In English: Ricardo Patiño: “Granting Assange political asylum was the right decision, as will be proven soon” VilaWeb ha aconseguit de localitzar Ricardo Patiño, ex-ministre d’Afers Estrangers, de Defensa i Economia del govern de l’Equador, actualment a l’exili, i entrevistar-lo. Patiño va ser el ministre que va concedir l’asil polític a Julian Assange i en parla ara que la decisió de l’actual govern de l’Equador de retirar-li l’asil polític i lliurar-lo a la policia britànica ha causat un gran impacte i ha obert la porta a l’extradició als Estats Units, un propòsit que el govern de Londres va avalar ahir. Aquesta decisió no es pot desvincular dels esdeveniments a l’Equador. El 2017, Lenín Moreno va ser-ne elegit president com a candidat de l’Aliança PAIS, en substitució de Rafael Correa. La seua victòria va ser vista com la continuació de l’anomenada revolució ciutadana, però, sorprenentment per a tothom, Moreno es va girar de seguida contra els seus antics companys i fins i tot els va perseguir, tot revertint el procés polític començat deu anys enrere. El president Correa és ara mateix a l’exili, a Brussel·les, i alguns membres importants dels governs anteriors són a la presó o bé han abandonat el país. —Vau concedir l’asil polític a Julian Assange. Com veieu els esdeveniments d’aquests dies? —Amb un enorme disgust i una gran preocupació. L’actual govern de l’Equador, dirigit per Lenín Moreno, viola la constitució del nostre país i les lleis internacionals. Quan un estat concedeix l’asil polític a algú, això no es revoca. Però, a més, cal tenir en compte que Julian Assange té la ciutadania equatoriana, de manera que lliurar-lo a les autoritats britàniques és lliurar un equatorià, i aquesta decisió viola de manera gravíssima la constitució del país. —Què penseu que pot passar? —Estic completament convençut que serà enviat als Estats Units. I se’l quedaran. Això que passa demostra que Assange necessitava protecció quan nosaltres, el govern de l’Equador, li la vàrem oferir. —Com la vau adoptar, aquesta decisió? —Assange va demanar asil a molts països, era conscient que tot allò que WikiLeaks havia exposat a la llum pública havia irritat els Estats Units. Nosaltres li vàrem concedir l’estatut de refugiat polític per una qüestió de principis. El president Rafael Correa sabia molt bé quin perill assumíem, però també sabíem que Julian Assange podia ser perseguit, torturat, que si queia en mans dels Estats Units podia acabar en indrets extraterritorials, com Guantánamo, creats precisament per tenir les mans lliures en casos com aquest, mans lliures en tots els sentits. Sabíem que el perill que ell corria era real, tal com ara es confirmarà, i per això li vam concedir l’asil polític. Però els Estats Units van considerar que l’Equador s’havia excedit. —Aquesta decisió va originar problemes molt greus a l’Equador des del primer minut… —Justament, el moment més dur va ser tan bon punt ell va entrar a l’ambaixada de l’Equador a Londres. Nosaltres analitzàvem la seua demanda d’asil, crec que havia passat una mica més d’un mes, i el govern britànic ens va amenaçar d’entrar a la nostra ambaixada a la força perquè havien d’extradir Assange a Suècia. Vam reaccionar convocant l’Aliança Bolivariana per les Amèriques, l’ALBA, la Unasur i també l’Organització dels Estats Americans. Tothom sap que dins l’OEA els Estats Units tenen un gran poder, però nosaltres els vam guanyar en les tres institucions. Els Estats Units i el Canadà es van haver d’abstenir de votar perquè el suport que la nostra posició tenia era tan gran entre els estats americans que no tingueren cap més remei. Després del pronunciament de les institucions panamericanes, els britànics ja no van provar d’entrar, però a partir d’aleshores sempre varen tancar-se completament al diàleg. No varen acceptar mai ni tan sols de conversar sobre la possibilitat d’un salconduit per a deixar-lo sortir de l’ambaixada i volar a l’Equador. En aquell temps, jo vaig tenir unes quantes converses amb el Foreign Office i sempre va quedar clar que ells no tenien cap disposició a dialogar. —L’Equador va defensar els drets d’Assange, però ell es va trobar en una situació personal molt complicada, obligat a viure dins una cambra durant anys. —Nosaltres li vam facilitar condicions perquè fes la seua feina, que pogués rebre persones… En aquell moment, l’oposició de dretes a l’Equador ens retreia, fins i tot, el cost d’alimentar-lo. O la despesa en seguretat, tot i que era evident que no podíem deixar un home com Assange sense seguretat. Qualsevol hauria pogut cometre un atemptat contra ell i això nosaltres no ho podíem tolerar. Donar asil és donar protecció, estàvem obligats a protegir-lo. Precisament, dónes asil a una persona perquè és evident que hi ha una situació de persecució contra ells. Si no, l’asil no té trellat. —Per què creieu que l’actual president de l’Equador, Lenín Moreno, ha trencat l’asil i ha lliurat Assange a les autoritats britàniques? —Estic convençut que Lenín Moreno va pactar amb els americans abans de ser president que el faria fora de l’ambaixada. —Però quan estàveu junts al govern ell va manifestar mai que s’oposava a la concessió de l’asil? —No, mai! Ni una sola vegada. Ara, crida molt l’atenció que només d’arribar a la presidència, de seguida, ja va dir que no estava d’acord amb la presència d’Assange a l’ambaixada. —En algun moment hi va haver una certa polèmica pública sobre l’actuació d’Assange. Per exemple, quan va defensar públicament el referèndum d’autodeterminació de Catalunya. Aquestes posicions van influir d’alguna manera en la seua situació? Hi ha qui va dir que trencava les condicions de l’asil. —Això no és veritat. Sé que hi ha molta gent que ho diu, però no és veritat. —Ara la vida li perilla? —Cada dia estem més convençuts que vàrem fer bé de concedir l’asil polític a Julian Assange. I he de dir que avui, a l’Equador, ni tan sols un govern de dretes s’hauria atrevit a fer això que ha fet Moreno. Crec que un govern de dretes hauria respectat l’asil d’Assange. Ricardo Patiño amb Julian Assange a l’ambaixada de l’Equador a Londres, quan feia dos anys que hi havia entrat. —Com us expliqueu l’enorme canvi d’actitud de Lenín Moreno? El Moreno candidat per l’Aliança PAIS amb vós mateix i el president actual gairebé no tenen res a veure. —No és tan sols que Moreno no haja complert el programa amb què es va presentar, que no l’ha complert en absolut. És pitjor que això. Moreno va complint el programa de la dreta, amb el programa dels dos partits de la dreta que van perdre les eleccions. I ho fa tant en el terreny econòmic com en el social i l’institucional. Tot allò que exposava la dreta durant el procés electoral ara ho fa Lenín Moreno. Rebaixar els costos d’electricitat de les grans empreses i apujar el preu de la benzina; passar els diners electrònics als bancs privats quan eren al banc central; retornar a la banca la llibertat per a establir taxes d’interès, comissions, etcètera; acomiadar els membres del Consell de Participació Ciutadana; eliminar la postulació indefinida del president de la república… Moreno compleix el programa complet de la dreta que va perdre les eleccions perquè la ciutadania va preferir les propostes que defensava en campanya Moreno mateix, que defensàvem nosaltres. —I com s’explica, això? Ho enteneu? —No podem entendre com és que algú que es vanagloriava de ser part de la revolució ciutadana, que la qualificava de ‘llegenda’, perquè s’hi identificava dient que formava part de la ‘llegenda de Rafael Correa’, faça això que fa. Ell és una persona que ens coneix personalment, que sap que estem lliurats per convicció al nostre poble, que no som delinqüents. Com és possible, doncs? Inevitablement, t’has de preguntar en quin moment es va lliurar a la CIA, perquè és això que ha fet. En quin moment va acordar amb la CIA de desmantellar el projecte de revolució ciutadana que havíem bastit els darrers deu anys. Jo no sé quan va passar, però no es pot discutir que col·laboradors molt pròxims a ell són identificats a WikiLeaks com a informants de la CIA, entre els quals Andrés Michelena, que ara és ministre de Telecomunicacions… —Però això no pot haver passat d’avui per demà. És poc creïble. —És evident que ens va enganyar. I la cosa greu és que ens va enganyar a nosaltres, però sobretot va enganyar els ciutadans, els votants. És evident que mentia en campanya, quan explicava unes propostes que ell ja sabia que no compliria perquè tenia al cap el projecte de desmantellar la revolució ciutadana. —Això s’explica pels diners que pot haver rebut? —Tinc la impressió que la seua relació personal, quan era jove, amb persones que formaven part dels grups de poder tradicionals de l’Equador hi ha influït molt. Quan érem al govern, a vegades ell ens deia que se n’anava a parlar amb uns amics, d’aquesta gent que nosaltres anomenem ‘pelucones’, que eren gent amb molts diners, molt importants. I ens deia que hi anava per escoltar-los, per saber què pensaven i que d’aquesta manera el govern tindria una visió millor del que passava al país. Però tot indica que era molt més que això. Que preparaven de feia temps això que ha passat i que ens enganyava. Que feia servir aquest argument per amagar els interessos reals d’aquella relació. —Us sembla que fallàreu, confiant en ell, convertint-lo en el candidat del vostre moviment? —Sens dubte. Vam ser molt innocents. Alguns de nosaltres ens coneixíem bé, personalment, de molts anys. Però a ell no tant. Semblava una persona amb uns fonaments humanistes grans, que venia d’haver superat un impediment físic arran d’un tret. Feia conferències motivadores. Ens va semblar que aquesta qualitat era molt important. Però realment hem estat molt innocents. Això cal reconèixer-ho. —El factor clau de tot això que ha passat és el cas Assange? Teniu la sensació que els Estats Units va esperar pacientment el moment oportú i la persona oportuna? —Segurament, hi ha una combinació de factors. Assange, és clar, però des del moment que nosaltres vam tancar la base militar nord-americana de Manta, els Estats Units van decidir de cercar-nos les pessigolles. Recordeu que vam fer fora l’ambaixadora i un grup militar de cinquanta persones que tenien dins l’ambaixada i que descobrírem gairebé de casualitat. Un grup que s’infiltrava a les nostres forces armades. —Què vol dir ‘de casualitat’? —De casualitat! Vam tenir problemes amb un helicòpter de l’exèrcit i hi havia un americà a l’aparell. Naturalment, preguntàrem què caram hi feia, un gringo, en un helicòpter nostre. Ens van dir que era part del grup militar de l’ambaixada i a partir d’aleshores vam prendre mesures. No era un agregat militar ni un expert, sinó una unitat de cinquanta persones al nostre territori. —I després d’això, Assange… —El 2012, tres anys després del tancament de la base, jo mateix vaig anunciar que concedíem l’asil polític a Assange. Això sembla que va ser definitiu per als Estats Units, sí. —La vostra situació personal ara és molt complicada. El president Correa és a l’exili, teniu companys a la presó… —Tenim la sort que al món modern ens podem comunicar i podem fer arribar el missatge a la gent. Però no és igual, és clar. Jo viatjava constantment per les províncies, parlava amb els companys, els escoltava, i aquest contacte humà no es pot fer des de la pantalla. —Per això us han forçat a l’exili. —Sí, és clar. Però també cal dir que només han passat dos anys d’aquest govern traïdor i ja hem tingut un resultat electoral positiu, perquè hem guanyat dues prefectures de les tres més grans del país, inclosa la capital. I s’ha constituït un Consell de Participació Ciutadana que sembla molt democràtic i que probablement prendrà decisions per a corregir aquesta desinstitucionalització que ha originat el govern de Lenín Moreno. Encarem les eleccions del 2021 amb molta il·lusió. —Però tot es fa molt complicat quan un govern renuncia a fer política i fa servir els tribunals per interferir en els processos democràtics. —Oh, i tant! És duríssim! I cal dir una cosa: això no es pot fer sense el concurs especial dels grans mitjans de col·laboració. La premsa menteix i és l’encarregada de crear les condicions perquè la societat considere normals coses que no són normals: que aquella persona siga presa, fins i tot que la maten. A l’Equador, hi ha gent que diu, com si res, que maten Correa, que maten Patiño. Hi ha una campanya intensíssima per a presentar els ‘correistes’ com els culpables de qualsevol cosa, com uns lladres. I quan tots els mitjans han fet una campanya intensa per a destruir la teua reputació, aleshores arriba el jutge i, fins i tot, en el cas que considerés que ets innocent, no t’hi pot declarar. Perquè els mitjans l’atacarien sense pietat, i la funció judicial, controlada pel govern, també reaccionaria. —Com definiríeu aquest fenomen que tenim a diversos països de tot el món simultàniament? —Més enllà de la judicialització de la política, el fenomen és que s’ha constituït una màfia política. Una màfia que no té límits en la seua actuació, que destruirà la teua família si cal, que et robarà el patrimoni que has guanyat en tota la teua vida si creu que així et fa mal. Perquè es tracta de destruir-te a tu i de fer por a qualsevol que vulga continuar lluitant o que et vulga donar suport. Hi ha ministres del govern anterior que et diuen que els fa molta pena això que passa, però que no volen ficar-s’hi, perquè tenen fills petits i els han dit si no sabien què els passaria si no s’apartaven o obeïen. —En realitat, ho veiem a Hong Kong, a Turquia, a Espanya respecte de Catalunya, a l’Equador. És com si aparegués un estat dins l’estat, fora del control polític, sense respecte a la legalitat. —A l’Equador, aquest govern primer va fer una crida a una consulta popular que requeria una aprovació prèvia de la Cort Constitucional. I com que la Cort no va acceptar de donar-hi l’autorització, la varen saltar. D’entrada hi ha, doncs, una consulta inconstitucional, però que té com a excusa formal defensar la constitució. Aleshores guanyen la consulta, encara que nosaltres vam aconseguir un 37% del vot tot i la campanya de desprestigi, i a partir d’ací comencen a prendre decisions que van contra la constitució. Per exemple, decideixen que el Consell de Participació Ciutadana pot avaluar les autoritats de l’anterior consell i no solament de l’actual. I encara això, en tot cas, ho havien de fer per un procés reglat, amb dret de defensa i un procés degut, però també ho vulneren. Fins i tot, legalment, tenien sis mesos per a fer una avaluació d’aquesta classe, i ho van fer en tretze. És un procés incontrolable, desbocat. Ells van violant les lleis, van violant la constitució, i continuen. I ho torne a dir: en això és clau el paper dels mitjans. Els principals mitjans no han tingut mai cap dubte a l’hora de donar suport a la violació de les institucions, de la constitució, del dret a la presumpció d’innocència. I han presentat la situació com si fos la contrària a la que és en realitat. Són ells que han trencat les regles, però fan servir la premsa i els jutges per acusar-nos a nosaltres d’haver-les trencades. —Amb tot plegat, quin horitzó teniu? —La nostra obsessió ha estat sempre l’optimisme. Tenim una convicció de vida per la justícia i això no ens ho llevarà ningú. A l’Equador, malgrat tot, la gent sap que la revolució ciutadana ha canviat el país, i no parle només de la millora de les infrastructures, sinó de la dignitat de la gent. Això no és tan fàcil d’esborrar. I, evidentment, aquesta excepcionalitat causa reaccions excepcionals. El president Correa havia decidit de passar més temps amb la família, apartar-se una mica, però fa uns quants dies ja va anunciar que estava disposat a tornar a posar-se al capdavant. És veritat que, precisament pel resultat de la consulta ciutadana que comentàvem abans, no es podria presentar a la presidència a les eleccions del 2021. Però podria ser vice-president o president del parlament. I ell és un dirigent d’una força enorme, molt estimat per la gent. Tirarem endavant. No sé quan, però ens en sortirem. No en tinc cap dubte.

Summary: Ricardo Patiño: ‘Concedir l’asil polític a Assange era la decisió correcta, tal com ara es demostrarà’


Uns científics de l’Institut Nacional de Malalties Infeccioses Lazzaro Spallanzani, a Roma, han aconseguit aïllar la seqüència del nou coronavirus, segons ha informat el ministre de Sanitat italià, Roberto Speranza. ‘Haver aïllat el virus significa moltes oportunitats per estudiar, comprendre i verificar millor què es pot fer per aturar la propagació’, ha explicat Speranza després d’anunciar aquesta fita per televisió. El ministre també ha dit que és ‘un pas per a tota la comunitat científica que permetrà accelerar la investigació sobre aquesta malaltia’. També el primer ministre italià, Giuseppe Conte, ha qualificat aquesta notícia de ‘molt important per al desenvolupament de tractaments’ i va afirmar que se sent ‘orgullós’ del Servei Nacional de Salut, ‘un dels millors del món’. Fa deu dies s’havia aïllat a la Xina però, segons expliquen els investigadors italians, els xinesos no l’havien distribuït. ‘Ara, les dades estaran disponibles per a la comunitat internacional’, ha explicat el director científic de l’Institut Spallanzani, Giuseppe Ippolito, en declaracions que ha recollit ‘La Repubblica’. ‘Hi ha espais oberts per a noves proves de diagnòstic i vacunes. Itàlia es converteix així en el soci de referència per a aquesta investigació’, ha assegurat.

Summary: Científics italians aconsegueixen aïllar la seqüència del coronavirus


El magistrat del Tribunal Suprem Pablo Llarena, instructor de la causa del procés, ha demanat al Regne Unit que continuï amb el procés d’extradició de la consellera a l’exili Clara Ponsatí. Argumenta que, després del Brexit, la immunitat com a eurodiputada ja no hi té abast. En una interlocutòria feta pública aquest dilluns, Llarena també demana al Parlament Europeu que suspengui la immunitat de Ponsatí, a qui l’Eurocambra ja ha reconegut com a parlamentària. Alhora, sol·licita el suplicatori i manté les euroordres. Llarena planteja a l’autoritat judicial britànica que reforci les mesures cautelars contra Posatí per un possible risc de fuga per eludir el procediment que té obert al Regne Unit. ‘Podria confluir el risc que l’encausada abandoni el territori del Regne Unit per establir-se a un país de la Unió Europea en el qual la immunitat tingui abast’, diu a la interlocutòria. La vista perquè la justícia escocesa decideixi sobre l’extradició començarà l’onze de maig a Edimburg. D’altra banda, Llarena manté l’ordre de detenció en territori espanyol i nega que calgui suplicatori en aquest cas.

Summary: Llarena demana al Regne Unit que continuï el procés d’extradició contra Ponsatí


El PNB anunciarà aquesta tarda si dóna suport a la moció de censura de Pedro Sánchez. Tal com ha anunciat la formació a través del seu compte de Twitter, el partit ja ha decidit què votarà. Aitor Esteban, el portaveu dels nacionalistes bascos a la cambra espanyola, serà qui farà pública la decisió des de la tribuna en el seu torn d’intervenció en el debat de la moció de censura. El EBB ya ha tomado una decisión. Se la comunicará en los próximos minutos al Grupo Vasco. @AITOR_ESTEBAN la anunciará en su intervención. — EAJ-PNV (@eajpnv) 31 de maig de 2018

Summary: El PNB ja ha decidit el seu vot i anunciarà aquesta tarda si dóna suport a la moció de censura


L’un llicenciat en dret i l’altre en filologia, Alfons Esteve (Xàtiva, 1968) i Francesc Esteve (Xàtiva, 1965), fa anys que es dediquen a l’anàlisi i l’assessorament lingüístic. I a la defensa pràctica dels drets en aquest camp. Tots dos treballen al Servei de Política Lingüística de la Universitat de València i són coautors, entre més, dels llibres El nom, la unitat i la normalitat: informe sobre el reconeixement del català com a llengua oficial i pròpia del País Valencià i Drets cap a la normalitat. Del projecte lingüístic d’Acció Cultural del País Valencià, i juntament amb l’entitat cívica, els germans Esteve n’han fet ara un llibre, que ha editat Onada i on queda recollida, fil per randa, una proposta per a una llei d’igualtat lingüística. I expliquen que amb aquesta proposta es podria revertir l’actual situació de regressió. Duu un títol explícit, Igualtat lingüística. Capgirar el desús i la subordinació, i reclama atenció. I posada en pràctica. —Presenteu un llibre que és, de fet, una proposta de llei: què ha fet necessari aquest plantejament? —Alfons Esteve: Pensem fer la llei, i l’explicació (per què el llibre va més enllà de la llei), per la situació en què ens trobem i que cal començar a superar. És una situació de subordinació del català i cal fer polítiques actives que la revertisquen. Pensem que cal una nova llei. L’actual té trenta-cinc anys, està feta amb els condicionants d’aquell moment i tenia (té, perquè està en vigor) moltes mancances. Hi ha d’haver una llei que regule tots els àmbits socials i que tinga mesures pràctiques i efectives per a començar a capgirar aquesta situació. Amb l’actual llei no n’hi ha prou per a garantir els drets dels valencianoparlants, no garanteix la igualtat. —Una de les qüestions que poseu sobre la taula és que, actualment, no és que no s’avanci sinó que es va endarrere. —Francesc Esteve: Actualment, tal com està la situació, juguem a perdre. No podrem guanyar mai en cap cas. Estancar-nos ja seria positiu. I les dades que donem, que són oficials, són prou significatives: per exemple, passar del 61% de gent que es declara valencianoparlant el 1992 al 50,9%… Són 10 punts menys. Això, en la competència declarada. En la gent que l’entén, del 83,2% el 1992 al 72,4% el 2015 també és una baixada. Retrocedim en habilitats declarades d’ús, les més bàsiques. Pugen les acadèmiques, per la força del sistema educatiu: la gent que diu que sap llegir-lo i que el sap escriure. Això ens porta a la llatinització del valencià. En l’ús, la reculada és fortíssima. Les enquestes parlen de vint punts, en alguns casos. Les dades són realment preocupants. No es pot confiar tot a l’escola com s’ha fet fins ara. No ho resol. —Ja s‘ha demostrat. —A. E.: Ho deia l’informe de l’STEPV: el 2016, hi havia un 30% d’ensenyament en valencià. Al ritme actual, arribaríem al 50% l’any 2094! Però és que hi ha un desequilibri bestial, no hi ha continuïtat: es comença prou bé a l’escola infantil, a l’ESO ja baixa, quan s’arriba al batxillerat i els cicles formatius la baixada és increïble i després, en la universitat, depèn d’on caigues. Una altra qüestió: hi ha desigualtats immenses entre comarques, amb una gran discontinuïtat territorial que crea blocs diferents. Al sud, sobretot. I forats a les grans ciutats. Una altra: la disfunció sistema públic/sistema privat: sembla que només siga una cosa del sistema públic i que el privat n’estiga exempt absolutament, com si no tinguera cap obligació respecte de la llengua oficial i pròpia. En el marc legal actual de la Constitució espanyola, i de la interpretació que se n'ha fet, no hi ha igualtat lingüística —La qüestió terminològica també és important: en el seu moment, vàreu insistir per canviar el concepte de ‘requisit’ lingüístic pel de ‘competència’, pel que fa a l’accés a la funció pública, i ara parleu d’igualtat lingüística. —F. E.: El terme ‘requisit’ reforça la visió de simple exigència administrativa, igual com una pòlissa que cal adjuntar al teu currículum simplement per a passar i de la qual després ja et pots oblidar. Com el certificat mèdic o el de penals. I, a més a més, negatiu: és una trava. El terme ‘competència’, al contrari, posa l’èmfasi en la qüestió important: no que tingues el paper sinó la competència. Si tu has d’exercir, convé que sigues competent, que pugues parlar, atendre, escriure en les dues llengües oficials. El paper ens interessa menys: ens interessa l’aptitud. Només la competència es transformarà en ús, el requisit es transformarà en un paperet que s’arxiva. —A. E.: I volem que la competència es demostre en el moment que es fa l’accés a la funció pública. Proposem que alguna de les proves, dels tres o quatre exercicis que s’han de superar en aquest accés, s’haja de fer en valencià. La idea és demostrar que aquella feina que faràs en el futur, pots fer-la perfectament en català. —F. E.: Per exemple, a l’ensenyament, que és l’únic lloc on actualment hi ha l’exigència de demostrar el coneixement del valencià, la gent s’aprèn els temaris en castellà i els recita; el valencià és un simple ‘ací tinc el titolet’, sense cap connexió amb les coses que un professor ha de demostrar que sap i que fa. Si has de ser professor i has de dominar les dues llengües, demostra’m en l’oposició que les domines. —Igual com en tot. —F. E.: És clar. Igual com tens un títol que demostra que ets químic i després has de fer una oposició per demostrar com apliques els teus coneixements a l’ensenyament. La Llei d'igualtat LGTBI aprovada per les Corts valencianes ens ha servit de model —Per què heu triat el terme d’igualtat lingüística a l’hora de posar etiqueta a la llei? —A. E.: El terme no és nostre, ix en un estudi sobre els usos lingüístics a les universitats públiques valencianes, coordinat per Rafael Castelló i Artur Aparici. Plantegen que, vistes les dades, si volem avançar s’ha d’establir un nou sistema. I comencen a parlar d’igualtat lingüística. A més, és un terme neutre, un concepte positiu i ampli amb el qual avui ningú no pot estar en contra, més enllà de sectors molt de l’extrema dreta. I defineix molt bé les relacions, com ha passat en les reivindicacions del feminisme o contra el racisme. Creiem que es pot aplicar molt bé a la llengua. —F. E.: I facilita moltíssim la comparació: per què no és igual la meua? Per què eixa persona pot ser atès en la seua llengua i jo no? —Hi ha una situació de discriminació que així es visibilitza. —F. E.: La càrrega de la prova, diguem-ne, cau sobre l’altre. Si està en contra de la igualtat lingüística, ha d’explicar per què. Hem aprofitat, també, una de les últimes lleis que han aprovat les Corts Valencianes: la llei d’igualtat de les persones LGTBI, que és força avançada, exigent i que ens ha servit de model. —Una de les qüestions que denuncieu és que en els afers de llengua sembla que hàgim d’acceptar situacions que en altres àmbits de discriminació trobem inacceptables. En el cas de la discriminació per raó de color de la pell o de gènere o de condició sexual. D’alguna manera, col·loqueu un mirall davant l’esquerra valenciana i pregunteu si la discriminació per raó de llengua, en canvi, sí que s’ha d’acceptar. —F. E.: La llei d’igualtat LGTBI està ben feta. Així que ara explica’m per què en la discriminació per raons de condició sexual s’apliquen correccions, fins i tot sancions i, en canvi, no es pot fer quan hi ha discriminació per raons lingüístiques. —A. E.: Tenim molt interioritzat que se’ns pot discriminar per raó de llengua. Ho tenim tan interioritzat que quan fas propostes tan moderades com aquestes encara hi ha qui se’n queda sorprès i diu oh, en un comerç m’han d’atendre en valencià? Com pot ser? Escolteu, simplement diem que han d’entendre. En bona lògica seria atendre, però en la situació en què som, parlem d’entendre. Això ho qüestionem? Entendre! —F. E.: És la colonització mental. No ens plantegem ‘per què em respon en castellà, si jo sóc el client?’ No. I ningú no té mala consciència per no respondre en valencià? I, en canvi, nosaltres sí? —A. E.: No tenim els mateixos drets que l’altra llengua oficial. I aquesta és una de les coses que hem de començar a revertir. I el plantejament de la igualtat lingüística és precisament això. —És una llei que regula els drets lingüístics en tots els àmbits. —F. E.: Dins les possibilitats de l’estat espanyol, eh? Cal dir-ho . —Al llibre feu un apartat que es diu ‘Nota orwelliana sobre la igualtat lingüística a l’espanyola’: recordeu La revolta dels animals i que, actualment, ‘totes les llengües oficials són iguals, però el castellà és més igual que les altres’. —F. E.: No som ingenus. Sabem que en el marc legal actual de la constitució espanyola, i de la interpretació que se n’ha fet, reforçada per l’acció de l’estat, no hi ha igualtat lingüística. Ni n’hi pot haver. Però l’única manera d’aproximar-s’hi és, precisament, reclamant-la. I posant-ho en evidència. Fa trenta-cinc anys que l'estimem, el fomentem i el promovem. Ara transformem-ho: garantim-ne l'ús —Plantegeu sancions de defensa del valencianoparlant. —F. E.: I som molt més moderats que la llei contra la discriminació de persones LGTBI, on s’estableixen coses interessants com ara l’actuació d’ofici de l’administració pública quan hi ha una discriminació, o que la càrrega de la prova caiga sobre el discriminador i no sobre el discriminat. Això no ho hem posat. —És una llei però també un canvi de mentalitat, un apoderament. —F. E.: Sí, la llei d’ús permet l’ús del valencià. Nosaltres el volem garantir. Passem de permetre l’ús, i el ciutadà ja s’espavilarà, a garantir-lo i, per tant, a protegir el ciutadà en els seus drets. —Més que no pas una reflexió, ja presenteu una llei. —A. E.: És que fa quatre anys ja vam presentar un document, amb les universitats públiques i Acció Cultural del País Valencià, que reclamava una nova llei. I abans, ‘Drets cap a la normalitat’, un pla d’acció en tots els àmbits… —I què us deien? Que sí, que sí, que calia una llei? —F. E.:  Ara els responem: doncs ja la tenim. Parlem-ne. Segur que és millorable. En un sentit o en un altre: aneu massa lluny en això i us quedeu massa curts en allò. Encantats de rectificar-la. Però parlem sobre un text concret. Perquè si parlem in vacuo, ens quedem en la teorització. O en vaguetats: promoure el valencià i fomentar-lo i estimar-lo moltíssim, està molt bé i ja ho sabem. Fa trenta-cinc anys que l’estimem, el fomentem i el promovem. Ara transformem-ho. Garantim-ne l’ús. —A. E.: Ja fa molts anys que la societat va davant de la política. Ha de ser la societat qui plantege les coses. I de manera concreta. —Hi destaca la intenció de resoldre ambigüitats actuals. Per exemple, la unitat de la llengua: parleu de comunitat lingüística i, tot seguit, n’enumereu l’àmbit territorial. —F. E.: És que la llei d’ús pot portar a l’aïllacionisme lingüístic: parla del valencià sense cap connexió, en cap moment, amb la resta de la comunitat lingüística. Sense donar entendre, sinó tot al contrari, que també es parla fora dels límits del País Valencià. Bé, el fet és que, més enllà de sectors molt minoritaris, la tensió que hi havia, socialment, quant a la unitat de la llengua, ha baixat. És el moment d’encarar-ho. I ho fem. Recollint totes les denominacions. —A. E.: Per qüestions d’història i de rigor científic. Però també per a poder funcionar: reduïdes al País Valencià, moltes iniciatives no tenen futur ni mercat. —Aquesta proposta legislativa estableix que l’administració vetllarà per la unitat de la llengua. —F. E.: Sí. I preveiem una cosa molt concreta, que hi haurà col·laboració i convenis, i que la institució de referència normativa que determina l’estatut d’autonomia, que és l’AVL, es coordinarà amb les equivalents en la resta de territoris. És un dels aspectes que ha de quedar clar. Perquè s’ha funcionat de manera aïllacionista. —Al Principat, també. —Francesc Esteve i Alfons Esteve:  També. —A. E.: Cal entendre que esquivar el problema no ha donat bon resultat. Amagar el cap sota l’ala no és mai la solució. —Establiu mesures d’avaluació de resultats. —A. E.: És fonamental. Parlem d’un instrument, la llei d’igualtat lingüística, que ha de tenir aplicació pràctica. I necessita un seguiment. Com en tota cosa. Per això proposem una comissió de seguiment de la igualtat lingüística, i que siga independent, que no depenga de l’administració —F. E.: I que els seus ritmes no coincidisquen amb els de les legislatures. —La situació del català al País Valencià és complicada. En aquest llibre l’analitzeu però, sobretot, proposeu mesures concretes per a la recuperació. —F. E.: Com a mínim, oferim un començament per a capgirar la tendència, que és el desús i la subordinació. El fet és que amb les actuals regles del joc juguem a perdre. Per tant, cal canviar-les. Si no, estem perduts. —A. E.: S’ha d’intervenir. Al llibre posem un exemple de polítiques actives reeixides, les de la Universitat de València. Que és el millor dels plans possibles? No, segurament és millorable. Però com a mínim en aquesta universitat s’ha capgirat la tendència. —Com? —F. E.: Canviant les regles del joc. La regla era el lliure mercat, dir que ens adaptarem a la demanda que hi haja. Però la demanda no és neutra, està molt condicionada per les circumstàncies. —A. E.: L’any 2010, a la Universitat de València i a la Jaume I de Castelló, tot i aplicar models diferents, tenien pràcticament els mateixos nivells de docència en català. A la Jaume I, el professor decideix la llengua en què fa la classe. L’any 2010 la docència en català se situava en un 20%-21%. L’any 2018 se situa en un 20%-21%. No s’han mogut. La Universitat de València tenia un sistema de línies: línia en castellà, línia en valencià (que era més o menys viable en graus amb molts grups). Doncs teníem una situació del 25%. Fins que no es va decidir d’actuar i fer una norma real amb avaluació i amb objectius anuals d’increment no es va revertir la situació. I hi ha hagut un canvi: no és el professor qui determina, no hi ha línies, sinó que hi ha una obligació d’augmentar la docència cada any fins que, passats deu anys, s’arribe com a mínim al 50% de docència en valencià. —I com s’augmenta? —A. E.: S’han deixat de banda les línies i s’oferten les assignatures: és obligatori que cada titulació tinga un percentatge mínim d’assignatures en valencià. —En quin percentatge se situa ara? —A. E.: En el curs actual, en el 42%. —F. E.: Hem canviat les regles del joc. Hem de tendir a la igualtat. Però no en abstracte ni per a les calendes gregues, no: en un termini molt concret. Pensem què passaria si diguérem: és que no som iguals en drets, hòmens i dones? Doncs deixem que lliurement, en els càrrecs més importants, hi haja qui hi haja de ser segons lliure iniciativa. Això ho sol argüir qui està en situació de privilegi, o de monopoli, i ja sabem quin n’és el resultat: que no hi haurà mai igualtat. —A. E.: S’ha d’actuar, hi ha d’haver normes i s’han d’aplicar. La situació és reversible. Podeu comprar Igualtat lingüística a la Botiga de VilaWeb

Summary: Alfons i Francesc Esteve: ‘És el moment de superar la situació de subordinació lingüística al País Valencià’


L’Ajuntament de Barcelona considera que la sentència del Tribunal Suprem espanyol sobre l’1-O i les declaracions dels vuit inspectors en cap de la policia espanyola com a investigats al jutjat d’instrucció número 7 marcaran l’evolució d’aquesta causa judicial. Gairebé dos anys després dels fets, la instrucció ha fet un ‘salt qualitatiu’, ja que en les últimes setmanes i mesos l’Audiència de Barcelona ha rebutjat que s’investiguin diversos votants com demanava la fiscalia i l’Advocacia de l’estat, ha avalat que s’investiguin les ordres donades pels comandaments i ha reobert la majoria de peces separades, una per cada escola, arxivades pel magistrat instructor. Per això, els advocats de l’Ajuntament esperen que la instrucció pugui estar acabada d’aquí a un any aproximadament. La sentència del judici contra el procés del Suprem fixarà uns fets provats que podrien determinar fins a quin punt l’actuació policíaca d’aquell dia es considera que va ser desproporcionada i que va vulnerar els drets de reunió i de protesta. Això pot afectar el possible futur judici contra els policies que van actuar a Barcelona. Com diu Marc Serra, regidor de Drets de Ciutadania, el cas ‘es juga en dos taulells d’escacs independents però que s’influeixen mútuament’. També ha influït en la causa la declaració de diversos testimonis davant del Suprem, com els d’alguns responsables policíacs, testificals que es podran aprofitar a la causa del jutjat barceloní. El jutge exigeix al govern espanyol la informació sobre qui va ordenar les càrregues de l’1-O Però la instrucció del cas també pot variar força segons què declarin els vuit inspectors citats com a investigats els propers 24 i 25 d’octubre. Si assumeixen tota la responsabilitat de les ordres donades als seus subordinats, com va apuntar el tinent coronel de la Guàrdia Civil i coordinador de l’operatiu Diego Pérez de los Cobos, la investigació no afectarà gaires més comandaments. Si, per contra, indiquen que ells van transmetre ordres rebudes de més amunt, l’acusació popular exercida per l’Ajuntament no descarta demanar la citació com a investigats de comandaments superiors. El jutjat d’instrucció 7 té una causa principal i 27 peces separades, una per cada escola on va actuar la policia espanyola a la capital catalana. Només una peça està definitivament arxivada perquè només hi va haver danys materials lleus: el CEIP Tomás Moro, de Nou Barris. Inicialment el jutge instructor havia arxivat bona part de les peces per no poder identificar clarament els agents o en considerar que no havien actuat de forma desproporcionada. Actualment quatre peces estan arxivades pel jutjat d’instrucció però l’Ajuntament ho ha recorregut a l’Audiència de Barcelona, que està pendent de resoldre el recurs. Fonts municipals confien que l’Audiència reobrirà els quatre casos, com ja va fer amb altres 14 causes provisionalment arxivades pel magistrat instructor, al·legant que la protesta era legítima i, en canvi, l’actuació dels antiavalots havia vulnerat drets humans i els seus propis protocols de funcionament. L’Ajuntament es mostra molt satisfet perquè l’Audiència ha acceptat la seva tesi, segons la qual ‘no pot ser casualitat que hi hagués tants ferits en tantes escoles diferents’, cosa que podria significar que hi havia ordres prèvies concretes que van emparar aquesta actuació policíaca. Això va reobrir les peces arxivades i va permetre citar com a investigats els comandaments. En concret, hi ha 50 policies investigats, el doble que fa un any, vuit dels quals inspectors que comandaven sobre el terreny els vuit equips d’antiavalots que van actuar a la ciutat, i alguns estan encausats per diversos fets en escoles diferents. Se’ls investiga pels delictes de lesions, danys, coaccions, desordres públics comesos per funcionari públic, contra la integritat moral i contra els drets fonamentals. En total hi ha un centenar d’agents identificats com a possibles agressors i l’Ajuntament ara vol començar a estirar el fil dels agents de la brigada d’informació, que van participar en el disseny del dispositiu i van ajudar a decidir quines escoles s’intentarien desallotjar. Per la seva banda, Roger Español, que va perdre un ull per una pilota de goma, també està investigat per atemptat contra l’autoritat. En total hi va haver uns 300 ferits. Marc Serra ha lamentat el paper de l’Advocacia de l’estat espanyol, que defensa la majoria de policies, i sobretot de la fiscalia, per la seva actitud ‘activa’ per ‘obstaculitzar’ la investigació. Per això, creu que la causa ha tirat endavant gràcies a l’impuls de l’Ajuntament i altres acusacions. L’objectiu principal, diu Serra, no és només investigar els policies autors de les lesions als votants, sinó als que van dissenyar i dirigir l’operatiu. ‘Només així llencem el missatge de prevenció general perquè un dispositiu tan mal fet i amb efectes tan severs no es torni a produir a Barcelona ni contra els independentistes ni contra ningú’, ha afegit. ‘Ens hi juguem el dret a la protesta a l’espai públic’, opina Serra, que creu que cal posar límits a les actuacions policíaques.

Summary: L’Ajuntament de Barcelona avisa que la sentència del Suprem influirà en la causa contra la policia espanyola


L’estat espanyol és el segon amb més casos actius de la Covid-19, segons dades WorldoMeters. Ara mateix a Espanya hi ha 12.206 persones infectades pel coronavirus 2019 i només Itàlia té més contagiats, 26.062. Per darrere, se situen l’Iran (10.837), Alemanya (10.020), la Xina (8.043), els EUA (7.079) i l’estat francès (6.953). En xifres globals, l’estat espanyol és el quart més afectat per la malaltia. Concretament, han estat infectades 13.910 persones. Només a la Xina (80.894), Itàlia (31.506) i l’Iran (17.361), el coronavirus s’ha estès més. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Cal recordar que a l’estat la pandèmia continua en fase de creixement. El director del centre espanyol d’alertes sanitàries, Fernando Simón, ha explicat que les xifres de contagis i víctimes mortals continuaran creixent els pròxims dies. En aquest sentit, avui ha anunciat més de 2.000 casos nous i vora un centenar de morts. Coronavirus 2019: Què ha passat avui? El report diari de VilaWeb A escala mundial, el coronavirus ha infectat 206.839 persones i n’ha mort 8.272. Fins ara, 82.889 persones, sobretot a la Xina, s’han recuperat de la malaltia.

Summary: L’estat espanyol és el segon en casos actius del coronavirus 2019


‘República, ara’ és el lema de la manifestació que ha convocat l’ANC al passeig de Colom de Barcelona. El propòsit de la mobilització és pressionar els partits republicans perquè arribin a un acord per a fer un govern ‘que avanci cap a la independència’. La mobilització va de Drassanes a la Ciutadella i omple tot el passeig de Colom. A la zona del pla de Palau, on hi ha la Font del Geni Català, se situa l’escenari, encarat cap a Montjuïc, i hi ha també una pantalla en direcció a Ciutadella. Es pot seguir en directe des d’ací: 18.20 – Els secretaris nacionals de l’ANC que no repetiran en el càrrec pugen a l’escenari i s’acomiaden interpretant l’himne nacional. 18.17 – Agustí Alcoberro, vice-president de l’ANC: ‘Aquesta República Catalana ens necessita.’ 18.16 – Agustí Alcoberro, vice-president de l’ANC: ‘Tenim la majoria per a implementar la República i cal fer-ho de manera immediata.’ 18.15 – Agustí Alcoberro, vice-president de l’ANC: ‘Només el Parlament de Catalunya pot elegir el president de la Generalitat de Catalunya. El que passa aquí és indignant. A l’estat espanyol no hi ha divisió de poders i ara el poder judicial pretén decidir qui pot nomenar el poder legislatiu per a decidir el poder executiu.’ 18.13 – Agustí Alcoberro, vice-president de l’ANC: ‘Com a ciutadans de la República exigim la seva implantació i el seu desenvolupament com una nació més’ 18.07 – Jordi Pairó, membre del secretariat nacional de l’ANC: ‘Només acceptant les conseqüències de la lluita tindrem armes per a lluitar-la’. 18.06 – Jordi Pairó, membre del secretariat nacional de l’ANC: ‘Amb el canvi de candidat, recentment hem vist que el problema no és el nom del candidat, sinó la ideologia. Ja n’hi ha prou, plantem cara!’ 18.05 – Jordi Pairó, membre del secretariat nacional de l’ANC: ‘Si el parlament vol decidir sobiranament el president de la Generalitat, es fa i prou. Què cony està passant? Què és el que no se’ns està dient?’ 18.02 – Jordi Pairó, membre del secretariat nacional de l’ANC: ‘Sempre hem estat al peu del canó i a punt per a ser cridats per defensar la República. Ara, entre sorpresa i indignació veiem que hi ha qui s’ha oblidat de la força del carrer. Nosaltres hi serem sempre, però no veiem la mateixa determinació al parlament.’ 18.00 – Concentració a Londres per un govern republicà a Catalunya amb l’assistència de Ponsatí 17.50 – ‘Jo me la vaig jugar i vull que els meus representants que se la juguin’. Persones anònimes que van defensar escoles l’1-O, funcionaris, bombers i encausats exigeixen coratge per a desplegar la República Catalana. 17.40 – El grup Lexus interpreta la seva cançó Herois a dalt de l’escenari. 17.25 – ‘Unitat, partits polítics!’, ‘Puigdemont, el nostre president!’, criden els manifestants. 17.20 – Moltes territorials de l’ANC han organitzat desenes d’autocars per a portar ciutadans d’arreu del Principat a la manifestació de Barcelona. Aqui estem exigint la implementació de la república. Tots a una! Amb tothom!#RepúblicaAra #OmplimColom #UnitsPersistim pic.twitter.com/OuF9zj61q4 — ANC_MolinsDeRei 🎗 (@MdRxI) March 11, 2018 17.13 – Els manifestants criden ‘fiscalia, això sembla Turquia’. 17.10 – El portaveu d’Òmnium Marcel Mauri i el vice-president de l’ANC Agustí Alcoberro encapçalen la manifestació. Al Passeig de Colom de Barcelona avui es torna a respirar l’aire de la llibertat. Avui i sempre al vostre costat, @assemblea per avançar cap a la República! #RepúblicaARA pic.twitter.com/F02jlvsH4A — Òmnium Cultural (@omnium) March 11, 2018 17.05 – Agustí Alcoberro, vice-president de l’ANC, demana que la República tiri endavant i es constitueixi un nou govern que ho faci possible. 🎥 @AgustiAlcoberro Avui sortim al carrer a exigir allò que vam guanyar a les urnes l’1-O i el 21-D. La nostra força és la gent i avui tornem a demostrar-ho. S’ha d’avançar d’una manera clara cap a la #RepúblicaARA pic.twitter.com/xaT9TvDhss — Assemblea Nacional (@assemblea) 11 de març de 2018 17.00 – El passeig de Colom amb la via Laietana és plena de gom a gom. A punt d’arrencar la manifestació cap a Pla de Palau. Passeig de Colom amb via Laietana ple de gom a gom. Volem #RepúblicaARA! pic.twitter.com/OJjDtVU8Mn — Assemblea Nacional (@assemblea) March 11, 2018 16.45 – Abans de l’hora d’inici de la mobilització els carrers ja són plens per a demanar un acord de govern. La gent de #Gràcia ja arribem! #RepúblicaAra @assemblea pic.twitter.com/8VguwkwXlQ — ANC Gràcia (@GraciaxINDP) March 11, 2018

Summary: En directe: Milers de manifestants a Barcelona convocats per l’ANC clamen un govern republicà


El ministre de l’Interior italià, Mateo Salvini, ha estat escridassat durant un acte electoral a l’Alguer. El dirigent ultra de la Lliga ha aconseguit de reunir unes tres mil persones provinents de tot el nord-est de Sardenya en un acte per a donar suport al candidat a les eleccions regionals, Michele Pais, i al candidat a president regional, Christian Solinas. La presència de l’ultradretà Salvini també ha aixecat protestes. Desenes de persones han provat d’impedir l’acte amb xiulets, cassoles i cartells on mostraven el rebuig a les polítiques racistes de la Lliga. Un desplegament policial important ha impedit que hi hagués incidents. Ací podeu veure les imatges de les protestes:

Summary: Mateo Salvini fa un míting a l’Alguer envotat de protestes


El CEO de Google, Sundar Pichai, ha decidit de tallar de soca-rel la polèmica que afecta la companyia nord-americana i, segons la BBC, ha acomiadat el treballador que va dir obertament que les dones eren biològicament inferiors als homes. Pichai ha fet arribar una nota interna als treballadors en què diu que el treballador ‘ha traspassat una línia per haver donat cabuda a estereotips de gènere en l’espai de treball’, tot i que no especifica si el treballador en qüestió ha estat acomiadat. ‘Suggerir que un grup de companys tenen trets que els fan biològicament menys preparats per a una ocupació és ofensiu i no està bé’, afegeix a la nota. L’escàndol va córrer com la pólvora durant el cap de setmana, quan va sortir a la llum un manifest de deu pàgines creat per un dels enginyers de Google, en el qual denunciava les polítiques d’igualtat que promou internament la companyia de Cupertino. Sota el títol ‘La bombolla ideològica de Google’, l’autor defensava que homes i dones no tenien les mateixes habilitats, inquietuds ni ambició en el camp tecnològic i laboral. ‘Els homes són més agressius a l’hora d’aconseguir cert estatus, pujar els esglaons del lideratge corporatiu, enfront de les dones, que ho intenten i senten gran ansietat quan demanen un augment. Aquestes diferències, que són ben documentades, no xoquen a ningú familiaritzat en la matèria’, diu el manifest. Les reaccions no es van fer esperar i, dins la companyia, molts treballadors van alçar la veu contra aquestes afirmacions, que atempten contra la igualtat de gènere. Un problema intrínsec? Aquest manifest arriba poques setmanes després d’una altra polèmica a la companyia. Una ordre federal sol·licitava a Google que facilités dades sobre la diferència salarial entre homes i dones, però el gegant tecnològic no va cedir les dades i va preferir de pagar la multa. L’excusa? La impossibilitat de fer un informe abans de final d’any per manca de recursos.

Summary: Google reacciona i acomiada el treballador que va publicar un text contrari a la diversitat de l’empresa


El conseller de Treball, Afers Socials i Famílies, Chakir El Homrani, i el d’Acció Exterior, Ernest Maragall, han fet aquesta tarda el traspàs de carteres amb Dolors Bassa i Raül Romeva. El Homrani ha visitat Bassa i l’ex-presidenta del Parlament de Catalunya, Carme Forcadell, a la presó del Puig de les Basses (Figueres). La trobada ha servit per a fer el traspàs de carteres de la conselleria que no es va poder fer quan eren a la presó d’Alcalá Meco, a Madrid. El Homrani ha dit que la situació en què han hagut de fer el traspàs era una ‘anomalia’ i que l’única manera de resoldre-ho era que els presos polítics estiguessin en llibertat. Ha explicat que tant Bassa com Forcadell estan ‘fortes i serenes’, però no en llibertat. Durant la reunió, han parlat dels desafiaments del departament per a aquesta legislatura. Se centraran, segons el conseller, en la ‘línia que sempre ha defensat Bassa, que considera que la millor política social és la feina digna’. El Homrani ha explicat que Bassa també s’havia interessat pel desplegament de la renda garantida i per les lleis socials que el govern espanyol ha impugnat. Ernest Maragall ha visitat Romeva als Lledoners (Sant Joan de Vilatorrada). Fonts del departament han explicat que aquest ha estat el traspàs que s’havia d’haver fet quan Romeva era a la presó madrilenya d’Estremera, però que allà el personal del centre penitenciari només va autoritzar una visita de quaranta minuts separats per un vidre. Avui tots dos polítics han pogut parlar cara a cara sense vidres entremig, i han pogut despatxar en més bones condicions sobre els temes de la conselleria. Les mateixes fonts han indicat que Romeva ha tingut molt interès a saber com estava el personal del departament. Maragall ha reiterat que és Romeva qui hauria d’exercir el càrrec de conseller. Segons fonts del departament, Romeva està content de poder estar en una presó catalana, tant pel fet de tornar a ser al país com perquè això facilita la vida quotidiana a la família.

Summary: El Homrani i Maragall fan el traspàs de carteres amb Bassa i Romeva


Ahir l’estat espanyol va rebre un revés dur de la justícia alemanya, que va tornar a denegar-li l’extradició de Carles Puigdemont per rebel·lió. D’ençà que el president va ser alliberat, el 5 d’abril, perquè el tribunal alemany va resoldre que no hi observava rebel·lió, Pablo Llarena hi havia anat enviant més proves que poguessin reafirmar la seva acusació. Però ahir el tribunal de Slesvig-Holstein va tornar a desacreditar-lo. Aquest cop de porta també és un fracàs de Mariano Rajoy, que fa temps que es va abocar a la judicialització del cas català per resoldre el problema. Però això no és sinó el començament d’una setmana d’infart –políticament parlant– per al president espanyol. El front de Rajoy no es limita a Alemanya i prou. Aquests últims dies, Ciutadans i el PSOE han endurit el discurs contra el sobiranisme, cosa que ha obligat Rajoy a fer-se sentir. Dissabte va anunciar un nou envit contra el govern català: va dir que no publicaria al Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya el nomenament dels consellers empresonats o exiliats. Aquest cos a cos amb Quim Torra no té pas el sol objectiu d’evitar que Turull, Rull, Puig i Comín siguin investits, sinó també assolir una petita victòria que retorni el PP a la lluita per ser el màxim combatent de l’independentisme. Torra de moment no s’arronsa i manté la presa de possessió dels consellers del seu govern avui. Ahir el secretari del govern, Víctor Cullell, va enviar una carta al govern espanyol demanant que aclareixi per què no ha autoritzat la publicació dels noms al Diari Oficial. ‘Que ens ho diguin avui, perquè la presa de possessió és prevista per a demà’, deia la lletra. I va afegir que si es manté la negativa a publicar els nomenaments, la Generalitat considerarà si emprèn mesures legals contra l’estat espanyol. Amb un ull al País Basc Tanmateix Rajoy té les mans lligades. En aquest tauler d’escacs també hi entra en joc el PNB, que va vincular l’aprovació del pressupost a la retirada del 155. I no publicar els noms dels consellers, tècnicament, es mantenir la intervenció. Al marge que Rajoy podria prevaricar en cas que decideixi d’impedir la formació de govern, tal com explicava l’ex-lletrat del Tribunal Constitucional Joaquín Urías en aquesta entrevista, també podria trobar-se sense l’aprovació del pressupost que li ha de donar estabilitat en la recta final de la legislatura. No és cap secret que el PNB farà qualsevol cosa per dir que sí als comptes, perquè inclouen una injecció de 570 milions en infrastructures al País Basc. Però la gestualitat política és important. Per aquest motiu Rajoy no pot ser dur contra els consellers si no vol perdre el suport basc. Dins el PNB hi ha veus crítiques amb la possibilitat d’un vot favorable al pressupost, com la del portaveu al parlament basc, Joseba Egibar, que aquest cap de setmana insistia a dir que el suport dependria de si s’acabava retirant el 155. L’esquerra independentista basca, a més, ja fa sentir el seu alè al clatell del PNB. ¿Pero no tenía claro el PNV que con 155 en vigor ni negociaría ni apoyaría los Presupuestos? ¿”Analizar si apoya”? 🤷🏻♂🤷🏻♂🤷🏻♂ https://t.co/md5BJBzTRo — Jon Inarritu (@JonInarritu) May 20, 2018 A Catalunya també afegeixen pressió. El vice-president primer del parlament, Josep Costa, va ser molt clar: ‘No tinc cap dubte que el PNB farà el mateix que hauria fet en el cas que fos el lehendakari, i no el president, qui estigués impedit de nomenar els consellers del seu govern.’ Demà comença la votació dels pressupostos de l’Estat. No tenc cap dubte que el PNB farà el mateix que hauria fet en el cas que fos el Lehendakari, i no el President, el qui estigués impedit de nomenar els consellers del seu govern. — Josep Costa🎗 (@josepcosta) May 21, 2018 Gürtel: la convidada inesperada Enmig de l’envit català, la pugna amb Ciutadans i PSOE, i l’aprovació del pressupost, el pitjor cop per a Rajoy i el PP podria ser la sentència del cas Gürtel, que és a punt de sortir a la llum. Mitjans espanyols tenen coll avall que l’Audiència espanyola condemnarà el PP per haver-se lucrat en la trama de Francisco Correa. Si fins ara era l’únic partit europeu investigat per corrupció, una frase esgrimida per tota l’oposició política durant els últims anys, aquesta sentència li podria significar un cop moral molt dur. Arribats a aquesta situació, als dirigents del PP els costarà Déu i ajut d’esquivar una disculpa pública. Per una altra banda, caldrà mirar amb molta atenció la sentència per a la dona de Luís Bárcenas, Rosalía Iglesias. Bárcenas s’encara a 39 anys i mig de presó, però, a més, la fiscalia anticorrupció en demana 24 per a la seva dona. Si Iglesias entrés a la presó, podria canviar radicalment l’estratègia de Bárcenas en el següent judici que té pendent i que pot implicar més conseqüències polítiques al PP, car es tracta de la seva presumpta ‘caixa B’. Per començar a encarar la setmana, ahir Rajoy va haver de bregar amb la detenció d’Eduardo Zaplana, ex-president de la Generalitat Valenciana i ex-ministre de Treball de José María Aznar. El seu nom havia aparegut vinculat a l’operació Púnica i també va sortir en converses enregistrades a Ignacio González, ex-president de la comunitat de Madrid, durant l’operació Lezo. Però ahir la Guàrdia Civil el va detenir acusat d’haver rebut diner negre de paradisos fiscals, obtingut en comissions per adjudicacions de contractes que es van concedir de manera irregular. Si amb tot això Rajoy no en tingués prou, demà es complirà el termini de seixanta dies recomanat perquè el tribunal de Slesvig-Holestein prengui una decisió definitiva sobre el lliurament de Puigdemont. Havent dit que no a la rebel·lió, només li resta pronunciar-se pel delicte de malversació. Tanmateix, la possibilitat que demà es prengui la decisió definitiva és gairebé remota, car Llarena la setmana passada encara enviava documentació. És per això que segurament es prorrogarà la decisió trenta dies més. Sigui com sigui, Rajoy no acabarà la setmana de la mateixa manera que l’ha començada.

Summary: Setanta-dues hores en què Rajoy s’ho juga gairebé tot


El president del govern espanyol ha dit per enèsima vegada que el referèndum del primer d’octubre ‘no es farà’ i ha amenaçat el govern de la Generalitat: ‘Són a temps d’evitar mals majors.’ Però aquest migdia el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, ja ha dit fermament que el referèndum es faria. Després d’hores de resistència de la població als carrers de Barcelona i a tot el país, contra els escorcolls i les detencions que ha fet la Guàrdia Civil, Rajoy ha comparegut a la Moncloa i ha criticat el paper del govern. ‘Ningú no pot pretendre situar-se per sobre de la llei’, ha dit. I ha afegit: ‘La desobediència a la llei per part d’un poder públic és tot el contrari a la democràcia.’ En directe: Cop d’estat contra la Generalitat

Summary: Mariano Rajoy amenaça el govern: ‘Són a temps d’evitar mals majors’


L’incendi forestal de Culla (Castelló) està estabilitzat des de les 16.15 hores d’aquest dissabte després de mantenir-se actiu durant més de 24 hores i arrasar quatre-centes hectàrees de la localitat i municipis veïns. Els mitjans aeris s’han retirat de la zona a excepció d’un helicòpter de coordinació, segons ha informat el Centre d’Emergències 112 de la Generalitat Valenciana. #IFCulla. @SIAB_Castellon informa que està estabilitzat des de les 16:15h. S'han retirat tots els #aerisGV menys un 🚁 amb base a l'Aeroclub de #Castelló. #stopalfoc — GVA 112CV (@GVA112) December 30, 2017 L’evolució favorable del foc i de les condicions meteorològiques ha fet que els mitjans aeris hagin començat a deixar la zona calcinada cap a les 15.30 hores. Primer s’han retirat dos avions, un helicòpter i un air tractor de la Generalitat, i cap a les 16.40 ho ha fet l’hidroavió FOCA del Ministeri de Medi Ambient (Mapama). El Consorci de Bombers de Castelló (QPBC) espera donar per controlat l’incendi ‘ben aviat’, després que el vent haja donat una petita treva a l’amainar a la zona cremada. Des de l’òrgan provincial han manifestat el seu reconeixement pel ‘dur treball’ de tot el dispositiu i han expressat el seu desig d’una ràpida recuperació al bomber que va resultar ferit durant la passada jornada. El foc es va decretar a primera hora de la tarda d’aquest passat divendres, en una zona coneguda com ‘La Esparreguera’ situada en els voltants d’Els Rosildos i del terme municipal de Culla. L’extinció es va complicar per les fortes ratxes de vent, de fins a 120 quilòmetres per hora, que van impedir el treball de mitjans aeris fins aquest matí. Durant tota la nit i dissabte, han participat en l’extinció més d’un centenar d’efectius humans, entre bombers, forestals, brigades helitransportades i personal de coordinació. Dels vuit mitjans aeris que s’han desplaçat a Culla, es manté a la zona un helicòpter de la Generalitat Valenciana amb base en l’aeroclub de Castelló. Masies desallotjades i un bomber ferit L’incendi no ha afectat cap veí de la zona, tot i que el bomber del Consorci va resultar ferit en quedar atrapat en una masia, pel que va ser evacuat en helicòpter a l’Hospital La Fe de València. Diverses d’aquestes finques van haver de ser desallotjades de manera preventiva. Els efectius han treballat des de l’inici del foc en condicions meteorològiques adverses molt extremes, amb ratxes de vent molt fortes que han dificultat l’extinció. Tant el vent com el gran dèficit hídric de la zona han donat com a resultat una zona de vegetació molt seca. Accident aeri Un dels helicòpters que tornava de l’incendi forestal de Culla ha xocar contra un avió ultralleuger l’aeròdrom de Mutxamel (Alacant). El pilot de l’ultralleuger ha resultat ferit greu i ha perdut el coneixement, segons ha informat el Centre d’Informació i Coordinació d’Urgències (CICU).

Summary: L’incendi de Culla ja està estabilitzat i es retiren els mitjans aeris


Desenes de milers de persones s’han manifestat a València per la millora del sistema de finançament del País Valencià. L’ha manifestació, l’han impulsada l’esquerra valenciana (PSPV, Compromís i Podem) i els principals sindicats i porta el lema ‘Per un finançament just’. Ha començat al carrer de Guillem de Castro, concretament a l’esplanada del Museu Valencià de la Il·lustració i la Modernitat (MuVIM), i ha transitat pel passeig de la Petxina i el carrer de la Blanqueria fins a les Torres dels Serrans. La demanda de la millora del finançament és àmpliament transversal entre la societat valenciana. A la mobilització, hi han participat tots els partits polítics amb representació a les Corts, tret del PP, que la setmana passada va quedar sol quan Ciutadans va anunciar que també hi prendria part. Contigo Somos Democracia, partit format per ex-membres de Ciutadans, també ha participat a la manifestació. El compte de Twitter de la conselleria d’Hisenda i Model Econòmic ha penjat dues fotografies des de la manifestació. L'equip de la @GVAhisenda, amb els valencians en la manifestació per un #FinançamentJust "Reivindiquem els mateixos drets que la resta de comunitats" @makomira @MIllueca @EvaMartinezRuiz Eduard Roca Inmaculada R. Piñero pic.twitter.com/hfYI8TF9HG — GVA Hisenda (@GVAhisenda) November 18, 2017 També l’ajuntament de València s’ha adherit a la manifestació. L’Ajuntament s'adherix a la manifestació unitària per un #FinançamentJust i un #TracteJust per a tots els valencians i valencianes. pic.twitter.com/pp7wovzYq7 — Ajuntament València (@AjuntamentVLC) November 18, 2017 El manifest de la mobilització que acompanya la protesta recorda que el març farà quaranta anys que es va crear el Consell del País Valencià, que va desembocar en l’estatut d’autonomia. Ara –continua el text– la societat està decidida a treballar ‘per un futur sense més hipoteca que la nostra capacitat de generar riquesa, benestar i progrés’. També diu que cada valencià rep 237 euros menys que la mitjana de ciutadans de l’estat espanyol, 839 euros menys que el territori de l’estat espanyol més ben finançat, és a dir, entre un 10% i un 29% menys de recursos, respectivament. ‘Si sumem infrafinançament i infrainversió, enguany, la nostra discriminació arribarà a 1.600 milions d’euros, si sols ens comparem amb la mitjana. Ens trobem en una situació insòlita, sobretot perquè tenim una renda per capita 12 punts inferior a la mitjana. I, no obstant això, som l’autonomia que menys recursos per habitant rep; l’única que, tot i ser pobra, aporta al conjunt de l’estat’, diu el text. Així mateix, exigeix una reforma immediata del sistema de finançament que estableixi un nou model amb prou recursos i repartits equitativament entre tots els territoris de l’estat espanyol, per fer possible que els valencians tinguin uns serveis públics fonamentals dignes i que puguin exercir les competències pròpies. També reivindica un repartiment de les inversions i una execució que posi fi al dèficit inversor, que compensi la insuficiència d’inversions d’aquests últims anys i dediqui una quantitat de recursos ajustada al pes de la població. El manifest reclama el reconeixement dels dèficits de finançament acumulats directament pel mal funcionament dels sistemes de finançament i l’establiment de mecanismes de compensació perquè el nou model no neixi ‘amb el llast de la injustícia diferida dels anteriors’. Finalment, remarca que el poble valencià ha d’estar unit. I afegeix: ‘Que puguem aconseguir plenament els drets reconeguts en la nostra constitució. Vivim un moment històric en el qual podem acabar definitivament la discriminació, per avançar cap a una societat més prospera, més social i més justa.’

Summary: Desenes de milers de manifestants omplen València reclamant un millor finançament


Nou revés del Tribunal de Luxemburg a la justícia espanyola. El Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) ha anunciat avui la seva decisió sobre el cas Valtònyc: considera que l’estat espanyol no pot aplicar de manera retroactiva el codi penal a l’hora d’activar per la via ràpida una euroordre contra el cantant. D’aquesta manera, el procés contra ell resta pràcticament vist per a sentència a Bèlgica. Al novembre, l’advocat general del TJUE va fer públiques les conclusions, en què donava la raó a Valtònyc perquè considerava que Espanya no podia reclamar-ne l’extradició amb un codi penal posterior als fets. ‘En el fons, l’exili té coses més dures que no la presó; ells almanco tenen una data’ – Entrevista Valtònyc La defensa de Valtònyc va demanar a la justícia belga –al Tribunal d’Apel·lació de Gant– que elevés una qüestió pre-judicial al TJUE, atès que l’euroordre de l’Audiència espanyola es basava en la reforma del codi penal espanyol del 2015, que castigava amb més pena els delictes d’enaltiment del terrorisme, però Valtònyc havia estat condemnat amb el codi penal vigent el 2012. El setembre del 2018, la justícia belga va refusar en primera instància de lliurar Valtònyc al·legant que no existia la doble incriminació, és a dir, que cap dels tres càrrecs pels quals havia estat condemnat a Espanya –amenaces, enaltiment del terrorisme i injúries a la corona– no eren tipificats com a delicte ni a Espanya ni a Bèlgica. La fiscalia, que actua sempre en nom de l’estat que interposa l’euroordre, va recórrer contra la decisió a la cort d’apel·lació.

Summary: Nou revés de la justícia europea a Espanya per l’abús en l’extradició de Valtònyc


Un consorci internacional de científics ha descobert un mecanisme de mutació clau en el desenvolupament del càncer que explica l’evolució de certs tumors i obre noves vies de prevenció i tractament d’aquesta malaltia. Entre investigadors que han contribuït al projecte figuren científics del Centre de Regulació Genòmica, la Universitat Pompeu Fabra, l’Institut de Biologia Evolutiva, l’Institut de Recerca Biomèdica Barcelona i el Barcelona Supercomputing Centre-Centre Nacional de Supercomputació. Es tracta del treball més gran fet fins ara en el camp de la genòmica del càncer i ha inclòs l’anàlisi de tumors en gairebé tres mil pacients i trenta-vuit tipus de càncer. Durant set anys, mil tres-cents investigadors de tot el món han analitzat el genoma dels tumors de tres mil pacients, cosa que ha revelat la importància en el desenvolupament de cert tipus de càncer dels retrotransposons, una part del material genètic humà que fins ara era considerat com a ‘ADN escombraria’. Els investigadors assenyalen que les pèrdues que originen la integració dels retrotransposons poden comportar la desaparició de gens importants a l’hora de mantenir el normal funcionament d’una cèl·lula. Quan això succeeix, facilita l’aparició del càncer, especialment en els de l’esòfag, cap i coll, pulmó i còlon. En total s’han publicat vint-i-tres estudis a les revistes Nature i Nature Genetics. Els científics consideren que aquesta fita pot tenir un impacte a curt termini en els diagnòstics oncològics i els pronòstics sobre l’evolució dels tumors. Entre altres troballes, hi ha un nou mètode que identifica mutacions anys, o fins i tot dècades, abans que aparegui un tumor. A mitjà termini, estimen que podran desenvolupar-se tractaments per a ‘frenar’ aquest mecanisme de mutació.

Summary: Una investigació obre la via per detectar càncers genètics de manera precoç


El novel·lista català Félix de Azúa va ingressar ahir a la Reial Acadèmia Espanyola (RAE). I després va fer unes declaracions en què va dir coses com ara: ‘L’educació a Catalunya és en mans de talibans, que ensenyen l’odi a tot allò que és espanyol.’ I també: ‘La intenció final és eliminar l’espanyol i influir els nens amb una pedagogia de l’odi contra tot allò que és espanyol.’ Doncs bé, Empar Moliner, també escriptora, ha fet una resposta irònica a les paraules d’Azúa, en una intervenció al programa ‘La vida’, de Sílvia Cóppulo. ‘En Félix de Azúa té tota la raó’, diu Moliner. ‘Divendres passat la meva filla va venir del camp d’entrenament (de l’escola: en diem així, a casa, ens agrada més) amb tot de deures. Un dictat que havia de preparar de castellà: “Las bes i las uves”. I les frases feien por: “El albañil arregla el pavimento; Blanca envuelve un libro…” Eren algunes de les consignes d’odi. Va tornar contenta la nena, perquè només havia comès un error. Em va sorprendre la falta d’odi a la llengua de la seva àvia, però segurament els ensenyen a dissimular.’ ‘I si no trobeu que hi hagi odi  segurament és que no heu observat detingudament els mestres, que són el pitjor que tenim. A l’escola de la meva filla el nivell d’adoctrinament ha anat tan enllà que fins i tot els pares castellanoparlants amb fills castellanoparlants diuen meravelles de l’ensenyament bilingüe.’ I ha acabat així: ‘Jo crec que el Félix de Azúa hauria d’apuntar els dards cap a una altra banda, perquè parlant dels mestres com a culpables pot dir que els nens estan adoctrinats. Si apuntés a les famílies, hauria d’apuntar a la societat catalana, i això ja és més dir. Perquè és veritat que de vegades, de simpaties no en tens per allò que és espanyol, si per expressar la teva voluntat democràtica et diuen nazi, Mussolini, Goebbels… Et diuen el nom de tots els dictadors de la Terra, tret d’un. Endevina quin, i endevina per què. Aquest no surt mai.’

Summary: Empar Moliner desarma amb ironia els atacs de Félix de Azúa als mestres


El candidat d’Esquerra Republicana a la batllia de Barcelona, Ernest Maragall, configurarà una llista electoral paritària entre representants de la formació i independents, que s’agruparan en una plataforma que secundarà la proposta republicana. Aquesta plataforma ha començat a caminar aquest dimecres amb la presentació d’un manifest que de moment han signat vuit experts de diversos àmbits, com l’educació, la cultura i l’urbanisme, entre els quals hi ha la guionista, directora i presidenta de l’Acadèmia del Cinema Català, Isona Passola, i el cantant i productor de televisió Josep Maria Mainat. El manifest ‘Ernest Maragall, alcalde’, que dóna nom a la plataforma i en posa les bases, vol que Barcelona sigui la ‘capital de la llibertat i la democràcia’. La plataforma ‘Ernest Maragall Alcalde + Barcelona‘ aglutinarà ciutadans independents, alguns dels quals ja estan participant en l’elaboració del programa de govern de la ciutat, i servirà per configurar la llista electoral. La iniciativa també suma la plataforma Catalunya Sí, en representació de la qual ha intervingut el president de la Fundació Josep Irla, Joan Manuel Tresserras, i BCN Ciutat Oberta, amb la gestora cultural i ara regidora Gemma Sendra a l’acte, que s’ha celebrat aquest dimecres a la tarda a la Sala Parés. Maragall ha afirmat que ‘aquesta imatge que avui representem com a ciutadania s’abraçarà amb Esquerra Republicana per fer una candidatura compartida al 50% perquè sigui capaç d’expressar la barreja d’ambició, solvència, confiança i capacitat transformadora’. L’objectiu del candidat republicà és sumar el màxim de sensibilitats. ‘La Barcelona que vivim i que volem projectar és la de l’1-O i, potser encara més, la del 3-O, quan aquesta ciutat va respirar fort i va enviar un missatge de compromís amb la dignitat. Però també és la Barcelona del 15-M, del ‘Welcome Refugees’, la que va sortir contra la guerra de l’Iraq i la de les manifestacions antiglobalització’, ha recalcat Maragall. Reclama ambició i bon govern El manifest assegura que Barcelona ‘necessita, després d’anys d’indefinició i marxa lenta, tornar a tenir un projecte que faci que els seus ciutadans recuperin la il·lusió col·lectiva’. Els impulsors del document volen postular la ciutat com a ‘capital de la llibertat i la democràcia’ davant el creixement de l’extrema dreta i l’erosió de les democràcies i afirmen que toca tornar a pensar en gran i que torni l’ambició en el que consideren el ‘moment polític més transcendent de les darreres dècades’ i quan Barcelona ‘pot ser la clau de tot’. També situen l’educació i la cultura com dos dels eixos prioritaris i assenyalen que cal ‘bon govern i feina ben feta’ per donar resposta a les necessitats diàries, com l’accés a l’habitatge, que els joves puguin viure dignament a la ciutat o mostrar que la convivència enriquida per la diversitat és compatible amb la seguretat. Els signants del manifest defensen que Maragall és l”únic candidat capaç de bastir un equip amb aquest nivell d’ambició’ i asseguren que sabrà unir tots els que volen ‘defensar els drets civils enfront tant de l’extrema dreta i els seus còmplices com del bloc del 155’. Els vuit signants del manifest són l’economista i gestor públic Miquel Puig, que en la intervenció a l’acte ha afirmat que ‘una ciutat de primera no pot tenir treballadors de tercera’; l’expert en educació i universitats Eduard Vallory, que ha subratllat que Barcelona ha de ser ‘bandera de la transformació educativa que Europa necessita’; l’ex-director de Recerca de la Generalitat Francesc Subirada, que ha assenyalat que la ciutat ha de ser ‘una de les grans metròpolis del coneixement del segle XXI’; la compositora i música Carla Gordo, que ha demanat que els joves puguin ‘construir el seu propi criteri’; la urbanista Maria Sisternas, que ha parlat de l”enorme repte’ en habitatge; la periodista especialitzada en comunicació pel desenvolupament Omaira Beltrán, que ha reivindicat la riquesa cultural; la cineasta Isona Passola, que ha postulat la cultura per connectar la diversitat i com a ascensor social i i el productor Josep Maria Mainat, que ha assegurat que amb Ernest Maragall Barcelona tornarà a pensar en gran.

Summary: Maragall farà una llista paritària entre representants d’ERC i independents


Les falles de València afronten a partir d’aquest dilluns la setmana decisiva per ser declarades Patrimoni Cultural Immaterial de la Humanitat. Entre aquest 28 de novembre i el 2 de desembre, el comitè intergovernamental de la UNESCO es reuneix a Adís Abeba (Etiòpia) per escollir quines candidatures passen a assolir aquesta consideració, que les dota d’especial protecció i de projecció internacional. En declaracions a l’ACN, el regidor de Cultura i Festes de l’Ajuntament de València, Pere Fuset, manifestava hores abans de viatjar a la capital d’Etiòpia la ‘il•lusió’ davant un reconeixement que suposarà un impuls definitiu a la festa. Un viatge que arriba precedit per la polèmica que ha generat la publicació de les normes de protocol de les falleres majors, ja retirat, que demana evitar escots ‘excessius’ i vestits curts, inclús en actes a títol particular. Al respecte, Fuset confia que no influeixi i considera que la candidatura és molt ferma i contempla molts valors, ‘entre ells el caràcter igualitari de la festa’. Les expectatives del món faller són altes. Fins ara, totes les candidatures que han obtingut el vistiplau tècnic han estat escollides. En aquesta línia, el sociòleg especialista en les falles i actual director del Museu Faller Gil-Manuel Hernández considera, també en declaracions a l’ACN, que si bé encara no es pot cantar victòria, hi ha molt bones expectatives. Hernández, que ha estat 10 anys dirigint l’Associació d’Estudis Fallers (reconeguda aquest estiu com organització consultiva no governamental per la UNESCO) explica que Falles han obtingut cinc requisits previs per ser considerades Patrimoni de la Humanitat i remarca que mai en la història una candidatura que arriba amb aquest aval no ha obtingut el reconeixement. Les falles presenten una candidatura que inclou no només les festes de València ciutat sinó totes les poblacions que planten monuments fallers. Entre els punts forts es troben la continuïtat d’oficis tradicionals lligats a la festa, com la dels artistes fallers o el treball de la indumentària tradicional amb la seda, la pirotècnia, la música popular, la literatura fallera, la sàtira i el teixit associatiu, que assegura la seva transmissió intergeneracional a través del grup. Hernández, un dels redactors de l’informe de la candidatura, al•ludeix a què a les Falles els vincles familiars i d’amistat ‘afavoreixen que es transmeti la tradició de manera dinàmica i que el grup estigui implicat’. Amb tot, fins arribar a Adís Abeba, les Falles han sortejat algunes al•legacions sobre els problemes mediambientals per la combustió dels monuments, els sorolls i alteracions per a la població. Al respecte, el regidor Pere Fuset, que defineix les Falles com ‘el caos millor organitzat del món’, apunta que en els darrers anys s’ha treballat per minimitzar l’impacte sobre la ciutadania i el medi ambient. En aquest mateix sentit, Gil-Manuel Hernández explica que en termes de sostenibilitat es treballa en nous materials que generin menys impacte i en un pla estratègic de la festa ‘on es contempli l’eix sostenibilitat pensant en el després de la declaració’. Preservar no és fossilitzar Què vindrà després de la declaració? Com afectarà al dia a dia de les comissions falleres? Hernández assenyala que tan sols hauran de continuar fent allò que fan fins ara. La protecció UNESCO salvaguardarà els elements que poden córrer riscos com la pirotècnia tradicional, la pròpia sàtira de les falles i la implicació del grup social en l’organització de la festa. A més, obligarà les institucions a prendre compromisos clars per protegir el patrimoni cultural immaterial. ‘No es tracta de fossilitzar res sinó de preservar i protegir’ adverteix el regidor Pere Fuset, que afegeix que la UNESCO expressa que la cultura és un fenomen viu i que la festa variarà als ritmes que la societat vulgui. És la comunitat fallera la que té la salvaguarda del bé i pot alterar la festa, sempre i quan no alteri el que és essencial: la falla plantada amb un monument satíric amb la societat actual, el treball en grup a través d’una comissió, els elements tradicionals d’indumentària, pirotècnia i les professions vinculades a la festa. En aquest sentit, altres elements com la fallera major o els actes religiosos, introduïts amb posterioritat ‘avui són capitals i han de ser reconeguts però no estan en l’origen de la festa, que és la falla, element central de base’, explica Gil-Manuel Hernández. Com exemple assenyala que es pervertiria l’essència de les Falles si els fallers decidissin no cremar el monument però en cap cas la protecció al•ludeix a quina forma adopta aquest o si la fallera major ha de ser la representant de les festes i participar en una ofrena religiosa. Cap a un turisme cultural i de qualitat La declaració de Patrimoni Immaterial de la Humanitat obligarà a plantejar estratègies culturals que ‘ajudin a explicar que les Falles no són un botellot al carrer’, explica el regidor Pere Fuset. En la seva opinió es tracta d’evitar ‘morir d’èxit’, fugir dels processos de gentrificació, les massificacions o el turisme de borratxera i encaminar els turistes cap al fenomen cultural de les Falles, els seus monuments i les seves implicacions sociològiques. Gil-Manuel Hernández creu que la declaració de Patrimoni Immaterial pot servir per atreure un turisme cultural de qualitat i adverteix que cal fer un treball amb la idea de la sostenibilitat per evitar saturacions, efectes imprevistos com a conseqüència de la declaració de la UNESCO. ‘Les falles en general es coneixen molt poc fora de l’estat espanyol i és una de les primeres coses que la declaració de la UNESCO ajudarà, a dur un turisme que vingui pel monument i per tots els valors culturals que hi ha al voltant i valori les Falles en la seva integritat i no d’una manera parcial o simplement per oci’, confia Hernández. La declaració tancarà un camí iniciat l’any 2011 amb l’aprovació com a Bé d’Interès Cultural i la proposta del Congrés dels Diputats perquè el govern espanyol dugués les Falles davant la UNESCO. L’any 2015, el consell espanyol de patrimoni històric escollia les Falles com a candidates per al 2016. Aquest octubre la UNESCO confirmava que complia els cinc requisits per ser inscrita i optar al reconeixement. 18 candidatures més opten a la declaració com a Patrimoni Immaterial de la Humanitat 2016. Entre elles, la Rumba de Cuba, els festivals de carrosses del Japó, l’any nou persa (Novruz), la festa de la verema de Vevey (Suïssa) o el carnestoltes de Granville (França).

Summary: Les falles de València, a un pas d’esdevenir Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO


A les portes de la sentència del judici contra el procés, el govern espanyol ha engegat una nova campanya internacional ‘per a defensar la democràcia espanyola’. Consistirà en una sèrie de vídeos i actes en més de dues-centes ambaixades i Instituts Cervantes de tot el món. Una campanya d’imatge per a combatre les desinformacions i falsedats que, suposadament, escampa l’independentisme català sobre l’estat espanyol i el seu sistema democràtic. A aquest combat s’hi dedica de fa un any Irene Lozano, secretària d’estat espanyola d’España Global, l’organisme que impulsa aquesta campanya i que vetlla per millorar la imatge exterior de l’estat espanyol, malmesa d’ençà que va esclatar el procés d’independència a Catalunya. Tanmateix, el periple de Lozano per a defensar el bon nom d’Espanya ha deixat algunes polèmiques. De fet, ja va ser controvertida la seva trajectòria política: de criticar el PSOE des de l’escó d’UPyD al Congrés espanyol a formar part de la candidatura socialista quatre anys després. Lozano va néixer el 1971 a Madrid. Llicenciada en Lingüística a la Complutense de Madrid i diplomada en Filosofia a la Universitat de Londres, entre el 1995 i el 2005 va ser redactora del diari El Mundo. Després d’uns quants anys escrivint editorials, va passar a la secció d’internacional i va ser enviada especial a Mauritània, Algèria i Kossove. El 2005, i durant cinc anys, va ser columnista de l’ABC. En aquest període també va publicar assaigs i de no-ficció. El 2011 va col·laborar en el pròleg d’un llibre de Rosa Díez, que se la va endur a les llistes d’UPyD a les eleccions espanyoles del 2011. Elegida diputada, va ser portaveu del partit a la comissió d’Afers Estrangers del Congrés espanyol. Tanmateix, l’idil·li amb Díez comença a esquerdar-se el març del 2015. Uns resultats desastrosos a Andalusia, on el partit magenta no aconseguí representació, i la manca d’autocrítica posterior, van originar una greu crisi a la formació. Lozano va demanar la dimissió de Díez i de tota la direcció. Un mes després anunciava la candidatura per a agafar les regnes del partit. Al juny, i entremig d’acusacions d’espionatge contra Díez, ja no es dirigia la paraula amb qui l’havia fitxada quatre anys abans. Tanmateix, al congrés extraordinari del juliol va perdre per la mínima contra Andrés Herzog, el candidat oficialista patrocinat per Díez. Lozano, que defensava de confluir electoralment amb Ciutadans, anunciava aleshores que quan acabés la legislatura començaria ‘un període de reflexió.’ Fou un període curt, en el qual va festejar, infructuosament, amb Ciutadans. Finalment, a l’octubre abandonava el partit i Pedro Sánchez la fitxava com a independent a les llistes del PSOE al Congrés espanyol, en el número quatre per Madrid. Totes dues parts van preferir deixar de banda els atacs contra el PSOE quan encara era a les files d’UPyD. El 2012 havia acusat els socialistes de ‘pràctiques corruptes de càrrecs públics’ i d’utilitzar les institucions ‘per a col·locar amics a les llistes’. I dos anys després afirmava que el PSOE formava part ‘de l’elit extractiva que ha governat Espanya els darrers trenta anys’, i de voler un estat que fos una barreja de Suïssa i Sicília. El fitxatge va enutjar especialment els socialistes andalusos, als quals Lozano també havia irritat profundament en el passat: ‘A Andalusia fa trenta anys que governa el mateix partit. Quan s’és al poder massa temps, hom s’acomoda en unes pràctiques molt similars a la política corrupta’, havia dit. Tot afegint que tenia la sensació que el PSOE governava Andalusia com si fos el seu ‘cortijo’. Si els seus nous socis no l’esperaven amb il·lusió especial, els antics companys van deplorar que se n’hagués anat i van descriure-la fins i tot com a ‘paràsit polític’. Borrell li encarrega de defensar la ‘full democracy’ espanyola Ja a les llistes del PSOE, Lozano va ser elegida a les eleccions del 2015. En canvi, ja no hi repetiria el 2016 ‘per motius professionals.’ El setembre del 2018, amb l’arribada de Josep Borrell al ministeri d’Afers Estrangers espanyol, després de la moció de censura contra Mariano Rajoy, el nou executiu socialista va decidir de convertir l’Alt Comissionat per a la marca España en l’España Global. L’octubre Irene Lozano n’era nomenada secretària d’estat. L’objectiu: intentar contrarestar la tasca de les delegacions internacionals de la Generalitat de Catalunya. En paraules de Borrell, es tractava de ‘presentar Espanya com allò que és: una “full democracy”.’ Tanmateix, el seu primer any de mandat, la nova secretària d’estat ha oblidat un dels principis de tot estat de dret: la presumpció d’innocència. En una entrevista a la BBC el desembre passat, va anomenar els presos polítics ‘dirigents que han comès delictes’, malgrat que el judici no havia començat. I dubtava que la sentència originés més empatia amb la causa independentista. No ha estat l’única polèmica que Lozano ha protagonitzat en mitjans internacionals. El febrer, en una entrevista a la televisió Sky News, va comparar el referèndum del Primer d’Octubre amb una violació. Va dir que allò que es jutjava era que els catalans ‘volien organitzar un referèndum però que no en tenien permís.’ I hi va afegir: ‘La metàfora del sexe que sempre utilitzo per explicar aquesta qüestió: el sexe no és prohibit, igual que votar no és prohibit. Però no pots fer-ho a la força, necessites permís perquè, si no, és una violació.’ Les paraules no tan sols van deixar bocabadat el presentador, que va demanar-li si comparava el referèndum amb una violació. També van causar indignació profunda i hores més tard Lozano reconeixia a Twitter que no havia estat ‘la millor de les comparacions.’ ‘Intentava explicar la diferència entre fer les coses amb el consentiment dels afectats o sense’, es disculpava. A banda l’acció mediàtica, Lozano també és l’encarregada de coordinar l’estratègia dels dos-cents diplomàtics que s’han designat en ambaixades i consolats per a combatre l’independentisme a l’exterior. A més, dues vegades per setmana analitza les ‘amenaces’ per a la imatge de l’estat espanyol. I, si s’escau, hi intervé. Per exemple, ella fou l’encarregada de lliurar una carta de l’ex-presidenta del Congrés espanyol Ana Pastor al vice-president del Bundestag. S’hi expressava la preocupació pel fet que el parlament alemany hagués admès a tràmit una moció sobre Catalunya que posava en dubte l’estat de dret a Espanya. A més, des de l’agost, España Global distribueix als periodistes i institucions estrangers un document de vora noranta pàgines amb l’argumentari antiindependentista del govern espanyol. Pretenia contradir el discurs i el relat sobiranista i, entre altres coses, dóna per bones les tesis de la fiscalia espanyola o alguns testimonis concrets en el judici de l’1-O, malgrat que encara no hi ha sentència. Però la secretària d’estat no sols està atenta a què es diu a Europa sobre el conflicte català; també esmerça esforços a Catalunya, sense abandonar la polèmica. Al començament del setembre va inaugurar una jornada de Societat Civil Catalana a Barcelona sobre la ‘convivència lingüística a Catalunya’, en què es posaven damunt la taula els ‘avantatges’ del bilingüisme. El fet que donés suport a unes jornades en què totes les ponències sobre el bilingüisme fossin en castellà va causar indignació a les xarxes socials. L’últim episodi va tenir lloc a final de setembre, quan va comparèixer al senat francès arran de la solidaritat que diputats i senadors havien expressat públicament amb els presos polítics i els drets dels catalans. Tanmateix, la missió no va ser del tot reeixida. Lozano hi va anar decidida a malparlar de l’independentisme, però va trobar-se uns electes més ben informats sobre la realitat catalana que no s’esperava. Irene Lozano va al senat francès a insultar els independentistes catalans i en surt malparada El senador socialista Simon Sutour va rebatre els arguments amb què intentava lligar l’independentisme amb l’extrema dreta. I va retreure-li la situació dels presos polítics i el fet que Puigdemont, Junqueras i Comín no puguin prendre possessió de l’acta d’eurodiputats. Algunes travesses la situen com a ministra espanyola d’Afers Estrangers, si Josep Borrell rep el vist-i-plau del Parlament Europeu per a dirigir la diplomàcia de la UE. No és cap secret que Sánchez la té ben considerada. De fet, el seu paper al capdavant d’España Global fou una opció personal del president del govern espanyol. Fins i tot va encarregar-li la seva biografia, Manual de Resistencia: malgrat que oficialment el dirigent del PSOE n’és l’autor, Lozano ha reconegut que la va escriure ella, fruit de diverses converses enregistrades amb el president del govern espanyol. ‘L’autor és ell, jo sols li he donat forma literària’, s’ha esforçat a recalcar. Lozano fa la feina bruta, però que ningú no resti mèrits a Sánchez.

Summary: Irene Lozano, la intoxicadora global