L’advocada Ana Stanič va fundar l’any 2007 el despatx E&A al Regne Unit. Es va especialitzar en dret comunitari. El seu despatx pot representar estats en litigi amb la UE, la UE en litigi amb els estats, o empreses en litigi amb governs. Però la seva especialitat són els acords internacionals entre estats diferents. Stanič fa anys que segueix el cas català i el coneix bé. Té pis a Barcelona i ha començat classes de català. La setmana passada va rebre VilaWeb a la llibreria cafeteria Laie per parlar dels efectes del Brexit, també en el cas català, i el full de ruta del govern Puigdemont. —Quin creieu que és l’impacte del Brexit sobre el cas català? —Qualsevol canvi en l’status quo és sempre una oportunitat. Ara les coses s’han de reconsiderar, i la UE ha de reconsiderar coses. Si Escòcia convoca un segon referèndum, la UE no podrà aclucar-se d’ulls a les peticions de començar a negociar amb els escocesos. Això pot tenir impacte en la situació catalana. La UE potser haurà d’enfrontar-se a una situació real i concreta: com gestiona el desig d’Escòcia de quedar-se. I això és un fet real, en oposició al ‘i si’ que hem viscut aquests darrers anys. El ”i si’ serà damunt la taula. I sembla que Escòcia convocarà un segon referèndum. Crec que és una qüestió de temps, només. Crec que el faran, falta saber quan. —I això quin impacte té, aquí? —Jo intueixo que la posició espanyola respecte de Catalunya no canviarà. Passi què passi a Escòcia. Però i respecte d’Europa? M’explico. Imaginem-nos que a la Gran Bretanya es fa el referèndum i suposem que els escocesos voten independència, aquesta vegada. Ells ja han avisat que només el convocaran quan estiguin segurs de guanyar-lo. Si el convoquen, el guanyen. I si guanyen hi hauria d’haver negociacions entre la UE i Escòcia. I això implicaria l’acord de tots els països de la UE… Espanya inclosa. Doncs no veig Espanya capaç de vetar-ho. Per a la resta de països seria inacceptable. —Bé van vetar Kossove. —Van vetar la independència de Kossove, que no era de la UE. Aquí parlem de vetar la permanència d’una Escòcia independent a la UE. No és ben bé igual. Seria una posició molt complicada per a Espanya. Molt. Potser provaran de vetar-ho, però la reacció a la UE seria molt important. No dic que no ho intentin. Dic que el seu vet faria més mal a la UE que no pas acceptar la independència d’Escòcia. I per això la reacció que es trobarien seria molt forta. Per mi la seva posició s’afebleix. Ja no és un conflicte entre Espanya i Escòcia. És entre Espanya i la UE. Aquí és on els catalans tenen la seva oportunitat. —Com poden aprofitar-la? —Opino que en el passat Catalunya estava molt interessada a diferenciar-se d’Escòcia. Són casos diferents, es deia. I se’ns ha de jutjar per la nostra especificitat. Doncs ara crec que la posició ha canviat: Catalunya ha de mostrar que la seva posició és molt semblant a la d’Escòcia. Per mi hauria d’haver-hi més paral·lelismes entre tots dos. Segons la meva opinió, anireu millor si treballeu plegats amb Escòcia que no pas bo i separats. Les xifres tenen poder: dos casos dins la UE tenen més força que no pas només un. Entenc que algú, potser escocès, potser català, ho vegi com un problema, jo ho veig com una oportunitat. —I quin és l’aspecte que uneix Catalunya i Escòcia, amb vista a la UE? —El dret de decidir de la gent. Quin futur volen. I si volen marxar o no. Aquesta és la clau. I aquesta és una visió no compartida simplement per catalans i escocesos, sinó per moltíssima més gent dins la UE i a tot el món. —Aquí ara hi ha gent que creu que s’ha de fer un referèndum, i no unes eleccions, per arribar al 50%+1 dels vots.Com ho veieu? —Des del meu punt de vista és difícil de veure com es farà el referèndum si el Tribunal Constitucional va prohibir la consulta a instàncies del govern. Si he entès bé el full de ruta actual, es preveu una llei al final dels divuit mesos que marca la fi de la subordinació a la llei espanyola i, tot seguit, hi hauria noves eleccions. Si els partits independentistes guanyen, aleshores hi hauria un referèndum. Tant si preneu el camí del referèndum unilateral com el full de ruta actual, teniu un punt de trencament. En l’un cas més aviat que en l’altre. En tots dos casos la pregunta és en quin moment podeu demostrar que teniu legitimitat democràtica, on teniu els 50%+1 dels vots. Per exemple, en el cas del segon referèndum escocès que es vol convocar, se sap que només el convocaran si estan segurs del tot que hi arribaran. —No pots saber mai del tot si guanyaràs o no. —Quan mon pare organitzava el referèndum a Eslovènia, i les enquestes, ell era el que estava més convençut de tot el govern que el resultat seria positiu. I això és perquè es passava el dia parlant amb la gent. S’olorava el resultat. A Eslovènia la gent ho tenia més clar que els polítics. I potser aquesta també és la lliçó del Brexit. Des del meu punt de vista, aquí el relat hauria de ser que la independència porta a un futur millor per a tothom. Un futur que ha d’incloure tots els qui viuen a Catalunya. Per a tots seria d’ajuda veure en quins aspectes Catalunya seria diferent del que és ara. Que, per exemple, seria un lloc on s’eradicaria la corrupció, es podria tenir nacionalitat doble, hi hauria una burocràcia eficient, tindríem un país descentralitzat, un potent estat del benestar i les lleis serien consagrades a la constitució, amb unes institucions fortes i independents. Tot això, i més. —Tornem al Brexit. Quines són les darreres novetats? —La setmana passada es va entrar un cas al Tribunal Suprem britànic de gent que vol mantenir-se a la UE. Es basen en el fet que el referèndum no era legalment vinculant. És un dels pocs casos que s’ha fet a través d’un micromecenatge. Ells argumenten que per tal d’iniciar la sortida de la UE sota l’article 50 ha d’haver-hi una acció parlamentària. Crec que no hi ha dubte que aquesta part de l’argumentació legal és correcta. La pregunta és: quina mena d’acció s’ha adoptar? Ells diuen que ha de ser una llei parlamentària, perquè per a unir-se a la Unió Europea també va ser-ho. —Què hi guanyarien? —Si s’ha de fer una llei per a iniciar l’article 50, aleshores les dues cambres han d’aprovar-la. I creuen que com a mínim la House of Lords no hi votaria a favor. I el Regne Unit es quedaria a la UE. Aquesta és la seva estratègia. Però jo m’imagino que, des d’un punt de vista legal i democràtic, serà molt difícil que el parlament i el govern menystinguin el resultat del referèndum, tot i no ser vinculant. Sí que sospito que el govern posarà a votació alguna iniciativa al parlament. Probablement, que el parlament autoritzi el govern a iniciar l’article 50. Perquè crec que les conseqüències de passar per alt el resultat del referèndum serien massa grans, i un atac a la democràcia britànica més gran que no pas el Brexit. —Teniu clients relacionats amb el Brexit? —Sí. Com a advocada internacional i de la UE molts dels meus clients m’han demanat d’analitzar les conseqüències per als seus negocis del Brexit. Quines opcions hi ha damunt la taula. Hi ha moltes maneres de marxar. Volen entendre la situació, els riscs i quina posició han de tenir. Alguns ho veuen com una oportunitat, alguns altres no. La incertesa té a veure sempre amb la manera com l’encares. Treballo amb analistes polítics, que simulen situacions de guerra. John Hulsman. El gener passat ja va fer una sessió. Alguns participants defensaven el Brexit, alguns altres no. Les sessions són a YouTube (vídeo 1, vídeo 2). Hulsman preveia escenaris de pre-referèndum, i volia recrear el debat que hi hauria entre els ministres d’Afers Estrangers. Al voltant de la taula hi havia ex-ministres d’Afers Estranger d’Itàlia, Alemanya, França, Espanya. Només era un joc i es van enfadar molt! El francès: si voleu marxar, marxeu! I l’espanyola era Ana Palacio. Hi era. I evidentment va haver de comentar la qüestió catalana. Va dir que no tindria cap efecte. Immediatament després, l’ex-ministre d’Afers Estrangers d’Alemanya va dir que donarien la benvinguda a Escòcia. I coses així. —Quines hipòtesis de sortida de la Gran Bretanya es preveuen? Deu haver-hi moltes maneres de marxar. —Hi ha el model de Noruega, però és força improbable que el govern britànic l’accepti. Els noruecs tenen més males condicions que les de Gran Bretanya en aquests moments, perquè Noruega no té vot en la legislació de la UE, però l’ha d’adoptar. I ha de fer contribucions al pressupost de la UE. I ha d’acceptar immigrants –de fet, fins ara ha acceptat més immigrants que la Gran Bretanya. Després hi ha el model suís, que seria un model potencial. Alguns diuen que seria un model massa lent. Hi ha molts acords entre la UE i Suïssa que de fet van trigar anys a adoptar-se. Però jo no ho crec. Entre ells tenen molts acords perquè les relacions entre la UE i Suïssa van desenvolupar-se en el curs dels anys i cada acord els apropava més en un aspecte determinat. Per tant, si s’accepta que la base de les relacions entre la Gran Bretanya i la UE ha de ser semblant a la de Suïssa i la UE, els acords són coneguts, i no haurien de ser gaire complexos. Tardarien, però no tant. Un any o dos. Per a mi el problema amb el model suís és que inclou la llibertat de moviments de persones. I això sembla que és un aspecte clau per als britànics que van votar marxar. El govern, i Theresa May, tot i ser partidària de quedar-se, s’ha mostrat molt dur amb la immigració. Per a ells sembla un punt clau i per tant em costa de veure el govern britànic acceptant el model suís. —Potser la Gran Bretanya aconsegueix un estatus especial com a no membre de la UE molt semblant a l’estatus especial que tenia com a membre. I poca cosa canviarà. —La UE no crec que ho vulgui. Perquè té por que si arriben a un acord que satisfaci el Regne Unit, alguns altres països voldran fer això mateix. Hi ha el risc que no triomfi l’opció que beneficiï més les dues bandes. Perquè totes dues tindran unes altres coses al cap. Que no estableixin precedent, per exemple, i evitar que uns altres estats membres facin exigències. D’entrada, ja sabem que els suïssos volen disminuir la immigració. —Una cosa que es diu poc: a la Gran Bretanya l’extrema esquerra també va fer campanya per marxar de la UE. —Cert. L’opció es va impulsar des de la dreta i des de l’esquerra. Crec que l’èxit de l’opció de marxar mostra la incapacitat de la UE de reformar-se. L’obsessió amb les regles del mercat intern, les regles financeres, la centralització burocràtica, causen el gran problema. Per mi el paper de la comissió ha de canviar. Escriu la legislació, i el 90% de les vegades el parlament vota aquesta legislació en primera ronda. Després la comissió interpreta la llei i finalment la fa complir. Necessitem cossos independents que la facin complir a escala europea, més enllà dels polítics. Per exemple, necessitem un equivalent al Tribunal de la Competència independent. La pregunta és si durant les negociacions sobre el Brexit, a la vegada, hi haurà cap intent de reforma dins la UE.

Summary: Ana Stanič: ‘Anireu millor si treballeu plegats amb Escòcia que no pas separats’


Avui comença a Catalunya un assaig clínic per a tractar el coronavirus 2019. És el primer assaig que es fa i servirà tant per a pacients amb el SARS-CoV-2 com per als que han estat en contacte amb infectats. El projecte el dirigeix el Departament de Salut i l’investigador Oriol Mitjà, de l’Institut de Recerca Germans Trias i Pujol. Fins ara els estudis s’han centrat en tractaments pels casos greus i en un possible vaccí, però no s’ha estudiat el mètode profilaxi pre-exposició (PrEP). L’assaig pretén que els afectats no puguin transmetre el virus, però també que els seus contactes no arribin a desenvolupar la malaltia. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut L’estudi consisteix a subministrar un antiretroviral als contagiats per fer baixar la càrrega vírica de manera que es redueixi el període de possible contagi, que ara mateix és de catorze dies. A més, als possibles contactes dels infectats els donaran hidroxicloroquina, un medicament antimalàric, per protegir-los de la infecció. Si tot va com és previst, les primeres dades dels resultats se sabran d’ací a tres setmanes. Vull fer el confinament però m’obliguen a anar treballar. Què puc fer? L’estudi clínic es farà amb casos positius de l’àrea d’influència de l’Hospital Trias i Pujol (Can Ruti) al nord de l’àrea metropolitana de Barcelona i a la conca d’Òdena (a l’Anoia), on es concentra el principal focus de contagi del Principat. Hi participaran 195 pacients a qui s’ha detectat el virus i uns 15 contactes de cada un. Amb aquestes xifres, calculen que el tractament profilàctic se subministrarà a prop de 3.000 persones. L’assaig té finançament privat, de laboratoris que hi han aportat medecines i de la Fundació Lluita Contra la Sida; i públic, del Departament de Salut. La Fundació Bill & Melissa Gates s’ha interessat per l’assaig, però de moment no hi ha aportat diners. Coronavirus: per què rentar-se les mans amb aigua i sabó és tan eficaç? L’assaig clínic s’ha presentat en una conferència de premsa en què, a més de Mitjà, hi han participat la consellera de Salut, Alba Vergés; el director general de Recerca i Innovació en Salut, Robert Fabregat; i el director de l’Agència de Qualitat i Avaluació Sanitàries (AQuAS) del departament, César Velasco. Podeu veure a continuació el vídeo de la conferència de premsa i el seguiment en directe que n’ha fet VilaWeb:

Summary: L’assaig clínic català per a combatre el coronavirus començarà immediatament amb 195 infectats


VilaWeb i Tastets organitzen una degustació de productes gastronòmics de les Illes. Durant el tast, se n’explicarà l’origen i l’elaboració i es presentaran aliments propis de la terra, com el camallot i sobrassada de Can Not de Mallorca, el formatge de Maó de Binigarba, les galetes d’oli de Gori de Muro i les olives de Sóller. A més, s’oferiran com a acompanyament els vins del celler Miquel i Oliver de la DO Pla i Llevant. Per acabar, se servirà confitura de llimona de la Cooperativa Sant Bartomeu, herbes dolces Dos Perellons de Mallorca i pomada. El preu del tast és de 12 euros per als membres de +VilaWeb i de 15 per a la resta de participants. Hi ha places limitades i cal inscriure-s’hi ací. Per a qualsevol consulta, us podeu adreçar a botiga@vilaweb.cat.

Summary: Tast de productes gastronòmics de les Illes a l’Espai VilaWeb


El segon aniversari de l’1-O arribava en un clima de desunió entre els partits independentistes i amb una escalada de la repressió després de la ràtzia de la Guàrdia Civil el 23-S, que va dur set independentistes a la presó acusats de terrorisme. A les portes de la sentència del Tribunal Suprem espanyol i sense estratègia compartida entre els actors de l’independentisme, no es preveien grans mobilitzacions. Tanmateix, l’èxit de convocatòria dels actes i mobilitzacions ha desbordat totes les expectatives. Ahir, a la vigília, es va fer un acte espectacular: Llum i Llibertat, a Montserrat, amb 131 agulles il·luminades per mig miler d’escaladors. La solidaritat també s’ha fet palesa avui als Lledoners, on han confluït quatre marxes de torxes per a demanar l’alliberament dels presoners polítics i commemorar el Primer d’Octubre. Ha estat el punt final d’un vespre marcat per la multitudinària manifestació de Barcelona. Milers de persones –divuit mil, segons la guàrdia urbana– han pujat de la plaça de Catalunya, pel passeig de Gràcia, fins a l’institut Jaume Balmes, un dels col·legis electorals de l’1-O. La convocatòria l’havia feta l’ANC de l’Eixample i pràcticament no havia tingut difusió, però la gent ha respost acudint-hi en massa per protestar contra la repressió. Grans mobilitzacions per l’1-O arreu del Principat: els millors vídeos i fotografies A més de Barcelona, a Girona hi ha hagut una marxa de torxes que ha aplegat sis mil persones. A Lleida i Tarragona, grans manifestacions pels carrers. A València, una concentració de solidaritat i contra la repressió. I a moltes viles i ciutats, com ara Sant Cugat del Vallès, Reus, Sabadell, Terrassa i Vilanova i la Geltrú, grans concentracions a les places. Vegeu un recull fotogràfic de la manifestació de Barcelona. Al matí, l’independentisme ha fet un breu acte unitari als jardins de la Sedeta de Barcelona. S’hi ha llegit un breu manifest que reclamava desobediència civil i mobilitzacions com a resposta a la condemna del Suprem. Independentisme expectant | Crònica d’Andreu Barnils Abans, el govern en ple s’ha reunit al Pati dels Tarongers del Palau de la Generalitat. El president, Quim Torra, i el vice-president, Pere Aragonès, han llegit una declaració en què s’han compromès a ‘avançar sense excuses’ cap a la República Catalana.

Summary: Grans mobilitzacions i la denúncia de la repressió marquen el segon aniversari de l’1-O


Habitualment, quan fem referència a la Catalunya industrial i obrera, pensem principalment en el cinturó de Barcelona, on hi ha grans fàbriques, com ara la de SEAT, de Martorell. Però això ja no és exacte. Aquestes darreres dècades, la indústria ha evolucionat de tal manera que ha fet que adquirís més pes econòmic en les comarques de l’interior i allunyades de Barcelona, com ara l’Alt Camp, la Conca de Barberà, la Ribera d’Ebre, la Segarra i la Garrotxa.  Sobre el mapa, es pot comprovar que les comarques amb més pes industrial són a l’interior de Catalunya, en una franja que connecta la Garrotxa amb la Terra Alta. En aquests indrets, la indústria representa més del 30% de la vida econòmica. La comarca amb més pes és la Ribera d’Ebre (65%), on hi ha dues centrals hidroelèctriques –la de Riba-roja d’Ebre i la de Flix–, la central nuclear d’Ascó i un sector químic potent (de colorants, electroquímica, etc.). La segona comarca en què la indústria té més pes industrial és la Segarra, on es destaca la Corporació Guissona, que hi aporta el 40% del valor afegit brut. En general, en les comarques amb més importància industrial, aquests darrers deu anys aquest pes hi ha augmentat. És el cas de la Garrotxa (+4,3), l’Alt Camp (+10,6), la Conca de Barberà (+3,8) i la Segarra (+6,2). L’única excepció d’aquest grup és la Ribera d’Ebre (-3,7). En canvi, al Barcelonès i a les comarques de la rodalia (el Baix Llobregat, el Maresme i el Vallès), tot i concentrar en bona part el pes industrial del Principat, ha decrescut en termes relatius: fa deu anys era del 63,4% i ara és del 59,6%. El valor afegit brut de la indústria sobre Catalunya s’han reduït mínimament aquests darrers deu anys (-0,95); en canvi, en totes aquestes comarques ha baixat considerablement més, perquè s’hi ha diversificat l’activitat econòmica. És el cas del Barcelonès, on ara és del 9,1 (ha baixat de 10,2 punts percentuals en deu anys); del Maresme: 18,2 (-6,1); del Baix Llobregat: 25,9 (-8,4); del Vallès Occidental: 28,8 (-8,2); i del Vallès Oriental, 41,2 (-3,4). És a dir, sí que és al cinturó de Barcelona on es concentra el pes econòmic català, però no es pot considerar en cap cas que sigui una zona industrial, perquè aquest sector hi té un pes inferior en comparació amb moltes de les comarques catalanes i aquest pes és com més va més reduït. Per una altra banda, si, per determinar el caràcter obrer de cada comarca, ens fixéssim en la renda, comarques com el Montsià (17.900 euros per habitant), el Garraf (17.900) o el Baix Penedès (17.700), tenen un PIB per capita molt inferior al del Vallès Occidental (29.500), el Vallès Oriental (30.800) i el Baix Llobregat (31.000).

Summary: El pes industrial de Catalunya, cada vegada més a l’interior


El Tribunal Suprem espanyol ha refusat el recurs de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA) contra les multes de la Junta Electoral espanyola (JEC) a TV3 i Catalunya Ràdio abans de les eleccions del 21 de desembre de 2017. D’aquesta manera, avala l’argument de la JEC segons el qual el tractament informatiu dels mitjans públics va afavorir unes determinades formacions polítiques quatre vegades. Es refereix, concretament, als comentaris de la directora de ‘El matí de Catalunya Ràdio’, Mònica Terribas, els dies 28 i 30 de novembre; a la cobertura del ‘Telenotícies Vespre’ del concert per la llibertat dels presos polítics que es va fer el 2 de desembre; i a la retransmissió de la manifestació a Brussel·les el 7 de desembre. El procés sancionador de la JEC va començar arran de les denúncies del PP, que en un principi van ser descartades per la Junta Electoral de Barcelona, però que finalment la JEC va avalar. La CCMA va haver de pagar 4.000 euros, mil per cada peça informativa recorreguda. Segons la sentència: ‘El concepte de neutralitat informativa no és “un calaix de sastre” que admeti qualsevol contingut i entri en conflicte amb la llibertat d’informació, sinó la plasmació en els períodes electorals de l’exigència reforçada per als mitjans públics de l’objectivitat requerida a totes les administracions públiques per l’article 103.1 de la constitució i de la qual els imposa el seu article 20.3 de respectar en tot temps el pluralisme polític i social. La parcialitat en la informació que es tradueix en avantatge per a qui veu acollits els seus postulats i desavantatge per als altres és radicalment incompatible amb aquests principis.’ A més, diu que hi va haver ‘reiteració’ en el comportament de la CCMA. Segons el Suprem, les al·locucions de Mònica Terribas ‘no són informació, sinó opinió’ i ‘pels termes en què s’expressen, en certa manera reflecteixen una mena de línia editorial del mitjà’. Considera que aquestes opinions ‘reflecteixen un evident judici negatiu’ sobre alguns dels partits que es van presentar a les eleccions, i ‘comporten una apreciació positiva d’unes altres’. ‘Més enllà del to, la ironia o el sarcasme, l’extrem rellevant és que el missatge transmès és parcial. Pren partit, no és neutral’, diu. Podeu escoltar ací les dues ‘Portades’ de Terribas: Sobre les cobertures informatives de TV3, diu que ‘el mitjà públic es converteix en altaveu d’iniciatives de part i ho fa de manera que no guarda proporció amb el tracte donat a altres participants en les eleccions’. Diu que ‘el caràcter noticiós’ dels dos esdeveniments no és discutible, però que eren ‘iniciatives de part amb transcendència electoral’ i que TV3 va amplificar-ne el ressò.

Summary: El Suprem avala les multes i la censura contra TV3 i Mònica Terribas


A la sala de plens de l’Ajuntament de Barcelona no hi haurà cap retrat del rei espanyol Felipe VI. Almenys de moment. Avui s’ha sotmès a votació en el ple a petició de regidor del PP Josep Bou, que demanava que el saló tingués un quadre del monarca, però la proposta no ha tirat endavant amb els vots en contra d’ERC, Junts per Catalunya i Barcelona en Comú. El seu soci de govern, el PSC, ha votat a favor de col·locar el retrat de Felipe VI, juntament amb Ciutadans i el PP, ja que considera que s’han de complir les resolucions judicials. I és que el març del 2018 el jutjat contenciós administratiu número 3 de Barcelona va declarar, en una sentència, l’obligació de l’ajuntament de la ciutat de col·locar el retrat del rei espanyol ‘en un lloc preferent i d’honor del seu saló de plens’. Com que no es tracta d’una sentència ferma, el ple de moment ha decidit no col·locar cap fotografia. El primer gest es va fer el 2015, quan es va retirar el bust de Juan Carlos I del saló de plens i des de llavors cap imatge ni representació dels Borbons ha tornat a entrar.

Summary: L’Ajuntament de Barcelona rebutja de col·locar un retrat de Felipe VI al saló de plens


Des d’avui i fins el 9 d’abril, Òmnium Cultural fa una gran marató per a recaptar fons per a combatre el coronavirus 2019, l”Esprint solidari’. Per cada euro que hi aportin els socis i els simpatitzants, l’entitat n’aportarà un altre, fins a arribar a 100.000. La campanya servirà per a donar suport a quatre projectes: ‘Resposta coronavirus!’, dels equips d’investigació i assistència de l’Hospital Clínic de Barcelona; l’assaig clínic #JoEmCorono, dels doctors Oriol Mitjà i Bonaventura Clotet; la campanya de donacions per a material sanitari, del Col·legi de Metges de Barcelona i la Fundació Àngel Soler Daniel; i la recaptació i distribució de menjar que gestiona el Banc d’Aliments.  Seguiu ací l’última hora sobre el coronavirus El president, Jordi Cuixart, ha dit que la comunitat científica aconseguiria de trobar una sortida a aquesta crisi sanitària. El vice-president de l’entitat, Marcel Mauri, ha afegit que s’havia d’actuar ‘amb les eines del segle XXI’ des de Catalunya i que calia mobilitzar-se ‘a favor de la ciència i amb solidaritat’ en un moment en què l’estat espanyol ‘actua amb formes pròpies del segle XIX: amb llenguatge militar i bèl·lic, amb l’ús dels Borbons i amb recentralització’. Mauri demana de fer ‘un esprint solidari’ que estigui encapçalat per Òmnium Cultural, que té ‘expertesa’ en ‘lideratge civil i micromecenatge’. L’entitat creu li correspon d’exercir aquest paper perquè és ‘l’entitat cívica amb més socis del país’. De fet, ha aturat els projectes regulars per abocar-se a la lluita contra la pandèmia. Òmnium creu fermament que la mobilització ciutadana ‘és més imprescindible que mai, encara que ara s’hagi de fer des de casa’. Qui vulgui fer una aportació o vulgui informar-se dels projectes ho podrà fer a la pàgina web de la campanya. L’aportació d’Òmnium sortirà de tots aquells projectes que l’entitat s’ha vist obligada a aturar a conseqüència de la crisi sanitària i de la petició d’experts i d’institucions de romandre a casa.

Summary: Òmnium Cultural organitza un ‘Esprint solidari’ per a recaptar recursos contra el coronavirus


El Tribunal Constitucional (TC) ha avalat per unanimitat la decisió del Suprem de suspendre com a diputats Jordi Sànchez, Josep Rull i Jordi Turull. El ple ha desestimat per unanimitat els recursos d’empara contra les interlocutòries de l’alt tribunal –del 9 i 30 de juliol de 2018– que comunicaven a la Mesa del Parlament la seva suspensió, en aplicació de l’article 384 bis de la Llei d’Enjudiciament Criminal. La sentència, de la qual ha estat ponent el magistrat Alfredo Montoya, conclou que no s’han vulnerat els seus drets de participació i representació política. Considera, a més, que la limitació de l’exercici del càrrec públic que implica la suspensió ‘apareix indeclinablement unida a la concurrència de la situació definida: processament ferm i presó provisional’. La sentència també conclou que la suspensió del càrrec públic és ‘proporcional’ i ‘legítima’. D’altra banda, el ple del TC també ha desestimat per ‘falta de legitimació’ el recurs d’empara d’un grup de particulars, encapçalats per l’escriptor Jaume Cabré, contra la mateixa decisió que, a banda de Sànchez, Rull i Turull, afectava Carles Puigdemont, Oriol Junqueras i Raúl Romeva. La sentència conclou que els recurrents no actuen en defensa ‘d’un dret fonamental propi’ que ‘només correspon als membres que integren l’Assemblea Legislativa’ Text

Summary: El TC avala la decisió del Suprem de suspendre Sànchez, Rull i Turull com a diputats


Avui serà un dia especial a l'(H)original, que ara es diu La Rubia, però que continua programant poesia a l’obrador, cada dimecres, a dos quarts de nou del vespre. L’escultor Ferran Garcia, un dels qui ha fet possible el fenomen poètic de l'(H)original durant aquests divuit anys d’existència, deixa de programar i coordinar l’espai. Ell plega, però de moment la continuïtat és assegurada. Prenen el relleu de la programació tres poetesses joves: Maria Sevilla, Raquel Santanera i Laia Carbonell. Ferran Garcia explica: ‘L’activitat poètica diria que no perilla, tot i el canvi de propietari. Però ara les tres poetesses que prenen el relleu han d’aterrar i han de veure com s’hi relacionen. Vaig pensar en elles d’una manera natural: calia que fos més d’una persona que assumís la programació, perquè no fos tan feixuc, i vaig veure que elles s’entenien bé, feien coses juntes. Són actives poèticament i connectades amb la generació de poetes més actual.’ I continua: ‘Al principi, quan els ho vaig proposar, les vaig sorprendre, però de seguida van encarar el desafiament amb molta il·lusió. I em consta que ja programen actes.’ Ferran Garcia no únicament se’n va amb el relleu lligat, sinó amb la presentació del llibre de poesia visual que acaba de publicar a Labreu Edicions, Most de mots, dins la col·lecció ‘Alabatre’. Most de mots conté els seus collages visuals i lingüístics, que els habituals de l'(H)original reconeixeran, perquè una part els ha anat utilitzant per als cartells que han anunciat cada setmana els poetes que pujaven a l’escenari de l'(H)original. A més, el llibre conté un pròleg en vers escrit per Josep Pedrals, poeta amb qui va fer tàndem durant gairebé quinze anys, per aixecar la programació. L’artista presentarà el llibre acompanyat de Josep Pedrals i de l’escriptor i enigmista Màrius Serra. Què passarà aquest vespre? Caldrà viure-ho. De moment, Ferran Garcia ens diu que va acabant d’enllestir el ‘discurs a la nació’ que li toca de fer, aquesta vegada a ell. I no amaga que això el fa estar molt nerviós, ‘perquè a mi m’agrada molt estar a segona fila’. Perquè Ferran Garcia és una persona discreta, que s’estima més d’estar en segon terme, pencant. No vol fer-se veure, fa poc soroll. Però ha estat essencial en el projecte. Ell ha donat continuïtat a la poesia en aquest espai, que durant més d’una dècada ha estat l’únic que ha tingut una programació estable de poesia en tot Barcelona. I aquesta continuïtat ha permès no solament que els poetes hagin pogut dir els seus poemes, sinó també que la gent s’hagi trobat i s’hagi conegut, que hagin nascut projectes editorials com el de Labreu o el segell AdiA impulsat per Pau Vadell. També ha estat gràcies a un personatge de referència: el poeta i docent Francesc Garriga, que, tot i la distància d’edat amb els poetes joves, hi va anar cada dimecres fins que es va morir. Com així mateix els artistes i poetes de l’avantguarda històrica Carles Hac Mor i Benet Rossell, també desapareguts. A l'(H)original es va gestar l’antologia Pedra foguera, impulsada pels autoanomenats ‘incontinents eufòrics’, els mallorquins Jaume C. Pons Alorda, Pau Vadell i Joan Tomàs. Ferran Garcia explica que, de fet, ell ja hi era abans que l'(H)original fos l'(H)original: ‘Abans de convertir-se en un restaurant, el local era una botiga de terrissa i antiguitats que portava un bon amic, en Manel Pérez, i ja aleshores li donava un cop de mà. També havia fet alguna exposició de les meves escultures. Érem còmplices, ens coneixíem d’ençà que érem petits. I quan va decidir de transformar la botiga en un bar, jo el vaig ajudar amb la decoració. Al principi va ser la Meritxell Cucurella qui va impulsar la programació de poesia i ja m’hi vaig posar jo també. En Pedrals corria per allà i quan la Meritxell va deixar de programar, va entrar-hi ell. Perquè l'(H)original de seguida es va convertir en un bar de poetes, en un bar-llibreria amb activitat poètica. I amb en Pedrals vam sintonitzar de seguida. Tot i la diferència d’edat, compartim interessos i tendències artístiques.’ L'(H)original de la primera dècada del segle XXI ha estat determinant per a la poesia catalana més contemporània. ‘És clar, no hi havia un espai estable per a la poesia, que aplegués una generació de poetes joves, però es veia clar que havia de sortir. I en Pedrals va ser la peça clau: coneix tothom i s’avé amb tothom. Jo feia una feina de formiga, ell feia venir els poetes. Érem complementaris. I la gent va anar venint i es va convertir en un lloc de trobada. Vam viure moments de gran efervescència.’ És l’època que reflecteix el llibre Generació (H)original. Sobre ‘Most de mots’ Most de mots és un llibre singular per a la col·lecció ‘Alabatre’, que per primera vegada publica poesia visual. De fet, és difícil de classificar, perquè combina el joc visual amb el joc lingüístic: ‘Vaig començar fent dos treballs paral·lels. Per una banda, havia recollit imatges d’enciclopèdies antigues i cromos, amb les quals vaig començar a fer collages, tot generant imatges insòlites. Per una altra, experimentava amb lletres i tipografies. En un moment determinat, va sortir la idea de crear anagrames i jocs de paraules, que continguessin ironia i mala idea, fins i tot. I generava parelles.’ Per exemple, una parella que el defineix: ‘irònic oníric’; però també ‘isòbares rabioses’, ‘atacar àcrata’, ‘cercar carrer’, ‘ramat armat’… I de mica en mica, els collages visuals i els anagrames es van anar vinculant. Continua Ferran Garcia: ‘No és un llibre ni de jeroglífics ni d’endevinalles, això em fa sentir una certa recança. Aquests jocs els vinculo amb el dadaisme, amb l’atzar, que és el primer referent. A força de treballar l’absurd, els collages visuals i lingüístics es van anar construint plegats.’ El llibre conté quaranta-cinc collages visuals i lingüístics i cent cinquanta-nou collages lingüístics que van sols. L’obra reivindica el fer artesanal, fugint del Photoshop, utilitzant les tisores i la goma d’enganxar. Perquè Ferran Garcia és un gran defensor del lema que movia l’impressor renaixentista Aldo Manunzio: avança a poc a poc. ‘Penso que les coses es poden fer de pressa o es poden fer bé. Hi ha poca gent que tingui el talent de fer les coses de pressa i ben fetes, com en Pedrals.’ I així tanquem el cercle.

Summary: L'(H)original acaba un cicle: Ferran Garcia passa el relleu a tres joves poetesses i presenta el seu llibre ‘Most de mots’


La comissió de Cultura del senat espanyol ha aprovat una moció que insta el govern espanyol a homenatjar l’activista Guillem Agulló, assassinat fa vint-i-cinc anys per militants de l’extrema dreta. El text l’ha presentat ERC a instància d’Esquerra Republicana del País Valencià (ERPV). La moció s’ha aprovat amb els cinc vots d’ERC i vint-i-dues abstencions, incloses les del PSOE. El text també insta el govern de Pedro Sánchez a crear els fons Guillem Agulló, destinats a indemnitzacions per a familiars de víctimes de delictes d’odi. Es demana que l’homenatge a Agulló tingui caràcter anual i que serveixi, també, per a recordar les víctimes d’aquests delictes. El senador Bernat Picornell ha lamentat que, vint-i-cinc anys després de la mort a ganivetades d’Agulló, ‘hi hagi famílies de primera i de segona, perquè algunes famílies no han pogut accedir als ajuts vigents’. També ha denunciat les amenaces constants que la ultradreta espanyola fa a la família d’Agulló. Així mateix, ha recordat que l’autor confés d’aquell assassinat va ser condemnat a catorze anys de presó, dels quals només n’ha complerts quatre. I ha subratllat que la mort d’Agulló no va ser casual, va ser per la militància independentista i antifeixista, fet que –ha indicat– demostra que fou un delicte d’odi, un assassinat a causa de les seves idees.

Summary: El senat insta el govern espanyol a homenatjar Guillem Agulló


El Partit Popular és un dels grans derrotats en les eleccions espanyoles. En els Països Catalans, la formació ha perdut més de la meitat dels seus escons, de 22 a 9, amb una caiguda generalitzada arreu del territori. Podeu ampliar el mapa a pantalla completa clicant el botó de les dues fletxes de la part superior esquerra. Per poder veure les dades heu de passar el cursor al damunt del mapa.  La caiguda és generalitzada. En la majoria de municipis el PP perd entre quinze i vint punts; en el cas del Principat, principalment a l’interior, el descens no es mostra tan intens, però això es deu al fet que el suport ja era extremadament baix. A municipis com Santa Maria de Merlès (Berguedà), Capolat (Berguedà) o Sales de Llierca (Garrotxa), no hi ha un descens, perquè el suport al PP, tant el 2016 com en el 2019, ha estat de zero vots. En el Principat ha passat de sis escons a un, en el País Valencià de tretze a set i a les Illes, de tres a un. El comportament no ha estat només un transvasament de vot a Cs o Vox, sinó que la dreta espanyolista ha perdut set escons en el conjunt dels Països Catalans. Gràfic que mostra la variació en el suport al PP arreu dels Països Catalans entre el 2016 i el 2019 Ciutadans no treu rèdit als Països Catalans El descens del PP ha servit, però, perquè l’altre partit de la dreta espanyolista, com és Ciutadans, hagi aconseguit apoderar-se d’aquests vots. En el conjunt de l’estat espanyol sí que és cert que ha augmentat vint-i-cinc escons, però només un d’aquests ha estat als Països Catalans. El gran beneficiat és Vox, el qual ha irromput amb cinc escons.  El mapa mostra un augment important a la Franja de Ponent i en alguns municipis de la zona castellanoparlant del País Valencià, però en cap cas ha servit per sumar una part important dels tretze escons que ha perdut el partit de Pablo Casado i fins i tot trobem que ha perdut suport en una part important dels municipis. Gràfic que mostra la variació en el suport a Ciutadans arreu dels Països Catalans entre el 2016 i el 2019

Summary: L’enfonsament del PP als Països Catalans, municipi a municipi


Per què els Mossos han actuat amb tanta agressivitat contra els CDR? Per què no han actuat amb contundència contra les agressions i les amenaces de l’extrema dreta? Per què el govern espanyol, aprofitant el 155, ha reduït dràsticament els fons amb què els Mossos combaten el gihadisme? Són preguntes que formula David Torrents, mosso en excedència, amb dues dècades d’experiència en aquest cos policíac i que va viure en primera línia els principals esdeveniments que han revolucionat el Principat aquests últims mesos: des dels atemptats del 17 d’agost fins a la proclamació de la independència. Torrents va decidir fa poques setmanes de parlar en públic, al programa ‘Preguntes freqüents’, de TV3, i el seu testimoni dels efectes del 155 sobre els Mossos ha tingut un gran impacte. Perquè ha estat la veu que, finalment, des de dins del cos, s’ha fet sentir, i molts agents s’hi han identificat. Per això ha rebut felicitacions i mostres d’agraïment de companys que ni coneixia i l’escalf de molta gent. Ens rep a l’Ajuntament de Badalona, d’on és president del PDECat. Des de fa anys, a més de l’ocupació com a mosso d’esquadra, l’ha mogut la política local. Desprèn passió per la ciutat i pel país. I, tot parlant al terrat des d’on s’albira pràcticament tota la ciutat, de mar cap a la serralada de Marina, ens recorda que hi va haver un moment en què clarament Catalunya va ser estat: les hores en què va gestionar, tota sola, la crisi desfermada pels atemptats del 17 d’agost. —Quina mena de reaccions heu rebut per la vostra aparició a la televisió? —Reconeixement pel que vaig dir, i molts ànims. He tingut la resposta de molta gent que m’ha obert la porta de casa seva per si mai em passés res. I molta gent que no conec de res m’ha dit espontàniament: ‘Si van contra tu, no pateixis que serem al teu costat.’ També he rebut molts missatges de molts companys, de molts mossos, d’algun comandament fins i tot; d’algun comissari i algun intendent que m’han trucat. I hi ha hagut mossos que no conec que també m’han aturat pel carrer i m’han donat les gràcies. —Per què us donen les gràcies? Què han trobat en el fet que sortíssiu a parlar? —Jo crec que trobaven a faltar una veu, algú que públicament sortís a defensar la feina de la policia, perquè tinguem en compte que nosaltres som policies i hem d’actuar tal com marquen les lleis, però aquestes actuacions moltes vegades són dictaminades per algun polític, i aquest polític ha canviat perquè ja no tenim govern de la Generalitat. Estem sota el 155 i les actuacions públiques de la policia no són les mateixes. I han trobat a faltar algú que els defensés. I us explico un detall: els del cos de Mossos que vam treballar en el dispositiu Àgora pels atemptats del 17 d’agost avui encara no n’hem cobrat les dietes. —Com? Vuit mesos després no us les han pagades? —No. I, en canvi, tota aquella gent que va venir per al dispositiu del primer d’octubre, els famosos piolins, de policia espanyola i la Guàrdia Civil, no tan sols han cobrat les dietes, sinó també un sou extra pel fet d’haver estat fora del seu lloc de residència. Doncs tots els qui vam participar en els dispositius del 17 d’agost, 18 d’agost, 21 d’agost, no hem rebut encara cap felicitació, ni individual, ni col·lectiva al cos dels Mossos. Ni cap medalla. Ningú no n’ha rebuda cap ni en rebrà cap, de moment. Comparem els dos models policíacs: s’ha felicitat i s’ha condecorat fins i tot agents que van estomacar la ciutadania catalana i, en canvi, els qui vam estar presents per a desarticular una organització terrorista i vam evitar possibles nous atemptats, ningú no ens ha felicitat. —I això de qui és responsabilitat? Del govern espanyol o del de la Generalitat abans del 155? —Sobre la gestió de les dietes, l’administració i els sindicats van arribar a un acord que es pagaven a dos o tres mesos vista. Si ens situem el 17 d’agost, aquell mes tancava l’1 de setembre; per tant, aquella dieta ja no es generava fins al setembre i s’havia d’haver pagat a l’octubre o al novembre… —I no us han donat cap explicació? —Cap. No és una reivindicació sindical; quan ens toqui ja ens pagaran. Però que algú compari els dos models. Els qui van venir a l’octubre a pegar-nos han cobrat les dietes i els qui vam actuar a l’agost no les hem cobrades. —Heu rebut cap reacció negativa pel vostre testimoni? O cap amenaça? —No. Ni al carrer, ni per telèfon ni a casa meva. L’única cosa destacable és que quan vaig anar a la manifestació contra la presència del cap de l’estat a l’Auditori de Barcelona. En un moment determinat, vaig començar a parlar amb un company, amb un mosso que em felicitava. I en aquell moment em van dir que algú de l’ARRO m’havia identificat, i va dir per l’emissora que ‘el mosso que ha sortit a la tele identifica o posa en perill un altre mosso d’informació perquè el delata’. Allò ho va explicar per l’emissora, és a dir, que va arribar a la sala central i, almenys, entre quatre-cents i sis-cents mossos que formaven part d’aquell dispositiu –entre brigada mòbil, ARRO i gent d’informació i seguretat ciutadana– van sentir que David Torrents parlava amb un altre mosso. I aquest relat, manipulat, és el que va acabar publicant OK Diario. O sigui que va sortir d’algú del cos dels Mossos. —Dins del cos hi deu haver gent a qui no agrada el vostre testimoni. Hi ha molta divisió d’opinions sobre el procés cap a la independència? —De divisió d’opinions, n’hi ha, com a tot el país. Hi ha gent que pensa d’una manera i gent que pensa d’una altra. Però fins al 27 d’octubre aquesta polarització no s’havia notat i jo crec que ara sí que es nota més. És un efecte més del 155, perquè l’estat vol que es vegi que hi ha una divisió, que hi ha mossos enfrontats amb mossos. —I quines maneres té el govern espanyol, amb el 155, de fomentar aquesta imatge de divisió? —Mireu, tinc un amic de la brigada mòbil. I m’explicava una anècdota personal; el seu pare formava part d’un CDR, com molta altra gent en aquest país. I tallava la AP-7 a l’altura de Figueres. El furgó del qual ell forma part (la brigada mòbil va en furgons i els agents van sempre en el mateix i amb els mateixos companys) era a Figueres, justament, i si aquell dia ell hagués treballat hauria hagut d’actuar contra el seu pare. Ells cerquen la tensió fins i tot en aquest punt: a enfrontar els Mossos amb la població civil, que no deixen de ser els pares, els fills, els cosins, els amics d’alguns d’aquests mossos. Volen generar aquí el conflicte. —I no cal que hi hagi el seu pare, sinó que la gent contra qui actuen podrien ser el seu pare. —Exacte. —Com passava durant el primer d’octubre? —Sí. Anar a l’enfrontament més personal, més vinculat a les idees o a la ideologia de la gent, siguin independentistes o unionistes, federalistes… És igual, volen aquest enfrontament més personal, anar més enllà, i que la gent es trobi amb la situació d’haver d’enfrontar-se a la seva gent. Tu quan acabes, et canvies i te’n vas. Però allò et fa tenir dubtes; et preguntes ‘he actuat bé?’. Pensa que molts mossos van anar a votar l’1-O, com a ciutadans lliures d’aquest país. I ara els posen en la situació d’haver de ser part d’un problema polític: els posen al mig. Enmig de la delegació del govern i els ciutadans manifestant-se emprenyats perquè hi ha presos polítics i perquè hi ha injustícia. Doncs els posen allà al mig. I aquest és el gran problema. —Com s’explica l’agressivitat d’actuacions de mossos com la de la delegació del govern espanyol? És un problema d’unes unitats que ja vam veure que anteriorment havien actuat així? —Jo aquell dia també hi era, a la cruïlla del carrer de València. És veritat que van venir a mà esquerra i a mà dreta i l’única sortida era tirar cap avall. És cert que havien d’actuar si tenien una ordre del responsable polític. I aquí vull fer un aclariment, perquè a l’entrevista a TV3 no vaig donar tota la informació. Allà vaig dir que hi havia un inspector de la policia espanyola que era qui donava les ordres. I una persona que era present al centre de coordinació aquell dia em va dir que no era així, però sí que era cert que el comissari Ferran López rebia trucades i parlava amb algú que no podem saber qui era, i que hi parlava en castellà. A partir d’aquí es donaven les ordres. Hi ha aquest matís. —I quines van ser les ordres? —Es decideix des del centre de coordinació d’esbandir la concentració davant la delegació del govern espanyol. Els companys de la brigada mòbil feia molt de temps que aguantaven i els havien tirat algunes ampolles de plàstic, cap objecte contundent; aguantaven els insults i els crits i fou aleshores que es va donar l’ordre d’actuar. La pregunta és si aquella actuació era proporcional, oportuna i congruent. Jo crec que no. Perquè hi va haver molts moments en què les furgonetes de la brigada mòbil corrien a molta velocitat per l’Eixample, s’aturaven en una cantonada i baixaven alguns companys de la Brimo. I jo vaig veure davant meu com a un home de setanta anys li fotien dos cops de porra sense que hagués fet res. Vam haver de trucar a l’ambulància. Hi va haver actuacions amb excés de zel. Col·loques una gent en una situació com aquella, i quan els donen l’ordre d’actuar, n’hi haurà que ho faran dins dels paràmetres normals i n’hi haurà que no. —Però com s’explica que veiéssim furgonetes empaitant gent pels carrers? De què depèn la manera d’actuar dels agents? —Dels criteris d’actuació de la brigada mòbil, que tenen fixats en uns protocols. Però el marge de maniobra també depèn del funcionari que actua. L’ordre devia ser que havien d’esbandir la concentració, però hi ha maneres i maneres de fer-ho. És cert que es van col·locar contenidors al mig de la via. Tots hem vist les imatges d’un contenidor que es cremava i han volgut fer creure que fou un infiltrat, tot i que s’ha demostrat que no ho era. La gent va col·locar contenidors al mig del carrer, d’acord, però l’actuació dels Mossos crec que va ser excessiva. I hem de qüestionar això: si cal arribar a aquest punt. Jo no vull culpabilitzar els agents que actuaven. Qui ho hauria de fer és la divisió d’afers interns, per si hi ha hagut cap actuació fora dels paràmetres policíacs. Fotografia: Albert Salamé. —Hi ha un problema dins els Mossos que no s’ha resolt? Durant anys hem vist com hi havia agents que actuaven d’una manera que no es regia pels principis que dèieu. —Si hi ha una part dels Mossos que no actuen segons aquests criteris, la classe política, quan hi hagi govern, haurà de canviar els protocols d’actuació. I ens haurem de dotar entre tots d’un sistema públic de seguretat que sigui el que els ciutadans demanin. Això no vol dir que dins els Mossos no hi hagi d’haver unes unitats específiques que continuïn fent la feina d’ordre públic. Però també hem de dir que en manifestacions i en concentracions en què ha estat present l’extrema dreta no he vist la contundència del cos de Mossos d’Esquadra que he vist en la concentració davant la delegació del govern. Si el cos de Mossos actués sempre amb aquesta contundència contra totes les manifestacions presumptament violentes, d’acord. Però quan veiem concentracions com la del 12 d’octubre, on vénen la Falange i Democracia Nacional, a manifestar-se, a cremar estelades i fotografies del president Puigdemont i de més polítics, i es concentren a dalt de tot de Montjuïc, criden el que criden, amenacen periodistes… Hem vist la contundència del cos de Mossos d’Esquadra en aquests casos? Jo no l’he vista. Només anirem des d’ara contra les concentracions independentistes, o reivindicatives contra l’existència de presos polítics? O contra els CDR? Al país hi ha una sèrie de problemes que potser no ataquem. I només cal veure les hemeroteques, com han acabat algunes manifestacions de Societat Civil Catalana, amb agressions entre ells, amb amenaces a periodistes… I en aquests casos no he vist gens de contundència per part del cos de Mossos. Reflexionem si aquest és el model de seguretat pública que volem. —Però quina resposta hi doneu? Perquè això ja ve d’abans del 155. —Jo crec que de vegades hi ha una mica de por per part dels comandaments del cos de no excedir-se en segons quines manifestacions, o mirar de no ser prou contundents, perquè no hi hagi represàlies de la caverna mediàtica o de l’estat mateix contra les actuacions que es poguessin fer en segons quines manifestacions. Convindrem que les manifestacions de Societat Civil Catalana i de l’ANC i les d’Òmnium han estat pacífiques. Però és cert que en l’acabament d’algunes manifestacions de Societat Civil Catalana hi ha hagut incidents. Si passa això, potser en aquests casos haurem de canviar els protocols d’actuació, per evitar-les; per evitar que hi hagi gent que pugui rebre agressions, insults, per part de manifestants. I potser hi ha comandaments que no volen de manera prou contundent evitar imatges públiques que se’ls puguin girar en contra. Però això ja no és una qüestió de República o d’independència, sinó de criteris d’actuació per part dels cossos. —En canvi, sí que s’actua contra els CDR amb contundència. Ara són en el punt de mira dels Mossos? —Sí que és cert que avui els CDR són en el punt de mira de l’estat. —I es destinen recursos de Mossos a investigar-los? —Jo ara ja no hi sóc, però em diuen que una de les prioritats de la comissaria general d’informació de Mossos és el control i el seguiment dels CDR. I tant. És una ordre que s’ha donat. I ens hem de preguntar si és una ordre interna dels comandaments del cos o si és una ordre que ve de més enllà i algun polític, i en aquest cas del 155, diu que s’ha d’anar per aquí. I no oblidem que nosaltres no deixem de ser policia judicial i si hi ha cap investigació o cap atestat obert en algun jutjat, tant a Catalunya com a l’Audiència espanyola, estem obligats a donar-hi compliment. —Els recursos que abans es destinaven a combatre el gihadisme es fan servir per a investigar els CDR? —Ben bé no és així. Hi ha dues unitats grans; una és la que es dedica als afers interiors del país i una altra que és l’amenaça exterior, enfocada al gihadisme. Els recursos dels afers d’amenaces interiors es destinen ara gairebé tots als CDR. Entenc que pels dirigents polítics espanyols són els CDR, l’amenaça. No és l’extrema dreta, no són els anarquistes, no són els GRAPO, que no existeixen, ni ETA. Entenc que aquests recursos de controlar les amenaces es dediquen exclusivament o la majoria als CDR. Per una altra banda, pel que fa a l’amenaça exterior, potser no es fa prou. Ja deia que abans hi havia una gent que era més operativa i ara no se li assigna cap feina diària. —Dèieu que ara estaven asseguts davant d’un ordinador. —Sí. És així. —Us han donat cap explicació per a entendre per què s’han reduït els recursos a investigar l’amenaça gihadista? —No. Cap. —I com us ho expliqueu, si tenim alerta 4 i no ha passat ni un any del atemptats? —El prestigi assolit per part del cos de Mossos d’Esquadra arran dels atemptats i de la desarticulació del grup terrorista ha posat en qüestió com actuen els serveis secrets espanyols i com actuen les forces i cossos de seguretat de l’estat respecte de l’amenaça exterior. I penso que ells no volen posar en perill la població, sinó que volen evitar que els Mossos continuem fent la feina que fèiem fins ara. I en un estat on actuen almenys quatre cossos policíacs i un cinquè que són els serveis secrets, deuen entendre que amb els altres cossos ja n’hi ha prou. No vull pensar més enllà perquè no puc afirmar que ho facin per posar en perill la població. Però jo crec que igualment la posen en risc, perquè si hi ha un cos policíac implantat al territori, que és el cos de Mossos, que és la policia integral, que té contactes dins el país i que parla amb molta gent, de la qual extreu informació, pot ajudar a preveure cap a on van els moviments islamistes i els imams més radicals i quin discurs tenen. I avui, com que aquesta informació no la tenim com la teníem vuit mesos enrere, doncs indirectament posen en perill la gent. —És una manera de passar comptes perquè el 17 d’agost es va constatar que Catalunya podia funcionar com un estat? —Nosaltres vam esdevenir un estat per unes hores. I no va ser el primer d’octubre, ni el 10 d’octubre ni el 27 d’octubre. Quan vam assolir la categoria d’estat va ser durant les hores posteriors a l’atemptat, quan vam veure que el president Puigdemont, el conseller Joaquim Forn i el major Trapero actuaven com un estat. Perquè en aquell moment no hi havia ningú de part de l’estat present al capdavant del cas ni de la comunicació pública del que succeïa al país. Recordem que qui agafava la paraula era el major, era el conseller, el president mateix. I no hi havia ningú de l’estat; ni el president, ni la vice-presidenta ni els cossos de seguretat. Hi havia els serveis d’emergències públics a Catalunya, bombers, metges, i el cos de Mossos. I això va fer veure a la ciutadania que havíem patit un atemptat però teníem prou recursos per a poder estar protegits. —Què us va semblar que menys d’una hora després de l’atemptat de la Rambla El Periódico publiqués la falsa nota de la CIA? —Si us dic personalment què penso podria dir alguna cosa inadequada. Però algú ha perdut la poca vergonya que li podia quedar, quan, en un moment en què encara no hi havia la xifra de morts ni de ferits, sotmesos en un caos brutal, algú malintencionadament explica que vam rebre la comunicació. L’única intenció era posar en alerta una part de la població catalana o espanyola que la culpa que l’atemptat hagués succeït era dels Mossos d’Esquadra. Volien desprestigiar-nos des del primer minut. I jo crec que l’autor material d’aquesta informació algun dia hauria d’explicar per què ho va fer. Independentment que aquesta nota hagués estat certa i real, calia publicar-la en aquell moment? Calia? Després, si aquest senyor insistia que nosaltres vam rebre la nota, per què no feia un editorial al seu diari exigint al PSOE, PP i Ciutadans que al congrés espanyol obrissin una comissió d’investigació i ell hi portés la nota? I si fos cert que l’havíem rebuda, que es jutgés qui s’hagués de jutjar per no haver fet cas d’aquella nota. Que es faci una comissió d’investigació i es dirimeixin totes les responsabilitats. I si ell hi pot aportar coses, que ho faci. Que ho expliqui. Però no una hora després de l’atemptat. —Aquesta nota era també a la famosa caixa de documentació que el 26 d’octubre es va portar a la incineradora de Sant Adrià. Què va passar allà? —Jo vaig arribar-hi al cap d’una estona. Nosaltres havíem estat seguits per part dels cossos policíacs de l’estat en el nostre patrullatge ordinari. D’una altra banda, quan hem de destruir la documentació, ho fem seguint un protocol, i sempre a la incineradora de Sant Adrià de Besòs, on es fa una trucada prèviament, es concerta una cita i es porta la documentació a destruir. Aquell dia ens hi esperaven. O bé algú de la incineradora va trucar a la policia espanyola, o bé un membre del cos va trucar a la policia espanyola. Hem de pensar si hem estat seguits, o si hi ha algú que, intencionadament des del cos mateix, ha volgut facilitar a la policia espanyola una sèrie de documentació. —Voleu dir fer un lliurament controlat de documentació? —Pot ser. Només se m’acudeixen aquests supòsits, i aquest, el del lliurament controlat, n’és un. —Dieu que membres de la policia espanyola i de la Guàrdia Civil us havien fet seguiments. Va ser al voltant d’aquells dies previs a la proclamació de la independència? —Sí. Però abans també havíem detectat en alguna cita nostra que hi havia algun vehicle que teníem al darrere i que, una vegada passada la matrícula, vèiem que eren de la direcció general de la policia espanyola o de la Guàrdia Civil. —I quan va començar a passar? —Durant tot el context del procés. No pas d’abans del primer d’octubre, sinó anys anteriors ja havíem tingut seguiments d’aquesta mena, tot i que no tan intensament. —El 20 de setembre vau ser davant la conselleria d’Economia? —Sí, hi vaig ser des que van començar els escorcolls. Vam fer la feina que ens tocava: mirant què hi havia, i si podíem parlar amb algú que ens donés informació per a poder preveure situacions. Hi vaig ser fins a migdia, i aleshores em vaig desplaçar a la seu de la CUP, al carrer de Casp, quan van començar a anar-hi més furgonetes de la policia espanyola. —Què va passar davant la seu de la CUP? —A la seu de la CUP van carregar cartells del primer d’octubre en un cotxe particular, i els van aturar i els van prendre el material. En aquell moment van voler entrar a la seu de la CUP a fer-hi un escorcoll, i van començar a arribar-hi furgonetes. —I va ser quan hi vau anar. —Sí. I fou allà on vaig veure més violència latent, no pas a la seu d’Economia. Aquella sensació d’inseguretat era més evident allà, on hi havia quaranta o cinquanta furgons d’ordre públic entre el carrer de la Marina i el carrer de Casp. Era un dispositiu molt gran, i cada vegada hi havia més manifestants, membres de la CUP i d’altres partits, perquè fins i tot hi va anar en Xavier Trias. Hi va haver moments de tensió. —I la tensió va anar pujant. La provocació era molt gran. —Fins i tot alguna furgoneta va recular en el moment que semblava que ja marxaven. Allà, els concentrats es van fer forts, es van asseure. Van ser moments duríssims. Un cop acabat això, cap a les nou del vespre, em vaig reincorporar a la seu d’Economia, en el moment que tant Jordi Sànchez com Jordi Cuixart van pujar als vehicles i es va fer un cordó de seguretat per part de membres de l’ANC i Òmnium per mirar que pogués sortir la comitiva judicial. Sí que és cert que hi va haver moments de tensió, però jo allà no vaig veure cap temptativa de violència. —No va ser fins a la matinada, que els Mossos van arribar a fer alguna càrrega. —En l’acabament de la manifestació, a altes hores de la matinada, és cert que es va quedar gent voluntàriament, perquè els presidents d’Òmnium i l’ANC havien demanat que se n’anessis a casa. Una gent que no volia anar-se’n i finalment els Mossos van ser els que van carregar més tard per acabar d’esbandir la gent. Quan llegeixes a les interlocutòries que allà no hi havia agents dels Mossos, això no és cert. N’hi va haver molts al llarg de tot el dia. —I el fet que els agents de la Guàrdia Civil deixessin les armes dins els cotxes és gaire normal? —No. I jo crec que, independentment del relat públic o dels mitjans respecte de la sedició, hi ha una cosa paral·lela que té a veure amb la manera com haurien de funcionar els cossos de policia. Uns guàrdies civils van amb els seus vehicles i els estacionen per fer una entrada i escorcoll autoritzats per un jutge i han d’acompanyar la comitiva judicial i han de fer detencions. Entenc que deixin els cotxes allà, tot i que potser no és el lloc més idoni. Però bé, ells van considerar oportú de deixar-los-hi. Però si ells sabien que hi havia armes dins, entenc que no les hi havien d’haver deixat. No pots exposar un vehicle tantes hores allà, davant el lloc on vas a fer la feina, amb armes dins. Entenc que devien ser armes llargues, subfusells o escopetes, per la tipologia de guàrdies civils que van entrar. Ells preveien que ja hi hauria incidents? Això ens ho hauríem de preguntar. Volien desarticular una banda terrorista armada i havien de portar armes llargues? Això s’ho haurien de qüestionar ells. Per què duien aquelles armes allà? —Us va sorprendre que la defensa del major Trapero digués que la cúpula dels Mossos s’havia posat a disposició de la justícia espanyola el 27 d’octubre? —Com a ciutadà puc qüestionar o no entendre el fet que es faci aquesta comunicació, però pel relat normal el major en aquell moment fa el que creu que ha de fer, que és posar-se a disposició del TSJC. I si ell ho fa hauríem d’haver complert unes ordres determinades si més endavant s’haguessin produït. Però, al mateix temps, l’acció del govern republicà tampoc no va fer res, cap comunicació. Crec que el major és víctima dels uns i dels altres i el deixen sol, i ell pren les decisions que ha de prendre i ningú per part de l’estat no li pot retreure res. I fa les comunicacions que ha de fer. —Marta Rovira i Puigdemont van parlar de l’amenaça real de violència per part de l’estat si es declarava la independència. Això us va arribar? —No. En cap moment no ens va arribar. Però això no vol dir que no puguis pensar que ells poden arribar a uns límits que ja havíem vist que eren capaços d’arribar l’1-O. Tampoc no vol dir que alguns comandaments del cos poguessin rebre aquesta comunicació. —Per la manera com pegava la policia espanyola el primer d’octubre, hauria pogut matar gent? —Si mirem imatges de les càrregues policíaques de la Guàrdia Civil i la policia espanyola, hi ha llocs on es fa sense la contundència per poder causar ferits. Però n’hi ha on es veu clarament que l’actuació és desproporcionada. Que haurien pogut causar morts? Sí. Perquè es van llançar pilotes de goma, es va fer una utilització desproporcionada de les defenses personals i amb una violència molt gran, i d’aquí vénen tots els ferits que hi va haver. I hi hauria pogut haver algun mort. —Puigdemont va dir que segurament devia la vida als mossos de permís que voluntàriament li fan la seguretat. Us va sobtar? —No. I em va enorgullir que el president esmentés aquests ciutadans, perquè en el moment que aquests mossos l’acompanyen a Brussel·les i ara a Berlín ho fan a títol personal i fent ús del seu temps lliure i les seves vacances. Que digués el que va dir deu ser perquè segurament en aquest llarg viatge que té per Europa es deu haver trobat en situacions força rocambolesques i els ciutadans, mossos, el poden haver ajudat en situacions complexes. Però entenc que la llei no s’ha modificat sobre allò que diu dels ex-presidents; qualsevol ex-president ha de tenir una dotació econòmica i a una seguretat a la qual no ha renunciat. Qui incompleix la llei és el 155, perquè Puigdemont no té els dos o quatre mossos que hauria de tenir. I qui ho supleix són mossos amb hores i dies de vacances. —Els últims dies la seguretat del president va canviar i el GEI, el grup especial d’intervenció, se’n va encarregar. Què indicava això? —Podria ser una decisió del cap del cos o del conseller, perquè podien preveure que el president, com a dirigent màxim del govern, pogués ser víctima d’una agressió o alguna cosa més enllà. Podien tenir indicis en aquest sentit. O bé era per a anticipar-se a alguna cosa que no van passar. El GEI ha duplicat el nombre d’efectius aquests últims mesos. Si és així és perquè algú ha previst que les seves actuacions haurien de ser nombroses més i a més llocs. —Fins a quin punt l’amenaça del gihadisme continua essent real a Catalunya? —En aquest moment el nivell d’alerta continua essent quatre sobre cinc, i crec que no el van apujar a cinc per evitar de fer sortir l’exèrcit al carrer. Potser algú per part del govern o dels aparells de l’estat passat el 17 d’agost volia fer-l’hi sortir, però no va acabar passant. Després, tenim el conflicte de Síria, que cada vegada és pitjor. Veurem l’efecte col·lateral que té: hem de tenir en compte els retornats, la gent de Catalunya que ha anat a fer la gihad a Síria algun dia haurà de retornar. I potser ara som més a prop que tornin. L’amenaça d’aquests retornats serà molt més present que no pas ara. I jo faig una reflexió: el dispositiu del primer d’octubre, segons el ministre Zoido, va costar 87 milions d’euros. Si agafem el pressupost de la Generalitat i mirem la partida de fons reservats, que és la partida amb què nosaltres actuem per fer la nostra feina ordinària, per saber si l’amenaça és més o menys latent, veurem que és d’uns quatre-cents mil euros. —I l’estat espanyol no us facilitava tota la informació. —Com que Catalunya no és un estat, no té relacions bilaterals amb els altres estats, no té ambaixades ni consolats, i no podem saber què passa a l’Irac o al Paquistan o al Marroc ni com combatre el gihadisme en els seus territoris. Estem més debilitats, per tant, a l’hora de prendre decisions. I com que no tenim control de fronteres, com a catalans no sabem qui entra en territori català, cosa que sí que sap la policia espanyola i la Guàrdia Civil. Si hi hagués més fluïdesa de la informació estic segur que estaríem molt més segurs. —Aquest va ser el problema amb l’imam de Ripoll? —Sí. Nosaltres actuem amb tres criteris, que són quin tipus d’ideologia pot tenir l’oratori –perquè no és igual que sigui salafista que d’islam moderat, que és el que professen la gran majoria de mesquites del país. El segon és quanta gent pot anar a l’oratori, perquè no és igual que l’imam pugui tenir influència sobre mil cinc-centes persones o dues mil o tres mil persones que sobre cent, com passava a Ripoll. I el tercer, el més important: que algú d’aquell oratori, de la seva junta, o algú que hi vagi a resar, hagi estat investigat o sigui investigat per terrorisme. En el moment que no es comparteix la informació, en el nostre aplicatiu, per exemple, si posaves Abdelbaki es-Satti el dia 16 d’agost no hi sortia res. En canvi, entenc que en aquest mateix aplicatiu de la policia espanyola, la Guàrdia Civil o el CNI constava que havia estat investigat anteriorment en el cas Chacal a Vilanova i la Geltrú, que havia tingut vincles amb els atemptats de l’11-M de Madrid, amb el de Casa Blanca del 2003, que havia col·laborat amb el CNI durant alguns anys… Si ho haguéssim sabut potser hi hauríem pogut posar més el focus. I faig la pregunta que ningú no ha respost: per què ningú no va informar que Abdelbaki es-Satti havia estat investigat per terrorisme i vinculació amb gent detinguda? —En els atemptats del 17-A era necessari matar els membres de la cèl·lula? —Pel que fa a l’actuació de Cambrils el 18 d’agost, a aquelles hores de la nit, en ple mes d’agost, el passeig era ple de gent, ple de turistes, i les conseqüències que podia tenir que aquell vehicle continués, amb aquella gent amb ganivets a la mà i amb suposats cinturons d’explosius no sabien quines podien acabar essent. Abatre els terroristes crec que no s’ha de posar en qüestió en aquell moment concret i amb la tensió que es vivia. El fet de Subirats el 21 d’agost s’ha qüestionat molt. També ens hem de posar a la pell dels companys d’allà, que eren de proximitat rural del Penedès. No tothom està preparat per a encarar situacions d’aquesta mena. I fins i tot si estàs preparat és difícil que puguis actuar amb el cap fred en aquell moment. Es va acabar abatent Younes Abbouyaakoub, també duia un fals cinturó d’explosius… Ho podem qüestionar, però ens hem de posar a la pell de les persones. Evidentment hauria estat òptim que fos viu. Potser és cert que hauríem de poder ajudar i formar més el personal en situació de crisi; aquest és un dels deures i de les conclusions que penso que es podrien extreure de la comissió d’investigació que sí que es farà al parlament.

Summary: David Torrents: ‘Sí, haurien pogut causar morts el primer d’octubre’


L’escola Jordi Pere Cerdà fa sis anys que dóna classes per als nens i nenes a la Catalunya Nord, concretament a Sallagosa (Alta Cerdanya). És una escola que ensenya en català i en francès per a 47 alumnes de l’Alta Cerdanya i la Baixa Cerdanya. Són famílies que fan desaparèixer la frontera administrativa actualment existent. Però aquests darrers mesos l’article 155 ha fet caure l’aportació que rebien del govern de la Generalitat de Catalunya abans del mes de maig. Ja no hi són a temps. Són 35.000 d’un pressupost anual de 125.000, que l’escola no ha rebut. Perilla, doncs, el 28% del pressupost. De fet, perilla la continuació de l’escola i davant d’aquest fet els responsables escolars han començat una campanya de micromecenatge per tal aconseguir aquests 35.000 euros. Les donacions es poden fer a partir de la pàgina web Salvem la Jordi. Els diners provinents dels pares, i de l’administració francesa i occitana (Consell Regional d’Occitània i el Consell Departamental dels Pirineus Orientals) sí que estant coberts. Aquest és el vídeo de al campanya: Helena Torelló, cap d’estudis i mestre, i Sònia Ferrao, directora i mestra, expliquen en el vídeo,i també en declaracions a l’ACN, que sense aquest ajut l’escola viu una situació límit i que hi ha el perill d’haver de tancar l’escola. Aquesta escola era, de fet una antiga Escola Bressola, que des de l’any 2012 es va haver de reinventar perquè la Bressola va quedar tocada per les retallades. Ara ja feia sis anys que donaven classes i ara les famílies i la diecció s’han organitzat perquè siguin molts més. Lluís Llach i Toni Soler, entre d’altres, s’han sumat a la campanya a través de les xarxes socials. Ep, una altra emergència que és de tots. https://t.co/FdVSzWCTKp — Lluís Llach (@lluis_llach) June 4, 2018 En Millo els volia fer tancar. Ho podem impedir. Vinga, va, entre tots! https://t.co/3vo9tfs3NP — TONI SOLER (@soler_toni) June 4, 2018

Summary: L’escola Jordi Pere Cerdà de Sallagosa, en perill de tancar per culpa del 155


La Fundació Arrels proposa que algunes estacions del metro de Barcelona s’obrin perquè les persones sense llar hi puguin fer nit i resguardar-se del fred. El seu director, Ferran Busquets, ha explicat en declaracions a BTV que cal cercar solucions per a evitar que hi hagi persones dormint al carrer. Aquesta és una mesura que ja s’ha pres a València. Ferrocarrils de la Generalitat Valenciana ha obert l’estació de Xàtiva de Metrovalencia durant les nits perquè puguin fer ús d’ella les persones que, sense voler anar a un centre municipal com un alberg, sí puguin dormir protegits del fred del carrer. Arrels també ha explicat a través de la seva web quins equipaments s’activen a la ciutat de Barcelona destinats als sense sostre que volen resguardar-se del fred. Un d’ells és el Centre d’Acollida Nocturna d’Emergències (CANE), que obre ininterrompudament des de finals de novembre fins l’1 de març i ofereix espai a 75 places. Si la temperatura disminueix fins als 0 graus, com és el cas d’aquests dies, també es posa en marxa el Servei d’Estades Breus del Centre d’Urgències i Emergències Socials de Barcelona (CUESB), un recurs nocturn de 108 places que s’habilita de forma temporal i que ofereix sopar, esmorzar i servei de dutxa. Entre altres recursos, hi ha la parròquia de Santa Anna de Barcelona, situada al carrer Santa Anna 29 i que obre les vint-i-quatre hores cada dia d’aquesta setmana per allotjar persones que dormen al carrer, a més dels centres d’acollida municipals habituals d’entrada lliure situats a la Zona Franca (c/Número 60), Nou Barris (c/Marie Curie, 20) i Sarrià (c/Císter, 20). Per una altra banda, aquesta setmana Arrels obre 15 places addicionals a la Llar residencial Pere Barnés per a persones conegudes per l’equip de carrer de l’entitat que passen la nit al ras i tenen un grau de vulnerabilitat alt. A totes elles se’ls ofereix sopar, esmorzar i servei de dutxa. A més, els equips de carrer informaran a les persones que es troben al carrer dels recursos existents.

Summary: La Fundació Arrels demana d’obrir algunes estacions de metro durant la nit per als sense sostre


El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, respondrà a la carta del president de la Generalitat, Quim Torra, al llarg de la setmana vinent, segons que han explicat fonts de la Moncloa a Europa Press. El president espanyol exposarà en la seva resposta que està obert al diàleg ‘dins els límits de la constitució i de la llei’. Quim Torra va enviar ahir una carta a Mariano Rajoy en què demanava de concertar una reunió. El president de la Generalitat va escriure que està disposat a fer-la ‘demà mateix i sense condicions’. Per la seva banda, fonts de la Moncloa han dit que el president espanyol està ‘perfectament obert al diàleg, que és allò que sempre ha dit’, però reiterant que el limita. No és previst que la resposta inclogui encara cap proposta de dates.

Summary: Rajoy respondrà la setmana vinent la proposta de diàleg de Torra


La titular del Jutjat d’Instrucció número 21 de València ha decretat l’obertura del judici oral per l’accident del metro de 2006, en què van morir 43 persones i 47 van resultar ferides, que asseurà a la banqueta a vuit ex-directius de Ferrocarrils de la Generalitat Valenciana (FGV). La presidenta de l’Associació de Víctimes de l’Accident del Metro del 3 de juliol de 2006 (AVM3J), Rosa Garrote, ha manifestat a EFE la seva satisfacció per l’obertura del judici, encara sense data, ja que suposa ‘un pas menys’ dels que els queda en el camí per a ‘arribar al final’ i perquè ‘es faci justícia’. El Jutjat número 21 de València va concloure el passat 31 d’octubre la instrucció del cas, després de rebutjar el sobreseïment del mateix sol·licitat pels ex-directius i va decidir incoar el procediment abreujat per aquestes vuit persones, entre elles l’ex-gerent de FGV Marisa Gràcia i l’ex-cap de tallers. A més de Marisa Gràcia, entre els investigats es troben els ex-directius d’aquesta empresa pública Juan José Gimeno Barberá, Vicente Antonio Contreras Bornez, Manuel Sansano Muñoz, Francisco García Sigüenza, Sebastián Argente Cuesta, Luis Miguel Domingo Alepuz i Salvador Orts Pardo, tots ells membres del Comitè de Seguretat en la Circulació d’aquesta empresa pública. La fiscalia demanava, en les seves conclusions provisionals, tres anys i set mesos de presó per a l’ex-gerent de FGV i per als altres set processats en la causa, en considerar autors materials per omissió o per cooperació necessària de 43 delictes d’homicidi, per imprudència greu professional; de 37 delictes de lesions, per imprudència greu professional; i d’un delicte contra els drets dels treballadors. Així mateix sol·licitava que es declari la responsabilitat civil directa de la companyia Zurich España SA, i subsidiària de Ferrocarrils de la Generalitat Valenciana, i l’obertura de judici oral davant el Jutjat penal. En el seu escrit, la fiscalia relata una sèrie de greus deficiències en la línia de metro accidentada, la línia 1, i assegura que eren conegudes pels organismes encarregats de la seguretat en FGV, el Comitè de Seguretat en la Circulació i la Direcció d’Auditoria per a la seguretat, que van havien de ser ‘controlades’ i, si s’escau sancionades. Els acusats, des dels seus llocs de responsabilitat i el seu poder de decisió directa per decidir mesures de seguretat, ‘coneixien o havien de conèixer’ les deficiències, que posaven de manifest ‘defectes molt greus de seguretat’ en la línia 1, assenyalava la fiscalia en les seves conclusions. La presidenta de l’AVM3J, Rosa Garrote, ha manifestat la seva satisfacció per l’obertura del judici oral que permetrà, ha dit, ‘demanar explicacions a qui van prendre les decisions’ sobre la situació de la línia 1, que és ‘el que portem demanant des de fa dotze anys’. Per Garrote ‘és una vergonya que la responsabilitat es quedi a l’última baula’, en referència al maquinista del tren que va morir en el succés, i ha celebrat que per fi es vagi a fer un pas endavant per ‘obtenir justícia’. ‘Després de dotze anys volem acabar, descansar i que el final de tot aquest procés sigui mínimament satisfactori’, ha afegit la portaveu de les famílies de les víctimes de l’accident.

Summary: Obren judici oral per l’accident de metro de València de 2006


Com és habitual a final d’any, Google ha fet un recull dels elements que més han cercat els seus usuaris. ‘Un any en cerques’ és un resum de l’any de dos minuts que mostra tot allò que ha passat. Enguany, malauradament, hi apareixen atemptats a Brussel·les, Niça o Orlando; hi apareixen guerres com la de Síria i conseqüències d’aquests conflictes, com la crisi dels refugiats que els països desenvolupats (encara) no han estat capaços de resoldre. També hi apareixen manifestacions i respostes ciutadanes a situacions injustes impròpies del segle XXI. No hi poden faltar esdeveniments esportius, com els Jocs Olímpics de Rio d’aquest estiu, ni un record a aquelles persones que s’han mort enguany: Gene Wilders, Alan Rickman, Nancy Reagan, Muhammad Ali o David Bowie

Summary: L’any 2016 en cerques a Google


Som davant el perill d’una nova recessió econòmica mundial, adverteixen els analistes de referència i els gurus. Diuen que la crisi xinesa, el baix preu del petroli i de les matèries primeres i els sotracs a les borses són indicadors d’una crisi, que seria una recaiguda de la que va començar el 2008 i que encara no hem superat, tal com recorda Joan Tugores, catedràtic d’economia de la Universitat de Barcelona. En aquesta entrevista, Tugores explica que efectivament hi ha símptomes preocupants, perquè no s’han corregit els errors que van originar la crisi, començant pel fet que els qui en gestionen la sortida són els mateixos que la van propiciar. —Som a prop d’una nova recessió econòmica? —Hi ha elements que ho fan pensar. Perquè no hem corregit algunes de les causes de fons de la crisi. No s’ha fet prou bé el sanejament de les institucions financeres internacionals. Tant en el cas d’Alemanya, com d’Itàlia com de la Xina hi ha una certa coincidència que la salut de les entitats financeres no té la qualitat que en teoria haurien d’haver recuperat després de la crisi. Hi ha més coses, com la gran desigualtat social: hi ha economistes de l’ortodòxia que avisaven que una desigualtat massa gran minvava el potencial de consum bàsicament de les classes mitjanes i, per tant, alentia el motor de dinamisme econòmic. Això s’ha agreujat. I el comerç internacional no ha recuperat el dinamisme que s’esperava després del sotrac del 2009… —Per la crisi xinesa? —El comerç internacional ja s’havia estancat abans de la crisi xinesa. I les regles de joc d’aquest comerç internacional presenten també dubtes importants. Per tant, hi ha símptomes preocupants perquè alguns aspectes que van contribuir a originar la crisi no s’han resolt. I si no aprens la lliçó de la història estàs condemnat a repetir-la, i moltes vegades sembla que anem cap aquí. —Què hi ha hagut de positiu aquests anys de crisi? —Per exemple, això que veiem ara a Barcelona, amb el Mobile World Congress: innovacions tecnològiques enlluernadores que fan que alguns parlin de la quarta revolució industrial, que comparin el salt tecnològic d’ara amb el que hi va haver amb la revolució industrial a principi del segle XIX. Si els guanys d’eficiència i de productivitat que impliquen a termini mitjà acabessin determinant el nivell de vida podríem albirar una nova onada d’innovacions. Una onada que hauria d’acabar donant rendiments a l’activitat productiva i al benestar de la gent. —Però també hi havia dinamisme i innovacions tecnològiques importants quan va esclatar la crisi. —No ho eren tant com les d’ara, aquests últims anys, amb la robòtica, la biotecnologia, la impressió en 3D, els vehicles que funcionen sols… Però la clau és com es poden combinar aquestes innovacions enlluernadores amb el fet que això arribi a una massa crítica més gran de gent. Amb la revolució industrial va passar això: la prosperitat no es va aconseguir fins que els guanys no es van difondre al conjunt del teixit productiu. I ara veurem si també és així, perquè pot trigar una mica més que no s’esperava. —El 2008 el govern Zapatero no va veure venir la crisi, fins que no se la va trobar. També hi és, ara, aquest perill? —Tant a Catalunya com a Espanya hi ha hagut un cert cofoisme, amb unes dades de creixement el 2015 del 3,2% o del 3,3%. Això ha enlluernat una mica massa els governs d’aquí i d’allà, quan tothom sabia des del començament del 2015 que la xifra seria bona. Però tot indica que la xifra del 2016 serà pitjor. El 2015 hi va haver un efecte rebot, que els governs van capitalitzar, com sempre. Però les mateixes fonts que donaven la xifra ja avisaven que era un rebot i que no era consolidat. Amb tota seguretat el creixement del 2016 serà més baix que no el de l’any passat i això és un advertiment que la recuperació no és sòlida, ni de bon tros. —Fins on pot arribar aquesta crisi? —L’actual crisi, de la qual no hem sortit, és semblant a la que hi va haver després de la Primera Guerra Mundial amb la Gran Depressió. D’aquella guerra, se’n va sortir amb un tractat de Versalles que en comptes de resoldre els problemes els va agreujar. I la penitència que es va acabar pagant va ser la inestabilitat dels anys trenta, el totalitarisme a Europa, la guerra i la crisi econòmica. El dubte que tenim ara és si de la crisi que va esclatar el 2008 n’aprenem les lliçons de la història i trobem equilibris raonables com els que sí que hi va haver després de la Segona Guerra Mundial. O si tornem al model que accentua l’encadenament de successives crisis. Els qui avisen que som a la porta d’una nova recessió en el fons avisen que no aprenem la lliçó, perquè els ‘lobbies’ els interessos dels quals ens van portar a la crisi, provocant excessos financers i augment de les desigualtats, són els mateixos que gestionen la sortida de la crisi i donen lliçons. Això és un error important. —Això causa estupefacció. No s’han passat comptes. —No es tracta de passar comptes, sinó de fer neteja. La incapacitat d’aprendre la lliçó té a veure amb això: que els qui gestionen la sortida de la crisi són els mateixos que la van causar. Insisteixo que a l’altre plat de la balança hi ha una innovació tecnològica meravellosa, però en un context de molta desigualtat pot passar que aquests guanys de productivitat se’ls apropiï només una determinada minoria o elit i que al conjunt de la població, en canvi, hi hagi més precarització, menys ocupació, retallades… —En tenim exemples? —Quan fa dos anys Facebook va comprar WhatsApp, es va publicar amb lletra ben grossa la magnitud de la compra: 17.000 milions de dòlars. I després s’afegia que els treballadors de WhatsApp eren cinquanta. La pregunta és si fa vint anys o trenta una empresa per a la qual algú pagués 17.000 milions funcionava amb cinquanta treballadors. És clar que no: abans hi havia General Motors, IBM, General Electric, que tenien deu mil o vint mil treballadors. La tecnologia meravellosa també implica que per tenir un valor tan gran n’hi ha prou amb cinquanta treballadors amb feina molt ben feta que detecten una necessitat i la satisfan molt bé. Això abans donava feina a vint mil persones, i ara a cinquanta. —Què se’n fa dels altres 19.950? —La qüestió és si anem cap a una societat amb una minoria de llocs de treball superqualificats i una massa de treballadors més mal pagats que no en èpoques anteriors. Això té efectes socials i psicològics, per exemple sobre els incentius de la gent per a formar-se… Tugores, al seu despatx de la Universitat de Barcelona (fotografia: Clàudia Arqués). —Dèieu que calia que hi hagués un nou model productiu, basat en la innovació i en l’exportació, i no en el totxo. Ja és això, no? —Els èxits exportadors espanyols, un percentatge molt important dels quals són catalans, han estat notables. I hi ha moltes empreses que ja han nascut globals. El problema és si això té prou massa crítica per a constituir un nou model de creixement. Si comparem l’exportació espanyola amb la de Baviera o la de Suïssa, encara hi ha diferències molt notables. —I l’exportació catalana? —La catalana està una mica millor que no l’espanyola, però també té el problema de saber si hi ha prou massa crítica per a poder parlar d’un nou model de creixement. Hi ha casos que molt sovint no valorem prou, que són els campions amagats. Són empreses petites i mitjanes del Barcelonès, el Gironès, el Vallès… –tant en sectors d’alta tecnologia com en alguns altres que no ho són–, que fan una bona feina, discreta, silenciosa, exportant el 50% de la seva producció. Aquest és un bon punt de partida, un actiu molt important per a l’economia catalana. Però no sé si tenim les polítiques de suport necessàries. —Les administracions semblen ben contentes de tenir molt turisme. —Sí, així com fa dos anys o tres la font de bones notícies per a la nostra economia era bàsicament les exportacions, darrerament les bones notícies són els nous rècords turístics. Que està bé, és un ingredient imprescindible. Però això forma part del vell model. També veiem notícies que diuen que torna a pujar la venda d’immobles. La font de bones notícies té més a veure amb l’antic model productiu que no amb el nou. —Hi ha perill d’una nova bombolla immobiliària? —M’agradaria estar segur que no. Però hi ha coses que no hi ajuden, com ara que els tipus d’interès són pràcticament a zero, o negatius. I per això molta gent no veu clar de deixar els estalvis en productes financers, si volen una cosa tranquil·la o segura. Els tipus a un interès pràcticament zero poden ser positius per a desendeutar-se o estimular la inversió però no pas per a l’estalvi… —Surt més a compte desar-los sota el matalàs. —Sí. És que els estalviadors raonables, prudents, si tinguessin dipòsits bancaris al 2% o al 3%, o un parell de puntets per sobre de la inflació, deixarien els diners al banc tranquil·lament i la maquinària del sistema financer engegaria. Però si vas al banc i et diuen que te’ls deixen al 0,1% i després et claven una comissió de no sé quant, al final et preguntes què has de fer. —I diuen que encara haurem de pagar per tenir diners al banc. —Sí, sí, pels famosos tipus d’interès negatius. I què ha fet històricament la gent quan s’ha trobat amb això? Doncs assumir més risc, invertint en el totxo o escoltant cants de sirena. Empenyen la gent a buscar aquestes altres formes de rendibilitzar els estalvis perquè la forma ordinària és blocada. I és blocada entre més coses perquè el sanejament de les institucions financeres no s’ha fet bé, malgrat la gran quantitat de diner públic que s’hi ha destinat. I això ens pot portar a una minibombolla immobiliària, o a assignar els estalvis a usos que no són els més productius ni en el terreny privat ni en el social. —Fa uns quants anys l’estalviador, o el pensionista, sabien on eren els seus diners. Ara tenen molta incertesa. —Si tu eres un estalviador tranquil i no volies aventures, sabies més o menys què fer amb els teus diners. Però ara et trobes amb rendiments negatius, i això obre la porta a la temptació de prendre decisions, diguem-ne, no òptimes. —Parlàveu de crisi de valors a l’inici de la crisi, de cobdícia i de voluntat d’enriquiment ràpid. N’hem après res? —Determinades pautes, com la cobdícia, són inevitables perquè són inherents als éssers humans. Ara, és responsabilitat de la societat, i dels poders públics, de posar normes o codis que ho limitin. Roosevelt ho va fer, amb la reforma financera el 1933: delimitar els efectes negatius de la cobdícia i induir la gent a aplicar l’esforç i la creativitat a coses que fossin més útils socialment. Per això és important de veure què passa amb el sistema financer: si la gent que té una idea més o menys creativa va al banc i, com que no té avals, i com que els bancs es tapen les vergonyes no li donen crèdit i no saben detectar el valor del projecte, doncs moltes de les bones idees quedaran en els llimbs. I hi ha el factor de la desigualtat: hi ha gent que voldria fer alguna cosa però té dos fills i vol arribar a final de mes. Si, a més, la gent veu que els qui van originar la crisi —malgrat que alguns són processats—, com els lobbies energètics, continuen fent de les seves i continuen imposant la seva llei, això desanima. —Per què no s’ha fet com calia el sanejament de les institucions financeres? —Justament perquè hi ha determinats ‘lobbies’ que tenen molt pes i que han limitat la profunditat de la reforma. A mi m’agradaria que la profunditat de la reforma als EUA i a Europa hagués tingut la profunditat que van tenir les reformes de Roosevelt l’any 1933 als Estats Units. Amb coratge polític es pot fer. —El refredament de l’economia xinesa és realment preocupant per l’impacte que pugui tenir mundialment? —A curt termini és preocupant, però el fet inusual del cas xinès és que fes pràcticament trenta anys que creixia amb les taxes amb què creixia. Paradoxalment el govern xinès a partir de l’any 2011 o 2012 canvia d’estratègia, i fa un canvi profundament assenyat i positiu. Veuen que han crescut molt, depenent de les exportacions i de les inversions. I diuen que ha arribat el moment de traduir aquests sacrificis i aquest creixement en benestar de la població, en increment de la capacitat de consum. Això vol dir créixer més a poc a poc; prefereixen créixer a un 6% de manera sòlida i basada en la millora del consum, que no a un 10% basant-se en exportacions. El canvi de model xinès em sembla positiu. El problema és que les transicions sempre són molt delicades. —El sistema bancari xinès no seria pas el més exemplar. —És que la Xina va assumir primer l’assignatura de les manufactures, i l’ha passada amb nota; i la de l’exportació, i ho ha fet amb matrícula d’honor. Però han volgut ser també els primers en l’àmbit financer, i en aquests cas es requereixen uns paràmetres –per això que dèiem de la cobdícia– molt més fins que no l’àmbit comercial o industrial. Perquè les mercaderies són mercaderies i punt, i les finances són una altra cosa. Ara, ningú no deia res aquests últims cinc anys quan la borsa xinesa pujava espectacularment. En canvi, quan ara ha tingut un parell de sotracs tothom es posa nerviós, començant per la cúpula xinesa, a qui se li ha escapat una mica de les mans la màgia de les finances. I ara ho paguen, com nosaltres ho hem pagat en uns altres moments de la història. Però per mi no hi ha res especialment nou, en la crisi xinesa. Tugores als passadissos de la Facultat d’Economia de la UB (fotografia: Clàudia Arqués). —Però aquest alentiment sí que té un impacte. —Evidentment. Però d’ençà que va esclatar la crisi fins ara el creixement de la Xina és el que ha aguantat una mica, i ara que la Xina faci el seu purgatori, que aprengui a gestionar les finances, i a veure si ho fa més ràpidament que no ho hem fet nosaltres a occident. Però bé, l’Índia i Indonèsia van com una moto; hi ha més països amb capacitat d’atracció. L’Índia, de manera discreta i silenciosa, fa les coses ben fetes. Sempre passa, a l’economia mundial, que hi ha països que van a l’alça i països que van a la baixa. No siguem més catastrofistes d’allò que sigui imprescindible. —A Europa hi pot acabar havent una nova crisi bancària? Hi pot haver un nou Lehman Brothers? —Alemanya ha de purgar una mica la supèrbia dels últims temps. El Deutsche Bank pot ser el Volkswagen del sector financer. Sota la imatge que s’ha creat d’una màquina d’eficiència, pot ser que la realitat no sigui tan esplendorosa, perquè pot ser que calguin ajustaments. Els alemanys són éssers humans i tenen aquestes febleses: si fa un any t’expliquen que Volkswagen va fer això, no t’ho hauries cregut ‘perquè són alemanys!’. Les febleses van canviant de lloc. Recordo que als anys noranta hi havia crisis a l’Amèrica Llatina, o a Corea i al sud-est asiàtic… A Espanya deien que eren països amb baixa qualitat democràtica, que hi havia un capitalisme d’amiguets. Doncs amb les hipoteques i les ‘subprime’ nosaltres vam fer igual, i ara resulta que els alemanys amb Volkswagen feien les mateixes potineries. —Quina és l’assignatura pendent a Europa? —A Europa hem de decidir què volem ser quan siguem grans. No podem dir ara sí, ara no, ara integrem això, ara surto, ara som europeus però amb els immigrants anem amb compte… Hem de decidir si volem ser un actor mundial important o si volem continuar aquesta lenta degradació de barallar-nos entre nosaltres i condemnar-nos a la irrellevància més absoluta en un món que ha esdevingut global, en el qual una UE com un actor sòlid pot tenir alguna oportunitat. Però si cadascú es mira el seu melic no hi tenim res a fer.

Summary: Joan Tugores: ‘Si el banc et dóna un 0,1% i et clava una comissió, al final et demanes què has de fer’


La portaveu de Catalunya en Comú-Podem, Jéssica Albiach, ha exigit al govern un decret de llistes d’espera per poder donar suport al pressupost. L’objectiu d’aquest decret és que la ciutadania tingui garantida l’atenció primària al cap de dos o tres dies: ‘Lluitem perquè la primària no sigui la porta d’entrada al sistema, sinó el centre’, ha dit en una entrevista a Europa Press. Albiach ha afirmat que s’han revertit retallades en l’atenció hospitalària, però no en la primària i ha demanat de contractar 850 professionals. Ha explicat que s’ha avançat en la negociació, sobretot en el capítol d’ingressos –amb canvis en l’IRPF, successions i fiscalitat verda–, però no tant en el de despeses, i ha dit que, després de la negociació sobre la sanitat, arribarà la dels altres afers, com ara les llars d’infants i l’escola inclusiva, la dependència, l’habitatge, el transport i el feminisme. Sobre la reforma fiscal, han acordat de crear un nou tram d’IRPF per a rendes de més de 90.000 euros, que afectaria el 5% de la població i aportaria trenta milions d’euros, i de rebaixar la pressió fiscal sobre les rendes més baixes. També s’ha abordat de reduir bonificacions de l’impost de successions per a alguns trams encara no detallats. Albiach ha suggerit de rebaixar-les a partir de 500.000 o 600.000 euros perquè no afecti les vídues, i considera que el govern és receptiu en aquesta qüestió. També ha aplaudit la rebaixa del 30% de les taxes universitàries. La portaveu ha revelat que el govern ha traslladat als comuns que el pressupost passarà pel consell executiu a mitjan gener i que per tant la votació al parlament no arribarà segurament fins al març. Emergència climàtica Sobre la fiscalitat verda, ha subratllat que aborden impostos ja prevists en la llei catalana del canvi climàtic: sobre vehicles contaminants i sobre empreses contaminants i creuers i vaixells. Ha dit que la de creuers ha de penalitzar i sancionar les emissions i les aigües contaminants però que encara no s’ha concretat, com el d’empreses contaminants: ‘El govern hi està disposat, però encara no s’ha detallat.’ Tanmateix, ha criticat que al govern li manca valentia per a implantar mesures reals que responguin a l’emergència climàtica. ‘Considerem que una de les primeres coses que hauria de fer és crear una vice-presidència climàtica’, ha afegit, perquè la lluita contra el canvi climàtic sigui transversal en tots els departaments.

Summary: Albiach exigeix al govern un decret de llistes d’espera per aprovar el pressupost


Presos polítics de l’Espanya contemporània, 24 fotografies de Santiago Sierra que van ser retirades de la fira Arco fa any i mig va començar la col·lecció d’art censurat de Tatxo Benet, que ja posseeix prop de seixanta obres que exposarà el 2020 en un ‘museu de la llibertat’. Benet, soci fundador de Mediapro al costat de Jaume Roures, acaba d’adquirir per a la seva col·lecció l’escultura d’una esclava sexual coreana de la II Guerra Mundial l’exhibició de la qual ha estat prohibida per les autoritats japoneses, segons que ha explicat avui a l’agència EFE. Es tracta d’un bronze pintat d’1,45 metres d’altura, Statue of a girl of peace, dels artistes i activistes coreans Kim Eun-Sung i Kim Seo-Kyung, que col·loquen figures semblants –les unes dempeus, les altres assegudes– en llocs pròxims a seus diplomàtiques japoneses. Diumenge passat, en la Triennal d’Aichi, al Japó, el governador de la prefectura homònima, Hideaki Omura, va decidir de cloure l’exposició After freedom of Expression, composta per obres que han causat polèmica a l’arxipèlag i en la qual s’exhibia la peça de la nena davant les queixes i protestes d’alguns visitants. L’escultura homenatja les coreanes que durant la II Guerra Mundial eren ‘ofertes’ als soldats japonesos com a ‘dona de conhort’. La nena, d’uns 14 anys i amb el vestit tradicional coreà que simbolitza la part rural i domèstica, té els punys tancats, els peus descalços i aixecats i a l’espatlla s’hi posa un ocell, intermediari amb les joves ja mortes. Al costat, una cadira buida, en la qual el públic podia seure. Era tant per a les que no hi eren com per a les ‘amagades’ que mai no van poder considerar-se públicament víctimes. La primera escultura sobre les esclaves sexuals, del 2011, es va col·locar davant l’ambaixada del Japó a Seül. El 2015, el Japó es va negar a subvencionar la creació d’una fundació d’ajuda a aquestes dones llevat que es retirés la peça. No es va treure i en l’actualitat n’hi ha 104 d’instal·lades a Corea del Sud. ‘És un doble contrasentit perquè no solament se censura una obra artística, sinó que es clausura una exposició contra la censura. Quan em va arribar la informació ens vam posar en contacte amb els artistes coreans i la vam adquirir’, explica Benet. No vol dir el preu que ha pagat per aquesta obra ni per cap de les que té: ‘Alguna té un valor molt important, però també és cert que molts artistes, quan els expliquem per què les volem comprar i l’ús que volem fer-ne, rebaixen molt les seves pretensions econòmiques’, precisa. Sí que va transcendir el preu de Presos polítics de l’Espanya contemporània, 80.000 euros –96.800, inclòs el 21% d’IVA–, una obra que llavors Benet tenia el propòsit de posar ‘gratuïtament a disposició de qualsevol museu o galeria d’art de tot Espanya ‘ perquè li semblava ‘intolerable’ que hagués estat despenjada d’Arco. No obstant això, l’obra censurada va ser el començament d’una col·lecció que no para de créixer. ‘Després d’aquesta vaig començar a comprar-ne més i a interessar-me per situacions que passaven en més països i vaig comprar obres de tot el món de manera amateur, encara que hi ha gent que sap què faig i em posa alerta’, precisa. Espera obrir la seva col·lecció al públic d’aquí a poc, probablement l’any vinent i per això, per disposar d’un lloc fix i gran, sospesen fórmules diferents. ‘Cerquem locals, però hi ha centres d’art que ja s’hi han interessat. Farem, a Barcelona, “un museu de la llibertat”, on aquestes peces tindran la possibilitat de ser lliures.’ Té peces espanyoles però també de França, Turquia, la Xina, Anglaterra, l’Argentina, els Estats Units i dels països àrabs. Totes han estat censurades, encara que els motius varien i n’hi ha de polítics, religiosos, sexuals, socials, morals… A més de l’escultura coreana, acaba d’adquirir un retrat fet amb figures de Lego signat per Ai Wei Wei, la totalitat de l’obra del qual és censurada pel govern xinès. Destaca també com ‘una cosa molt divertida’, la compra del cartell de l’obra teatral de principis dels vuitanta Pens, que es promocionava amb un cartell que era ‘un primer pla dels genitals del David de Miquel Àngel i pel qual el fiscal general de Barcelona els va posar una multa’. Tatxo Benet: ‘Independentista? Crec que sempre ho he estat’

Summary: Tatxo Benet projecta un ‘museu de la llibertat’ amb gairebé seixanta obres censurades