En aquests darrers deu anys, onze si comptem des del 2006, quan es va constituir el Grup 62, el món de l’edició en català ha viscut un trasbals digne d’estudi. La creació del Grup 62 va significar que els segells més importants en català en aquell moment (Edicions 62, Proa, Empúries, Columna) anessin a parar a unes mateixes mans, a les mans del Grup Planeta. Això va convertir el sector editorial català en un oligopoli, com li agradava de definir a l’editora de la Campana, Isabel Martí. En aquell moment, 7 de cada 10 llibres que s’editaven en català eren del Grup 62, que també tenia la majoria dels autors més coneguts i d’èxit i tots els grans premis literaris. Durant aquesta dècada, ha fet fallida la gran distribuïdora de llibres en català, Arc de Berà, per incapacitat empresarial i, és clar, arran de la creació d’Àgora Solucions Logístiques per part del grup 62. També han nascut les plataformes digitals i han fet figa els primers intents de situar-se en el mercat del llibre digital dels editors catalans (ben intencionats uns –Edi.cat–,oportunistes uns altres –36L Books–). L’editor Jordi Raventós d’Adesiara. Aquesta és la dècada de la internacionalització de la literatura catalana, amb la fita i l’èxit de la Fira del Llibre de Frankfurt 2007 com a plataforma de llançament. I és també la dècada de la crisi ferotge del sector, que ha arrossegat llibreries històriques i editorials històriques, i ha fet caure en picat la facturació: de més del 40% en només cinc anys. Sembla que ja s’ha tocat fons i enguany comença a recuperar-se lentament. Tanmateix, si un fenomen és remarcable i determinant en el món editorial en català és que durant aquesta dècada ha nascut el moviment revolucionari de les petites editorials independents. Un fenomen que ha pres posició enfront de l’edició monolítica i conservadora dels segells del Grup 62. Ho explicava molt bé l’editora de Minúscula, Valeria Bergalli, en una de les taules rodones que va organitzar la llibreria Calders fa temps sobre els editors independents. Deia Bergalli: ‘Els grans grups editorials van començar a mostrar una tendència acusada cap a la literatura mainstream; i també les editorials de mida mitjana que van voler entrar en competència amb els grans grups. No hi havia propostes diferents, mancava una proposta forta d’algun segell que fes alguna cosa diferent.’ Moltes editorials petites van néixer amb aquesta motivació. L’editor Ignasi Moreta, de Fragmenta Editorial. Segurament, la primera vegada que es va visibilitzar el boom de les editorials petites independents en català, més enllà d’alguns articles a la premsa, fou el dia de Sant Jordi del 2013, quan la llibreria Documenta, encara amb seu al carrer de Cardenal Casañas de Barcelona, va dedicar el taulell de novetats de la Rambla als llibres d’una vintena d’editorials independents, en català (i també en castellà), que demostraven la varietat i la qualitat de les propostes. Sota la llegenda ‘Nosaltres som els altres’, editors clàssics de llarga trajectòria, com Dalmau i Club Editor o la revista L’Avenç (que al 2006, sota el mateix històric segell, també va començar col·lecció editorial), convivien a la parada amb editors joves i atrevits com Labreu (de poesia), Blackie Books, Fragmenta (diàleg interreligiós); i aquests amb editors acabats de néixer, com Males Herbes, Periscopi i Raig Verd; segells erudits, com Adesiara i Ela Geminada; o més lleugers, com Alrevés (de novel·la negra). El boom de les editorials petites independents ha donat una gran varietat de títols al mercat, de manera que la tendència a la uniformització i la manca de risc dels segells d’un mateix grup s’ha compensat amb la varietat en les aproximacions i punts de vista i interessos d’aquest eixam de petites editorials que avui encara no té aturador. Editors i autors de Labreu. I s’escau que enguany fan anys rodons dues tongades d’editorials: les que compleixen la primera dècada de vida, que són Labreu, convertida en editorial poètica de referència, que va celebrar l’aniversari fa pocs dies a l’obrador de l’Horiginal, espai per excel·lència dels joves poetes i de bona part dels poetes del seu catàleg (tot i que el segell es va crear el 2004, no va començar a editar amb regularitat fins al 2006); Fragmenta Editorial, dedicada a les obres de temàtica interreligiosa, que farà l’aniversari el dia 20 de maig amb el III Fòrum Fragmenta, a la Casa d’Espiritualitat de Sant Felip Neri; i Adesiara, que celebrarà la dècada el mes de desembre. I, per una altra banda, les editorials que fan cinc anys, Periscopi, Raig Verd i Males Herbes, s’han posat d’acord per fer la celebració conjuntament, avui, amb una festassa. Què tenen en comú aquests segells? Com es complementen i com conformen un panorama editorial ric i divers? Tots gaudeixen d’una personalitat pròpia molt remarcable i prenen riscs a l’hora de publicar. Una part són segells especialitzats que troben el públic en aquest espai concret: poesia, ciència-ficció, assaig de pensament i religió, clàssics. També es dediquen a les recuperacions. I a oferir títols que fins ara no es trobaven en català. Un altre camí important és el de les traduccions, en cerca d’autors que no necessàriament han de formar part de la cultura occidental, però que connecten amb el públic perquè fan una literatura de qualitat i de compromís. Periscopi, per exemple, ha traduït al català l’escriptor d’origen libanès Wajdi Mouawad, que amb Ànima ha aconseguit vendre més de deu mil exemplars. Raig Verd es va decantar per Svetlana Aleksiévitx abans no li donessin el premi Nobel i ara s’ha fixat en l’activista i escriptor africà Ngũgĩ wa Thiong’o. Però, com diu l’editor Ramon Mas, de Males Herbes, perquè les editorials independents tinguin una estabilitat econòmica, els caldria obtenir almenys un èxit editorial cada any. I això, ara per ara, només és a l’abast de Periscopi. A totes sis editorials, els hem demanat que ens fessin, sintèticament, un balanç d’aquesta trajectòria i les perspectives de futur. Ací les teniu: Ester Andorrà, Labreu edicions «A LaBreu Edicions, volem oferir llibres que estimem a lectors amb ganes de sorprendre’s i disposats a fer tries més enllà dels circuits habituals. La feina d’edició és artesanal. Comptem amb col·laboradors (traductors, correctors, il·lustradors) que fan una feina excel·lent. La tria de catàleg és absolutament personal. Ens guiem per les nostres passions i dèries. Procurem oferir una edició acurada i un disseny atractiu i llegidor que han creat una marca identificable. Dotze anys després del nostre començament, les col·leccions de LaBreu tenen visibilitat arreu del territori i els nostres llibres són valorats. Vam començar una primavera amb un únic títol i vam anar creixent a poc a poc. Actualment publiquem 18 llibres l’any, repartits en tres col·leccions: alabatre (poesia), cicuta (narrativa catalana) i la intrusa (narrativa traduïda). Mirem de ser raonables en la quantitat de títols que fem cada any per donar espai als lectors i poder fer una edició lenta del llibre i afinar els mecanismes per a una bona promoció; perquè el llibre estigui viu el màxim de temps possible, tant a llibreries com a casa, i sobretot, al record lector. La nostra il·lusió és poder seguir el ritme actual de publicació, reeditar els nostres clàssics ad infinitum i escampar el plaer de lectures, mimant tant a l’escriptor com al lector. Som una casa petita amb la voluntat de seguir molts anys enriquint el panorama literari del país.» Ignasi Moreta, editorial Fragmenta «Quan vam fundar Fragmenta, l’assaig en català estava molt desatès i no hi havia cap editorial especialitzada en espiritualitat o religions que no fos confessional. Vam voler omplir aquest buit publicant llibres d’assaig rigorosos i llegidors per a lectors interessats en temes espirituals, filosòfics, antropològics, etc. També vam incloure, en el disseny inicial del projecte, una col·lecció anomenada ‘Sagrats i Clàssics’, on anem aplegant les millors obres que han donat les religions al món en edicions bilingües i traduccions directes de l’original. Més tard, vam incorporar-hi l’edició de l’obra completa de Raimon Panikkar, l’edició d’assaig en castellà i l’edició d’àlbums il·lustrats per a infants. El balanç que fem d’aquests deu anys és molt positiu. Els lectors valoren el rigor de Fragmenta, el disseny acuradíssim de les edicions, la tria d’autors i títols… De cara al futur ens agradaria consolidar el camí emprès obrint-nos més a l’àmbit filosòfic i a disciplines afins. L’espiritualitat i les religions han estat el punt de partida temàtic de l’editorial, però voldríem que això no fos cap limitació.» Jordi Raventós, Adesiara edicions «Aviat farà deu anys de l’aparició d’Adesiara en el món editorial català. I nosaltres seguim fidels a la idea fonamental amb què va néixer aquest projecte i que, evidentment, volem mantenir en el futur: volem continuar essent una editorial petita i artesanal que aposta exclusivament pel llibre de qualitat en català, bé incorporant a la nostra cultura algunes de les obres clàssiques més rellevants de la literatura universal, bé recuperant certs títols fonamentals de la nostra literatura que han estat inexplicablement desatesos durant anys. Tot i les prediccions malastrugues que vam sentir a l’inici, el fet és que, en aquests deu anys, hem augmentat el nombre de títols que publiquem anualment de 8 (2008) a 14 (2016) i hem augmentat també la facturació. Creiem que els 117 títols que hem publicat fins avui han aconseguit un cert reconeixement entre els lectors i han omplert alguns buits, de vegades flagrants, que hi havia a les nostres llibreries en el terreny dels clàssics.» Laura Huerga, editorial Raig Verd «Els cinc anys de Raig Verd han estat interessants, complexos però gratificants. Hem guanyat premis importants, el primer llibre de narrativa, A dalt tot està tranquil, de Gerbrand Bakker, va guanyar el premi Llibreter. I el primer d’assaig Temps de segona mà va guanyar amb la seva autora, Svetlana Aleksiévitx, el premi Nobel. No són els nostres autors més venuts tot i els premis. Jean Echenoz, amb els quatre llibres que li hem publicat, és el més venut de Raig Verd i 14 és el llibre més venut de tots. En cinc anys hem augmentat les tirades i hem consolidat el prestigi de l’editorial. Hem fidelitzat lectors que busquen els nostres llibres amb ambicions diverses, però amb la curiositat en les propostes que fem i amb l’interès d’acompanyar el nostre catàleg perquè els agrada això que fem. Ens sentim il·lusionats i motivats perquè el futur de Raig Verd sigui cada vegada més compromès i estimulant.» Aniol Rafel, editorial Periscopi «Ara fa cinc anys, quan encara no havíem nascut i observàvem la realitat editorial del nostre país, la ingent quantitat de llibres que maldaven per ocupar un lloc a les taules de novetats de les llibreries feia patent que calia tenir motius molt poderosos per a llançar-se a l’aventura d’arribar als lectors. Les nostres propostes eren títols de narrativa contemporània de qualitat literària inqüestionable que o bé no es trobaven en català (com el cas paradigmàtic de David Foster Wallace) o bé eren veus narratives que trobàvem important que poguessin arribar en condicions als lectors (com els casos de Wajdi Mouawad i Joan Benesiu, entre d’altres). Després de cinc anys, fem balanç i veiem trenta-un títols publicats, quaranta-una reimpressions, dos premis Llibreter, un premi Crexells i, sobretot, molta complicitat, molta feina ben feta, molts lectors que han fet seu el catàleg. Teníem l’objectiu d’aportar experiències lectores plenes en la nostra llengua, d’ajudar a fer saber que es pot llegir literatura de primer nivell en català, i creiem que podem estar orgullosos del que ja hem aconseguit durant aquests anys. Continuarem editant i publicant amb cura i passió, perquè tenim l’objectiu indissimulat que es llegeixi més i millor. Perquè el camí recorregut ha valgut la pena, però volem arribar encara més lluny. Ramon Mas, editorial Males Herbes: «Els primers cinc anys de l’editorial Males Herbes tenen trampa, perquè amb els dos de la revista que teníem abans de començar ja havíem fet força feina de base, sobretot pel que fa a conrear un planter d’autors i a definir la línia literària que volíem seguir. El salt al món del llibre ens havia de servir per a fer créixer aquella idea d’un cànon narratiu no-realista amb denominació d’origen, i creiem que en aquest sentit hem aconseguit consolidar la proposta; en part gràcies a l’aparició d’una nova generació de narradors molt allunyats del realisme social que sempre havia dominat la literatura catalana, i en part gràcies a algunes recuperacions que ens ajudaven a demostrar que teníem precedents (La rara anatomia dels centaures, de M. A. Riera o La barca d’Isis, de Joan Oller). També, evidentment, a la publicació amb comptagotes d’algunes obres que no podien no existir en català (com Bressol de gat de Kurt Vonnegut, o Nosaltres de I. Zamiatin). En aquest sentit, sabem que ens queda molta feina per fer, però això, saber que tot just acabem de començar, és el més engrescador de tot. Darrerament hem ampliat tímidament els nostres registres, obrint-nos tant al còmic, com al teatre literari i a la no-ficció. Esperem durant els pròxims anys poder afermar aquestes noves vies sense perdre de vista els tres pilars que sostenen el nostre catàleg, que són la sàtira, la contracultura i la temàtica fantàstica. També esperem començar a publicar traduccions amb molta més assiduïtat. De moment, amb vista a final d’aquest 2017, tenim preparades una novel·la de Ray Bradbury i un recull de l’escriptor grec Nikhos Khouliaràs.»

Summary: Els nous editors independents que fan anys i marquen un nou rumb


El Sirecovi, el Sistema de Registre i Comunicació per a la Protecció de Víctimes de Tortura i Violència Institucional, publica un informe en què denuncia la violència física i psicològica que van patir els empresonats arran de les protestes contra la sentència del procés. El document posa especial èmfasi en la violència que va exercir la policia espanyola i els Mossos d’Esquadra fins que els detinguts no van entrar a la presó, cosa que resumeix com un ‘entorn de violència institucional’. Defensors dels drets humans fan un relat esfereïdor dels maltractaments dels joves empresonats arran de les protestes ‘A partir d’aquell moment, diversos policies van començar a propinar cops forts a unes persones que eren allà en condició de detingudes, i a casa d’aquells cos les parets es van començar a omplir de sang. Tot i que totes portaven parts del cos obertes, amb ferides visibles i sagnants, s’assenyala que la policia no ho va aturar fins que no van veure que un dels nois estava realment en mal estat’, diu l’informe elaborat pel Sirecovi, que forma part de l’Observatori del Sistema Penal i Drets Humans de la Universitat de Barcelona (OSPDH). L’entitat va començar a investigar les condicions dels empresonats tan bon punt es va saber que a alguns se’ls decretava presó provisional sense fiança, i durant aquest temps n’han monitoritzat la situació. Segons els vint-i-dos empresonats que han entrevistat, la violència policíaca es va comentre especialment durant els trasllats en cotxes i furgonetes de la policia i també durant l’estada a la Prefectura de la policia espanyola de la Via Laietana de la ciutat de Barcelona. És a dir, fins que no van entrar al centre penitenciari corresponent. Un exemple és el relat d’un jove que explica com un policia va cridar ‘xitxarel·lo de merda’ a un detingut mentre aquest mirava com pegaven brutalment, amb puntades al cap i als braços, a un dels joves que acabaven de portar a la dependència. I un altre que van castigar ‘com un nen petit’ mentre l’obligaven a estar agenollat i de cara a la paret durant una mitja hora. Entre les conclusions recollides, l’informe apunta que la violència més directa l’exercien majoritàriament els agents no uniformats i amb la cara tapada. Que un cop en les dependències policíaques, van rebre cops, van haver de dormir a terra i se’n van burlar, amb comentaris com ara: ‘Sabràs el que és bo, per independentista’, ‘ets un gos, com t’atreveixes?’ o ‘et ficarem la porra pel cul’. Pel que fa a la vulneració de drets, les conclusions destaquen que els detinguts no poden assenyalar amb exactitud quan es va fer el tràmit d’informació de drets a causa d’una ‘alteració en la percepció temporal de les hores de detenció’, i que van tardar moltes hores a poder contactar amb els familiars. També denuncien la impossibilitat d’expressar-se en la seva llengua, perquè a alguns detinguts els van obligar a declarar en castellà. Onze detinguts dels vint-i-dos, és a dir, la meitat, denuncien que els van fer els reconeixements mèdics amb presència de la policia en les dependències mèdiques. ‘Això és un greu incompliment de la normativa internacional i de les recomanacions del Departament de Salut de la Generalitat que obliga que es facin amb el personal mèdic i prou i sense presència policial dins les dependències mèdiques’, denuncia el Sirecovi. Pel que fa a la resta de detinguts, n’hi ha nou que no van rebre cap reconeixement mèdic.

Summary: Un informe posa llum a la ‘violència institucional’ exercida pels Mossos i la policia espanyola en les protestes contra la sentència


Cada vespre a les 19.00 sona la música d’un saxo a l’exterior de la presó del Mas d’Enric. És Òscar Cid, un aficionat a la música que porta 193 vespres seguits interpretant peces com ‘El cant dels ocells’ per a donar suport a Carme Forcadell. Cid té trenta-set anys i es defineix com un independentista de tota la vida que de petit dibuixava estelades a les carpetes de l’escola. Ara treballa en una fàbrica, però la música va ser la seva passió fins als vint anys. Una afició que ha decidit de recuperar ara per a reivindicar la llibertat dels presos polítics. 27/01/19 Presó De Mas d'Enric a les 19h amb un fred de Collons pic.twitter.com/YzHlnX4bY1 — Òscar Cid (@scarCid1) January 27, 2019 Explica que, després de passar per la presó dels Lledoners diverses vegades amb el cotxe, va pensar que a l’exterior hi faltaven mobilitzacions. ‘Era la mateixa setmana que van traslladar Carme Forcadell al Mas d’Enric, i em vaig preguntar què podia fer jo perquè no se sentís tan sola i oblidada. Com a mi la música m’anima molt, vaig decidir de tocar el saxo. Al principi sonava molt malament, però a poc a poc he anat millorant.’ Des d’un principi, Cid va tenir molt clar que, si ho feia, havia d’anar-hi cada dia. ‘Li vaig explicar la idea al meu pare i em va dir: “Recorda que el Xirinacs hi va estar tres anys i mig”, i vaig ser conscient que havia d’anar-hi cada dia’, explica. ‘Jo em considero corresponsable del seu presumpte delicte. Han fet una cosa que nosaltres hem volgut que facin, per tant sóc inductor del delicte. Com no sóc a la presó, aquest és el gra de sorra que puc aportar.’ 25/01/19 Presó De Mas d'Enric a les 19h pic.twitter.com/XYSot4VC72 — Òscar Cid (@scarCid1) January 25, 2019 Forcadell, molt agraïda amb la iniciativa L’arquitectura de la presó del Mas d’Enric dificulta el fet que se senti amb nitidesa el so exterior, a no ser que es compleixin una sèrie de condicionants meteorològics específics. De totes maneres, Forcadell és molt conscient de l’existència d’aquesta iniciativa i va poder agrair-li personalment a Cid en una trobada a la presó. ‘Per a explicar la visita, jo comparo la Carme amb aquella tieta del poble que et tracta amb molt d’afecte encara que gairebé no la coneguis. Va ser molt cordial, amable i atenta. M’hi vaig sentir molt a gust’. Un plaer compartir escenari amb la gran @RaholaOficial i amb el geni del violoncel Jaume Fabra pic.twitter.com/KvnhXPz9Nu — Òscar Cid (@scarCid1) January 26, 2019 Cid subratlla el fet que les preses polítiques ‘estan més soles’ que els presos: ‘Mentre que als Lledoners estan tots junts i, per tant, tot el que es fa allà té més recorregut, les dones estan una al Mas d’Enric i l’altra al Puig de les Basses’. Malgrat que valora molt positivament les mobilitzacions a totes les presons, considera que les concentracions a la presó on és Carme Forcadell no han estat prou multitudinàries. ‘Aquí les concentracions només són fortes quan ve algú important o s’organitza alguna cosa gran’. Fins que acabi el judici Malgrat que aviat traslladaran els presos polítics a les presons de Madrid, Cid té molt clar que pensa seguir anant a tocar al Mas d’Enric fins que acabi el judici contra l’1-O. De fet, explica que de cara al judici s’està realitzant un videoclip de suport als presos. Ell ha versionat la cançó ‘You raise me up’ i l’ha titulat ‘Tu em dónes força’. Amb l’ajuda del músic Joan Reig i juntament amb La Banda del Tercer Grau –el grup de músics que a vegades l’acompanya al Mas d’Enric– i el cor Llaços Grocs, ha gravat la cançó, que també tindrà un videoclip dirigit pel director de cinema Jesús Montlleó. Així doncs, seguirà tocant ‘El cant dels ocells’ fins al dia en què els presos marxin, que començarà a tocar aquest nou tema. Per a Cid, la música és una gran eina per a lluitar contra les injustícies de manera pacífica. ‘La música sempre calma les feres. No és un acte violent, i sí cultural i reivindicatiu. És alegre i combativa. Jo crec que hem de tocar i fer cançons alegres per anar amb la moral ben alta, no cal tocar el ‘Rèquiem’ de Mozart només perquè el moment sigui dur’. Joan Bonanit: ‘Quan arribi el moment, tornarem a sortir en massa’

Summary: Òscar Cid, 193 vespres seguits tocant el saxo al Mas d’Enric


L’Assemblea Nacional Catalana (ANC) i el Consell per la República recorreran al Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) el refús de la Comissió Europea a registrar la Iniciativa Ciutadana Europea (ICE) per obrir un procés sancionador a escala europea contra Espanya. Totes dues entitats van presentar a principis de maig una ICE per activar l’article 7 del Tractat de la UE, que preveu un mecanisme per suspendre els drets a vot d’un estat membre de la Unió Europea que posi en risc l’estat de dret. Però l’ANC i el Consell no han pogut passar aquest primer filtre necessari per fer la recollida de firmes en suport de la iniciativa, ja que la Comissió Europea ha assegurat que la ICE ‘no convida’ a l’executiu a fer una proposta ‘per fer una acció legal’. ‘Aquest és l’únic objectiu que pot tenir una ICE’, ha dit la institució en un comunicat. En l’acte de presentació, el president Carles Puigdemont va dir que la mesura no era pas cap estratègia de defensa, sinó una manera d’interpel·lar la ciutadania europea i una oportunitat perquè Espanya reforcés el seu estat de dret. La petició denuncia les vulneracions de drets fonamentals a Catalunya per part del govern espanyol, inclosa la violació de la ‘dignitat humana, la llibertat, la democràcia, el respecte igualitari dels drets humans i de les minories’. Entre els exemples exposats, hi ha els intents de la Junta Electoral espanyola d’impedir que Puigdemont, Comín i Ponsatí es presentin a les eleccions europees. També es queixen d’una ‘utilització espúria’ de les euroordres contra independentistes per part d’Espanya. La iniciativa va signada per set ciutadans de set estats membres: Finlàndia, Suècia, França, Eslovènia, Espanya, Alemanya i Bèlgica. A més, han assenyalat que serà finançada únicament amb fons privats donats per ciutadans i entitats sense ànim de lucre. Un any per a aconseguir un milió de signatures Segons les regles comunitàries, si una Iniciativa Ciutadana Europea és acceptada a tràmit, els impulsors han d’aconseguir en dotze mesos un milió de signatures almenys en set estats de la UE. Després d’aquest procés, els promotors de la Iniciativa Europea Ciutadana han d’informar del resultat a la Comissió, amb dades dels suports i del finançament que hagin rebut. L’etapa final estableix un termini màxim de tres mesos perquè la iniciativa, en cas de complir tots els requisits de registre, sigui exposada en detall davant l’executiu comunitari i en una audiència pública al Parlament Europeu.

Summary: El Consell per la República i l’ANC recorreran el refús a la iniciativa ciutadana perquè la UE suspengui Espanya


El diputat de la CUP Carles Riera ha dit que ‘cal iniciar un procés de mobilització i d’acció política al carrer i a les institucions per treure el poder que l’estat i les empreses tenen al nostre territori’, com a estratègia de futur després del referèndum del Primer d’Octubre, ara prop del seu primer aniversari. ‘Cal crear noves institucions que siguin la base futura de la república, crear sobirania real i un desbordament popular que faci que els partits i les institucions catalanes tornin a trencar amb l’estat i obrir un procés democràtic, referendar-lo i ser reconegut’, ha declarat a l’escola d’estiu de la CUP, a Sant Cugat del Vallès (Vallès Occidental), en què el partit reflexiona sobre el municipalisme i ‘les accions que permetin destituir el règim del 78’. En el mateix sentit, Mireia Boya, del secretariat nacional de la CUP, ha demanat prendre la ‘iniciativa’ davant una situació actual ‘d’impàs i paràlisi’. ‘Necessitem un revulsiu i una estratègia democràtica i guanyadora. La pregunta del milió és com ha de ser’, ha afirmat.

Summary: Riera diu que cal un ‘desbordament popular perquè els partits i institucions catalanes tornin a trencar amb l’estat’


Cent tretze entitats socials, sindicals i polítiques dels Països Catalans i Espanya impulsen la manifestació que es farà avui al migdia davant la seu del Tribunal Suprem espanyol, a Madrid, per protestar contra la justícia espanyola. Amb el lema ‘No hi ha justícia‘ i el manifest homònim volen denunciar la politització de l’alta magistratura, la persecució de la dissidència i la vulneració dels drets humans. Els partits que hi donen suport són el BNG, la CUP, EH Bildu, En marea, ERC, Izquierda Castellana, el Partit Nacionalista Andalús, el PCE i el PDECat, juntament amb formacions com la Crida Nacional i Jovent Republicà. Les entitats adherides al manifest són ben diverses: de l’Assemblea Nacional Andalusa a SOS Racisme, passant pels CDR, l’Assemblea Feminista, la Intersindical Valenciana, l’STES Intersindical a les Illes, l’AMI i el Col·lectiu Drets. No és casualitat; els casos que volen denunciar també afecten col·lectius molt diferents: rapers, sindicalistes, independentistes, periodistes, anarquistes, còmics… Els organitzadors volen recordar casos judicials escandalosos de tota mena com els del Prestige, la investigació de l’accident del metro de València, la decisió del Suprem espanyol sobre l’impost de les hipoteques, la Manada, el Castor, el Nóos o Altsasu, les condemnes contra Valtònyc i Pablo Hasél i els nombrosos atacs a la llibertat d’expressió, els nadons robats, les crítiques a la llei mordassa o la llei de partits, les multes a sindicalistes per haver fet piquets de vaga o la manca d’investigació dels crims del franquisme i de la ultradreta. Tot això a més de les sentències del Tribunal d’Estrasburg contra la justícia espanyola, entre les quals destaquen les de casos com el d’Arnaldo Otegi, dels joves que van cremar fotografies del rei a Girona o dels maltractaments als responsables de l’atemptat de Barajas. La causa contra l’independentisme, un dels punts clau de la protesta El manifest de la protesta reserva un espai exclusiu al procés sobiranista català. Concretament, critica l’empresonament preventiu dels dirigents independentistes i l’acusació contra ells perquè ha estat fonamentada en una violència que no va existir pas. També destaca el contrast entre l’actuació de la justícia espanyola en aquest cas i com hi han respost els tribunals europeus. A més, denuncia les ingerències en el funcionament del parlament i consistoris i la investigació d’una setantena de batlles. ‘Els alcaldes van ser al punt de mira del fiscal general José Manuel Maza, que va dir que obriria causa contra 712 alcaldes. Finalment, només n’han obert contra una setantena i no s’han complert els terminis habituals i lògics. Hi ha alcaldes que fa un any que són investigats i la causa encara continua a les mans de la fiscalia, quan normalment en sis mesos s’ha d’arxivar el cas o traslladar-lo als jutjats. Ho interpretem com ganes de coaccionar als electes’, diu Josep Maria Cervera, president de l’AMI, entitat adherida al manifest. ‘No hi ha justícia en general i tampoc al món local. Hi ha molts municipis adherits a la nostra entitat que, per haver aprovat mocions on pràcticament tot era una posició política, han acabat anant al contenciós. La justícia ha acabat qüestionant què podem pensar políticament’, afegeix. Aquestes organitzacions també denuncien el fet que només a Catalunya hi hagi mil dos-cents imputats i assenyalen casos com el de Roger Español, que va perdre un ull com a conseqüència d’un atac de la policia espanyola amb una bala de goma l’1-O però que és encausat per haver tingut una suposada actitud agressiva contra els agents. A més, els organitzadors denuncien el blocatge del Tribunal Constitucional espanyol als recursos presentats per les defenses dels presos polítics, cosa que impedeix que els seus casos arribin a la justícia europea. També critica la ‘exageració i magnificació’ d’accions com les pintades a la casa del magistrat Pablo Llarena. Així utilitza Espanya el TC per a impedir que Europa protegeixi els drets dels presos polítics Els sindicats, també en el punt de mira Entre la infinitat de casos recollits al manifest, molts són relacionats amb l’activitat sindical, especialment dels sindicats petits. Tal com denuncia l’escrit, mitjançant l’aplicació de l’article 315.3 del Codi Penal, ‘de reminiscències franquistes’, s’ataca els sindicalistes que participen en les vagues i les manifestacions. En total, més de tres-centes persones han estat encausades per aquesta raó. Destaquen casos com el de Pedro Galeano, a qui van arribar a demanar tres anys de presó per haver participat en un piquet informatiu, el de Rubén Ranz i José Manuel Nogales, a qui van demanar set anys de presó pel mateix motiu, o el d’Óscar Reina, dirigent del SAT andalús, perseguit per uns piulets sobre la monarquia. El dirigent sindical perseguit per uns piulets sobre la monarquia: ‘Això que fan és terrorisme legal’ També sobresurt el cas d’Alfon, condemnat a quatre anys de presó arran de la vaga del 14 de novembre de 2012 a Madrid. Segons els organitzadors, és un cas de muntatge policíac, tortures, amenaces a la família, presó preventiva per alarma social i aïllament penitenciari. ‘Creiem que encara vivim en un període de transició. No hem passat de la Transició a la democràcia’, considera Miquel Gelabert, de l’STES Intersindical a les Illes, una de les entitats adherides. Segons ell, el moviment sindical ha sofert les conseqüències de l’aprovació de la Llei Mordassa i continua igual de perseguit per un PSOE que vol ‘reformar’ la reforma laboral i no pas ‘derogar-la’. Les acusacions de terrorisme i els muntatges policíacs La persecució de la dissidència política mitjançant muntatges policíacs i les acusacions de terrorisme que més endavant cauen finalment també són un bon nombre dels casos recollits pels organitzadors. Fan referència a operacions com Pandora, en què set anarquistes van passar mes i mig a la presó acusats de terrorisme; l’operació Piñata, en què també cinc anarquistes van estar tres mesos empresonats acusats de terrorisme; l’operació Ice, a partir de la qual l’activista anarquista Nahuel va estar un any i mig en règim d’aïllament acusat de terrorisme; o el cas dels incidents al nucli antic de Pamplona, en què quatre joves van ser condemnats per desordres públics després d’haver estat acusats d’entrada de terrorisme. D’aquest conjunt de casos, el més conegut ha estat el dels joves d’Altsasu, que poden ser condemnats a dotze anys de presó per una baralla de bar amb uns agents de la Guàrdia Civil. Una acusació de terrorisme al començament que al final va caure va fer que el cas fos jutjat a l’Audiència espanyola, que els va condemnar per delictes de desordres públics, atemptat contra agents de l’autoritat, lesions i amenaces. Bel Pozueta, mare d’un dels joves d’Altsasu: ‘Ens han parat una trampa’ El contrast amb la impunitat de la ultradreta El manifest també denuncia el contrast entre la persecució i les dures condemnes en els casos esmentats i la impunitat dels grups o individus d’ultradreta, sovint absolts o amb condemnes notablement menors. Un exemple són els atacants a la llibreria Blanquerna, que van presentar un recurs d’empara al TC per evitar l’entrada a la presó i pocs dies després els la va suspendre. També fa referència al desenvolupament de l’Operació Panzer, en què es va encausar un grup neonazi que funcionava com una banda de crim organitzat. Finalment, els integrants van ser absolts i l’estat espanyol fins i tot en va indemnitzar un per haver-li destruït l’arsenal d’armes. El cas recent més semblant és el del franctirador que volia atemptar contra el president del govern espanyol, Pedro Sánchez: Malgrat l’arsenal d’armes que tenia a casa, l’Audiència espanyola no va trobar motius per a acusar-lo de terrorisme. Cervera considera que aquesta doble vara de mesurar es deu a l’herència del franquisme: ‘En llegir la sentència de la Manada, jo tenia la percepció que eren els mateixos jutges de l’any cinquanta o em recordava a aquell document de la Falange que explicava com s’havien de comportar les dones. Encara ens arriben coses d’aquella dictadura. Que aguantés quaranta anys vol dir que estava molt arrelada i encara ho continua estant.’ Falta d’independència judicial El manifest indica que un dels defectes més grans de la justícia espanyola són ‘les males pràctiques clientelars en l’accés a la carrera judicial, que han fet que encara perduri una reduïda cúpula de magistrats que són ascendits per designació política als màxims càrrecs de l’administració judicial’. En aquesta línia es recorda que el Consell d’Europa ha criticat reiteradament la falta d’independència judicial a l’estat espanyol i es fa referència a les connexions amb el PP del jutge Manuel Marchena, qui havia de presidir el Consell General del Poder Judicial i qui serà el magistrat del judici contra els dirigents independentistes. També es recorda l’escàndol dels missatges del portaveu del PP al senat espanyol, Ignacio Cosidó, que va assegurar als companys de cambra que controlarien el tribunal que ha de jutjar l’1-O ‘des de darrere’.

Summary: ‘No hi ha justícia’: Les claus de la manifestació contra la justícia espanyola davant el Suprem


El terme ‘lehendakari’, que es fa servir per a designar els presidents del govern de les tres províncies i del de Navarra, etimològicament significa ‘l’ofici de fer de primer’. Poques hores abans d’abandonar la presó de Logronyo, per mitjà d’un conducte tan especial com les pàgines del New York Times, Arnaldo Otegi va anunciar que tenia voluntat de concórrer a les eleccions basques d’enguany perquè, per primera vegada en la història, l’esquerra independentista basca guanyàs la lehendakaritza. Hi havia una expectació enorme a Sant Sebastià per a assistir al míting de benvinguda que l’esquerra abertzale dedicava al seu líder, després de sis anys i mig de presó. Otegi no va voler repetir el missatge que havia lliurat al diari americà i ens vam quedar tots amb les ganes de saber si es veia prou fort per a intentar encapçalar una campanya electoral que no serà fàcil per als seus. Però, dit això, ja va exercir de lehendakari en el sentit més concret del terme, va fer de primer entre els seus. Hi ha moltes diferències entre els processos independentistes basc i català. Unes diferències que eren molt remarcables dins el vell pavelló d’Anoeta. La primera, l’existència dels presos. Tot l’acte va girar entorn seu. Otegi ha passat sis anys i mig a la presó, però ell va ser el primer de recordar els qui encara hi són i a reclamar-ne la llibertat. Fins i tot es va atrevir a fer bromes sobre quan tornaria a ingressar ell mateix en un centre penitenciari. Des de les grades del pavelló, molts familiars i amics de presos enarboraven les banderes del retorn i alçaven els punys fortament tancats cada vegada que retrunyia aquell ‘euskal presoak, etxera!’. Potser al nostre país abusem del crit d’independència però a Anoeta es trobava a faltar, era una expressió secundària en l’entusiasme. L’alegria de retrobar lliure Otegi semblava que no pogués expressar-se si no era recordant els qui encara no ho eren. La petjada de la violència, anys després de la fi de les armes, continua per això ben viva, especialment per l’obsessió de l’estat a no fer ni un sol pas que ajude a resoldre el conflicte. En un moment de l’acte, molts familiars de presos van encendre llanternes amb els mòbils que el públic va acompanyar, il·luminant de manera espectacular el pavelló. Va ser, possiblement, el moment més innovador de l’acte. La resta no s’apartava gaire del guió formal i estètic que l’esquerra abertzale proposa de manera consistent des de fa dècades. Hi va haver cultura popular barrejada amb reivindicació, missatges de Palestina, Sud-àfrica o mig Amèrica Llatina, simulacions de manifestacions i vídeos on no faltaven, encara ara, les caputxes d’ETA. Possiblement ahir Arnaldo Otegi havia de parlar per als seus i en les claus que entenen els seus, però al mateix temps sembla que va perdre una oportunitat d’expressar aquest pensament nou, aquest enfocament diferent que ara vol presentar l’independentisme al poble basc. Tanmateix, una diferència sí que era enorme respecte d’allò que era normal fa anys: el monolingüisme. Només Otegi, de tradició ‘poli-mili’, va alternar l’èuscar amb l’espanyol, en un ambient en què les converses dels passadissos i les salutacions fortuïtes eren totes en basc. Potser Otegi tenia l’obligació de fer-ho per a les televisions. I si era així ho va saber aprofitar. Ho aprofità per enviar un parell de missatges a Podem, la bèstia negra de l’independentisme basc, després dels extraordinaris resultats que van obtenir a Euskadi a les eleccions espanyoles. I ho va aprofitar per criticar també els mitjans públics bascs i les seues diguem-ne poc sensibles maneres envers ell. Molta gent esperava un programa concret, unes idees, unes consignes. I l’accés al pavelló era el testimoni perfecte de l’expectació inusual que suscitava el discurs. Sota una pluja intensa es va formar una cua que envoltava completament l’estadi de futbol i que disciplinadament –i mira que els bascs en són, de disciplinats!– canalitzava una riuada expectant i somrient de gent primer cap al pavelló, ple a vessar, i després cap a un envelat amb capacitat per a cinc mil persones que també es féu petit. Però Otegi no va revelar els canvis polítics que alguns esperaven. Va dir que calia escoltar més que no pas explicar, va insistir en les lliçons que Catalunya i Escòcia diu que donen al seu poble i va certificar amb molta vehemència que des de l’estat espanyol no es podia crear un ‘estat decent’ on viure. A l’eixida, tothom comentava, animat, que fort i decidit que l’havien vist. Potser sí que els seus gests van ser més rotunds que les seues paraules. Però en qualsevol cas va fer l’ofici de primer dient que calia autocrítica, reclamant d’avançar en el camí de la independència, expressant la seua confiança en les majories democràtiques i sobretot apujant el to vital dels seus, transformats només amb la seua presència, aclamada amb emoció mal continguda. I va tenir un gest que va causar sorpresa i que segurament va evidenciar més que cap altre unes noves maneres. Abans d’entrar al velòdrom, on l’esperava més gent i on l’esperaven els seus companys més pròxims i també els seus amics, Arnaldo Otegi es va aturar una bona estona a l’envelat on s’havien acomodat els qui no havien pogut entrar i els va adreçar un llarg discurs. Els qui pensen que ahir va fer el primer acte de la campanya electoral van veure en aquell gest un símbol, una manera nova de fer les coses. Més nova, siga com siga, que les paraules que va dir en el primer discurs com a home retornat a aquesta llibertat que mai no havia d’haver perdut a mans d’una justícia que a l’estat espanyol és tan de part que costa fins i tot de reconèixer.

Summary: Otegi a Anoeta: l’ofici de fer de primer


Des de fa unes setmanes, a Barcelona, i aviat a València, les dones que tenen la necessitat d’agafar l’autobús nocturn per tornar a casa poden demanar al conductor que s’aturi on elles diguin. És una mesura de prevenció de l’assetjament sexual i la violència masclista, per a fer més segurs els espais nocturns a les grans ciutats. La percepció de risc, especialment de nit, als pobles i ciutats no és nova. Al final dels anys vuitanta i principi dels noranta, les agressions sexuals van créixer molt a Mont-real, i grups feministes de la ciutat quebequesa van pressionar l’ajuntament perquè hi fes alguna cosa. D’aquesta pressió, en va sorgir la necessitat d’estudiar d’alguna manera com millorar l’espai per tal que les dones s’hi sentissin més segures i que, per tant, fos més inclusiu per a elles. Fruit d’aquest esforç per a fer l’espai més ‘amable’ per a les dones, l’ajuntament de Mont-real va crear el Conseil des Montréalaises(Consell de les Mont-realeses), un grup de dones que assessora les decisions del consistori des de la perspectiva de gènere. Mont-real gairebé ha esdevingut la capital de l’urbanisme feminista. Arran d’aquell moviment per a fer més segurs els carrers i de les demandes del Consell de les Mont-realeses, el 2002 hi va néixer Femmes et Villes International, la primera associació internacional que treballa per construir cuitats feministes. Això posava sobre la taula, a escala internacional, que hi havia una voluntat ‘d’apoderar les dones i de crear diàleg i canvi dins dels governs municipals’ en termes d’espai públic. La teoria és la d’aconseguir espais urbans amb la vida al centre: inclusius, respectuosos, vitals. Però la pràctica no és tan senzilla. Per això van néixer els col·lectius que treballen per proposar canvis als espais. Tanmateix, ningú no coneix l’espai on viu una comunitat millor que els veïns que la configuren. Les seves necessitats, els seus problemes, els seus punts forts, els seus punts dèbils. ‘Ningú no pot trobar què funcionarà per a les nostres ciutats veient ciutats jardí suburbanes, manipulant maquetes o inventant ciutats de somnis. Has de sortir i caminar’, deia l’activista i urbanista Jane Jacobs molt abans dels primers brots d’urbanisme feminista. El 1961, Jacobs va revolucionar la concepció urbanística amb el llibre La mort i la vida de les grans ciutats americanes, també amb la voluntat de posar la vida al centre i no solament la indústria i l’economia. Però per a aconseguir-ho, Jacobs parlava de la necessitat de la comunitat de recórrer els entorns urbans i conèixer-los en primera persona. Aquesta idea de Jacobs va ser la primera llavor que ara fa servir l’urbanisme feminista per fer la radiografia dels barris i ciutats on treballa: les marxes exploratòries. En honor a la seva feina, la primera setmana de maig internacionalment s’organitzen les Jane’s Walkper a conèixer i reconèixer els entorns urbans. Les marxes són recorreguts pels barris, pobles i ciutats per tal de veure quins aspectes que generen més percepció de risc i quins elements del mobiliari urbà o de la disposició d’equipaments públics són millorables. ‘S’analitzen les diferents variables de la configuració urbana: espai públic, mobilitat, equipaments, habitatge, participació i seguretat.’ Es tracta de recórrer els carrers per tal de detectar quins canvis farien que la vida hi fos més còmoda. Amb la informació recollida d’haver trepitjat el terreny amb la gent que hi viu, es pot fer una diagnosi i una proposta de canvis per tal de fer l’espai una mica més inclusiu i respectuós per a totes les persones que hi viuen, tenint en compte tant el gènere com els orígens, la classe, l’edat i la diversitat funcional i dependència. La percepció del risc de les zones poc il·luminades o poc freqüentades a diferents hores del dia fa que les dones, especialment, visquin de manera diferent la relació amb l’entorn. El 2004, el Parlament de Catalunya va aprovar la llei de barris, una legislació pionera que proposava de repensar l’espai públic des de molts àmbits. La llei parlava de fer intervencions especials en els barris o ciutats amb una ordenació urbanística més disfuncional dirigides ‘tant a la rehabilitació física com a la sostenibilitat ambiental, el benestar social i la dinamització econòmica’. Tot això, pensant en una actuació conjunta dins l’espai per tal que els equipaments i llocs públics esdevinguessin factors de ‘desenvolupament social i personal, generadors de teixit social i cultural, entorns afavoridors de cohesió i identificadors socials i culturals’. La llei de barris proposava de crear espais on poder fer vida en llocs comuns, col·lectius. Es tractava de concebre alhora els aspectes socials, econòmics i urbans. Dels vuit punts bàsics que s’havien de desenvolupar, el sisè feia referència a ‘l’equitat de gènere en l’ús de l’espai urbà i dels equipaments’. Del desconcert de com aplicar el concepte d’equitat de gènere a l’urbanisme i la necessitat de tenir guies per a portar-ho a terme, el 2005 va néixer el Col·lectiu Punt 6, un grup d’arquitectes, sociòlogues i urbanistes que treballen per plasmar la igualtat a l’ordenament urbanístic. Què vol dir ‘urbanisme feminista’? ‘Les ciutats han reflectit l’estructura patriarcal de la societat’, explica Blanca Valdivia, sociòloga i doctora en espai urbà i gènere. ‘Els elements econòmics i productius han estat els prioritaris a l’hora de dissenyar l’espai, sense tenir en compte els elements reproductius i de cures.’ A la ciutat, aquesta prioritat del factor econòmic es pot veure als carrers: ‘Es prefereix que hi hagi terrasses on la gent pugui consumir en comptes de bancs on puguin seure, socialitzar i descansar.’ Segons la doctora Zaida Muxí, pionera en estudis urbans amb perspectiva de gènere, els objectius d’un urbanisme feminista són ‘construir un espai sense gènere ni ordre patriarcal, per tant, sense jerarquies; un espai per a visibilitzar les diferències, un espai de tots en igualtat de valoració de mirades, sabers i experiències’. Es tracta, també, de visibilitzar els rols vinculats a les cures a l’espai públic. Explica Muxí que ‘la representació històrica situa perfectament els espais d’influència assignats a cada gènere: per als homes, el carrer (que es pot veure en la diferent connotació del concepte ‘home públic’, de carrer, i ‘dona pública’, del carrer); per a les dones, un interior controlat’. Amb el creixement de les grans ciutats, han aparegut moltes zones perifèriques i barris suburbials sense una planificació urbanística adequada. Les tasques de cures s’han quedat a l’interior perquè no tenien un suport físic a l’espai públic on desenvolupar-se. La voluntat de generar espais urbans de cures no pretén d’encasellar aquestes tasques a les dones, sinó de treure-les de la ‘marginalització i invisibilització’ de deixar-les a l’interior de casa. Això es pot resoldre, per exemple, amb el mobiliari urbà. ‘Un banc és un element bàsic’, explica Valdivia, ‘no solament per a la socialització sinó també per a les persones amb alguna mena de discapacitat funcional’. La presència de bancs és un avantatge per a les persones amb problemes de mobilitat, però també per a qui en té cura. ‘Que els bancs estiguin desapareixent de les ciutats o que cada vegada s’opti més per bancs sense respatller, individuals o sense reposabraços, fa que s’empenyi més a l’ús del vehicle privat per a fer aquests trajectes.’ Un factor cabdal per a entendre la voluntat de pensar un urbanisme feminista, que va ser el desencadenant de les protestes a Mont-real, és la percepció del risc que tenen les dones a la ciutat. ‘Les dones vivim l’entorn urbà de manera diferent’, diu Valdivia. ‘Principalment, perquè una de cada tres dones occidentals ha patit alguna situació d’assetjament sexual al carrer durant la seva vida.’ Una millor il·luminació o espais on hi hagués activitat durant tot el dia serien una manera de reduir la percepció del risc. Pel Col·lectiu Punt 6, ‘una ciutat feminista seria aquella que posés la vida al centre’. Una ciutat dissenyada amb uns espais urbans, localitzacions, mobilitat i equipaments que facilitessin de conciliar diferents tasques; ‘les cures, la socialització, la participació ciutadana i política’. Amb un afegit: ‘Quan parlem de posar la vida al centre també ens referim als ecosistemes, a territoris que no creixin fins a l’infinit, que facin una bona gestió de l’aigua, que no contaminin l’aire.’ Més enllà del gènere, interseccionalitat Quan esparlad’urbanisme amb perspectiva de gènere, no es parla només d’adaptacions segons els rols vinculats a homes i dones. Un dels factors claus és la classe social. ‘La classe està molt lligada a la configuració urbana’, explica Valdivia. ‘Des de la revolució industrial que es van començar a crear els primers guetos’ i el creixement de les ciutats va provocar una ordenació en funció de l’economia i la indústria. Ara també es veu en bona part ‘per l’estat del mercat immobiliari, que fa que molta gent hagi de marxar del barri perquè no es pot permetre de viure-hi.’ Factors com la diversitat funcional o l’edat també hi tenen a veure. L’urbanisme feminista vol crear una ciutat, un espai, ‘amb distàncies pròximes’ perquè no calgui agafar el vehicle privat per fer desplaçaments quotidians –tenint en compte que hi ha necessitats i casuístiques que poden fer impossible per a algú de fer servir el cotxe. L’ideal, doncs, seria que en el mateix barri o nucli urbà una persona tingués accés a ‘béns econòmics’ però també a ‘equipaments sanitaris, educatius, culturals, espais públics, de socialització i de participació política’. De cara al futur, Valdivia ho té clar: ‘Cada vegada hi ha més voluntat de transformació, tant tècnica com política’, però també matisa que encara ‘hi ha moltes reticències dins les àrees d’urbanisme perquè parteixen de la idea que l’urbanisme és neutre’. Allò que va començar amb un grup de dones conscients que l’espai on vivien podia millorar perquè s’hi sentissin més segures ha esdevingut una xarxa mundial que proposa de repensar l’espai amb perspectiva de gènere. Allò que va començar a Mont-real s’ha estès per l’Amèrica Llatina, Rússia, l’Índia, a organismes internacionals, i també ha arribat a Barcelona.

Summary: Què és l’urbanisme feminista? La vida al centre de l’espai públic


Els ministres d’Economia i Finances de la Unió Europea, reunits a l’Ecofin, han decidit aquest dimarts activar el procés per sancionar l’estat espanyol i Portugal pel seu dèficit excessiu, segons han confirmat en un comunicat. El consell assegura, en línia amb l’informe de la Comissió Europea de la setmana passada, que Madrid i Lisboa ‘no han pres mesures efectives en resposta a les seves recomanacions per corregir el dèficit excessiu’. Per això, l’Ecofin accepta ‘activar les sancions’, i dóna a la Comissió ’20 dies per recomanar’ la quantitat exacta, que pot anar des del 0,2% del PIB fins als zero euros. L’estat espanyol i Portugal tenen ara també 10 dies per presentar al·legacions ‘per una reducció de la sanció’.

Summary: La UE engega el procés per sancionar Espanya pel seu excés de dèficit


Isabel Segura acaba de publicar el llibre Barcelona feminista 1975-1988, que retrata i documenta l’explosió de llibertat que van protagonitzar les dones després de la mort del dictador Francisco Franco i que va prendre forma a les ‘Jornades Catalanes de la dona’. El llibre, amb una part gràfica molt potent, és una invitació a crear un fil que lliga totes les lluites de les dones del país com si fos un fil conductor invisible però ben real. —Com a historiadora que sou, es pot dir que la història comença a tenir en compte les dones? —Em considero historiadora, especialment de la ciutat, i una de les que més m’interessa és Barcelona, on visc. En la història urbana, sempre m’ha interessat de conèixer com vivien i què feien les dones, des de les primeres passejades amb el meu pare, que després vaig complementar amb lectures i investigacions i noves passejades. La pregunta que m’assaltava era: i on eren les dones?, què feien les dones? En la història familiar, l’activitat femenina, tant la domèstica com la remunerada, ha estat continuada. La meva iaia, emigrant del camp a la ciutat, treballava de cuinera i planxadora en una casa particular, la meva mare en una indústria tèxtil. En la història que vaig escoltar a la facultat, les dones no hi eren. Aquell masculí genèric les invisibilitzava. —Això ha canviat? —El feminisme ha contribuït a mirar la història des d’una altra perspectiva. Prou de guerres, de batalles, de soroll, de guerrers i de cavallers. Prou, prou. Parlem de creació de manteniment de vida. Prou de violència. La subsistència quotidiana, saber com hem pogut subsistir a cada època determinada, quines estratègies s’han elaborat, canvia la perspectiva històrica. —Al llibre parleu de Francesca Bonnemaison, que l’any 1909 va crear la primera biblioteca per a dones d’Europa. Com era la Barcelona feminista de principi del segle XX? —El feminisme té una llarga tradició en la nostra ciutat, un feminisme actiu i divers. En cada època ha posat en relleu temes que afectaven la vida de les dones. El dret de formació i de professionalització, com també el reconeixement de drets civils, es manifesten el darrer terç del segle XIX, per mitjà d’associacions, de publicacions, de congressos a voltes no permesos. La revista la Il·lustració Catalana mostrava una imatge de les treballadores del tèxtil en vaga, a la dècada dels vuitanta del segle XIX. Manifestació del 8 de març de 1981; entre d’altres, Lola González Luna. Jordi Garcia, fons del Diari de Barcelona, Arxiu Fotogràfic de Barcelona.Manifestació feminista a la plaça de Sant Jaume en denúncia de l’heteronormativitat imposada per l’Església arran de la visita del Sant Pare Joan Pau II, novembre de 1982. Arxiu Ca la DonaManifestació contra la violència sexista, 1976. Arxiu Fotogràfic de Barcelona Gretel Ammann, davant la pancarta «El sexe és plaer, no reproducció». Arxiu Ca la Dona —Precisament un dels fets més desconeguts són les vagues de dones al tèxtil. —El tèxtil a Catalunya va ser el sector hegemònic de producció, des de la industrialització del segle XIX fins als anys seixanta del segle passat i, al tèxtil, la mà d’obra assalariada ha estat i és majoritàriament femenina, al voltant del 80%. Extrapolant, podríem dir que a Catalunya la revolució industrial va ser cosa de dones. Pel fet de ser un sector feminitzat, els jornals han estat, són més baixos. Torno a recordar la fotografia de les treballadores en vaga del segle XIX. Als anys setanta, amb la deslocalització industrial, el sector tèxtil –majoritàriament femení– surt al carrer. Fotografia: Adiva Koenigsberg. —El vostre llibre comença amb les Jornades Catalanes de la Dona. Què van significar? —A partir de les Jornades Catalanes de la Dona de l’any 1976 hi ha com una mena d’eclosió, de la qual emergeixen molts projectes, que van des de bars fins a editorials, de llibreries a centres d’estudi. Una de les raons per a donar a conèixer en aquest llibre, per mitjà d’imatges i de documents, és la validesa, encara, de tot allò que es va generar en aquell moment. —És vigent? —A mi mateixa m’ha sorprès la vigència de molts documents que surten al llibre i que es van fer en aquesta època. —Què considereu més destacat d’aquell moment? —El moviment feminista d’aquells anys va aconseguir una capacitat d’anàlisi de la realitat que es vivia. I això es veu, per exemple, quan analitzen la violència com un eix estructural de la societat en què vivim. També és important de remarcar que aquestes dones l’any 1976 se senten hereves de tot allò que van fer dones de generacions anteriors. Per això he inclòs en el llibre l’article de l’avortament lliure, el decret de la Generalitat de l’any 1936. És crear un fil amb allò que hi havia abans. D’alguna manera, tots aquests documents i accions es converteixen en una mena d’herència que no cal seguir, però que hi és, i com a mínim és important donar-la a conèixer. —Parleu del decret de l’avortament. La Catalunya republicana va ser molt avançada. —El decret d’avortament de la Generalitat del 1936 recull molts dels desigs de les dones. Reconeix la capacitat que té la dona sobre procrear, en definitiva que és ella la que ha de prendre la decisió. Aquest decret dóna autoritat a la dona perquè decideixi el seu futur. Si vol ser mare o no ser-ho. Preparatius per penjar una pancarta a favor de l’avortament. Arxiu Ca la Dona (Arxiu Ca la Dona)Vindicación Feminista, 1 d’octubre de 1976. Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona —Tot aquest progrés desapareix amb la dictadura. —És clar, tot això després de la guerra s’elimina radicalment. O pitjor, no tan sols s’elimina radicalment, sinó que es penalitza tant de les dones que avortaven com de les persones que ajudaven a avortar amb anys i anys de presó. Gran part de les dones que eren a la presó de la Trinitat, hi eren per aquests temes. —Dediqueu un capítol a la maternitat, amb el títol: ‘Omple el carrer! Maternitat lliure i desitjada’. —Durant les jornades un dels temes bàsics que es posa en discussió és el de la família patriarcal. Et diria que això passa perquè era vitalment necessari. I encara alguns dels plantejaments que es van fer en aquell moment continuen essent vitalment necessaris. En aquella època reconèixer la maternitat com un desig lliure i no una obligació procreadora envers l’estat va ser un canvi radical. —Un dels altres temes d’aquell moment és que el fet personal també és polític. —És una de les grans línies de pensament. I és que realment el fet personal és polític. Si abans hi havia violència sexista i en principi s’havia d’amagar, en aquests moments l’atac contra una dona no és un fet exclusivament personal, sinó que afecta la societat, és a dir, com una societat permet que es pugui exercir violència contra les dones. —Un dels atractius del llibre és la quantitat d’imatges que documenten l’època: fotografies, dissenys… —Més que explicar-ho jo he volgut incloure-hi imatges, algunes que no es coneixien gaire, algunes altres que han circulat una mica més, i documents perquè ajudin a comprendre aquell període. —D’aquestes imatges inèdites, quines destacaríeu? —La Pilar Aymerich d’alguna manera s’ha convertit en la memòria visual d’aquells anys i en concret de les Jornades Catalanes de la Dona. Les seves imatges són conegudes, però pel llibre vaig treballar amb un fons fotogràfic que no es coneixia en absolut, que era un col·lectiu de fotògrafs que es deia SEGRAT, que no havia vist mai. Especialment perquè fa referència a dones treballadores, com per exemple la foto que hi ha de les dones encadenades davant l’empresa Negre Industrial. Jo no l’havia vist mai, aquella foto, enlloc. I llavors el fet de tenir present també que dones de diversos sectors s’impliquen en el que seria l’espai col·lectiu, eh? —Les imatges són molt bones. Hi ha des d’una foto sobre l’acomiadament de dones embarassades al Corte Inglés a imatges fetes per Núria Pompeia. —Núria Pompeia era més coneguda perquè va fer el cartell de les Jornades Catalanes de la Dona i perquè va fer part de la gràfica del moviment feminista durant molts anys, però no coneixia aquest llibre de Maternasis que va explicant, estrictament amb dibuixos, moltes de les sensacions que tenen les dones embarassades. Vaig trobar que era una obra extraordinària, que és una altra manera de representar la maternitat oposada al discurs oficial. Mostra la maternitat no des d’aquella bellesa idíl·lica, sinó relacionada també amb tot un seguit de conflictes. —El llibre també recorda els atacs a la llibreria de les dones… —En el moment que emergeix, diguem-ne, aquesta voluntat de posar en el centre també els desigs i polítiques de dones, hi ha una resposta violenta, com ara també hi és. Crec que el moviment feminista ha posat sobre la taula aquest tema de la violència estructural, que no únicament és l’atac físic. És també denunciar les violències que hi ha arreu, fins i tot en l’àmbit historiogràfic, que és el meu camp. Tu vas a un museu i perceps que el que situen al centre és la guerra, la violència. I llavors el discurs que la història és configurada per mitjà de la violència és molt pervers, perquè justifica la violència. Les feministes dels anys setanta qüestionen la violència com a eix estructural-social. —I reben violència com a resposta? —Sí. Però també vull dir que s’ho van passar molt bé. En el moment que es fan les jornades són com espais de llibertat, on es troben diverses dones, de procedències diverses, de, diguem-ne, línies vitals també molt, molt diferents. Són uns espais que fan visible allò que el que és personal és polític. Llavors conviure i viure això amb unes altres dones que es troben en aquesta situació va fer també, diguem-ne, que fos molt divertit. Manifestació al portal de l’Àngel, 1978. Arxiu Ca la Dona.

Summary: Isabel Segura: ‘La revolució industrial a Catalunya va ser cosa de dones’


L’economia mundial ha entrat en una fase de ‘desacceleració sincronitzada’ com a conseqüència en part de la paralització del comerç arran de les tensions comercials, l’impacte acumulat en l’economia mundial podria suposar la pèrdua de 700.000 milions de dòlars (637.000 milions d’euros) el 2020, segons ha advertit la nova directora gerent del Fons Monetari Internacional (FMI), Kristalina Georgieva, que ha indicat que un deteriorament més gran del previst de l’activitat pot fer necessària una resposta fiscal coordinada. En la seva intervenció prèvia a la reunió anual que l’organisme internacional que es farà a Washington la setmana vinent , Georgieva ha destacat que actualment s’espera un alentiment del creixement en el 90% del món, fenomen per al qual ha encunyat l’expressió ‘desacceleració sincronitzada’ en contraposició a ‘l’auge sincronitzat’ de fa dos anys, quan el 75% de l’economia mundial s’expandia. ‘Aquesta desacceleració generalitzada significa que el creixement caurà aquest any a la seva taxa més baixa des de principis de la dècada’, ha apuntat la directora de l’FMI, que donarà a conèixer la setmana que les seves noves perspectives econòmiques, anticipant que aquestes mostraran revisions a la baixa per 2019 i 2020. Entre les causes d’aquesta pèrdua generalitzada d’impuls econòmic, la búlgara ha advertit que el creixement del comerç mundial pràcticament s’ha paralitzat com a conseqüència de les tensions comercials, la qual cosa ha provocat el deteriorament substancial de les manufactures i la inversió, amb el risc que serveis i consum també acabin veient-se afectats. De fet, la directora de l’FMI considera que, que encara que el creixement repunti l’any que ve, les esquerdes actuals podrien provocar canvis que durin tota una generació, incloent el trencament de cadenes de subministrament, la compartimentació de sectors comercials i un ‘mur de Berlín digital’ que forci als països a triar entre sistemes tecnològics. En aquest sentit, Georgieva ha advertit que ‘en una guerra comercial, tots perden’ i ha avançat que les estimacions de l’FMI apunten que l’efecte acumulat dels conflictes comercials per a l’economia mundial ‘podria suposar una pèrdua d’uns 700.000 milions de dòlars per al 2020′, al voltant del 0,8% del PIB.

Summary: L’FMI preveu una desacceleració de l’economia en el 90% dels estats


El president de la Comissió Europea, Jean-Claude Juncker, ha retirat el pla per limitar el ‘roaming’ gratuït a la Unió Europea a 90 dies l’any. Tot i que la proposta es va presentar aquest mateix dilluns, quatre dies després Brussel·les s’ha fet enrere. En un breu anunci a la seva pàgina web, la CE assegura que ‘els serveis de la Comissió, a instruccions del president Juncker, han retirat l’esborrany i treballen en una nova versió’ La limitació del ‘roaming’ gratuït a 90 dies l’any va despertar fortes crítiques entre les associacions de consumidors i els partits al Parlament Europeu, que consideraven que la mesura impedia la creació d’un veritable mercat digital únic. El portaveu de la Comissió Europea Alexander Winterstein ha explicat des de Brussel·les la decisió de retirar la proposta. ‘D’acord amb les respostes que hem rebut, el president ha donat instruccions de retirar la proposta i treballar en una de nova, una de millor’, ha assegurat. Segons Winterstein, la Comissió ‘manté al 100%, contràriament al que deien alguns mitjans, el seu compromís de fer desaparèixer el ‘roaming’ totalment el juny del 2017’. ‘Punt i final’, ha dit el portaveu, assegurant que les ‘modalitats tècniques’ anunciades dilluns s’hauran ara de revisar. ‘La proposta, simplement, no és prou bona pel nostre president (Juncker) i per això ens ha demanat que treballem més dur, que ho intentem més, per aconseguir una solució millor’, ha indicat. Winterstein ha lamentat les crítiques per la decisió de la CE. ‘A vegades se’ns critica per no escoltar, ara se’ns critica per escoltar’, ha defensat, assegurant que la decisió de retirar el pla s’ha pres després de veure la reacció de diversos eurodiputats i associacions de consumidors.

Summary: Juncker retira el pla per limitar el ‘roaming’ gratuït a 90 dies l’any


Kossove ha seguit els passos que va fer Gibraltar el 2013 i s’ha convertit en membre de ple dret de la UEFA. S’ha decidit en el quarantè congrés ordinari d’aquest organisme del futbol europeu, a Budapest (Hongria), per vint-i-vuit vots a favor, vint-i-quatre en contra i dos de nuls. Malgrat que, des del 2008, els ex-presidents de la UEFA i la FIFA, Michel Platini i Sepp Blatter, han dit que Kossove havia d’entrar a l’ONU abans de poder ésser membre dels seus organismes, la realitat és que la Federació de Futbol Kossovesa ha anat fent passos cap al reconeixement internacional. Ara fa dos anys, per exemple, la FIFA mateixa va aprovar que Kossove tingués dret a jugar partits amistosos internacionals, encara que no podria portar els colors nacionals i no podria enfrontar-se a les seleccions dels països de l’ex-Iugoslàvia. Des d’aleshores, ja ha jugat amb Guinea Equatorial, Haití, Oman, el Senegal i Turquia. Ara, que entra a la UEFA com a cinquanta-cinquè membre de ple dret, se li obre pràcticament la porta també a la FIFA, que farà el congrés anual el dia 13 de maig a Mèxic. Si fos admès en tots dos organismes, Kossove podria participar a la fase classificatòria per al Mundial del 2018. En aquest procés de diplomàcia esportiva, que topa amb l’oposició directa de Rússia (tradicional aliada de Sèrbia) i d’Espanya (que s’oposa a qualsevol reconeixement de la independència d’aquest territori), Kossove va guanyar una altra batalla en rebre el reconeixement del Comitè Olímpic Internacional el 2014. Sense visat per a viatjar per l’àrea Schengen Kossove també espera, aquesta setmana, una decisió que pot accelerar una mica més l’arribada del seu reconeixement internacional definitiu. Dissabte, el diari Financial Times va avançar que probablement aquesta mateixa setmana la Comissió Europea demanaria que els ciutadans de Kossove no haguessin de menester un visat per a viatjar als països de l’àrea Schengen. A aquesta recomanació, que pot ésser blocada pels estats membres de la UE i el Parlament Europeu, s’hi oposa Espanya, un dels pocs països que encara no han reconegut oficialment la declaració unilateral d’independència de Kossove. De fet, fa tres anys, una vintena de metges kossovesos que volien assistir a un congrés mèdic a Barcelona van veure com el govern espanyol els denegava fins i tot el visat per a participar-hi. Des de la declaració unilateral d’independència del 2008, el petit país balcànic de majoria albanesa no ha aconseguit encara d’entrar a les Nacions Unides, però cent onze estats de l’ONU ja l’han reconegut i ha anat fent passos per a obtenir reconeixement en més institucions internacionals. Informació relacionada: Espanya, obligada a acceptar que la UE obri avui la porta a l’adhesió de Kossove (27-10-2015)

Summary: Kossove, membre de ple dret de la UEFA malgrat l’oposició d’Espanya


El conseller d’Ensenyament del nou govern de la Generalitat, Josep Bargalló, ha denunciat que durant el període del 155 s’hagin utilitzat ‘institucions que no tenen competències educatives per a actuar contra l’escola catalana. Ho ha dit en el seu primer acte en una concentració a favor d’ella i en suport als professors investigats per la Guàrdia Civil organitzada per la plataforma 9 de Palau, de Sant Andreu de la Barca (Baix Llobregat). Allí, hi ha assegurat que el Departament d’Ensenyament ‘fa costat als mestres’ i n’ha agraït la feina. Per això, Bargalló ha destacat que farà ‘tant com pugui per impedir que la voluntat repressiva d’abocar les escoles al silenci i la por fracassin’. L’acte s’ha organitzat a Sant Andreu de la Barca, on és l’Institut el Palau, nou professors del qual són investigats per la fiscalia per un presumpte delicte de discriminació. Bargalló ha recordat que ‘hi ha més casos’ però que ‘fins ara no hi havia direcció política’ al Departament d’Ensenyament atesa l’aplicació del 155 i que, per tant, ‘hi havia accions que no es podien fer. Per això el conseller ha assegurat que, d’ara endavant, ‘si hi ha queixes o denúncies’ les resoldrà el govern de la Generalitat.

Summary: Bargalló garanteix que el Departament d’Ensenyament farà costat als docents perseguits


Quaranta anys després de la històrica ocupació de Sa Dragonera el GOB ha tornat a ocupar l’illa, ara convertida en parc natural, per a recordar que cal un esperit de respecte a l’ecologia a Mallorca i per denunciar els excessos de la indústria turística. La Dragonera és una illa de l’arxipèlag baleàric, sent-ne la sisena més gran. Està situada l’oest de Mallorca, davant de la torre de l’Arrabassada i de la cala en Basset. Administrativament pertany al municipi d’Andratx i actualment és Parc Natural. El 7 de juliol de 1977, el grup Terra i Llibertat va ocupar pacíficament aquesta illa verge per evitar-ne la urbanització. El Consell de Mallorca va comprar l’illa el 1987. El 26 de gener de 1995 el Govern de les Illes Balears va declarar l’illa com a Parc Natural. Encara avui, l’illa roman deshabitada. Precisament el Consell de Mallorca va celebrar divendres l’aniversari d’aquella ocupació, amb l’absència del GOB

Summary: El GOB torna a ocupar Sa Dragonera, 40 anys després


El bacallà És un peix blanc molt arrelat a la gastronomia catalana. Viu en aigües fredes profundes a l’Atlàntic i a la mar del Nord, prop del Cercle Polar Àrtic. Al segle XIV els britànics van començar a comercialitzar-lo. Com que tenien relacions comercials amb Catalunya perquè hi compraven productes tèxtils, els catalans van començar a adquirir bacallà i l’Església Catòlica, amb les seves restriccions sobre el consum de carn, el va acabar de popularitzar. A més, aquest peix en salaó es podia conservar molt de temps, tant en els indrets de costa com a l’interior. L’espècie més coneguda és la Gadus morhua. Fa de 50 cm a 80 cm i pesa entre 40 kg i 45 kg, és a dir, que no és pas un peix petit. Preparar-lo i saber tallar-lo en bones peces demana destresa. D’aquí ve la frase ‘tallar el bacallà’ que fa referència a qui té el poder, qui té el coneixement. El procés de dessecació que s’aconsegueix amb la sal li canvia la textura i la composició de la carn i això li dóna el gust tan diferent que ens ha captivat. També el fa un peix diferent la gelatina que té entre la carn i a sota la pell. Quan es cuina, la gelatina que desprèn li confereix una textura i un suc incomparable. La brandada És un plat de bacallà. Per tant, és un dels plats que es devia cuinar per Quaresma. La base és el bacallà, però cal aconseguir una textura molt especial, cremosa, que és sòlida però esponjosa. El nom ‘brandada’ ve del verb ‘brandar’, que significa fer moviments oscil·latoris. És a dir, que caldrà que ho remenem tot molt bé. Hi ha moltes receptes de brandada que es fan seguint diverses variacions. N’hi ha que hi afegeixen patata bullida; n’hi ha que hi afegeixen l’all trinxat o ceba; algunes hi posen llet o crema de llet i alguns altres en reneguen… Segurament, si es tractava d’un plat que se servia per Quaresma, no s’hi podia afegir la nata, perquè és un greix animal. El fet és que la nata li confereix una textura quasi de paté. Es tracta de fer una emulsió barrejant bé la carn del bacallà i una bona quantitat de greix. Sovint es troben receptes que donen la mateixa quantitat d’oli que de peix per aconseguir aquesta emulsió melosa. Per això, en algunes receptes, per estalviar oli i alleugerir el plat, s’hi afegia patata, que ja espessia la barreja. Us donaré la que em va fer arribar un bacallaner de confiança: aquesta no duu patata ni farina, però sí una mica de crema de llet. Admet variacions i personalitzacions a l’hora de guarnir els canelons perquè es poden utilitzar les verdures que es vulgui per fer-les saltades. Ingredients (per a dues persones): 6 plaques de canelons 1 ceba petita 1 pastanaga ½ carbassó petit ½ pebrot vermell unes fulles de julivert oli d’oliva una capa fina de maionesa Ingredients per a la brandada (per a dues persones): 50 g de bacallà sec o esqueixat (100 g ja remullat) 50 g d’oli d’oliva 30 g de crema de llet del 33% (la de muntar nata) 1 all 1 raig de llet, si cal amorosir la barreja (és opcional) sal pebre blanc Preparació de la brandada Poseu un cassó al foc amb una mica d’aigua. Quan arrenqui el bull, tireu-hi el bacallà dessalat i deixeu-lo coure. Si cuineu un tall gruixut no és igual que si feu unes tires de bacallà esqueixat. Heu de deixar-lo que faci un o dos bulls, que canviï de color i es torni blanc. El coleu i l’escorreu. Podeu reservar el suc de la cocció. En una paella, enrossiu els alls i retire-los. En un recipient apte per a batre, hi poseu el bacallà escorregut, l’oli amb el qual heu sofregit els alls i una mica de crema de llet. Ho aneu batent amb compte, com si féssiu nata muntada, i hi aneu afegint la nata i l’oli per anar aconseguint l’emulsió. Si us queda molt espès, hi podeu posar un raig de llet. Rectifiqueu de sal i pebre al vostre gust. El deixeu reposar durant sis hores en una escorredora amb un plat a sota, dins la nevera. Tingueu present que cal preparar la brandada amb antelació. Preparació dels canelons Poseu una olla al foc amb aigua, un polsim de sal i un raig d’oli. Quan arrenqui el bull, tireu-hi les plaques de canelons. Poseu-n’hi 8 per si se’n trenqués cap. Deixeu que bullin 10-12 minuts. Escorreu les plaques i refredeu-les. Poseu-les sobre un drap de cotó eixut i net ben estirat perquè n’absorbeixi l’aigua. Les plaques de canelons no es poden guardar, s’han de fer servir el mateix dia perquè, si no, s’encartonen. Renteu les verdures i eixugueu-les. Peleu la ceba i trinxeu-la. Peleu la pastanaga i talleu-la a bocins. Renteu també el carabassó i el pebrot i talleu-los a trossets petits. Renteu i trinxeu les fulles de julivert. Poseu oli d’oliva en una paella, just per cobrir-ne la superfície i poseu-hi primer la ceba per sofregir-la. Després hi afegiu el pebrot, la pastanaga i el carbassó, els saleu només una mica i els salteu a foc viu. Aneu remenant la verdura perquè no es cremi i, quan ja sigui daurada, hi poseu el julivert tallat, ho remeneu i apagueu el foc. Si queda cruixent serà més bona. Poseu una cullerada de la brandada que ja ha reposat a dins dels canelons i emboliqueu-los. Seran 3 canelons per persona. Poseu els canelons embolicats damunt una safata que heu pintat amb una mica d’oli. Així no s’enganxaran. Pinteu amb un pinzell untat de maionesa la superfície dels canelons perquè la verdura saltada s’hi enganxi i no rodoli. Disposeu la verdura per damunt dels canelons. Adorneu-ho amb més julivert trinxat. Suggeriments Es poden cobrir amb una sola verdura, per exemple, amb rodanxes de carabassó o d’albergínies passades per la paella. És un plat complet que conté tots els nutrients: hidrats de carboni, peix i greixos. Pot combinar molt bé amb un entrant lleuger, com ara una crema de verdura, gaspatxo, amanida de tomàquet o amanida verda, que equilibrarà l’aportació de nutrients i d’energia. Aquests canelons se serveixen freds; per tant, cal que prepareu la verdura saltada una estona abans. Comentaris Les plaques de canelons contenen gluten. Aquesta recepta conté derivats lactis i els intolerants o al·lèrgics a la lactosa i a les proteïnes de la llet ho han de tenir en compte, tot i que la part greixosa de la llet conté sobretot greix i no proteïnes ni gaire lactosa. Valoració nutricional Aquesta recepta té una aportació calòrica més aviat alta, perquè la brandada s’ha de fer amb oli i crema de llet i això n’augmenta la quantitat de greix. És un plat que aporta pocs hidrats de carboni (només els de les tres plaques de canelons) però és ric en proteïnes i en greixos. Abans, com que hi havia més escassetat, no escatimaven el greix quan n’hi podien posar. Era un plat típic de Quaresma, època d’austeritat, i preparacions com la brandada compensaven aquells moments de més privacions. Com que és un plat molt complet, si al davant mengem una crema de verdura, una amanida o qualsevol plat lleuger, la suma total de l’àpat serà molt equilibrada.

Summary: Receptes d’estiu: Canelons de brandada


El govern portarà a terme una primera experiència de vot electrònic en les eleccions sindicals a l’administració de la Generalitat que se celebren demà. En una mesa electoral a la seu del Departament de Polítiques Digitals i Administració Pública, 249 electors tindran la possibilitat de votar a través d’un ordinador, d’una tauleta o des del seu propi mòbil. Prèviament, han rebut un correu electrònic amb les instruccions necessàries per obtenir la contrasenya que els permetrà fer efectiu el vot amb garanties de privacitat i seguretat. En aquestes eleccions sindicals, s’escolliran 155 representants a cinc juntes de personal de l’Administració de la Generalitat i estan cridats a votar 27.684 treballadors públics. Es tracta d’una experiència pionera en l’àmbit de l’administració, impulsada pel Departament de Polítiques Digitals i Administració Pública amb l’objectiu d’estendre la cultura del vot electrònic en les eleccions dels representats dels treballadors i treballadores, tal i com es recull al pla de govern. En paral·lel, el departament que encapçala Jordi Puigneró segueix tramitant el decret per implantar el vot electrònic com a mètode de vot a les futures eleccions sindicals i la resta de conteses electorals en el si de l’administració. El vot electrònic és més eficient perquè permet estalviar recursos, especialment en l’àmbit logístic (material de papereria, meses electorals físiques, reserva d’espais físics, personal de gestió i d’intervenció, etc.) amb plenes garanties de transparència i seguretat. La revolució digital que capgira el concepte de l’estat i de la sobirania

Summary: El govern català impulsa una primera experiència de vot electrònic en les eleccions sindicals dels treballadors públics


El president del govern català, Quim Torra, ha tornat a demanar a Pedro Sánchez que ordeni el confinament total de la població espanyola per decret. Ho ha explicat després d’haver-s’hi reunit juntament amb els altres presidents de les comunitats autònomes: ‘El president Sánchez ha fet una intervenció semblant a la compareixença d’ahir. I ha anunciat que proposarà d’allargar quinze dies més l’estat d’alarma. Però no ha resolt ni respost les peticions que li hem fet des de Catalunya’, ha valorat. Les demandes han estat el confinament total però garantint els serveis essencials, la protecció dels treballadors i la reducció de l’impacte econòmic i el reforç del sistema de salut. A escala econòmica, ha demanat que s’eliminin els objectius de dèficit de les comunitats: ‘Els sostres de despesa han de quedar suspesos com Europa ha fet amb els estats membres. Tenim una cotilla insuportable.’ ▶ #President @QuimTorraiPla: “He participat en la videoconferència amb una proposta triple: el confinament total excepte serveis essencials; la protecció de treballadors i la reducció d’impacte econòmic; i el reforç equitatiu, transparent i urgent del sistema de salut” #COVID19 pic.twitter.com/1P4shIlTkm — Govern. Generalitat (@govern) March 22, 2020 Ha asseverat que no es pot esperar que la situació empitjori per prendre més mesures, per la qual cosa ha reclamat a Sánchez que confini Madrid, Catalunya i la resta de territoris: ‘Què més ens cal per a decretar el confinament total? Quin sentit té que la gent es quedi a casa el cap de setmana però dilluns milers de ciutadans vagin a fer treballs no essencials? Cal sentit comú’, ha asseverat. També ha apel·lat a un ‘acord de ciutadania’ que inclogui empresaris, treballadors, sindicats, autònoms i el tercer sector perquè cal triar ‘entre la vida o l’economia’. Mesures contra la crisi Torra ha proposat a Sánchez i la resta de presidents autonòmics un paquet de mesures socials i econòmiques per a afrontar la situació derivada de la Covid-19. Consisteixen en el confinament total, la protecció ‘absoluta’ dels autònoms i la ciutadania vulnerable, la reducció de l’impacte econòmic de la crisi i, per últim, un reforç ‘equitatiu, transparent i urgent’ del sistema de salut. També ha demanat que l’estat espanyol cobreixi un percentatge superior dels sous dels afectats per la crisi sanitària, a més d’aplicar una suma compensatòria a les famílies que hagin de reduir la jornada laboral arran de la suspensió de les classes. Torra també troba important de modificar el sostre de despesa a comunitats autònomes i administracions locals i la llei d’estabilitat pressupostària i els objectius de dèficit. A més, ha demanat un criteri ‘just’ a la Moncloa a l’hora de repartir material sanitari. També ha posat damunt la taula una moratòria bancària per a protegir els autònoms i les petites empreses, a més d’aplicar una cobertura del 100% als avals d’accés a la liquiditat i rebaixar el mínim de 100.000 euros per a accedir al finançament. Torra també considera que cal suprimir l’article del Reial Decret d’estat d’alarma que suspèn la portabilitat de numeració i, en canvi, destinar més recursos a la recerca. Torra opta per allargar la impossibilitat de tallar subministraments a aquests col·lectius, per millorar la prestació dels autònoms, bonificar fiscalment el manteniment de la contractació mitjançant l’impost de societat i millorar també les condicions dels ERTE que s’apliquen aquests dies. En aquest aspecte ha admès que no hi pot prendre mesures perquè ell és ‘el president d’una autonomia’, i ha instat Sánchez a fer com Dinamarca o la Gran Bretanya i garantir aquests salaris. El cap del govern també inclou en aquesta petició de paquet de mesures que es reguli la suspensió de lloguers dels ciutadans vulnerables, les petites i mitjanes empreses i els autònoms més afectats. Finalment, ha opinat que l’actuació de l’exèrcit a Catalunya no és necessària i que, en tot cas, el govern ja li ‘demanarà ajuda’ si cal.

Summary: Torra exigeix de protegir urgentment els treballadors perquè puguin restar a casa confinats