em va fer la proposta, que per a mi va ser sorprenent. Li vaig dir que, si volia, simbòlicament li tancava la llista. Passar del ‘si vols, simbòlicament, et tanco la llista’ a l’anar de número cinc va ser decisió del president. En cap moment no li vaig condicionar la meva presència a cap posició, ni tan sols no li ho vaig preguntar. Ell em va dir que comptava amb mi i apostava per la feina que jo pogués fer. I aquí mirem de fer-la. —Passem a parlar de política cultural.Fa pocs dies, Isona Passola diagnosticava la situació difícil del català en l’audiovisual amb unes frases rotundes. Concretament deia: ‘Si no hi ha audiovisual, aquest país és incomplet’ i ‘s’ha fet la immersió lingüística i després s’ha deixat la gent en pilotes’. Ho compartiu? —En aquest cas, jo no ho fiaria tot sempre a la inversió econòmica que puguin fer els governs… Tots els parlants tenim responsabilitat a l’hora de decidir què fem amb la nostra llengua i si la fem valer o no. Dir que hem fet la immersió lingüística i que després hem deixat la gent en pilotes… En aquest sentit crec que hi ha un element de responsabilitat personal. Que amb més recursos podríem fer més coses? També. Que la ‘guerra’ de l’audiovisual és crucial guanyar-la en termes lingüístics? També. Perquè el jovent està en aquesta dimensió audiovisual. —La gala dels Gaudí és un bon exemple per a veure que la situació del català és crítica. —Efectivament. La realitat és aquesta, però quan parlem de les coses, hem de poder parlar-ne de manera global. Quines eines tenim? —Teniu cap projecte per a invertir aquesta situació? —La Generalitat fa coses. No és que en pensi fer. És que en fa. —Però la realitat demostra que les que ha fetes fins ara no han estat prou per a revertir la situació. —Les que fa, les fa amb els mecanismes que té. A la llei del cinema hi ha un article, com és l’article 18, que diu que el 50% dels films que s’exhibeixin a Catalunya seran en català. Però, en canvi, els distribuïdors no solament no compleixen aquest article sinó que esperen que sigui la Generalitat qui els pagui aquest doblatge i qui dobli les pel·lícules que ells decideixen i que les exhibeixi…A més a més, hi ha parlamentaris que impugnen aquesta llei a Europa per aquest article i que diuen que això va contra la llei de lliure mercat. O sigui que resulta que tenim una eina que, quan volem aplicar-la, no podem. No solament perquè és impugnada, no solament perquè no tenim gens de capacitat perquè els distribuïdors la compleixin, sinó que, a més, perquè no la compleixin qui ho paga és la Generalitat mateixa. Vol dir que en aquest terreny potser no ho hem fet bé legislativament parlant. I els recursos que tenim els hem de destinar a què? A doblar aquests films que decideixen les grans empreses estrangeres per no acabar ni tan sols complint la quota que nosaltres posem a la llei que tenim impugnada? A més, el parlament ens diu que no anem per la via de les sancions, sinó per la dels acords. L’escenari és molt complex. —La conclusió seria que no s’ha fet bé? —No diria que és que no s’ha fet bé. En cada moment s’ha intentat fer com s’ha pogut però les circumstàncies han fet que, per impugnacions, o per reduccions pressupostàries, o per una feblesa determinada de banda de les distribuïdores acabem tenint una situació que ha de millorar. I en això hi procurem treballar. Això coincideix ara amb el fet que del 2012 ençà tinguem una crisi econòmica severa. Amb la qual cosa la indústria de l’audiovisual requereix molts recursos que brillen per la seva absència. —Quan es recuperarà la taxa audiovisual tombada pel TC? —Tenim un avantprojecte de llei. L’hem compensant d’unes altres maneres i aquests diners s’han disposat també per al món audiovisual. El sector és conscient dels esforços fets en els moments de màxima dificultat econòmica per a suplir els diners que la taxa no recapta pel Constitucional. Tenim un ambient d’hostilitat manifesta envers el català i tenim un altre ambient en què, si el català no hi és present, allà on els joves faran que el català esdevingui una llengua d’ús i consum, perdem oportunitats. I pensant en la manera com podem combinar aquestes coses és on som. I això és de tot menys fàcil. Sense recursos encara és més difícil perquè hi ha països que poden dir ‘si véns a filmar aquí tens tals avantatges fiscals’ perquè decideixen la legislació fiscal, cosa que nosaltres no podem fer. ‘Si véns aquí a filmar puc donar-te tants diners perquè ho facis en la meva llengua’, cosa que nosaltres no podem fer perquè no tenim diners… Si hi afegim a la falta de competències la falta de recursos econòmics, doncs naturalment que fem coses, però són insuficients. Per tant, tenim camí per a millorar i la voluntat de millorar. —Quan hem arribat ens dèieu que no era cert allò que havíem publicat sobre el fet que l’Any Brossa no tingués pressupost. —Sí que en té, de pressupost! Com es faria sense pressupost? Els ‘anys commemoratius’ no tenen un pressupost específic, però això no vol dir que no hi destinem recursos. Que vivim en un món ideal on les coses vénen amb un pa sota del braç? Jo d’ençà que sóc a l’administració pública no l’he conegut mai aquest món perquè he viscut enmig de retallades continuades. Tanmateix, la meva manera de fer és que la manca de recursos no paralitzi. Hem de fer de la necessitat virtut i no dir que, si l’any Brossa no porta una partida pressupostària, no tenim any Brossa. Nosaltres assumim la retribució del comissari, que en aquest cas és Manel Guerrero. No es pot dir que sigui un pressupost 0, si la commemoració de govern que fa la Generalitat no porta assignada una partida pressupostària. En lloc de renunciar a fer les commemoracions si no hi ha diners, hem hagut de posar-les a les partides ordinàries. La situació actual no és només de pauperació, també de pròrroga pressupostària perquè treballem amb la pròrroga de la pròrroga de l’any 17. Però, finalment, allò que importa és que, per a la població en general, aquests anys puguin fer-se. —No es pot dir que sigueu pessimista —El fet que sigui riallera o alegre no vol dir que sigui eixelebrada o ingènua. No vol pas dir que no sàpiga veure la dificultat de les coses. Miro de ser extraordinàriament rigorosa o pragmàtica en allò que faig. Mirar de transmetre aquesta sensació de no-pessimisme també ajuda a fer molt les coses. Potser perquè vinc d’una família de metges que pensen que l’actitud és fonamental a l’hora d’afrontar una malaltia, per exemple. Jo penso que amb l’actitud s’hi té molt guanyat. —Què se n’ha fet del Pla de Foment de la Lectura? —De plans de foment de la lectura jo n’he conegut –d’ençà que sóc al Departament de Cultura– tres, pel cap baix, i cap no va arribar a néixer, pròpiament. En major o menor mesura van ser anuncis, projectes, presentacions, però el pressupost addicional no va acabar d’arribar mai. Tampoc ara. Això no obstant, les accions de foment de la lectura que hem fet i que fem, les fem encara sense la cobertura d’un pla però sí des de diversos organismes o seccions del departament. Però el darrer que vam presentar, el Pla 2020, sí que va desenvolupar i preveure algunes accions que es van engegar amb dotació pressupostària nova com ara ‘Fas 6 anys, tria un llibre’. Nosaltres l’hem heretat però també havíem participat parcialment en el seu disseny, així que algunes de les accions previstes s’han reformulat i algunes altres s’han suprimit: és el cas de la creació de la Direcció General del Llibre, que era totalment inviable econòmicament, o el Comissionat per la lectura, que requeia en la meva persona. —Teniu accions concretes planificades? —Ara treballem en el Portal de la Lectura, que haurà de reunir en una sola pàgina tots els recursos destinats al Foment de la lectura amb enllaços a tots els agents que hi participen. A més, aquest mes de juny engegarem la primera edició de la campanya ‘Tens Insta, explica un llibre’, destinada als joves de 14 a 18 anys que vulguin compartir a la xarxa la seva experiència lectora. I el juny mateix també es farà la Nit de la Lectura. Aquestes són algunes accions concretes, a les quals podem afegir, també, el programa Municipi Lector, que ara redimensionem i escalem per a tot el país. —Considereu que va ser eficient obsequiar amb un llibre? —Quantitativament, és indiscutible que enguany la campanya ha estat un èxit, perquè es van superar les previsions del nombre de llibres que es van anar a cercar a la llibreria i vam haver-hi d’afegir un suplement econòmic per donar cobertura a tots els infants que van bescanviar el val. Jo mateixa vaig expressar les meves reserves respecte de la campanya quan la vam començar i, efectivament, tots sabem que tenir un llibre a les mans no significa acabar llegint-lo, però això ens passa fins i tot als lectors compulsius, i jo, com Umberto Eco, penso que una biblioteca on hi hagi llibres sense llegir és un escenari de felicitat per a descobrir. Això no obstant, hem mirat d’afegir-hi mecanismes de prescripció que ho milloressin, com el fet que els nens d’aquest país rebin una carta del president del país (i també que els mestres la facin arribar dels centres escolars) que els diu que llegir els farà més crítics i més lliures i que els convida a anar a una llibreria amb els pares. Si atenem, doncs, que la novetat d’enguany era l’esforç per a fomentar la prescripció feta per mestres, autors, traductors, editors, llibreters, bibliotecaris i alguns altres nens lectors de les dues campanyes anteriors, aquest sembla l’element clau d’aquests bons resultats. Per tant, no es tracta de regalar per regalar, sinó d’aconseguir que escriptors, editors, llibreters, professors i els mateixos alumnes donin un valor afegit al llibre regalat amb les seves recomanacions. I això ens consta que ha passat. —Heu rebut crítiques, com ara en aquest article que publicàvem a VilaWeb, per la situació de molts equipaments del país. Us preocupa? —No diria que les crítiques vagin dirigides a la conselleria perquè segurament es refereixen a les fundacions culturals privades que ara tenen dificultats diverses: La Fundació Miró, Fundació Tàpies, Fundació Brossa… En aquests casos, la Generalitat es fa present en graus diversos en tots els patronats o bé hi entrarà aviat (per exemple, a la Fundació Joan Brossa) i, en casos com la Fundació Miró, ja ha hi fet una despesa extraordinària per mirar de pal·liar la crisi econòmica que arrossega. Així i tot, no podem perdre de vista que no parlem d’equipaments de titularitat pública, sinó d’institucions privades a les quals nosaltres donem el suport extern que necessiten, però no en podem assumir ni una titularitat que no ens pertoca ni la responsabilitat completa de la seva viabilitat. —La vostra política és més d’animació que no pas de gestió? —No ho crec pas! Podríem debatre què és animació o gestió. He fet del retre comptes una manera de fer personal en la política. És a dir, la invisibilitat que tenia la Institució de les Lletres Catalanes quan hi accedeixo miro de revertir-la sense tenir pressupost. Com? Mirant de donar visibilitat a tots els actes que s’hi feien, que molta gent, fins i tot del mateix sector, desconeixia. Aconseguir aquesta visibilitat significa fer de canal però sense tenir visibilitat. Ser al servei d’una feina. En el cas de la cultura, la gent no és capaç de veure que arriben entre cinquanta i seixanta peticions d’assistència a actes diàriament. I per què hi arriben? Perquè la gent pensa que tenir visibilitat és important. Les peticions d’assistència als actes moltes vegades fan que cada col·lectiu pensi que allò que fa és la cosa més important i que per això ha requerit la presència del conseller. Voler veure-ho com una frivolitat quan es fa després d’una jornada laboral de vuit o deu hores… —… —No és el meu objectiu que se’m vegin les ulleres cada vegada que surto a les fotos perquè no dormo perquè treballo molt. La feina s’ha de fer i la fem els cansats… És molt fàcil de frivolitzar amb això. En canvi, la gent valora molt que els acompanyis en allò que fas, que et moguis pel territori. Que quan siguis en una taula parlant d’un festival de Móra d’Ebre puguis dir qui és i de quina manera. Els qui fan gestió cultural sense sortir d’un despatx potser no saben què passa. L’equilibri crec que és correcte. Quan faig visible allò que faig a Twitter, ho entenc com una manera de retre comptes com a servidora pública. A banda que la meva agenda pugui ser pública, que es vegi què faig. Si no fes res, algú podria pensar que no treballo, i això no es criticaria. —És clar que la feina de fer visible ja la feu, però no es veu una política cultural clara. La situació actual és de supervivència? —D’un punt de vista estrictament econòmic, de supervivència potser no, però d’estancament continuat, sí. D’un punt de vista polític, fem molts esforços per a avançar cap a l’obtenció d’unes estructures culturals inequívocament nacionals: som a punt de presentar el carnet i catàleg únic de biblioteques i el projecte de la Mancomunitat Cultural, acabem de pressupostar la construcció de l’Arxiu Comarcal de les Garrigues (només ens en falten tres a tot Catalunya per completar el Sistema Nacional d’Arxius), i treballem per desplegar els plans nacionals de fotografia, d’arxius, de lectura, de música, de teatre, d’arts visuals i de dansa. Treballem, també, per actualitzar la Llei del Cinema de manera que sigui efectiva i m’agradaria que en el lapse de temps més breu possible, Catalunya recuperés la titularitat de l’Arxiu Reial de Barcelona, que va perdre el 1714, i que el fons pogués anar a l’Arxiu Nacional de Catalunya. D’una altra banda, vam fer una reunió de govern dedicada monogràficament a la cultura, amb un acte posterior al Saló Sant Jordi de la Generalitat, que subratlla el caràcter transversal de la nostra política cultural, concretat en més de dos-cents projectes conjunts amb els altres departaments i sis nous acords de govern interdepartamentals. —Per acabar, heu demanat l’1% del pressupost. Que us sembla que no l’aconseguireu? Hi haurà millores per a les partides de Cultura? —Jo reclamo el 2% del pressupost per a la Cultura, i al pressupost que hem dissenyat sí que assolim l’1% al qual feia referència. Ara caldrà veure si en tindrem, de pressupost, perquè passar del 0,7 a l’1 és una millora molt relativa, però millora al cap i a la fi, superior, en qualsevol cas, a la tendència dels darrers cinc anys al departament.

Summary: Laura Borràs: ‘Els qui diuen que separats som més han quedat desacreditats’


El govern espanyol ha mostrat discrepàncies en un total de vint-i-tres lleis valencianes durant aquesta legislatura -quinze amb l’executiu de Mariano Rajoy i vuit amb el de Pedro Sánchez – i les ha portat a la comissió bilateral de cooperació entre l’administració general de l’estat espanyol i la Generalitat. Així ho ha assenyalat en la roda de premsa posterior al ple del Consell la vice-presidenta, Mónica Oltra, coincidint amb el fet que el govern espanyol ha obert una bilateral sobre la llei valenciana per a la igualtat de les persones LGTBI, a la qual se sumen també la llei de la Infància, la de Pressupost per a 2019 i la d’Acompanyament. La vice-presidenta ha destacat que el Consell ha defensat aquesta legislatura les lleis que aproven les Corts Valencianes, sobretot les que amplien drets que eren una reivindicació de fa molts anys dels col·lectius LGTI i que s’ha convertit en pionera en el tractament del col·lectiu intersexual. ‘La nostra missió ara, fa dos anys i dins d’anys, serà defensar el que el parlament valencià, sobiranament i amb tots els informes a favor, ha aprovat i ha estat ratificat per tots els col·lectius afectats’, ha asseverat Oltra. Segons la seva opinió, en l’àmbit del Dret ‘sempre hi pot haver diverses interpretacions, com es pot veure fins i tot en sentències del Tribunal Constitucional que tenen vots particulars, la qual cosa no suposa que estigui ‘bé ni malament, sinó que hi ha diferents mirades’ sobre la interpretació del Dret i de les normes. Ha recordat que, quan es va produir el canvi de govern espanyol, el Consell va sol·licitar la retirada dels recursos d’inconstitucionalitat que s’havien presentat a lleis valencianes, perquè es tractava de normes aprovades sense objeccions i fins i tot algunes sense cap vot en contra a les Corts, com la de la Infància o la llei LGTBI, però els recursos en aquests casos no van ser retirats.

Summary: El govern espanyol ha qüestionat 23 lleis valencianes en aquesta legislatura


El moviment de les Armilles Grogues de Catalunya Nord refusa la designació dels vuit portaveus oficials a escala estatal que es van decidir a París. Entre aquests hi ha un nord-català, Thomas, que segons diverses fonts va ser candidat del Front National a les municipals de Canet. Tant per les formes com per la persona triada, els armilles grogues diuen que havien d’haver estat consultats i que rebutgen qualsevol politització del moviment. Arran d’aquest desacord, han convocat una assemblea per avui a Sant Llorenç de la Salanca per escollir un portaveu propi dels ‘Armilles Grogues 66’, que és com s’anomenaran. Mentrestant, després de dotze dies de vaga, els talls de carretera continuen i en alguns supermercats falten queviures. En canvi, al mercat internacional Sant Carles s’acumulen les mercaderies perquè els camions no poden entrar-hi ni sortir-ne.

Summary: El moviment de les Armilles Grogues nord-català s’organitza al marge de les directrius de París


La ponència tècnica de Patrimoni del Consell de Mallorca ha aprovat de traslladar a la Comissió de Patrimoni la proposta de declarar el monument feixista de la Feixina com a Bé Catalogat, com un primer pas per a la protecció del monument. La decisió ha suscitat molta polèmica a l’illa, on el monument s’ha convertit en un símbol també per al PP i Ciutadans, que el defensen de totes passades . La Feixina és un polèmic monòlit construït pels franquistes en honor als mariners del creuer Baleares, responsable de nombrosos atacs sobre la població civil durant la guerra de 1936-1939. Des d’aquest vaixell es van bombardar, entre més, els municipis de Palma, Dénia. Gandia, Tarragona, Palamós, Castelló, Mataró i Sant Feliu de Guíxols. Fa anys que algunes organitzacions, entre les quals Sa Feixina Sí que Tomba, en reclamen la destrucció en compliment de la llei de la memòria històrica. Dimarts aquesta proposta haurà de ser debatuda i votada en la Comissió de Patrimoni que decidirà si l’eleva o no al ple del Consell, òrgan que té la darrera paraula a l’hora de declarar-ne la protecció. Més informació: Bloc Etziba Balutxo: ‘Més històries de la Feixina‘ (I, II, III, IV, V)

Summary: Polèmica a Mallorca per la protecció del monument feixista de la Feixina


La decisió de compensar els membres del govern que treballen a Mallorca però no hi resideixen ha tornat a obrir esquerdes en el govern balear. La presidenta, Francina Armengol, l’ha defensat per als polítics que resideixen a Menorca, Eivissa i Formentera i ha evitat de pronunciar-se sobre el dels qui resideixen a la península, que Podem diu que ha de ser d’un import de 12.000 euros. Però els socis de govern, Més per Mallorca, han anunciat que votarien a favor de l’esmena de Més per Menorca, que rebutja el plus per residència. El portaveu al parlament, Miquel Ensenyat, ha explicat que no discuteixen el plus d’insularitat per a menorquins, eivissencs i formenterers, perquè, si no, estarien en inferioritat de condicions, però que són contraris a obrir-lo a persones d’unes altres comunitats. Ensenyat ha recordat que no hi ha precedents de ‘plusos universals’ en les altres comunitats. Podem vol rebaixar el plus de 22.000 euros a 12.000, però estendre’l a membres del govern de fora de les Illes.

Summary: El complement de residència esquerda el govern balear


Si voleu rebre al vostre correu aquest report diari de VilaWeb sobre el coronavirus 2019, cada vespre a les 22.00, amb les dades actualitzades i les notícies més destacades, apunteu-vos-hi ací. Per a tenir la informació sobre la Covid-19 actualitzada al moment, consulteu el Directe de VilaWeb. Què ha passat avui? El president de la Generalitat, Quim Torra, i la presidenta de les Illes, Francina Armengol, han anunciat que volen tancar les fronteres per a aturar l’expansió de la Covid-19. Torra, que ha comunicat la decisió a Pedro Sánchez, ha demanat el suport del govern espanyol per a cloure els aeroports, els ports i transport ferroviari, i Armengol li ha demanat col·laboració. El president espanyol havia anunciat al migdia que demà es decretarà l’estat d’alarma. No ha concretat cap mesura més enllà de l’anunci, que de seguida ha rebut el suport total del PP i del cap de l’oposició, Pablo Casado. Torra i Sánchez també han parlat per telèfon i han acordat d’ajornar la taula de negociació fins que no minvi la crisi sanitària. Al país, s’han registrat dos morts nous, un a València i un a Alacant. Pel que fa a les mesures d’avui, després del tancament de les escoles a tot el país, les Illes, el Principat, el País Valencià i Andorra han tancat gran part dels establiments comercials. Els governs del país han coincidit en la necessitat de suspendre l’activitat a discoteques, sales de festes i gimnasos per aturar el ritme de contagis. El desplaçament d’una gran quantitat de madrilenys a la costa valenciana ha indignat la classe política per la irresponsabilitat en un moment de crisi sanitària i d’ordres de confinament. També ha indignat un vídeo del dirigent de Vox Javier Ortega Smith enregistrat dilluns en què apareix passejant per Madrid quan ja s’havia anunciat que estava infectat. El focus de Madrid continua descontrolat i la velocitat dels contagis a l’estat espanyol ja supera el ritme d’Itàlia, que avui ha registrat 2.000 casos i 200 morts més que no ahir. Els presidents Quim Torra i Ximo Puig han fet pinya perquè s’aturin els desnonaments, com s’ha fet a Barcelona, i l’aturada del Parlament de Catalunya ha ajornat l’aprovació del pressupost. Pel que fa al brot d’Igualada, Salut ha confirmat un total de seixanta-set casos d’ençà que es va declarar, dels quals quaranta-un són personal sanitari. L’ex-president de l’ANC Jordi Sànchez ha estat aïllat a la infermeria de la presó dels Lledoners per precaució per haver estat en contacte amb una persona amb símptomes de la Covid-19, però es troba bé. La Xina ha aconseguit, finalment, identificar el cas u de la Covid-19. Ara cerquen el cas zero, que presumiblement va contagiar-se per haver ingerit un pangolí, una menja molt popular al sud-est asiàtic. El comentari de Vicent Partal: ‘Juguen a escacs?’ Aquesta vesprada he publicat un editorial d’urgència: Contra l’estat d’alarma, contra la inoperància de la pitjor Espanya, contra la por de les nostres Generalitats. Hores després, el president Torra ha anunciat que la Generalitat està disposada a tancar Catalunya però ha demanat Espanya que ajude a tancar aeroports, ports i trens. Això passava hores després que Sánchez anunciés la declaració de l’estat d’alarma, que segurament implicarà la presa de poder de totes les competències de les autonomies per part de l’estat. L’anunci de Sánchez ha estat inconcret. El de Torra també. Pot ser que juguen a escacs? Què passarà, que farà la Generalitat, quan Sánchez diga que no pensa tancar Catalunya? Són moments trepidants però haurien de ser moments decisius. Per la salut i per més coses… (Fa uns dies vaig explicar com el govern sard ha tancat Sardenya emparant-se en les competències de Salut, digués el que digués el govern italià. El teniu ací.) El comentari de Jordi Goula: ‘Què en farem, de tant paper higiènic?’ Cues al supermercat? Carretons plens? Us sorprèn? A mi també, i precisament aquest matí he rebut una nota molt interessant de la consultora Kantar, líder mundial de panels de consum, que analitza què vam comprar dimarts i dimecres d’aquesta setmana en productes de gran consum. A Catalunya diferencia dos territoris, l’Àrea Metropolitana de Barcelona (AMB) i la resta. I la primera cosa que cal dir és que no som diferents de la resta de l’estat. Dimecres, concretament, l’increment de la despesa feta respecte a la mitjana diària dels dos mesos anteriors va ser del 175% a l’AMB i del 184% a la resta de Catalunya. Comparat amb el 176% de l’Àrea Metropolitana de Madrid i el 180% de la mitjana de l’estat espanyol, no marquen diferències. Aquestes dades són definitivament il·lustratives de la por irracional i absurda de molts consumidors. I la segona part de l’enquesta analitza quins grups de productes comprem més. Els resultats són per a tot l’estat, però veient que no hi ha gaire diferència, els podem fer nostres. El líder és el sabó per a mans, que s’ha venut un 324% més, i el segueixen el lleixiu (161%), els articles de neteja de la llar (155%) i el paper higiènic (154%). Què passa? Que potser no ens netejàvem? Pel que fa a l’alimentació, l’aigua mineral (167%), els plats cuinats (143%), les conserves (138%) i els derivats lactis (130%) són els més destacats. No, no som en guerra, encara que ho sembli! La redacció de VilaWeb us recomana avui aquests articles i enllaços: —VilaWeb: Les dades: l’estat espanyol ja supera Itàlia en la velocitat dels contagis —France Soir: El coronavirus: dolent per als humans, molt bo per al planeta (en francès) —CNN: Què sap la Gran Bretanya sobre coronavirus que la resta d’Europa no? (en anglès) —The Atlantic: L’altre esclat problemàtic: a mesura que el coronavirus s’estén, també ho fa el racisme (en anglès) —Le Monde: Deu consells per al teletreball (gairebé) en alegria i harmonia (en francès) —La Stampa: Helicòpters, cebes miraculoses, sous suspesos i migrants infectats: 10 notícies falses sobre el coronavirus (en italià) —DW: Els hospitals alemanys no estan preparats per al brot de coronavirus? (en anglès) —Poynter: Aquí es mostra com es preparen les redaccions per al coronavirus (en anglès) Quines han estat les notícies més destacades sobre la crisi que us hem ofert avui? – Confinament de Catalunya i les Illes: set preguntes i respostes sobre què vol dir i què passarà –  Torra anuncia el tancament de Catalunya – L’ANC insta la Generalitat a tancar la frontera amb Espanya – ‘Són uns irresponsables’: polítics valencians critiquen els madrilenys que es traslladen a la costa – La Xina troba el primer pacient del coronavirus 2019: es va infectar un mes abans del que es pensava – Coronavirus: el test de la Conselleria de Salut de les Illes per a saber si teniu la Covid-19 – Clam per la suspensió dels desnonaments en plena crisi pel coronavirus – Torra i Sánchez acorden d’ajornar la taula de negociació – Escola Valenciana ajorna les primeres Trobades pel coronavirus –  Ortega Smith passejant per Madrid sense màscara i amb la seva mare tot i tenir el coronavirus – El batlle d’Igualada assegura que els ciutadans tindran accés als serveis bàsics i no els faltaran aliments – El parlament es queda en serveis mínims pel coronavirus – Els Mossos diuen que és més senzill confinar el Principat que diverses ciutats a la vegada – Es podrà veure futbol aquest cap de setmana? – Jordi Sànchez, aïllat a la infermeria dels Lledoners per precaució pel coronavirus – Quins establiments han de tancar pel coronavirus a cada territori? Quin és el recompte actual d’afectats i morts? A escala mundial les darreres xifres són de 144.078 casos confirmats i 5.397 morts. Del total de casos, 70.920 ja es consideren guarits, segons dades de Worldometer. Els estats més afectats són: – La Xina, amb 80.815 casos i 3.177 morts. – Itàlia, amb 17,660 casos i 1.266 morts. – L’Iran, amb 11.364 casos i 514 morts. – Corea del Sud, amb 7.979 casos i 71 morts. – L’estat espanyol, amb 4.334 casos i 122 morts. A l’estat francès hi ha 3.661 casos i 79 morts. Als Països Catalans hi ha 673 casos i 10 morts. – Al Principat, 509 casos i 6 morts (190 casos més que no ahir). – Al País Valencià, 131 casos i 3 mort (31 casos més que no ahir i 2 morts més). – A les Illes, 27 casos i 1 mort (5 casos i 0 mort més que no ahir). – A Catalunya Nord, 4 casos (3 casos més que no ahir). – A Andorra, 2 casos i cap mort (1 cas més que no ahir). *No hi ha dades separades sobre la Franja de Ponent i el Carxe. Els enllaços i les dades a tenir sempre a mà: –  L’evolució del coronavirus a tot el món: quants casos n’hi ha? – Tots els rumors sobre el coronavirus que no us heu de creure – Per què és impossible de saber ara quina és la mortalitat real del coronavirus? – Coronavirus: per què rentar-se les mans amb sabó és tan eficaç? – Quin efecte pot tenir en les embarassades i els seus nadons? – Coronavirus: com podem netejar el telèfon mòbil? – Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars – Gossos i gats poden contreure o transmetre la Covid-19? – ‘Coronavirus’ o ‘Covid-19’? Com n’hem de dir? – Vegeu la informació de la Generalitat Valenciana – Vegeu la informació de la Generalitat de Catalunya – Vegeu la informació del Govern de les Illes Balears – Vegeu la informació del Govern d’Andorra – Vegeu la informació de l’estat espanyol – Vegeu la informació de l’estat francès – Vegeu la informació de l’Organització Mundial de la Salut (OMS)

Summary: El report diari sobre el coronavirus: Catalunya i les Illes anuncien que volen tancar les fronteres, però Sánchez anuncia l’estat d’alarma


La monja dominica Sor Lucía Caram, el periodista Antonio Baños, la periodista Karmele Marchante i l’actor i regidor d’ERC a Barcelona Juanjo Puigcorbé són els protagonistes d’un vídeo de la campanya Ara és l’hora, en què conversen sobre el futur de les pensions en una Catalunya independent. Els protagonistes expliquen, en un format de conversa que recorda els anuncis de Banc Sabadell, com s’imaginen vivint en aquest nou escenari i quines conseqüències tindria la independència. Heus ací el vídeo: Per exemple, Baños diu que ‘si no canvia res, les pensions perillaran per a la seva generació’. Per una altra banda, Caram destaca que la unitat i la solidaritat són decisives per a construir un nou país i es refereix a una Catalunya ‘germana i fraterna amb els altres països i pobles’. Marchante recorda que Catalunya ‘és qui més aporta i menys rep’, en relació amb l’estat espanyol. I Puigcorbé també insisteix que és ‘deshonest de dir que una Catalunya independent no garantiria les pensions’ i dóna arguments en conseqüència.

Summary: Baños, Puigcorbé, Marchante i Caram conversen sobre les pensions en un estat català


El president de la Generalitat Carles Puigdemont i el secretari general de Podem, Pablo Iglesias, han tingut una conversa telefònica en què han parlat de la situació política a Catalunya i a Espanya, del panorama polític després de la moció de censura, de les noves correlacions de forces parlamentàries al congrés espanyol i de la situació dels presos polítics i dels exiliats. Divendres Iglesias es va reunir amb el vice-president Oriol Junqueras a la presó dels Lledoners i demà es reunirà amb el president basc, Iñigo Urkullu. Serà a la seu de la presidència del govern basc, a Vitoria, i anirà acompanyat de Lander Martínez, secretari general de Podem Euskadi. Segons que ha informat Junts per Catalunya, la trucada ha durat uns quaranta-cinc minuts i ambdós han coincidit que calen espais de diàleg polític sense excloure cap tema. Creuen que obrir aquests espais de diàleg és la condició per a poder arribar a qualsevol acord en el futur. Iglesias ha dit a Puigdemont que, com a dirigent de la primera força política independentista de la coalició que governa a Catalunya, el considera un interlocutor molt important, independentment de la seva situació processal i de la seva condició d’exiliat. Han acordat de continuar els contactes. Puigdemont l’ha convidat a tenir una reunió presencial. En un fil de piulets, Iglesias ha informat de la trobada i ha agraït la invitació, però ha dit: ‘De moment penso que la cosa important és mantenir el contacte.’ Hemos hablado de la situación política en Catalunya y en España, del escenario político creado tras la moción de censura, de las nuevas correlaciones de fuerzas parlamentarias y de la situación de los presos políticos catalanes y los exiliados. — Pablo Iglesias (@Pablo_Iglesias_) October 21, 2018 Me ha invitado a tener una reunión presencial. Se lo agradezco y lo consideraré pero por el momento pienso que lo importante es mantener el contacto. — Pablo Iglesias (@Pablo_Iglesias_) October 21, 2018 Estamos de acuerdo en la necesidad de abrir espacios de dialogo político sin exclusión de ningún tema. — Pablo Iglesias (@Pablo_Iglesias_) October 21, 2018 Esos espacios que, hoy por hoy, no existen, son condición de posibilidad de cualquier tipo de acuerdo en el futuro. Seguiremos hablando — Pablo Iglesias (@Pablo_Iglesias_) 21 d’octubre de 2018

Summary: Puigdemont i Iglesias tenen una llarga conversa telefònica sobre la situació política


El Parlament ha posat en marxa el pla d’igualtat amb una jornada amb experts internacionals. Tot i això, en el ple, la major part de les participants han estat dones, encara que representen només un 42,2% del total dels diputats. Avui un 42,2% del @parlamentcat són dones. Diputades de diferents partits trobem a faltar molts diputats a la presentació del pla d'igualtat del Parlament. #onsónelshomes pic.twitter.com/QQPO4eaxxD — Jenn Díaz 🎗 (@JnnDiaz) September 17, 2018 En el discurs d’obertura de la jornada, el president del Parlament, Roger Torrent, ha fixat que el ‘gran repte i el gran objectiu’ del pla és que la presència de dones en els òrgans de decisió de la cambra catalana sigui com a mínim amb igualtat de condicions que els homes diputats. I ha dit que la ‘fotografia de la Mesa actual és dolorosa’, que només hi ha una dona de set membres. Segons Torrent, el pla d’igualtat de dones i homes és un compromís de legislatura i una de les prioritats que assumeix a ‘nivell personal’. ‘No vol ser un document cosmètic, sinó que ha de ser útil i efectiu per a qüestions reals i tangibles’, ha afegit.

Summary: El Parlament posa en marxa el pla d’igualtat sense la presència de molts dels diputats homes


La repressió s’acarnissa amb els participants del tall de la AP-7 que el Tsunami Democràtic va convocar el novembre passat. El tall va començar a l’altura del Pertús, però va haver de desplaçar-se cap al sud per l’acció de la policia francesa i la segona nit es va transformar en un nou tall de la AP-7, però a l’atura de Salt. El tercer dia a les vuit del matí el Tsunami Democràtic va desconvocar la protesta i es va felicitar per l’impacte aconseguit. Segons fonts d’Alerta Solidària, tenen constància que s’investiga a prop de dues-centes persones que van participar en aquella acció, però no descarten que la xifra encara augmenti a mesura que els investigats rebin les citacions judicials. Per a poder garantir la defensa de tots els investigats, demanen que els contactin a l’adreça de correu alerta@alerta.cat. La repressió apunta ara als participants del tall del Tsunami Democràtic a la Jonquera Les investigacions judicials contra aquestes persones es fan paral·lelament en tres jutjats diferents. A Perpinyà, sota jurisprudència francesa, s’investiga 12 persones que van ser detingudes al Pertús. El jutjat de Figueres porta el cas de 120 persones identificades a la Jonquera i el de Girona de 61 identificades a Salt. En total, Alerta Solidària comptabilitza 193 investigats. Els detinguts al Pertús són investigats pel delicte d’obstrucció a la via pública i, en canvi, als de la Jonquera i Salt pels de desordres públics, danys i contra la seguretat del trànsit, tot i que no tothom és investigat dels mateixos delictes. A mitjan gener, quan van començar a citar els primers investigats, el Tsunami Democràtic va trencar el silenci que mantenia d’ençà de l’acció al Camp Nou i també va oferir suport tècnic i econòmic als represaliats per haver participat en les seves accions. Qui ho necessiti pot demanar ajuda al correu suport@tsunamidemocratic.cat.

Summary: Ja hi ha prop de dos-cents investigats pel tall a la Jonquera del Tsunami Democràtic


Marco Kremerman és un economista i investigador xilè de la Fundación Sol. Aquesta entitat es dedica a investigar la realitat econòmica, social i política de Xile des d’una perspectiva crítica. També acompanya les organitzacions sindicals i populars en espais de formació i negociació. VilaWeb ha entrevistat el senyor Kremerman per telèfon per conèixer de primera mà la situació de Xile, el país que d’ençà del 14 d’octubre viu mobilitzacions i revoltes multitudinàries. Hem volgut entendre per què. —Per què ha sortit la gent a Xile? —Perquè és un país molt desigual. Macroeconòmicament ha crescut molt, la inflació la tenim controlada i els balanços ajustats. La casa, des de fora, fa molt bona pinta. Gran façana. Però a dins hi ha moltes esquerdes. Més del 80% de la població més gran de divuit anys està endeutada. Això són onze milions de persones. I d’aquestes, quatre milions no poden tornar el deute. Moroses. Més de la meitat dels treballadors de Xile guanya menys de 400.000 pesos xilens, uns 470 euros el mes. La meitat de les pensions són de 170 euros el mes. Salaris baixos, pensions baixíssimes, deute creixent, morosos i cost de vida europeu. Aquí tenim les pensions, educació, salut, aigua, llum i gas privatitzats. Per això la gent ha sortit al carrer. —I hi ha sortit classe obrera o mitjana? —Hi ha sortit classe obrera, estudiants, sectors populars. Grup molt gran de gent. Precaritzat. També la classe mitjana que té feina, però molt endeutada. —La vostra situació personal, quina és? —Arribo a fi de mes. El meu problema és que he de pagar els deutes que vaig haver de contreure per pagar-me els estudis. Cosa que ens afecta a l’hora d’aconseguir crèdits per a l’habitatge. —L’edat és un factor? —Els joves van començar, sí. Els estudiants d’institut van plantar-se per l’augment del preu del bitllet de metro en hora punta. Un preu que ja era molt alt. Van decidir de colar-se. I no van acatar. I la gent s’hi va anar afegint. I ara a les manifestacions més grans hi va tota la família: estudiants d’institut, universitaris, els pares, i els avis, per la greu crisi de pensions que tenim. I ha estat xocant veure-hi els avis, pels nivells de repressió. —El bitllet de metro va acabar pujant? —No. Se’n va congelar la tarifa. Però el bitllet continua essent molt alt. —Hi ha relació entre aquesta revolta i una transició mal resolta? O no hi té res a veure? —Hi té a veure en dos aspectes. La transició va ser un pacte que no va voler tocar el model neoliberal. Sortir de la dictadura sense tocar el model econòmic. Aquesta va ser la idea. Fins i tot diria que es va consolidar i aprofundir el model. I en segon lloc els nivells de repressió que hem vist, tot i que som lluny d’una dictadura explícita, sí que s’hi assemblen molt. Hi ha hagut morts, ferits, més de dues-centes persones han perdut ulls, s’han constatat violacions de drets humans i abusos policíacs que han excedit tota legalitat. N’hi ha que s’investiguen i n’hi ha que no. A Xile es reprimeix per evitar que el model econòmic es toqui. Penseu que a Xile és on comença el neoliberalisme, abans que a Anglaterra o els Estats Units. Per això ara hi ha la por que també sigui el país on caigui el model neoliberal. Per això tanta gent està amatent. Xile és un país on s’ha experimentat. —I els governs d’esquerres, per què no el van tocar, el model? —Potser els primers anys hi havia una pressió molt gran del poder militar, amb senadors designats. El primer programa del govern de Patricio Aylwin (1990-1994) sí que tenia algunes mesures estructurals, i apuntava a modificacions del model. Però no es van dur a terme. Hi ha faltat convicció. I de fet molts dels ministres, secretaris d’estat i més funcionaris de l’estat van passar-se a les empreses privatitzades i van formar part de l’èxit d’uns quants. Ells també van beneficiar-se’n. I alguns governs no tan sols no van canviar el model, sinó que van accentuar-ne la privatització. —Xile es va inspirar en la transició espanyola? —He llegit coses de Vicenç Navarro que apunta a les semblances, sí. Però hi ha una gran diferència. Xile no va arribar mai a construir un estat del benestar. Sé que Espanya no és un país nòrdic, però algunes coses bàsiques hi són. Nosaltres, no. Sí que tenim coses en comú, en termes d’ignorància del passat, violació dels drets humans, desapareguts i la manera com es va pactar per sortir del període. —He vist que el president xilè, Piñeira, després de la revolta ara vol votar la constitució. —No ho ha proposat ell. L’home va mantenir-se desaparegut i callat durant dies. Va ser el congrés que van arribar a l’acord que a l’abril es pugui votar voluntàriament si es vol una nova constitució. I si volen que la nova constitució s’escrigui de manera mixta (diputats i ciutadans) o que només la facin ciutadans electes. Per una banda, s’obre la possibilitat, per una altra hi ha la por que la constitució sigui escrita pels mateixos de sempre. Perquè sempre hi haurà un comitè tècnic que supervisarà el procés. Al cap d’un any i mig s’hauria de votar, de manera obligatòria, si la constitució nova s’aprova. Tot plegat pot durar dos anys. —Quin efecte ha tingut aquest anunci? —Les capes mitjanes van celebrar l’acord. Veuen molt bé que es pugui escriure una nova constitució, sense basar-nos en la dels anys vuitanta. Però hi ha també molta desconfiança sobre qui acaba controlant, i component el comitè tècnic, i qui seran finalment els redactors de la constitució. Per això crec que és important que es pressioni. I de fet Unitat Social, l’estructura de les organitzacions socials i sindicals que aquests dies han estat a les mobilitzacions, s’ha declarat contrària a l’acord. Es manifesten contraris als grans nivells d’acord que es necessita per a una nova constitució, que no hi hagi paritat de gènere, ni criteris per als pobles originaris, ni poder dels independents respecte dels partits. Per això crec que les mobilitzacions continuaran amb molta força. I alhora Unitat Social també diu que hi ha moltes mesures que no necessiten cap canvi constitucional ni esperar dos anys. —Per exemple? —Augment de pensions, salaris, canviar el sistema de salut. Recaptar imposts de manera progressiva. Ahir a la nit el president va parlar a la nació per televisió, i va continuar sense avançar en l’agenda social. Això s’hauria de resoldre abans d’acabar l’any. Si no, les manifestacions continuaran. —El procés català, com el veieu? —Em costa de pintar amb autoritat. Només puc dir-ne algunes impressions. Em sembla interessant això que passa ara. I com conviu un govern suposadament d’esquerres, amb Podem i PSOE, amb les aspiracions de Catalunya, que vol tenir control de les seves pròpies vides i no haver de delegar el poder a un estat centralitzat i a un rei. Interessant i complex. —Voldríeu afegir-hi res? —Només que Xile és bastant excepcional en l’àmbit mundial en polítiques públiques. En pensions, per exemple. El sistema és privatitzat del tot. Un cas quasi excepcional. Ve de la dictadura. I això explica què passa aquests dies. No hi ha pensions públiques. L’única cosa que hi ha és un pilar assistencial: el 60% més pobre rep 120 euros per qui no van contribuir. I ajuda els que sí.

Summary: Marco Kremerman: ‘A Xile es reprimeix per evitar que el model econòmic es toqui’


El portaveu del govern i ministre d’Educació espanyol, Íñigo Méndez de Vigo, ha reconegut en una entrevista al diari ABC que no és possible acabar amb la immersió lingüística via 155, sinó que es necessita una majoria al parlament. ‘Per modificar el model educatiu de Catalunya, cal modificar la llei al parlament. I això es fa amb majories, no amb el 155, perquè és impossible des del punt de vista legal’, diu el ministre. La via de fer servir l’article 155 no és possible perquè, tot i que ha suspès l’autogovern, no permet d’alterar una llei aprovada pel Parlament de Catalunya com és la Llei d’Educació de Catalunya (LEC), que regula la preinscripció escolar. Per tant, no es pot afegir una segona casella al full de preinscripció per incloure una segona llengua, en aquest cas el castellà, apel·lant a l’article 155. Perquè fos així, com que seria un canvi de model, caldria modificar la LEC, que només es pot fer per majoria absoluta del parlament. Això comportaria implantar la doble xarxa escolar, cosa que no hi ha cap llei que ho empari. Arran de les insistents preguntes del periodista, el ministre espanyol admet que la sentència del tribunal Constitucional contra la maniobra d’imposar el castellà a l’escola a través de fons públics trastoca els seus plans. ‘Des del ministeri d’Educació es va dir que havíem de veure com es complia el dret dels pares . Ho estudiem. Hi ha hagut un esdeveniment important al mig, i és la sentència del tribunal Constitucional en relació a la LOMCE’, explica Méndez de Vigo. ‘Hi insisteixo, molts vam entendre que el govern , des de la conselleria d’Educació, actuaria perquè es fes complir la llei’, diu el periodista de l’ABC. El ministre espanyol, però, en rebaixa les expectatives i en reconeix la dificultat: ‘El govern vol actuar i canviar les coses, bo i salvaguardant els principis i els valors, amb la conjunció de les dues llengües. Hem de veure com es fa per no trobar-nos amb una sentència del TC. Ens donarem temps per a pensar i fer bé les coses. No vull crear expectatives falses.’ La immersió, protegida per la llei d’educació La immersió lingüística és regulada en el títol segon de la LEC. L’article 11 estableix que ‘el català, com a llengua pròpia de Catalunya, és la llengua normalment emprada com a llengua vehicular i d’aprenentatge del sistema educatiu’, i deixa molt clar que totes les activitats educatives s’hi han de fer. També impedeix la doble xarxa quan estableix textualment que ‘els alumnes no poden ser separats en centres ni en grups classe diferents per raó de llur llengua habitual’. A més, preveu mecanismes d’atenció lingüística individualitzada per als alumnes si els pares ho sol·liciten. La LEC va ser recorreguda al Tribunal Constitucional espanyol, però no pel capítol lingüístic. La LEC emana de l’estatut, que en el seu article 35 estableix el català com a llengua vehicular de l’ensenyament i regula també el dret i el deure dels alumnes a saber amb suficiència oral i escrita el català i el castellà quan acaben l’ensenyament obligatori ‘sigui quina sigui llur llengua habitual en incorporar-se a l’ensenyament’. També afegeix que l’ensenyament de les dues llengües ha de tenir una presència adequada als plans d’estudis.

Summary: El govern espanyol reconeix que no pot liquidar la immersió a Catalunya amb el 155


L’ex-batlle de Barcelona i president del grup municipal de CiU, Xavier Trias, ha enviat una carta al metge del centre mèdic Perecamps que ha denunciat el regidor de la CUP Josep Garganté per coaccions. Ha explicat al metge que té intenció d’exigir responsabilitats al regidor cupaire. Trias diu en aquesta carta: ‘Les persones valentes que com vostè denuncien actituds prepotents mereixen tot el meu respecte, i així li ho volia fer saber’. I afegeix que com a ex-batlle, com a regidor però també com a metge considera ‘lamentable que un professional de la salut amb vocació de servei públic es vegi obligat a suportar determinades actituds per part de qualsevol persona, i menys encara per part d’un càrrec electe municipal’. També remarca que ‘el respecte a les persones i a la seva feina és fonamental en les relacions personals, i més quan es tracta d’una persona que és representant dels veïns de Barcelona’. A més, ha assenyalat que ‘amb la seva actuació, el senyor Garganté va demostrar no respectar ni la seva professionalitat com a metge, ni la de la Guàrdia Urbana de Barcelona en el desenvolupament de les seves tasques’.

Summary: Xavier Trias envia una carta al metge que ha denunciat Garganté per mostrar-li el seu suport


Patrícia Plaja volia mirar films i escriure’n les crítiques. L’ofici, però, li reservava un destí molt diferent. Després d’haver-se foguejat en el periodisme judicial i policíac, va fer el salt als Mossos d’Esquadra. El 17 d’agost de 2017, com a cap de comunicació del cos, va gestionar tota la informació que s’oferia sobre els atacs. Les prioritats, assegura, eren la informació de servei i la transparència. Entre el 17 i el 21 d’agost, els Mossos va publicar 300 piulets i van convocar nou conferències de premsa. Plaja recorda que l’equip va perdre la noció de l’espai-temps. ‘Al final, s’ha posat nom i cognom a la gestió comunicativa dels Mossos, però res no hauria estat possible sense tot l’equip, són uns grans professionals’, diu. Tot i això, destaca que els herois d’aquells dies tràgics van ser els agents i els serveis d’emergència. La gestió comunicativa dels Mossos durant el 17-A ha rebut tota mena de lloances i premis. Tanmateix, Plaja va ser destituïda del càrrec durant l’aplicació del 155. El motiu va ser un piulet personal criticant la sentència de la Manada. Mesos després, els Mossos continuen sense cap de comunicació. Parlem amb ella sobre la gestió comunicativa del 17-A, ara que fa un any dels atemptats. —La gent us coneix per la vostra tasca com a cap de comunicació dels Mossos durant el 17-A, però ens podeu explicar una mica més qui és Patrícia Plaja? —Sóc nascuda a Begur, el Baix Empordà, i sóc mare de dos bessons. Professionalment, després d’haver acabat la carrera de periodisme i sense haver-ho buscat, m’he especialitzat en afers policials i judicials. Però, com he dit, aquests no eren els meus plans. —I quins eren? —Quan era estudiant, amb aquell idealisme de joventut, quan encara creus que tot és possible i que pots canviar el món, em volia dedicar al periodisme cultural. De fet, m’agrada molt el cinema i la meva intenció era escriure crítiques de films… Després em vaig adonar que havia de menjar i el meu rumb va canviar. Vaig fer pràctiques en diversos mitjans, entre els quals El Punt a Girona, on vaig entrar en contacte amb els temes policials i judicials. I d’aquest camp ja no m’he mogut. Vaig passar també per la Cadena SER abans d’entrar als Mossos. —Durant l’aplicació del 155, vau ser destituïda com a cap de comunicació per un piulet crític amb la sentència de la Manada. Quina funció teniu ara dins el cos? —Continuo treballant a l’àrea de comunicació. Som tres periodistes i la resta són policies, tot i que alguns també tenen formació en comunicació i periodisme. Darrerament, he portat la coordinació de tot allò relacionat amb el 17-A, conjuntament amb una sergent. Però abans m’he fet càrrec de la comunicació de casos d’investigació criminal, és a dir, els més mediàtics: segrestos, homicidis, crim organitzat, etc. —On éreu el 17-A i com us vau assabentar de l’atemptat? —Era de vacances a Tarragona i me’n vaig assabentar pel cap de comunicació de la direcció de Protecció Civil, Marc Homedes. De fet, jo era en un parc aquàtic i no portava el telèfon a sobre. Vaig estar tot el dia incomunicada, fins que vaig tornar al cotxe. Just en aquell moment, em va trucar en Marc per explicar-me què havia passat a la Rambla. Em vaig activar de seguida i vaig anar directament a Barcelona. —I què passa després? —Entra en marxa el dispositiu nucli, un protocol de comunicació que havíem treballat molt des del Departament d’Interior amb en Marc Homedes. Teníem força pautat com havíem d’actuar, però érem conscients que en situacions de crisi o d’emergència també havíem de tenir marge per a improvisar. La situació és molt volàtil, no es pot tenir tot controlat i preparat al mil·límetre. I al final no hi ha cap fórmula màgica per a comunicar. Tot i això, teníem unes pautes molt clares, i la primera cosa que volíem era ser el referent de la ciutadania, per contribuir a la calma en una situació de caos. I per una qüestió d’agilitat i abast, les xarxes, especialment Twitter, van esdevenir les eines comunicatives principals. Però tampoc no eren el nostre únic canal comunicatiu. També sabíem que calia donar la cara i fer compareixences periòdiques. Puc dir una cosa? —Endavant. —Comunicativament, les coses es van fer molt bé. I és cert que, dissortadament, hem marcat un precedent, però nosaltres simplement comunicàvem. Hi ha gent que aquella setmana va viure coses molt grosses. Primer les víctimes, evidentment, però també els familiars i els serveis d’emergència, entre els quals els agents de policia, que eren sobre el terreny. Nosaltres vam fer una funció important, sí. És igual de necessari qui agafa la trucada d’emergència com qui es desplaça al lloc. Però en una setmana tan difícil com aquesta, se’m fa especialment complicat parlar sobre el protocol de comunicació. Al final jo només comunicava, no sóc cap heroïna. —Entenc que en aquest protocol estàveu integrats amb la resta de comandaments del cos i rebíeu tota la informació al moment. —Sí, formàvem part del dispositiu com la resta de comandaments i, per tant, no perdíem el temps amb intermediaris. Actuàvem, per dir-ho d’alguna manera, com un metge que fa una reanimació cardiopulmonar. És a dir, teníem molt clar què havíem de fer i actuàvem. No ens calia demanar autoritzacions a ningú. Quan ens traspassaven la informació, la gestionàvem de manera autònoma i la difoníem. Aquest procés ja quedava clar al protocol, per això no vam perdre el temps. —Per tant, ni el major Trapero ni el conseller Forn us va donar cap ordre directe. —Ells eren conscients de quin era el protocol de comunicació i l’havien validat prèviament. Per part dels Mossos, que és del que puc parlar jo, es va donar confiança absoluta als professionals de l’àrea de comunicació. Però del major, per respecte, prefereixo no parlar-ne. —En la presa de decisions, doncs, l’última paraula era sempre vostra? —A l’àrea dels Mossos, qui prenia les decisions era jo, però hi havia molts departaments i serveis implicats, i al final moltes coses s’acabaven fent de manera col·legiada, perquè la informació era transversal: estat de les víctimes i els hospitals, la situació de les carreteres, etc. L’entesa va ser plena i immediata amb tots els actors comunicatius del govern. —En plena incertesa informativa després de l’atemptat, quina era la vostra prioritat? —Com he dit, la prioritat era donar informació de servei per a la ciutadania. Informació útil i pràctica. Volíem ser completament transparents, però hi ha detalls, com la intimitat de les víctimes o parts de la investigació, que calia preservar. Tots els dubtes que tenien els periodistes, els responíem a les rodes de premsa, però a les xarxes, que ens dirigíem a la ciutadania en general, donàvem informació de servei. Curta, pràctica i directa. I això també s’aplica als idiomes, moltes víctimes eren turistes i havíem de facilitar les coses a aquestes persones i el seu entorn. Per això el protocol preveia piular en català, castellà, anglès i, de tant en tant, en francès. D’aquesta manera, el compte de Mossos a Twitter va esdevenir un policia virtual que cercava tranquil·litzar la població. —Les pautes del protocol detallaven o recomanaven certa terminologia? —Ho dius pel famós ‘abatut’? —Per exemple. —Es preveien algunes coses. Per exemple, el primer piulet: ‘Incident obert a la Rambla.’ Anteriorment ens havia passat, afortunadament sense ser atacs terroristes, que rebíem informacions sobre incidents sense més concreció. Una persona penjada d’un balcó, per exemple, que no saps si és un intent de suïcidi o que algú l’ha empès a l’abisme. Sense capacitat per a concretar, teníem estudiat fer servir la paraula incident. El 17-A sabíem que estava passant alguna cosa greu, però no estàvem en condicions de dir més coses. ‘Incident obert’, és la fórmula que teníem pactada per dir passava alguna cosa. Hi ha altres detalls terminològics al protocol. Ara bé, no hi ha cap esment al verb ‘abatre’. En aquest cas, ens va sortir al moment i vam publicar el piulet. —Enmig del desconcert per l’atemptat a la Rambla, hi ha els incidents a la Diagonal i a Cambrils. Com hi reaccioneu? —El de la Diagonal enganxa tot l’equip treballant encara amb la Rambla. Són dos incidents amb una separació temporal força breu. Part de l’equip es focalitza a aclarir què ha passat al control i, després, a Sant Just Desvern. La complicació arriba amb Cambrils, perquè l’atac es comet passada la mitjanit. De totes maneres, encara estàvem reunits gestionant informació sobre l’atemptat. Simplement, vam anar encadenant els incidents sense parar. Entre el 17 i el 21 d’agost vam perdre la noció del temps. —Com es gestiona el desgast físic, i sobretot emocional, dels membres de l’equip? —Mentre treballàvem, com he dit, vam perdre la percepció de l’espai-temps. Al final, s’ha posat nom i cognom a la gestió comunicativa dels Mossos, però res no hauria estat possible sense l’equip que treballa a l’àrea de comunicació. Uns grans professionals que ho van donar absolutament tot. I això és extensible a la resta d’equips de comunicació de la Generalitat. Tanmateix, personalment, penso que té poc sentit donar valor a aquest desgast físic o emocional si ho comparem amb els serveis d’emergència i agents que van treballar a la Rambla, la Diagonal, Cambrils o Subirats. Les imatges, els sorolls i els silencis que ells tenen gravats dins el cap no es poden comparar amb el que vam viure nosaltres. —Entre el dia 17 i el 21, es van fer nou conferències de premsa. Com les vau preparar? —Els Mossos teníem molt clar que havíem de comparèixer, en cap moment ens vam voler amagar. I de fet, el dispositiu nucli recomana que un uniformat, sense especificar el càrrec, faci una compareixença pública com més aviat millor. Després d’analitzar les respostes en altres atemptats, ens vam adonar que la gent volia rebre la informació de la policia, que és qui treballa sobre el terreny i porta la investigació. Llavors hi ha la part política, que ja depèn dels càrrecs electes. En tot cas, la nostra disposició era comparèixer i donar les explicacions pertinents, fos quin fos el panorama. La gent necessita la presència d’un uniformat que doni la cara i expliqui què passa. —Qui decideix que surti el major Trapero, que fins aquell moment havia estat molt poc exposat mediàticament? —Per la gravetat dels fets, es considera que el major Trapero és la persona que pot explicar millor què passa. I quan li ho proposem, ell respon que seguirà els criteris de l’equip de comunicació. —El risc d’aquestes conferències de premsa és que passin coses inesperades. Un periodista dels Països Baixos es va queixar que no s’informava en castellà i va marxar de la sala davant de totes les càmeres. —La situació ja era complicada per si mateixa… Sobre la reacció del periodista no vull dir res. No li vull donar protagonisme. —Un altre moment conflictiu és quan El Periódico publica una informació sobre un possible advertiment de la CIA als Mossos sobre un atac imminent. —En el seu moment vam fer un exercici de transparència. Es va convocar una roda de premsa el mateix dia i vam donar totes les explicacions pertinents. —La fuga i persecució de Younes Abouyaaqoub va durar quatre dies. Com es gestionen la incertesa, la por i les falses alarmes que això genera? —És molt difícil de gestionar. Mentre es van anar succeint els fets, desgraciats però objectius, ho anàvem explicant: atropellament a la Rambla, atropellament a la Diagonal, etc. Periodísticament parlant, mentre tens un relat, vas tirant. Tanmateix, en el moment que hi ha un buit és quan comencen a sorgir les notícies falses i els dubtes. Aquest buit no vol dir que els Mossos no treballessin, però evidentment no es pot fer una cobertura al minut dels moviments dels nostres agents. Ara bé, nosaltres tampoc no podíem desmentir totes les notícies falses i convertir-nos en una agència de desmentiments. Només actuàvem quan teníem informació nova i quan les fake news podien perjudicar l’entorn de les víctimes o contribuïen a amplificar la situació d’alarma. Desmentir tots els rumors era impossible. Cercàvem l’equilibri entre la informació nova que podíem aportar i intentar eliminar el soroll que sorgia quan hi havia aquest buit informatiu. —Us va sorprendre la capacitat que hi ha de generar notícies falses? —No, crec que el cos i la societat ja hi estem acostumats. També és veritat que la gent va ser molt, molt i molt respectuosa amb la informació. A les xarxes es podia comprovar l’autocontrol entre els usuaris. Moltes vegades no calia que el compte de Mossos recordés que era l’única font oficial d’informació sobre la investigació. —Què passa des que us assabenteu que han localitzat Younes Abouyaaqoub fins que piuleu que ha estat abatut? —Nosaltres ens assabentem al moment que aquesta persona ha estat localitzada a prop de Subirats. I gairebé ho seguim en directe, perquè ens va arribant informació dels agents desplegats a la zona. Però l’estratègia comunicativa és la mateixa: allò que considerem útil per a la població ho fem públic. De totes maneres, fins que no es té la certesa absoluta que la persona abatuda és Younes, no ho difonem. Una sospita ferma no és una confirmació. Havíem d’esperar que els agents fessin les comprovacions pertinents. En aquest decalatge, alguns periodistes es van avançar. A nosaltres l’espera se’ns va fer eterna, teníem molta pressió dels mitjans perquè confirméssim la informació. —Com s’explica la filtració de la fotografia del cadàver de Younes Abouyaaqoub? —Es va obrir una investigació interna per a cercar l’origen de la filtració, però va ser impossible determinar-lo. S’ha de dir que els Mossos érem els primers interessats a esclarir els fets. Però a la zona de Subirats hi van tenir accés moltes persones de fora del cos i relacionades amb altres serveis d’emergència. En tot cas, els Mossos no podem donar lliçons de periodisme, encara que ens oposem a la circulació de la imatge. Sí que vam demanar que no es fessin córrer imatges que poguessin ferir la sensibilitat. Si haguéssim demanat directament que es retirés la fotografia, hauríem generat un efecte crida: molts usuaris l’haurien cercat als mitjans o a Google. —Acabada la situació d’emergència, què us va semblar la reacció de la gent cap als Mossos? —Excepcional. Afortunadament, no havíem viscut mai un atemptat i la resposta de la gent va ser excepcional. Van ser dies molt complicats i molt durs, i tot el cos està molt agraïts per la reacció de la societat. Jo fa deu anys que hi treballo i mai havia vist res similar. La gent em parava pel carrer i em deien: ‘Tu coneixes a molts mossos, oi? Doncs dóna’ls les gràcies a tots.’ Va ser molt bonic. —Un any després creieu que encara dura aquest idil·li? —Això ho haurien de contestar els companys que són policies. Són ells qui patrullen els carrers i parlen diàriament amb la gent. —I per acabar, què en penseu de tots els premis que heu rebut? —Tenen un regust agredolç. La paraula premi associada a un atemptat és antinatural. S’agraeix que es reconegui públicament la feina feta, però sap greu que sigui per una situació tan trista i desgraciada.

Summary: Patrícia Plaja: ‘El 17-A només comunicava, no sóc cap heroïna’


La líder de Compromís i vice-presidenta del Consell, Mónica Oltra, ha recalcat que el candidat socialista a la investidura, Pedro Sánchez, no va aconseguir ahir dimarts els vots perquè ‘quan un va a una investidura no va a una marxa triomfal’ i li ha advertit que no tindrà demà el suport del seu partit si no assumeix l’acord de ‘mínims’ que li han plantejat en defensa dels interessos dels valencians. En aquesta línia, ha assenyalat, després de reunir-se amb la representant d’Acnur a Espanya, Francesca Friz-Prguda, que si el PSOE té 123 diputats ha de sol·licitar el vot d’altres formacions polítiques i el suport en funció d’uns acords previs als quals, en aquest cas, ‘no s’ha arribat’. Així, ha subratllat que Compromís va presentar un programa de ‘mínims’ perquè ‘entenem que hem de defendre els interessos dels valencians” i “ni tan sols sobre eixe programa de mínims hi ha hagut un compromís clar’ de Sánchez. ‘Per tant, o el PSOE i Sánchez adopten un compromís clar amb els valencians o el vot de Compromís no el tindran’, ha advertit.

Summary: Oltra adverteix Sánchez que no tindrà el vot de Compromís si no assumeix l’acord de ‘mínims’ que li han plantejat


El Govern dels Estats Units ha derogat el programa que dóna accés a permisos de treball als qui van ingressar al país de forma irregular quan eren nens, aprovat el 2012 pel Govern de Barack Obama, argumentant que es tracta d’un subterfugi per sortejar les lleis i que el país ‘no pot acollir a tothom’. El president nord-americà, Donald Trump, ja havia posat al punt de mira el programa Consideració d’Acció Diferida per als Arribats en la Infància (DACA, per la seva sigla en anglès), que protegeix prop de 800.000 persones de la deportació. La iniciativa també autoritza a demanar permisos de treball als beneficiaris, coneguts com a dreamers. ‘Estic aquí per anunciar que el programa conegut com a DACA i que s’ha aplicat sota l’Administració Obama serà rescindit’, ha anunciat davant els mitjans el fiscal general, Jeff Sessions. El responsable del Departament de Justícia diu que es tracta d’una decisió ‘responsable’, en la mesura en què l’actual Administració considera que el programa perjudica l’accés de nord-americans al mercat laboral i contradiu les polítiques migratòries en vigor. ‘No podem admetre a tots els que ens agradaria. És així de simple’, ha sentenciat. No obstant això, la secretària de Seguretat Interior en funcions, Elaine Duke, ha matisat en un comunicat que serà una retirada ‘ordenada’ de les actuals mesures. El Govern de Trump no acceptarà cap nova petició de dreamers des d’aquest dimarts, però no tocarà beneficiaris previs al 5 de març i permetrà la renovació de certs permisos fins al 5 d’octubre.

Summary: El Govern dels Estats Units posa fi al programa per ‘dreamers’ aprovat per Obama


El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, s’ha reunit aquesta tarda amb el secretari general de Podem, Pablo Iglesias, l’endemà de la trobada amb el PSOE i Ciutadans que va acabar sense acord entre les tres formacions. En aquesta reunió de dues hores al Palau de la Generalitat la proposta de referèndum que fa el partit d’Iglesias i el dret de decidir ha estat un dels temes principals que s’han abordat. Després de la reunió, Iglesias ha dit que el seu partit ha defensat ‘sempre amb la mateixa intensitat el referèndum ha negat que la darrera setmana hagi amagat aquesta proposta per afrontar la reunió d’ahir amb el PSOE i Ciutadans. ‘Ningú podria negar la coherència que hem mantingut sobre aquesta qüestió’, ha assenyalat. I ha afegit: ‘Defensar el que pensem sobre la plurinacionalitat de l’estat espanyol no ha estat una cosa senzilla. Som la primera força política d’àmbit estatal que ho defensem. Defensar exactament el mateix a Barcelona que a Sevilla i Madrid no és una cosa tàcticament aconsellable, però tenim principis’. El líder de Podem ha insistit que ‘defensem i defensarem el referèndum com la millor opció política de desbloqueig’ i ha recordat que la seva formació ‘no està a favor de la independència de Catalunya, però ha afegit que ‘la millor opció és que ho decideixin els catalans’. També ha aprofitat la reunió amb Puigdemont per insistir que ‘la millor opció’ a l’estat espanyol és que hi hagi un govern d’esquerres com el que proposa Podem, amb el PSOE i l’abstenció dels partits independentistes del congrés espanyol. En aquest sentit, ha dit que ‘tant ERC com Democràcia i Llibertat s’abstindrien i, si hi hagués voluntat del PSOE, avui hi hauria un govern progressista’. Puigdemont regala un llibre d’Andreu Nin a Iglesias Abans de començar la reunió, Puigdemont ha regalat al líder de Podem el llibre ‘Andreu Nin. Seguint les teves passes’, de Lluís Juste de Nin. Un regal que portava una dedicatòria -escrita en castellà- del president català: ‘Para Pablo: ‘Per al Pablo, com a agraïment. Perquè conegui millor la biografia d’algú que va expressar molt bé el compromís de l’obrerisme català en la lluita pels drets nacionals com a indissociables del projecte social’. En aquest sentit, s’han capgirat els papers perquè Iglesias ha destacat per fer regals abans de les seves reunions, com el llibre sobre la història del bàsquet que va lliurar a Pedro Sánchez. El líder de Podem ha dit al respecte: ‘Normalment faig jo els regals i avui m’ho fan a mi. Em fa molta il·lusió. Estic molt agraït’.

Summary: Iglesias exhibeix la defensa del dret de decidir després d’una llarga reunió amb Puigdemont


Tatxo Benet i Ferran (1957) és soci de Mediapro i mecenes cultural. Tot i ser un dels empresaris més potents de Catalunya, Tatxo Benet és un gran desconegut. Per no tenir, no tenia entrada a la Viquipèdia fins fa nou dies (ara ja sí) tot i ser fundador d’una de les poquíssimes multinacionals catalanes, amb presència a mig món. Ja sia per caràcter, ja sia perquè el seu soci i amic Jaume Roures s’emporta tota l’atenció mediàtica, la veritat és que de Benet en sabem ben poca cosa. Com a molt, que va treballar a TV3. I aquí ens quedem. Aquesta entrevista intenta, doncs, omplir un buit informatiu i saber una mica més sobre la biografia i punts de vista d’un gran desconegut. Tatxo Benet va rebre VilaWeb fa uns dies al seu despatx de Mediapro, a Barcelona. A la façana de l’edifici, una immensa quadribarrada. A la finestra del despatx, vistes panoràmiques de la ciutat. —Tatxo Benet i Ferran (1957). Qui era la senyora Ferran? —Hòstia… . Aquesta és la senyora Ferran: la persona que m’ha influït més a la meva vida. Molt del caràcter que tinc està influenciat per ella. La meva mare va ser molt, molt, molt especial. Era una gran senyora, i molt avançada al seu temps. Malgrat que tenia cinc fills, no va deixar mai de treballar. I això a Lleida als anys seixanta no era una cosa habitual. Tenia diversos negocis. Un institut de bellesa. I va muntar altres botigues d’altres rams. Es donava molt als altres, va ser molt moderna i no va tenir por de què poguessin pensar els altres d’ella. Un saber estar. Una elegància. —I el senyor Benet, qui era? —La persona que he vist que ha estat més treballadora. Ningú com ell. Tenia una gestoria a Lleida, heretada de l’avi, on es guanyava la vida. I, a la vegada, era periodista. Durant 25 anys va ser el delegat d’El Correo Catalán a Lleida. Abans havia treballat a La Mañana. Treballava set dies a la setmana. Tot l’estiu. Mai vacances. Com a molt, alguns dies per Setmana Santa. El deliri de la feina l’he agafat d’ell. —Vau anar a un col·legi de l’Opus. Us hi van enviar per creients? —No eren especialment religiosos. Però és el que hi havia. I a l’ambient dels meus pares ningú es plantejava portar els nens a un col·legi nacional. Era mal vist. Per mal ensenyament. —Heu quedat marcat pel col·legi de l’Opus? —Tothom, Opus o no, està marcat pel col·legi. Hi ha gent que ha quedat molt pitjor. Marcada, fins i tot, físicament. La fama de determinats Maristes, a Lleida, per exemple… Nosaltres no teníem capellans. Només el director espiritual. Ara, jo he sortit tot el contrari. No crec en Déu. I només crec en la ciència. Coses bones? Encara ara tenim un xat amb tots els quaranta alumnes que anàvem a classe. Érem la primera promoció. Els Terra Ferms, perquè el col·legi era Terra Ferma. I fa dos anys, que els vaig convocar jo, vam trobar-nos a Lleida. —Sou cinc germans. Bon rotllo, amb els germans? —No és que tingui bon rotllo. Estem molt units. El germà gran, molt intel·ligent, ha fet psicologia, antropologia i alguns altres estudis. No ha deixat d’estudiar. I ara es dedica a un negoci d’electricitat. Jo sóc el segon. El tercer va anar a viure als Estats Units fa 33 anys o 34. I encara hi és. Conseller delegat d’una multinacional. Productes de laboratori. El quart, arquitecte. Viu a Lleida. I el petit, el Jordi, drogoaddicte, es va morir de sida el 1992. Quan el germà ve dels Estats Units fem colònies, així en diem. Ens n’anem a un lloc de Catalunya, el congost de Mont-rebei o el càmping d’Àger, i els quatre ens estem allà. I fem excursions. Fem molta pinya. —Fills? —Dues filles i dos fills. I la meva actual dona té dues filles per la seva banda. La gran fa coreografia, i ara estudia a Los Angeles direcció de cinema. La segona estudia enginyeria informàtica. El tercer ha estudiat educació social i treballa d’integrador. I el petit estudia màrqueting. —A casa vostra, de quin bàndol eren? —A casa meva, la família del pare eren carlins. Mon pare va arribar a ser regidor, paer, de l’Ajuntament de Lleida als anys cinquanta i seixanta. Gent tradicional, conservadora, que havien donat suport a Franco, però que no n’eren adoradors. Ja els estava bé el règim, tot i que alguns d’ells, com el meu avi, carlí, no li semblava gaire bé que mon pare fos paer, entre altres coses pel tema de la llengua catalana. La mare, en canvi, era filla d’un taxista. El taxi número 1 de Lleida. N’estàvem molt orgullosos, que fos el número 1. L’home era d’Esquerra Republicana. I ma mare era molt avançada políticament. Jo a casa vaig tenir aquesta doble visió. —Per què feu periodisme? Pel pare? —Segurament. Jo l’acompanyava de petit. De sempre vaig dir que volia ser periodista. Cap dels meus germans ho deia. Jo no he estudiat gaire periodisme. Aquesta és la veritat. Treballar, sí. Des dels 16 anys treballava de periodista al Correo Catalán i al Barcelona Deportiva. I l’any 1975, que n’acabava de fer divuit, vaig anar al Diari de Lleida. —No teniu carrera? —No. No he acabat cap de les dues carreres que vaig començar. Vaig començar dret a Lleida perquè ma mare em deia: això de periodisme no et servirà de res, estudia dret per agafar cultura d’alguna cosa. Primer em va agradar molt. Era molt agraït. Perquè els professors represaliats de Barcelona els enviaven a Lleida. Teníem Jordi Solé Tura, Pedro Jover. Eliseo Aja. I fèiem dret romà, que és molt divertit. Dret polític, on vaig acabar fent un treball sobre el Maig de 1968. Però dret, a segon, la cosa és codi civil. Codi penal. ‘Artículo 545 que va en remisión con el 548’. Ui, vaig dir, això no m’agrada. Vaig deixar dret. I estudiava periodisme a Barcelona, que no vaig acabar, i treballava al diari a Lleida. El primer dia que vaig anar a classe de periodisme era el 20 de novembre de 1975. —Ha! —Mon germà gran tenia un pis, i ens vam passar la nit rebentant Barcelona amb un que era poeta. I a les sis del matí, havíem d’anar a l’Autònoma. Era a la cuina, i vaig sentir-ho a la ràdio del veí. Hòstia, s’ha mort Franco. I a la UAB hi havia una festa brutal. Ho vaig trobar sensacional. Però jo havia de tornar al diari a Lleida. Hi havia notícia. Aquest va ser el meu primer dia de classe. —Treballeu de periodista de seguida. —A Barcelona vaig col·laborar amb un diari que es deia Catalunya Express. Només col·laboracions en temes d’esport. No em donava gaire. I jo no volia demanar res a casa. Era caparrut. Me’n vaig atipar i vaig anar a Pamplona amb una xicota. Uns mesos. I vaig tornar a Lleida. I em vaig oferir a treballar pel diari El País. Hi havia Enric Canals i Alfons Quintà. Un dia era a casa i, per televisió, vaig veure detinguts per l’atemptat del Papus. I eren tots gent de Lleida que jo coneixia. Eren de la guàrdia de Franco. Gómez Benet, Bosch. Extrema dreta de Lleida. Jo sabia que tots eren de la guàrdia de Franco. I ningú ho deia. Aquesta és la meva, vaig dir. Vaig trucar a El País. ‘Hola, us volia oferir una informació: aquesta gent són de la guàrdia de Franco.’ El País va ser el primer que va dir que els assassins eren de la guàrdia de Franco. I arran d’això, vaig passar a ser corresponsal d’El País a Lleida. —Militàveu en algun partit? —No. Però estava polititzat. Jo en aquella època estava fascinat per Herbert Marcuse, Erich Fromm. Em va fascinar molt el Maig del 68. I vaig veure que els comunistes s’hi posicionaven en contra. I adonar-me d’això, a 17 anys, va ser veure que d’autoritarismes n’hi ha de moltes menes. —I d’independentista, quan us en feu? —Jo crec que sempre ho he estat. Però no és tant de ser independentista de tota la vida. Si vols l’autogovern, en quin moment poses el límit? Per què decideixes que els catalans són bons fent sanitat, però dolents amb afers exteriors? Per què? Només té una raó de ser, i és que creguis que hi ha d’haver un marc que és Espanya. I, per tant, podem donar coses a Catalunya, però mai trencar aquest marc. Però això és una cosa sentimental. Si som capaços d’autogovernar-nos, ho som per a tot. En vols dir independència? Doncs digues-ne independència. Catalunya és sobirana, però no es pot independitzar? Aleshores no és sobirana. No té cap mena de sentit. —El judici als presos, el seguiu? —L’he arribat a escoltar amb la wifi d’un avió. Tot el viatge. Les sis hores o set. Crec que amb el judici s’intenta acabar de construir el relat fals que s’ha fet sobre què va passar aquí a Catalunya. Ho veiem amb els guàrdies civils que van sortint. I suposo que el fiscal pretén demostrar un clima de violència. Al final aconsegueixen allò que buscaven: que els mitjans de Madrid creïn un cultiu, i que expliquin que això era molt violent, per justificar una sentència que ja tenen feta. —Quin és l’eslògan de Tatxo Benet? —En tinc dos, que em vénen de la meva època de minyó escolta: Tant com puc. I sempre endavant. —Poses ‘Tatxo Benet’ a Google i la primera cosa que surt és un article a El Mundo. Us situen al lloc 182 dels més rics d’Espanya. 260 milions. Xifres certes? —No. La xifra certa és que jo tinc el 12% d’aquesta companyia. Això és cert. Però ells consideren el que val Mediapro, i calculen que val 2.000 milions. I el 12% són 240. Però per tenir-los, primer, jo m’ho hauria de vendre i, segon, que m’ho paguessin al preu que diuen ells. En fi. —David Graeber, antropòleg. Autor de ‘The debt’. Tesi: qualsevol multinacional s’ha aixecat fent trampa. Sense complir les lleis. Trencant-les. Impossible fer-se ric, si no. —No. Jo no conec les altres multinacionals. Però si ens referim a nosaltres, no. En absolut. Es pot crear un gran grup sense que calgui atropellar ningú. Sense que calgui que la gent que hi treballa se senti cohibida. —Com passeu d’escriure articles a fer negocis? —Jo era un periodista que m’entusiasmava la meva feina. Súper apassionat. Jo era dels qui treballava a El Periódico de Catalunya i, si sentia unes ambulàncies a les dues de la matinada, trucava de seguida, agafava el cotxe i me n’anava a veure-ho. Era el que m’agradava. I quan entro a TV3, em diuen que si vull fer de cap d’esports. I allà, en Jaume Roures fa de cap de producció. Has de comprar drets, perquè si no, no tindràs material per a emetre. Tens producció, realització. I començo a veure que s’han de comprar coses. Vendre coses. Gestionar equips. I sense haver acabat la carrera de periodisme, que vaig fer tres anys, ni la de dret, un any, vaig haver d’aprendre i entendre un negoci. El negoci de la televisió. Quan es va acabar això de TV3, vaig anar a Madrid, a ser director general d’una companyia. Audiovisual Sports. La que tenia els drets del futbol. 40% Asensio. 40% Sogecable. I 20% TV3. TV3 una mica arbitrava, i vaig anar-hi de director general. Vaig estar-hi sis mesos, un any. Molt poc. Perquè Telefònica va comprar la part d’Asensio, per enfrontar-se amb Sogecable. I entre els dos era impossible de gestionar. I me’n vaig anar. I quan vaig marxar, vaig pensar que la cosa normal era dedicar-me a fer allò que sabia fer: comprar i vendre drets, programes. I d’aquí ve. —Com és el vostre dia a dia? Per exemple, el darrer mes. —Del darrer mes, quinze nits fora. Som en un moment d’expansió internacional. L’últim mes he estat a Los Angeles, Nova York, Londres, Xangai, Buenos Aires. A Los Angeles i Nova York, presentant Mediapro Studio, la nostra divisió de continguts, on els tenim tots empaquetats. A Londres, reunions amb bancs i financers. A Xangai, hi tenim el consell. Un de cada tres es fa allà. I dos de cada tres a Barcelona. I a Buenos Aires hi tenim un hub de negocis força importants. I tenim força operacions. —Els homes de negocis us mateu entre vosaltres. Des de fora, ho sembla. —No. No tinc aquesta sensació que sigui una cosa gaire agressiva. Nosaltres fem la nostra feina. Sí que a vegades molta gent s’ho pren així. Aquí a Espanya som en el punt de mira molt sovint. Però nosaltres no tenim una actitud agressiva amb la competència. —Teniu un vessant de mecenes cultural. Per exemple, per què voleu fer mil metres quadrats de llibreria Ona, a Barcelona? —Perquè sóc molt fan dels llibres. Molt. Quan vaig venir a Barcelona vaig començar a comprar els llibres a la llibreria Ona. I des de llavors, sempre. M’ha agradat el seu posicionament sobre la cultura. Un dia vaig parlar amb la Montse: m’agradaria quedar-me la llibreria, i que tu continuessis portant-la. I vinga, endavant. I la meva dona, notària, i de León, em va dir: per què no ho fas ben fet? I vam buscar un local. Si em pregunteu quina estratègia hi ha darrere, jo crec que les cultures només viuen si hi ha escriptors que escriguin en aquesta cultura. Si escriuen en la llengua. Els intel·lectuals, els escriptors, són el gran tresor. Són els qui fan que s’aguanti aquesta cultura, llengua i país. És així. I hi ha un moment a la vida, que aquí tots ells han de decidir: ho faig en català o en castellà? No se n’adonen. Però els passa. Doncs els qui volem col·laborar, podem posar-los-ho fàcil perquè en el moment que hagin de prendre la decisió, triïn el català. La llibreria és una manera d’ajudar en aquesta direcció. La meva manera d’ajudar és fer una llibreria només en català, gran i amb ambició. La intenció és guanyar diners. I espero poder obrir el Sant Jordi vinent. —Com combatreu Amazon? —Tindrem un catàleg de llibres en català que ells no tindran mai. —No es podran comprar per Amazon? —Si els venc jo, ja em va bé. Però el catàleg el tindrem nosaltres. I segon, donant servei a la llibreria que no tenen. —Autors que us agradi llegir? —De Catalunya, m’agrada molt tota la poesia catalana. Papasseit. Carles Riba. Maria-Mercè Marçal. I Mercè Rodoreda i Joan Sales. Crec que Catalunya ha tingut grans poetes, i molt mala sort: molts han mort joves. Sempre he estat, ja de jove, fanàtic de Graham Green. I de Julio Cortázar. —Comprareu més obres d’art censurades, com vau fer amb la peça ‘Presos polítics’? —He fet una col·lecció d’obres censurades. En tinc unes quaranta o cinquanta. Mireu, m’acaben de portar el catàleg. No és definitiu. Tot això d’aquí són obres que han estat censurades en algun moment. De tot el món. M’agradaria exposar-les a Barcelona. Això forma part de la meva ideologia liberal que us deia. Ningú pot coartar la llibertat d’expressió. Hi ha obres de molta qualitat. —Per exemple? —Robert Mapplethorpe. Fotògraf dels EUA. Marta Minujin. Artista argentina. David Cherney. Artista txec, que va fer una mena de tauró d’Hirst, però a partir de la figura de Sadam Hussein. Tinc coses prohibides per l’Ajuntament de Barcelona. Aquest torero, per exemple, prohibit per Xavier Trias. I aquest altre torero, prohibit per Ada Colau. És Morante de la Puebla, que va fer un pòster per a anunciar la corrida que feia a Saragossa. I l’ajuntament no li va deixar posar aquest cartell a Barcelona. Aquest altre és de Figueres. 2010. Una exposició sobre el franquisme de Núria Güell i Levi Orta, que van fer una acció: un cotxe pintat de simbologia franquista. I s’havia de passejar per Figueres. L’alcalde ho va prohibir. —L’alcalde Santi Vila? —No ho sé. Jo ara tinc el cotxe. I mireu aquesta altra, és meravellosa. Zoulikha Bouabdellah. Són catifes d’oració, els ha fet un foradet al mig i hi col·loca sabates de dona occidental. Amb taló. Sensacional. Prohibit a França, durant l’època dels atemptats gihadistes. Hi ha obres de tota mena. Mireu aquesta. Eléaza. Pintor que viu aquí a Catalunya. Hi diu: ‘Polític a l’atur busca cantonada segura i confortable’. Ja veieu quina ximpleria. Doncs li van fer treure, la Diputació de Màlaga. ‘Per atemptar contra la dignitat dels polítics i de la dona.’ —Res a afegir? —Abans m’heu demanat qui m’influïa. I sabeu qui m’influeix molt, ara? Els meus fills. Sembla una bestiesa. Doncs moltes vegades em fan de consciència. Moltes.

Summary: Tatxo Benet: ‘Independentista? Crec que sempre ho he estat’


El jutjat d’instrucció 2 d’Olot ha arxivat el cas contra el coordinador de Mossos per la República investigat per un suposat delicte d’incitació a l’odi, segons ha informat ell mateix a través de les xarxes socials. Albert Donaire afirma que es tracta d’una petita victòria però que encara no és definitiva perquè la fiscalia pot recórrer la interlocutòria de sobreseïment provisional. ‘Seguiré ferm amb les meves conviccions i denunciant els abusos d’un estat i d’una ideologia més pròpia del feixisme que d’una democràcia’, ha subratllat a les xarxes socials. L’origen del cas és una investigació de la Guàrdia Civil arran d’un vídeo que l’agent va penjar denunciant que un vigilant de seguretat de l’Aeroport de Girona se li havia encarat per parlar en català. Segons ha informat el coordinador de la sectorial de l’ANC Mossos per la República a través de les xarxes socials, el jutjat d’Olot que instruïa la investigació per un suposat delicte d’incitació a l’odi ha arxivat el cas. Es tracta, però, d’un sobreseïment provisional i la fiscalia encara pot interposar recurs a la interlocutòria. L’origen del cas, segons va explicar Donaire, és una investigació feta d’ofici per la Guàrdia Civil per un vídeo que va gravar a l’Aeroport de Girona el 18 d’octubre denunciant que un vigilant de seguretat li havia vulnerat els drets lingüístics i l’havia insultat per parlar en català. Arran d’aquí, però, també li van rastrejar les xarxes socials per piulades i interaccions contra l’actuació policial de l’1-O. Quan el van citar el juny passat a la comandància de la Guàrdia Civil, es va negar a declarar però els agents de l’institut armat li van requisar els mòbils, que encara no ha recuperat.

Summary: Arxiven el cas contra Albert Donaire, coordinador de Mossos per la República


TRÍPOLI, 21 (Reuters/EP) Un mínim de 20 civils han perdut la vida aquest dimarts a causa d’una explosió en un magatzem de munició a la ciutat de Garabulli, a l’oest de Líbia, segons ha informat un portaveu del Govern municipal. El portaveu municipal, Mohammad Assayed, ha declarat que l’immoble en qüestió es trobava sota el control d’un grup armat rebel procedent de la ciutat de Misrata, però que els rebels havien deixat el seu campament a Garabulli després d’enfrontar-se amb els veïns. L’explosió es va produir després que els habitants de Garabulli entressin a la base del grup armat, tot i que encara no se sap quines han estat les causes de l’explosió. “El nombre de víctimes mortals està augmentant per moments i estem treballant per traslladar-los a l’hospital més pròxim”, ha dit Assayed. També ha afegit que un mínim de 30 persones han estat ferides. Un testimoni ha declarat que els enfrontaments entre els rebels i els locals van sorgir arran d’una baralla en una botiga entre habitants de Garabulli i un membre del grup armat, que es negava a pagar pels productes que havia adquirit. Després dels disturbis, diversos locals van protestar mitjançant el bloqueig de la carretera costanera que uneix les ciutats de Trípoli, la capital, i Misrata.

Summary: Líbia.- Un mínim de 20 morts en una explosió a la ciutat de Garabulli, a Líbia


Els ministres de Podem d’un hipotètic govern espanyol de coalició presidit per Pedro Sánchez acceptarien l’aplicació del 155 si així ho considerés el president. Ho ha dit el secretari general de la formació, Pablo Iglesias, en una entrevista al programa ‘Espejo público’ d’Antena 3. Preguntat si acceptaria que Sánchez apliqués el 155 en cas de desobediència a Catalunya després de la sentència del judici contra el procés, ha contestat: ‘Clarament.’ ‘Nosaltres ja hem dit que, tot i tenir una posició sobre el conflicte català que accepta el diàleg, sempre respectarem la llei i assumíem el lideratge del PSOE‘. Vegeu-ho ací: Sánchez havia manifestat diverses vegades que un dels esculls per a formar un govern de coalició amb Unides Podem era la diferència de criteris sobre la gestió del conflicte polític entre Catalunya i Espanya, però ara Iglesias ha dit que això no seria cap problema. Ha afegit que ‘això de Catalunya no ho solucionaran només els jutges’ i ha receptat ‘diàleg’. ‘Això implica arribar a acords que no seran satisfactoris per a tots, però significa buscar una sortida a una cosa que comença a resultar molt dura no només a Catalunya, sinó al conjunt de l’estat’, ha dit. Iglesias també ha demanat de no avançar-se al contingut de la sentència abans de fer-se pública, perquè, segons ell, podria permetre excarceracions immediates, atès que, comptant els gairebé dos anys que ja han estat en presó preventiva, en segons quina condemna ja podrien començar a obtenir permisos penitenciaris i sortir de la presó. ‘Podria ser que Junqueras sortís aviat i que potser qui no vol acatar la sentència sigui Vox, el PP i Ciutadans’, ha dit. A la tarda, el líder de Podem ha matisat a Twitter que l’aplicació del 155 sempre els havia ‘semblat inacceptable’. I ha afegit que el conflicte s’havia d’afrontar ‘amb diàleg i vies democràtiques que acabin amb l’excepcionalitat i la repressió’. Aplicar el 155 para enfrentar el conflicto en Catalunya nos ha parecido siempre inaceptable. El conflicto debe afrontarse con diálogo y vías democráticas que acaben con la excepcionalidad y la represión. Lo hemos dicho siempre y lo volvemos a decir — Pablo Iglesias (@Pablo_Iglesias_) September 20, 2019

Summary: Pablo Iglesias acceptaria el 155 a Catalunya si estigués en un govern amb el PSOE


Les explicacions que ha donat avui el ministre d’Interior espanyol, Jorge Fernández Díaz, sobre la reunió que va tenir el 29 de juliol amb Rodrigo Rato han indignat tota l’oposició política, per la justificació basada en les amenaces que havia rebut per la xarxa l’ex-vice-president espanyol i ex-president de Bankia i del FMI. Entre els indignats hi ha polítics que han rebut amenaces greus en el passat, com la batllessa de Barcelona, Ada Colau. Colau ha dit: ‘Jo també vaig patir amenaces i no vaig rebre cap tracte de favor preferencial ni em va rebre cap ministre’. Hi ha fet en declaracions a Cuatro: I també ho ha escrit al seu Facebook: Las preferentes de Bankia arruinaron a miles de familias. Bankia desahució a miles de familias. Su quiebra nos costó… Posted by Ada Colau Ballano on divendres, 14 / agost / 2015 I el president del grup municipal d’ERC a l’Ajuntament de Barcelona, Alfred Bosch, ha fet aquesta reflexió en relació amb les amenaces a Twitter: Si denuncio que he rebut 4000 tuits amenaçants, el ministre #FernandezDiaz em rebrà durant 10 hores? Millor que no, oi? — Alfred #JuntsPelSí (@AlfredBosch) August 14, 2015

Summary: L’estirada d’orelles d’Ada Colau i d’Alfred Bosch a Fernández Díaz


Després de mesos d’enfrontament entre els dos socis principals del Botànic, el PSPV i Compromís han arribat a una solució salomònica respecte de la competència lingüística. La darrera versió de la nova llei de funció pública suprimeix la disposició final que blindava la incorporació de la capacitació lingüística en cas que el reglament que ha de detallar els nivells exigibles als funcionaris no s’aprovés abans d’un any. A canvi, el reglament requerirà un informe previ favorable de Política Lingüística per a veure la llum. Una solució que Compromís ha acceptat, però que debilita les garanties jurídiques del català. Quan el Consell Jurídic Consultiu va qüestionar la disposició final, la consellera de Justícia i Administració Pública, Gabriela Bravo, va optar per suprimir-la de la llei de funció pública. Aquesta disposició final s’havia aprovat el 2017 arran d’un acord entre el conseller d’Educació, Vicent Marzà (Compromís), com a responsable de Política Lingüística, i la mateixa consellera. Encara més, el Consell va ratificar-la quan, el 2018, va donar el vist-i-plau a l’avantprojecte de llei de funció pública. L’eliminació unilateral de la disposició final va irritar Compromís, que va reobrir la negociació per pactar que calgués un informe previ de Política Lingüística sobre la capacitació lingüística als funcionaris. Si no hi ha cap sorpresa, el projecte de llei s’aprovarà al Consell i després anirà a les Corts, on els grups podran presentar esmenes i és probable que es reobri el debat.

Summary: El Botànic renuncia a blindar el català a la funció pública