Kristina Háfoss és una política de les illes Fèroe sense pèls a la llengua i que no dubta a prendre partit en el conflicte entre Catalunya i Espanya. Abans ministra d’Hisenda i ara diputada del partit independentista Tjóðveldi al parlament feroès, va estudiar dret i es va especialitzar en el dret d’autodeterminació dels pobles. En aquesta entrevista explica quina impressió li va causar la visita a alguns dels presoners polítics catalans. —Una ullada al vostre Twitter mostra clarament que us amoïna el tema català. Hi ha cap raó específica? —Sí, perquè crec en el dret de les nacions d’autodeterminar-se. També crec que aquesta és la millor eina que tenim per a assegurar la pau, l’estabilitat i la prosperitat. Quina és l’alternativa, si no? Per què les nacions no haurien de poder decidir el seu futur de manera pacífica i democràtica? Quan vaig estudiar dret, em vaig especialitzar en el dret d’autodeterminació, i quan vaig acabar els estudis a l’estranger vaig tornar a casa, a les illes Fèroe, i vaig entrar en política per treballar per la independència plena de la nostra nació. Moltes nacions d’arreu del món veuen que no els deixen exercir el dret d’autodeterminació. Que a l’Europa del 2020 hi ha una nació que vol decidir el seu futur i li neguen aquest dret? A mi em sembla inacceptable! —A l’Estat espanyol hi ha gent que està a la presó per haver-ho intentat… —Tant si ets independentista com si no, i fins i tot tant si estàs en favor d’un referèndum o en contra, hauríem de coincidir en el fet que ningú no hauria d’estar a la presó per un referèndum democràtic, per haver organitzat protestes, haver permès un debat al parlament o haver exercit el dret d’autodeterminació. La crisi catalana és una crisi política que necessita solucions polítiques, i la presó no és la solució, car només fa que agreujar-la. L’octubre del 2018 vam organitzar un seminari sobre l’autodeterminació a les illes Fèroe. Un representant de l’SNP va explicar el cas del Regne Unit i Escòcia, es va parlar de França i Nova Caledònia, nosaltres vam exposar el cas de Dinamarca i les illes Fèroe, i Carles Puigdemont va explicar el d’Espanya i Catalunya. Són quatre casos diferents que mostren com varien les maneres en què avui s’utilitza el dret a l’autodeterminació o no. Segueixo de prop la situació a Escòcia de ja fa molts anys. També he seguit la situació a Catalunya durant molts anys, però especialment arran d’aquesta conferència del 2018. Crec que les nacions europees sense estat poden guanyar molt si cooperen i s’ajuden. Tot i que som diferents, tenim molt en comú. —Aquest compromís vostre és força rar entre els polítics europeus. En el context de la mundialització, el cas català encara es considera sovint un afer intern. —El silenci dels polítics europeus sobre Catalunya és alarmant. La UE és un club d’estats sobirans que es protegeixen –i també s’amenacen– els uns els altres. Per això hi ha pocs ministres europeus que s’atreveixin a dir res en públic sobre Catalunya. Però alguns han trencat el silenci. Per exemple, el ministre d’Afers Estrangers i el president del parlament d’Islàndia, també la primera ministra d’Escòcia i els presidents dels parlaments de Westminster i de les illes Fèroe. Molts diputats dels països nòrdics i eurodiputats també proven d’impulsar una solució a la crisi catalana i esperen que hi haurà un diàleg real entre els governs d’Espanya i Catalunya. Naturalment, la situació a Catalunya no és una qüestió interna, sinó de drets humans i drets democràtics. Tant Amnistia Internacional com un grup de les Nacions Unides ho han assenyalat. I el dret d’autodeterminació també és una qüestió de dret internacional. El Tribunal de Justícia Europeu ja ha començat a dictar sentències importants. El nou govern espanyol, amb sort, escoltarà i començarà un diàleg veritable per a trobar solucions polítiques a una crisi que només és política. Una solució a la crisi catalana cal també per a crear estabilitat política a Espanya i Europa. —Qui té dret d’autodeterminació en un món postcolonial? —Hi ha diferents opinions al respecte, però jo crec que en tenen tots els pobles amb les característiques d’una nació, com ara llengua pròpia, cultura pròpia, història pròpia, parlament, govern i institucions pròpies… Òbviament, la definició geogràfica també és un avantatge, com en el cas de les illes Fèroe, Groenlàndia, Escòcia i Catalunya. Haver estat històricament una nació sobirana també hauria de reforçar aquest dret. —En un viatge recent a Barcelona vau visitar Carme Forcadell, Jordi Cuixart, Jordi Turull i Raül Romeva a la presó. Com va ser l’experiència? —Va ser molt forta i emocional, de les que deixa petjada. Sempre estaré agraïda per aquesta oportunitat de conèixer-los en persona. Volia mostrar-los el nostre suport, tant en nom meu com del nostre partit, i el de les illes Fèroe i del president del parlament islandès. Va ser una experiència gairebé surrealista, anar travessant totes aquestes portes d’acer, per acabar en aquesta petita habitació amb una petita finestra i trobar-te amb aquests defensors de la democràcia i l’autodeterminació, que estan a la presó per haver acomplert un mandat democràtic. La primera cosa que vaig observar fora de la presó dels Lledoners van ser els llaços grocs de la carretera, el mateix que jo duia al meu abric. El personal de la presó va ser molt amable. Com que podia entrar-hi alguns papers amb mi, vaig decidir d’endur-me la crida que ha adreçat el meu partit, Tjóðveldi, el partit republicà i independentista de les illes Fèroe, al govern espanyol, i una foto dels meus companys del parlament feroès amb cartells de ‘Free Forcadell’. Vam parlar de la seva situació personal, de la situació a Catalunya i jo els vaig parlar de les illes Fèroe i el nostre llarg camí cap a la independència. Vam tenir una molt bona xerrada. Jordi Cuixart, Jordi Turull i Raül Romeva continuen lluitant pel dret del poble de Catalunya a l’autodeterminació. Estan forts i positius. El temps a la presó, malgrat les vagues de fam i tot plegat, els ha fets més forts i encara més disposats a continuar la lluita. —I amb Carme Forcadell com va anar? —Després de la visita als Lledoners vaig anar a la presó on està tancada Carme Forcadell. Una altra vegada més vaig haver de travessar unes quantes portes per conèixer-la. Va ser molt inspirador de conèixer aquesta dona forta i valenta. Em va explicar que havia estat a les Fèroe feia uns deu anys. La vaig convidar a tornar-hi una vegada torni a ser lliure. Ella em va explicar la feina que fa a la presó. Parlant amb les altres dones, de seguida va veure que la majoria són principalment víctimes. Víctimes d’una mala infància o víctimes d’una mala relació. Ella vol ajudar-les a reforçar l’autoestima, de manera que siguin més fortes quan surtin lliures. És fantàstic que pugui treballar per als altres, per a la gent, també entre reixes. Estic segura que podrà ajudar moltes dones a millorar la seva vida. Fa només quatre anys que els presidents dels parlaments de les illes Fèroe i Islàndia van visitar el Parlament de Catalunya i Carme Forcadell. Li vaig donar records de l’actual president del parlament feroès, Jógvan á Lakjuni, i del de l’islandès, Steingrímur J. Sigfússon, que és un aliat polític nostre a Islàndia. És un dels pocs presidents de parlaments dels estats europeus que ha enviat obertament i pública una crida a les autoritats i al congrés espanyol per trobar solucions i ha reclamat la llibertat de Carme Forcadell. Les visites a les dues presons no les oblidaré mai. Espero i crec que seran lliures d’aquí molt poc, perquè són víctimes d’una guerra judicial. L’endemà de la meva visita, Amnistia Internacional va declarar que Jordi Cuixart i Jordi Sànchez havien de ser alliberats immediatament. I el grup de treball de les Nacions Unides sobre detencions arbitràries també ha dit a les autoritats espanyoles que alliberin els presos polítics. —Els considereu presos polítics? —Sí. No hi ha dubte que aquests polítics i dirigents socials són a la presó perquè van fer allò pel qual havien estat escollits. Empresonar-los és una manera d’utilitzar la llei i d’evitar solucions polítiques d’una crisi política. —Podríeu imaginar un polític feroès assegut en una presó de Copenhaguen per càrrecs similars? —No, no el 2019. Aquest seria un pas políticament molt poc prudent i antidemocràtic. El resultat seria que la gent de les illes Fèroe exigiria la independència immediatament. L’actual codi penal danès permet a les autoritats daneses de prendre mesures contra qualsevol persona que amenaci la sobirania de Dinamarca, però fins ara no l’han fet servir mai per a processar ni condemnar cap polític independentista. El 1946 sí que podia haver passat. Vam fer un referèndum d’independència el 1946, acordat amb el govern i les autoritats daneses. Però quan el resultat va ser favorable a la independència, les autoritats daneses no el van acceptar. El parlament feroès va ser abolit i s’hi van convocar unes noves eleccions. Els historiadors han revelat que les autoritats daneses estaven disposades a utilitzar la força policíaca i probablement també la militar si el parlament no hagués acceptat la supressió. Malauradament, els partits independentistes no van obtenir la majoria després de les eleccions i, en lloc d’establir les illes Fèroe com a estat sobirà, el nou govern va negociar una nova llei d’autonomia. —Com és d’extensa aquesta autonomia? —Estableix que les illes Fèroe són una nació autogovernada dins el regne de Dinamarca. A grans trets, avui dia el parlament feroès té poders legislatius en la majoria d’àmbits de la nostra societat i pot obtenir-los tots excepte la política de defensa i l’exterior. Les illes Fèroe signen els seus acords comercials bilaterals amb els altres països, tenim convenis fiscals propis, negociacions pesqueres pròpies, acords propis sobre educació, cultura, etc. I les Fèroe no són membre de la UE tot i que Dinamarca sí. Recaptem els nostres impostos i decidim com gastar-los i prioritzar-los. Així que en realitat som molt a la vora de ser un estat independent. El meu somni és que algun dia canviem la cooperació actual amb Dinamarca per una d’associació lliure i igualitària entre nacions i sobiranes. Podríem continuar cooperant en tots els àmbits en què cooperem avui, però com a estat independent, que ens donaria més oportunitats de prosperar i d’obrir portes internacionals. —El febrer del 2019 vau signar un acord de cooperació amb el conseller Puigneró sobre digitalització. Quina va ser la reacció d’Espanya? —Com a ministra d’Hisenda i responsable de la digitalització a les illes Fèroe, no vaig rebre cap reacció directa de les autoritats espanyoles. Però em van advertir que la cooperació amb Catalunya podia tenir conseqüències per a les nostres relacions diplomàtiques amb Espanya. Les autoritats espanyoles utilitzen tota mena d’armes polítiques i diplomàtiques per evitar que Catalunya signi acords internacionals amb les altres nacions. Quan vaig estar a Catalunya el novembre em van explicar que ara el govern espanyol prova d’anul·lar el memoràndum d’entesa signat entre el govern català i les illes Fèroe el febrer del 2019. Els nostres advocats no veuen cap problema legal en aquesta cooperació, és clar. És trist que això passi, perquè aquesta cooperació digital beneficiarà tant les Fèroe com Catalunya i, per tant, beneficiarà una part important d’Espanya. Si el govern espanyol està interessat en la cooperació per a la digitalització amb les illes Fèroe, seran benvinguts. Cooperem amb diverses nacions en aquesta matèria: tots els països nòrdics, els bàltics i Catalunya. —Doncs Espanya ha aprovat recentment una llei que limita la llibertat digital… —És molt preocupant i inacceptable. Quina diferència hi ha entre la Xina i Europa si es permet la censura digital a Espanya, fins i tot sense haver de passar pels tribunals? Espero sincerament que el govern i el congrés espanyol reconsiderin aquesta llei. Si no, espero i desitjo que les autoritats de la UE ho demanin. —Els drets civils bàsics perillen més avui que no pas fa una dècada? —En la societat actual, entre les amenaces principals contra la democràcia, i per tant també els drets civils, hi ha les notícies falses, les famoses fake news. Ho podem veure arreu del món: a les illes Fèroe, als països nòrdics, a Europa… Hi ha qui utilitza el món digital i les xarxes socials per crear una realitat falsa i tergiversar els fets. Hem de revertir aquesta tendència. Hem de demostrar que la digitalització s’ha d’utilitzar per garantir una millor vida quotidiana als ciutadans, per crear millors serveis públics i més transparència en l’administració pública, més competitivitat en els negocis i més democràcia i confiança, i també es pot utilitzar per crear un món significativament més sostenible. L’única manera d’aconseguir-ho és reforçar la nostra cooperació digital internacional. Estic molt satisfet que algú dels països nòrdics, amb experiència i amb talent, s’hagi convertit en comissària europea de la Competència, a més de vice-presidenta de la Comissió Europea. Tinc grans esperances en ella. Estic segura que farà tant com pugui per garantir els drets democràtics de tots els ciutadans europeus, inclosos els digitals, que cada cop omplen una part més gran de la nostra vida diària. —Cal defensar aquests drets digitals? —Sí. Malauradament hi ha països de tot el món que fan servir les eines digitals per a augmentar el control i la censura. D’aquesta manera, ciutadans de molts països perden drets civils bàsics. És per això que és tan important de garantir els drets digitals. La Carta de Drets i Responsabilitats Digitals catalana és molt innovadora i també ens inspira a les Fèroe i als països nòrdics. En canvi, la situació a Espanya és alarmant. Europa s’ha de situar entre els capdavanters a l’hora de garantir els valors democràtics. Si els deixem perdre en una part d’Europa, tard o d’hora s’acabaran perdent també a fora. —L‘abril del 2018 les illes Fèroe van ajornar un referèndum sobre una nova constitució, que incloïa clarament el dret d’autodeterminació. Per què es va ajornar exactament? —El govern 2015-2019 havia previst un referèndum sobre una nova constitució i hi havia hagut moltes reunions i negociacions al respecte durant aquests darrers quatre anys. El 2018 era previst un referèndum d’independència. Després d’amenaces del govern danès que afirmaven que la independència tindria conseqüències negatives enormes per a les illes Fèroe i que la cooperació entre les Fèroe i Dinamarca es veuria seriosament afectada, un dels partits del govern va agafar por i el referèndum del 2018 va ser cancel·lat. En canvi, el parlament feroès va obtenir més poders, l’economia es va fer encara més autosuficient i es va continuar treballant sobre una nova constitució. Fa vint anys que s’hi treballa. L’esborrany legislatiu s’ha acabat i ha entrat al parlament. Però si bé tots els partits polítics i molta altra gent hi han participat, no ha estat possible d’aconseguir que tots els partits polítics donessin suport ple al projecte actual. Naturalment, és de gran importància que una nova constitució es basi en la voluntat del poble i que gaudeixi d’un suport polític ampli abans d’un referèndum. —I aquest suport ampli no hi és? —Quan no vam poder aconseguir que els grans partits de l’oposició donessin suport a un referèndum el 2018, es va ajornar. Malauradament. A parer meu, l’única cosa que manca ara són serrells. Totes les parts acorden que el poble feroès és una nació amb dret d’autodeterminació. I això es recull a l’esborrany. Totes les parts també coincideixen en els drets i responsabilitats fonamentals que hauria de tenir la nostra nació. Curiosament, la redacció sobre el nostre estatut constitucional actual i la redacció sobre quins passos realitzarem quan decidirem convertir-nos en estat independent fins i tot van ser ben rebudes per les autoritats daneses. Suposo que perquè han fet les seves interpretacions del redactat. Les autoritats daneses tenen la seva i les autoritats feroeses una altra. Passa igual amb la llei autonòmica del 1948. En realitat, ja vam decidir de ser independents el 1946 i de llavors ençà hem avançat cap a convertir-nos en una nació cada vegada més sobirana. —Als catalans els demanen sovint si una Catalunya independent seria viable econòmicament. Les Fèroe ho serien? —Les illes Fèroe tenen una economia forta i una política fiscal independent. Els nostres ingressos i el nostre PIB són fins i tot superiors als de Dinamarca. El nostre deute és molt baix i el govern ha tingut grans excedents en el pressupost des del 2016. Tenim creixement demogràfic i de llocs de treball, la taxa d’atur és inferior a l’1% i l’economia creix al voltant d’un 6-7%. Per tant, la nostra classificació de Moody’s ha millorat i ara és Aa2, que és la mateixa que la de França, per exemple. Abastem una àrea de 302.000 km2 si comptem terra i mar. Tenim uns recursos enormes i els recursos pesquers per càpita més grans del món. El salmó és una part important de la nostra exportació i el turisme creix de pressa. Tenim una companyia aèria nacional, Atlantic Airways, amb vols directes a Barcelona, París, Edimburg, Bergen, Mallorca, Reykjavík, Copenhaguen i aviat també a Nova York. Alhora, ens hem estimat més de centrar-nos en la digitalització i situar-nos a l’avantguarda digital. Això ha creat molts llocs de treball dins les TIC. Per tant, la nostra economia cada cop és més diversa i forta. —Rebeu diners de Dinamarca? —Històricament, les illes Fèroe han rebut una subvenció per part de Dinamarca. Però avui dia es tracta d’una quantitat fixa que esdevé una part cada cop més petita de la nostra economia: només és el 3% del nostre PIB i el 6% dels ingressos públics totals. El govern ha tingut excedents gairebé iguals a la subvenció d’aquests darrers dos anys. L’economia i el sector públic ja no depenen d’aquest ajut. Si fos per mi, l’anul·laria tot d’una. No té sentit de rebre diners d’un altre país que té un deute més elevat i una renda per càpita inferior a la nostra. —Quina força té el moviment independentista a les illes Fèroe? —En general, diria que un terç de la població voldria la independència de seguida, un altre la voldria després d’un procés d’un parell d’anys i el terç restant voldria continuar amb la situació actual. Si els ciutadans de les Fèroe tinguessin l’opció de votar en un referèndum d’independència, crec que hi hauria una majoria favorable. Aquesta és una oportunitat que normalment només arriba un cop a la vida per a la majoria de nacions. Hi ha un acord total sobre el nostre dret d’autodeterminació i també n’hi ha un altre sobre mantenir la màxima sobirania quan es tracta de poders legislatius, l’economia i la nostra política exterior. Cinc dels set partits polítics del parlament feroès són independentistes. Un altre és un partit unionista, que vol continuar com ara, i el setè és el partit socialista, dividit sobre aquesta qüestió. El parlament actual té 19 diputats independentistes i 14 d’unionistes i socialistes. El govern actual és format per 2 partits independentistes i el partit unionista. Malauradament, no tenen previst de fer cap referèndum sobre la constitució, però sí que reclamen una política exterior feroesa encara més sobirana. —Creieu que veureu mai una Catalunya independent o les illes Fèroe independents? —Naturalment, això depèn de la voluntat dels ciutadans de Catalunya i de les illes Fèroe. Per això cal assegurar el dret dels pobles a triar el seu futur, el dret d’autodeterminació. Espero i desitjo que podrem veure les Fèroe independents d’aquí a deu anys. Mai no hi hem estat tan a prop com ara. Els canvis històrics en les nacions i els països es produeixen quan hi ha algun buit històric i aquestes oportunitats arriben molt poques vegades a la vida. La pròxima vegada que es produeixi una escletxa històrica serem més a punt que mai de fer els darrers passos i esdevenir un estat sobirà amb plena participació en la comunitat internacional. L’única cosa que manca ara és que els polítics independentistes cooperin per donar al poble feroès l’oportunitat de triar el seu futur en un nou referèndum d’independència. —No espereu de trobar obstacles en aquest camí? —Bé, hem de fer que el nostre dret d’autodeterminació sigui aprovat internacionalment per l’ONU, perquè no aconseguirem la independència fàcilment. Tot i que el govern danès diu que podem fer un referèndum d’independència i que n’acceptarà el resultat, després no hi ha garanties de què passaria a la vida real. El 1946 el parlament feroès va ser abolit després d’una majoria favorable a la independència en referèndum. El 2001, quan n’era previst un altre, no hi va haver voluntat de trobar un bon acord sobre la manera com cooperaríem quan fóssim dos estats independents. I sempre hi ha maneres d’evitar un procés democràtic. Per això és tan important de tenir el dret a l’autodeterminació aprovat internacionalment abans d’un referèndum. És molt preocupant que ni tan sols el govern danès enviï un missatge clar a les Nacions Unides afirmant que la gent de les illes Fèroe té dret d’autodeterminació. El parlament ha aprovat per unanimitat una declaració en aquest sentit i el govern l’ha enviat a l’ONU. Però l’única manera d’assegurar-nos plenament el nostre dret és si el govern danès també ho afirma i ho envia a l’ONU. Nosaltres, les nacions sense estat, tenim un interès i una obligació comuns a aconseguir que els nostres pobles tinguin el dret d’autodeterminació aprovat i assegurat per la comunitat internacional. Aquest és un altre objectiu comú i una qüestió important per a cooperar entre les illes Fèroe i Catalunya.

Summary: Kristina Háfoss: ‘El cas català és una qüestió de drets humans i drets democràtics’


Olga Tubau, advocada del major Josep Lluís Trapero, ha interrogat avui el coronel de la Guàrdia Civil Diego Pérez de los Cobos, que fou el coordinador del dispositiu policíac de l’1-O. De bon començament, ja s’ha vist la diferència sideral entre la conversa plàcida d’ahir de la fiscalia, que li va fer un interrogatori preparadíssim i precís, amb el d’avui, amb què Tubau ha posat contra les cordes un coronel altiu, excitat i impertinent en alguns passatges de la declaració. I ho ha fet jugant una carta nova de la defensa de Trapero: la signatura col·legiada del pla d’actuació de l’1-O i del dispositiu de les eleccions del 21 de desembre de 2017. Tubau ha fet veure a Pérez de los Cobos que la prefectura dels Mossos era la responsable de tots dos dispositius. El coronel ha lloat el comissari Ferran López i ha negat que fos la mà dreta del major Trapero, i Tubau l’ha desarmat amb sis preguntes concretes. —Vostè va tenir coneixement –és obvi perquè va ser públic– del nomenament de Ferran López després de l’activació de l’article 155 de la constitució com a responsable del cos de Mossos d’Esquadra? —Sí, és clar. —En vista del que ha relatat del paper, no únicament del major, de la prefectura –ens han enganyat, es va trencar la confiança, ens han amagat dades…–, va advertir el ministre d’Interior o algú amb pes al govern  que Ferran López era la mà dreta de Trapero i que havia amagat quina seria l’actuació de Mossos l’1-O? —No considero que el senyor Ferran López amagués quina seria l’actuació l’1-O ni tampoc el considerava la mà dreta de Trapero. —No? És a dir, segons vostè, les pautes d’actuació del pla, les comunicacions per escrit a la fiscalia… qui les decidia? —No sé qui les decidia. Però li garanteixo que al cos de seguretat on treballo  i al Cos Nacional de Policia no es prenen decisions col·legiades. El comandament és unipersonal, ni es comparteix ni es delega. El comandament és qui assumeix les responsabilitats, entre més raons perquè també és qui cobra més a final de mes. —Qui subscrivia el pla d’actuació , que mai no va ser corregit, i les pautes d’actuació del 29 de setembre, aquelles que es van fer arribar a 230 comandaments? —Crec que no ho signava ningú. —No hi deia ‘Prefectura’? —Sí… hi deia ‘Prefectura’. —I li consta si les pautes d’actuació del cos de Mossos d’Esquadra per a l’operatiu de les eleccions del 21 de desembre al Parlament de Catalunya, amb vigència del 155, tampoc no anaven signades? —No en tinc ni idea. —I tampoc sap que hi deia ‘Prefectura’. —No ho sé. —No ho sap. Trapero se’l mirava, amb la mà esquerra a la barbeta, i prenia notes. Tubau estava satisfeta, havia aconseguit desactivar la incriminació contra el major com a cap dels Mossos. En un altre moment de la declaració, Pérez de los Cobos ha admès que l’absència del major a les reunions de coordinació no en condicionava el contingut que despatxava amb el comissari López. Amb aquest intercanvi, la defensa ha demostrat al tribunal de l’Audiència espanyola que totes les decisions de l’operatiu dels Mossos l’1-O van ser col·legiades, a càrrec de la prefectura, és a dir, del major Trapero i els comissaris de la cúpula del cos. Tanmateix, només Trapero és processat per rebel·lió. Aquesta incongruència és transcendental per a la defensa del major. Ha estat sens dubte la gran novetat de l’interrogatori. Nieto, la ‘X’ de l’1-O? Pérez de los Cobos ha perdut el control i ha arribat a dir que la responsabilitat del dispositiu era de la magistrada del TSJC Mercedes de Armas, l’autora de la famosa interlocutòria que vehiculava els Mossos, la policia espanyola i la Guàrdia Civil per a aturar l’1-O. A la recta final de l’interrogatori, s’ha trobat obligat a treure notes i papers del seu inseparable maletí, que ahir, per a respondre a la fiscalia, ni tan sols va haver de fer servir. Fins a tal punt arribava la desesperació del coronel i el seu afany de desvincular-se de qualsevol mena de responsabilitat que ha arribat a atribuir la decisió d’activar el ‘pla B’ i d’ordenar les ‘intervencions’ de la Guàrdia Civil i la policia espanyola a José Antonio Nieto, ex-secretari d’estat de seguretat i número 2 de l’ex-ministre d’Interior espanyol Juan Ignacio Zoido. En la seva declaració al Suprem l’any passat, Nieto va refusar també tota responsabilitat, traslladant-la als comandaments que hi havia als col·legis electorals, i Zoido va mirar de passar desapercebut assegurant que no intervenia ni donava ordres relacionades amb els dispositius dels cossos policíacs espanyols. El coronel no ha sabut justificar que la policia espanyola i la Guàrdia Civil no anessin a tancar col·legis electorals les hores prèvies al Primer d’Octubre si desconfiaven que els Mossos ho farien. Tubau l’ha continuat acorralant recordant-li un correu electrònic entre ell i Ferran López en què s’acomiadava amb un ‘Abraçada’, en un suposat ambient de desconfiança i traïció dels Mossos; li ha retret que no expressés els seus dubtes a les reunions conjuntes amb la fiscalia; i l’ha obligat a admetre que no li consta cap espionatge dels Mossos als cossos policíacs espanyols. La impossibilitat d’impedir l’1-O Durant la declaració, igual que va fer ahir, Pérez de los Cobos ha continuat fent insinuacions i atacs a Trapero. Ha intentat d’espolsar-se responsabilitats, insistint que ell no tenia cap tasca assignada de comandament del dispositiu i traslladant tota la responsabilitat del fracàs a Trapero. L’argument del coronel és que els Mossos havien d’haver enviat dotacions d’una cinquantena d’agents a tancar col·legis concrets. No preveien, però, una mobilització tan multitudinària en defensa de les urnes, i aquest és el factor que va fer descarrilar el dispositiu. Però Tubau ha llegit bé el parany de Pérez de los Cobos i li ha recordat les instruccions de la fiscalia, que van fer materialment impossible d’aturar el referèndum. —Segons les instruccions de la fiscalia, s’havia d’evitar la votació a tots els centres? —Crec que sí. —Quants centres de votació hi havia? —2.300. —Amb quants efectius, segons el pla d’actuació, comptaven els Mossos en aquella primera valoració? Ho recorda? —Crec que segons que deia el pla, tenien 16.000 efectius, dels quals en els dies laborables se n’activaven uns 10.000 i per aquell dia n’havien d’activar 7.100. En tot cas, repeteixo que el dia 25 el major Trapero envia aquella carta en què diu que tenen prou efectius i que no han demanat ni necessiten ajuda de ningú. —Molt bé, però tornem al tema dels binomis. Si s’ha d’anar a 2.300 centres, s’hi ha d’anar, perquè el fiscal no havia fet distincions, no havia dit d’evitar la votació de l’1-O en 150 centres. Si s’hi enviava una parella, s’hi destinaven 4.600 efectius dels Mossos. Si se n’hi posava un més, ja en teníem 7.000. Quants agents, segons vostè, havien d’haver anat a cada centre a evitar la votació? —El problema en qualsevol cas és que la fiscalia no deia que s’hagués d’anar alhora a tots els centres. Si aquells 7.000 efectius, que podrien haver estat els 10.000 que intervenen diàriament en els dies laborables, s’haguessin concentrat i haguessin anat primer a tancar un lloc, després a un altre… probablement en blocs de cinquanta hi hauria hagut 200 unitats, fins a conformar aquells 10.000, que 200 unitats en 10 intervencions haguessin cobert 2.000 col·legis. —Però s’havia de garantir que fins al tancament de la votació cap col·legi no tornés a obrir. —Sí. —Però si intervenen i marxen aquells agents, hi havia la possibilitat que aquells centres es tornessin a obrir com a centres de votació? —Hi havia aquesta possibilitat, però hi havia una fórmula per a intentar aconseguir l’objectiu que manava la instrucció amb el menor cost. Com que l’objectiu era desallotjar i tancar, s’hauria pogut aconseguir requisant el material. Sense deixar presència constant, era difícil que es reobrís la votació. —Li consta que en alguns centres on la Policia Nacional i Guàrdia Civil van requisar material, després d’acabar l’actuació i marxar, es va tornar a votar? —Que jo sàpiga en 2 de 213. —Que vostè sàpiga en dos. Després ho veurem. Si els Mossos haguessin actuat com volia Pérez de los Cobos, no hauria retret igualment a Trapero que no hagués preparat un dispositiu que arribés als 2.300 locals de votació, tal com havia ordenat la fiscalia? ‘Cada cos és lliure de tenir la seva doctrina de funcionament i d’actuar com consideri’, ha etzibat Pérez de los Cobos sobre la diferència en la manera d’actuar dels Mossos amb la de la Guàrdia Civil i la policia espanyola. A primera hora del matí de l’1-O, el coronel va decidir de trencar unilateralment la coordinació amb els Mossos sense ni tan sols parlar amb Ferran López. El coronel ha assegurat que va declinar d’assistir el Primer d’Octubre al Centre de Coordinació (Cecor) perquè no volia interferir en la cadena de comandament dels Mossos. L’interrogatori també ha posat en relleu qüestions que haurien de ser importants a ulls del tribunal, com ara que la policia espanyola i la Guàrdia Civil no van adquirir material per a precintar els col·legis electorals malgrat la desconfiança que tenien envers els Mossos. També ha llevat importància al fet que no es fessin actes de les reunions de coordinació, tot i que Trapero ho havia demanat expressament. Tubau trenca el vincle de Trapero amb Puigdemont Tubau també ha exposat que l’afirmació de Pérez de los Cobos assegurant que Trapero s’havia arrenglerat amb la Generalitat a la Junta de Seguretat del 28 de setembre era una ‘percepció’. Sobre els retrets a Trapero perquè no demanés al president Puigdemont que desconvoqués l’1-O –afirmació desmentida pel major i tots els comissaris, que van reunir-se amb Puigdemont, Junqueras i Forn els dies 26 i 28 per a demanar-ho–, Tubau l’ha advertit que demà el comissari Ferran López ja hi dirà la seva. —Li consta que Ferran López ha declarat, entre altres seus al Suprem, que sí que s’havia transmès? —No, no. En els termes que jo formulo aquesta pregunta, no he sentit que s’exposés en aquella reunió. —Bé, ell vindrà demà i ja ens ho explicarà. Vostè considerava que la petició d’aturar el referèndum per part del TC amb advertiment de desobediència, en les instruccions de la fiscalia, en la interlocutòria de la magistrada De Armas, l’amenaça ja aquells dies per part de l’estat d’activar el 155… creu que la petició de Mossos podia ser més eficaç que tot això? —Absolutament més eficaç, i més si el major Trapero ho hagués exposat a la Junta de Seguretat en què s’havia d’analitzar què passaria en aquella convocatòria il·legal. És clar que potser li hauria costat la destitució. —O no. —O no, efectivament. A Pérez de los Cobos també li ha fallat la memòria. Concretament, quan Tubau li ha demanat per cinc titulars de mitjans de comunicació espanyols diferents –Antena 3, ABC, Onda Cero…– que destacaven pocs dies abans de l’1-O el xoc entre els Mossos i la Generalitat quan la policia catalana va afirmar que compliria els mandats judicials per a impedir l’1-O. Tubau ha acabat l’interrogatori posant en evidència el cinisme de Pérez de los Cobos: —Li consta cap denúncia dels 17.000 agents o dels sindicats  perquè se’ls hagués donat cap ordre il·legal, il·lícita o irregular l’1-O? —No. —Ara sí, l’última. Guarda rancor o animadversió respecte del senyor Trapero pel rebuig a la seva coordinació i el que va passar a les reunions amb la fiscalia? —Gens ni mica.

Summary: Pérez de los Cobos perd el control per primera vegada en un interrogatori antològic d’Olga Tubau


El vi negre Vermell de Peguera 2013 del celler Clos de Peguera (DO Conca de Barberà) ha rebut el el premi Gran Vinari d’Or i així ha estat destacat com el millor vi català dels Premis Vinari 2015. La vetllada d’aquests premis del vi català s’ha celebrat aquest divendres al vespre a l’Auditori de Vilafranca del Penedès. Aquesta és la tercera edició dels Premis Vinari, on s’han tastat 839 referències de vins de les dotze denominacions d’origen de Catalunya. En una primera fase es va fer deu tasts eliminatoris en el si dels diversos territoris de les diverses denominacions d’origen durant els mesos de maig, juny i juliol. El tast final es va celebrar el 14 de setembre al Celler de Rubí. En la gala vinícola s’han lliurat 166 guardons, que s’han repartit en dotze categories, cadascuna de les quals ha rebut un Vinari d’Or, tres Vinaris de Plata i cinc Vinaris de Bronze, més algun extra en cas d’empat. Així mateix, s’han lliurat els Vinari Especial a la Producció Ecològica i els Vinaris Especials a les DO, que reconeixen els tres millors vins de cadascuna de les dotze Denominacions d’Origen de Catalunya. Segons els organitzadors, ‘la varietat garnatxa (blanca, rosada o negre) ha estat la varietat de raïm amb vins més ben puntuats. Per altra banda, el vi més ben puntuat de tota la gala, el Vermell de Peguera 2013 del celler Clos de Peguera, és un vi negre jove, sense criança. Un vi vermell, defensa que se l’anomeni el seu autor, de la DO Conca de Barberà. Els més de setanta tastadors que han puntuat a cegues els vins participants han reconegut amb aquest guardó la seva originalitat en recuperar un estil de vi tradicional: vermells és com s’anomenava als vins negres a Catalunya quan la intensitat del color no era una obsessió com ho és actualment’. Llista de tots els guardonats amb els Premis Vinari 2015 en pdf.

Summary: Premis Vinari 2015, reconeixen com a millor vi el Vermell de Peguera de la Conca de Barberà


El sindicat independentista Intersindical-CSC ha convocat una vaga general a Catalunya dimecres, dia 8 de novembre. Malgrat que el principal motiu és la protesta contra la precarietat del món laboral, s’organitza poc després de l’empresonament d’una part dels consellers del govern i del clam popular que ha suscitat i que ha dut justament a la convocatòria d’una vaga per a exigir-ne l’alliberament. Parlem amb Marc Sallas, que és portaveu de la Intersindical-CSC. —Per quins motius es convoca la vaga del 8 de novembre? —Els motius són de caràcter laboral perquè entenem que en aquest país hi ha una situació econòmica greu. Hi ha amplis sectors de la població que viuen per sota del llindar de la pobresa i una amb aquesta raó ja n’hi ha prou per a convocar una vaga general. A més, el govern espanyol va aprovar el 6 d’octubre un decret llei que permet que les empreses catalanes puguin anar-se’n de Catalunya, cosa perjudica l’economia. L’actuació política del govern espanyol afecta les empreses catalanes, i per això fem una crida a la vaga. —Malgrat que no es diu explícitament en la convocatòria, serveix per a protestar contra l’empresonament dels consellers, de Jordi Sánchez i de Jordi Cuixart? —En això, no ens hi podem ficar. Una cosa són els nostres motius per a convocar la vaga i una altra el context polític i social en què es convoca. La nostra vaga és organitzada per motius exclusivament laborals. —La vaga del 3-O sí que es va interpretar en clau política. Per què aquesta vegada no? —Una cosa és en quin context es va desenvolupar la jornada del 3 d’octubre i una altra són els motius formals que van dur a la convocatòria de la vaga. Els motius de la vaga del 3 d’octubre, que es va acabar convertint en una vaga i aturada general de país, van ser de caràcter laboral, exclusivament i formalment. A aquella convocatòria, s’hi van afegir elements que no es poden controlar i no depenen dels sindicats. —Foment del Treball demanarà al TSJC que declari il·legal la convocatòria perquè considera que respon a motius ‘extralaborals’, ‘genèrics’ i ‘descontextualitzats’. Què en penseu? —Dir que el decret del 6 d’octubre és descontextualitzat és mentir. Foment del Treball és la patronal de l’oligarquia catalana. Nosaltres som conscients que l’oligarquia catalana va contra els interessos de la majoria treballadora d’aquest país i, per tant, és normal que s’hi oposi. Però la nostra feina és de protestar contra l’aplicació d’aquest decret i contra les males condicions laborals de la majoria social. —Quines conseqüències creieu que ha tingut l’aplicació d’aquest decret? —És terrorisme econòmic. És una legislació excepcional feta expressament contra la voluntat majoritària del poble de Catalunya expressada a les urnes. Així com van contra la voluntat majoritària, també toquen l’economia catalana i afecten greument els interessos dels treballadors del país. —També heu organitzat una campanya contra l’aplicació del 155. En què consisteix exactament? —La campanya es diu ‘Del 155 a la República‘. Se centra fonamentalment en els treballadors de la Generalitat i pretén denunciar l’aplicació del 155 als centres de treball. Es repartirà propaganda i s’organitzaran assemblees de treballadors contra l’aplicació de l’article, que trobem il·legítim i imposat. Concretament, hi haurà una assemblea al Departament de Vice-presidència dimarts a les dues del migdia, una altra dijous al Departament de Salut (també a les dues) i una altra divendres a l’Agència Catalana de Residus a les dotze del migdia. Treballem conjuntament amb la sectorial d’administració pública de l’ANC i l’obrirem al màxim nombre possible de sindicats. —Com a sindicat, per què heu decidit d’organitzar aquesta campanya? —L’administració pública es deu a la majoria política votada democràticament que s’expressa al Parlament de Catalunya i aquesta majoria política ha estat suplantada per una decisió autoritària del govern espanyol contrària a la voluntat dels catalans. Volem que sigui un acte de protesta contra un decret que trobem absolutament autoritari. Som conscients que hi ha molts treballadors en contra de l’aplicació d’aquest article i, per tant, responem a una demanda com a sindicat independentista que som. —L’aplicació del 155 pot afectar la convocatòria de vaga? —Ho sabrem els dies vinents. Foment del Treball presenta demà la demanda contra la vaga i veurem com actua la justícia espanyola i quines ordres donen el virrei de Catalunya, Enric Millo, i Soraya Sáenz de Santamaría. —Quina és la vostra opinió sobre la situació política actual? —Anem en contra de l’empresonament dels presos polítics. És una situació molt dura, especialment per als familiars i els companys d’aquestes persones. Nosaltres denunciem públicament l’estat espanyol com un estat absolutament demofòbic i autoritari. L’únic delicte que s’ha comès a Catalunya és votar, i això no hauria de ser delicte. L’estat espanyol es trobarà la resposta de tot un país en contra d’aquesta legislació excepcional que també afecta els treballadors. —Com ha d’actuar el món dels sindicats en un moment polític com aquest? —Nosaltres som un sindicat petit i, per desgràcia, la majoria sindical d’aquest país no defensa encara la República Catalana. Però som conscients que dins de tots els sindicats hi ha molts independentistes i fóra bo que aquesta gent s’organitzés. Els grans sindicats no fan res a favor de la independència ni de la democràcia. —Què haurien de fer, concretament? —Respectar la voluntat majoritària expressada l’1 d’octubre i reconèixer el govern legítim que ara mateix és a la presó i a l’exili. Comissions Obreres i UGT no ho han volgut fer. Per una altra banda, si defensen el dret d’autodeterminació, haurien de respectar el resultat del referèndum perquè va ser llavors quan aquest dret es va materialitzar.

Summary: Marc Sallas: ‘Fem una crida a la vaga perquè l’actuació política del govern espanyol afecta les empreses catalanes’


Dilluns amb gent als metros, autobusos i cotxes cap a la feina. Avui, moltes persones s’han vist obligades a deixar el confinament pel coronavirus 2019 que voldrien fer i anar a treballar perquè el decret dictat per Pedro Sánchez no atura pas la feina. Demà, l’executiu espanyol s’ha de reunir per parlar de mesures econòmiques concretes, encara per definir. De moment, com poden fer front a la situació, els treballadors? Què implica l’estat d’alarma? Què diu l’article 21 de la llei de riscs laborals? VilaWeb ha contactat amb l’advocat laboralista Carles Hurtado i la sindicalista Núria Ferràndiz (Intersindical-CSC) per resoldre aquests dubtes i uns quants més. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut —Vull fer el confinament i no sortir per anar a treballar. Tinc por del contagi. La feina em diu que hi he d’anar. Puc negar-m’hi? —Carles Hurtado (CH): Amb les actuals mesures del RD 463/2020, de 14 de març, pel qual es declara l’estat d’alarma, legalment, el treballador està obligat a anar a treballar. Però hi ha l’article 21 de riscs laborals. —Què diu l’article 21 de riscs laborals? —CH: Entre altres coses, que el treballador té dret d’interrompre la seva activitat i abandonar el lloc de feina en cas que sigui necessari, quan consideri que l’activitat implica un risc greu i imminent per a la seva vida o la seva salut. —Es pot adduir aquest article en el cas del coronavirus 2019? —CH: S’haurà de demostrar una manca absoluta d’adopció de les mesures contra el contagi al lloc de feina. I comunicar-ho immediatament als representants dels treballadors i a l’autoritat laboral, que serà qui decidirà si es continua sense treballar o s’hi ha de tornar. —Núria Ferràndiz (NH): En aquest cas descrit, els representants dels treballadors, i també els treballadors, podrien aturar l’activitat laboral, però cal anar amb cura. La recomanació és ‘convèncer’ l’empresa de la conveniència d’aturar l’activitat laboral, permetre de treballar des de casa i garantir únicament allò que es considerin serveis essencials. —El treballador pot adduir que, més enllà del lloc de feina, el fet d’agafar el metro o sortir al carrer ja és prou risc per a activar l’article 21? —CH: Si fem cas de les mesures del reial decret de l’estat d’alarma, no diu que no es pugui agafar el metro. Si fem cas de les recomanacions científiques, sí que n’hi ha, de risc. El metro no és el centre de treball i l’autoritat laboral no entraria a valorar el desplaçament, llevat que fes una interpretació extensiva. Coronavirus 2019: Què ha passat avui? El report diari de VilaWeb —Vull fer teletreball i a la feina em diuen que no. Puc obligar-los? —NH: No. Les resolucions publicades fins ara diuen que recomanen a les empreses de permetre el teletreball quan sigui possible. Per tant, les empreses no hi estan obligades. —M’han fet fora de la feina emparant-se en la Covid-19. Poden fer-ho, això? —CH: No, això és un acomiadament improcedent. —M’han fet fora temporalment emparant-se en la Covid-19. Poden fer-ho, això? —CH: Sí, però hauria de ser a través d’un ERTO per causa de força major o per causes econòmiques, amb comunicació a les autoritats laborals competents i amb expedient contradictori que respecti els terminis processals corresponents. No és immediat. —NH: En aquests supòsits de suspensió de contracte per raons de força major, el treballador es trobarà en una situació legal d’atur. En cas d’ERTO, l’empresa està obligada a continuar cotitzant el 100% d’allò que correspongui al treballador. Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars —Sóc autònom, puc deixar de pagar les quotes mentre duri la pandèmia? —CH: De moment, no. Per a això, cal que el govern aprovi mesures socials i laborals en aquest sentit. —Sóc autònom, puc deixar de pagar imposts mentre duri la pandèmia? —NH: Les mesures aprovades pel govern espanyol consisteixen a permetre l’ajornament i el fraccionament de deutes tributaris per un termini de sis mesos sense interessos, a més d’assimilar la baixa per malaltia (ja sigui perquè tens la Covid-19 o perquè estàs en situació d’aïllament) a una baixa laboral per accident laboral, de manera que l’endemà mateix de tenir la baixa es cobrarà el 75% de la base reguladora. —Itàlia ha anul·lat hipoteques. És cert? —NH: Sí, és una mesura adoptada per l’executiu italià. Ara bé, cal matisar-ho. No és en tots els casos. Cal complir certs requisits: cobrar menys de 30.000€ i quedar-te sense feina, com a mínim, durant un mes o tenir una reducció important de la jornada laboral. Si es compleixen aquestes condicions, es podran ajornar els pagaments fins a 18 mesos, segons quina sigui la condició econòmica del treballador. Per tant, és una mesura que no es pot aplicar a tothom ni de bon tros. —Sense feina, puc deixar de pagar hipoteques? —CH: No, l’obligació derivada d’un contracte civil o mercantil només es pot deixar de complir si ho acorden totes dues parts o si el govern dicta mesures en aquest sentit. —Sense feina, puc deixar de pagar el lloguer? —CH: No, l’obligació derivada d’un contracte civil o mercantil només es pot deixar de complir si ho acorden totes dues parts o si el govern dicta mesures en aquest sentit. —CCOO i UGT van pactar amb la patronal unes mesures. Quina valoració en feu? —CH: Negativa, perquè més enllà de mesures reorganitzatives de treball, borses d’hores, redistribució de jornada i permisos, no elimina la possibilitat d’expedients de regulació de l’ocupació, amb possibilitat de suspensió de contractes de treball o d’extinció, i per tant, no serveix per a forçar l’estat a prendre mesures d’ajuda que evitin la pèrdua temporal o definitiva de llocs de treball, amb un greu perjudici i desprotecció per als treballadors. —NH: Si bé hi ha alguna mesura que és lògica, com l’activació de la figura dels ERTO, són mesures molt precipitades i molt pensades per no fer enfadar la patronal. Pensem que la primera cosa que va demanar la patronal, abans que els governs s’haguessin reunit, van ser mesures de flexibilització per a acomiadar treballadors. És a dir, flexibilitzar encara més els acomiadaments. Recordem que la darrera reforma de l’any 2012 ja va comportar una important retallada de drets laborals, permetent acomiadaments molt barats. Coronavirus: per què rentar-se les mans amb aigua i sabó és tan eficaç? —Pedro Sánchez va anunciar mesures econòmiques. Com les valoreu? —CH: De moment són desconegudes, anunciades per a dimarts. En canvi, és urgent i necessari que s’adoptin i s’anunciïn mesures tant econòmiques com socials i laborals, especialment per a evitar acomiadaments que segurament moltes empreses ja han posat en marxa. —NH: Insuficients i imprecises. Nosaltres creiem que s’ha d’anar molt més enllà (propostes de la Intersindical). Les actuals generen molts dubtes i hi ha un desconcert important sobre la seva viabilitat i aplicació. Són mesures que no solucionen ni pal·lien els greus efectes que aquesta situació tindrà sobre els treballadors, especialment aquells que es troben en els anomenats col·lectius més vulnerables (contractacions temporals, hostaleria, transports, neteja, tercer sector, etc.), i un col·lectiu molt important al nostre país, els autònoms, els quals ja es troben habitualment en situacions força precàries. —Quim Torra va fer unes propostes econòmiques. Com les valoreu? Les pot aplicar o depenen de l’estat? —CH: Moltes no s’han especificat, destaca la línia de crèdit per a empreses de 1.000 milions d’euros, que pot aplicar a través de les institucions de crèdit públic competència de la Generalitat. Però el crèdit a les empreses per si sol no evitarà la pèrdua dels llocs de feina, perquè el crèdit, per flexible que sigui, s’ha de tornar. Calen ajuts i subvencions directes. —NH: Les propostes del govern català ens semblen més raonables que no pas les dictades pel govern espanyol. De fet, són més socials i es posen més en la pell dels treballadors. Ara bé, no tenim competències. Tot allò que afecti qüestions laborals, o iniciatives que impliquin ajornaments per a pagar quotes, impostos, etc., tot és d’àmbit estatal. De manera que el govern català només pot demanar o recomanar, però no decretar. —Quins són els casos més extrems que heu viscut aquests dies? —CH: Algun cas de treballadors amenaçats de considerar-los com a baixa voluntària si no es presentaven a treballar. —NH: Preveig que el més greu encara ha d’arribar. Metro ple durant el confinament pel coronavirus (Fotografia: @Fura96090597).

Summary: Vull fer el confinament però m’obliguen a anar a treballar. Què puc fer? Preguntes i respostes


‘On són les dones? Doncs liderant per innovar, arriscar i desplegar el país!’ El missatge, el va publicar Míriam Nogueras (Dosrius, 1980) quan es va fer públic que seria candidata a la batllia de Mataró, i bé hauria pogut repiular-se ella mateixa aquest cap de setmana. Des de diumenge, és la vice-presidenta del PDECat, i això que pràcticament és una nouvinguda en la política institucional. En tres anys, la trajectòria ha estat la següent: regidora a Cardedeu, diputada com a independent a Madrid, afiliada del PDECat i vice-presidenta del partit. Abans, activista del moviment contra els peatges #NoVullPagar, membre de la junta del Cercle Català de Negocis, de l’Associació d’empresaris de gèneres de punt de Mataró i comarca i del clúster Tèxtil Moda Catalunya. Seguint la tradició tèxtil familiar, Nogueras és copropietària d’una empresa que fabrica i comercialitza fils. Pocs mesos després d’assumir l’acta com a regidora a Cardedeu, Jordi Turull va citar-la al despatx i, sense embuts, li va llançar la pregunta: ‘Voldries anar a les llistes per Convergència, el desembre?’ Havia de ser ell –el polític que li va fer canviar la concepció negativa que tenia de la política– qui li fes la proposta. I va acceptar-la. Al seu bloc, ja desactualitzat, va escriure un article explicant les primeres setmanes al congrés espanyol. Ella pensava que la feina d’un polític era comoditat, interessos i prepotència a canvi d’un bon sou, poca feina i luxes. I en alguns casos era així, però no en el seu. En menys d’un mes com a diputada, es va abocar a les tasques com a representant pública i entre la feina parlamentària i els actes al territori li faltaven hores per a ella mateixa. Nogueras explica una anècdota que il·lustra la il·lusió amb què va assumir l’acta de diputada: «I aleshores, un dia et trobes un conegut. Li preguntes que com li va la feina, com està la família… I et contesta que segurament tu estàs millor. I t’ho afirma perquè es pensa que ingresses milers i milers d’euros a final de mes per no fotre res. I tu, més mal alimentada que mai, amb unes bosses als ulls de pam i mig, amb més cabells blancs que mai, més esgotada que mai, contestes: ‘Doncs, segurament’, però no precisament perquè tinguis milers d’euros al banc, que no és pas el cas, sinó perquè ets feliç fent aquesta feina. Dius adéu al conegut enganyat i continues pencant.» A Madrid, hi va arribar de la mà de Quico Homs, però quan va ser inhabilitat per posar urnes el 9-N –consulta en què Nogueras va fer de voluntària–, el pes del PDECat va passar a Carlos Campuzano i Jordi Xuclà. Un tàndem pascalista que ha quedat fora de joc després de l’assemblea que ha significat la sortida de Marta Pascal de l’executiva del partit i que ara haurà de cedir el lideratge a Nogueras. En la primera entrevista com a vice-presidenta del partit, ja ha avisat el president espanyol, Pedro Sánchez, que d’ara endavant tindrà més difícil d’aconseguir el suport de la formació. Justament, el caràcter del PDECat al congrés espanyol, arrenglerat en la línia moderada que representa Pascal, és una de les qüestions que més debat intern va generar a l’assemblea i que va acabar amb l’aprovació d’una esmena que demana de blocar l’agenda política de Sánchez si la repressió continua. Tot i que el lideratge polític el portaven Campuzano i Xuclà, el mediàtic sempre ha estat de Nogueras. L’ara vice-presidenta es va estrenar com a tertuliana al programa ‘La Rambla’ de Betevé, però més tard va fer el salt a Madrid i va començar a trepitjar els platós de la Sexta, on periòdicament és convidada per ser l’espàrring independentista de la brunette mediàtica de Francisco Marhuenda, Eduardo Inda i companyia. Els desafiaments que l’esperen en la seva nova tasca no són fàcils: recosir un PDECat que ha quedat tocat per la tensió congressual, ser la veu de Puigdemont a Madrid i fer caminar el partit cap a la confluència amb la Crida Nacional per la República. Una responsabilitat inimaginable fa tres anys.

Summary: L’ascens meteòric de Míriam Nogueras, la mà dreta de Puigdemont a Madrid


El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, ha comparegut després de l’últim consell de ministres d’enguany. En conferència de premsa, ha fet balanç de l’any 2017 i s’ha vantat d’haver ‘consolidat la recuperació econòmica’ de l’estat espanyol. Mentre parlava, en una pantalla, ha aparegut un gràfic sobre la previsió de creixement d’Espanya per al 2018. Segons Rajoy, l’estat encapçalarà el creixement entre ‘els principals països desenvolupats’ amb un augment del 2,3%, entre tres i quatre dècimes més que la mitjana de la resta d’economies. Tanmateix, el gràfic –titulat ‘Espanya continuarà al capdavant del creixement– mostra una realitat molt diferent, si més no visualment, ja que, tot i les poques dècimes de diferència, la barra espanyola pràcticament duplica la de la competència. Més tard, ha penjat el gràfic al seu compte de Twitter: España es hoy una economía más competitiva, que está creciendo y creando empleo por encima de las mejores previsiones. #EspañaLograLaRecuperación pic.twitter.com/zN9oEWa5Ad — Mariano Rajoy Brey (@marianorajoy) December 29, 2017

Summary: Així manipula Rajoy les gràfiques per vantar-se del creixement econòmic


El Centre de Congressos d’Andorra la Vella acull el quart Simposi Internacional de Focs Festius de la Mediterrània, una cita que tracta amb profunditat tot allò que envolta el foc com a element indissociable de la cultura popular. D’ençà del primer certamen, ha mostrat expressions diverses, sobretot, de la nostra riba. A grans trets, l’any 2016, a Vic, va donar a conèixer la diversitat de manifestacions amb foc que hi havia pel solstici d’estiu. L’any següent, a Reus, va focalitzar l’atenció en les celebracions del cicle hivernal. I, l’any 2018, a Gandia, va tractar el paper que han tingut –i tenen– els focs pirotècnics en les festes. Enguany, el simposi porta per títol ‘Les simbologies i els rituals al voltant del foc‘ i analitza el foc i la seva simbologia vinculada a rituals pagans, al calendari festiu cristià i a esdeveniments de la vida quotidiana. Les falles a fons El simposi fa una atenció especial a les falles pirinenques amb trenta activitats específiques, tot aprofitant que els col·lectius fallaires del Principat d’Andorra i dels Pirineus mantenen viva aquesta tradició, que va ser declarada Patrimoni Immaterial de la Humanitat per la UNESCO l’any 2015. De fet, les dues conferències inaugurals analitzen la incidència que el teixit associatiu i els reconeixements institucionals tenen sobre les falles pirinenques. Albert Roig, per una banda, i Sofia Isus i Marc Ballesté, membres de la Càtedra Educació i Patrimoni Immaterial dels Pirineus-Universitat de Lleida, per una altra, parlaran de la preservació, la salvaguarda, la divulgació i la difusió de la festa d’ençà que les falles han estat declarades Patrimoni Immaterial de la Humanitat. Més de seixanta activitats Si bé la meitat del simposi és dedicat a les falles, l’altra meitat inclou continguts diversos d’arreu del país i de fora, fins a completar un programa amb seixanta-una activitats. En total, s’hi faran tres ponències, un espectacle de dansa, un concert, una taula rodona, vint-i-set comunicacions, quatre exposicions amb visites comentades, vuit presentacions de llibres, l’emissió de l’audiovisual que es va presentar per a la candidatura de la UNESCO i es projectaran setze documentals, majoritàriament breus, que mostraran la vitalitat i les particularitats de la tradició a pobles com Montmany, Isil, Les i Castanesa. L’única taula rodona del simposi, amb representants d’arreu del país, mostrarà les diverses postures envers la festa i abordar fets susceptibles de generar conflicte, com ara la turistificació de les festes i la introducció de protocols. L’antropòleg de la UB Manuel Delgado oferirà la ponència ‘Les fogueres de Sant Joan a Barcelona durant la primera postguerra (1939-1944)’ i el periodista Toni Mañané presentarà ‘Cremem Barcelona. Un projecte per recuperar les fogueres de les fogueres de Sant Joan a Barcelona’. L’activista cultural Guillem Roma explicarà ‘La festa dels Foguerons de Sant Antoni a Gràcia i Barcelona’; la filòloga i traductora Fabiola Sofía Masegosa, ‘La Santantonà de Morella’; l’escriptor i excursionista Jordi Pasques, els ‘Indicis de fogueres cimals de sant Joan a la vall de Sallent, municipi de Coll de Nargó’; i el periodista Alfons Llorenç parlarà dels rituals i els símbols dels focs festius en mans dels infants. I a més de tot això, hi haurà comunicacions sobre la Flama del Canigó i la seua simbologia, sobre la incidència de les normatives del foc en les festes, tòpics ancestrals i rituals contemporanis, la relació de les plantes amb el foc fester, la xarxa de focs de la Pulla, a Itàlia, i moltes curiositats més. Dos espectacles d’arrel Dos espectacles basats en la tradició oferiran la part més lúdica del certamen. Els tres esbarts andorrans, l’Esbart Dansaire d’Andorra la Vella, l’Esbart Laurèdia i l’Esbart Valls del Nord, mostraran els balls que fan durant la nit de la cremada de falles a Andorra la Vella, Sant Julià de Lòria i Ordino. Serà divendres a la plaça de Guillemó, sota el títol ‘Danses al voltant del foc’. I dissabte, l’Orquestrina Trama farà ballar tothom amb un espectacle on sonaran alguns dels temes enregistrats en els seus dos discs, Paralopop i Hèsta!. Tocaran pasdobles, masurques, xotis i molt més, tot amb la seua mirada jove i renovadora del repertori tradicional dels Pirineus. El simposi és organitzat per la Societat Andorrana de Ciències, l’Associació de Fallaires de les Valls d’Andorra, el Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya i l’Institut Ramon Muntaner.

Summary: Tot allò que cal saber de les falles, a Andorra la Vella


La Cambra de Comerç de Barcelona impulsarà en els dos anys vinents un projecte europeu per a augmentar la internacionalització del teixit empresarial. El projecte, BEE Net implementarà la creació de deu xarxes empresarials, tres de les quals gestionades per la Cambra, en els àmbits de turisme, indústria agroalimentària i energia social. Aquestes xarxes agruparan més d’una vintena d’empreses de països com Itàlia, Malta, Portugal, Lituània i l’estat espanyol. Les companyies que hi participin podran contactar amb d’altres pimes d’Europa amb interessos comuns, beneficiar-se de formació específica, tenir el suport d’un mentor i rebre assessorament d’un expert en internacionalització de la Cambra. A més, cada xarxa podrà rebre una subvenció de 25.000 euros. Aquest projecte s’emmarca en el pla d’actuació de la Cambra que emfatitza en la internacionalització ja que el mercat mundial ‘esdevé una oportunitat de creixement, ja que representa fins a seixanta vegades el mercat espanyol’.

Summary: La Cambra de Barcelona impulsarà la internacionalització del teixit empresarial a través d’un nou projecte europeu


El soroll de les portes trenca el silenci. La tensió que es respira en l’ambient és constant. Les nits són llargues i tedioses. La majoria dels reclusos van tatuats i plens de cicatrius. Són robustos i les seves expressions facials serioses. Hi ha una atmosfera violenta les 24 hores del dia i la solitud es troba en qualsevol racó. Aquesta és la imatge de les presons que la ficció s’ha encarregat de construir, com ara crues escenes de Prison Break en què Michael Scofield presencia les violacions del pedòfil Theodor Bagwell, l’intent d’assassinat d’Abruzzi o els sagnants motins a Fox River. En ocasions, la ficció es transforma en realitat. El més impactant per als presos és el moment de creuar les portes per endinsar-se en un món desconegut. Les cel•les, els sorolls de les portes quan es tanquen o les cares grises de la resta de persones privades de llibertat formen part de l’experiència que han viscut els testimonis entrevistats. La barreja d’emocions acostuma a explotar la primera nit, però no tothom l’afronta de la mateixa manera. Mentre que un dels testimonis -condemnat per homicidi i que vol mantenir el seu anonimat- assegura haver-la passat entre llàgrimes, Dani “El Rojo”, conegut gàngster dels 80 i ex-atracador de bancs, reconeix que va passar tota la nit intentant aconseguir droga. Els primers dies, el més habitual és tancar-se en un mateix, sentir que s’està perdent un temps irrecuperable i/o presentar patologies com insomni o restrenyiment. Segons la psicòloga Laura Lloreta, tot això suposa un primer pas en el procés d’adaptació, encara que cada persona té tempos diferents i els alt-i-baixos són una constant. El següent pas és la comunicació amb els companys. Carles García, condemnat per tràfic de drogues, assegura que dins la presó hi ha els mateixos conflictes que al carrer i per tant és important respectar per a què et respectin. Dani ‘El Rojo’ sent que la presó va acabar convertint-se en part de sí mateix encara que la convivència als centres penitenciaris espanyols dels 80 no era fàcil: “Havia de conviure amb onze tios i ens veiem cagar, pixar i masturbar-nos”. Els testimonis asseguren que entre els interns no hi ha un tracte diferent depenent del delicte comès, excepte si es tracta de delictes majors com violacions. “A les presons d’abans, no passaven ni deu minuts i al violador ja li havien tallat el coll”, explica Pedro Rayo, metge de la presó Can Brians. Afegeix que es tracta de casos incurables ja que un violador sol tornar a fer-ho: “La diferència és que si surt de la presó, la pròxima vegada violarà i matarà, perquè no hi hagi testimonis”. Els violadors no són malalts o drogats sinó “persones sense moral”, al seu parer. Ara, els delictes sexuals es troben en un mòdul apart. També existeixen certs estatus. ‘El Rojo’ explica haver viscut amb privilegis pel fet de tenir diners: “Durant els tres primers anys mai vaig menjar de ranxo, m’ho portaven tot de restaurant”. Actualment aquests estatus encara són vigents tot i que no es fan servir diners físics, sinó virtuals. Tal i com explica Carles García la vida a la presó te la dissenyes tu: “La pots fer senzilla o complicada”. Per algunes persones resulta tan senzilla que ni tan sols volen sortir; tenen menjar i sostre assegurat. Alguns reclusos fins i tot se senten còmodes en aquesta situació perquè tenen familiars o parella allà dins. Per a treballadores socials com Maria Salort aquest és un problema a resoldre: “Si un intern no vol sortir, el sistema ha fallat”. Els professionals coincideixen en la motivació que suposa pels interns tenir bona relació amb els familiars, sentir que els hi donen suport. El testimoni condemnat per homicidi recorda amb nostàlgia la importància de poder parlar per telèfon amb els seus, rebre visites a través d’un vidre o concertar un bis a bis cada cert temps, encara que a vegades resultava dur. Aquest regust agredolç és una constant en la majoria de presos. “Viuen en una dualitat eterna: els estímuls que reben de l’exterior els donen oxigen i energia, però a la vegada els complica tornar a habituar-se al centre”, explica Laura Lloreta. De totes maneres, és difícil construir expectatives de futur sense recolzament. És el cas de ‘El Rojo’: ”El meu pare no em va venir a veure mai en els 14 anys de presó, ell no m’havia educat per ser atracador”. “La presó és una estructura creada en base a la gent que hi treballa”, certifica el Dr. Planet, expert en psiquiatria. Sovint, l’actitud dels treballadors és una retrat del comportament dels presos. És per això que Carles García manifesta que reps allò que ofereixes. De la mateixa manera, l’efectivitat de l’ajuda dels professionals dependrà de la predisposició dels penats. Els trastorns de personalitat, els comportaments impulsius i obsessius, l’ansietat i la depressió estan a l’ordre del dia . Per pal•liar-ho, el consum d’antidepressius, ansiolítics o tranquil•litzants és altíssim. A les pel•lícules i sèries els tòpics estan molt presents. Un exemple és Celda 211. el personatge arquetípic, Malamadre, presencia el tràfic de drogues o armes, el nefast menjar o l’extorsió. Realitat o ficció? Segons la majoria de presos aquestes coses passen, encara que potser no amb tanta intensitat com succeeix a la gran pantalla. Un dels tòpics principals és el tràfic de drogues, que està estretament lligat a la delinqüència. Segons dades de la ENDSP (Xarxa Europea de Serveis relacionats amb Drogues i SIDA a les presons), un 46% dels reclusos són drogodependents abans d’entrar, mentre que entre un 3 i un 25% s’hi torna dins el centre. Per això des del 1985 les presons espanyoles han anat desenvolupant programes de desintoxicació. ‘El Rojo’ confessa haver passat tota la seva estada a la presó “en un món paral•lel”, sota els efectes d’estupefaents que li passaven clandestinament a preu molt més alt. Malgrat els estrictes escorcolls mai es pot controlar al 100%. L’altre gran tòpic és el de les agressions sexuals. ‘El Rojo’ explica que als 80 les violacions eren habituals, mentre que Pedro Rayo afirma haver-se trobat amb dos casos de violació en 22 anys com a metge de presons. Sigui com sigui. la presó és un lloc on es viuen moments intensos. “Hi ha una atmosfera de tensió permanent. Per mi és com un cementiri de persones vives”, assegura Pedro Rayo. Es tracta d’una barreja d’angoixa, impotència i desànim que pot arribar a envair mòduls sencers. Evidentment, la cruesa de l’ambient s’accentua quan passa quelcom greu. ‘El Rojo’ explica amb certa distància l’apunyalament d’un dels seus amics i l’agressió brutal a un violador. No obstant, també recorda amb humor anècdotes com les tècniques per poder evadir-se amb el poc alcohol que entrava a la presó: “Vam arribar a l’extrem de punxar-nos el Whisky a les venes, perquè així podíem aprofitar un sol got entre molts”. Diuen que la realitat sempre supera la ficció. En aquest cas no és cert, però segurament la realitat sí que supera les expectatives. Si vols saber-ne més: ELS PROTAGONISTES Create your own infographics

Summary: Entre reixes, la vida a la presó més enllà dels tòpics


L’ex-batllessa de Madrid Manuela Carmena, pregonera de les festes de la Mercè d’enguany, ha reafirmat avui les polèmiques declaracions en què vinculava l’auge de Vox amb el procés independentista català. ‘Prendre decisions contràries a la naturalesa de la llei és negatiu. El referèndum il·legal va generar un nacionalisme espanyol exacerbat’, ha declarat en una entrevista a RAC1. I ha dit que els presos polítics no eren presos polítics. ‘En absolut’, ha respost. ‘Crec que quan hi ha un incompliment de l’ordenament hi ha d’haver conseqüències i les conseqüències poden ser penals. No s’han vulnerat drets humans, van actuar contra la constitució i això comporta una responsabilitat’, ha afegit, bo i criticant la presó preventiva en aquest cas i en tots els casos en què s’aplica. Ahir Carmena ja va dir: ‘Aquesta pretensió de la declaració unilateral d’independència de Catalunya o el referèndum en unes condicions que mai s’hauria d’haver donat ha perjudicat Catalunya i Espanya. No tinc cap dubte que Vox és una conseqüència en part d’aquest procés. Sabent el dany que fan aquests processos, fem tot el que puguem per col·laborar en la solució.’ Avui ho ha reiterat. No s’ha volgut posicionar sobre si hi va haver un delicte de rebel·lió i també ha evitat de dir si una sentència tan lleu com fos possible milloraria la resolució del conflicte. ‘Com a ciutadana, com a persona que defensa el diàleg, sí que crec que és important que el diàleg es faci sempre, independentment que hi hagi una sentència en un sentit o un altre.’ Avui, al ple de l’ajuntament, Manuel Valls ha agraït a Ada Colau que hagués convidat Carmena a fer de pregonera de les Festes de la Mercè, i ha recordat les seves declaracions sobre els presos polítics: Al #PleBCN Valls avala la selecció de @ManuelaCarmena com a pregonera de Barcelona, lloa l'afirmació que ha fet aquest matí sobre els presos polítics "No són presos polítics perquè no s'han vulnerat els drets humans", @AdaColau no nega aquesta afirmació.Tot lligat i ben lligat. pic.twitter.com/nLqkq9HAPz — Jordi Magrinyà (@MagrinyaJordi) July 16, 2019

Summary: Manuela Carmena: ‘No són presos polítics, no s’han vulnerat drets humans’


La cap de llista de JxCat al congrés espanyol, Laura Borràs, ha insistit avui a configurar un sol grup parlamentari independentista, i ha lamentat que la seva proposta encara no hagi obtingut resposta d’ERC i que la CUP l’hagi rebutjat. ‘No és qüestió de partits, és una qüestió de país’, ha subratllat en declaracions als mitjans, després de defensar que un sol grup permetria que l’independentisme fos més fort i útil als interessos de Catalunya. També ha defensat que un sol grup faria por a l’estat espanyol: ‘Mentre anem per separat no farem por, perquè serem més febles. Junts ho podem guanyar tot, separats perdrem sempre’. Segons Borràs, ha provat que el cap de llista d’ERC al congrés, Gabriel Rufián, respongui a la seva proposta – que va fer ahir en el debat de TV3 – però no ho ha aconseguit: ‘És veritat que quan un no rep cap resposta, això ja és una resposta. Qui podria dir que no a treballar per l’amnistia, l’autodeterminació i per la independència a Madrid?’. ‘Tenim temps fins aquest diumenge’, ha subratllat Borràs, que ha atribuït a la inexperiència que la CUP al·legui que no és important ser molts o pocs al congrés espanyol per fer política a Madrid. Segons Borràs, si cada partit actua de manera separada i ‘si hi ha qui dóna els seus vots a canvi de res per investir un PSOE que ha fet efectiva la repressió – en al·lusió implícita a ERC -, qui hi surt perdent és l’independentisme’.

Summary: Borràs insisteix a crear un sol grup parlamentari independentista: ‘És una qüestió de país’


El Consell de Govern del Banc Central Europeu (BCE) ha anunciat un programa de compra de deute de 750.000 milions d’euros. Es tracta d’un programa de compra temporal d’actius, tant del sector privat com del públic, per a contrarestar els ‘greus riscos’ de la pandèmia de la Covid-19. Les compres es faran fins a finals d’aquest any . Per a la compra de valors del sector públic, l’assignació de referència continuarà essent en mans dels bancs centrals nacionals. El Consell de Govern rescindirà les compres d’actius nets quan cregui que s’ha acabat la fase de crisi de coronavirus, ‘però en tot cas no abans de finals d’any’. Seguiu ací l’última hora sobre la pandèmia del coronavirus En un comunicat el BCE diu que s’ha compromès a donar suport a ‘tots els ciutadans de la zona de l’euro en un moment extremadament difícil’. Per això, el BCE ‘garantirà’ que tots els sectors de l’economia puguin beneficiar-se de condicions de finançament favorables que els permetin d’absorbir el xoc. ‘Això s’aplica per igual a famílies, empreses, bancs i governs’, afegeix l’entitat. El Consell de Govern també ha dit que farà ‘tot el que sigui necessari’ durant el seu mandat, i ha afegit que està ‘totalment preparat’ per a augmentar els programes de compra d’actius i ajustar-ne la composició ‘tant com sigui necessari i durant el temps que sigui necessari’. També ha dit que explorarà ‘totes les opcions i totes les contingències’ per donar suport a l’economia arran d’aquesta crisi.

Summary: El BCE anuncia un programa de compra d’actius de 750.000 milions d’euros per a aturar l’impacte del coronavirus


L’ex-president de l’ANC Jordi Sànchez ha sortit de la presó dels Lledoners fent ús del primer permís penitenciari a què ha tingut accés, de quaranta-vuit hores. És el segon pres polític que pot accedir als permisos ordinaris prevists a l’article 100.2 del reglament penitenciari, reservats als presoners classificats en segon grau i que han complert una quarta part de la condemna. Fou condemnat per sedició a nou anys de presó i roman empresonat d’ençà del 16 d’octubre del 2017. Ha sortit aixecant el polze i agraint el suport a la gent: ‘Gràcies per venir i gràcies a la gent pel suport. Seguirem!’ Vegeu unes fotografies d’Albert Salamé. Sànchez va obtenir el primer permís alhora que Jordi Cuixart, que en va fer ús la setmana passada, però per qüestions de l’agenda familiar va ajornar fins avui la primera sortida dels Lledoners. Començo el primer permís de 2 dies per estar amb la família. Un permís no és la llibertat, és un parèntasi de 48 hores després de 19.944 hores de presó. Només l’amnistia ens retornarà la llibertat. Gràcies per tot el vostre suport i respecte! Seguim forts, sense defallir! pic.twitter.com/Ip37ZMWM4m — Jordi Sànchez (@jordialapreso) January 25, 2020 Sànchez va obtenir el primer permís alhora que Jordi Cuixart, que en va fer ús la setmana passada, però per qüestions de l’agenda familiar l’ex-president de l’ANC va ajornar la seva primera sortida dels Lledoners fins avui. Agraeixo als periodistes que us trobeu a les portes de Lledoners esperant la meva sortida. Per motius d’agenda familiar no gaudiré del permís de 48h abans del 25 de gener. Gràcies per la vostra feina. pic.twitter.com/zb7jr0lSSu — Jordi Sànchez (@jordialapreso) January 17, 2020 Cuixart va fer ús del seu primer permís la setmana passada. Els Lledoners ja li han autoritzat la segona sortida de la presó, de tres dies, una proposta que ha de convalidar el jutge de vigilància penitenciària de Manresa. Sànchez també va fer la petició d’un segon permís de setanta-dues hores i ara espera que el jutge ho resolgui favorablement. Els permisos que superen els dos dies han de rebre el vist-i-plau del jutge, mentre que els de dos dies només han de tenir l’aval de la junta de tractament de la presó i del Departament de Justícia. Respecte dels altres presos polítics, mentre continuïn classificats en segon grau no podran accedir a permisos fins d’aquí a uns quants mesos. Joaquim Forn, condemnat a deu anys i mig, complirà la quarta part de la condemna el juny del 2020. Josep Rull, condemnat també a deu anys i mig, l’octubre del 2020. Carme Forcadell, amb onze anys i mig de pena, l’octubre del 2020. L’horitzó per a Jordi Turull, Raül Romeva i Dolors Bassa, amb penes de dotze anys, és el febrer del 2021. Finalment, Oriol Junqueras no podria obtenir permisos fins l’octubre del 2021 perquè la condemna és de tretze anys. La diferència entre Forn i Rull, amb la mateixa condemna, rau en el fet Forn ha acumulat més temps empresonat preventivament. El Departament de Justícia va concedir un permís a Junqueras, Romeva, Turull, Rull, Forn i Bassa perquè dimarts assisteixin a la comissió d’estudi del 155 al Parlament de Catalunya. És previst que tot just després tornin a la presó.

Summary: Jordi Sànchez surt dels Lledoners amb un permís de dos dies


Els serveis WhatsApp, Facebook i Instagram han patit una caiguda massiva arreu del món a causa de dificultats tècniques que han provocat problemes als seus usuaris. La caiguda, que s’ha produït al voltant de les 12.45, ha deixat desconnectats milions d’usuaris. Una hora després, el servei encara no funcionava. Amb més de 2.300 milions d’usuaris a escala global, la plataforma més perjudicada és Facebook. Aquestes aplicacions tampoc no funcionen correctament a Catalunya. Centenars d’usuaris ho han denunciat. Segons els primers informes, la zona més afectada és el centre d’Europa, però el sud del continent també s’ha vist fortmanent afectat. WhatsApp és l’aplicació de missatgeria instantània més utilitzada al món amb més de 1.500 milions d’usuaris. Per la seva banda, Instagram, xarxa social de fotos, té més de 1.000 milions d’usuaris. Mark Zuckerberg, fundador de Facebook, va adquirir Instagram el 2012 i el 2014 va fer el mateix amb WhatsApp. No és la primera caiguda d’aquestes plataformes que en els darrers mesos han presentat problemes similars a multitud d’usuaris.

Summary: Caiguda de WhatsApp, Instagram i Facebook arreu del món


L’Europa de les Nacions i les Llibertats (ENF en anglès), el grup euroescèptic on seuen les formacions de Le Pen i Salvini, es reestructura i passa a dir-se Identitat i Democràcia. Així ho han anunciat els seus membres en una roda de premsa avui a l’eurocambra, erigint-se com el grup que ‘defensarà’ les nacions i les ‘identitats’ a la UE. Entre les principals delegacions que integren el grup hi ha la italiana de La Lliga Nord de Salvini, representada per Marco Zanni, i la francesa d’Agrupament National (RN), capitanejada per Marine Le Pen. A diferència de l’anterior legislatura, la novetat és que aquest cop s’afegeixen al grup eurodiputats de partits com l’extrema dreta d’Alternativa per Alemanya (AfD) o el Partit Finlandès. El grup serà presidit per Zanni mentre que les vicepresidències recauran en Nicolas Bay (RN) i Jörg Meuthen (AfD). Preguntat per Vox, que encara no ha confirmat amb quin grup s’asseurà al Parlament Europeu, Zanni ha admès que hi han parlat i que des d’Identitat i Democràcia estan ‘disposats’ a col·laborar-hi. Amb tot, ha apuntat la possibilitat que els de Vox s’inclinin finalment pel grup dels Conservadors i els Reformistes Europeus (ECR), on seu per exemple el partit polonès Llei i Justícia. Durant la seva intervenció en roda de premsa a la cambra, Zanni ha criticat el model de ‘portes obertes’ cap a la immigració que, segons ell, ha defensat la cancellera Angela Merkel. Al seu torn, Le Pen ha explicat que Identitat i Democràcia inclou ara partits que participen en governs – com és el cas de la Lliga a Itàlia-, fet que els dona ‘expertesa’ i canvia la ‘naturalesa’ del grup. ‘Ho dic amb franquesa, les coses han de canviar perquè els electors ho exigeixen així’, ha dit la francesa, que ha assegurat que entoma la nova legislatura amb ‘entusiasme i esperança’, remarcant que amb 73 eurodiputats seran el quart grup més nombrós a la cambra després del Brexit. Meuthen ha apuntat que ‘Europa ha de respectar les especificitats nacionals’. ‘Per això diem sí a la subsidiarietat, a la llibertat i a una Europa que protegeix les identitats’, ha afegit.

Summary: Le Pen i Salvini rebategen el grup a l’eurocambra com ‘Identitat i Democràcia’ i inclouen l’extrema dreta alemanya


El portaveu de Compromís en el senat espanyol, Carles Mulet, ha criticat que des del govern espanyol en funcions ‘no volen abordar al problema valencià com una cosa específica, i de nou ho diluïxen en una reforma del sistema de finançament, a la qual no posen data perquè òbviament o es fa amb el màxim consens o és inviable’. El senador ha explicat que va presentar recentment una pregunta escrita al govern espanyol sobre ‘quines mesures preveu per a garantir un model de finançament just’ per al País Valencià, ha indicat la coalició valenciana en un comunicat. Mulet ha assenyalat que l’executiu espanyol li ha respost assegurant que el finançament és ‘una de les seues prioritats’ i que ‘es tracta d’una reforma necessària, nuclear i que ha de fer-se amb el major consens possible i una actitud de generositat i de diàleg’. ‘Dotar d’un major i millor finançament a les autonomies és apostar per uns serveis públics de qualitat per a tots amb independència del territori en el qual residisquen‘, ha manifestat el govern espanyol segons Mulet. Per al portaveu de Compromís, ‘l’executiu en funcions no vol abordar el problema valencià com una cosa específica, i de nou ho dilueix en una reforma del sistema de finançament’, a la qual ‘no posen data perquè òbviament o es fa amb el màxim consens, o és inviable, i la inestabilitat política actual augura que açò no podrà abordar-se ni en el curt ni en el mitjà termini’. En aquest sentit, Mulet ha advertit que ‘l’asfíxia financera valenciana no pot esperar més un consens entre comunitats’. Ha subratllat que “no és un problema del model actual, sinó del maltractament sistemàtic que s’ha practicat’.

Summary: Compromís critica el govern espanyol perquè no vol abordar el finançament com ‘una cosa específica’


Es diu Blanca Pujals, té vint-i-sis anys, va estudiar dret, però després s’ha decantat pel món de l’edició, havent fet el màster en edició de la UPF. I avui s’ha presentat com la nova incorporació de Viena Edicions. Es fa càrrec de dirigir la col·lecció ‘Petits plaers’, que publicarà novel·les curtes, allò que és conegut per roman, de cent a cent cinquanta pàgines, adreçades a un públic general, a qui agrada llegir però diu que té poc temps, i a preus assequibles. Pujals va detectar entre les seves amistats un tipus de lector intermitent, que sovint es perd dins una llibreria, perquè no està gaire al dia de les novetats, que canvien molt sovint. Un lector que a voltes se sent cohibit quan sent el nom d’autors clàssics, que li semblen inabastables. Doncs la col·lecció ‘Petits plaers’ cerca aquest segment de lector, amplíssim. També un lector d’alt nivell adquisitiu, que vol aprofitar un viatge amb el TGV o amb avió per llegir una novel·la curta, de qualitat, que pot començar i acabar en dues hores o tres. I que el prestigiarà. Diu Blanca Pujals: ‘Poder dir que has llegit un Balzac o un Txèkhov. Publicarem títols representatius d’aquests clàssics i, a més, una part molt important dels títols que publicarem seran traduïts al català per primera vegada. Amb traductors de gran nivell des de la llengua original, com Albert Nolla del japonès o Jaume Creus del rus.’ Els primers títols de la col·lecció són El regne de les dones d’Anton Txèkhov i Retrat de Shunkin de Junichirô Tanizaki. I després arribaran petites obres mestres de Dinesen, Némirovsky, Turguènev, Colette… L’editora va detectar que en l’àmbit de les novel·les breus hi havia un nínxol de mercat i va posar fil a l’agulla. Va posar-se en contacte amb Viena Edicions, que ja té la prestigiosa col·lecció de clàssics moderns ‘El cercle de Viena’. Amb ‘Petits plaers’ no remodelarà cap altra col·lecció, sinó que s’afegirà, de manera que augmentarà la producció editorial d’un 25%. La col·lecció publicarà uns set títols l’any en català i quatre en espanyol.

Summary: Viena Edicions augmentarà d’un 25% la producció, amb una nova col·lecció de novel·les breus


Estocada a la llei de canvi climàtic. El Tribunal Constitucional (TC) ha sentenciat que la Generalitat no té potestat per a establir objectius vinculants de reducció d’emissions de gasos amb efecte hivernacle ni en la transició energètica cap a les renovables. Tampoc li permet que pugui disposar dels ingressos procedents de la participació del sistema de comerç de drets d’emissió de gasos d’efecte hivernacle de la Unió Europea, que gestiona l’estat espanyol i que la Generalitat pretenia que es descentralitzessin per destinar-los a polítiques ambientals. Són dues qüestions nuclears de la llei que retallen considerablement el marge de la Generalitat per a combatre el canvi climàtic amb polítiques de mitigació i d’adaptació, i que la supediten a les decisions que prenguin el govern i el congrés espanyol. Entre més competències, el TC també ha anul·lat la prohibició del fracking, perquè el govern no concedeixi permisos d’exploració per a l’obtenció de gas i petroli d’esquist per fracturació hidràulica horitzontal, i deixa en paper mullat el propòsit d’establir un pla de tancament de les centrals nuclears per al 2027. El govern espanyol ja havia pactat amb les elèctriques d’allargar-ne la vida útil més enllà del calendari fixat per la llei catalana. En canvi, el TC ha avalat l’impost sobre les emissions dels vehicles, que l’executiu preveu que entri en vigor el 2020, i el fons climàtic, nodrit amb els ingressos de l’impost esmentat i els altres prevists a la llei que encara no s’han desenvolupat. Reportatge: Crisi climàtica: totes les traves que frenen el combat urgent a Catalunya El govern català no esperava que el TC anés tan enllà en la retallada a la norma catalana, pionera en la lluita contra el canvi climàtic. Els objectius per a la reducció d’emissions de gasos d’efecte hivernacle i per a la transició energètica són l’espina dorsal que articulava la transformació progressiva de model. El Constitucional ha anul·lat els topalls perquè les emissions a Catalunya es redueixin un 40% el 2030, el 65% el 2024 i el 100% el 2050, malgrat que s’hauria d’arribar a un model neutre en emissions de carboni, en consonància amb l’Acord de París i amb l’estratègia europea fixada a llarg termini. Considera que ho ha de fer l’estat espanyol, tot i que el congrés no ha aprovat encara cap llei sobre el canvi climàtic i la transició energètica equivalent a la catalana i Pedro Sánchez va guardar la proposta del seu govern en un calaix amb la convocatòria d’eleccions avançades. El TC nega la capacitat del govern de la Generalitat d’establir objectius quantificables en matèria d’energia o d’emissió de gasos d’efecte hivernacle. ‘Vénen a dir que podem fer tot allò que vulguem pel que fa als acords voluntaris, però que no tenim capacitat per a imposar o sancionar activitats que vagin per sobre d’aquests objectius quantificables’, ha lamentat el conseller de Territori i Sostenibilitat, Damià Calvet. No obstant això, ha assegurat que continuarien essent ‘objectius a desenvolupar per part del govern’. Calvet ha criticat que el PSOE no retirés el recurs que el govern de Mariano Rajoy va interposar a la llei de canvi climàtic. Els articles impugnats es van suspendre el desembre del 2017, però el maig de l’any passat, el TC va aixecar la majoria de les suspensions, tret de la del fracking. Per al govern, el fet que l’executiu de Sánchez no retirés el recurs demostra la voluntat compartida del PP i del PSOE de deixar el govern català sense competències. Calvet ho va demanar a la ministra de Transició Ecològica, Teresa Ribera, que havia lloat la llei catalana de canvi climàtic abans d’accedir al càrrec, però el recurs es va quedar al TC, i ara les conseqüències de la sentència sobre la llei catalana són letals. ‘L’emergència climàtica no entén de fronteres. Nosaltres anem a l’avançada, com ens passa en moltes ocasions. Si l’estat fins ara no ho ha regulat, que ho faci, però que no ens neguin la capacitat de fer-ho a Catalunya, perquè la societat ho demana’, ha al·legat el conseller. 125 milions anuals perduts A la Unió Europea, les indústries paguen per emetre gasos d’efecte hivernacle. Tenen uns topalls màxims i, per superar-los, han de ‘comprar’ crèdits a unes altres companyies que contaminen per sota del seu límit. Si el TC hagués permès la territorialització dels ingressos provinents del sistema de comerç dels drets d’emissió, el govern calcula que disposaria de 125 milions d’euros anuals per a destinar a la lluita contra el canvi climàtic. Però el Constitucional impedeix que el fons climàtic incorpori els ingressos obtinguts de la subhasta d’aquests drets que s’acordin amb l’estat. Malgrat això, el govern descarta explorar la incorporació de nous imposts ambientals en el pròxim pressupost. Manté el calendari previst per a aplicar, l’any vinent, el tribut sobre les emissions dels vehicles de tracció mecànica i no ha establert data per a l’entrada en vigor dels altres dos imposts que regula la llei de canvi climàtic i en què el govern encara treballa internament: el de les emissions de les activitats econòmiques més contaminants i el de les emissions portuàries de grans vaixells. Aquests dos imposts no han estat mai afectats per les impugnacions al TC. La sentència també limita la capacitat de la Generalitat d’elaborar els anomenats pressuposts de carboni, com a mecanisme de planificació i de seguiment perquè es puguin integrar els objectius de reducció d’emissions en les polítiques sectorials. D’acord amb la llei, aquests pressuposts han de contenir els objectius a complir els anys vinents, i els ha de vigilar el Comitè d’Experts sobre el Canvi Climàtic. Comprenen períodes de cinc anys i s’aproven amb una antelació de deu anys. Però el TC no permet que la Generalitat fixi la quantitat total d’emissions permeses a Catalunya ni quina part correspon a les indústries sotmeses al sistema de comerç de drets d’emissió, regulat globalment per la Unió Europea, i quina part correspon als sectors que no estan sotmesos a aquest sistema de comerç. ‘Difícilment podrem aplicar bones polítiques ambientals sense competències i sense recursos, però malgrat tot, l’emergència climàtica és tan important per a la societat que nosaltres continuarem treballant en el mateix sentit’, ha dit Calvet, i ha afegit: ‘Sembla que l’única manera de treballar eficaçment contra el canvi climàtic és essent una república.’ El govern va tenir coneixement de la sentència del Constitucional ahir a la tarda. Té 92 pàgines i encara n’avalua detalladament l’abast. La tisora del TC afecta altres aspectes de la llei. Anul·la la previsió de declarar la Mediterrània zona lliure de prospeccions i activitats d’extracció i explotació d’hidrocarburs, i impedeix que el govern faci un pla d’electrificació progressiva dels principals ports per a facilitar la connexió dels vaixells amarrats a la xarxa elèctrica local. També torpedina l’intent de regular que els vehicles nous no siguin de combustió interna fòssil a partir del 2030 i perquè el sector de l’automoció passi d’un model exclusiu de cavalls fiscals a un d’emissions contaminants. A més, elimina l’obligatorietat perquè el transport rodat i els ports de mercaderies i esportius redueixin en un 50% la dependència dels combustibles fòssils, especialment dels derivats del petroli.

Summary: El TC rebenta el pla contra el canvi climàtic a Catalunya


La manifestació del Nou d’Octubre d’enguany va quedar tenyida de polèmica pel boicot i les agressions de grups feixistes contra els assistents i per l’actitud de la policia espanyola, que va protegir els atacants i es va inhibir davant dels cops i les amenaces. El periodista Miquel Ramos, que escriu a La Directa, La Marea i The New York Times, va presenciar les agressions dels ultres i la permissivitat i la indulgència dels policies. Ramos és expert en moviments d’extrema dreta i explica en aquesta entrevista com es van produir els fets i quina és la situació actual del cas. —Hi havia algun indici que podia passar això que va passar? —Hi havia convocatòries a través de les xarxes socials de diferents organitzacions i grups de Facebook. Avisaven de la convocatòria de la manifestació i convidaven la seva gent a fer acte de presència. Alguns amb intenció d’impedir-la, però d’altres amb la idea de protestar contra la manifestació del Nou d’Octubre, que es fa des de fa quaranta anys. —Si aquestes convocatòries eren públiques, és lògic pensar que la policia en tenia coneixement… —Evidentment. Perquè eren convocatòries obertes i visibles per a tothom. A més, tinc constància que els organitzadors ja havien avisat la delegació del govern espanyol d’aquests moviments. De fet, al matí ja es va veure quins grups hi havia durant la processó cívica i el nivell de violència verbal. Cada any n’hi ha, però aquell matí aquests grups es van exhibir públicament. Jo mateix vaig fer una cadena de tuits en castellà convidant periodistes de l’estat espanyol a venir a València a veure el Nou d’Octubre. I ja vaig deixar entreveure allò que passaria. —Les agressions d’aquesta mena havien disminuït durant els últims anys? —Feia uns anys que havien disminuït. Evidentment, continuava havent-hi extrema dreta i grups agressius. Però no actuaven amb aquesta organització i amb aquesta violència. Això feia molt de temps que no es veia. —Us va sosprendre el comportament de la policia espanyola, que semblava protegir els violents? —La policia va arribar tard. Quan es van produir les primeres agressions la policia no hi era. I l’acció va consistir a arraconar la manifestació legal i deixar pràcticament tota la plaça als manifestants il·legals. Això es veu clarament als vídeos d’aquell dia. I després van deixar desfilar els ultres en paral·lel a la manifestació. I creuaven el cordó policíac i es colaven dins de la manifestació davant dels policies constantment. I van insultavr, escopinyar i agredir sense que la policia fes res. A banda d’això, abans de començar la manifestació, un grup d’ultres es va colar al final de la manifestació i va començar a increpar els manifestants sense cap presència policíaca. —La policia va presenciar agressions sense detenir ningú? —Sí. I tant. I no va detenir ningú. Va presenciar l’agressió a una parella i un xic que hem vist tots. I va intervenir al final per dissoldre l’agressió, però sense fer cap detenció. Es va limitar a dissoldre sense detenir ningú. Les detencions s’han produït aquesta setmana. Però no en el moment dels fets. —I el delegat del govern espanyol va elogiar l’actuació policíaca? —Sí. I al mateix temps va dir que lamentava els incidents i que n’ordenava una investigació. Es va contradir ell mateix. —La sensació d’impunitat d’aquests grups és absoluta amb aquesta mena de declaracions del govern espanyol. Això és el més perillós? —Evidentment. Tenen aquesta sensació que no els pot passar res. Van poder actuar com els va donar la gana sense que la policia ho impedís i sense ser detinguts. Si després el delegat del govern va fer un tuit dient que s’havia actuat correctament, aquí no ha passat res i ja estan contents. És cert que el delegat després es va veure forçat a obrir una investigació i a admetre que alguna cosa s’havia fet malament arran l’evidència i dels vídeos que circulaven arreu. Hi havia persones ferides. Hi havia un dret de manifestació que no es va poder exercir perquè la marxa es va haver de desviar i no va poder acabar el seu recorregut. Es van vulnerar drets fonamentals. És evident que alguna cosa va fallar. Els qui havien de vetllar per la seguretat dels qui tenien permís per a fer una manifestació no van fer la seva feina com calia. —Els mitjans de comunicació van tractar correctament els fets? —En general, la majoria dels mitjans van ser testimonis de les agressions i en van informar correctament. Jo no els puc retreure res. Sempre hi ha alguna excepció. I sempre hi ha una cua que mira de titllar les agressions de baralla entre radicals. Però allò no va ser cap baralla. Hi havia uns manifestants amb permís per a manifestar-se i un grup organitzat que va voler rebentar la convocatòria legal. Dubte que això es puga considerar una baralla. I els ultres que van agredir manifestants no van demanar el carnet de les seves víctimes. No van discriminar entre gent d’ideologies diferents. I cal recordar que la manifestació l’havien convocat des del PSOE fins a la CUP. En convocatòries distintes, és clar, perquè la CUP no convoca amb la Comissió 9 d’Octubre. Però aquella gent va anar a rebentar-ho tot sense fer distincions. —A què va respondre aquesta agressivitat? Va tenir res a veure amb la situació de Catalunya? —Totalment. En alguns mitjans de comunicació hi ha un escalfament sobre Catalunya i d’alguna manera es legitima la fustigació de qualsevol indici de catalanisme. I no cal parlar de l’independentisme. Parlem de catalanisme com a sinònim de compromís amb la llengua, la cultura… En aquest ventall hi entra molta gent. L’anticatalanisme i l’antivalencianisme tradicional de l’extrema dreta ara tenen ara un camp abonat amb l’excusa de l’ambient generat contra Catalunya. La manifestació va ser el boc expiatori d’aquests grups. —S’ha obert una investigació i hi ha detinguts. Quina és la situació? —Hi ha dotze detinguts. La fiscalia ha obert una investigació d’ofici. Però encara no s’han presentat denúncies. Tinc constància que se’n presentaran aquesta setmana. Els detinguts han estat posats en llibertat automàticament. —El grup que va boicotar la manifestació era homogeni? Tot eren feixistes? —Hi havia de tot. Hi havia gent que formava part de determinats grups d’extrema dreta, i molts particulars sense cap adscripció a organitzacions coneguda que també van participar en el linxament. Tenint en compte com es van comportar, sí que podem dir que va ser una acció feixista. No vol dir que siguin membres d’organitzacions feixistes ni que facen gala d’una ideologia feixista. Però en aquell moment van fer crits feixistes i masclistes, amenaces, escopinyades, insults… i tot el repertori habitual per a intimidar la gent. —Sospiteu que aquest boicot fos instigat, emparat o cobert per algun poder? —Hi ha una responsabilitat política de qui ordena un determinat dispositiu policíac que falla. I també hi ha preguntes per respondre. Per què deixen desfilar els ultres en paral·lel a la manifestació insultant durant tot el recorregut? Per què no van desallotjar els ultres que van ocupar el final de la manifestació al Parterre i els van obligar a acabar-la a un altre lloc? Si tot això va fallar va ser perquè algú no va fer la seva feina. —Teniu la sensació que aquesta amenaça creixerà? Quina és la previsió de futur? —L’extrema dreta interpreta això que va passar com un èxit. Es jacta a les xarxes socials de la seva gesta. N’està orgullosa. Ara manca veure què passa amb les persones que seran jutjades. Però ja han fet crides a boicitar més actes. Volen repetir els fets del Nou d’Octubre. Caldrà veure què fa qui tinga la responsabilitat de garantir la llibertat de manifestació i d’expressió dels ciutadans en una societat democràtica. Ha passat una vegada i queda clar que hi ha hagut problemes en el dispositiu policíac. Si passa més vegades, si es repeteixen les agressions del Nou d’Octubre, ja serà massa sospitós. A València tothom sap qui fa aquesta mena de convocatòries i per quins canals es fan. Si ho sé jo, ho han de saber la policia i la delegació del govern.

Summary: Miquel Ramos: ‘Si es repeteixen les agressions del Nou d’Octubre, ja serà massa sospitós’