El Tribunal de Justícia de la Unió Europea, amb seu a Luxemburg, ha decidit de rebutjar les mesures cautelars sol·licitades pel president Carles Puigdemont i el conseller Toni Comín, per a ser presents en la sessió constitutiva del Parlament Europeu. Aquestes mesures estaven incloses en el recurs presentat divendres i que va contra la decisió de la Junta Electoral espanyola d’excloure’ls de la llista enviada al Parlament Europeu amb els eurodiputats electes a l’estat espanyol. Amb el rebuig d’adoptar les cautelars, el TJUE no es posiciona sobre el fons de la qüestió i diu que ho farà ‘en una data posterior’, però no especifica en quin termini. La decisió adoptada sobre les mesures cautelars l’ha fet un jutge únic i sense escoltar les parts. La decisió final l’haurà d’adoptar un tribunal format per diversos jutges i amb una audiència on escoltaran els arguments de les parts. L’advocat dels eurodiputats Puigdemont i Comín, Gonzalo Boye, ha dit que aquesta una ‘decisió previsible’ i que serà recorreguda. Puigdemont també ha valorat com a ‘molt difícil’ aconseguir les cautelars. ‘Estem preparats per la vista que se celebrarà pròximament’. Las medidas cautelares eran la forma más rápida de restaurar a los eurodiputados electos en sus derechos y ahora nos centraremos en el fondo del caso que, en definitiva, plantea cuestiones de fondo sobre el sentido democrático de la Unión Europea. — Gonzalo Boye (@boye_g) July 1, 2019 Puigdemont ha assegurat que era difícil que s’admetessin a tràmit les mesures cautelars, però que estan preparats per a la vista en què es decidirà si poden o no ser eurodiputats. Continuem! Era molt difícil que s'admetés a tràmit i encara més que es concedissin cautelars. Estem preparats per la vista que se celebrarà properament: la representació de milions de votants està en joc, i també, el futur de la UE com a espai de democràcia exemplar https://t.co/Rxfo1Darnr — Carles Puigdemont (@KRLS) July 1, 2019 Aquesta és la resolució del TJUE.

Summary: El TJUE rebutja les cautelars perquè Puigdemont i Comín siguin avui al Parlament Europeu


‘Un maltractador no és mai un bon pare.’ Sembla una obvietat, però els col·lectius feministes es veuen obligats de fa anys a repetir aquest lema atesa la quantitat dels maltractadors que poden continuar veient els fills, amb tots els perills que implica. Aquests darrers mesos ha estat paradigmàtic el cas de Juana Rivas, condemnada a cinc anys de presó per dos delictes de sostracció de menors després de no haver-los lliurat a l’ex-parella, condemnada per violència masclista. Com diu l’advocada d’Irídia i Dones Juristes, Carla Vall, ‘de Juana Rivas, n’hi ha moltes’ i, malgrat que les últimes dècades les legislacions han millorat en aquest aspecte, la justícia encara no és capaç de protegir aquests infants dels seus pares. En el vessant psicològic deixa seqüeles afectives i socials greus. A més, hom corre el perill de repetir patrons de conducta; és a dir, les filles tenen més possibilitats de ser maltractades, i els fills, maltractadors. Segons el psicòleg Raúl Lizana, afecta tots els àmbits de la vida: ‘Ocasiona trastorns d’ansietat generalitzada, de separació, fòbies, simptomatologia depressiva, síndrome d’estrès post traumàtic, problemes en l’autoestima, l’expressió de la ràbia, l’aprenentatge i la cognició, dificultat per a establir relacions…’ Tot això s’accentua si el pare, a més de maltractar la mare, exerceix violència directa contra els fills. És el cas de la periodista i activista feminista Anna Prats, que explica que el seu pare maltractava psicològicament la mare i, després del divorci, a ella també. ‘A totes les mares i pares del col·legi, els deia que la mare era una puta. També me’n parlava malament. Em va explicar que l’havia enganyada amb prostitutes’, diu. ‘Quan el veia, hi havia episodis de maltractament físic i psicològic. Si no hi estaves d’acord, hi estaves en contra.’ La Laura, estudiant d’infermeria, també ha passat per una experiència similar. El pare agredia físicament i psicològicament la mare i més tard també a ella i especialment el germà: ‘Sempre que em quedava amb ell em duia al bar i em feia passar vergonya. Al meu germà, a vegades l’agredia fins al punt de sagnar tots dos.’ Però, per a tenir-ne seqüeles psicològiques, n’hi ha prou que el pare maltracti la mare, perquè aquesta situació traumàtica, sostinguda durant anys en la majoria de casos, ja és prou per a atemorir els fills. De fet, sovint els episodis de violència que poden presenciar els menors deixen un dany difícil de superar: ‘Una vegada, a deu anys, vaig veure com el pare intentava ofegar la mare agafant-la del coll. Jo vaig colpejar-lo fins que la va deixar anar’, diu la Laura. Lizana també explica que aquests infants sofreixen sovint la violència econòmica exercida contra les progenitores. En molts casos, impedeixen l’accés als recursos econòmics de les dones o se n’apropien per tal d’exercir més domini sobre elles, i això repercuteix en la vida quotidiana dels nens. Les conseqüències de conviure durant anys amb un pare així es manifesten també a llarg termini i solen afectar també a tercers. ‘Els fills es queden amb idees, creences i valors terribles’, diu Lizana. És a dir, normalitzen la violència i, normalitzant-la, la reprodueixen. ‘No poden ser mai bons pares perquè atemoreixen i perquè donen exemple.’ Segons el psicòleg, alguns estudis demostren que, pel cap baix, el 30% d’aquests menors acaba repetint el patró. A banda deixar de veure el pare, assenyala que l’ajut psicològic és essencial per a evitar que això passi, mentre que Prats hi afegeix la importància de la formació feminista. ‘Hi ha un 70% de nens que no repeteixen les conductes. Són els qui han estat ajudats, principalment per les mares. Malgrat tot el terror i la violència, són les qui els ajuden a veure que existeix el tracte respectuós, l’afecte, la cura…’, afegeix Lizana, que vol destacar la força de les mares malgrat les dificultats. El risc de de les dones de repetir conductes no és tan estudiat. ‘La nostra impressió clínica és que en aquesta societat patriarcal i masclista els nens tendeixen a repetir les coses que fan els homes i les nenes les que fan les dones. No és que vagin per la vida buscant una relació violenta, però han normalitzat fins a cert punt la violència i, per tant, és més fàcil que un maltractador les atrapi’, exposa el psicòleg. Tanmateix, assegura que qualsevol dona pot ser víctima de violència masclista perquè comença sempre de manera subtil i difícilment detectable. ‘Durant cinc anys vaig tenir una relació tòxica en què sí que normalitzava coses que no eren amor perquè feien mal. També havia après conductes del meu pare que reproduïa, com per exemple els crits’, diu Prats. En el cas de la Laura, la relació amb l’ex-xicot va arribar al maltractament físic i ella està convençuda que és una experiència que no hauria tingut si no hagués normalitzat la violència i la submissió de la dona a casa. La solució, contacte 0 amb el maltractador? Atenent aquestes conseqüències psicològiques i el perill de reproduir relacions de violència, Lizana considera que és vital que els maltractadors desapareguin completament de la vida dels fills, llevat que superin amb èxit un procés de recuperació que sol fracassar: ‘És força difícil que deixin de ser-ne. Els percentatges d’èxit de les teràpies són baixíssims, entre un 5 i un 10%. En un context masclista, no és gaire fàcil.’ Per això alerta del perill del mite que els menuts tenen la necessitat absolutament essencial d’una figura paterna. ‘Això és del segle passat. Que els fills d’una mare soltera tindran problemes a la vida? Els nens i nenes, per a créixer sans, necessiten una figura adulta sana a prop. No podem donar el missatge de “és igual com sigui el teu pare, és millor tenir-lo”. Això és mentida.’ Prats hi coincideix: ‘No exerceix com a pare qui maltracta els fills amb voluntat de maltractar la mare. El millor és allunyar-te’n. Acabes no necessitant-lo.’ Però la majoria triguen molts anys a tallar-hi el contacte, en part perquè la llei ho permet. Malgrat que de l’any 2015 ençà els fills de maltractadors són considerats també víctimes de violència masclista, els col·lectius feministes alerten que no són prou protegits. En cas que la mare denunciï, fins que no s’ha provat que és víctima de violència de gènere, aquests menors continuen mantenint visites amb el pare. ‘En molts casos, no es valoren o no es consideren suficients les proves per a posar mesures cautelars als pares, i la pàtria potestat continua en vigor fins que no hi hagi una sentència que la denegui’, diu Carla Vall. Lizana ho critica i adverteix dels perills: ‘Argumenten que es fa en benefici del nen quan en realitat es prioritza el privilegi d’aquests progenitors per sobre de la seguretat dels fills. En aquestes visites, parlen malament de les ex-companyes, les amenacen quan les troben, tenen criança irresponsable o es posen rígids i autoritaris. A més, cerquen aviat una nova parella que maltracten novament davant els nens. El trauma es torna a viure, però ara amb una altra dona.’ Que hi hagi proves de violència, a més, no garanteix un contacte 0 amb el progenitor. De vegades també es fan servir punts de trobada de manera vigilada amb professionals si la integritat física del menor corre perill. ‘Són casos en què no es considera que hi hagi una situació prou extrema per a tallar el contacte amb el progenitor’, diu Vall. La meitat dels assassinats de menors per part dels pares, durant el règim de visites L’escalada de la violència masclista no tan sols culmina amb els feminicidis. De vegades, els maltractadors assassinen també els fills com a manera d’infligir el sofriment màxim a les parelles. ‘L’assassinat dels fills és la venjança absoluta dels maltractadors. La idea és que les dones i els nens els pertanyen. Quan una dona se’n separa és una ofensa terrible per a ells, i ho fan quasi per honor’, explica Lizana. Això evidencia el perill de mantenir el règim de visites, car vora la meitat d’aquests assassinats durant l’última dècada han estat durant aquestes visites. Una xifra que enguany s’eleva a dues víctimes mortals als Països Catalans. Així, casos com el d’Ángela González posen de manifest la violència institucional vers moltes dones maltractades. La seva filla va ser assassinada pel pare, condemnat per maltractament, malgrat la cinquantena de denúncies interposades per a impedir les visites no vigilades. El 2014, el comitè antidiscriminació de l’ONU va condemnar l’estat espanyol a reconèixer els errors comesos, indemnitzar-la i engegar tot un seguit de mesures que impedissin que es repetissin casos com aquest. El govern espanyol ho va rebutjar i el mes de juliol passat el Tribunal Suprem va acabar donant la raó a González. ‘Ella ho va denunciar, però no li va servir de res. Ha dit públicament que, si pogués tornar enrere, se n’aniria amb la filla, com Juana Rivas’, diu Vall. ‘Hi ha desconfiança en el sistema judicial. Hi ha un element estructural, que és la concepció de la violència. Encara ens costa d’assumir que es produeix en la proximitat i que qui l’exerceix no és un estrany. Quan això arriba a les institucions, es generen una sèrie de descrèdits motivats per estereotips que hauríem de ser capaços de desterrar d’aquets processos.’ Un, diu, n’és la síndrome d’alienació parental. En molts casos, es considera que la mare manipula els fills perquè s’inventin violències contra els pares. Això, afegit a més tòpics com els de les denúncies falses (només el 0,01% del total), sovint criminalitzen les víctimes i deixen via lliure als botxins.

Summary: ‘Un maltractador no és mai un bon pare’: els perills de créixer en una llar marcada per la violència masclista


El Departament de Treball de la Generalitat ha augmentat la freqüència dels serveis mínims decretats per la vaga al Metro de Barcelona a causa del risc de contaminació atmosfèrica per l’augment del trànsit de vehicles a la ciutat derivat de les aturades. Segons ha informat Transports Metropolitans de Barcelona, els serveis mínims des d’avui i fins al 28 de febrer, últim dia de la vaga, seran del 65% de l’oferta habitual quan les aturades coincideixin amb les hores punta, i del 45% a la resta de franges horàries. Aquestes freqüències de servei són 15 punts més altes que les dictades divendres passat, que eren del 50% en hores punta i del 30% a la resta de franges. El Departament de Treball argumenta que hi ha risc de declaració d’episodi ambiental de contaminació per partícules de menys de 10 micres i que convé evitar que l’ús del Metro sigui substituït per l’ús de transport de superfície, en especial del vehicle privat. Tot allò que cal saber sobre la vaga del metro de Barcelona durant el Mobile Així, en els dies 26, 27 i 28 de febrer per a les aturades convocades de 7 a 9 hores es garantirà el 65% del servei habitual. D’aquesta manera, els trens circularan cada 4-6 minuts en les línies convencionals (L1–L5), cada 7 minuts en l’L9/10 Sud, cada 8 minuts i mig en l’L9/10 Nord i cada 14 minuts en l’L11. Per a les aturades de 16 a 18 hores també s’oferirà el 65% del servei habitual, per la qual cosa els trens circularan cada 5-7 minuts en les línies convencionals (L1–L5), cada 7 minuts en l’L9/10 Sud, cada 10-15 minuts en l’L9/10 Nord i cada 14 minuts en l’L11. Per a les aturades des de les 22.50 hores fins al final del servei, els serveis mínims seran del 45% i els trens circularan cada 15-20 minuts en les línies convencionals i automàtiques, excepte a l’L11, en què l’interval serà de 14 minuts. Seguiment de la vaga El comitè d’empresa xifra en un 90% el seguiment de la vaga de metro aquest dimarts al matí, en la línia de les tres aturades de dilluns. En un comunicat, el comitè ha apuntat que l’aturada ha estat especialment secundada pels sectors més afectats per la presència d’amiant i pels treballadors que condueixen els combois, on el seguiment, diuen, ha superat el 95%. D’altra banda, el comitè va interposar dilluns una denúncia davant de la Inspecció de Guàrdia assegurant que la direcció de TMB no estava complint els serveis mínims i estava fent sortir trens de més en tots els torns. Els sindicats esperen que la direcció els convoqui per intentar solucionar el conflicte. La propera aturada és entre les 16 i les 18 hores, quan hi haurà uns serveis mínims del 65%. A la nit, entre les 22.50 i el final del servei, hi haurà el 45% de trens.

Summary: La Generalitat augmenta els serveis mínims al Metro per a evitar més contaminació


El PSOE ha rectificat el programa electoral que va filtrar-se ahir i que van publicar ElDiario.es i la SER i finalment ha inclòs la plurinacionalitat i el compromís de reformar la constitució espanyola en clau federal. Tanmateix, a diferència del 28-A, el PSOE no descarta ara explícitament l’aplicació de l’article 155, i torna a tancar la porta al referèndum d’autodeterminació. Els socialistes han hagut de sortir al pas de la polèmica provocada ahir perquè el seu programa electoral havia eliminat qualsevol referència a la plurinacionalitat de l’estat espanyol i al federalisme, una proposta que sempre ha estat declarativa i buida de contingut. El programa del 28-A assegurava que ‘ni des del dret a l’autodeterminació ni des d’un estats d’excepció territorial amb caràcter permanent a través de l’article 155 es pot construir el futur’. Ara es limita a dir que en el model ‘integrador’ basat en la ‘diversitat, igualtat i solidaritat’ que defensen ‘no hi té cabuda un referèndum d’autodeterminació, que el Tribunal Constitucional ha considerat contrari a la constitució i que des d’una perspectiva política provoca el trencament de la societat’, sense fer cap referència al 155. Sánchez s’intenta justificar El candidat socialista, Pedro Sánchez, s’ha intentat justificar aquest matí en una entrevista a Antena 3 assegurant que el document filtrat no era el programa definitiu. ‘Clar que incorporarem la declaració de Granada i la de Barcelona al text programàtic’, ha dit. Respecte de Catalunya, el text diu: ‘Abordarem el conflicte de convivència a Catalunya impulsant el diàleg entre catalans i també entre el govern d’Espanya i la Generalitat de Catalunya sempre dins del marc de la Constitució i de l’Estatut d’Autonomia’. Assegura que el PSOE s’ha compromès a fer reformes per a millorar l’autogovern, com ara un nou model de finançament. També es compromet a ‘clarificar’ la distribució de les competències i a promoure la participació de les CCAA en les decisions de l’estat.

Summary: El PSOE rectifica després de la polèmica i inclou la plurinacionalitat al programa electoral, sense descartar el 155


La falta d’entesa entre el PSOE i Ciutadans per la moció de censura contra Mariano Rajoy pot acabar beneficiant-lo. Els socialistes volen governar en solitari durant uns mesos abans de no convocar eleccions, mentre que Cs ha demanat que es retiri la moció i que se’n pacti una de nova amb un candidat independent i ‘instrumental’ que tingui com a únic objectiu la dissolució de les corts i la convocatòria electoral. Aquest torcebraç pot fer fracassar la moció contra Rajoy, que llavors tornaria a sobreviure i continuaria al capdavant de govern espanyol. Els socialistes han descartat cap acord amb els partits independentistes i cerquen el suport de Ciutadans, però els d’Albert Rivera són els més interessats en unes eleccions anticipades com més aviat millor atesa la possibilitat de créixer i d’ocupar el lloc del PP. Per la seva banda, Pedro Sánchez necessita guanyar temps. El paper discret dels darrers mesos, donant suport a l’aplicació del 155 a Catalunya i mantenint-se en un segon pla, pot perjudicar-lo en unes eleccions immediates. Sánchez vol governar un temps per ser vist com un president creïble per a l’electorat i intentar desgastar Podem i Rivera. Rajoy només pot esperar. El president espanyol no té la facultat de convocar eleccions anticipades mentre la moció de censura sigui vigent. Mentrestant, els dirigents del PP ataquen Sánchez i el PSOE acusant-los de fer el joc a l’independentisme català i d’haver provocat una crisi política que perjudica l’estabilitat i el creixement econòmic. Segons que va explicar ahir La Vanguardia, Rajoy avalua la possibilitat de convocar eleccions generals espanyoles el març, dos mesos abans de les municipals, les autonòmiques i les europees, una idea amb la qual pot cercar l’aval tàcit de Ciutadans. D’aquesta manera, si Rivera justifica la negativa a la moció de censura de Sánchez i el PSOE no la retira, els socialistes només podran guanyar-la amb el suport d’ERC, el PDECat i el PNB, ara que Podem ja n’ha anunciat el vot favorable sense condicions. L’alternativa és que fracassi, que Rajoy continuï i convoqui eleccions l’any vinent, fet que també permetrà al PP de guanyar temps i, fins i tot, promoure un candidat alternatiu. En tot cas, el futur del president espanyol depèn en gran mesura del pacte al qual puguin arribar el PSOE i Cs.

Summary: El torcebraç entre el PSOE i Ciutadans per la moció de censura pot beneficiar Rajoy


La manifestació d’aquest dijous a Brussel·les té un precedent clar en la manifestació convocada el 7 de març del 2009 també a la capital europea amb el nom de ‘Deu Mil a Brussel·les’. Aquell dia fred de final d’hivern no es van arribar a aplegar deu mil manifestants, tot i que el nom de la mobilitació era més aviat simbòlic. La societat civil catalana es començava a organitzar en iniciatives com aquesta, en un moment polític de desgast del govern tripartit presidit per José Montilla, amb protestes cada vegada més fermes contra el maltractament crònic en infrastructures i en finançament per part del govern espanyol… I això que encara quedava més d’un any per a la sentència del Tribunal Constitucional de l’estatut. En aquell moment, la iniciativa dels ‘Deu Mil a Brussel·les’ va aconseguir aplegar unes tres mil o quatre mil persones, una quantitat significtiva i que va acabar arrossegant també representants de partits com CDC i ERC. A la capçalera, Enric Canela, portaveu de la iniciativa; Alfons López Tena, Núria Feliu… Van recórrer tres quilòmetres de carrers pròxims al barri europeu, però el ressò que va acabar tenint més enllà del nostre país fou limitat. En aquell moment, el missatge era més en clau interna, per dir que l’independentisme és europeista i per exigir als partits catalans compromisos clars cap a la independència. Avui, la internacionalització de l’independentisme és un fet. I el missatge és clarament enfocat a l’exterior: Desperta, Europa! Podeu llegir ací la crònica de la manifestació del 2009. I ací podeu veure el vídeo reportatge complet que en va fer VilaWeb TV

Summary: Canela, Junqueras, López Tena… Així va ser la manifestació a Brussel·les del 2009


Els periodistes Pilar Rahola i Francesc-Marc Álvaro se les han tingudes a Twitter arran d’un article publicat per Álvaro avui a La Vanguardia, titulat ‘El lloc de Mas’. Hi diu que l’ex-president de la Generalitat s’ha sabut reinventar durant la seva carrera política i es pregunta quin serà el seu últim moviment, després de fer el pas enrere, ara que CDC està en procés de refundació. En aquest context, segons Álvaro, ‘la nova CDC ha d’aprofitar Mas sense que el seu pes la freni’. Tots dos formen part de l’entorn ‘masista’, tal com han reconegut algunes altres vegades, però en aquesta ocasió les seves idees no han coincidit i Rahola ha interpretat el text com un atac a Mas. Concretament, s’ha preguntat en un piulet: ‘Sóc jo que em confonc o en Francesc-Marc Álvaro ha trigat poc a saltar del vaixell de Mas…’ A partir d’aquí s’ha desfermat una cadena de piulets en què es respirava força tensió. Ací la teniu tota sencera: . @RaholaOficial Benvolguda Pilar, has de tornar a llegir el meu article. Això no va de barcos sinó d'explicar el moment. Cordialment — Francesc-Marc Álvaro (@fmarcalvaro) June 2, 2016 . @RaholaOficial L'article diu el que diu i no altra cosa. Cadascú pot interpretar el que vulgui, esclar. Ara, evitem judicis ad hominem — Francesc-Marc Álvaro (@fmarcalvaro) June 2, 2016 . @RaholaOficial Vaixells i fugides? M'estranya que vulguis fer de vigilant de suposades ortodòxies. Només tu pots pensar per lliure? — Francesc-Marc Álvaro (@fmarcalvaro) June 2, 2016 @fmarcalvaro Res d’això. És confusió meva. Havia cregut que en Mas et semblava important pel procés. Devia estar errada — Pilar Rahola (@RaholaOficial) 2 de juny de 2016 Més tard el sociòleg Salvador Cardús s’ha afegit a la conversa amb dos piulets molt clars de suport a Francesc-Marc Álvaro: 1/2 100% d’acord amb FM Àlvaro. No entenc el debat. L’únic que va deixar el vaixell, va ser en Mas, mal aconsellat. https://t.co/1kBKd5fkpx — Salvador Cardús Ros (@salvadorcardus) 2 de juny de 2016 2/2 Ara, en paguem les conseqüències. Hauria estat millor noves eleccions que cedir a xantatge i pacte fallit. https://t.co/1kBKd5fkpx — Salvador Cardús Ros (@salvadorcardus) 2 de juny de 2016

Summary: Pilar Rahola i Francesc-Marc Álvaro se les tenen a Twitter pel futur paper d’Artur Mas


El fiscal general d’Istambul ha assegurat que el periodista Jamal Khaixoggi va morir asfixiar tot just entrar al consolat de l’Aràbia Saudita el 2 d’octubre. Després, ha explicat el fiscal, el periodista, el seu cos va ser esquarterat i eliminat, en un assassinat premeditat. La setmana passada, el president de Turquia, Recep Tayyib Erdogan, ha comparegut avui per informar que el periodista saudita va ser assassinat a l’ambaixada saudita a Istambul ‘de manera cruel’ i ‘planificada’. Khaixoggi era periodista del diari The Washington Post i crític amb el règim dels Saüd de l’Aràbia Saudita.

Summary: La fiscalia turca assegura que el periodista Khaixoggi va morir escanyat


El govern espanyol pot aprofitar la suspensió de la democràcia catalana –amb una aplicació irregular de l’article 155– per liquidar la immersió lingüística a l’escola. Arran d’una proposta d’un sindicat de professors molt minoritari, el govern de Rajoy ha dit que impulsaria la possibilitat d’escollir la llengua d’escolarització dels fills amb una casella per al castellà a les matrícules. La comunitat educativa ha reaccionat amb contundència contra la proposta, que és una il·legalitat més que l’estat espanyol pot estar disposat a cometre. Més enllà dels afers legals i polítics, parlem amb la lingüista Carme Junyent de quins efectes podria tenir una mesura d’aquesta mena en la cohesió social i l’aprenentatge escolar. —El govern espanyol diu que vol imposar la possibilitat d’escollir la llengua vehicular entre el català i el castellà. Quines conseqüències tindria? —Lingüístiques, segurament molt poques, però les socials serien brutals perquè això significaria que l’escola promouria la fractura social. —Els estudiants acaben l’ensenyament secundari amb les competències lingüístiques adequades? En totes dues llengües? —Molts dels meus companys i jo podem donar fe que hi ha molts alumnes que no assoleixen les competències bàsiques en català. Han fet tota l’escolarització suposadament en català però són incapaços de fer un treball o una exposició oral en aquesta llengua. Mai no m’he trobat el cas contrari, excepte en dos alumnes, un d’Alemanya i un d’Austràlia que van arribar parlant perfectament el català i que van haver d’aprendre castellà per poder acabar el grau de lingüística a la Universitat de Barcelona. —La immersió lingüística a l’escola és una realitat? O encara hi ha camí per recórrer? —La immersió lingüística va ser una realitat que va mostrar que era un procediment fantàstic per a aconseguir la igualtat entre alumnes. Però això passava a primària. A secundària mai no s’ha fet res d’equivalent i, de fet, molts dels èxits de la immersió es perden quan els alumnes arriben a l’institut. —Què vol dir que la immersió és necessària per a la cohesió social? —Aquest era l’objectiu de Marta Mata i dels grans pedagogs que ha tingut aquest país, no separar els catalans des de l’escola. Si la llengua hagués estat un criteri a l’hora de distribuir els alumnes, la cohesió hauria estat impossible. De fet, ens hi juguem això. La llengua és una altra cosa. —El model de vies escolars diferenciades segons la llengua materna ha funcionat amb bons resultats enlloc? —Hi ha un fet que ha estat observat en països dels cinc continents: quan s’estableixen línies separades, la població opta de manera creixent per les escoles que ofereixen el coneixement de les llengües subordinades perquè són percebudes com a centres de més qualitat que no els monolingües. Suposo que això té relació amb l’actitud cap al coneixement. Com es pot explicar que no es vol aprendre alguna cosa? Sempre he pensat que els pares que no volen que els seus fills aprenguin alguna llengua en realitat tenen molt poca confiança en les seves capacitats. —Els sindicats majoritaris de mestres s’oposen completament a aquesta possibilitat… —Només de pensar en tots els canvis que hi ha hagut en l’ensenyament aquests darrers anys i en el fet que no han aportat millores notables puc entendre que els mestres s’hi oposin. Però sobretot crec en el seu compromís i en el respecte i estima que tenen pels alumnes. Això està per sobre de qualsevol ideologia. I no hi ha res més antinatural en un mestre que obstaculitzar alguna classe de coneixement. —Si s’han de fer canvis en relació a la llengua a l’escola, quins són els més urgents o necessaris? —En els darrers anys he parlat d’aquesta qüestió amb col·legues de diversos països europeus i tots es queixen de la poca preparació i la manca de competències en llengua dels alumnes que arriben a la universitat. Amb això vull dir que segurament ens enfrontem a un problema d’abast més global. Hauríem d’explorar les causes d’aquesta davallada. Jo crec que tenen molt més a veure amb el canal que no amb el codi, a més d’una certa fractura generacional en les formes d’accés a la informació. Però tot això va molt més enllà i segurament és un altre debat.

Summary: Carme Junyent: ‘Les conseqüències socials de separar els nens per opció de llengua serien brutals’


Cap grup parlamentari no ha presentat esmenes en el senat a la reforma de l’estatut valencià. El projecte serà aprovat definitivament en el ple del 20 de febrer i publicat després en el butlletí oficial de l’estat. Entrarà així en vigor una reforma que es va aprovar en les Corts Valencianes fa ja quasi vuit anys, el març de 2011, però que ha estat paralitzada en el congrés espanyol des d’aleshores. La iniciativa suposa la incorporació a l’estatut d’una nova disposició addicional perquè les inversions de l’estat siguin equivalents al pes demogràfic del País Valencià. El termini de vetos i esmenes en el senat va concloure aquest dimecres a mitjanit i finalment no s’ha registrat cap proposta de modificació. La iniciativa va ser aprovada al congrés espanyol amb el suport de tot l’hemicicle i l’única abstenció de Ciutadans, per la qual cosa d’entrada ja estava assegurada la seva aprovació en el senat. La reforma serà debatuda en primer lloc en la ‘comissió general de comunitats autònomes’. Fonts parlamentàries asseguren que se celebrarà la setmana vinent. Una vegada aprovada ací, està previst que s’aprovi en el ple del dia 20.

Summary: Llum verda a la reforma de l’estatut vuit anys després


La convocatòria de les eleccions espanyoles el 28 d’abril ha neguitejat els partits polítics, per la gran volatilitat del vot i pel fet que, com més partits obtinguin representació, més ajustat esdevindrà el resultat. La irrupció de Vox hi tindrà un paper fonamental i condicionarà enormement el repartiment d’escons. La dreta, habitualment unida en una sola llista, aquesta vegada competirà en tres llistes (Vox, PP i Cs). La gran desproporció en algunes províncies serà clau en aquestes eleccions, on les majories poden ballar per molt pocs escons. El paper decisiu de les províncies menys poblades Sovint es culpa la fórmula d’Hondt de la gran desproporcionalitat del sistema electoral espanyol, però realment hi té una incidència mínima. El factor realment important és que hi ha moltes províncies on es reparteixen molt pocs escons. En total, hi ha dinou províncies on es trien quatre diputats o menys, un total de seixanta-sis escons. Això fa que algunes formacions puguin rebre un gran percentatge de vot però restar excloses del repartiment d’escons. Percentatge de vots i escons dels partits d’àmbit estatal en les dinou províncies on es reparteixen quatre escons o menys El 2016, a les darreres eleccions espanyoles, la formació que en sortí més perjudicada va ser Ciutadans: en aquestes circumscripcions, hi va aconseguir 343.000 vots (11,8%) però cap escó. Podem també hi va resultar fortament castigada, però, com que va superar Ciutadans, va poder obtenir vuit escons. Per veure-ho amb un exemple, a Guadalajara, on es reparteixen tres escons, Podem va obtenir el 18,1% dels vots i Ciutadans el 16,4%; en canvi, només van obtenir-hi escons el PP i el PSOE. En circumscripcions on es reparteixen quatre escons, en unes eleccions espanyoles el BNG va quedar sense escó tot i tenir el 16,85% dels vots. Per tant, en aquestes demarcacions, un partit amb més d’un 16% dels vots, pot ser que no hi obtingui cap escó. El paper fonamental de Vox La major part d’aquestes províncies tenen un tarannà conservador. El 2016 el PP va obtenir-hi el 41% dels vots i el 55% dels escons; en moltes circumscripcions, hi va obtenir dos escons dels tres que hi havia en joc. Però ara la situació pot canviar amb la irrupció de Vox. Les dinou províncies on es reparteixen quatre escons o menys i el suport a la dreta Ni que les dretes tinguin la majoria dels vots, un repartiment igualat podria fer que el PP no atrapés el PSOE en la majoria de províncies i que ni Cs ni Vox no arribessin al llindar que els serviria per a guanyar diputats. Una anàlisi del diari El País estimava que, amb un percentatge estable de la dreta (49%), si Vox no aconseguís cap vot, les dretes obtindrien prop de 190 escons i una majoria assegurada. En canvi, si Vox tingués un suport entre el 8% i el 10%, restaria vots al PP i Cs sense obtenir gaires escons, i això podria deixar la dreta per sota de la majoria absoluta (176). Ara, si Vox superés el 12% dels vots, de manera que passés davant de Podem en moltes províncies, tornaria a haver-hi moltes possibilitats d’atènyer la majoria absoluta. Alhora, si Ciutadans i Vox superen Podem en aquestes circumscripcions petites, es podria escaure una situació semblant a la que ha vist moltes vegades Esquerra Unida, que amb milions de vots gairebé no obtenia cap escó. Havent-hi molt pocs escons en joc a cada demarcació, un marge de vots estret pot fer que els partits obtinguin un diputat o no. Són unes diferències tan petites que difícilment les poden copsar les enquestes. El senat espanyol, el cas més extrem Si en les eleccions espanyoles hi ha un sistema electoral mancat de proporcionalitat és el del senat espanyol. En totes les circumscripcions, tret de les insulars i de les ciutats autònomes, es trien quatre senadors i cada elector té tres vots. Per tant, en circumstàncies normals, en què el votant vota en bloc una candidatura, el partit més votat obté tres escons, la segona força un de sol i la resta de partits cap. La força més votada pot aconseguir la majoria absoluta amb molt pocs vots. El 2016, per exemple, el PP amb un 34,5% dels vots va aconseguir el 63% dels escons. En canvi, Cs no en va obtenir cap. El senat no ha tingut un paper transcendental en la política espanyola fins ara fa dos anys, quan va aprovar d’aplicar l’article 155 a Catalunya. Ara el PSOE podria ser la força més votada, arran de la divisió de la dreta i tenir la clau per a decidir si es torna a aplicar. Per bé que el resultat és ajustat, perquè en les províncies més petites és on la dreta té més suport. Els escons al congrés i al senat espanyols podrien variar constantment i acabar adjudicant-se per un marge de vots molt estret. Les previsions que puguin fer les enquestes ara, doncs, són més poc fiables que mai.

Summary: La irrupció de Vox pot impedir la majoria absoluta de la dreta al congrés i al senat espanyols


La ministra portaveu espanyola, Isabel Celáa, ha tornat a fer referència al blocatge de la investidura de Pedro Sánchez com a president del govern espanyol, del que ha fet especialment responsables els partits de la dreta, a qui a acusat de voler unes terceres eleccions. I ha brandat, en la conferència de premsa posterior al consell de ministres, el ‘diàleg territorial’ que proposa el líder socialista per a aconseguir el suport dels partits independentistes. Dit això, Celáa també ha fet referència a la sentència que ahir va emetre el TJUE, favorable a la immunitat d’Oriol Junqueras com a eurodiputat. En aquest sentit, i sobre la decisió d’ERC d’aturar les negociacions per a la investidura fins que l’advocacia de l’estat es pronunciï sobre la sentència de Luxemburg, la ministra portaveu ha dit que ha de ser analitzada en l’àmbit de la justícia perquè ‘forma part de les converses entre tribunals’, bo i defensant que a l’estat espanyol hi ha separació de poders. Ara, ha admès que dificulta la negociació amb els republicans. ERC atura la negociació amb el PSOE fins que no es pronunciï sobre la sentència de Luxemburg Tot seguit ha defensat que política i justícia han d’anar per vies diferents, emfatitzat que la situació política actual –el conflicte entre Catalunya i Espanya– és fruit d”un tractament inadequat’ de problemes polítics a través de l’àmbit judicial, en una referència implícita a l’estratègia seguida pel govern del PP. I ha reiterat la proposta de ‘diàleg’ dins la llei feta pel PSOE. Puigdemont i Comín Preguntada per l’acreditació avui de Carles Puigdemont i Toni Comín al Parlament Europeu com a eurodiputats, Celáa ha dit que el govern espanyol és a l’espera que els serveis jurídics de l’eurocambra determin l’abast de la decisió, tal com va anunciar ahir el president David Sassoli. ‘Deixem lo jurídic en l’àmbit jurídic’, ha dit de nou, per tot seguit reiterar que la Moncloa segueix ‘en la conversa política’ per a sortir de la situació de blocatge. També ha insistit que la qüestió prejudicial del Suprem que va originar la sentència del TJUE és una mostra que el sistema judicial espanyol és garantista. ‘El Suprem compleix i nosaltres respectem’, ha dit, bo i recordant que Puigdemont té comptes pendents amb la justícia espanyola. A més, ha afegit que l’advocacia de l’estat no ha rebut cap instrucció del govern espanyol i que la sentència de Luxemburg no es pronuncia sobre la sentència condemnatòria als presos polítics. Una sentència, per cert, que ha qualificat ‘d’herència’, en una nova referència als populars.

Summary: La Moncloa interpel·la el PP perquè permeti la investidura de Sánchez pel blocatge amb ERC


El PP valencià encara no s’havia recuperat del mal resultat de les eleccions de diumenge passat i ara li ha esclatat novament la bomba de la corrupció, amb les municipals i les europees a la cantonada. Després d’haver perdut 12 diputats, Isabel Bonig havia començat un procés de ressituació del partit de cara al 26 de maig i s’havia proclamat cap de l’oposició, en un intent de desplaçar Toni Cantó, que també reivindica aquesta figura. Però la jutgessa del jutjat d’instrucció 17 de València, que investiga la construcció del circuit de la Fórmula 1 a València, ha decidit de processar l’ex-president de la Generalitat Francisco Camps, l’ex-vice-president Vicente Rambla, l’ex-conseller d’Infrastructures Mario Flores, a més de diversos empresaris –entre els quals el germà de Jaime Mayor Oreja– i càrrecs de l’ens gestor de la xarxa de transports i ports de la Generalitat. La decisió torna a portar la corrupció a la campanya electoral i dinamita qualsevol intent del PP de passar pàgina. El mal resultat de diumenge ha reobert les tensions entre Isabel Bonig i Pablo Casado. Tot i que el PP ha obtingut més bon resultat a les eleccions valencianes que no pas a les estatals, des de Madrid s’acusa Bonig de no haver fet prou i la seva figura ha quedat qüestionada, però no hi haurà canvis fins passades les eleccions. De moment, Camps s’ha defensat atribuint la decisió a una intencionalitat política de la jutgessa. L’ex-president de la Generalitat Valenciana estudia de presentar una querella contra la titular del jutjat perquè considera que ‘obeeix a una deformació política inacceptable en la judicatura’ i creu que és una ‘censora política de governs’.

Summary: El processament de Camps complica la campanya del PP valencià pel 26-M


La textura de la pantalla de l’Skype agafa forma de presó mentre fem l’entrevista. Barrots de píxels. La imatge del conseller de Cultura, Lluís Puig, de tant en tant es fa borrosa, es deforma, la veu es perd una mica. La potència extraordinària de la tecnologia es fa imperfecta i materialitza que la distància entre Brussel·les i Barcelona és imposada per la força bruta. Res no és normal. Ni plàcid, malgrat l’intent d’aprofitar el moment. Cada paraula té un punt de gravetat superior al que tindria si no ens haguessin vulnerat el dret de comunicar-nos lliurement. Evidenciar això és aspre. És sentir allò que tanta gent d’aquest país sent: vivim amb neguit. La rutina ens incomoda i ens fereix per dins. No hi ha normalitat possible mentre el govern sigui a la presó o a l’exili. La pantalla escup aquest sentiment mentre les paraules expliquen una història que segurament algun dia anirà amb majúscules. L’ofici i el càrrec ens obliguen a ser continguts. Les paraules es trenquen més d’una vegada. La veu, també. Intentem esquivar-ho. Fem preguntes i respostes. Volem saber què va passar el 27 d’octubre, com van viure els consellers aquell primer cap de setmana de República, com van decidir qui feia què i com, què passarà… Cap de les respostes no té tanta força com el dolor contingut que s’endevina. Hi ha la necessitat certa de continuar endavant fins a guanyar perquè hi ha molt en joc, tot, la llibertat. En una de les respostes el conseller Puig explica com el govern a l’exili va saber que els seus companys de govern entraven a la presó. S’havien repartit els papers, uns a dins del país i uns a fora, dos escenaris per a una mateixa estratègia. Sabien a què s’exposaven, però no es pensaven que davant unes eleccions s’atrevissin a detenir vuit membres del govern amb mesures cautelars. Van veure com ho feien. Parla de veritat, d’una veritat íntima. Penso un segon. Ho escric? Segur que més d’un aprofitarà aquesta declaració per tornar a la banalitat dels adjectius. Jo hi veig la brutalitat de la batalla captada en un segon. —Vàreu veure la manifestació del dia 11? —La vam seguir en directe i quan es van encendre les llums dels telèfons mòbils i van il·luminar cap amunt hi va haver gent que quasi plorava. No eren catalans, era gent belga que no donava crèdit a allò que veien els seus ulls. A aquella hora, ja fosc, la manifestació va ser d’una bellesa plàstica extraordinària. Amb aquella imatge es va donar al món un missatge d’una importància cabdal; segurament cap de nosaltres no és capaç d’adonar-se com explicarà això la història, en el futur. I, veient aquesta força, penses: l’afecció o desafecció entre Catalunya i Espanya el dia 22 de desembre serà gaire diferent que la del 19 de desembre? Algú pensa que el 29 de desembre serà diferent que el 22 de desembre. S’han de fer aquesta pregunta. Veient tot el que passa és obvi que no podran fer res. —Aquests dies hi ha molt de rebombori sobre si estàvem preparats o no per a fer la declaració d’independència. L’altre dia vàreu ser molt clar… —Jo no vull entrar a criticar ningú, però vaig respondre perquè tenia la sensació que fomentàvem un discurs d’autoinculpació. Com si el poble de Catalunya i els centenars de milers persones que hi ha mobilitzades fossin ingenus, que no sabéssim què fèiem. —I què és el que penseu? —La societat catalana és molt madura i s’han de dir les coses com són. Era impossible que el govern tingués control de les fronteres, que tinguéssim exèrcit, que tinguéssim accés als mercats financers. Catalunya les té totes, les estructures d’estat, perquè són estructures socials. És evident que amb la declaració del dia 27 d’octubre ja sabíem que no hi havia res més preparat, més enllà d’algun símbol que s’hagués fet. —Però ho havíem de fer o no? —Per què no ho hauríem d’haver fet? Si havíem d’esperar a tenir un exèrcit i controlar fronteres hauria estat una salvatjada. Però ho fèiem per fer un pas més, per trobar algú a l’altra banda de la taula i parlar de com resolem aquesta relació de veïnatge o no veïnatge entre Catalunya i Espanya. L’any 30 ja es deien les mateixes frases. És un problema endèmic no resolt. Calia fer el pas del 27 d’octubre i calia demostrar al món quin era el problema i la situació que vivíem. En pagarem un preu car algunes persones? Què passarà a partir d’ara? Evidentment ningú no té cap manual d’instruccions que digui com s’havia de fer la declaració, ni què s’ha de fer a partir del 22 de desembre, però en tot cas res no tornarà a ser igual. Aquest és el sentiment que vull expressar. No es tracta de si uns consellers o conselleres ho veiem d’una manera o d’una altra. Va haver-hi prou temps i hores de reunions per a veure com enteníem el moment i com hi havíem d’arribar. Jo vaig entrar el 5 de juliol i ja se n’havien fet durant divuit mesos. Si no haguéssim fet aquella declaració on seria el poble de Catalunya? Estaria millor o pitjor? Seria més apoderat, conscient de què vol ser, o ho seria menys? —Què en penseu? —Crec que fent allò que vam fer vam donar compliment al que havíem signat a l’abril, al Palau de la Generalitat. Allà, els consellers, els secretaris i directors generals vam signar el compromís de fer el referèndum i aplicar-ne el resultat. Per tant, allò que vam fer el dia 27 d’octubre va ser un compliment del compromís que havíem adquirit i signat d’aplicar la resolució del referèndum. O ho fèiem o dèiem que l’1 d’octubre no havia existit mai. Com podíem mensytenir l’1 d’octubre i aquesta defensa no violenta de les urnes, amb la creativitat i la imaginació, i els que van sofrir violència al propi cos. Com podíem desobeir aquest mandat? Fer la declaració passava davant de tot. —I això s’entén? —Sí, tot el món ho entén. Entén que som un poble pacífic, democràtic, cívic que no volem anar contra res i volem anar a favor de tothom. —Sobre què va passar el divendres 27 d’octubre hi ha molta confusió. Es pot explicar què va passar? Hi ha un rumor que hi havia trenta-set decrets preparats per a signar aquell mateix dia… —Jo no tinc constància de si hi havia uns decrets per signar. Nosaltres teníem clar que hi podia haver represàlies i que havíem de veure com ens organitzàvem en aquell moment i descansar una mica. Parlem de divendres… A partir d’aquell moment tot va anar mot de pressa. —Sí… —Des de divendres a la tarda fins diumenge vam estar el cap de setmana reflexionant, rebaixant la pressió. Si no ho recordo malament, va ser diumenge a la tarda quan ens van demanar si volíem formar part d’una expedició fora de Catalunya per reunir-nos i pensar en les opcions hipotètiques que tristament han acaben succeint. —Quines opcions vàreu preveure? —Vèiem clar que ens feia falta un equip a Brussel·les, no únicament per a restar a l’empara de la justícia belga, sinó perquè des d’aquí, amb el nostre president al capdavant, tenim una capacitat molt gran d’interlocució amb tot el món. Era inimaginable que fos possible des de qualsevol altre racó d’Europa. La proposta que ens va fer el president de venir a Brussel·les és ideal. Aquí podem parlar amb tothom dels cinc continents. La justícia belga farà allò que hagi de fer, però és evident que aquestes setmanes podem treballar aquí com a govern legítim a l’exili. Això ens permet d’explicar-nos a tot el món. Molts no sabien què passava a Catalunya, ni tampoc quina era la cara no tan amable d’Espanya. —I quina altra opció vàreu considerar? —Les dues opcions complementàries eren que alguns declaressin davant la justícia espanyola i els altres davant la belga. Això és el que vam pensar. Els resultats ja veieu si en són, de diferents. Potser l’Europa que tenim no és tan igual per a tots els ciutadans. —No ús imaginàveu que podien empresonar els consellers que van anar a declarar, com a mesura cautelar? Pensàveu que els que es quedaven al país podrien fer accions de govern? —Pensàvem que als consellers que es presentaven a declarar a l’Audiència Nacional no els aplicarien la presó com a mesura cautelar. Per a nosaltres, era lògic i evident que podíem continuar treballant des de tots dos llocs conjuntament. La nostra depressió i tristesa quan vam saber-ne el resultat ens va fer molt mal. —Estàveu junts quan vàreu saber que els vostres companys de govern entraven a la presó? —Va ser… un cop fort, aquell. No l’esperàvem. A mesura que passava l’estona anàvem veient les peticions de la fiscalia i cada vegada el temor més gran. No esperàvem que es comencés un procés d’eleccions amb vuit consellers electes del govern de Catalunya a la presó. Tothom deia que l’Audiència no era el lloc competent per a tractar aquest cas. La prova, la tenim ara, quan el Tribunal Suprem reclama que li traspassi aquest cas. Tenim més de la meitat del govern a la presó per una Audiència Nacional que no és competent per a portar aquest cas. Això és inaudit. No hi ha cap país d’Europa on pugui passar una cosa així. —La decisió de qui es quedava en un lloc o en un altre va ser estratègica o personal? —Des del primer dia vam acordar que davant les dues opcions, cada persona triés què volia fer. Hi va haver un respecte absolut a la posició de cadascú, perquè, més enllà de la responsabilitat de consellers o conselleres, hi havia uns aspectes familiars i personals importants a l’hora de prendre decisions. No sentireu mai ningú que critiqui cap altre membre del govern per la decisió que es va prendre. La decisió es va prendre sabent que feia falta gent a Bèlgica i gent a Catalunya per a treballar en el camí que havíem començat. —S’havia dit que éreu un conseller dels que veníeu? Hi va haver canvis? —Jo el dia 31 d’octubre tornava a Catalunya amb Quim Forn i Dolors Bassa per fer algunes coses personals que havia de gestionar. El dia 1 vaig tornar a Bèlgica conscientment, tal com havia decidit. —Feia molt poc temps que éreu conseller. Això us pesa? —Els consellers nous som en Jordi Turull, en Quim Forn, la Clara Ponsatí i un servidor. En Quim Forn des de l’Ajuntament de Barcelona estava molt al cas de tot el que es feia, en Turull des del parlament també i jo feia set anys que era a la Direcció General de Cultura Popular. A l’abril, com a director general, ja havia signat el compromís de portar el referèndum endavant. La persona que ho va seguir des de més distància era la consellera Clara Ponsatí des d’Edimburg. No podem al·legar mai ignorància ni altres causes… Tots som adults i sabíem on ens ficàvem i el risc que podíem assumir. Tot i no ser imaginables aquestes mesures cautelars tan desproporcionadament salvatges que veiem. —Tot plegat és molt dur. —No és gens agradable veure quants dies fa que els Jordis són tancats a la presó per haver intentat que la manifestació del dia 20 de setembre a la conselleria d’Economia fos pacífica; ni els dies que fa que són tancats els membres del govern; ni això que s’ha fet fer als membres de la mesa del Parlament, etcètera, etcètera… Esperem que Europa en prengui nota i vegi que no és l’Europa que volem per al futur. —Heu dit: això que s’ha fet fer a la mesa del parlament…. Creieu que als consellers també els faran una pressió molt forta per condicionar la seva llibertat provisional al fet que quedin inhabilitats políticament? —No vull ni pensar-hi, deixa’m dir-ho així de clar. —…. —Si ben aviat poden ser al carrer n’estarem encantats. El primer dret bàsic d’una persona és estar lliure. No pot ser que estiguin tancats per haver complert un programa electoral i que es vulgui fer veure que si se’n penedeixen potser els donaran la llibertat. Això ja ho feia Torquemada durant la Inquisició. És esgarrifós que et diguin que renunciïs a les teves idees i si no moriràs a la foguera. No vull pensar en això. Tant de bo el govern tancat a la presó pugui sortir-ne ben aviat. —Sembla que us presenteu a les eleccions? —Ja s’ha confirmat la llista? —Diuen que sí. Ho podeu confirmar? —M’ho van demanar i em vaig oferir tant al president com al PDECat. Els vaig dir que si els feia falta podien comptar-hi i vaig deixar els documents signats. Però tinc entès que és el dia 17 que es tanquen les llistes. Em sentiré molt a gust a la llista del president. La meva fidelitat és total al president com a símbol del país, com a institució, i mentre ell m’ho demani li continuaré fent costat. —Què ha de fer el parlament el dia 22 si es guanyen les eleccions? —A mi m’agradaria que el resultat del 21-D eixamplés la base social de les opcions catalanistes i de progrés. Són unes eleccions en què els vots compten tant com en el referèndum i m’agradaria que creixés el nombre total de vots i diputats. Si això passa, el camí serà continuar endavant. No sé a quina velocitat. —Per què? Creieu que Europa reaccionarà? —Serà una campanada més. Si després de tot això que passa augmenten els vots i els diputats arribem a un moment on poca cosa més hi ha a dir. Això seria important per a arribar a una taula de negociació per a parlar de com es refà el diàleg entre Catalunya i l’estat espanyol amb una relació tan malmesa. Hem de posar fi a aquest foment de l’anticatalanisme i que això doni vots. Amb aquestes fórmules salvatges que volen gestionar Catalunya no s’ha arreglat res. Tota la feina que penso fer fins al 19 de desembre a la nit, que acaba la campanya electoral, serà amb l’ànim de fer créixer vots i diputats. —El president ha de ser Carles Puigdemont? —A la llista que jo he demanat d’anar sí. —Heu vist les accions que han fet els treballadors del Departament de Cultura per mostra el desacord amb l’ocupació de les institucions? —Sé que ahir van fer una cadena des del Palau Marc al Palau Moja, d’una extensió considerable. Tot el personal del Departament de Cultura són una gent extraordinària, des dels administratius, als tècnics, els equips de suport… Són una gent molt implicada amb la cultura del país. Jo només puc estar agraït de la seva presa de posició. L’article 155 ha impedit la compra de llibres nous per a les biblioteques públiques, ha vulnerat l’inici de creació de biblioteques, que era previst per a aquesta tardor, recordo que una era a Sort. El 155 ha aturat la restauració d’una de les façanes de la Seu de Lleida, i tantes coses… Ha aturat tantes altres coses! Costa molt d’entendre que per voler aturar unes mesures polítiques facin mal a la cultura, en qualsevol àrea. Això no es pot entendre de cap de les maneres. Cap polític no pot defensar que amb l’aplicació d’aquest 155 s’aturi res i que les persones en surtin perjudicades. —En un moment com aquest, els funcionaris preserven la institució? —La posició dels treballadors és d’una gran valentia. Jo només puc agrair-los i donar-los tot el meu suport. Sento un orgull molt gran quan veig això que fan. I m’arriba que aquesta actitud es va escampant per més conselleries. No pot ser que el senyor Millo digui que al país no passa res, que tot continua igual i que el país està en pau. Doncs no. Les biblioteques no poden comprar llibres nous i es deixen de fer coses cada dia. Fa mesos que tenim l’economia intervinguda. Com poden dir que tot va bé?

Summary: Lluís Puig: ‘La declaració s’havia de fer, perquè així res no tornarà a ser igual’


L’ex-president del Perú Alan García s’ha mort després que presumptament es disparés quan anava a ser detingut per la policia en la seva residència, en el marc de les investigacions per la presumpta trama de suborns de la constructora Odebrecht, segons fonts citades per l’emissora local RPP. Agents de la Divisió d’Investigació de Delictes d’Alta Complexitat van acudir avui a l’habitatge de l’ex-mandatari en Miraflores per a complir l’ordre d’arrest que pesava sobre ell. Les fonts citades per RPP han indicat que els agents el van trobar ja ferit. L’advocat Genaro Vélez ha confirmat al diari peruà ‘El Comercio’ que l’ex-president ha sigut ingressat en l’hospital Casimiro Ulloa, encara que no ha donat més detalls sobre aquest tema. Segons la cadena América Televisión, està en estat crític i poques hores després s’ha mort. García estava sent investigat per presumptes suborns en la construcció d’un tren per a Lima, projecte en el qual estava involucrada la constructora brasilera Odebrecht. La Policia també ha detingut avui Luis Nava, ex-secretari general de Presidència, i Miguel Atala, exvicepresident. L’antic president sempre havia defensat la seva innocència tot i les sospites en contra seva i ahir va reiterar aquesta postura en un missatge publicat en Twitter: ‘Com en cap document se m’esmenta i cap indici ni evidència m’arriba només els queda l’ESPECULACIÓ o inventar intermediaris. Mai em vaig vendre i està provat’. García va governar el Perú en dos mandats – de 1985 a 1990 i de 2006 a 2011 – i en els últims anys ha fet front a les acusacions abocades contra ell per presumpta corrupció. Al novembre, va sol·licitar asil sense èxit a l’Uruguai després de refugiar-se en l’ambaixada uruguaiana a Lima. A més de García, la trama corrupta d’Odebrecht també ha esquitxat altres mandataris del Perú com Alejandro Tolero, Ollanta Humala i Pedro Pablo Kuzcynski, així com a la dirigent opositora Keiko Fujimori.

Summary: L’ex-president peruà Alan García, s’ha mort després de disparar-se quan anava a ser detingut


A la tardor de 1946, Robert Macintosh va viatjar a Espanya convidat pel Consell Superior d’Investigacions Científiques. L’anunci de la seua visita havia generat un cert enrenou en el món mèdic nacional, perquè venia a presentar una nova tècnica que estava revolucionant la pràctica quirúrgica. Ningú quedaria defraudat. Per una vegada, la realitat va superar àmpliament les expectatives creades. No hi ha millor prova d’això que el mateix diari de l’anestesista britànic. Després de la primera de les seues demostracions a Madrid, va escriure: «El segon cas era un home amb un gran tumor abdominal, que va resultar ser un quist hidatídic múltiple. Li vaig administrar pentotal, èter lleuger i 15 mg de Tubarine. La relaxació resultant va ocasionar rialles i sorpresa, i el cirurgià va alçar moltes vegades la musculatura per demostrar la flacciditat. Em van recordar els indígenes amb un joguet nou.» Idèntic èxit recollirien la resta de les seues sessions al nostre país, que es van desenvolupar en sales d’operació plenes d’espectadors àvids per presenciar el singular esdeveniment (Unzueta, Hervás i Villar, 2000). «A començament del segle xx la cirurgia es veia condicionada per les infeccions postoperatòries i per la necessitat d’utilitzar grans dosis d’anestèsics» A què es devia aquesta alegria? Per a comprendre-ho, hem de retrotraure’ns a una època en què els metges disposaven de moltes menys armes amb què vetlar per la nostra salut. Si ens restringim a l’àmbit de la cirurgia, aquesta es veia condicionada per dos inconvenients ben seriosos: les infeccions postoperatòries i la necessitat d’utilitzar grans dosis d’anestèsics per a aconseguir la relaxació muscular del pacient, un fet que de vegades produïa arrítmies cardíaques i problemes respiratoris de diversa gravetat. Curiosament, ambdós obstacles desapareixerien quasi al mateix temps. El primer, gràcies al descobriment dels antibiòtics, amb la penicil·lina com a punta de llança. El segon, per mitjà del component essencial de la tècnica que mostrava Macintosh, el Tubarine, un nom de marca que amagava un inesperat origen. I és que aquest sorprenent relaxant muscular procedia del verí tribal per antonomàsia, el curare. El curare, sí, com ho sentiu, el gran temor dels conquistadors espanyols en les seues incursions per les conques de l’Amazones i l’Orinoco. De quina manera el principal principi actiu d’una substància que va despertar una por cerval durant segles es va convertir en un fàrmac vital en cirurgia? Heus ací la seua història. El verí Les cròniques d’Índies en van plenes, de mencions a l’ús de fletxes enverinades fabricades pels natius (Miguel i Vela, 1953). Des de la primera d’aquestes cròniques, les Décadas de Orbe Novo de Pedro Mártir de Anglería, que ja en el seu llibre i descriu: « Los nuestros fueron derrotados; mataron al segundo del capitán Ojeda, Juan de la Cosa, que fue el primero que recogió oro en las arenas del Urabá, y a setenta soldados, pues untan las saetas con el jugo mortífero de cierta hierba », trobem ressenyes d’aquest tipus d’enfrontaments en la majoria dels autors que van narrar la conquesta d’Amèrica al llarg del segle xvi. Per descomptat, molts d’ells van tenir altres substàncies nocives com a protagonistes, perquè, com va escriure Gómez Suárez de Figueroa, més conegut com l’Inca Garcilaso de la Vega, « los indios empleaban varios venenos para embadurnar sus flechas; unos mataban con rapidez y otros lo hacían lentamente » No poden referir-se a la utilització del curare, per exemple, els relats que parlen de morts amb gran dolor, «rabiant» segons l’expressió de l’època, ja que el seu mecanisme d’acció, el bloqueig de la transmissió d’impulsos nerviosos als músculs, condueix a una poc turmentosa mort per asfíxia. A l’esquerra, un gravat d’època mostra indígena de la zona de l’Orinoco amb sarbatana, un dels mètodes amb què llançaven les fletxes impregnades de curare. A dalt, preparació de fletxes enverinades amb curare. / Extreta de Crevaux, J., i Lejanne, E. (1882). A travers la Nouvelle-Grenade et le Vénézuéla. Le Tour du Monde, 43(1114), 289–304 – Wellcome Library Aquesta dada impedeix que fora el corsari anglès Walter Raleigh el primer a descriure els efectes del curare, com apunten molts textos anglosaxons, ja que les seues cròniques de viatges al·ludeixen a agonies semblants en els infeliços membres de la seua tripulació ferits per fletxa. Com tampoc podem assenyalar en aquest sentit cap dels conquistadores espanyols, perquè els combats donaven poca opció a l’intercanvi d’informació i mai sabrem quin verí en concret van usar els indígenes en cada cas. Per això, si hem de posar un nom al primer europeu que es va referir a aquesta substància sense possibilitat de confusió, necessitem avançar unes quantes dècades en el temps i arribar a una època més pacífica. Aquesta la trobem, ja en el segle xviii, en un dels experiments socials més cridaners de l’Amèrica Colonial. La Corona espanyola havia concedit vastos territoris de selva amb prou feines explorats a la Companyia de Jesús i aquesta va mirar de crear-hi una Nova Jerusalem. Amb aquest propòsit, havia tractat de concentrar els indis en assentaments a la vora dels grans rius, les anomenades reduccions, des d’on va organitzar una xarxa de comunitats que van intentar combinar la fe cristiana amb un cert respecte als valors culturals natius. No va ser un model perfecte, però, tenint en compte que fora d’aquestes missions imperava la llei dels traficants d’esclaus, les podem considerar un oasi de convivència, sense oblidar l’estimable esforç d’aprenentatge de les llengües i les formes de vida indígenes que van protagonitzar els jesuïtes per a dur-ho a terme. Llig l’article sencer al web de Mètode David Sucunza Sáenz, professor titular interí del departament de Química Orgànica i Química inorgànica de la Universitat d’Alcalà (Madrid). Què és Mètode?

Summary: De la selva a la sala d’operacions


El dia 29 de juny VilaWeb estrenarà un producte informatiu: VilaWeb Paper. Cada dia a les deu del vespre, tret del dissabte i al mes d’agost, els subscriptors de VilaWeb rebran una edició en pdf que contindrà totes les notícies de l’endemà i un resum ampli del dia. VilaWeb Paper és pensat per a ser imprès en fulls A4, però també és interactiu. No és una versió en pdf d’un producte pensat per al paper sinó un producte de l’era digital que vol sumar la part millor de tots dos mons.  Aquest és el vídeo de presentació del producte: Amb la versió Paper, VilaWeb reforça encara més un model de periodisme de qualitat i rigorós, perquè a les edicions habituals del diari, n’hi afegeix una de nova que reivindica el periodisme reposat, que dóna valor al context de les notícies i ofereix una mirada coherent i cohesionada sobre l’actualitat. Avui VilaWeb ja fa edicions diferents a la web i als mòbils, a més d’una edició en anglès. Per a crear aquesta nova edició, VilaWeb ha encarregat el disseny gràfic a Patrícia Ballester, una de les dissenyadors catalanes amb més experiència, que ha treballat en la creació de la imatge de diaris d’arreu, amb la col·laboració de Tere Guix, responsable de la imatge gràfica de VilaWeb. VilaWeb Paper s’ha presentat als subscriptors en el transcurs de l’acte que es fa aquest vespre amb la presidenta del Parlament de Catalunya, Carme Forcadell. També s’hi han presentat dos productes nous, la XarxaVW i l’històric de portades. La XarxaVW i l’històric de portades La XarxaVW és una xarxa social d’ús exclusiu per als subscriptors del diari. Amb aquesta iniciativa, els milers de subscriptors de VilaWeb podran relacionar-se ells amb ells, comentar notícies, crear grups, fer servir sales de xat o mantenir una relació encara més directa amb la redacció del diari. L’històric de portades és un arxiu espectacular en què els lectors poden recuperar qualsevol portada antiga de VilaWeb. El sistema, que d’entrada abasta els darrers quatre anys però que anirà creixent, desa tots els canvis que s’han fet a VilaWeb, de manera que qualsevol subscriptor pot recuperar el diari tal com era en l’hora i el minut que vulgui del dia que vulgui. Els subscriptors de VilaWeb, la peça clau del diari Per a poder fer un diari de qualitat i amb incidència social cal que tingui una base econòmica forta. Per aconseguir-ho, amb la publicitat no n’hi ha prou i calen subscriptors. Els subscriptors són importants, a més a més, perquè aporten una visió de la realitat i un contrast informatiu molt enriquidor per a la redacció. Per això, el servei de subscripció de VilaWeb és, primer de tot, una mostra de compromís amb el projecte informatiu del diari, per reforçar-lo, però també un suport econòmic clau, per fer-lo possible cada dia. Ser subscriptor de VilaWeb és sobretot un gest de suport al periodisme independent, crític i compromès que VilaWeb ha practicat del 1995 ençà. Amb la subscripció a VilaWeb es pot gaudir d’una colla de serveis que procuren al subscriptor una experiència informativa molt més intensa i una relació especial amb la redacció. Però el fet determinant és la voluntat de donar suport al diari i a la informació que presenta. Fent-vos subscriptors de VilaWeb feu possible l’existència de VilaWeb i que centenars de milers de persones el puguin llegir. Per a VilaWeb és important de remarcar que la informació ha de ser oberta i igual per a tothom. El nostre compromís social no ens permet d’admetre que qui pagui més tingui una informació millor. Però, respectant aquest principi, sí que podem agrair la generositat dels subscriptors presentant-los una experiència diferent i més rica. A quins serveix tenen accés els subscriptors de VilaWeb? Hi ha dos formats bàsics de subscripció: adherits i col·laboradors. Els adherits tenen els serveis següents: 1. El diari de demà. Tots els membres de +VilaWeb poden llegir cada dia, a partir de les deu del vespre, el contingut del diari que la resta de lectors no llegiran fins l’endemà. El trobareu cada vespre a la portada del diari, en una placa de color blau titulada ‘El diari de demà’. 2. VilaWeb Paper. Cada dia a les deu del vespre rebreu l’edició de VilaWeb en format pdf, pensada per ser impresa a casa o per a ser llegida en pissarretes, mòbils o ordinadors. Aquesta edició, que anomenem ‘VilaWeb Paper’ no surt el dissabte ni durant el mes d’agost. Amb VilaWeb Paper pretenem recuperar el bo i millor del diari tradicional, però adaptant-ho a la realitat d’avui. Reivindiquem el context i l’atenció com una part essencial de la qualitat informativa. Per això cada vespre us oferim aquesta versió de lectura reposada per entendre el món i tot allò que ens passa. 3. Xarxa VW. Podreu participar voluntàriament en aquesta xarxa social interna, on només hi ha subscriptors de VilaWeb. Funciona de manera semblant al Facebook però no és pública ni accessible a ningú que no sigui subscriptor. Hi podeu posar comentaris, crear grups, enviar missatges, participar en xats i, en general, relacionar-vos lliurement amb la resta de subscriptors del diari. Per a participar en la Xarxa VW, primer heu d’activar el vostre usuari. La primera vegada que aneu a la Xarxa VW, un botó us demanarà d’activar-la i ja no ho haureu de tornar a fer. 4. Comentaris a l’editorial i a les notícies. Podreu afegir comentaris propis a totes les notícies i articles. Tanmateix, aquests comentaris només els podran llegir els subscriptors. El públic general no els veurà. Després de l’experiència de tots aquests mesos en què hem publicat els comentaris dels membres de +VilaWeb a l’editorial, considerem que serveixen per a reforçar la comunitat de subscriptors. Per això pensem que el servei es pot ampliar, sense contradir la política tradicional del diari de no permetre que els lectors, indiscriminadament, facin comentaris de les notícies. 5. Eina d’adreces d’interès. Amb aquesta eina podeu desar en un espai personal de la web els articles que trobeu interessants, com una mena d’adreces d’interès, per poder-los recuperar quan vulgueu d’una manera senzilla. 6. Hemeroteca de portades. Tindreu accés a totes les informacions publicades els dies anteriors, en una espectacular hemeroteca de portades. 7. Actes per a subscriptors. Podreu participar en actes exclusius per als subscriptors del diari, tant a la redacció com en més espais públics, i rebreu informació de tots els actes que es fan a l’Espai VilaWeb. 8. Descomptes a la Botiga. Podreu obtenir descomptes especials sempre que compreu un producte a la botiga de VilaWeb. 9. Assemblea de lectors. Esteu convidat a participar en l’Assemblea anual de lectors de VilaWeb, que es fa cada any, amb sessions a Perpinyà, Barcelona, València i Palma. 10. Publicació d’un bloc. Tots els subscriptors podeu obrir un bloc dins VilaWeb, on podeu publicar lliurement tot allò que vulgueu. A més de tots aquests serveis generals, els col·laboradors tenen dos serveis especials més a la seva disposició: 11. Llegir VilaWeb sense publicitat. Com a membre col·laborador, a més de tots els serveis anteriors, també podreu llegir el diari amb un disseny completament net, sense publicitat ni res que no sigui la informació estricta. Aquesta funcionalitat és disponible tant en l’ordinador com en els mòbils i tauletes. 12. Grup de Whastapp amb el director de VilaWeb. Tots els col·laboradors poden participar en un grup privat de Whatsapp en què també hi ha el director de VilaWeb, per comentar notícies, avisar de fets o suggerir informacions.

Summary: VilaWeb Paper neix el 29 de juny


La sèrie Chernobyl, produïda per HBO i Sky, publica aquesta setmana el quart capítol dels cinc que la formen. Té un impacte excepcional, perquè és la sèrie més valorada a l’índex IMDb i ha deixat impressionats milions d’usuaris de tot el món. És un relat documentat i molt fidel d’allò que va passar l’abril del 1986, quan l’explosió del reactor nuclear de Txornòbil, a Ucraïna, va causar una catàstrofe enorme. Una catàstrofe, però, que podria haver estat infinitament pitjor. En aquest sentit, és remarcable una escena del segon episodi, que mostra una reunió al Kremlin amb l’assistència de Mikhaïl Gorbatxov. En aquesta reunió, Valeri Legassov (interpretat per Jared Harris), el principal científic vinculat a la investigació de l’accident, adverteix de les conseqüències devastadores d’una possible segona explosió, que finalment no hi va haver. Ucraïna i Bielorússia haurien quedat inhabitables i les greus conseqüències haurien arribat a regions senceres de l’Europa central i oriental, amb milions i milions de morts. La cara de Gorbatxov (interpretat per David Dencik) ho diu tot. Les decisions que cal prendre són duríssimes. La sèrie reflecteix amb molta fidelitat les hores posteriors a l’explosió del reactor que portava el nom de Vladímir I. Lenin. Uns fets que van ser determinants per a impulsar la perestroika i el canvi a l’URSS, sobretot quan Gorbatxov va descobrir que era enganyat sistemàticament pels escalafons inferiors del partit. La llicència principal que es permet la sèrie és l’aparició d’una científica bielorussa que ajuda Legassov, Ulana Khomyuk (interpretada a la sèrie per Emily Watson), i és precisament ella qui va informant els espectadors de les claus principals de l’accident i de les conseqüències que se’n poden derivar. D’aquesta manera, els guionistes aconsegueixen de generar una angoixa com més va més intensa en l’espectador, pendent dels perills que s’acosten. La sèrie ha estat filmada majoritàriament a Lituània, a la central nuclear d’Ignalina, que avui ja és fora de funcionament i que era bessona exacta de la central ucraïnesa. Curiosament, la lluita pel tancament d’Ignalina va ser el primer gran moviment de masses a la Lituània encara soviètica i va engegar el procés d’independència. A la sèrie, la central lituana hi apareix una vegada, enmig de la confusió inicial, com la possible causant de la radioactivitat que sorprèn Minsk, la capital de Bielorússia. El dia que Europa va ser al caire de la catàstrofe més greu de la història L’accident de Txornòbil va passar a primera hora del dissabte 26 d’abril de 1986. Va ser el primer accident nuclear classificat amb un 7 a l’escala internacional d’accidents nuclears; un nivell, el més alt, que només va assolir aquest accident i, posteriorment, el de Fukushima I de l’any 2011. Aquell dia, arran de l’augment sobtat de potència al reactor número 4 de la central, va esclatar l’hidrogen acumulat dins el nucli pel sobreescalfament. L’explosió va causar la catàstrofe més greu de la història de l’explotació civil de l’energia nuclear. En el moment de l’accident, van morir 31 persones i hores després se’n van evacuar unes 350.000 dels 155.000 quilòmetres quadrats afectats. Com a conseqüència, hi va haver grans àrees que van quedar deshabitades durant molts anys, i que encara ho estan avui. La radiació es va estendre amb el vent cap a l’oest d’Europa, fins als Pirineus, de manera que els índexs de radioactivitat van romandre per sobre dels nivells innocus de radiotoxicitat durant uns quants dies. S’estima que es va alliberar unes 500 vegades la radiació de la bomba atòmica llançada a Hiroshima el 1945. Per sort, l’acció dels anomenats ‘liquidadors’ va evitar una segona explosió que podria haver tingut unes conseqüències esfereïdores. Unes 600.000 persones, aproximadament, van treballar per controlar la situació, la immensa majoria de les quals van acabar desenvolupant malalties molt greus o van morir. D’entre aquells ‘liquidadors’ destaquen tres homes: Alexei Ananenko, Valeri Bezpalov i Boris Baranov, que són molt ben retratats a la sèrie. Ells van assumir la tasca més difícil i precisa de totes, sabent que això els portava directament a la mort abans d’una setmana. Sense el seu sacrifici, Europa, tal com la coneixem avui, no existiria i qui sap quines haurien estat les conseqüències finals de l’accident. No hi ha cap xifra oficial ni exacta de morts, però es calcula que quatre mil persones van morir de manera més o menys immediata i que unes seixanta mil podrien haver mort els anys posteriors a conseqüència de la radiació. Legassov mateix va parlar de quaranta mil morts. Legassov es va suïcidar dos anys després de l’accident, a l’hora exacta en què havia succeït i quan faltaven poques hores perquè fes públiques les conclusions del seu estudi sobre l’accident. La crisi que va desencadenar la perestroika L’accident de Txornòbil va tenir com a conseqüència política la fi del règim comunista a l’URSS. És la part que la sèrie explica menys, però al primer capítol és ben visible com l’organització del Partit Comunista prova d’amagar les conseqüències de l’accident, per por de les repercussions que pogués tenir a cada esglaó de comandament, però també per raons ideològiques i de fe en el sistema. Gorbatxov, elegit l’any abans secretari general del Partit Comunista de la Unió Soviètica, va adonar-se de la gravetat de la situació quan l’equip de científics encarregat de valorar-la es va haver d’enfrontar en unes quantes reunions als dirigents polítics que volien fer veure que la tenien controlada, malgrat que no era cert. Això va generar una desconfiança molt profunda cap al propi partit, que es va traduir en la política de glàsnost (transparència), una política d’obertura informativa que va ser fonamental per a generar el canvi polític a l’URSS i, posteriorment, a tota l’Europa central, fins a la caiguda del mur de Berlín i les revolucions democràtiques. Avanç editorial de ‘La pregària de Txernòbil’ (Raig Verd), de Svetlana Aleksiévitx, guanyadora del Nobel de literatura

Summary: ‘Chernobyl’: la sèrie de moda que posa d’actualitat el dia que Europa va arribar al llindar de la catàstrofe nuclear


La Junta Electoral del País Valencià ha requerit a Radiotelevisió Espanyola (RTVE) que ampliï la franja horària reservada per a l’emissió d’espais gratuïts de propaganda electoral, de cara a les eleccions del 28 d’abril que coincideixen amb les espanyoles. L’organisme va tenir coneixement de l’acord adoptat per unanimitat en la Comissió de Ràdio i Televisió sobre l’oferiment d’una franja de propaganda electoral al País Valencià ‘notòriament inferior’ al que disposen la Llei Electoral Valenciana (LEV) i la Llei Orgànica del Règim Electoral espanyola (Loreg). Es tracta de les emissions d’espais gratuïts corresponents tant al bloc 1 (eleccions a les Corts Valencianes) com al 2 (eleccions al congrés i al senat espanyols), segons consta en la resolució de la Junta Electoral valenciana, consultada per Europa Press. Davant aquesta situació, ha acordat requerir a RTVE que doni ‘compliment estricte’ a les dues lleis i comuniqui les franges reservades per a espais gratuïts de propaganda electoral valenciana en la televisió pública estatal. El procés haurà d’efectuar-se ‘amb la màxima rapidesa’ perquè la Comissió de Ràdio i Televisió pugui elevar la corresponent proposta d’acord a la Junta Electoral del País Valencià abans del dimarts vinent, 9 d’abril. Paral·lelament, l’organisme ha acordat sol·licitar a la Corporació Valenciana de Mitjans de Comunicació (CVMC) que es remeti a totes les candidatures que participen el 28A a les valencianes i espanyoles la documentació d’activitats informatives, debats o entrevistes programades per al període electoral. Igual que a RTVE, la Junta Electoral valenciana ha instat la radiotelevisió valenciana al fet que acompleixi aquest acord ‘com més aviat millor’.

Summary: La Junta Electoral valenciana demana a RTVE que ampliï el temps d’emissió gratuïta de propaganda electoral


El diputat Romain Grau ha obtingut la investidura del seu partit, La République en Marche (LREM) per les eleccions municipals a Perpinyà. Romain Grau es presentarà contra el batlle sortint, Jean-Marc Pujol, de qui va ser el primer adjunt a l’ajuntament. Perpinyà és una de les dinou primeres investidures anunciades per LREM, el partit del president Macron. Grau manté bones relacions amb Artur Mas i amb Carles Puigdemont, tot i que d’ençà de l’octubre del 2017 evita de pronunciar-se sobre la situació política sud-catalana. Pujol en canvi, va rebre oficialment Quim Torra a l’ajuntament. La capital de Catalunya Nord també figura entre les prioritats del Rassemblement National, el partit de Marine Le Pen, que presentarà una llista encapçalada per Louis Aliot. De moment ja hi ha 4 candidats declarats a Perpinyà: Romain Grau, Louis Aliot, Olivier Amiel (que vol la investidura de Les Républicains, LR), i Clotilde Ripoull, de Perpignan Equilibre. Cal veure ara que farà el batlle sortint, Jean-Marc Pujol, que va dir que es volia presentar com a cap d’una llista LR-LREM.

Summary: Grau serà el candidat del partit de Macron a la batllia de Perpinyà


Us oferim la recepta del primer plat pensat de cara a les festivitats nadalenques que ja són a la cantonada. Li seguiran la plata de canapès i el pa de pessic amb xocolata en forma d’arbre de Nadal. Idees gustoses i que fan de bon compartir i celebrar. Ingredients: per a 8 persones 1 pollastre desossat d’uns 2 quilos Pel farciment: 1 botifarra magre 100 g de pernil 4 ous durs no gaire grans 1 tòfona tallada a trossets molt petits Per acompanyar: Fruita seca (prunes, orellanes d’albercoc, pinyons) 8 pomes golden petites Per la salsa: 1 ceba grossa a trossos 1 tomàquet a trossos 1 pastanaga a trossos 1 copa de conyac 2 copes de cava 1 cullerada de Maizena 1 tasseta d’aigua Safata de presentació del pollastre desossat, farcit amb trufa. Elaboració: Farcim el pollastre obert: primer la botifarra esparracada sense pell, després el pernil i els ous durs al mig. Els trossets de tòfona per sobre. Tanquem el pollastre i el lliguem. Escalfem el forn a 180°. En una safata fonda hi posem el pollastre amb un bon raig d’oli. El deixem daurar uns deu minuts, per totes dues bandes. Hi afegim la pastanaga, la ceba i el tomàquet. I tot seguit la copa de conyac. Ho deixem coure uns deu minuts i després afegim les dues copes de cava. Ho coem una hora més. En aquest temps tombarem el pollastre un parell de vegades. I ja serà cuit. Traiem la safata del forn i deixem que el rostit es refredi. Mentrestant, agafem la pastanaga, el tomàquet i la ceba i ho passem pel túrmix amb una cullerada de Maizena que haurem desfet amb una tasseta d’aigua freda. La salsa ha de quedar brillant i gelatinosa. Quan hàgim tret el pollastre del forn, ja tindrem preparades les pomes farcides a punt de coure: pelarem les pomes, les obrirem per dalt i els hi traurem el cor. A dins de cada poma hi posarem una mica de mantega i una pruna seca sense pinyol. Les tornarem a tapar i les embolicarem, una per una, amb paper d’alumini. Les posarem mitja hora al forn. La fruita seca acompanya el pollastre farcit. La fruita seca, per acompanyar, la tindrem en remull amb una mica de cava durant una hora més o menys. Després, en una cassoleta hi posem una mica de mantega i rostim la fruita seca durant uns vint minuts, vigilant molt i remenant sovint perquè no es cremi. Quan el pollastre sigui fred, el tallem a rodanxes. Hi posem la fruita seca al costat, les pomes i, just en el moment de servir, posem una mica de salsa per sobre de les rodanxes de pollastre. I bon profit i bon Nadal.

Summary: Pollastre desossat, farcit amb tòfona


El primer ministre flamenc, que també ostenta les competències d’Afers Estrangers, Geert Bourgeois, ha ordenat el retorn del delegat del govern flamenc a l’estat espanyol, segons que informa el diari De Standaard. Ara fa un mes, el ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, va retirar l’estatus diplomàtic al delegat com a represàlia per les declaracions del president del Parlament de Flandes, Jan Peumans, en què criticava durament l’empresonament dels dirigents independentistes i qüestionava la qualitat de la democràcia espanyola. El delegat de Flandes no és simplement un delegat regional, sinó que és un membre del cos diplomàtic belga. ‘No té cap sentit mantenir-hi el nostre representant’, diu Bourgeois a De Standaard. Així tot, el primer ministre aclareix que continuarà com a treballador de l’ambaixada, atès que l’oficina diplomàtica de Flandes a Madrid no ha estat tancada. ‘Quan enviem algú és per fer la seva feina del tot’, diu. El primer ministre està decidit a ‘deixar clar als espanyols que la seva reacció és totalment infundada’. Bourgeois diu que ‘Peumans no ha comparat Espanya amb Bòsnia’, com l’acusa l’estat espanyol, i a més ‘existeix la llibertat d’expressió i la separació de poders’. ‘Aquesta mesura és desproporcionada. Això mai no havia passat a la Unió Europea’, exclama. Segons que creu Bourgeois, no hi ha cap motiu pel qual Flandes hagi de disculpar-se, però diu que no té cap problema per a donar ‘text i explicacions’. Així mateix, creu que cal trobar una solució, però que ‘la pilota és al seu camp’. ‘Espero que tot plegat s’aclareixi’, diu.

Summary: Flandes diu prou a Borrell i ordena el retorn del delegat a l’estat espanyol


El president de la Xina, Xi Jinping, sabia que la ciutat de Wuhan patia un brot de coronavirus dues setmanes abans que les autoritats de Pequín ho fessin públic. De fet, Xi va donar la primera ordre de contenció a gran escala el 7 de gener, segons que han publicat diversos mitjans locals, que també ha informat de la destitució de centenars d’alts càrrecs per la lentitud de la seva actuació per aturar l’epidèmia. Segons els mitjans, el 4 de febrer va fer un discurs en una reunió del politburó del Partit Comunista, en el qual va assegurar que gairebé un mes abans havia ordenat mesures per controlar el brot de Wuhan. No va ser fins al 20 de gener que el mateix president va reconèixer públicament l’existència de l’epidèmia, que ja s’havia estès a altres regions xineses i països asiàtics. Les autoritats xineses han comunicat avui que la xifra de morts pel coronavirus és 1.665 i que hi ha 68.500 afectats.

Summary: Xi Jinping tenia informació sobre el brot del coronavirus dues setmanes abans de fer-lo públic


Fa exactament cinc dies un grup de socis i seguidors culers van llançar públicament un manifest (‘Més que un llaç’) destinat a promoure un referèndum al FC Barcelona per a demanar als socis si creuen que la imatge corporativa del club ha d’incorporar el llaç groc. I en menys d’una setmana més de dues mil persones ja s’hi han afegit. Els cinquanta signants del manifest, entre els quals hi ha l’escriptor Màrius Serra, el diputat Ferran Civit, el músic Quico Pi de la Serra, el periodista esportiu Lu Martin i l’activista Liz Castro, demanen que el club demostri el suport als empresonats i als exiliats polítics i faci d’altaveu de la situació injusta que han de suportar. Avui que fa tot just un mes que ha començat el #JudiciProcés, engegem la campanya #MésqueunLlaç per demanar que el Barça es posi el llaç groc i doni suport als presos per tornar sent més que un club. Aquest és el video de campanya pic.twitter.com/j3lIwlosoU — #MesQueUnLlaç (@mesqueunllac) March 12, 2019 Proposen, entre més mesures, que s’afegeixi un llaç groc a les cadires de la segona graderia, on hi ha l’eslògan Més que un club. Els signants també proposen que sigui present a la sala de premsa perquè sigui visible quan els jugadors atenen els mitjans de comunicació. Així mateix, demanen que se’n pengi un a totes les xarxes socials del club, una de les entitats esportives amb més seguidors arreu. Els promotors de la iniciativa volen fer visible el llaç també als marcadors del Camp Nou i del Palau Blau-grana i que la cadira que presideix la llotja de l’estadi es mantingui buida de manera simbòlica amb un llaç visible a la butaca. A més, volen que es promoguin activitats solidàries de suport als presos polítics i exiliats a les instal·lacions del club. En un altre punt del manifest reclamen que s’organitzin partits solidaris amistosos per a recaptar fons. Consulteu a mesqueunllaç.cat el manifest sencer i la llista de signants.

Summary: La campanya perquè la imatge del Barça incorpori el llaç groc aplega més de 2.000 signants en només cinc dies


Mateu Isern, candidat del PP a Palma i batlle en el període 2011-2015, ha dit que seria un ‘luxe’ poder governar amb Vox. Per ell, la cosa important és parlar del programa del govern. Isern feia dos anys que s’havia apartat de la política, però fa unes setmanes que ha decidit de tornar. Avui ha fet una conferència de premsa de presentació de la seva candidatura, amb Biel Company, president del PP a les Illes, i Marga Duran, la presidenta de la junta territorial del PP a Palma. La presentació oficial es farà divendres, al costat de Pablo Casado. Isern ha remarcat que és ‘amic personal’ de l’ex-general Fulgencio Coll, candidat de Vox a Palma, i fins i tot ha dit: ‘Tant de bo n’hi hagués molts més com Fulgencio Coll, que volguessin incorporar-se a la política.’ Tot i això, considera que, després del ‘reposicionament’ ideològic del PP amb Pablo Casado, ‘l’opció de Vox no té gaire sentit’ i que amb la divisió ‘qui hi guanya és l’esquerra’. Sobre la polèmica per la prohibició de pisos turístics, Isern ha reconegut que hi ha un problema greu d’habitatge, però que la política social no s’ha de fer a costa dels recursos dels propietaris privats ni dels particulars.

Summary: El candidat del PP a Palma vol pactar amb Vox


Malgrat les proves i les seves mateixes paraules, Daniel Baena, tinent coronel de la Guàrdia Civil, ha negat ser Tácito. El cap de la policia judicial a Catalunya ha dit que no tenia res a veure amb el perfil fals de Twitter que avançava detalls de les investigacions de la policia espanyola contra el procés i que insultava dirigents independentistes. ‘No sóc propietari d’aquest compte’, ha respost a l’advocat Andreu Van den Eynde. Tanmateix, les defenses no han pogut demostrar que Baena mentia perquè Marchena va denegar la prova pericial perquè Twitter certifiqués que el guàrdia civil sí que era qui gestionava el compte. El tinent coronel Baena, la signatura de la rebel·lió i la sedició Al Tribunal Suprem espanyol, el tinent coronel ha afirmat que tenia un compte personal a Twitter i que seguia l’usuari Tácito, però se n’ha desvinculat. De fet, ha acusat el diari Público d’associar-lo amb aquest perfil fals i ha dit que la informació havia estat desmentida als mitjans, al congrés i al senat. També ha negat tenir accés al compte de Tácito i haver-lo utilitzat mai. No demaneu per Tácito al tinent coronel Baena I Crònica d’una conferència en un fòrum de ciberseguretat a ESADE Tot i les negatives, Van den Eynde ha insistit i ha demanat a Baena per una fotografia d’una serp de cascavell. La imatge apareixia al perfil de Twitter de Tácito i també als comptes personals de Facebook i Instagram del tinent coronel. En un primer moment, el guàrdia civil ha dit que sabia quina fotografia era, però després ha negat haver-les publicades a les seves xarxes socials. L’afer Tácito va esclatar el febrer passat arran d’una investigació del diari Público. Baena mateix, en una conversa telefònica enregistrada, admetia que era ‘un compte personal’, tot i que era un perfil al qual tenia accés ‘més gent’. El tinent coronel va reiterar que darrere l’usuari @nmaquiavelo1984 hi havia ‘un grup de gent’. Ho podeu escoltar ací:

Summary: La conversa que demostra que Baena ha mentit sota jurament al Suprem


A la sala 117 de la Ciutat de la Justícia, una de les més grans del complex, aquests dies gairebé no s’hi cap. No s’acostuma a fer servir per a declaracions, però en la causa que investiga les agressions de l’1-O hi ha moltes parts personades i afectades, i es necessita espai. Dimarts van començar les declaracions dels vint-i-quatre policies investigats que van participar en les actuacions violentes als col·legis, un cas iniciat per la denúncia de centenars de ferits. Després de dos dies de declaracions –encara n’han de declarar setze–, les acusacions populars presents a la sala expliquen a VilaWeb que els investigats s’han coordinat per no donar noms ni detalls sobre qui dirigia l’operatiu. Com a notícia positiva, les acusacions confessen que s’ha pogut acreditar una cosa que ja sospitaven: que hi havia un centre de coordinació, conegut amb el nom de ‘comandament d’unitat d’intervenció’, que donava les ordres als inspectors que dirigien els operatius en les escoles on s’havia decidit d’intervenir. El jutge que instrueix aquesta causa és molt proactiu i indaga ‘força’ –diuen les fonts– en les declaracions dels comandaments per a obtenir-ne el màxim d’informació. Per exemple, a l’inspector en cap que dirigia les unitats que van actuar violentament a les escoles Pau Claris, Mediterrània i Pies, li va demanar de qui rebia ordres, però va respondre amb evasives. ‘Va explicar que parlava amb un funcionari, que era qui li donava les instruccions, però que no podia dir qui era perquè no ho sabia’, explica Marta Bolinches, advocada d’Irídia, que actua com a acusació popular –i particular en alguns casos–, conjuntament amb l’Ajuntament de Barcelona i l’Associació de Juristes pels Drets Humans. Xavi Muñoz, advocat de l’acusació popular de l’Ajuntament de Barcelona i present en les declaracions dels quatre policies ahir, també corrobora que no volen donar gaires explicacions sobre la cadena de comandament del Primer d’Octubre. Sí que n’expliquen detalls, però no els aprofundeixen. Per exemple l’inspector en cap de la policia que dirigia l’operatiu a l’escola Infant Jesús va dir al jutge que dues setmanes abans de l’1-O s’havia reunit a la Direcció d’Unitats d’Intervenció sense especificar amb qui, i que li havien donat una llista de deu centres on havia d’intervenir. Si tan solament va actuar en quatre és perquè, de cop, totes les intervencions es van aturar. Per què? Segons aquest inspector, un policia de paisà, possiblement de la brigada d’informació, se li va acostar i li va comunicar que aturessin les accions. Durant les declaracions d’aquests darrers dos dies, que continuaran demà, el jutge s’ha recolzat en els vídeos màsters proporcionats pels Mossos d’Esquadra per estudiar a fons els fets dels col·legis electorals que s’investiguen. Aquest material gràfic, aportat per televisions, policies –bàsicament mossos– i les parts, ha servit –expliquen les fonts presents– per a desacreditar el relat d’alguns policies. És el cas de l’inspector que va actuar a les escoles Mediterrània, Pau Claris i Pia de Sant Antoni, que per defensar l’actuació policíaca havia dit que s’enfrontaven a una ‘massa hostil i violenta’ que no cessava d’insultar. Davant el jutge va dir unes quantes vegades que la gent els increpava i els insultava amb crits de ‘assassins’ i ‘fills de puta’. Aquest mateix agent va demanar al jutge de poder activar l’àudio del vídeo. ‘Llavors es va sentir d’una manera clara i evident ‘Votarem’ i ‘Som gent de pau’. ‘Tots ens vàrem mirar incrèdulament’, explica una font present a la sala. Aquest mateix inspector va posar en dubte la sang de les ferides d’alguns votants i va afirmar que no podien saber ‘si era sang o pintura’. A tall d’anècdota, però igualment significativa, un altre agent dels que van declarar dimarts va dir al jutge amb molta vehemència que la gent tirava cascs i portava paraigües aixecats. El jutge li va indicar que assenyalés el moment en què havia passat això: ‘Tranquil·lament, vàrem estar un quart d’hora cercant aquest moment. Van tirar endavant i endarrere. I es va evidenciar que l’agent mentia.’ En les declaracions d’ahir els quatre policies van justificar les actuacions dient que havien estat ‘proporcionals’, davant una ‘massa organitzada i violenta’. L’inspector en cap que va actuar a l’escola Dolors Monserdà i a l’Infant Jesús, que té una querella de set víctimes, va reconèixer que havia donat un cop de puny a la cara a un votant quan el jutge li va mostrar les imatges. La justificació: ‘Netejava un perímetre de seguretat.’ El paper de la fiscalia Irídia ha denunciat que durant la causa el ministeri fiscal ha estat poc proactiu i que fins i tot ha entrebancat la investigació amb uns escrits ‘surrealistes’, en què demanava al jutge que arxivés la causa. En les declaracions dels policies, les fonts consultades expliquen que el fiscal ha plantejat preguntes als policies, però amb poca precisió. Recentment va descobrir-se que en el seu temps lliure publicava piulets contra el procés sobiranista on també menyspreava les víctimes. L’Ajuntament de Barcelona va demanar al jutge que el fiscal s’abstingués de la causa. El gran objectiu és aconseguir identificar els agents. Fins ara, s’han arxivat casos no pas perquè no hi hagués hagut ferits, sinó perquè no s’havia pogut demostrar quins agents cometien les agressions, perquè no se’ls veia amb claredat el número identificatiu. En el procés per a aplegar imatges, la policia ha evitat de participar-hi activament. Fins i tot el jutge els ha interpel·lat en aquest sentit, demanant-los per què n’havien aportades tan poques, però han dit que si no n’hi havia més era perquè durant el frec a frec amb els votants ‘s’havien apagat’ els aparells. Segons les acusacions, en cada grup d’operacions hi havia dos agents que portaven un GoPro al pit, però també n’hi havia que portaven càmeres de mà. Aquestes imatges, diuen, no les han aportades. Les comunicacions de ràdio també són molt valuoses i, igual com les imatges de vídeo, aconseguir-les ha estat complicat. De primer, la policia va lliurar transcripcions que no eren literals. Finalment, la setmana passada, per insistència del jutge, van lliurar les transcripcions completes, entre les quals hi ha detalls interessants. El més notable, segons que ha pogut saber VilaWeb, és una comunicació del primer agent que va baixar de les furgonetes a l’escola Mediterrània, dirigida a l’inspector en cap –conegut per Camel-1–: ‘Aquí fora l’escola hi ha quatre-centes persones congregades de manera pacífica i no violenta.’ Però van acabar carregant.

Summary: Qui és la X del Primer d’Octubre?


L’ex-consellera del PSC Marina Geli ha rebutjat l’oferta del president de la Generalitat, Carles Puigdemont, de formar part de la candidatura de Junts per Catalunya. Geli ha agraït l’oferta, però l’ha declinada perquè és favorable a una llista unitària. Agraïment President de la Generalitat @KRLS i PDECat per oferir-me compartir la llista del 21Desembre. Continuaré lluitant per la unitat i per a Catalunya fora del Parlament. A favor de la llista unitària. — Marina Geli Fàbrega (@marinageli) November 16, 2017 Aquest matí, el PDECat ha anunciat que Geli s’incorporava a la llista de Junts per Catalunya, la qual cosa ha estat desmentida hores al cap de poques hores per la mateixa ex-consellera.

Summary: Marina Geli rebutja de formar part de Junts per Catalunya


El Museu Episcopal de Vic acaba d’obrir l’exposició ‘Oliba episcopus‘. És la mostra més important que s’ha fet fins ara sobre la figura d’Oliba de Cerdanya, un dels personatges més importants de la Catalunya medieval. La mostra, que es podrà visitar fins al 10 de febrer, presenta i contextualitza la figura del que va ser bisbe d’Osona i abat dels monestirs de Ripoll i Cuixà i aplega els testimonis materials i documentals de l’època que s’han cedit de col·leccions d’art de diversos punts d’Europa. Les obres més destacades són les anomenades bíblies de Ripoll, promogudes per Oliba, testimonis únics de l’art català i europeu de fa mil anys. L’exposició ‘Oliba episcopus’ vol actualitzar la visió sobre la figura del bisbe i contextualitzar-la en l’època en què va viure. Així mateix, ens explica la funció que va tenir en la creació artística i el seu paper polític i social, que l’han acabat convertint en un dels personatges més importants de la història de Catalunya. El director del Museu Episcopal de Vic, Josep Maria Riba, diu que aquesta exposició ha estat tot un desafiament, perquè calia revisar el personatge sense repetir allò que ja se n’havia dit. Per ell, l’exposició també obre les portes a continuar aquesta recerca. Les joies de l’exposició són, sens dubte, les anomenades bíblies de Ripoll. Són tres documents que no tan solament tenien una funció litúrgica i per a l’aprenentatge, sinó que també eren llibres il·lustrats que ajudaven a comprendre el text bíblic, però sobretot funcionaven com a banc d’imatges. Una de les singularitats de l’exposició és que, per primera vegada, els tres documents s’han aplegat en una única mostra. El visitant podrà llegir les bíblies gràcies a recursos tecnològics que permeten de navegar per algunes de les seves pàgines. La Biblioteca Vaticana i la Biblioteca Nacional de França han cedit les bíblies de Ripoll i de Roda, i l’Arxiu Municipal de Banyoles ha cedit un foli de la Bíblia de Fluvià. Entre la resta de les obres que s’hi poden veure, es destaquen els canelobres de Bernward, bisbe de Hildesheim que, com Oliba, era conegut pel seu interès en la producció d’art litúrgic. També hi ha el primer sudari de sant Lambert, provinent de Bèlgica, que és un teixit magnífic de l’Àsia central que servia per a embolcallar relíquies, o el bàcul en forma de bastó, dit de santa Austreberta, que és un dels únics que es conserven sencers del segle XI. L’Oliba de Pau i Treva i l’Oliba europeu Una de les claus de l’exposició és l’explicació d’Oliba com a bisbe, amb la convocatòria dels sínodes de Pau i Treva i el govern dels castells de la frontera de la marca hispànica. Els sínodes de Pau i Treva van ser una de les grans aportacions d’Oliba: foren un intent de posar límits a la violència entre els poderosos i també cap als més febles. Però ell no volia frenar els excessos esporàdics i prou, ans volia contrarestar el feudalisme, una nova manera de gestionar el poder que emergia en aquell moment. També hi ha un apartat que parla de l’Oliba més europeu. A Catalunya s’ha parlat molt d’aquest bisbe com a pare de la pàtria, però si solament se circumscriu als comtats catalans se’n perd la figura inscrita en l’Europa de l’any 1000. La mostra ens ajuda a veure un bisbe que fa de pal de paller en l’estructura de l’Europa cristiana de principi del segle XI. Aquesta és una de les moltes propostes que us oferim per al cap de setmana. Si voleu descobrir-ne més, cliqueu a Què podem fer aquest cap de setmana: deu propostes

Summary: Vic presenta l’exposició més important que s’ha fet fins ara sobre el bisbe Oliba