El jutge de l’Audiència espanyola Ismael Moreno investiga a l’ex-dirigent socialista i ex-president de Catalunya Caixa Narcís Serra i l’ex-director general Adolf Todó pel forat de 720 milions de l’entitat. Moreno els atribueix un delicte d’administració deslleial. El motiu de les pèrdues són una quinzena d’operacions immobiliàries entre el 2000 i el 2007. Les irregularitats van ser detectades pel Fons de Reestructuració Ordenada Bancària (FROB). El jutge també investiga a tretze alts càrrecs més i ha deixat al FROB l’opció d’executar accions civils o penals en qualitat d’entitat pública que va comprar la caixa. Segons el fiscal, entre 2000 i 2007 Catalunya Caixa va desenvolupar una activitat immobiliària intensa, i per a moltes d’aquestes operacions es va atorgar l’aval i la fiabilitat necessària confiant en la paraula dels socis que hi participaven, sense informes independents previs. A més, la fiscalia indica que gairebé tots els projectes estaven sotmesos a tràmits urbanístics ineludibles i de resolució incerta. Tots aquests fets, indica la fiscalia, comportaven riscos en la inversió. A més, les decisions d’inversió es prenien sense valoracions independents prèvies per contrastar el preu demandat pels venedors. Cal recordar que Narcís Serra té pendent un altre procés judicial per l’aprovació de sobresous a directius quan l’entitat registrava pèrdues.

Summary: L’ex-dirigent socialista Narcís Serra, investigat pel forat de 720 milions d’euros de Catalunya Caixa


El partit Demòcrates va aprovar la setmana passada el seu full de ruta, titulat ‘La via unilateral per ser República independent‘ (pdf). El partit, que forma part del Grup Republicà del parlament juntament amb ERC i MES, hi defensa la insubmissió col·lectiva de la ciutadania i les institucions. És un full de ruta directe i sense contemplacions. VilaWeb ha anat al parlament per entrevistar el diputat de Demòcrates Antoni Castellà i aprofundir en aquest full de ruta. Però també per parlar del fenomen Primàries, que ells van impulsar, del model de la Diada i del paper del Consell de la República. —Demòcrates acabeu de presentar un full de ruta. —Partim de la base que allò que legitima fer efectiva la República és el resultat del Primer d’Octubre. Aquell referèndum és vàlid, com ho és la proclamació del 27 (no defensada però proclamada) i fins i tot la ratificació de les eleccions del 21-D. Diem que l’única manera de fer efectiva la República és un procés d’insubmissió col·lectiva de la ciutadania i institucions. I en aquest sentit, marquem quatre punts molt clars. Primer, govern i parlament han d’aixecar la suspensió del dia 27. Segon, mobilitzacions sostingudes en el temps de la gent al carrer. Tercer: plans molt explícits del control del territori de punts estratègic i infrastructures. I quart, buscar, en termes de geopolítica, les complicitats necessàries per al reconeixement internacional. No diem que sigui ràpid ni fàcil. Perquè primer han de passar coses. —Quines? —La primera, que hi hagi una majoria al parlament disposada a recuperar el concepte unilateral de fer efectiva la República. Ara es constata que no hi és. Segon, implementar els canvis necessaris dins el govern autonòmic de la Generalitat per subsistir, quan arribi el moment del desbordament democràtic, defensant la República com a mínim durant sis mesos. I tercer, i condició prèvia, és molt rellevant que tot això sigui una estratègia conjunta entre partits, associacions, ciutadania i institucions. —Hi ha partits que diuen que hem d’implementar el mandat del Primer d’Octubre. I tot seguit, demanen un referèndum. No lliga. —Nosaltres rebutgem profundament de fer un nou referèndum. Ho rebutgem des de la perspectiva que el parlament va aprovar la llei de referèndum, avalada des del punt de vista de la legislació internacional. Jo sóc membre d’aquest parlament. I me’l crec. El Primer d’Octubre és vigent, ens obliga, i sóc de l’opinió que les forces polítiques no podem interpretar les coses. El mandat no és interpretable. —Quants diputats us acompanyarien en el vostre pla? —La irresponsabilitat més gran que comet el moviment independentista és no posar sobre la taula cap proposta. Nosaltres proposem això, no pretenem que sigui l’única. I trobem a faltar-ne més. —Potser no farem referèndum, però sí eleccions. Potser aleshores tindrem la majoria parlamentària necessària que ara no hi és. —Les eleccions són un instrument. I d’això, se’n parla. Nosaltres diem que hi ha d’haver una majoria de diputats que estiguin disposats a exercir el mandat del Primer d’Octubre. Això podria ser ara. Si això no és així, és evident que l’única manera de fer-ho és amb unes eleccions. Però només acceptaríem unes eleccions amb aquest objectiu. —Quina hauria de ser la reacció a la sentència? —Com he dit, unes eleccions només tindrien sentit si les forces independentistes proposem quin és el nou full de ruta i se sotmet a votació. Si la reacció a la sentència són unes eleccions autonòmiques més, seria un frau a la ciutadania. La reacció a la sentència és una qüestió molt delicada. Hem de separar la reacció del full de ruta. La reacció ha de ser unitària, dura. Hem de poder jugar amb la insubmissió. Hem de poder jugar amb el procés internacional. Però deslligat de la manera com hem de fer efectiva la República. —Escoltant-vos, em demano: què hi feu, a ERC? —La resposta és que no hi sóc, a ERC. El grup parlamentari es diu Grup Republicà, i hi ha ERC, Demòcrates, MES i independents. Demòcrates és un partit sobirà, aquí dins. També us dic que va ser un bon acord, i actuem de facto com a subgrup. I votem coses diferents. Per exemple, la primera votació diferenciada va ser una proposta de resolució que preveia i avalava la via bilateral de referèndum pactat. Nosaltres vam dir que no. —Què opineu del govern Pedro Sánchez? Veieu bé l‘abstenció o el vot a favor? —No té cap sentit avalar la investidura d’un govern espanyol. Tant me fa si és Sánchez o algú altre. No és un moment normal. Res no és normal. Nosaltres vam decidir de no concórrer a les eleccions a Madrid. L’únic sentit que hi vèiem era blocar les institucions. L’independentisme té una oportunitat d’or de blocar les institucions. Això crec. —Diada amb samarretes o per a tallar la frontera? —Començo amb les samarretes. Hi ha hagut polèmica. I és injust. La gent hauria de saber que les samarretes no són cap performance. Són el finançament bàsic de l’ANC. Com paga l’ANC les accions internacionals? Amb quotes dels socis? Bàsicament, amb allò que es treu de les samarretes. I això li dóna independència. La samarreta no és una samarreta, és finançament. Respecte a les fronteres i els aeroports: en discrepo. I ho dic en coherència amb el full de ruta. Ocupar les infrastructures es fa quan es fa. Entre la performance d’una manifestació i la performance d’anem a l’aeroport, doncs a l’aeroport no. Perquè el dia que vas a l’aeroport és per ocupar-lo, no per fer-ho veure. Seria contraproduent. Per mi, l’Onze de Setembre no és això. L’Onze de Setembre té la virtut d’internacionalitzar el procés. La mancança no és per una manifestació. És per la manca de full de ruta. —Escoltant-vos recordo el ‘De la llei a la llei, i no es podrà permetre de pegar iaies‘. Tot això, cau, veig. El risc no és zero. Ja es pot dir. —Intento verbalitzar idees, amb tot el risc que implica, perquè al final estem tots fiscalitzats. Però se’ns ha de poder entendre. El procés de secessió amb un estat com l’espanyol ve per trencament. Per un procés de desobediència col·lectiva de ciutadania i d’institucions. I això vol dir el trencament total. La responsabilitat si algú provoca la violència no la té qui la pateix. La té qui l’exerceix. Però jo estic convençut que el límit de la violència el tenim el Primer d’Octubre. Per què es van aturar? Perquè en el marc de la Unió Europea no es van poder permetre més. El procés d’independència és assumir risc i saber que tindrà costos. És clar que sí. Però el límit el vam veure el Primer d’Octubre. Jo considero que poden mobilitzar policies. Però no un estat de guerra. De fet, el moviment de tropes l’ha d’autoritzar l’OTAN. —Aquest punt més insurreccional l’ha de fer l’ANC? O una eina nova? —És aquí on no hem de verbalitzar. D’instruments, en tenim molts. Nosaltres fem públic un full de ruta. Si l’acord és fer-ho cap aquí, aleshores sóc de l’opinió de menys conferència de premsa i més fer. —Els resultats de les Primàries no van ser bons. Demòcrates n‘éreu impulsors. —Discutible. Cinquanta regidors, set alcaldes i uns 50.000 vots. Ni PP ni Ciutadans tenen aquests resultats. L’experiència és molt potent al territori. —A Barcelona, no tant. —Els resultats són 30.000 vots. No és menyspreable. L’experiència de Primàries no és un final. És un començament. —Començament cap al parlament? —Podria ser-ho perfectament, segons Demòcrates, si ens porta a la majoria necessària per a fer efectiva la República. I no per a altres objectius. —Crítiques a l’ANC. Per què s’hi posa, amb les Primàries? —L’han criticat els partits establishment. —Dins l’ANC també hi ha hagut crítiques. —És que els partits establishment són dins l’Assemblea. Parlem clar. —Com valoreu el govern Torra? —Govern complicat, com els de coalició. Una de les coses positives és la gestió del dia a dia. La part negativa és que en tant que les formacions del govern no estableixen un full de ruta, és difícil saber quin paper té un govern autonòmic. Amb el full de ruta clar, el govern autonòmic té sentit. Com que això no passa, el govern és en un atzucac. —Quin paper hi fa Waterloo? —Crec que fan un paper estratègic molt rellevant en termes de la internacionalització del procés. El seu paper és molt essencial en la lluita jurídica i política internacional. Un dels drames que podríem tenir és l’apagada informativa. —I el Consell per la República? —Hi ha un moviment que ve de baix a dalt, no de dalt a baix. I crec que és positiu. El debat que tenim pendent és el paper del consell. Prioritats de la internacionalització, coordinació de les defenses i una tercera pota: marcar el full de ruta. Ens vam imposar aquest darrer. Un full de ruta. I ara això passa a ser principal. El sentit més important que ha de tenir el govern a l’exili és marcar el full de ruta polític per a fer efectiu el mandat del Primer d’Octubre.

Summary: Antoni Castellà: ‘Rebutgem profundament de fer un nou referèndum’


El rei espanyol Felipe VI farà demà la seva primera visita al Principat després de la publicació de la sentència del judici contra el procés amb motiu del lliurament dels premis Princesa de Girona 2019 al Palau de Congressos de Catalunya, a Barcelona. Tenint presents les protestes diàries arran de la indignació per la sentència, el blindatge policíac i el grau protestes al carrer serà similar al de les darreres visites o bé més intens. Llavors ja hi va haver grans concentracions als carrers de Barcelona i els Mossos d’Esquadra hi van haver d’intervenir. Ara com ara, aquest és l’aspecte dels voltants del Palau de Congressos: 🎥 Diagonal davant de l’hotel Juan Carlos i el Palau de Congressos.#NiReiNiPor pic.twitter.com/xnpS9KfKDM — XaioTro 🎗🎗#ConsellPerLaRepública 🌊 (@XaioTro) November 3, 2019 El blindatge policíac ve acompanyat de la incògnita sobre l’arribada del rei espanyol. De moment, no se sap de manera oficial si vindrà a Barcelona avui a la nit o demà, però els CDR han convocat un repic d’atuells davant l’hotel Juan Carlos I avui a les 20.30 i demà es concentraran davant el Palau de Congressos. A la convocatòria d’avui a Barcelona també s’hi ha afegit el Pícnic per la República i l’acampada de la plaça de la Universitat. ‘El rei espanyol arriba abans a Barcelona perquè li fem por. No et deixarem dormir!’, diu la crida dels CDR. El Pícnic i l’ANC també han anunciat una mobilització demà per la visita del rei. La CUP també ha compartit una convocatòria per a concentrar-se demà a les 16.00 davant el recinte. Així doncs, malgrat que el lliurament de premis serà demà, quan previsiblement es concentrarà el gruix de les protestes, avui al vespre ja n’hi haurà. 👑 El rei espanyol arriba abans a Barcelona perquè li fem por. No et deixarem dormir! 🔊 Cassolada contra el repressor i per la República! 🗓 Diumenge, 3 novembre.🕣 20.30h📌 Hotel Juan Carlos I dilluns #4N al Palau de Congressos 🚫👑#RevoltaPopular 🔥#CDRenXarxa pic.twitter.com/SLocS6xUVY — CDR Catalunya (@CDRCatOficial) November 2, 2019 ⬛⬜ El proper dilluns, 4 de novembre, el rei de l’Estat espanyol vol visitar Catalunya. T’apuntes a dir-li que no és benvingut? Estigues atent als canals oficials 😉#ObjectiuIndependència pic.twitter.com/Iu3gZFQIxg — Assemblea Nacional 🧭 (@assemblea) October 30, 2019 #NiReiNiPor és assumir que l'hereu de Franco no pot governar les nostres vides. Mai més subdits👇🏾 pic.twitter.com/u4Hhg7F2Bq — CUP Països Catalans (@cupnacional) October 31, 2019 El CDR de Girona també s’afegeix al repic d’atuells d’avui i ha fet una crida a cremar fotos del rei demà a les 19.30 a la plaça de l’1 d’octubre. El CDR de Berga també ha convocat una cremada de fotos del rei avui al vespre a les 19.00 a la plaça de les Fonts. Aquest diumenge, cremem l'opressió! Porta les imatges impreses dels responsables de l'opressió que vulguis cremar. 3 de novembre 19.00h Plaça de les fonts#RevoltaPopular pic.twitter.com/jWojPYLX1e — CDR Berga (@CDRBerga) November 2, 2019 El febrer del 2018, un repic d’atuells impressionant va ressonar per tot Barcelona mentre els carrers del voltant del Palau de la Música, on era el rei, eren blindats per la policia. El febrer d’enguany el blindatge policíac també va contenir els manifestants que protestaven durant el sopar inaugural del Mobile World Congress, al MNAC. Aquesta vegada el rei espanyol vindrà amb les seves dues filles. Leonor, la gran, protagonitzarà el seu primer acte oficial al Principat. En l’acte també hi serà present la vice-presidenta del govern espanyol en funcions, Carmen Calvo, i empresaris encapçalats pel president de la CEOE, Antonio Garamendi, i el de Foment del Treball (la patronal catalana principal), Josep Sánchez Llibre. No és previst que hi assisteixin els acompanyaran representants del govern català. Sí que és previst que els reis i les filles siguin presents al Palau de Congressos de Catalunya tant al lliurament dels premis demà com en la jornada posterior, en què hi haurà debats i conferències al voltant del lema ‘El talent atreu el talent’. JxCat i ERC van sol·licitar que s’ajornés l’acte de lliurament dels premis perquè és enmig de la campanya electoral. No obstant això, la Junta Electoral Provincial de Barcelona va refusar aquest recurs perquè considera que Felip VI no té ‘adscripció política’ i l’esdeveniment en qüestió no té contingut electoral.

Summary: Felipe VI torna a Catalunya en plena indignació per la sentència


El secretari general de la Crida Nacional per la República, Toni Morral, ha destacat que aquest moviment ‘ha trepitjat l’accelerador’ per ampliar la seva activitat i ha recordat que, malgrat que avui dia només és una associació, pot decidir presentar-se a unes eleccions si és necessari. Toni Morral i Ferran Mascarell, dirigent de la Crida i regidor a Barcelona, han protagonitzat avui un acte en el qual han avaluat la situació d’aquesta organització impulsada pel president Carles Puigdemont i el pres polític Jordi Sànchez. Tot això en un moment d’ordenació de l’espai de JxCat i el PDECat. En aquest context, Morral ha subratllat que la Crida té ‘vocació d’actuar en el terreny polític’ i, si és necessari, presentar-se a les eleccions, però només si això resultés ser, ha puntualitzat, ‘útil i operatiu’ en l’objectiu de ‘fer possible una Catalunya independent’. Ha remarcat que la Crida, en aquest sentit, sap “l que vol, malgrat que no sigui un objectiu ‘fàcil’, i també té clar que només s’aconseguirà si l’independentisme va unit. ‘Som els garants de la unitat’, ha afegit Morral, que ha indicat que, davant la repressió, s’ha de mantenir com a ‘necessitat de país’ el ‘combat amb l’estat’ des de la unitat sobiranista. Ha destacat que en els últims temps han trepitjat l’accelerador per ampliar l’activitat de la Crida, que va néixer el gener passat. Així, s’han implantat les territorials, la setmana vinent – el dia 24 – s’activaran les sectorials i s’estan organitzant els corrents ideològics interns, que representaran a ‘totes les sensibilitats’ del moviment, ha explicat Morral. El dirigent ha puntualitzat que, si bé ‘tenen pressa’ per aconseguir la independència – objectiu troncal de la Crida -, el que volen és guanyar i, per això, no es poden precipitar, ha subratllat. Mascarell, de la seva banda, ha advertit  el sobiranisme ha perdut ‘un cicle electoral’ per la falta d’unitat – JxCat i ERC han concorregut per separat en tots els comicis d’aquesta primavera – i ha demanat ‘no tornar a despistar-nos’ en els dos reptes vinents que ha fixat. Un és que la Crida faci ‘tot allò humanament possible’ perquè la unitat ‘es forgi’ quan publiquin la sentència del cas del procés; l’altre és que, quan hi hagi ‘en algun moment’ eleccions al parlament, el sobiranisme les guanyi ‘radicalment’.

Summary: Morral afirma que la Crida ‘accelera’ i no descarta concórrer a uns comicis


Les institucions del País Valencià i del Principat de Catalunya treballen en un conveni de col·laboració per a impulsar projectes turístics compartits tal com la Ruta de les Oliveres Mil·lenàries. Aquesta setmana s’ha fet una reunió a Tortosa (Baix Ebre) per a analitzar la situació dels que ja hi ha iniciats i la possibilitat d’impulsar-ne més de vinculats a la història dels càtars i al cicloturisme, entre més opcions. Una de les iniciatives clau en què ja treballen totes dues administracions és el desenvolupament de l’oleoturisme, centrat en la gran quantitat d’oliveres d’edat mil·lenària que hi ha al sud de Catalunya, al nord del País Valencià i a la Franja de Ponent com a una manera de diferenciar el territori de més indrets dedicats també al cultiu dels olivars. Actualment hi ha censades a la zona gairebé 4.800 oliveres de més de 3,5 metres de perímetre de tronc a 1,3 metres del terra, repartides en un total de 22 municipis. En la trobada es van revisar les actuacions fins al moment present, com la creació i comercialització de més de trenta experiències i productes de l’entorn i l’execució d’una pàgina dedicada a la seva difusió. La directora general de Turisme del País Valencià, Raquel Huete, ha defensat la importància del fet que quan s’hagi terminat la feina de les administracions s’hi demani la implicació d’agents i empreses perquè desenvolupin i comercialitzin totes aquestes iniciatives i s’hi sensibilitzi la població local. En la trobada a Tortosa van assistir, de la Generalitat valenciana, la responsable de Turisme; el director d’Estratègia Territorial Turística, Josep Gisbert; i el tècnic responsable de l’àrea de Producte, Sergio Bellentani. Del Principat de Catalunya, el director general de Turisme, Octavi Bono; la responsable de desenvolupament territorial, Mercè Miralles i Albert Folch, adjunt del Patronat de la Diputació de Tarragona a les Terres de l’Ebre.

Summary: Les dues Generalitats col·laboren per a impulsar projectes turístics


Entrem a la màquina del temps. És l’any 2011, en un entorn angoixant. L’euro perilla i Grècia és el dolent de la pel·lícula. El deute es descontrola i les primes de risc d’alguns estats se’n van als núvols. Perill de col·lapse. Amb aquesta situació, el 21 de novembre, la Comissió Europea suggereix la creació d’eurobons per als disset estats de la zona euro com una bona mesura per a aturar la crisi europea. Dos dies després, la Comissió presenta un Llibre Verd explicatiu de les característiques d’aquests bons, a fi que els deutes estatals es puguin avalar entre el conjunt de països de l’euro i eliminar, entre més coses, l’especulació. L’efecte buscat és l’alleujament ràpid, o relativament ràpid, de la crisi del deute sobirà. També s’espera que els eurobons reforcin el sistema financer de la zona euro, tot evitant crisis futures. No obstant això, els governs dels estats menys afectats en aquest moment per la crisi del deute, especialment Alemanya i Àustria, diuen que no a la proposta, perquè entenen que l’endeutament indefinit no podria ser una resposta a la crisi… La continuació, la sabem tots. Bé, la història es repeteix. L’arrel del problema ara és molt diferent, però la reacció és la mateixa. Aquesta nit passada, Itàlia i l’estat espanyol –els dos estats amb més morts– es van plantar davant la Unió Europea i van demanar una actuació més contundent, a la qual s’oposen Alemanya i Holanda. Aquella vegada, la raó era que no volien pagar la ‘festa’ viscuda als estats del sud. Aquesta, amb milers de morts a l’esquena i amb problemes arreu, la resposta és la mateixa, però l’explicació no la tenen tan clara. Es torna a demostrar, per enèsima vegada, que Europa continua essent una suma d’estats i poc més. Res de solidaritat, per més dubtes raonables que tinguin sobre la manera com han fet les coses els governs italià i espanyol. Però saben que ara no hi ha hagut festa; si de cas, manca de savoir faire, que no és igual. El més greu de tot és que, per primera vegada, semblava haver-hi acord en tres fronts. Que som davant un fenomen transitori, però de durada desconeguda; que el tancament de l’activitat econòmica imposa uns costos econòmics difícils de calcular, però que s’anticipen enormes; i que cal reforçar el sistema sanitari i evitar com sigui que les empreses solvents se’n vagin en orris i s’acomiadi treballadors, amb el perill que es quedin a l’atur, cosa que allargaria molt la recuperació posterior. Aquest últim objectiu se sintetitzava en dues idees: proporcionar tota la liquiditat que calgués a les empreses i un matalàs de seguretat als treballadors, incloent-hi rebaixes fiscals i oferint moratòries en el pagament d’impostos. I això vol dir diners, molts diners. Fins i tot el Banc Central Europeu, tot i la vacil·lació inicial, ha donat suport amb 750.000 milions d’euros a la liquiditat del sistema i la presidenta de la Comissió, l’alemanya Ursula von der Leyen, ha demanat de fer un pas gegant en la solidaritat per aquesta via. Però sembla que no ha servit de res. Ara els estats tenen quinze dies per a repensar-s’ho. Però no és fàcil. L’única certesa és que es necessiten molts diners. El diagnòstic en què hi ha consens sembla el correcte, però vol dir que els estats –sobretot l’italià i l’espanyol– hauran d’endeutar-se molt per pagar els treballadors afectats pels ERTO, els ajuts diversos a empreses, i recordem que fins i tot De Guindos mateix parlava d’aplicar una renda mínima… Si no hi ha un paraigua europeu, les conseqüències seran molt costoses i difícils de gestionar. Si ara Europa no fa un pas en sentit solidari, ens haurem de demanar si una vegada acaba la crisi, la Unió es podrà continuar anomenant Unió.

Summary: Benvinguts al 2011!


La Junta de Tractament de la presó de Brieva (Àvila) ha autoritzat avui que Iñaki Urdangarin surti del centre durant quatre dies per Nadal, el seu primer permís ordinari, segons han confirmat a Europa Press fonts penitenciàries. El jutge de Vigilància Penitenciària ha de ratificar aquesta resposta favorable del centre. El marit de la infanta Cristina fa disset mesos que és a la presó i la setmana passada va complir una quarta part de la condemna a cinc anys i deu mesos pel cas Nóos. Urdangarin pot demanar permisos ordinaris per sortir de la presó un màxim de trenta-sis dies a l’any – divuit dies per semestre -, tot i que no pot fer més d’una setmana de manera consecutiva. El procediment estableix que el jutge de Vigilància Penitenciària és qui té l’última paraula sobre la concessió d’aquest tipus de permisos si hi ha disconformitat sobre la decisió tant del pres com de la fiscalia. El jutge ja li va concedir al setembre un permís per fer un voluntariat en un centre religiós a Pozuelo (Madrid), d’acord amb l’article 117 del règim penitenciari sobre ‘mesures regimentals per executar programes especialitzats per a presos classificats en segon grau’, com és el cas del cunyat de Felipe VI. El van autoritzar a sortir dues vegades per setmana i un màxim de vuit hores al dia. L’Audiència Provincial d’Àvila va defensar la decisió en refusar el recurs de la fiscalia. D’aquesta manera, va ser el 19 de setembre quan Urdangarin va sortir per primera vegada del mòdul de Brieva que va triar de manera voluntària després de ser condemnat per delictes de prevaricació continuada i malversació (tots dos en concurs), tràfic d’influències, frau a l’administració i dos delictes fiscals. El marit de la infanta està des de llavors en un mòdul en el qual no hi ha més presos, perquè la d’Àvila és una presó de dones.

Summary: La presó de Brieva aprova que Urdangarin tingui quatre dies de permís per Nadal


La CUP proposa de convertir les eleccions vinents en una declaració unilateral d’independència (DUI), en cas que guanyin les formacions independentistes. Avui la CUP ha fet pública la proposta de procés constituent, que preveu unes eleccions plebiscitàries i constituents d’aquí a setze mesos. ‘Si guanyen els partits independentistes, el parlament es transformarà en Assemblea Constituent’, diu el document, presentat a la seu nacional. El procés constituent hauria començat molt abans de els eleccions, amb la creació d’un Fòrum Social Constituent, que agruparia les entitats de la societat civil i debatria sobre els set punts principals de la futura constitució. La CUP pretén que les propostes d’aquest fòrum se sotmetin a un referèndum múltiple perquè la ciutadania hi prengui posició abans de les eleccions constituents. El Fòrum Social Constituent faria dues propostes sobre cadascun dels set temes a debat. Les catorze idees resultants se sotmetrien a un ‘referèndum múltiple vinculant’ per tal de marcar el camí que ha de seguir l’Assemblea Constituent (parlament), l’encarregada formalment de redactar la proposta de Constitució de la República Catalana. La CUP vol que els set punts que debati la ciutadania siguin: principis i elements constitutius de la República; drets, deures i garanties; participació ciutadana i organització política de la República; organització territorial; model econòmic; recursos naturals, medi i territori; i relacions internacionals i cultura de la pau. Aquest fòrum seria integrat pel ‘màxim nombre de moviments socials i entitats possible’, incloent-hi tants els independentistes com els qui no ho siguin, però que vulguin ‘transformar la societat actual’. Un cop fets els debats, els representants del fòrum es reunirien per acordar les dues propostes de cada àmbit temàtic. La CUP vol que el referèndum es faci abans de les eleccions per tal que el nou parlament faci seves les propostes validades per la societat civil a l’hora de redactar la constitució. Segons la proposta, les eleccions vinents s’interpretarien, doncs, com una DUI en cas que guanyessin els partits independentistes. Immediatament després de les eleccions, entrarien en vigor les tres lleis de desconnexió: la de la hisenda pròpia, la de la seguretat social i la de transitorietat jurídica. El nou parlament no restaria sotmès a cap llei anterior ni a cap tribunal de l’estat espanyol i s’encarregaria d’elaborar la proposta de constitució. Amb la ratificació ciutadana de la constitució a través de referèndum s’arribaria al final del procés constituent.

Summary: La CUP proposa que les eleccions catalanes vinents s’interpretin com una DUI si guanya l’independentisme


Meritxell Serret (1975), consellera d’Agricultura del govern Puigdemont, es troba a Brussel·les, juntament amb el president i més consellers. Ahir tots van rebre la notícia que l’estat espanyol retirava l’ordre de detenció europea que pesava sobre el govern. En aquesta entrevista telefònica Serret fa una primera valoració sobre aquesta decisió, però també parla de les eleccions del 21-D. Serret encapçala la llista d’ERC per Lleida. I també té temps de reflexionar sobre el fet de viure a l’exili. —L’estat espanyol ha retirat l’ordre europea de detenció. Què en penseu? —La primera sensació és d’alegria. Ja no tenim l’ordre de detenció que ens pesava damunt. Però, per una altra banda, tenim tota la cautela. Fins que no ens asseguem amb els advocats no ho podrem acabar de valorar. Tenim el convenciment que la retirada de l’ordre de detenció europea és un símptoma que guanyem. La decisió del jutge belga del dia 14 ens podia ser favorable i això fa reaccionar d’aquesta manera la justícia espanyola. Crec. Però veurem si és una cosa que ens va realment a favor o és una arma de doble tall, i simplement volen impedir, o intentar impedir, que el jutge belga emetés una decisió que qüestionés i fes retirar les acusacions de la querella espanyola. De fet, això qüestionaria el fet que hi hagi companys encara a la presó. —Algú us qüestionava l’estratègia de l’exili. Ara surt reforçada? —Jo crec que sí. I de fet no és d’ara. Des del primer moment, haver-nos posat a l’empara de la justícia belga ha fet que qui portava la querella des d’Espanya s’hagi sentit comparat i vigilat. No ha pogut fer i desfer com volia. I per això s’han anat prenent decisions que ha fet reconsiderar les estratègies. Per exemple, que sigui el Suprem qui ho porti. Però també hem vist totes les reaccions per part de molts juristes i acadèmics que qüestionen el 155 i la via judicial. Tot hi ha ajudat. El fet de venir a Bèlgica dóna aire a la visió crítica sobre la justícia espanyola. —Si poguéssiu sortir de Bèlgica, us n’aniríeu? —Ara per ara no és cap seguretat. Penseu que també hi havia una ordre d’arrest dins l’estat espanyol i també una ordre internacional d’arrest. Hem de mirar-ho bé. —Qui hauria de ser el president el 22-D? —Sempre hem dit que ens agradaria molt que aquestes eleccions servissin perquè s’anul·lés l’article 155 i es refermés el govern legítim. Un govern que s’ha lesionat de manera arbitrària i desmantellant el dret. A partir d’aquí, també hem dit sempre que el respecte a les urnes és absolut. I també sabem que dependrà de quines siguin les situacions judicials de tots plegats. Volem que després d’aquestes eleccions s’investeixi i es voti un president, o una presidenta, que dugui endavant el mandat de l’1 d’octubre i dugui endavant aquesta República per una societat més cohesionada i més pròspera. —Què hauria de fer el govern el 22-D? Com es fa efectiva la República? —La primera cosa que s’ha de fer el 22-D és exigir el respecte pel vot dels ciutadans. Exigir el respecte pel resultat. En el fons, exigir el respecte per la democràcia. I això tant a l’arc parlamentari català, com al congrés i en l’àmbit europeu, al Parlament Europeu i a la Comissió Europea. —Com fas efectiva la República sense l’ús de la força? —És un debat que segurament no s’ha fet. Jo no combrego amb l’ús de la força física, ni de la força militar i veig clar que malgrat tot, la força real és la de la democràcia. És la gent que decideix com vol viure i conviure. No les armes. Si estem d’acord que hem de viure en una societat democràtica, és la gent, i la força de la gent, qui impulsa l’opció de país. I si algú imposa l’ús de la força és que aleshores potser no és tan democràtic. D’aquí ve que molts qüestionem que els qui impulsen el 155, PP, PSOE i Cs, estiguin en posicions plenament democràtiques. Volem una societat en què sigui la gent que decideixi. —Què en penseu de la teoria que diu que és Europa qui força eleccions damunt Rajoy? —No ho sé. Però sí que tenim claríssim que aquestes eleccions les miren amb molta expectació tots els països, i que en el fons ha estat una manera de fer pressió a Rajoy. Que ell demostri si realment la seva opció i projecte –el projecte del 155 del PP, PSOE i Cs– té el suport de la ciutadania catalana. O no. Veurem si la ciutadania catalana continua demanant majoritàriament de dur endavant el projecte de construcció d’una República. Aquest també és el sentit d’aquestes eleccions. I espero que el resultat sigui que la majoria vol acomplir el projecte de República. I la Unió Europea haurà de reaccionar. —La consellera Clara Ponsatí deia: ‘Potser no torno més a Barcelona. Mai més.’ Fins a quin punt la decisió d’avui ajuda a trencar aquesta idea? —Aquests dies hem tingut molts alts i baixos, i en l’àmbit emocional ha estat complicat. En els moments més negatius, penses les pitjors possibilitats, i pots creure efectivament que trigaràs molts anys a tornar a casa. Però jo sóc de mena optimista. I també tinc clar que no hi ha res escrit. Ni res que es pugui donar per perdut. Al contrari. Si hem après res és que les coses guanyen dia a dia. Personalment, les fites me les poso a curt termini. I anar fent. Veurem, doncs, què passa el 14-D, quan el jutge belga havia de dictar sentència. I veurem què passa el 21-D. Si hi ha una majoria de ciutadans que creuen que la seva opció, la que volen, la que representa els seus valors de convivència i democràcia, i podem dur endavant el projecte de República Catalana, jo respiraré més tranquil·la i veuré més a prop el dia del retorn a Catalunya. —Us sentiu ben tractada per la justícia belga? —Sempre ens hem sentit ben tractats. Sense favoritismes, això tampoc. Aquí es palpa clarament la divisió de poders. Des del primer moment hem vist que ens respectaven com a persones, i tots els nostres drets. Només un exemple. El primer dia que vam comparèixer, els policies belgues van dir-nos que allà ningú no volia humiliar-nos ni fer-nos sentir malament. Suposo que els havien arribat notícies d’Espanya. És una cosa que vam agrair moltíssim. I ens va fer adonar que en som, de lluny, encara de poder dir que Espanya un país normal. —Teniu contactes amb la conselleria i els treballadors? —Hi tinc contacte, sí. No diria que diari i que sóc al darrere de les decisions que s’hagin de prendre, això no. Però sí que hi tenim contacte i vaig sabent com va l’equip que s’ha quedat allà. Mínimament, sé com està la situació. És no perdre el contacte i poder compartir amb ells els moments que viuen allà. —Dins l’ANC, éreu una persona de pes. Quin paper creieu que hauria de tenir ara l’Assemblea? Ha quedat descavalcada pels Comitès de Defensa de la República (CDR)? —L’ANC, igual que els CDR, Òmnium, són societat civil. I la societat civil sempre suma. L’ANC és la primera demostració de cohesió social, i voluntat de funcionar positivament i construir. No interpreto, ni ho vull, que sigui una qüestió de rivalitat. Al final, si ho puc dir així, tot ho fem les persones i jo que sóc de poble sé que sovint els mateixos que són en un lloc te’ls trobes a l’altre. —Em podeu comentar dues o tres escenes de l’exili fins al dia d’avui? Quines recordeu? —Són pocs dies, i semblen molts. Recordo alguns dels moments més durs, només d’arribar amb els companys. Un altre moment és el dia que vam passar al jutjat esperant. Va ser un sentiment agredolç. La sensació d’alleujament per la llibertat sense fiança. D’una altra, de ràbia de veure la diferència de tracte entre nosaltres i els nostres amics a la presó d’Espanya. El tercer, quan ens anem retrobant amb la gent que ens ve a veure aquí: som lluny però som a prop. —Sou de l’any 1975. Us esperàveu el grau de violència de l’estat espanyol? —Sóc de les que s’han sorprès. Sabia, i pensava, i tenia clar, que l’estat espanyol i el PP eren de dretes, conservadors, i fins a cert punt amb maneres més dures. Però quan vaig començar a adonar-me que se superava l’esquema de valors amb què ens havíem educat va ser el 20 de setembre i sobretot el primer d’octubre. Algunes de les maneres del 20 de setembre em van fer dir ‘no anem bé’. I l’1-O quan vaig veure la violència gratuïta contra la gent, allò ja va ser un bany. Amb aquestes normes ni hi sé jugar, ni hi vull jugar. No és el meu marc. Teníem assumida la batalla jurídica i la política. Però violència, no. Negar, manipular i forçar el sistema per negar drets, tampoc. Per sort, els educats en valors més democràtics tenim clar que aquesta no és manera de fer societat, ni construir futur, ni defensar opcions ideològiques. Però no guanyaran. No deixarem que s’instauri com una normalitat. —Quin és el dia a dia de Serret? —Varia. Intentem tenir una certa rutina: reunió de govern setmanal, contactes amb gent de Catalunya, escriure articles, trobar-nos amb els advocats. Durant la campanya s’intensificarà el contacte amb la gent de Catalunya, perquè el 21-D totes les forces que ens presentem, jo amb ERC, les guanyem. I generem prou confiança perquè ens votin i vulguin continuar endavant amb el projecte de República. —Referèndum sobre la UE. Què votaria Serret? —Continuo tenint sentit europeista. Continuo defensant l’Europa dels pobles. Ja ho sé, que Europa és aliena a moltes dinàmiques, i que molta part de la ciutadania té aquest sentir de desencant. Europa ha d’evolucionar? Sí. Però considero que el projecte europeu és positiu, i les arrels de fonamentar i falcar la democràcia. Ho hem de defensar. Vivim en un món globalitzat i hem de teixir aliances i confiances. Hem de ser capaços de sumar. I l’esperit d’Europa de debò és aquest. Encara me’l crec. —Res que ens hàgim deixat? —La por. L’estratègia de la por que de manera molt subtil intenten anar abocant sobre la gent. Una por que de vegades és directa, de vegades indirecta. Por del que et passarà a tu, o als altres. La por l’hem de superar, plantar-hi cara i no assumir-la com una normalitat. Perquè si no ens acaba minant les oportunitats d’anar endavant. —Com supereu la por? —Desemmascarant-la. I fent evident que no tenen tanta força com volen aparentar. La por és una sensació. No un fet. Una agressió és un fet. I l’única manera és posar en evidència que, per més que facin, no poden fer tot el vulguin. Tot, no. I no ens poden fer tant mal com alguns ens volen fer creure. Sóc optimista de mena, i per necessitat. Si no, no seria on sóc, ni hauria entrat en un govern com aquest, ni tampoc hauria assumit ser a l’exili ni desmuntar la por. Ens volen fer creure que només ells poden fer la llei, o controlar la força. Hem de plantar cara a aquesta por. En una democràcia la gent decideix.

Summary: Meritxell Serret: ‘La retirada de l’ordre de detenció europea és un símptoma que guanyem’


‘Hi ha coses que algú hauria de dir’, reclama Manuel Delgado abans de començar l’entrevista. M’espera una estona entretinguda. No em defrauda: té ganes de parlar, com sempre, i, ara que la tensió política és tan i tan forta, encara més. Delgado, militant de Comunistes de Catalunya i simpatitzant de la CUP –sense militar-hi–, és una veu autoritzada per a parlar dels moviments socials i populars del país. Creu que el sobiranisme necessita aquests sectors per a poder-se eixamplar i superar la barrera del 50%. Per això troba indispensable de deixar enrere la figura de Mas: ‘Continua essent l’obstacle.’ Òbviament, també parlem de la divisió interna de la CUP i de les probables eleccions de març, per a les quals proposa una coalició d’esquerres. —L’enteneu, el gest de renúncia d’Antonio Baños? —La coherència de la CUP es va repetint com un elogi. La coherència del no. Però és que el no es tan coherent com el sí. Els partidaris del no, no són més coherents que els del sí. Igual que els del no, no són menys independentistes ni els del sí són menys anticapitalistes. Això no és veritat. Bàsicament, hi ha una actitud diferent sobre què cal fer. Baños i jo, posem per cas, crec que pensem igual. Encara més, et diré que sentim la mateixa cosa. I estic molt orgullós de gaudir de la seva amistat. L’única diferència és que ell pensa que s’ha de fer una cosa i jo penso que se n’ha de fer una altra. Aquesta és la diferència. Però no és un problema de coherència. La seva posició és tan coherent com la d’aquells que han votat que no. Baños ha estat coherent amb allò que interpretava que era el programa que representava. —Si més no, aquesta diferència d’opinions deixa al descobert la divisió interna. Això pot influir el partit amb vista a unes possibles noves eleccions? —La CUP està unida perquè està dividida. Perdó, ja sé que sembla un joc de paraules, però és impossible d’unir una cosa que no estigui dividida. La CUP és una unitat, la qual cosa vol dir que és composta per maneres diverses de veure les coses que estan juntes. O sigui, les coses poden estar unides sempre que siguin divisibles, sempre que puguin ser distingibles les unes de les altres. Si no, no estarien unides i serien la mateixa cosa. Això no és una paradoxa lògica. La CUP és una unitat. Sempre ha estat dividida, en el millor sentit de la paraula. Sempre ha tingut formes diferents de veure les coses. —Amb tot, aquesta divisió es pot traduir en una pèrdua de força considerable si finalment hi ha eleccions el març. —És possible. La CUP té un doble risc. D’una banda, que els qui han votat pel sí puguin acabar dissolent-se dins ERC. De la mateixa manera que alguns, subratllo alguns, que han votat pel no, finalment acabin dissolent-se dins En Comú Podem. És clar que és possible. Però passa que alguns creiem que el projecte CUP encara té vigència i que li correspon de superar aquesta mena de crisi que és resultat d’una opció, però també d’una campanya d’insults que són inconcebibles en el nostre context social que tantes vegades hem qualificat d’exemplar. En vista d’això, és normal que hi hagi una mena de neguit. Però jo estic convençut que no passarà ni l’una cosa ni l’altra i que la CUP com a projecte sobreviurà. Evidentment, és clar que em puc equivocar. També t’explico molt més els meus desitjos que els meus pronòstics. —Quan el consell polític de la CUP decidí que no investiria Artur Mas vàreu dir: ‘No hi ha res més perillós que un moviment de masses de classe mitjana.’ Però Catalunya és un país en què, tradicionalment, la classe mitjana ha protagonitzat els canvis. —Sí, si no hi ha cap inconvenient que la classe mitjana continuï assumint un paper protagonista. Però bàsicament ha de comptar que no tothom és de classe mitjana. Ja sé que bàsicament vivim en un model social en què qualsevol persona que no sembli de classe mitjana sembla condemnada a l’estigma. Cal pensar que una part de la població no és de classe mitjana i que fins i tot podria ser identificada amb allò que en una altra època hauríem anomenat classe obrera o senzillament classes populars. Això que ha passat aquests últims anys ha estat un moviment de masses, en el sentit històric de la paraula. El protagonisme i l’aliment bàsic ha estat essencialment la classe mitjana. Històricament, aquests moviments poden tenir certes derives que de vegades no deixen de ser inquietants, tal com alertava Ortega. L'escorament polític que fins ara ha tingut el sobiranisme ha estat bàsicament del centre-esquerre cap a la dreta —Per tant, voleu dir que caldria compartir més el protagonisme amb les classes populars. —El problema ha estat sempre el mateix, i en això la CUP tenia raó, perquè sempre que n’ha tingut l’oportunitat ha advertit de la importància d’eixamplar el procés per l’esquerra. I és claríssim que aquesta és la mancança que tenim. És claríssim que l’escorament polític que fins ara ha tingut el sobiranisme ha estat bàsicament del centre-esquerre cap a la dreta. En aquest país hi ha hagut mobilitzacions importantíssimes que han estat clau en la història recent, relacionades amb les protestes contra les retallades o contra l’abús immobiliari, de les quals l’expressió màxima i més notòria va ser el 15-M. I aquells sectors, d’alguna manera, hi han d’estar presents. Per no parlar de què significa aquesta part de la població que viu als barris del nord i a l’extraradi de Barcelona. Aquesta gent existeix. —La fórmula la teniu clara: eixamplar l’independentisme a través de les classes populars. És això? —El que hem de fer bàsicament és ser més. —I com es fa això? —Home, doncs portar la dinàmica on era abans del 9-N. En un moment determinat en què, de sobte, la lluita per l’emancipació nacional es va convertir en una lluita per a defensar Mas. Va ser en aquest moment quan es va produir un trencament perquè una part dels sectors favorables al procés sobiranista van espantar-se. Una part important de la població va desenganxar-se del procés, bàsicament, perquè veien inacceptable la presència de Mas al capdavant. —Així doncs, vós creieu que el problema és Mas. —És clar, Mas continua essent l’obstacle. És a dir, no podem confiar el futur a aquell que representa la pitjor part del passat. És que és una incongruència absoluta. —Diagnostiqueu que l’independentisme no pot créixer més per l’esquerra per culpa de Mas. Fem política-ficció i imaginem-nos que Mas s’enretira i que Junqueras es converteix en president. Això faria créixer el suport a l’independentisme? —Jo crec que sí. De la mateixa manera que si fos amb en Romeva, que d’una altra banda seria normal si tenim en compte el paper que va tenir a la llista electoral de Junts pel Sí. D’una altra banda, ERC ha governat molts anys als ajuntaments, com el de Barcelona, i un altre grapat d’anys també al país sencer, justament amb forces amb les quals podria construir el pont. Per exemple, tot allò que seria ICV i, per extensió, aquesta mena de galàxia que conforma En Comú Podem. Diguem que ERC seria un pont natural perquè ja ha governat amb l’esquerra. —Veieu amb bons ulls, doncs, una aliança entre En Comú Podem, la CUP i ERC. —Un testimoni personal: els mesos posteriors a allò que va ser el 15-M em vaig fer un fart d’anar a reunions de tota mena de plataformes que sorgien i en les quals hi havia tots els qui havíem estat al carrer protestant. I quan dic tots em refereixo a una esquerra que es pretenia transformadora. Essencialment, des de sectors més bel·ligerants d’ICV i evidentment d’EUiA, fins a allò que ara seria l’esquerra més radical i que podria ser la CUP. Estàvem plegats, parlàvem plegats i sortíem plegats. Aquesta perspectiva, fins i tot va tenir un nom, la ‘Syriza catalana’. Aquesta perspectiva d’un front d’esquerra transformador i trencador, sempre va existir, perquè el 15-M va existir. Després va haver-hi tota mena d’assaigs de confluència que finalment no van reeixir per causes diverses. Però aquesta mena de perspectiva, d’il·lusió, hi era. —Ara, en canvi, creieu que aquesta unió de forces es podria articular amb vista al mes de març? —I tant que podria articular-se, perquè evidentment hi ha moltes coses en comú. Començant per l’evidència que En Comú Podem no és Catalunya Sí que es Pot. Podem ha entès la lliçó que li van oferir les eleccions del 27-S. A En Comú Podem hi ha gent independentista igual que hi ha gent radicalment unionista, però aquest projecte de confluència tindria un argument que és el que comparteixen tots, des de la CUP fins a En Comú Podem, que és essencialment la perspectiva d’un procés constituent que acabi concloent amb un referèndum unilateral. És que sempre han coincidit. I el referèndum sempre ha estat la font de legitimitat del procés. —I posaríeu ERC al mateix sac? —És clar que sí, perquè, a més a més, amb ERC ja s’hi ha estat. Bàsicament és un sistema de connexions. La gent d’En Comú Podem i de la CUP han estat juntes, plegades, barrejades en moltes mobilitzacions. És a dir, que es coneixen. Ni tan sols es consideren rivals. Tenen perspectives distintes, però d’una manera o altra provenen d’aquesta mena d’estat d’ànim que es va crear a les grans mobilitzacions a la primera dècada d’aquest segle. De la mateixa manera que ERC té una experiència de govern ben dilatada al costat d’ICV i EUiA. —Somnieu d’unificar les esquerres. —Sí, és clar. Era el sentit que tenia que donés suport a la CUP quan encara era militant de Comunistes de Catalunya. No era un acte de transfuguisme, i la prova és que el partit no ho va interpretar així. Va ser una salutació; com cedir un jugador a l’equip contrari. Jo estic a favor de la unitat popular. Jo, com molts, anhelo restaurar la unitat perduda. No volem una cosa que no ha existit, sinó que volem recuperar una cosa que ja existia en els millors moments, els moments de les lluites socials. Aquest és l’esperit que volem recuperar per a les urnes. És molt probable que la presència d'En Comú Podem acabi absorbint un nombre importantíssim de persones que fins ara havia votat Ciutadans —Fer noves eleccions debilita el procés? —No. Jo crec que és claríssim que no hi haurà cap independentista que deixi de ser-ho. Pot ser que deixi de votar, però no que deixi de ser-ho. En canvi, es produeix un fenomen ben interessant. Que és que un nombre de persones –difícil de calcular– que van votar una opció tan radicalment unionista com Ciutadans el 27-S, a les eleccions espanyoles van votar una opció inequívocament sobiranista, partidària del dret a l’autodeterminació, com és En Comú Podem. És molt probable, i faig només una càbala, que la presència d’En Comú Podem acabi absorbint un nombre importantíssim de votants que fins ara havia votat Ciutadans. —En Comú Podem pot ser la peça que falta a l’independentisme per a superar el 50%? —És clar que sí. El número màgic de la CUP era el 55% i tampoc no falta tant. Tu creus que si Mas se’n va hi haurà cap independentista que deixi de ser-ho? Evidentment, la resposta és no. I no creus, com jo crec, que si Mas no hi és, alguns que no són independentistes si més no podrien acostar-se a postures autodeterministes? Doncs això. —Parlant de Mas. Confieu en un tomb d’última hora i que s’aparti? —No ho sé. Qui hauria de tenir més interès a canviar d’opinió a última hora seria Mas. Bàsicament per a evitar allò que seria el seu calvari electoral el mes de març. A qui més interessa unes eleccions al març és a En Comú Podem, que té claríssimes opcions de guanyar, i potser a ERC. Però és clar que ni a la CUP ni a Democràcia i Llibertat no els interessa de fer eleccions. Crec que això que veiem és una histèria nacionalista —He llegit que creieu que darrere una part de la ‘revolució dels somriures’ hi ha fanatisme, racisme i nacionalisme reaccionari. Per què ho penseu? —Doncs ho penso i ho dic perquè ho pateixo, no fotem. Sempre hem cregut que el nostre país era com un foc de camp colossal, en què tot era fet amb harmonia, amb somriures i que entre tots ho faríem tot. No. Ara es va veient que a un sector d’aquesta mena d’esfera que conforma Junts pel Sí, particularment de CDC, se li escapen rampells d’odi. Per entendre’ns. Hi ha un sector de votants de Junts pel Sí que sembla que hagin entrat en convulsió. De la mateixa manera que tenim la nostra caverna mediàtica catalana. I que tenim la nostra Marhuenda. Aquesta insistència, aquest to que ens és tan estrany en la nostra tradició tan flegmàtica de fer les coses que, francament, demostra una vegada més una cosa: que hi ha un sector de qualsevol nacionalisme que pot entrar en qualsevol moment en situació d’histèria. I crec que això que veiem és una histèria nacionalista. —Segurament perquè molts veuen que es pot escapar una oportunitat d’or per a assolir la independència. —És igual. En els moments complicats és quan es veuen les coses. A mi també em feia molta il·lusió! Però de debò que aquesta mena de convulsions en què entren tantes persones… Sembla que estiguin posseïts. Que l’amabilitat s’esfumi de cop i aparegui un rostre desencaixat i rabiós que adverteix justament això que dic. La forma histèrica del nacionalisme té un nom: feixisme.

Summary: Manuel Delgado: ‘No podem confiar el futur a aquell que representa la pitjor part del passat’


Jule Goikoetxea (Sant Sebastià, 1981) és una doctora en filosofia política més acostumada a moure’s en àmbits acadèmics i d’investigació que no pas a una visibilització pública. Tanmateix, aconsegueix d’aproximar la teoria i l’anàlisi política al gran públic d’una manera divulgativa, sense que es faci feixuc. Ho demostra a Privatitzar la democràcia (Icaria, 2018), on alerta sobre la reconfiguració de l’estat en l’època global, en què el ciutadà té com més va menys capacitat de decisió. Ara ha reeditat el llibre incorporant-hi un capítol dedicat especialment a Catalunya i a l’estat espanyol. —Per què dieu que la globalització és la privatització de la democràcia? —Més que el perquè, al llibre explico el com. Privatitza la democràcia perquè aquesta part keynesiana de l’estat, és a dir, l’estructura pública àmplia que es va desenvolupar durant el capitalisme industrial, comença a fer-se petita i a privatitzar-se a partir dels anys setanta i vuitanta, que és quan comença el capitalisme global. Hi ha una diferència entre el capitalisme industrial i el capitalisme financer, digital i de serveis, que jo anomeno global. Abans d’aquest canvi de capitalisme, els tractats de comerç internacionals es feien entre estats. Les corporacions establien acords, però mitjançant els estats nacionals. A partir dels setanta i vuitanta, el capitalisme muta, es redueixen les indústries i s’amplia el sector de serveis. I el comerç comença a fer-se entre parts de l’estat, com ara un executiu. Podem veure un Ministeri d’Economia establint acords amb un agent japonès i una corporació estatunidenca. Ja no són els estats, que fiscalitzen els tractats. En acords com el TTIP i el CETA, els protagonistes ja no són els estats-nació, sinó les corporacions, els executius i àrbitres, com ara auditories i agències de qualificació que no passen pel sistema nacional. —L’estat desapareix? —Jo crec que no. L’estat es transforma, com ha passat sempre. No és igual l’estat d’ara que el romà. Passa que els executius es reforcen, els sistemes judicials també es reforcen per donar suport a aquests executius, i els parlaments es debiliten. Van perdent processos de decisió. —És a dir, que el capitalisme va llimant el poder legislatiu dels governs. Com una ceba a la qual li van traient capes. —Això mateix. Tot es va privatitzant. La sanitat, l’educació, els béns bàsics… I com es fa això? Doncs debilitant els parlaments, debilitant la representació formal del poble. Totes les constitucions modernes del món es basen en l’existència d’una nació i en el fet que hi ha una sobirania popular que s’atorga a l’estat per mitjà del parlament. La sobirania popular ara es va eliminant. —Poseu-me un exemple. —Moltes lleis i molts projectes ja no passen pel parlament. Per exemple, governar per decret és una manera de privatitzar. És a dir, els parlaments cada vegada tenen menys força a l’hora d’influir. O la Unió Europea. La Unió Europea és un producte d’aquest nou capitalisme global, un sistema polític que no té parlament. Bé, sí, un parlament de broma, que no decideix res. Els òrgans forts són el Consell d’Europa i la Comissió. Europa és un dispositiu perfecte del capitalisme global, en el sentit que és un artefacte que representa molt bé l’època global en què vivim. Qui legisla a la Unió Europea no és el parlament, sinó que ho fan per mitjà dels grups de pressió, que són els que proposen polítiques i hi posen diners, i això després passa per la Comissió i el Consell. El 80% de les polítiques que fem aquí es veuen afectades per la Unió Europea. I en tot aquest procés, tu, com a ciutadà, no decideixes res, per molt que votis un partit o un altre. Hi ha tantes interferències, tanta mediatització. Hi ha una pèrdua de poder en tots els sentits. —És possible assolir una democràcia plena, en aquesta democràcia que retrateu? —A mi no m’agrada parlar de democràcia, sinó de processos de democratització. Durant la història hi ha hagut processos de democratització. Quan passa això? Quan la població es capacita per a l’autogovern. Hi ha barris en què abans hi havia esferes d’autogestió o comunals, però van desapareixent perquè els recursos es privatitzen. I al revés. Els processos de democratització a vegades també es veuen. Vull dir, que no és tot un sol procés i que de sobte la democràcia desapareix. És una lluita entre forces i, per això, hi ha espais, esferes o barris on de sobte s’esdevé un procés de democratització. Per exemple, el procés d’independència. —És un procés de democratització? —Ho poso com a exemple de procés de democratització perquè ha apoderat part de la població. Però també es fa paral·lelament a processos de privatització salvatges, com els de la sanitat pública i la universitat. Són processos que s’esdevenen alhora. Tenim el costum de ser monocausals, però no. Passen al mateix temps i estan en lluita contínua. —Com més processos hi ha, més malestar hi ha entre la població? —Bé, com més processos de privatització, més malestar i més misèria. No sabem encara com reaccionarà la gent, com articularà noves formes de lluita contra aquest malestar. No ho sabem, i això acostuma a articular-se més lentament des de l’esquerra que no pas des de la dreta. Perquè la pujada de la ultradreta ja la veiem. I la pujada de la ultradreta va relacionada amb la privatització de la democràcia. La mala llet que té molta gent que vota la ultradreta és per la pèrdua de salari, de feina, de pensions, de l’habitatge… És a dir, la privatització de la democràcia afecta tothom, però la dreta i la ultradreta tenen més calés i l’esquerra no arriba mai al poder. —El 15-M també era un procés de democratització. Què en queda? —Del 15-M en va sortir Podem i altres cercles, però crec que en l’àmbit espanyol en queda poca cosa, avui. —Quina opinió teniu de Podem? —Dins el sistema actual, és a dir, parlamentari, patriarcal i liberal, és clar que hi ha partits i gent que defensa processos de democratització. I crec que sí que tenen ganes de democratitzar i apoderar la gent, si més no, més ganes que el PSOE, per exemple. Però hi ha moltes limitacions i frens. Si tenim en compte la societat i la cultura política espanyola, Podem no triomfarà mai perquè hi ha una determinada sociologia a Espanya. Podem ha hagut d’introduir moltíssims discursos que han decebut la gent mateixa del 15-M. Al País Basc sempre ha estat vist com un partit socialdemòcrata, no pas com un partit radical, com sí que creien certs sectors de Madrid i Espanya. Creien que era una esquerra radical, però tots sabem que no ho és pas. Però una persona de Madrid, on els últims trenta anys no ha passat res en relació a la lluita organitzada potent, doncs al·lucina. —Al llibre fiqueu molt la banya en el liberalisme. Per què? —Cal fer diferències, perquè hi ha pràctiques liberals amb què puc estar d’acord, però passa que el liberalisme és hegemònic. És hegemònic, fins i tot, en el socialisme. S’ho ha menjat tot. Jo, més que no criticar les pràctiques neoliberals –que ho faig, per descomptat–, critico la ideologia liberal. La manera com el liberalisme entén el lliure mercat, la moral universal i com això és hegemònic en la població mateixa. Fins i tot, en els moviments socials, els valors, els costums… La moral universal, per exemple, s’ha menjat tota l’esquerra. Tota la tradició que ve d’aquest liberalisme dins d’un sistema capitalista i que, per tant, és hegemònic als mitjans, les cases, ha fet molt de mal a l’esquerra. Per una altra banda, hi ha una cosa que no s’analitza prou. Molts diuen que no són neoliberals, com alguns socialdemòcrates o referents com Habermas. Diuen que no estan d’acord amb el capitalisme salvatge, però reprodueixen la mateixa fòbia de l’estat, les mateixes propostes demanant una democràcia global que sobrepassi les sobiranies… Però què diuen? —És una mica el que diu Podem. —Exacte. Diuen que no són nacionalistes, que no volen estat, que són cosmopolites… Això és ideologia liberal de tota la vida! Que no volem una nació perquè exclou i perquè no hem escollit on hem nascut, un cosmopolitisme que deixa de banda conceptes com sobirania i estat perquè això reprimeix… Aquesta fòbia de l’estat que ve del liberalisme, però que és a totes les ideologies modernes, com l’anarquisme i el comunisme, s’ha menjat l’esquerra. Quan et trec l’estat, el vols, però te n’has estat queixant els últims cinquanta anys perquè deies que era la classe dominant. L’esquerra entén l’estat com un subjecte, i això és alienació. L’estat no és bo ni dolent, perquè no té cor. És un conjunt de pràctiques i estratègies. —Sou una gran defensora de l’estat, veig. Però què fem amb el vell significat de l’estat, el de la maquinària pesant i burocràtica? —És que cal reconceptualitzar l’estat i acabar aquesta fòbia que li tenim, que és liberal i patriarcal. Perquè no pot haver-hi democratització sense estructures públiques. Hem de construir un estat que, per exemple, posi recursos per a espais autogestionats, un estat que el fem tots. D’altra banda, el conflicte perpetu és el motor de tota democratització. Voler reduir l’estat a un subjecte dolent, dolentíssim, mentre l’individu és bo, la comunitat també i la família també, no té sentit. I això ho comparteixen tant Ciutadans com Podem. Em fan molta gràcia els qui diuen que no volen estat perquè no volen fronteres. I jo penso: però si un sou és una frontera, ser una negra soltera avui en dia és una frontera… De debò que en ple segle XXI parlarem de frontera únicament en un sentit físic com si fos una muralla? Quan les transaccions financeres, que també posen fronteres, són moltíssim més salvatges! Per això dic que l’esquerra no tan sols té una crisi de poder, sinó també una crisi conceptual i discursiva de fa molts anys. I ho veiem ja amb l’auge de l’extrema dreta. Perquè l’esquerra no s’ha empassat el discurs liberal i prou, sinó també el monoteista, el que té fòbia de l’estat, individualista i cristià. —Dediqueu un capítol a Catalunya. Per què? —En aquesta edició he afegit dos capítols, el de Catalunya i el de l’estat espanyol. En el de Catalunya, em centro en el sistema sanitari i com es va privatitzar. Explico, per exemple, com es va fer aquest procés impulsat per l’elit espanyola, però també la catalana, i les conseqüències d’això, que després influiran en el començament del procés d’independència. No oblidem que al principi del procés es barregen moltes coses, i una és el descontentament per les retallades i que privatitzin la democràcia. Per què passa això? Perquè en un procés de democratització tu has de tenir en compte què opina la gent. I encara que qui privatitzi sigui part de l’elit catalana, la gent continua confiant més en el sistema sanitari català que no pas en l’espanyol, i en les institucions catalanes més que no pas les espanyoles. És aquí on es veu l’eix nacional. Hi ha aquest procés de privatització, però també hi ha hagut, aquests últims quaranta anys des de la mort de Franco, un procés de reproducció del demos català. És a dir, Catalunya existeix. En part, perquè la gent creu que existeix. No solament perquè hi ha institucions, sinó que la gent creu que existeix el demos català, i creu que és diferent que el demos castellà. I això ho has de tenir en compte per analitzar el procés d’independència.

Summary: Jule Goikoetxea: ‘La privatització de la democràcia ha provocat l’auge de la ultradreta’


Els partits del Botànic han mantingut la majoria absoluta d’escons. El PSPV, que ha fet coincidir els comicis amb les eleccions espanyoles, s’ha vist beneficiat d’aquest fet, mentre Compromís i Unides Podem – EUPV han perdut part del suport. La majoria finalment ha estat ajustada, amb un retrocés. Els partits d’esquerres sumen 52 escons de 99 i un 48,5% dels vots, mentre ara fa quatre anys va aconseguir tres escons més i un 55,5%. Per la seva part, la dreta ha passat del 40% al 46,8. El factor clau ha estat la coalició de Podem amb EUPV. El 2015, Acord Ciutadà (amb EUPV i ERPV) no va entrar amb un 4,38% dels vots i en aquesta ocasió, la unió d’EUPV amb Podem ha permès que no es perdés cap vot. En aquesta ocasió ha tret menys d’un 8% dels vots. Per tant, és molt probable que per separat no haguessin entrat cap dels vots i que s’hagués perdut la majoria del Botànic. En l’àmbit comarcal, el mapa s’ha capgirat, en gran part per la fragmentació de la dreta i el descens del PP. El 2015 el PP va guanyar en totes les comarques valencianes menys en vuit, cinc per a Compromís i tres per als socialistes; mentre ahir, el mapa es va tenyir de roig, i el PP només va ser la força més votada en quatre comarques i en sis va ser Compromís. Cal destacar que ara fa quatre anys, el PP va ser la força més votada a les principals ciutats del país, com Alacant, Castelló, Elx, Gandia, Oriola, Torrent, Torrevella i València. En aquesta ocasió, només a Oriola el PP s’ha mantingut com a força més votada, mentre la capital del país, València, ha assolit la majoria Compromís i la resta ha vençut el PSPV. El tomb és històric, ja que els socialistes no guanyaven les eleccions valencianes d’ençà de la victòria el 1991. Compromís s’ha mantingut com a força més votada en gran part de les comarques centrals, fins a la Ribera Baixa i València i gràcies al descens del PP és consolida com la força més votada en aquesta part del territori. El Botànic manté la majoria absoluta malgrat el descens de Compromís i Podem

Summary: Les esquerres s’imposen arreu del País Valencià malgrat un clar descens


Els candidats a presidir la Comissió Europea dels sis partits polítics més grans del Parlament Europeu participen a hores d’ara en un debat per les eleccions europees del 26-M. Els candidats que participen en el debat són l’alemany Manfred Weber pel Partit Popular Europeu, el neerlandès Frans Timmermans pel Partit Socialista Europeu, el txec Jan Zahradil pel partit de l’Aliança dels Conservadors i Reformistes Europeus, la danesa Margrethe Vestager pel partit de l’Aliança dels Liberals i Demòcrates per Europa, l’alemanya Ska Keller pel Partit Verd Europeu i l’espanyol Nico Cué pel Partit de l’Esquerra Europea. No hi participa Oriol Junqueras, candidat de l’Aliança Lliure Europea, que comparteix grup parlamentari amb el Partit Verd Europeu. Aquesta serà la segona vegada que el Parlament Europeu esculli el nou president de la Comissió. Abans, però, caldrà que el candidat sigui proposat pel Consell Europeu, que el conformen els caps d’estat i de govern de la UE, tenint en compte els resultats de les eleccions. El debat durarà 90 minuts i es dividirà en tres blocs: ‘Migració i ocupació juvenil’, ‘Canvi climàtic, medi ambient, tributació i competència’ i ‘Comerç internacional, paper de la UE en un món canviant, populisme, dèficit democràtic i rellevància de les institucions’. L’organitzadora del debat és la Unió Europea de Radiodifusió, l’organització internacional de televisions i ràdios públiques que també s’encarrega del festival d’Eurovisió i de la retransmissió del Concert de Cap d’Any de Viena. La periodista francesa Emilie Tran Nguyen, de France Télévisions, i el periodista alemany Markus Preiss, d’ARD Germany, moderaran el debat des de l’hemicicle, mentre que la periodista finesa Annastiina Heikkila, d’YLE Finland, gestionarà les contribucions des de les xarxes socials, a través de l’etiqueta #TellEurope

Summary: Debat entre els candidats a presidir la Comissió Europea


El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, es reuneix avui a Madrid amb el primer ministre britànic, David Cameron. La trobada servirà per a analitzar unes quantes qüestions, sobretot la crisi de refugiats que viu la Unió Europea. També és possible que parlin sobre les eleccions del dia 27 al Parlament de Catalunya. Pot ser que el president espanyol cerqui el suport de Cameron contra el procés d’independència. Rajoy ja va parlar del procés d’independència de Catalunya amb la cancellera alemanya, Angela Merkel, dimarts a Berlín. Després de la reunió, en una conferència de premsa, Merkel va fer costat al president espanyol i va dir que calia respectar la integritat territorial dels estats i la legislació internacional. D’una banda, aquestes paraules van ser interpretades per la premsa espanyola com un cop de mà a Rajoy. Tanmateix, no van pas tenir aquest mateix tractament per part de tots els mitjans. The New York Times, per exemple, va dir que eren ‘un avís vague de Merkel sobre el pla d’independència de Catalunya’. Rajoy rebrà Cameron després de la reunió del consell de ministres del govern espanyol. Tot seguit compareixeran en una conferència de premsa per explicar el contingut de la reunió. A més de la crisi de refugiats i les eleccions catalanes, hi ha més qüestions que és possible que tractin: la reforma econòmica i monetària de la Unió, l’evolució de l’eurozona i el referèndum del Regne Unit sobre la pertinença a la UE, que és previst que es faci abans del 2018.

Summary: Rajoy cerca ara algun gest de Cameron contra el procés català


Les autoritats de Síria han anunciat a primera hora el començament de les operacions per organitzar l’evacuació dels combatents d’Alep oriental. ‘L’operació per organitzar la sortida d’homes armats de l’est d’Alep ha començat’, han indicat fonts oficials a l’agència britànica de notícies Reuters. Per la seva banda, fonts rebels han dit en declaracions en aquesta mateixa agència que el nou alto-el-foc pactat entre les dues parts ha entrat en vigor a les 2.30 hores (1.30, hora catalana). Amb tot, alguns periodistes presents a la zona diuen que hi ha intercanvi de trets a Alep. Vegeu què diu el periodista Mikel Ayestaran a Twitter: boom, boom, boom mientras leo en agencias ‘alto el fuego’ e 'inicio de las evacuaciones' #Alepo Mucha confusión — mikel ayestaran (@mikelayestaran) December 15, 2016 Un resident citat per Reuters ha afirmat que els enfrontaments s’han aturat a primera hora del matí. El govern sirià i els rebels van arribar ahir a un nou acord per evacuar la zona est d’Alep, territori que fins ara controlaven els insurgents, segons van informar les dues parts, en un últim intent per donar una sortida segura als civils. Una font del govern sirià va confirmar l’acord sobre Alep i va indicar que, a canvi, s’evacuaran també els 15.000 civils que hi ha a les localitats d’Al-Fuah i Kefraya, a la província d’Idlib, assetjades pels rebels. El govern sirià i els rebels ja van acordar dimarts, sota els auspicis de Rússia i Turquia, una treva per facilitar la sortida dels combatents i civils de la zona est d’Alep, que a excepció d’un petit reducte ja ha caigut en mans del govern de Baixar al-Assad després de mesos d’intensa ofensiva. Estava previst que la treva, que va començar dimarts al matí amb el cessament dels atacs aeris, es completés dimecres per iniciar l’evacuació, per a la qual cosa ja s’havien traslladat diversos autobusos a l’est d’Alep. Tot i això, l’acord va fracassar abans de començar a aplicar-se. Segons fonts rebels i de les Nacions Unides, l’Iran –un dels principals aliats internacionals del règim sirià– va plantejar noves condicions: l’evacuació d’Al-Fuah i Kefraya. Els canvis en l’acord van afavorir la represa dels combats. Les forces governamentals han aconseguit entrar al barri d’Al-Sukkari, l’últim bastió rebel d’Alep oriental, que amb prou feines fa dos quilòmetres quadrats, mentre que l’oposició ha llançat un contraatac.

Summary: Comença l’evacuació dels combatents i la població civil d’Alep oriental


Amb motiu de les eleccions del 27 de setembre, el Col·lectiu Wilson ha publicat un comunicat per a exposar els efectes positius i negatius de la independència de Catalunya sobre l’economia. Aquesta entitat és formada per catedràtics catalans de renom mundial, com ara Carles Boix o Jordi Galí. Un altre dels membres del col·lectiu, l’economista Xavier Sala i Martín, ha fet un piulet amb la conclusió del text: ‘No us preocupeu per l’economia!’ Comunicat del Col.lectiu Wilson (@Col_Wilson) arran de les eleccions del 27S. RESUM: NO us preocupeu per l’economia! http://t.co/yDqNGrsXZS — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) September 7, 2015 Han escrit el comunicat arran de les ‘campanyes de desinformació i intoxicació sobre les veritables conseqüències d’un hipotètic estat català’, que es basen en estudis o dades que ‘no resisteixen un escrutini sistemàtic’. Un altre motiu ha estat que el govern espanyol ‘ha emfatitzat una campanya basada en l’amenaça’, és a dir, ‘basada en l’anunci de represàlies contra Catalunya, les seves institucions i els seus votants en cas d’haver-hi una majoria favorable a la independència’. El Col·lectiu Wilson exposa, en onze punts, els beneficis i els costs de la independència de Catalunya. ‘Una Catalunya independent –subratllen– seria viable políticament i econòmicament.’ I en posen dos exemples clars: ‘eliminaria un dèficit fiscal molt gran i persistent’ i ‘la independència constituiria una oportunitat d’acabar amb estructures institucionals i econòmiques ineficients’. Segons el text, que també es fixa en el cost de la transició cap a l’estat propi, ‘si hi ha voluntat política, no hi ha cap raó objectiva que impedeixi la continuïtat de facto de les relacions econòmiques i financeres amb la resta d’Europa, en tots els àmbits’. S’hi analitzen els fluxos comercials amb Espanya, el manteniment de l’euro i la pertinença a la Unió Europea en aquesta etapa de transició. L’escrit acaba així: ‘Qualsevol cost eventual de la transició a l’estat propi seria, per definició, temporal. Els beneficis esmentats més amunt serien, en canvi, permanents. Per tant, el balanç net de la independència de Catalunya en el terreny econòmic és funció, en últim terme, del pes que nosaltres, els que hem de decidir ara, donem al nostre futur i el dels nostres fills. Si aquest pes és significatiu, pensem que la independència de Catalunya serà bona per al nostre país, també en l’àmbit econòmic.’

Summary: Comunicat del Col·lectiu Wilson: ‘No us preocupeu per l’economia’


El parlament de les Illes ha aprovat avui el pressupost general per al 2020, després d’incorporar cent seixanta-vuit esmenes parcials, setze d’elles durant les tres sessions de ple fetes d’ençà de dimarts. El pressupost és de 5.893,1 milions d’euros, la qual cosa suposa un augment de 435 milions (+8%) en comparació de l’any anterior. Amb tot, la despesa no financera (4.383,8 milions d’euros) s’ha reduït en cinquanta milions. Enguany, en votar el projecte de llei, s’han unificat les seccions en blocs per votar-les conjuntament, la qual cosa ha agilitzat notablement el tràmit. Més per Menorca ha demanat votar per separat la secció del fons d’impuls de turisme sostenible per abstenir-se en aquest apartat. Pel que fa a les esmenes, en l’última sessió s’ha acceptat una esmena parcial del PI a la Conselleria de Mobilitat i Habitatge, per destinar 200.000 euros més a la redacció del projecte per portar el tren fins a Alcúdia. S’ha aprovat amb el suport de tots els grups excepte del PP, el qual s’ha abstingut. En total, els grups parlamentaris van presentar 864 esmenes parcials al pressupost, de les quals se n’han acceptat una cinquena part. Amb tot, la majoria de les esmenes acceptades són dels grups del govern (PSIB, Més per Mallorca i Unides Podem), de manera individual o conjunta, i 54 són de l’oposició: 22 del PI; 18 de Cs i 14 del PP. Ni en el ple ni en Comissió es va acceptar cap esmena de Vox. Els grups de l’oposició han criticat al llarg d’aquests tres dies la baixa xifra d’esmenes acceptades, assegurant que les seves propostes no s’han tingut en compte. Complement de residència de 22.000 euros per a alts càrrecs Una de les esmenes que ha marcat el debat del pressupost d’enguany ha estat la presentada per Més per Menorca que demanava d’eliminar el complement de residència de 22.000 euros als alts càrrecs que procedeixen de fora de les Illes. Podem va proposar una redacció alternativa amb la qual reduïa el plus a 12.000 euros i plantejava d’introduir major control documental de la despesa, però el diputat Josep Castells (Més per Menorca) no la va acceptar ja que mantenia el pagament a càrrecs de fora de l’arxipèlag, nucli de la seva disconformitat. D’aquesta manera, la proposta va fracassar en comptar només amb el suport de Més per Mallorca, el PI i Cs, amb el vot en contra de PSIB, Podem i Vox i l’abstenció del PP i el diputat d’EUIB. Castells va lamentar precisament que la proposta hagués centrat el debat públic sobre el pressupost i va assegurar que el seu grup no havia pretès a cap moment ‘polemitzar’ amb aquest assumpte.

Summary: El parlament de les Illes aprova el pressupost per al 2020


Jordi Sànchez ha dedicat unes hores del seu permís penitenciari de dos dies a ser entrevistat en directe al programa ‘Preguntes Freqüents’ de TV3. Ha parlat tant dels sentiments que li produeix tornar a casa durant els permisos com de l’actualitat política, marcada per les discrepàncies entre JxCat i ERC. Segons que ha explicat, el 27-O es va declarar la independència per les diferències partidistes. Aquest ha estat el moment àlgid de la conversa: «—A la unilateralitat hi arribem per decisions de desunió de l’independentisme, de tacticisme electoral d’alguns. Hi arribem malgrat que no tots els actors d’aquella taula volien aquella decisió. No sé fins a quin punt, quan una part dels que hi havia en aquella taula i formaven part del govern defensen que cal anar a la declaració d’independència, esperaven que el president Puigdemont convoqués eleccions. —De qui parla? —D’ERC, i parlo sense embuts, ho dic obertament. Jo havia tingut converses amb Oriol Junqueras i no veia aquesta opció. Va passar el que passa massa sovint: les eleccions porten a rivalitats entre partits.» Sànchez també ha parlat de les possibilitats per a declarar la independència el 3 o el 10 d’octubre. En aquest sentit, ha volgut desmentir que pressionés per impedir una acampada a Barcelona la nit del 3 d’octubre: ‘No és cert, en la mesura que el 3 d’octubre ningú no va proposar l’acampada. S’havia previst en uns altres escenaris, però no el 3 d’octubre. Ens adonem de la potència del 3-O al vespre i quan compartim en una taula la compareixença del cap d’estat som conscients de què ens venia al damunt.’ Ha afegit que va tenir coneixement que Universitats per la República volia acampar, però el rumor de l’arribada d’un grup d’extrema dreta els va fer desestimar-ho. D’una altra banda ha dit que el 10 d’octubre el president Puigdemont va atendre les veus internacionals –com membres del Consell d’Europa i organitzacions de drets humans– que li demanaven que no declarés la independència perquè hi havia marge per la negociació. ‘Quan veus que t’han enganyat penses que hauries d’haver actuat diferent’, ha dit. “És fals que jo desactivés l’acampada del 3 d’octubre. No teníem la capacitat ni de muntar ni de desmuntar” Jordi Sànchez (@jordialapreso) #FAQSbraithwaiteTV3 ▶ https://t.co/JeoxzPGEQI pic.twitter.com/FCynfPD68L — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) February 22, 2020 Abans d’això ha parlat dels permisos penitenciaris i ha explicat que, gràcies a l’aplicació de l’article 100.2, durant tres dies a la setmana sortirà de la presó a fer tasques de voluntariat a una entitat que té cura de famílies en situació de pobresa extrema a l’àrea de Barcelona. El permís de dos dies que li ha permès d’anar a TV3 s’acaba demà a les 20.00. “El primer permís penitenciari el vaig viure amb una estranya normalitat. Era com si hagués passat una setmana molt llarga sense estar a casa” Jordi Sànchez (@jordialapreso) #FAQSbraithwaiteTV3 ▶ https://t.co/JeoxzPGEQI pic.twitter.com/CSlgViCjm5 — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) February 22, 2020 “Tornar a Lledoners és dur però són les regles del joc. Com a pres polític, la meva manera de denunciar-ho és assumir aquesta realitat. Ho tinc interioritzat” Jordi Sànchez (@jordialapreso) #FAQSbraithwaiteTV3 ▶ https://t.co/JeoxzPGEQI pic.twitter.com/QYyQhRqA2o — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) February 22, 2020 “He optat per fer tasques de voluntariat en una entitat que es preocupa de tenir cura de famílies amb necessitats de pobresa extrema i dels seus fills” Jordi Sànchez (@jordialapreso) #FAQSbraithwaiteTV3 ▶ https://t.co/JeoxzPGEQI pic.twitter.com/5QUIHvkATo — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) February 22, 2020 Sànchez ha repassat l’experiència a la presó, primer a Soto del Real i després als Lledoners, i ha explicat com l’ha canviat. Ha dit que a la presó hi ha violència i ha recordat que a Soto del Real van tallar-li el coll a un altre intern al meu costat, però també ha deixat clar que ‘no és com a les sèries de televisió’. “M’he acabat acostumant a la presó. No vol dir rendir-se, vol dir adaptar-se. Quan ens vam quedar Junqueras, Forn, Cuixart i jo a la presó, vaig tocar fons però vaig entendre que trigaria a sortir” Jordi Sànchez (@jordialapreso) #FAQSbraithwaiteTV3 ▶ https://t.co/JeoxzPGEQI pic.twitter.com/X3n8HLrrho — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) February 22, 2020 “El primer dia, un intern em va dir “de la prisión se sale”. Si tu ho tens clar, el que es tracta és de viure sense cap renúncia” Jordi Sànchez (@jordialapreso) #FAQSbraithwaiteTV3 ▶ https://t.co/JeoxzPGEQI pic.twitter.com/E92ggaGjFM — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) February 22, 2020 “Quan vam arribar a la presó ens van fer una revisió amb un nu integral. No deixa de ser un acte d'humiliació per part de qui exerceix la funció del sistema penitenciari” Jordi Sànchez (@jordialapreso) #FAQSbraithwaiteTV3 ▶ https://t.co/JeoxzPGEQI pic.twitter.com/UZXQO6ixhv — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) February 22, 2020 “Es van articular tots els mecanismes perquè en els 10 mesos que vam compartir presó amb Sandro Rosell i Jordi Cuixart no coincidíssim cap vegada” Jordi Sànchez (@jordialapreso) #FAQSbraithwaiteTV3 ▶ https://t.co/JeoxzPGEQI pic.twitter.com/IOthy0vYK2 — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) February 22, 2020 Sobre les crítiques de Ciutadans a les condicions dels presos polítics als Lledoners, ha dit que a ells no els fan mal, però si als seus familiars i amics. ‘Em sorprèn l’actitud de persones que es dediquen a un servei públic, com és la política, i que es dediquen a mentir per unes determinades idees polítiques’, ha afegit. “Em sorprèn l’actitud de persones que es dediquen a la política disposats a mentir per servir a unes idees. Que vinguin a Lledoners i parlin amb funcionaris, segur que alguns voten a Ciutadans” Jordi Sànchez (@jordialapreso) #FAQSbraithwaiteTV3 ▶ https://t.co/JeoxzPGEQI pic.twitter.com/PwBiWovGWZ — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) February 22, 2020 “He de dir que hi ha hagut visites que esperava i no han vingut. M’agradarà mirar-los als ulls quan els trobi. Ells tindran la consciència intranquil·la. He trobat a faltar cartes” Jordi Sànchez (@jordialapreso) #FAQSbraithwaiteTV3 ▶ https://t.co/JeoxzPGEQI pic.twitter.com/EfLfn2CetJ — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) February 22, 2020 Tot i la condemna de nou anys de presó, ha afirmat que tornaria a fer tot allò que va fer la tardor de 2017, llevat de pujar al vehicle de la Guàrdia Civil el 20-S perquè va ser utilitzat mediàticament. ‘De la resta, ho tornaria a fer tot’, ha dit. Després d’aquesta reflexió, ha dit que és conscient que les seves paraules serien aprofitades per la fiscalia per a recórrer contra els permisos penitenciaris, però ha defensat que ‘en una democràcia, el dret de manifestació és sagrat’. “Si tirés enrere, el 20S actuaria de la mateixa manera. Probablement, no pujaria dalt del vehicle de la Guàrdia Civil perquè s’ha utilitzat per mitjans i la Fiscalia per justificar allò injustificable” Jordi Sànchez (@jordialapreso) #FAQSbraithwaiteTV3 ▶ https://t.co/JeoxzPGEQI pic.twitter.com/DcprOccadw — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) February 22, 2020 👉 Jordi Sànchez (@jordialapreso) sobre el 20S: “Vaig veure clar que teníem una trampa” #FAQSbraithwaiteTV3 ▶ https://t.co/JeoxzPGEQI pic.twitter.com/Q3dl3locUl — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) February 22, 2020 Sànchez ha parlat de la declaració d’independència del 27-O, però no ha volgut explicar què hauria fet ell perquè ja era tancat a la presó i, per tant, no es pot posar en la pell del govern. ‘Jo no sé com hauria reaccionat. Sempre he dit que la unilateralitat és una opció que existeix, no hi hem de renunciar, però hem de ser conscients que, quan l’apliquem, la puguem desplegar amb fortalesa’, ha dit. 👉 Jordi Sànchez (@jordialapreso) volia DUI o eleccions? “Ni una cosa ni l’altra. La unilateralitat és un instrument que s’ha de fer servir quan puguem fer-lo servir” #FAQSbraithwaiteTV3 ▶ https://t.co/JeoxzPGEQI pic.twitter.com/6xlVz4PuOF — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) February 22, 2020 “El 27-O vaig viure’l conscient que era una decisió que incomodava la gent que l’estava prenent. Ho feien des del convenciment que era l’única sortida però no era la primera opció que volien” Jordi Sànchez (@jordialapreso) #FAQSbraithwaiteTV3 ▶ https://t.co/JeoxzPGEQI pic.twitter.com/s4cxjfFGl3 — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) February 22, 2020 També ha explicat que, quan ell ja era a la presó, va parlar per telèfon amb el president Carles Puigdemont i li va dir que ‘fes com hagués de fer’, però que la presó ‘silencia’. Amb tot, ha parlat de les dificultats de l’exili, que ha definit com ‘una presó amb barrots invisibles’ i ha recordat que alguns dels exiliats han perdut familiars d’ençà que han deixat Catalunya. “Al cap d’una setmana de ser a la presó, vaig tenir una conversa amb el president Puigdemont i li vaig dir: “la presó no ens ajuda”” Jordi Sànchez (@jordialapreso) #FAQSbraithwaiteTV3 ▶ https://t.co/JeoxzPGEQI pic.twitter.com/dDlmFil8Vc — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) February 22, 2020 Sànchez també ha parlat de l’espai polític de JxCat, la Crida per la República i el PDECat. Sense avançar-ne detalls, ha dit que aviat hi hauria notícies al respecte, i ha destacat la presentació de la plataforma Independentistes d’Esquerres com una mostra més de la transversalitat que, segons diu, té l’espai. “La marca Junts per Catalunya, la Crida tenen un nom important, però els problemes no vindran per les marques. No podem ser esclaus d’un nom” Jordi Sànchez (@jordialapreso) #FAQSbraithwaiteTV3 ▶ https://t.co/JeoxzPGEQI pic.twitter.com/ud6QpwqR0Q — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) February 22, 2020

Summary: Jordi Sànchez, clar i contundent en el retorn emocionant en un plató de televisió


El president de la Generalitat de Catalunya, Quim Torra, i la batllessa de Barcelona, Ada Colau, convocaran una ‘cimera de país’ per tractar de la crisi dels refugiats. La ciutat de Barcelona, tal com ha explicat Colau, rep autobusos des d’Andalusia plens d’immigrants que sol·liciten asil i refugi. Ajuntament i Generalitat volen organitzar-se per poder saber de quins recursos disposen per a atendre els nouvinguts. El consistori ha invertit enguany sis milions d’euros de fons municipals en l’atenció d’immigrants i ha calgut obrir equipaments pensats originàriament per a l’operatiu d’hivern. Colau ha alertat que les arribades d’immigrants augmentarien, atès que les vies de trànsit de Turquia o del centre de la Mediterrània són cada vegada més complicades. ‘El cas de l’Aquarius és molt similar al de les persones que es llencen a l’estret de Gibraltar’, ha afirmat. Tant el govern de l’Ajuntament de Barcelona com el de la Generalitat estan d’acord a augmentar l’acolliment de refugiats: ‘Tenim capacitat i voluntat d’acollir, però ho hem de fer amb recursos.’ L’any passat Barcelona va atendre més de quatre mil persones per aquest mateix motiu i tan sols durant el primer trimestre d’enguany ja en són més de tres mil. Colau i Torra presidiran una reunió extraordinària del consorci de l’habitatge Un altre acord a què han arribat tots dos dirigents ha estat la convocatòria d’una reunió extraordinària del consorci de l’habitatge. La batllessa proposa que la Generalitat augmenti la despesa en aquest àmbit i que s’aprovi un decret per a eixamplar la protecció dels habitatges, actualment de vint anys. Alhora, ha retret a la Generalitat que vulgui subhastar habitatges i demana que es treballi en els desnonaments ‘al principi del procediment’ i no al final, en l’actuació policíaca. Defensa del Diplocat Ada Colau també ha defensat que s’aturi la liquidació del Diplocat, el Consell de la Diplomàcia de Catalunya. ‘Aquest òrgan forma part de la normalitat’, ha dit. I ha destacat que ja existia abans del 2015, quan va accedir a la batllia. En aquest sentit ha garantit col·laboració institucional per tal de fer possible la normalitat.

Summary: Barcelona, al mig de la crisi dels refugiats: Ada Colau i Quim Torra convoquen una cimera de país


El Tribunal Suprem va sentenciar fa uns dies que l’impost d’Actes Jurídics Documentats que s’ha de pagar en el moment de formalitzar una hipoteca recauria sobre els bancs i no pas els clients, però l’endemà mateix es va fer enrere i va dir que seria un ple que prendria la decisió definitiva el 5 de novembre. Ara els clients es troben en un limbe que genera molts dubtes, però associacions de consumidors com AICEC-ADICAE animen a aprofitar-ho per a presentar demandes col·lectives que pressionin el Suprem perquè es posicioni de la banda del consumidor i no pas de les entitats bancàries. Ho explica Natàlia Reina, membre de l’associació: ‘Aquest stand by pot servir perquè la gent es comenci a mobilitzar.’ Reclamar a les entitats bancàries, el primer pas Reina parla de reclamacions extrajudicials a les entitats bancàries o al banc d’Espanya com a pas previ important abans de prendre altres mesures. Recomana, doncs, que es facin les reclamacions al servei d’atenció al client dels bancs. És a dir, fer-los arribar un escrit en què s’especifiqui la disconformitat del client amb la clàusula imposada, sigui l’impost d’Actes Jurídics Documentats o les despeses de registre, notaria, taxació i gestoria. ‘Potser no contesten o ho deneguen, però aleshores es pot fer una reclamació al banc d’Espanya.’ La demanda col·lectiva, una manera de fer pressió Després d’haver fet aquest pas, els afectats tenen l’opció d’afegir-se a una demanda col·lectiva. AICEC-ADICAE ja en va impulsar una tres mesos abans de la sentència del Suprem. Té la particularitat que reclama les principals despeses que es deriven de la formalització del préstec, no únicament l’impost d’Actes Jurídics Documentats. Per què afegir-se a una demanda col·lectiva i no fer-ne una d’individual? Segons Reina, guanyar una demanda col·lectiva d’aquesta magnitud crearia una jurisprudència que mai no ha estat clara en aquesta qüestió. Fins ara, la indefinició del Tribunal Suprem espanyol ha fet que, en les demandes individuals, alguns clients aconseguissin que els retornessin totes les despeses i alguns altres no aconseguissin res o bé només el retorn d’una part de les despeses. Aquesta incertesa, diu Reina, beneficia els bancs, atès que dissuadeix molts clients de presentar demandes individuals per la possibilitat de perdre-les. Les demandes col·lectives, en canvi, tenen un cost molt inferior per al demandant (uns setanta euros) i, a més, comporten un gran benefici col·lectiu si es guanyen. En aquest cas, es garantiria que els drets de tots els consumidors pel que fa a les despeses hipotecàries no es veiessin vulnerats en el futur, segons que sosté AICEC-ADICAE. Reclamar a Hisenda: equivocar-se d’objectiu? Els qui hagin liquidat l’impost aquests últims quatre anys poden reclamar-lo a Hisenda. Tanmateix, Reina considera que reclamar l’impost a Hisenda és equivocar-se d’objectiu, que són els bancs. ‘No és un impost que Hisenda t’hagi cobrat de més i s’hagi de retornar. És una lluita amb la banca, que te’l va imposar de manera obligatòria, no pas amb Hisenda’, explica. ‘Es pot fer, però no és la manera de lluitar contra aquesta clàusula abusiva. No estem en contra de l’impost, sinó d’una clàusula que ens obliga a nosaltres i no a la banca a pagar-lo.’ Per això considera que esperar-se al dia 5 o optar per la via de reclamar a Hisenda són dues maneres de perdre l’oportunitat de fer pressió: ‘Si esperes que el Suprem dicti una sentència a favor teu, pots esperar tota la vida’. L’enèsima clàusula polèmica relacionada amb les hipoteques AICEC-ADICAE considera que l’impost d’Actes Jurídics Documentats és una clàusula abusiva més de les que imposen les entitats bancàries. De fet, tal com fan en la demanda col·lectiva, insten els consumidors a reclamar també als bancs les despeses de registre, notaria, taxació i gestoria. Reina recorda altres imposicions en relació amb les hipoteques: ‘Els bancs decideixen moltes coses: vinculen una assegurança molt cara a la hipoteca, t’obliguen a fer la notaria amb ells, t’imposen el seu taxador, etc. Aquest impost no és l’únic abús, n’hi ha molts més.’ En aquest sentit, recorda el cas de les clàusules sòl com a exemple d’un altre dels ‘molts abusos dels bancs’ al qual s’ha fet front mitjançant les demandes col·lectives. Va ser una macrodemanda del 2010 que va provocar una sentència del Suprem espanyol tres anys després que afectava el BBVA, Cajamar i Caixa Galícia. Tenint en compte precedents com aquest, subratlla la necessitat de lluitar col·lectivament i fer accions que ‘no facin un favor a la banca’. ‘La demanda col·lectiva és una manera de dedicar temps i diners per lluitar contra una injustícia que ens afecta a tots. És una forma d’activisme.’ Així doncs, insta tots els interessats a informar-se dels detalls de les demandes a les assemblees d’AICEC-ADICAE i a afegir-se a la concentració contra la paralització de la sentència el 5 de novembre a les dotze del migdia davant la delegació del govern espanyol a Catalunya.

Summary: ‘No fem un favor a la banca. La demanda col·lectiva és una forma d’activisme’


Segurament la dada més contundent (i sorprenent) del baròmetre (pdf) del Centre d’Estudis d’Opinió (CEO) de la Generalitat fet públic ahir és l’increment espectacular del nombre de diputats que tindria Catalunya Sí que es Pot (CSQP) si ara hi hagués eleccions al parlament; passaria dels 11 que té ara a entre 21 i 23. Tots els altres veurien reduïda la seva representació, en més o menys mesura. D’on ve aquest increment? Segons el CEO, la coalició d’esquerres rebria votants de pràcticament tots els altres partits, especialment de la CUP i del PSC. En efecte, l’estudi diu que l’11,6% dels qui diuen haver votat la CUP el 27-S ara ho farien per Catalunya Sí que es Pot; i el mateix faria el 6,5% dels votants del PSC. El director del CEO, Jordi Argelaguet apuntava ahir com una de les causes la conjuntura política actual, dominada pel debat sobre la investidura del nou president espanyol, en què Podem, un dels integrants de la coalició, és un dels protagonistes; el sondatge es va fer amb una mostra de 1.500 enquestes entre el 22 de febrer i el 8 de març, durant el debat i votació de la investidura fallida de Pedro Sánchez, i tot just a l’inici de les crisis de Podem l’agudització de les quals no va venir fins després. A més, aquesta hipotètica transferència de vot coincideix amb una altra dada que ofereix el CEO: una lleugera davallada de la intenció de vot de Junts pel Sí. Un 83% dels que van fer confiança a la coalició independentista ho tornaria a fer ara, i el transvasament de vot a d’altres opcions no és massa significativa, perquè fonamentalment passarien a engruixir el grup dels indecisos. Però això sí que té una traducció en la projecció d’escons, que en Junts pel Sí passaria dels 62 d’ara a 56-58. La principal beneficiada seria Catalunya Sí que es Pot. La posició sobre la independència I quina posició tenen els qui votarien ara Catalunya Sí que es Pot en relació amb la independència D’entrada, un 65% pensa que Catalunya té un nivell insuficient autonomia, i un 28% considera que ja té prou autonomia. Un 56% pensa que Catalunya hauria de ser un estat dins una Espanya federal; un 22%, una comunitat autònoma; un 9,8%, un estat independent i un 6% no ho sap. I a la pregunta, ‘vol que Catalunya esdevingui un estat independent?’, un 63,9% responen que no; un 20,3%, sí i un 13,5% no ho sap. Ara, la majoria veu poc probable que el govern espanyol acabi oferint un acord acceptable per a la majoria del parlament català: un 44% ho veu poc probable; un 23% ho veu gens probable i només un 20% ho troba bastant probable, i un 7% molt probable. La paradoxa federalista És a dir, un 70% dels qui votarien Catalunya Sí que es Pot veu poc o gens probable que el govern espanyol ofereixi cap acord acceptable per al parlament català i un 65% diu que Catalunya té un nivell insuficient d’autonomia, però tan sols un 20% votaria sí en un referèndum i un 63% dels votants votaria no. Justament avui el politòleg Sergi Castanyé ha fet una anàlisi sobre la paradoxa dels federalistes que no confien en Espanya però votarien no a la independència.

Summary: D’on aconseguiria nous votants CSQP i què dirien sobre la independència?


La portaveu de Podem al Congrés espanyol, Irene Montero, ha recordat que l’estat és ‘un país plurinacional’ on les persones comparteixen múltiples identitats. Durant la presentació de la moció de censura que Podem ha presentat aquest matí contra el govern del PP, Montero ha afirmat que la seva proposta per resoldre el conflicte amb Catalunya és ‘referèndum, dret a decidir, perquè les bases de la convivència entre els pobles d’aquest país siguin fermament democràtiques’. Les declaracions de Montero arriben l’endemà que el corrent intern de Podem Anticapitalistas publiqués un comunicat de suport al referèndum. Podeu seguir en directe el debat de la moció de censura al govern de Mariano Rajoy ací: ‘Quan una nació demana decidir, ignorar-la no és només una política imprudent sinó un insult a la democràcia i als ciutadanas que exigeixen exercir la seva soberania’ ha declarat Montero durant la presentació de la moció de censura al govern de Rajoy. ‘La seva pèssima gestió d’aquest conflicte i la negativa a deixar que  s’expressi de forma democràtica és un símptoma més que vostès formen part del passat i només poden imposar la seva voluntat negant els drets de tots’, ha afegit. En aquest sentit ha acusat el PP d’haver fet ‘de l’anticatalanisme la seva bandera’ i ha recordat que el PP no va acceptar ‘el resultat de les urnes’ del referèndum de l’Estatut ni la votació del Congrés i van presentar un recurs al Tribunal Constitucional que va ‘rebentar el marc de convivència i el marc competencial del país’. A més, ha acusat el PP de repetir que ‘Espanaya es trenca’ mentre ells ‘han venut Espanya a trossos als grans fons d’inversió i als bons voltor’. Segons Montero, aquest ‘anticatalanisme’ del PP té una explicació electoral: ‘Vostès han preferit ser un partit residual a Catalunya amb el seu espanyolisme ranci i amb un xenòfob confés al capdavant, el senyor Albiol, si això donava ales al seu graner de vots a la resta de l’estat’. ‘El seu projecte d’Espanya contra Catalunya només pot donar ales a un projecte de Catalunya sense Espanya’, ha dit.

Summary: Montero (Podem): ‘Quan una nació demana decidir, no escoltar és un insult a la democràcia’


La borrasca ha arribat amb puntualitat aquesta matinada a Catalunya i ha deixat pluges generals arreu del país –amb registres generosos d’entre 10 i 40 litres- i nevades que han baixat fins als 300 metres a diverses comarques de Ponent com les Garrigues, l’Urgell, el Pla d’Urgell o la Segarra. La nevada també ha estat abundant a l’altiplà central i a les comarques d’interior de Tarragona a una cota superior però als 600 metres. Segons dades del Servei Meteorològic de Catalunya (SMC) destaquen els 10 centímetres de Prades, els 5 centímetres a Cervià de les Garrigues o a la Pobla de Cèrvoles o els 4 centímetres de Tàrrega. Hi ha 13 vies de la xarxa viària on és obligatori circular amb cadenes, especialment a la demarcació de Lleida. A l’AP-2, del Pla de Santa Maria a Alfés, es recomana circular amb precaució per la presència de neu/gel a la calçada.

Summary: La nevada baixa fins als 300 metres a les comarques de Ponent