Joe Brew és un nord-americà de trenta-tres anys, nascut a Florida, apassionat per les dades, per descobrir tot allò que revelen si les sabem llegir bé. Diu que cada dia, des que ens llevem i ens posem en marxa, generem una gran quantitat de ‘dades residuals’ que a la majoria ens passen per alt i que són fonamentals per a entendre patrons de comportament individual i social. I és a això que es dedica, a ajudar a resoldre problemes amb un tractament profund de les dades, en molts àmbits molt diversos, com l’economia i la medicina. Té una hiperactivitat que el porta a treballar en un munt de coses a la vegada. ‘Quan faig una sola cosa m’avorreixo molt, i és quan en faig cinc alhora que les faig més bé.’ I entre totes les coses que fa ara hi ha un doctorat a l’Hospital Clínic de Barcelona, en un projecte d’eliminació de la malària a Moçambic, i un nou projecte al Nepal per a ajudar a controlar els brots de tuberculosi. També va fer un doctorat d’economia, va estudiar epidemiologia, història diplomàtica, un màster en història contemporània, va treballar en una empresa per a microfinançament a l’Àfrica subsahariana i també a l’Analyst Institute dels Estats Units, una consultoria política que fa anàlisis de dades per a campanyes electorals. I ara, en algunes estones que té lliures, esbudella totes les dades polítiques i de comportament sociològic a Catalunya i a l’estat espanyol per entendre més bé com pot ser que es facin afirmacions falses constantment. I amb tanta impunitat. Com ara que l’independentisme és de dretes, que és supremacista i que és violent. Unes afirmacions que ha anat sentit repetidament d’ençà de fa set anys, quan va venir per primera vegada a Catalunya, enamorat d’una catalana amb família a Santa Coloma de Queralt, a la Conca de Barberà. Aquest petit poble és la seva base d’operacions, des d’on es mou amunt i avall per tot el món en múltiples viatges per projectes i per feina. Des de fa uns mesos, ha anat fent piulets amb un ressò important a la xarxa desmuntant algunes manipulacions que anava sentint sobre l’independentisme. I des d’aquesta setmana, oferirà, cada dissabte a VilaWeb, uns articles d’anàlisi, en la secció ‘La dada d’en Joe Brew‘. Ens ho explica amb aquest català barreja de Florida i de la Conca de Barberà, amb el seu caràcter apassionat i divertit. —Com us definiu? —Sóc una persona que no sap dedicar-se a una sola cosa. Tinc 33 anys i he anat fent canvis de vida constantment. He fet el doctorat d’economia, abans havia fet epidemiologia, abans història diplomàtica, i fins i tot un màster d’història contemporània. Coses molt diverses que m’agraden totes. Quan faig una sola cosa m’avorreixo molt, i és quan en faig cinc alhora que les faig més bé. —I ara què feu? —Moltes coses! Acabo el doctorat a l’Hospital Clínic, en un projecte d’eliminació de la malària a Moçambic, començo un projecte al Nepal de control de la tuberculosi. I per això viatjo força al Nepal. També faig una consultoria de dades en grups acadèmics i socials als Estats Units i al Canadà. Tinc una empresa que es dedica això. I aquests últims anys treballava en una empresa que feia microfinances a l’Àfrica subsahariana. Anàlisi de dades en microfinances. —Sou expert en el tractament de dades, doncs. —Sí, exacte. La gestió de dades. Tinc un peu al món acadèmic i un altre a la indústria. —Què us n’interessa, d’això? —Vivim en un món amb tantes dades, i amb una demanda tan gran de dades! I hi ha molt poca gent fent coses amb dades. Passa al món de les finances, i en la política encara més. Tenim experts que proven de mesurar coses però sense basar-se en gairebé res. I tenim moltíssimes dades, no solament d’enquestes, sinó de fonts més orgàniques. —Més orgàniques? —Pots recollir dades de manera activa o passiva. Una manera activa és fer enquestes, agafant una mostra de mil persones i fent-los una pregunta. Però la passiva vol dir que les persones generem dades. És l’exhaust trail, el rastre, el residu que deixa el motor quan funciona; hi ha dades que es generen soles, amb l’activitat humana. Avui, el meu telèfon ha generat un munt de dades de les meves cerques, de les llengües amb què cerco coses a la xarxa, la meva situació geogràfica, la gent amb qui he parlat, amb qui m’he enviat missatges… Hi ha moltíssimes dades que ens podrien ajudar a donar informació política i que ara no aprofitem. —Què us n’ha cridat l’atenció particularment, de la política catalana? —La tendència a dir veritats quantificables sense quantificar. Per exemple, l’acusació constant que l’independentisme català és un moviment de dreta o d’extrema dreta. Afirmacions com que és impossible ser identitari i d’esquerres. Això és una cosa quantificable. Hi ha dades, enquestes, que mostren que els independentistes en general són molt més d’esquerres que no pas els unionistes. Si dius, per exemple, que la independència de Catalunya serà bona, això no és una cosa quantificable. Però si afirmes que només una minoria de catalans vol un referèndum, això és quantificable. —Us interessa molt l’ús del llenguatge en política. ‘Comandos’, ‘supremacistes’, ‘colpistes’… —Sí. Ciutadans no van ser els primers, i Trump ho fa molt als EUA. Per exemple, durant la campanya, Trump feia servir sempre la paraula ‘violadors’ quan parlava d’immigració, per a fer-hi el vincle. És una tàctica que funciona molt bé per a la gent que només llegeix el titular o el piulet, o que mira els deu segons de la notícia a la televisió. Ho fan per això, per al consum ràpid d’informació. I si mirem les dades, és revelador: ni el PP, ni Ciutadans, ni Arrimadas, ni Rivera, ni Casado, no parlaven de violència ni rebel·lió el setembre i l’octubre del 2017. I ara cada dia parlen de la violència dels independentistes. Per això dic que hi ha dades orgàniques, passives, que ens poden donar informació. —Quan vau venir tenir el primer contacte amb Catalunya? —La primera vegada que vaig anar a Espanya va ser a Granada, a fer un màster. Vivia en un pis amb deu companys. Era un pis gran. Hi havia dues catalanes, que parlaven entre elles en català, i em va interessar molt. Un dia vaig sentir que escoltaven rock en català! I m’encuriosia que parlessin en aquesta llengua, no ho entenia. —Com va continuar? —Després em vaig enamorar d’una catalana. Vam anar a viure un estiu a Etiòpia. Ella va tornar i jo m’hi vaig quedar sol amb un llibre aprenent català. I quan vaig tornar sortia amb la meva xicota catalana i parlàvem bàsicament en castellà. Però la seva llengua, al seu poble, és el català. I vam dir que cadascú havia d’aprendre la llengua de l’altre, jo el català i ella l’anglès, i a partir d’un dia vam dir que parlaríem entre nosaltres la llengua de l’un o de l’altra. —Quines primeres impressions recordeu quan vau arribar? —Recordo quan tenia vint-i-cinc anys anant al poble de la meva xicota. Parlava amb els pagesos, amb grangers de porcs, i m’esperava l’odi a Espanya del qual havia sentit a parlar a les notícies de televisions espanyoles. M’esperava uns radicals, revolucionaris antiespanyols, i encara no els he trobat. No he trobat el supremacista català que viu a Tractoria! No l’he trobat, de debò. En canvi, he trobat molta gent amb parents a Andalusia, a Extremadura, i amb gent que em parlava en castellà quan jo els intentava parlar en català! Això va començar a despertar en mi aquesta curiositat quan vaig veure que deien coses de Catalunya que jo veia que no eren certes. I per això vaig voler cercar dades. —Teniu família als EUA? Què en pensen? —No entenen com pot haver-hi gent a la presó. L’article 2 de la nostra constitució garanteix el dret de tenir armes. I cada dia hi ha gent que fa lleis anticonstitucionals limitant la tinença d’armes. I si fas una llei anticonstitucional i arriba al Suprem, doncs la llei en qüestió no és aplicable i s’ha acabat. Però és impensable tancar a la presó un polític elegit democràticament per haver volgut fer una llei inconstitucional. Feia la seva feina, representava la seva gent. El tractament de la constitució que fa Espanya com a text sagrat no hi és, allà, perquè la constitució ha hagut d’anar fent canvis. No reconeixia ni el dret dels negres ni els de les dones. La visió als EUA és que si una cosa no és legal, per què no es canvia la llei perquè ho sigui? —Què ha arribat de manera generalitzada als EUA sobre el conflicte? —Tothom ha vist l’1-O. Aquest relat dels rebels violents no hi és, allà. I d’ençà d’aleshores molta gent em demana què ha passat. La dada de Joe Brew: Com pot demostrar Twitter la invenció del relat de la violència contra l’independentisme

Summary: Joe Brew: ‘Vaig veure que deien coses falses de Catalunya i vaig començar a cercar dades’


El vice-president del govern i conseller d’Economia, Pere Aragonès, ha celebrat ‘el to i la predisposició’ que té Catalunya en Comú per a negociar el pressupost de la Generalitat de 2019, i creu que és possible de segellar un acord les setmanes vinents. Ho ha dit després d’una reunió de dues hores i mitja amb els diputats de Catalunya en Comú Podem (CatECP) Jéssica Albiach i David Cid, que ha qualificat de ‘satisfactòria’ i que repetiran els dies vinents per acostar posicions. Els comuns han proposat a Aragonès d’apujar alguns imposts, com ara l’IPRF a les rendes altes i el de successions i donacions. El conseller ha dit que no ho descartava, però que primer la Generalitat faria estimacions sobre l’impacte d’aquesta pujada en els ingressos de l’administració catalana. Malgrat l’optimisme del govern, la dirigent de CatECP, Jéssica Albiach, ha dit que valorava que la reunió havia tingut un to positiu, però un contingut decebedor. Ha assegurat que les seves posicions i, per tant, l’acord pel pressupost, són lluny. ‘No són lluny de les nostres propostes, sinó de les manifestacions que hi ha al carrer’, ha dit. També ha retret a Aragonès que no els hagi presentat cap xifra que sustenti el projecte de pressupost, malgrat que els han cridat per abordar un pacte i tirar-lo endavant. ‘En sortim decebuts, sense saber quina és l’orientació dels pressupostos i per tant del govern. No ens han fet cap proposta concreta. No ens han donat cap document’, ha lamentat Albiach.

Summary: El govern celebra la ‘predisposició’ dels comuns amb el pressupost, però Albiach veu lluny l’acord


La paleontologia humana a Espanya ha experimentat un creixement extraordinari en les últimes dècades. En aquest treball indaguem la influència que el llibre La evolución (1966) i els seus editors, Miquel Crusafont, Bermudo Meléndez i Emiliano Aguirre, han pogut exercir en aquesta explosió de resultats. Dues àrees han protagonitzat un especial desenvolupament: l’estudi dels hominoïdeus del miocè, vinculable en el seu origen a la figura de Crusafont i als jaciments de la conca del Vallès-Penedès (Barcelona), i el de les primeres ocupacions humanes a Europa, íntimament relacionat amb la figura d’Aguirre i les excavacions d’Atapuerca (Burgos). Diferents factors han contribuït a aquest progrés, però la inèrcia investigadora de La evolución i els seus fonaments conceptuals han estat clau per al desenvolupament de la disciplina. «‘La evolución’ va significar la llavor necessària de l’explosió que la paleoantropologia experimentaria a Espanya a partir dels anys vuitanta del segle XX» Des que a començament del segle xix es van anar establint els fonaments d’una concepció evolucionista del món, la investigació de les pautes i processos de l’evolució humana, particularment el seu vessant paleontològic (la paleoantropologia), es va desenvolupar ràpidament en països com França, Gran Bretanya, Itàlia o els EUA. Per contra, a Espanya, la investigació en aquest camp ha estat esquitxada d’alts i baixos i discontinuïtats, a més del desinterès institucional, i jalonada d’investigadors i professionals de talent però aïllats i sense els mitjans necessaris (Aguirre, 1992). La conseqüència no pot ser una altra que un retard secular de la disciplina. És un fet destacable que aquesta situació ha quedat feliçment superada en els últims anys (Pelayo, 2013) i, avui dia, la paleontologia humana a Espanya està al capdavant internacional en diferents àmbits de l’especialitat. La recuperació d’aquest temps perdut ha estat un procés llarg i sostingut, que arranca a finals dels anys setanta del segle xx (Aguirre, 1992). Diferents factors socials, polítics i econòmics han tingut influència, necessàriament, sobre aquest fenomen (Hochadel, 2013). No obstant això, la influència dels anomenats «treballs seminals» en el desenvolupament de les disciplines científiques és un fet ben reconegut en la història de la ciència (Gould, 2004). En aquest article plantegem com a hipòtesi que la publicació del volum La evolución (Crusafont, Meléndez i Aguirre, 1966) va donar a conèixer programes d’investigació i principis científics que van acabar exercint un paper clau en el camp de la paleontologia humana a Espanya en les últimes dècades. Llig l’article sencer al web de Mètode Antonio Rosas és director del grup de Paleoantropologia del Museu Nacional de Ciències Naturals – Consell Superior d’Investigacions Científiques (CSIC, Madrid). Responsable dels estudis antropològics dels neandertals d’El Sidrón, a Astúries. Ha participat en el Projecte Genoma Neandertal. És autor de llibres com Los primeros homininos. Paleontología humana (CSIC-Catarata, 2015) i Los neandertales (CSIC-Catarata, 2010). Ha publicat més d’un centenar de treballs en revistes científiques d’àmbit internacional. QUÈ ÉS MÈTODE?

Summary: La llavor de ‘La Evolución’


La Guàrdia Civil ha difós imatges de l’artefacte explosiu que avui s’ha localitzat enfonsat a la mar davant la platja de la Barcelona. Pot ser un projectil aeri de la guerra de 1936-1939 i fa 1,1 metre de llarg. Els artificiers de l’armada espanyola faran detonar demà l’artefacte explosiu trobat davant una platja de Barcelona

Summary: L’artefacte explosiu enfonsat a la mar que ha alertat la Barceloneta


La consellera Clara Ponsatí ja declara al tribunal 4 d’Edimburg. La defensa espera que surti en llibertat amb mesures cautelars, tal com va passar quan va declarar per la primera euroordre cursada a Escòcia. Ponsatí s’ha presentat voluntàriament en una comissaria d’Edimburg. La policia escocesa l’ha dut davant del jutge perquè declari sobre l’euroordre que va tramitar la justícia espanyola. A les portes de la comissaria, el seu advocat, Aamer Anwar, s’ha mostrat confiat que Ponsatí serà alliberada perquè el delicte de sedició és propi del segle XVI i ‘fa molts anys que ha estat abolit’ del codi penal escocès. A més, ha acusat el jutge Pablo Llarena d’abusar del procediment d’euroordres i ha dit que la defensa se centrarà la vulneració dels drets humans de Ponsatí si és extradida a Espanya. Per sufragar les despeses de la defensa, Ponsatí ha obert un crowdfunding. 🔴 ÚLTIMA HORA | Clara Ponsatí ja s’ha lliurat a la policia escocesa. El seu advocat diu que Espanya abusa del sistema d’euroordres i que la sedició va ser abolida a Escòcia fa molt de temps pic.twitter.com/vZHmz8MJbg — Sergi Mulero (@sergimulero) November 14, 2019 Ponsatí ha enregistrat aquest vídeo abans de lliurar-se a la policia: This morning @ClaraPonsati was arrested on a warrant for ‘sedition’ and will appear at Edinburgh Sheriff Court at 2pm, #DefendClara🎗’Si us plau, doneu suport i compartiu el llançament del meu crowdfundingj juridic’ https://t.co/5UH3krTOcP pic.twitter.com/EgkKhlNLn2 — Aamer Anwar🎗✊🏽 (@AamerAnwar) November 14, 2019 Tal com va passar el març del 2018, quan va comparèixer arran de la primera euroordre enviada pel jutge Llarena, hi haurà una concentració de suport, tant davant de la comissaria, a St. Leonard Street, com al jutjat, al número 27 de Chambers Street. Aquell dia Ponsatí va sortir en llibertat amb fiança; posteriorment va declarar més vegades al tribunal escocès que examinava l’euroordre i es va preparar per al judici en què s’havia de prendre la decisió sobre la petició d’Espanya, que la reclamava per rebel·lió i malversació. El judici no es va arribar a fer, perquè abans es féu pública la decisió del Tribunal Superior de Slesvig-Holstein que desestimava l’extradició de Carles Puigdemont per rebel·lió. I la conseqüència fou que Llarena retirà l’euroordre contra Ponsatí per no veure una nova derrota, aquesta vegada a Escòcia. És això que cerca, justament, l’advocat Aamer Anwar: tombar l’euroordre de la justícia espanyola. Per això en primer lloc demanarà avui al jutge que deixi Ponsatí en llibertat amb fiança mentre comença el procediment per a examinar la petició d’extradició, que aquesta vegada és per sedició. Pablo Llarena ha hagut de canviar el delicte pel qual reclama Ponsatí i ajustar-lo a la sentència del Suprem contra el procés, en què ha condemnat els presos polítics per sedició i malversació. Ara, l’euroordre contra Ponsatí va començar amb mal peu per als interessos de Llarena, perquè en una primera instància ni tan sols les autoritats policíaques del Regne Unit no la van acceptar, adduint que era desproporcionada segons la legislació britànica i que hi mancava informació important. L’escàndol era tan gran que la diplomàcia espanyola es va activar de seguida per a aconseguir que una rectificació. Al cap de poques hores va arribar, aquesta rectificació, en què la policia corregia l’expressió ‘desproporcionada’, però alhora demanava a Llarena més informació per a poder tramitar l’euroordre, és a dir, una mínima explicació sobre el suposat paper de Ponsatí en un delicte de sedició. Llarena va enviar un parell de fulls d’informació complementària, en què sorprenentment no hi havia cap referència a la sedició, sinó una llista de suposats actes de desobediència, la major part dels quals van passar quan Ponsatí no era consellera. Tanmateix, n’hi va haver prou perquè la policia acabés tramitant l’euroordre, que ara ja és a les mans de la justícia escocesa. Torna a començar, doncs, un camí per a contrastar els criteris de la justícia espanyola amb els d’una altra jurisdicció europea.

Summary: Clara Ponsatí, pendent de les mesures cautelars que dicti el Tribunal d’Edimburg per l’euroordre


La comissària de Justícia de la Unió Europea, Vera Jourova, ha descartat que la Comissió Europea revisi el sistema d’euroordres perquè no hi veu ‘cap necessitat’. Ho ha dit arran de la petició del ministre de Justícia espanyol, Rafael Catalá, d’ampliar la llista de delictes que permet tramitar les extradicions automàticament. L’anunci del Tribunal Suprem espanyol de retirar l’euroordre de detenció contra el president Carles Puigdemont i els quatre consellers que són a Bèlgica ha fet que el govern espanyol hagi decidit de demanar la revisió del sistema. La justícia belga havia de decidir si extradia o no Puigdemont i els consellers, però el fet de no poder equiparar els delictes que els imputaven a l’estat espanyol amb el codi penal belga ho dificultava. ‘La Comissió no comparteix l’opinió que millorar el sistema requereixi una revisió de la decisió marc, i ampliar el catàleg de delictes tampoc no resol directament els problemes que tenen els estats membres quan apliquen el sistema’, ha declarat Jourova quan li han demanat per la petició espanyola. Catalá ha reconegut que no havia posat la qüestió damunt la taula perquè no estava inclosa dins l’agenda de la reunió dels ministres de Justícia europeus, però ha volgut deixar clar que estava ‘preocupat’ i ‘inquiet’ pel fet que un ‘mal ús’ de la lliure circulació permeti ‘fugir de la justícia’, en referència a Puigdemont i els consellers.

Summary: La Comissió Europea descarta la petició d’Espanya de revisar el sistema d’euroordres


Marcela Topor (1976) és periodista, filòloga anglesa, filòloga francesa i esposa del president Carles Puigdemont. Ara que fa un any de l’exili, VilaWeb ha pogut entrevistar-la a Girona, ciutat on viu, en una de les poques entrevistes que ha concedit. La senyora Topor és, en el fons, una gran desconeguda del públic català. En aquesta entrevista ens parla de la seva infantesa a Romania, de l’exigència i brillantor dels seus estudis i de la seva feina actual de presentadora de televisió. Però sobretot explica sense concessions com ha viscut l’exili. La part més fosca i la part més esperançadora, també. Passejar amb ella enmig de les festes de Sant Narcís és tot un espectacle: absolutament tothom s’hi fixa, absolutament ningú no l’atura. La famosíssima contenció gironina. Finalment, trobem una sala discreta en un restaurant i Marcela Topor s’explica. De Romania al primer d’octubre, passant pel nou govern del PSOE. —Sou filla de Vaslui. —Jo em considero de Iași. És on vaig fer la carrera. És la capital de Moldàvia, província del nord-est de Romania. I em considero d’allà perquè hi vaig viure des de l’edat de divuit anys i és on vaig fer les amistats que encara em duren. Vaig viure-hi una època molt intensa. És la ciutat del meu cor. —Grans notes. Gran estudiant. —No m’ho havia demanat mai ningú. Sí que és cert que era bon estudiant. —Filologia anglesa? —I francesa. De sempre m’han agradat molt els idiomes. Passava el temps llegint, de petita. És la cosa que m’agrada més de fer. Tinc dos oncles a la família que són mariners. Imagineu-vos el règim comunista: abans del 1989 era molt difícil d’entrar al país i sortir-ne. Era un règim supertancat . Doncs ells viatjaven. I ens explicaven com era el món. Era com un conte. Vull dir que l’anglès i el francès ja els parlaven ells. No sóc pas la primera de la família de parlar idiomes. —Vau anar a una bona universitat, he vist. —La Universitat Alexandru Ioan Cuza. La més antiga del país, i amb molt de prestigi. El nivell acadèmic a Romania és molt alt. En aquesta Universitat només hi havia una plaça per a cada cinc candidats. És qüestió d’estudiar. Si no, no passes. Jo vaig acabar el batxillerat, o la selectivitat, amb un 9,11 sobre 10. A francès, hi vaig entrar amb un 9,45 sobre 10. He passat molt de temps a la biblioteca, diguem-ne. Sense sortir gaire. Un idioma és constància, i ara practico més l’anglès que no el francès. Abans no. Abans parlava el francès com el romanès, gairebé. I mira, ara a Bèlgica el practico. —A 23 anys arribeu a Girona. El vostre primer viatge fora de Romania? —No. No era el primer viatge. Havia estat a França, Polònia, els Estats Units i més llocs, amb una companyia de teatre que fèiem teatre en francès. I una segona companyia, la Ludic. La carrera, la vaig compaginar amb el teatre. A la Ludic era molt difícil d’entrar-hi. Hi havia actors professionals i amateurs. Un grandíssim nivell. El millor dentista de la ciutat, per exemple, s’apuntava al teatre. Doncs era un actor com una catedral. Molts dels meus companys d’aleshores han triomfat. Un és presentador de televisió. L’altre és Corneliu Porumboiu, director de cinema que ha guanyat premis a Canes. També hi ha Cristina Flutur, millor actriu a Canes pel primer film que feia. El primer! Eren gent molt vàlida, molt intel·ligent. Quan arribem a Girona fèiem una obra de Ionescu. Jo feia de Reina Maria. La bona. L’altra era la dolenta.  —Primers anys a Girona? —No van ser fàcils. Em passava el dia estudiant. Vaig obtenir el nivell C de català en nou mesos. No treballava, no tenia colla. I sabia que la llengua m’obriria la porta de la feina. Sóc una persona que necessita fer coses. I treballar. —Treballeu de directora del Catalonia Today. I ara cada divendres presenteu ‘Weekly Mag’ (video). Un magazín fet en anglès directament. El dirigiu i el presenteu. Una entrevista que us hagi marcat? —Hi ha passat tanta gent! No us ho sabria dir. L’altre dia va venir en Mainat. Un crac. Parla de tot i podries fer un programa de deu hores i encara tindria coses interessants a dir. —Us hi veieu, com ell, arribant a cent quaranta anys? —Sabeu què passa, que últimament no faig plans a llarg termini. —Ha! —Per mi el darrer any és com si n’haguessin passat cinc o deu. Tot és molt relatiu. També el temps. —Com el va viure, el primer d’octubre, Marcela Topor? —Pot semblar un tòpic però va ser un abans i un després. No havia sentit mai aquesta sensació tan forta. Vas cap a votar i et diuen: no pots baixar perquè hi ha furgonetes de la Guàrdia Civil que han trencat vidres del pavelló i la gent està molt espantada. I cap a Sarrià de Ter. Perseguits per un helicòpter. Anar amb cotxe i veure un helicòpter a pocs metres del teu cap és una cosa indescriptible. Gairebé no trobes ni les paraules per a explicar-ho. Jo vaig veure caure la dictadura comunista quan tenia catorze anys. El 1989, quan a Ceausescu li va passar el que li va passar. Nadal. Terrífic. I en Carles, quan va morir Franco, tenia més o menys la mateixa edat que jo quan va morir Ceausescu. Per mi començava una nova etapa amb la caiguda de Berlín. I això ho tenim en comú. I marca molt. —L’1-O us recorda això? —Quan vaig veure aquell helicòpter i les imatges de la gent, i el pànic a la cara, i les porres de la policia destrossant… Com et quedes? Petrificat. Congelat. Primer no reacciones. Jo havia viscut en una dictadura, però no havia tingut mai por. La por la vaig tenir aleshores. Quan jo era petita no havia rebut de manera directa. Patia com tot el país, però no de manera personal. I aquí, sí. És molt dur. —També éreu sota el pont. —Sense aquest pont no sé on seríem ara! Imagina’t que no hi ha aquest pont. Tens un helicòpter que t’empaita amb l’objectiu claríssim de no deixar-te votar. En aquell moment és quan dius: jo em pensava que vivíem en un país lliure. I en democràcia. I veus que no. No és veritat. Vivim una ficció. Una realitat que ens havíem cregut. Una realitat falsa. On hem estat vivint tot aquest temps? Com pot ser que passi això, i d’aquesta manera? Vaig tenir una decepció molt gran. Molt. Es van trencar molts esquemes, aquell dia. —De l’1-O al 27-O, i cap a l’exili. —Exili? Avui encara em costa. És una paraula molt difícil d’assimilar. Per mi l’exili tenia connotacions molt negatives, molt fortes, de repressió. A l’Europa del segle XXI costa de parlar de l’exili. L’exili és molt difícil. L’exili és també com una presó. Són lliures ells, allà dalt? No. No són lliures. A l’exili no són lliures perquè hi són obligats. No hi han anat de vacances. Han fugit de la injustícia. I tenen els telèfons punxats, has de buscar maneres de comunicar-te, les persecucions amb cotxes. Això no és llibertat. Però hi ha una cosa bona, a l’exili. —Quina? —Que es pot treballar. Sense l’exili no seríem aquí. Serien tots tancats i oblidats. Ells ho voldrien. Però l’exili els ha trencat els esquemes, en aquest sentit. Políticament l’exili els ha fet molt de mal, i a nosaltres molt de bé. Nosaltres ens pensàvem que el món sabia moltes coses de Catalunya. I no. És amb l’exili que es descobreix. Aquesta també és una part bona. I en tercer lloc ha destapat la situació d’Espanya. Molta gent posa en dubte, ara, que Espanya sigui una democràcia. Quina mena d’estat és? Hi ha llibertat d’expressió? Per què s’ha d’exiliar en Valtònyc? O l’Adri? Han deixat les seves famílies. Ho han deixat tot. Que els espera aquí? Presó? Són criminals, són corruptes? Tenim gent innocent que porta un any en presó preventiva. Per tant, ara el món sap la situació política. No sé si ha estat més dur que no em pensava, això de l’exili, perquè no em pensava res. Jo no m’imaginava que el meu home acabaria a l’exili. Vam tenir poc temps per a decidir i evidentment li vaig dir: ‘Prefereixo mil vegades que sigui a l’exili que no a la presó. I tant. Però en cap cas no hi ha manual i guia practica per a les famílies amb gent a l’exili. És molt dur. Les primeres setmanes gairebé no podia articular ni una paraula. No podia. Físicament. Estava trencada. De mica en mica treus les forces d’on sigui i vas endavant. Només tens una opció: continuar. Som sempre més forts que no ens pensem. Les forces les acabes trobant. No continuar vol dir rendir-te i enfonsar-te. I això no és cap opció. I et diré un altre tòpic: allò que no et mata et fa més fort. —Per exemple, visitar una presó. Neumünster. —Reconec que estava bastant nerviosa. Em feia molt de respecte. Havia parlat amb els familiars dels presos d’aquí i tenia una imatge bastant terrífica. No gaire positiva. I vaig sortir d’allà alleugerida perquè hi vaig veure humanitat. I això per mi va ser molt important. Em van semblar persones d’un tracte correcte i humà. I això em va tranquil·litzar. Per sort aquí, vaig pensar, no van a humiliar ni a fer-te sentir malament. I ja es va veure després. Jo el vaig anar a veure un dimecres, i l’endemà rebo una trucada seva. Com que una nena no havia arribat em diu: ‘D’aquí a vint minuts et truco.’ Doncs qui em truca és en Jami i no pas ell. ‘Què passa? Que ha passat res?’ ‘El deixen sortir!’ T’ho juro: va ser brutal. Déu existeix! I em va trucar tan content. Aquell dia vam celebrar-ho, sí. Mira, en aquest món hi ha justícia. Perquè quan veus com fan les coses aquí, perds l’esperança. —Cap a Waterloo. Us hi veieu? —N’hem parlat moltes vegades. Si tinguéssim nenes petites potser faríem un pensament. Però ara les nenes són en una edat molt important de la seva escolarització. Per nosaltres, tot això, és provisional. Treballem cada dia com si demà fos el darrer dia de l’exili. Perquè volem que torni. L’objectiu és aquest: que torni, no que nosaltres hi pugem i hi fem vida. L’objectiu és tornar, no anar-se’n. Jo visc amb l’esperança que l’exili sigui ben curt. Ara, si hagués vist que ho necessito, o les nenes, ho hauria fet. Perquè no vull amagar que al principi va ser tan dur que no sabia si podria sortir-me’n. Perquè és molt bèstia i indescriptible. I les primeres setmanes el xoc emocional és… A mi m’ha anat bé treballar. No tinc temps de preocupar-me ni d’escalfar-me el cap. M’estimo més continuar. Com us deia, allò que no et mata, et fa més fort. I jo no he tingut una vida de color de rosa. —Allà dalt hi he vist polítics desemparats, i alguns altres molt més adaptats a viure fora. —La fortalesa que té en Carles la té molt poca gent. Molt poca. Fixeu-vos que abans de ser alcalde em preguntava: i d’on treu la força? És incansable. Quan era alcalde li deien: ‘Però tu et multipliques o què?’ I com a president igual. Sempre ho dóna tot. I a la vegada ell és bastant auster. Molta gent queda enlluernada del poder. I el necessiten. I ell, no. No té afany de poder ni de protagonisme. Ni s’emborratxa de poder. Aquest és un gran element: la seva austeritat i la fortalesa del caràcter. Jo també reconec que sóc una mica així. Vivint al seu costat vius el poder. Ets en el poder. Però a mi no m’ha seduït mai el poder. El poder no em diu res. No em fascina. No m’emociona ni em fa perdre el cap. —Un clàssic: ‘Puigdemont seria feliç llegint llibres a Girona.’ —Seria feliç amb la seva família. A casa. A Girona. Fent la feina d’alcalde de Girona es trobava en un moment molt dolç. Un moment personal i polític. Havia guanyat el segon mandat. I això que quan va començar a lluitar contra el PSC a Girona, li van dir: ‘Ets boig? No ets ningú i vols guanyar?’ Hi ha molta gent que viu en la zona de confort. I els canvis fan por. Però a en Carles li agraden els canvis i els reptes. Ell va deixar la seva zona de confort a Girona, quan estava perfecte. La ciutat era preciosa. S’ho havia guanyat. Que més necessitava? I ho deixa tot per anar-se’n a fer de president. Hauria pogut dir que no. —No sé si hauria pogut dir que no. —Sempre pots dir que no. Ell havia lluitat molt de temps per aconseguir allò que tenia, i quan et pots relaxar tres anys va i… Com diu la frase? No vols brou? Dues tasses! —A Marcela Topor li interessa la política? —Sí. La política ens afecta. T’ha d’interessar. Jo no em dedicaré mai a la política. Però m’interessa. M’afecta. És part de la nostra vida. I no pots ser un ignorant. S’ha de tenir interès una mica per tot. —I com el veieu, políticament, el moment actual? —Jo no parlo en nom del Carles. Que quedi clar. Jo parlo per mi. Jo sóc optimista. Ho hem de desdramatitzar bastant. No ens hem de fer la víctima. No serveix de res. El futur el tenim a les nostres mans. Tot això ho ha començat la gent. I depèn de la gent. I la gent té la força. Sense la gent això no va enlloc. Estic molt contenta perquè veig que un any després la gent continua mobilitzada. I la gent no ha oblidat. La cosa pitjor seria que la gent se n’oblidés. I no ha estat així. Crec que com a poble hem demostrat una força increïble. La tenim. I és allà. Hem de recordar que tenim aquesta força. El futur el tenim a les mans. Sé que ens en sortirem. Quan? Com? No ho sé. —Controlar el territori no ho veig fàcil. —No ho és. Però hem començat una cosa, i el pitjor seria que ens n’oblidéssim. Ara no podem fer-nos enrere. Només podem anar endavant i amb convicció. Sempre hem estat pacífics, no violents, i lluitem per la llibertat. Votar és un dret bàsic. En quin món vivim? Volem que els nostres fills visquin sense llibertat d’expressió? Jo no vull que les meves filles visquin amb aquesta por. Jo vaig viure això fins a catorze anys. Teníem por de parlar. El teu veí et podia delatar. No se sabia qui podia ser de la Securitate. Hi havia gent pertot arreu. Doncs ara les meves filles tenen pànic quan veuen una furgoneta de la Guàrdia Civil. Un dia anava conduint i darrere nostre va aparèixer un cotxe de la Guàrdia Civil. Pànic a les cares de les meves filles. Pànic. No les havia vistes mai amb tanta por. És normal, això? No. Ens hem de fer moltes preguntes. Aquesta situació és insostenible. No s’hi pot viure, així. No vull viure en un país com aquest. Hem de lluitar per la llibertat. Com si visquessin a no sé quin segle. Però a veure, què hi fa en Valtònyc a Brussel·les si hi ha llibertat d’expressió? —Amb el vostre nivell d’anglès i francès podríeu fer una ronda europea de denúncia política. —No sóc política. Però amb l’ACDC fem coses. Fem dinars, sopars grocs. Em van convidar a anar a Ginebra, a la seu de l’ONU. No podia anar-hi. I hi va anar la filla d’en Forn. I si m’ho proposen i puc ajudar en alguna cosa, evidentment. Cap problema. I feliç de poder ajudar, des de l’ACDC, que és un espai on em sento còmoda. L’associació fa un paper molt important. Aquesta cosa que ens ha sortit: lluitar per la llibertat, la democràcia i els drets civils. És una realitat que no ens agradaria que existís, però existeix. Si volem canviar coses, hem de canviar-les nosaltres. Si no fas res, desapareixes del mapa. —Com el veieu, el nou govern del PSOE? —Si hem d’esperar que l’ajuda ens vingui de Madrid… Hem vist que tampoc no ha canviat. El canvi de govern, de moment, no ha canviat res. Formes diferents, però els fets són els mateixos. Parlen amb un altre to. Però a mi dóna’m fets. Si no, no val res. Perquè ara em dius amb bona cara que tu, tu i tu continueu a la presó. I això no em serveix. Que em somriguis, no em serveix. Potser l’altre ho deia cridant i insultant. Aquests no insulten ni criden. Però diuen la mateixa cosa. —Voldríeu afegir-hi res més? —Vull grair l’ajuda i la solidaritat de la gent, que ha estat brutal. Perquè si una cosa bona té l’exili és que saps qui és qui. Quan ets a dalt de tot, tothom somriu i fa bona cara. I quan estàs malament veus com de cop desapareixen algunes persones. Poques. I que els que queden són els que valen. Més els que tornen a aparèixer. Les sorpreses. Hi ha gent que quan eres a baix de tot et van allargar la mà i et van treure del pou. Això no té preu. En un any d’exili he trobat molta valentia i també covardia. Mai no agrairé prou a la gent que ajuda. Jami, per exemple. Penso que no se’n parla prou. I la gent no sap prou què ha arribat a fer per un amic. I pel país. Quan no en tenia cap necessitat. Ell sempre hi ha estat. Quan vaig arribar a Catalunya, ell i la Dolors són els primers que en Carles em va presentar. El Jami té la vitalitat de tres persones de vint anys. Estic al·lucinada que sigui tan dinàmic i actiu. Una energia inacabable. Una persona molt important per a nosaltres. Vull agrair-li el que fa. No solament per mi. Per tots plegats i pel futur dels nostres fills. Perquè o ens en sortim o acabarem tots a l’exili.

Summary: Marcela Topor: ‘Sense l’exili serien tots tancats i oblidats’


Centenars de manifestants han interromput el servei de trens avui a primera hora del matí a Hong Kong, on s’han registrat protestes durant els darrers mesos contra la polèmica llei d’extradició a la Xina continental. El que va començar fa tres mesos com una sèrie de manifestacions contra el projecte de llei en considerar que podia suposar la vulneració dels drets d’aquells que eren sotmesos a judici, s’ha convertit ara en una sèrie de protestes contra el govern local i la seva relació amb Pequín. Avui, els activistes han blocat les portes dels trens, cosa que ha afectat significativament el funcionament del servei públic i ha obligat centenars de persones a sortir de les estacions per buscar una via alternativa de transport. ‘No sabem quant de temps serem aquí, no tenim un líder, és un moviment massiu’, ha asseverat una jove manifestant de 21 anys. ‘No és la nostra intenció molestar la gent, però hem d’assegurar-nos que les autoritats entenen per què protestem’, ha expressat. Ahir, prop de cinquanta persones van ser detingudes arran dels aldarulls que es van produir durant la manifestació que es va celebrar aquest dissabte a Hong Kong. El cos de seguretat ha acusat des de llavors els ‘manifestants radicals’ de blocar carrers i carreteres, ‘destruir propietats governamentals’ i d’atacar els agents amb ‘armes letals’ i altres objectes contundents com ara maons, ampolles de vidre i ‘líquids corrosius’. El govern de Carrie Lam ha suspès el tràmit parlamentari però no ha retirat el projecte de llei d’extradició, per la qual cosa les manifestacions han continuat i exigeixen, a més, la dimissió de la dirigent per la seva gestió d’aquesta crisi política. Pequín, per la seva banda, Xina ha expressat el seu suport al govern de Lam i ha acusat el Regne Unit i els Estats Units, entre altres països occidentals, de maniobrar a favor de les protestes a Hong Kong. Hong Kong’s subway operations delayed or suspended after black-clad demonstrators block doors and slow the morning rush https://t.co/OyshzxZ0jN pic.twitter.com/guGlhXdLCX — Bloomberg (@business) July 30, 2019

Summary: Centenars de manifestants interrompen el servei de trens d’Hong Kong


Uns 50 ex-alts càrrecs de seguretat dels Estats Units, inclòs un ex-director de la CIA, han fet pública una carta en la qual anuncien que no votaran el candidat presidencial republicà, Donald Trump, perquè consideren que no està ‘qualificat’ i que seria ‘un president perillós’, ha informat la cadena de televisió ABC. Entre els signants de la declaració figuren diversos exsecretaris de seguretat Nacional i exalts càrrecs de la Casa Blanca, el Departament d’Estat i el Departament de Justícia. ‘Donald Trump no està qualificat per ser president i comandant en cap’, han subratllat els signants. ‘Estem convençuts que seria un president perillós que posaria en risc la nostra seguretat nacional i el nostre benestar’, han afirmat. La missiva posa èmfasi en els riscos que implica el temperament imprevisible de Trump, el seu desconeixement de la legislació dels Estats Units i de la constitució i la seva actitud agraïda amb alguns dels països considerats enemics dels Estats Units. ‘Fonamentalment, Trump manca del caràcter, els valors i l’experiència per ser president’, han afirmat els 50 exalts càrrecs. ‘Debilita l’autoritat moral dels Estats Units com a líder del món lliure’, han assegurat. Entre els signants d’aquesta crítica missiva figuren Tom Ridge i Michael Chertoff, que van ser secretaris de seguretat Nacional amb George W. Bush com a president i el general Michael Hayden, que va ser director de la CIA i de l’Agència Nacional de seguretat estatunidenca (NSA).

Summary: 50 ex-alts càrrecs de seguretat anuncien que no votaran Trump perquè és ‘perillós’


El míting que va fer ahir Pablo Iglesias a Rubí, acompanyat dels candidats de Catalunya Sí que es Pot, ha aixecat molta polseguera. És especialment polèmic el moment en què diu que Artur Mas, igual com Mariano Rajoy, menysprea les classes populars i la gent de barri que té orígens extremenys i andalusos. ‘Aquesta gent de barri que no vota ha d’ensenyar les dents; aquesta gent de barri que no s’avergonyeix de tenir avis andalusos o pares extremenys ha d’ensenyar les dents. No podeu consentir que us facin invisibles a Catalunya. Tothom a votar el dia 27. Aquestes classes populars han de treure el seu orgull de barri.’ Heus ací el vídeo de les polèmiques declaracions de Pablo Iglesias:

Summary: Les polèmiques declaracions de Pablo Iglesias demanant el vot als fills d’andalusos i d’extremenys


Les organitzacions sindicals andorranes han fet un balanç positiu de les dues jornades de vaga que van convocar dijous i divendres. Ara exigeixen al govern que mogui fitxa per a satisfer les seves demandes i adverteixen que, si no hi ha canvis, convocaran més accions. Deixen un termini d’una setmana a l’executiu perquè obri el diàleg amb els representants sindicals. La Plataforma Sindical de les Administracions ha agraït el suport dels treballadors que s’han afegit a les vagues i han criticat els ‘serveis mínims abusius’ que va decretar el govern i que va impedir que més funcionaris s’adherissin a la vaga. Els sindicats van convocar les vagues per protestar contra la nova llei de la funció pública que impulsa l’executiu. ‘Continuarem treballant per fer un país millor, sense acomiadament lliure, sense diferències salarials entre homes i dones, ni diferències socials entre la classe dirigent i la classe treballadora, amb condicions de treball dignes, amb una conciliació laboral i familiar real i amb una administració de qualitat al servei del ciutadà. Nosaltres hem obert el camí, però tothom s’hi pot afegir. El poble és sobirà i té el poder de fer valer els seus drets a la feina, a casa, al carrer i a les urnes’, diuen.

Summary: Els sindicats de funcionaris d’Andorra exigeixen al govern que actuï i avisen de noves accions


El rei espanyol Felipe VI ha mencionat Catalunya durant el seu discurs de Nadal i ha dit que la constitució espanyola és la garantia de la unitat d’Espanya. Respecte de Catalunya, ha dit que és una ‘preocupació seriosa’ que hi ha a l’estat espanyol, juntament amb la revolució tecnològica, l’atur, les inundacions i el deterioriament de la confiança dels ciutadans en les institucions, entre altres. En altres discursos de Nadal, Felipe VI havia esquivat la qüestió catalana. El monarca també ha defensat la constitució com a font de cohesió territorial i com a eina per a dialogar. En aquest sentit, ha fet una crida a la voluntat d’entesa tot i les diferències polítiques i ideològiques.

Summary: Felipe VI diu que Catalunya és una ‘preocupació seriosa’ per Espanya


El president en funcions del govern espanyol, Pedro Sánchez, ha començat el discurs d’investidura al congrés sense disposar de cap acord amb Unides Podem i sense tenir assegurada l’abstenció de l’independentisme que li permetria de ser investit. Però durant la seva intervenció inicial ha semblat que això no li importava, perquè no ha tingut pràcticament cap gest envers la formació de Pablo Iglesias i ha menyspreat Catalunya, evitant de fer cap referència al conflicte polític, per més que hi hagi prevista pròximament la sentència del Tribunal Suprem del judici contra el procés, i per més que hi hagi quatre diputats que són a la presó i a qui s’impedeix d’exercir les seves prerrogatives. El discurs de Sánchez ha arribat a sorprendre els independentistes, els comuns, Unides Podem i Compromís, que es feien creus de la nul·la referència a Catalunya i, més endavant, del to humiliant envers Podem. I ha tensat encara més aquestes formacions en relació amb el PSOE, cosa que dificulta qualsevol mena de suport als socialistes. Junts per Catalunya havia dit que no trobava en el PSOE ni en Pedro Sánchez cap motiu per a abstenir-se, sinó més aviat per a votar que no. El debat aquestes darreres setmanes ha estat intens. I finalment s’ha resolt amb un no. Ho han anunciat els presos polítics de la formació alhora, amb un piulet que també ha estat subscrit per la resta de diputats al congrés espanyol: ‘Molts han parlat de nosaltres però sense parlar amb nosaltres. Ara parlem nosaltres: escoltat el debat i amb els precedents que acompanyen el candidat, no a la investidura de Pedro Sánchez.’ L’han signat Jordi Turull, Josep Rull i Jordi Sànchez. ‘Després de dues hores de discurs, Sánchez no ha esmentat Catalunya. L’única valoració que ha fet sobre l’estabilitat territorial és un problema d’infrastructures’, havia dit abans la diputada Laura Borràs. ‘No sabem quin projecte té ni quina resposta vol donar a la situació que viu Catalunya, quan ni tan sols ha estat esmentada.’ La posició final de Junts per Catalunya s’ha acabat concretant a diverses bandes: al congrés espanyol, als Lledoners, a Waterloo –amb Carles Puigdemont subscrivint paraula per paraula l’anunci fet pels presos– i al parlament, després d’uns dies en què no s’havia volgut tancar la portada del tot a una possible abstenció. ‘Dependria d’allò que ens arribés de Madrid’, deien veus de Junts per Catalunya. I això que ha arribat des de Madrid, de la mà de Pedro Sánchez, no ha agradat gens ni mica. Sánchez posa difícil l’abstenció d’ERC Abans de la sessió, la posició que expressava ERC mitjançant el vice-president Pere Aragonès era de deixar clar que facilitarien la investidura de Pedro Sánchez (o sigui, que s’abstindrien) si hi havia finalment un ‘acord viable’ entre el PSOE i Unides Podem. I que en cas que no hi hagués acord, votarien que no, en una situació on la posició de l’independentisme ja no seria determinant, perquè el desacord entre els socialistes i Podem faria inviable la investidura. Després del discurs de Sánchez, Rufián ha endurit el to, qualificant d’irresponsables i negligents les paraules de Sánchez, per no haver tractat ‘el principal conflicte polític que té damunt la taula com a president del govern’. Ha advertit que l’acord era més lluny que no pas vint-i-quatre hores abans, però encara confiava en el temps que hi havia en el debat d’investidura perquè Sánchez ‘ho arreglés’. Però després de dinar, en la represa del debat, Sánchez ha anat més lluny, perquè aquesta vegada sí que ha parlat de Catalunya, aprofitant les referència que hi havia fet el president del PP, Pablo Casado. I n’ha parlat per menysprear l’independentisme, negant que tingués el suport social per a dur a terme el seu projecte polític i afegint que era minoritari a Catalunya. I s’ha adreçat a Casado, primer, i al president de Ciutadans, Albert Rivera, després, per proposar-los un pacte alternatiu, una via que impedís que fos investit gràcies al suport dels qui els partits de dretes qualifiquen d’enemics d’Espanya. És a dir, Sánchez ha obert la mà a PP i Ciutadans, perquè amb la seva abstenció impedeixen que Unides Podem i els independentistes el facin president. Tanmateix, acabada la primera sessió de la investidura, l’ex-diputat d’ERC Joan Tardà ha publicat aquest article a El Periódico en què demanava d’abandonar ‘el blocatge’. Malgrat la intransigència de Sánchez, l’enduriment del discurs envers l’independentisme i l’absència de cap gest. Escriu Tardà: ‘Un escenari complex i farcit de contradiccions, cert. Per això, cal aprendre de la història i comprovar com fins i tot conflictes molt més aguts s’han resolt quan s’han superat els bloquejos previs . Tant de bo reïxi un desbloqueig suficient de la relació política PSOE-Podem perquè conformin un govern que, més d’hora que no tard, haurà de contribuir també a dissenyar un marc de negociació en la mesura que bloquejar la demanda democràtica de Catalunya farà inviable el sistema espanyol de llibertats, raó per la qual l’independentisme no hauria de desaprofitar l’oportunitat.’ La posició expressada tant per Tardà com per Rufián és de ‘no blocar’ la investidura, d’estar disposats a dialogar malgrat tot. Hi ha algunes veus dins d’ERC que han expressat públicament un punt de vista diferent i que han demanat que es voti no per la política repressiva que ha avalat el PSOE, per haver estat artífex de l’aplicació del 155 a Catalunya i per no haver ofert cap gest de diàleg amb l’independentisme. Perquè fins aquest cap de setmana els dirigents socialistes, com ara José Zaragoza, deien que ni tan sols estaven disposats a parlar amb ERC ni amb Junts per Catalunya. Entre aquestes veus crítiques, hi ha la del col·lectiu Primer d’Octubre, de militants d’ERC contraris a facilitar la investidura de Sánchez. Han expressat la seva posició mitjançant aquest comunicat. Una posició compartida també per l’ex-eurodiputat Josep Maria Terricabras, que avui piulava: ‘Donarem pas a un govern espanyol només per por d’un altre govern, quan tots ells ens han envaït i tenen els nostres dirigents a la presó i a l’exili?’ La humiliació de Podem La direcció d’ERC condiciona l’abstenció a l’acord del PSOE amb Unides Podem. Però Sánchez tampoc no ha posat fàcil aquesta entesa en cap moment. Pedro Sánchez ja va vetar l’entrada de Pablo Iglesias al govern espanyol perquè parlava de presos polítics i perquè la seva posició sobre l’autodeterminació de Catalunya els allunyava en un ‘afer d’estat’. Iglesias es va avenir a renunciar-hi, i malgrat això els socialistes han mantingut una posició dura amb Podem; Sánchez els ha dit que és ell qui decidia les carteres i els membres del seu gabinet ministerial, i en les negociacions els relegava a àmbits de govern molt menors. ‘No ens proposeu de ser un simple decorat en un govern perquè no ho podem acceptar. Només us demanem respecte i reciprocitat’, ha dit Pablo Iglesias a Sánchez. I, visiblement indignat, ha afegit: ‘No ens deixarem trepitjar, no ens deixarem humiliar.’ El candidat del PSOE ha insistit en allò que els separa de Podem, que és sobretot Catalunya. La intervenció del diputat de Catalunya en Comú Jaume Asens i la resposta de Pedro Sánchez han estat clarificadora. Asens, expressant en tot moment la voluntat de diàleg i d’entesa amb el PSOE, ha denunciat la situació dels presos polítics i la repressió patida per l’independentisme d’ençà de la tardor del 2017, i ho ha fet sense necessitat de compartir amb ells el projecte polític. I la rèplica de Sánchez ha estat contundent: ‘No hi ha presos polítics a Espanya. No hi ha presos polítics. Hi ha polítics que presumptament han comès il·legalitats que ara són jutjades.’ I l’allunyament de Sánchez envers Unides Podem també s’ha concretat en el cas de Compromís, perquè el diputat Joan Baldoví, que dubtava entre el sí i l’abstenció, finalment s’abstindrà. Ho ha acordat la comissió executiva de Compromís perquè el PSOE no ha satisfet les seves exigències. Per exemple: establir un calendari per a la reforma immediata del sistema de finançament que tingui en compte les recomanacions dels experts nomenats pel govern valencià i l’aprovació de mecanismes temporals de compensació mentre no s’aprova aquest reforma. Més incompliments que esmenta Compromís: el reconeixement del deute històric del País Valencià i el compliment de la llei d’autonomia personal i de persones en situació de dependència, que estableix que l’estat espanyol ha d’aportar el 50% del finançament dels ajuts a la dependència.

Summary: La prepotència de Sánchez tensa més la investidura


Ciutadans ha presentat avui el seu model d’estat en un acte a Cadis, un lloc carregat de simbolisme, ja que és on va néixer la primera constitució espanyola. Suprimir el Senat per crear un consell de presidents de comunitats autònomes, eliminar les diputacions provincials i fusionar ajuntaments; establir un nou model de finançament sense ‘excepcions territorials’ i reformar la llei electoral ‘a l’alemanya’ (dues paperetes, una per votar un candidat de la circumscripció i una altra per a un partit) són algunes de les trenta propostes de regeneració democràtica que Ciutadans vol tirar endavant si guanya les eleccions espanyoles del 20-D. Ciutadans ha presentat la seva proposta de reforma constitucional, un document titulat ‘Regeneración democrática i institucional’. En la reunió el líder de la formació, Albert Rivera, ha desgranat davant unes 1.500 persones la trentena de punts que aborda el document tot recordant que ‘per canviar Espanya cal canviar les regles del joc’. Entre aquestes hi ha una reforma de l’organització territorial de l’estat, que inclou, entre altres aspectes, la supressió de les diputacions i la fusió dels municipis per prestar ‘serveis sostenibles’, i per ‘racionalitzar l’administració local’. La nova organització territorial que vol promoure Ciutadabs preveu la supressió del Senat, un cementiri d’elefants sense competències territorials efectives, en paraules de Rivera. El seu objectiu és crear una cambra amb la participació bàsicament dels presidents autonòmics. Més centralització El partit d’Albert Rivera proposa un model d’estat que implicaria més centralització de la que ja hi ha ara. Creu que s’ha de replantejar el model autonòmic i clarificar la distribució de competències. També vol derogar l’article 150.2, que preveu la possibilitat que l’estat cedeixi competències que li són exclusives a les comunitats. Fins i tot, planteja la incorporació d’un article que doni a l’estat la capacitat per legislar per sobre de les competències de les comunitats. En aquells temes en què la competència sigui compartida, prevaldria la legislació estatal. Per altra banda, creu que s’ha de fer un càlcul raonable de la contribució basca i navarresa amb l’objectiu d”evitar desigualtats’. Això suposaria l’eliminació del concert econòmic. Les comunitats que vulguin incrementar els serveis prestats respecte dels garantits per a tothom hauran de sufragar-ho mitjançant tributs, si així ho consideren necessari els ciutadans de cada comunitat. Llei electoral Una de les propostes passa per modificar la llei electoral i adoptar el model alemany, on cada votant té dues paperetes a l’hora de votar, una per a un candidat de la seva circumscripció o districte i l’altra per a la formació política que cregui convenient. Pel que fa al funcionament dels partits polítics, estableix l’obligatorietat de celebrar primàries a tots els partits. Reforma del poder judicial La separació efectiva entre els poders executiu i judicial és un del temes que té més importància en el document. Entre altres coses, proposa suprimir el Consell General del Poder Judicial (CGPJ) per un òrgan més reduït. El president del CGPJ serà elegit pel congrés amb el vot de dues terceres parts, i per magistrats del Suprem. Els seus membres no han de tenir cap tipus de vinculació política. El procediment de nomenaments de tots els magistrats i jutges del poder judicial haurà de fer-se per concursos i seleccions sense criteris ‘arbitraris o ideològics’. En aquest sentit, inclou un apartat específic per concretar com s’han d’elegir els membres del Tribunal Constitucional. D’altra banda, el procediment per nomenar el fiscal general de l’estat haurà d’estar regulat per la constitució. El document també fa referència als drets socials que recull la Constitució, com el dret a l’habitatge o a la salut, i proposa que hi hagi una memòria econòmica que permeti garantir l’exercici real d’aquests drets i no generar “frustració”. En la seva intervenció Rivera ha afirmat que aquestes propostes poden ‘espantar’ més d’un però s’ha mostrat confiat que ‘la majoria d’espanyols respiraran a gust’.

Summary: Ciutadans presenta el seu model d’Espanya: més centralització i adéu al senat


Una manifestació i un acte d’homenatge i reconeixement per al jove Guillem Agulló, en el vint-i-cinquè aniversari del seu assassinat, i, juntament amb ell, a totes les víctimes de la intolerància; la visibilització d’un projecte de país inclusiu i obert: així és com Acció Cultural del País Valencià ha proposat enguany la commemoració del 25 d’Abril. La marxa, que tindrà per lema ‘País Valencià, país obert’, es farà demà, 21 d’abril, a València. Començarà, com ja és tradició, a la plaça de Sant Agustí a les 18.00. No acabarà, però, sota l’estàtua de Jaume I, ni vora el llit del riu, a la plaça d’Amèrica, sinó a l’altra banda, entre els arbres, als Jardins de Vivers. Perquè allà, a partir de demà, hi haurà un passeig que durà el nom de Guillem Agulló. Quan hi arribi la manifestació, s’inaugurarà. I començarà l’acte d’homenatge. Toni Gisbert, secretari d’Acció Cultural del País Valencià (ACPV), resumeix la proposta d’enguany: ‘La commemoració del 25 d’Abril és l’expressió de la perseverança d’aquest poble en la voluntat de recuperar l’autogovern. I de la seua vitalitat, també. Enguany, en un context de certa emergència de les velles ideologies de l’odi a Europa, no tan sols expressarem el nostre rebuig a les pràctiques de la intolerància, sinó que mostrarem que el projecte de País Valencià és, justament, el de bastir un país obert, inclusiu i plural.’ De fet, precisament per a fer visible aquesta pluralitat, en la convocatòria de la manifestació i de l’acte posterior acompanyen ACPV la Coordinadora d’Associacions VIH-SIDA (Calcsicova), el Centre Cultural Islàmic de València, la Comunitat Israelita de València, la Comissió d’Ajuda al Refugiat (CEAR-PV), la Federació Maranatha d’Associacions Gitanes, Lambda, el Movimiento contra la Intolerancia, la Plataforma contra la Islamofòbia i Ververipén Rroms per la Diversitat. Són les entitats que, fa dos anys, es van unir per a reclamar que la ciutat dediqués un carrer a Guillem Agulló. I que ara marxaran juntes en la manifestació de la Diada. ‘Som una entitat de defensa dels drets humans i el dret d’asil’, ens explica Jaume Durà, coordinador territorial de CEAR-PV. ‘Aspirem a pal·liar les causes que generen el desplaçament forçat de població. I entenem la combinació necessària entre lluita global i lluita local. Per això ens encanta que aquesta reivindicació estiga emmarcada dins la Diada del País Valencià. I encara més quan es compleix l’aniversari de l’assassinat de Guillem Agulló, símbol de les víctimes de la intolerància i del feixisme.’ D’una manera semblant s’expressa Fani Boronat, coordinadora general de Lambda: ‘Des del naixement de Lambda, fa més de trenta anys, lluitem contra la intolerància i per la igualtat. Per això pensem que és important participar activament en iniciatives com ara la manifestació en homenatge a Guillem Agulló. Aquest dissabte unim forces amb ACPV i més entitats perquè volem que fets com l’assassinat d’aquest jove no tornen a passar mai més. Des de Lambda abracem la tolerància i ens enriquim amb la diferència.’ És amb aquesta perspectiva, precisament, que s’han pensat la marxa i l’acte de demà: ‘Recordem Almansa i ens afirmem com a poble: no tan sols no han pogut esborrar-nos, sinó que ens manifestem amb la força que ens dóna la constatació d’existir. El País Valencià és un poble que es reconeix en la llengua i la cultura com a elements de cohesió i, al mateix temps, és un poble obert i integrador. Enguany, commemorem el 25 d’Abril expressant eixa pluralitat que ja hi ha, fent visible la societat oberta, inclusiva i acollidora que volem, que som’, diu Gisbert. La marxa, encapçalada per les dolçaines i les muixerangues, unirà, per tant, el cor de València amb el passeig de Guillem Agulló: una vegada arribi als Jardins de Vivers, el batlle de la ciutat, Joan Ribó, descobrirà la placa i inaugurarà oficialment el passeig. Tot seguit, començarà allà mateix l’acte d’homenatge, amb parlaments i actuacions musicals. ‘Hi haurà música, però no serà un concert’: els organitzadors expliquen que han volgut fer un acte especial, de respecte i d’homenatge i de paraules i de música. Obert, també (no s’hi cobrarà entrada). Hi haurà parlaments, i actuacions combinades, col·laboratives, pensades especialment per a l’ocasió, de Pep Gimeno ‘Botifarra’, Miquel Gil, Feliu Ventura, Al Tall, Pau Alabajos, Mara Aranda, Xavi Sarrià, Josep Nadal, Carraixet, Eva Gómez, Meritxell Gené i David Fernàndez. Toni Gisbert, per acabar, destaca: ‘Els artistes també han col·laborat a fer possible que un acte com aquest, especial, d’accés obert, es puga dur a terme. I sí, val la pena que ens adonem del valor de la col·laboració i la complicitat que es pot establir entre gent tan diversa, per a una causa compartida.’

Summary: La manifestació del 25 d’Abril homenatjarà Guillem Agulló


El portaveu de Ciutadans, Xavier Pericay, derrotat a les primàries per encapçalar la llista al Parlament de les Illes Balears per Marc Pérez-Ribas, no considera que l’aspirant a la presidència del govern sigui el nou líder del partit i pensa que els afiliats que van votar al seu rival creien que es dirimia el lideratge. Segons que ha dit, Pericay no veu ‘motius’ per a incorporar Pérez-Ribas al comitè balear de Ciutadans, i ha atribuït a la seva candidatura ‘molt soroll, moltes trucades, moltes pressions sobre els afiliats’, a alguns dels quals s’haurien promès càrrecs en la pròxima legislatura, segons ‘rumors’. El portaveu parlamentari i de la direcció ha dit que encara no ha parlat amb el guanyador de les primàries i ha confirmat que no anirà en cap llista electoral. Tanmateix, ha dit que mantindrà totes les seves responsabilitats durant la resta de la legislatura. ‘No s’ha valorat la feina que he fet’, ha assumit en analitzar el resultat de les eleccions internes, el format, entén, no afavoreix el debat i el contrast d’idees entre candidats i permet la presentació d’aspirants sense avals. La derrota de Pericay coincideix amb les negociacions de la cúpula de Ciutadans de fitxar l’ex-president José Ramón Bauzá, al que Pericay s’havia mostrat absolutament contrari. De fet, va arribar a dir que si s’incorporava Bauzá al partit ell en ‘sobrava‘

Summary: Pericay no considera Pérez-Ribas nou líder de Ciutadans a Balears


Després d’un jornada del judici contra el procés marcada per les declaracions de Soraya Sáenz de Santamaría, Mariano Rajoy i Cristóbal Montoro, així com la no declaració d’Antonio Baños i Eulàlia Reguant, avui ha obert les compareixences dels testimonis el lehendakari Iñigo Urkullu. Urkullu ha relatat al Tribunal Suprem espanyol que en els dies previs al 155 va fer una ‘intermediació’ per a buscar una sortida al conflicte. En aquest context, ha afirmat que l’ex-president espanyol Mariano Rajoy no va donar les ‘garanties’ que demanava Carles Puigdemont, que havia decidir convocar eleccions si el govern espanyol no aplicava el 155. Urkullu ha dit que Rajoy no li va donar cap resposta ‘taxativa’, tot i que ell va ‘intuir’ que es decantava per no aplicar el 155. Urkullu revela els detalls d’una mediació i un diàleg que Rajoy mai no va voler El lehendakari ha reconegut que va ser Puigdemont qui, el 19 de juny de 2017, li va demanar que ‘intervingués’ i va constatar el ‘bloqueig total’ entre els dos governs. Va arribar a fer cinc propostes de diàleg a tots dos executius per evitar la declaració d’independència i el 155 però ha negat que, en cap cas, fos objecte de negociació ni el referèndum ni el dret d’autodeterminació. També ha dit que es va reunir a Moncloa amb Rajoy, tot i que l’ex-president espanyol va dir al Suprem que no ho recordava. Podeu veure el vídeo íntegre de la compareixença d’Iñigo Urkullu: Calendari del judici contra el procés Aquest dijous 28 de febrer estan cridats a declarar: Iñigo Urkullu, Gabriel Rufián, Albano-Dante Fachin, Ernest Benach, Ada Colau, Juan Ignacio Zoido, Xavier Domènech, Josep Ginesta, Francesc Iglesias i Adrià Comella. Si no hi ha temps que declarin tots avui ho hauran de fer demà divendres en una sessió extraordinària en horari de matí. El calendari i les fases del judici Fins ara les sessions ordinàries del judici contra el procés anaven de dimarts a dijous, però a causa de la duració de les declaracions dels acusats Marchena va anunciar que també hi haurà sessió els dilluns 4, 11 i 25 de març. Entre dilluns i dijous de la setmana vinent, fins a un total de trenta-quatre testimonis passaran per davant del tribunal. Entre ells destaquen l’ex-membre de la mesa del parlament per Ciutadans, Jose María Espejo Saavedra; l’ex-secretari d’estat de Seguretat, José Antonio Nieto Ballesteros; Juan Antonio Puigserver, que va assumir la direcció política dels Mossos durant el 155; o els comissaris dels Mossos d’Esquadra Manuel Castellví i Emilio Quevedo. També declarara els propietaris dels hotels de Figueres i Reus on es van allotjar policies espanyols durant els dies previs i posteriors al referèndum; Núria Llorach, presidenta en funcions de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA); i Xavier Xirgo, director del diari El Punt Avui.

Summary: Urkullu relata que Rajoy no va donar ‘garanties’ a Puigdemont que no aplicaria el 155 si convocava eleccions


Josep Martí Gómez (1937), un dels grans periodistes del país, va debutar com a corrector al Diari de Barcelona, l’any 1963, després de deixar la feina de mestre. Ha treballat, sota el franquisme i sota la democràcia, en múltiples redaccions: Correo Catalán, Por Favor, La Vanguardia, El País, etc i avui, amb 79 anys, col.labora a la cadena SER. Premi Nacional de Periodisme i del Ciutat de Barcelona , Martí Gómez rep VilaWeb a casa seva, al barri de les Corts de Barcelona. Parlem, bàsicament, del seu llibre de memòries, publicat aquest any: El mejor oficio del mundo (Clave Intelectual) on parla amb coneixement de causa, i sense embuts, sobre el periodisme. —Al llibre vós dieu el contrari de tothom: millor tenir una bona sola font, que moltes. —La meva experiència és que si tu tens una font molt bona, i molt de fiar, ja en tens prou. Perquè en realitat les altres fonts t’enriquiran molt poc el que ja t’havia dit la persona que en sabia molt. Per exemple, em va passar amb Banc de Girona, o amb Javier de la Rosa. Una sola font m’ho va explicar tot. Ara, la font ha de ser bona. —Javier de la Rosa? —Jo tenia una informació sobre una estafa feta per son pare. Al diari vam parlar amb un advocat, un fiscal i no sé qui més. Però de les quatre o cinc fonts, una és la que ens ho va explicar tot. Tota la resta, res. Crec en la font bona. Ara, ha de ser molt bona. Per cert, Javier de la Rosa em va fer cridar: ‘Vostè això no ho publicarà. No ho farà perquè jo sóc l’home que dóna préstecs al seu diari’. Al final es va publicar perquè jo vaig agafar el tema i me’n vaig anar a portar-lo a un altre diari, Cambio16. —De la Rosa també li va donar un encàrrec. —Em va donar un puro i em va dir: vés a Suïssa a investigar. Jo sabia que uns espanyols havien falsificat 3.000 milions de l’època. Poca broma. Tinc un reportatge magnífic, li dic a de la Rosa en tornar. Cony, em diu, jo sóc un dels estafats. Això tampoc es pot publicar, que em deixa en ridícul. Ha ha! —Dieu que heu tingut fonts que eren alcohòlics, ministres, jutges, etc. —De ministres tenia el Fernández Ordóñez, i el Garrigues Walker. L’alcohòlic era el Ramon Draper, que vivia per aquí. Coneixia molt bé el món de la marginalitat. Passa que com a bon alcohòlic a vegades no sabies si parlava el deliri o què. Però quan estava serè, no fallava. Vaig publicar que els periodistes esportius cobraven del Barça, i va haver-hi un enrenou bastant considerable. —I de jutges? —A finals del franquisme si tu eres d’esquerres, i jo ho sóc, sintonitzaves amb jutges d’esquerres i et passaven molta informació. La paradoxa era que si la informació era molt confidencial, aleshores alguns jutges i fiscals conservadors et fotien una querella per revelació de secret. La casualitat era que a vegades qui portava la querella contra tu, era qui t’havia passat la informació! Carles Jiménez Villarejo. José Maria Mena. El dia de la citació els veies allà ben seriosos, com si no et coneguessin de res. ‘Bon dia. Molt afortunat no heu estat eh’. I quan us quedàveu sols et deia: ‘Sobre aquest tema, podríeu fer un segon reportatge? Tinc més material’. —També expliqueu que hi havia periodistes esportius, a nòmina del Futbol Club Barcelona. —Això ho va descobrir el director del diari. Va anar a la Masia, on tenia les oficines el club i es presenta: Andreu Rosselló, periodista. La senyoreta agafa una capseta, remena tot de sobres, i respon: vostè no hi és. Com que no hi sóc? A veure, vostè no ve a cobrar? No, no, jo venia a veure aquest senyor. Quan el Rosselló se n’adona de què passa, em diu: investiga això. Jo vaig anar a veure el gerent del Barça, Armand Carabén, li ho explico, i ell no m’ho va desmentir: tan corrupte és qui paga, com qui cobra, em va dir. Vaig publicar que els periodistes esportius cobraven del Barça, i va haver-hi un enrenou bastant considerable. He de dir que jo després em vaig fer molt amic del Carabén. Anàvem al Majestic, a l’hotel, i m’explicava coses inenarrables. Els periodistes, suposo, cobraven per parlar bé de l’equip, i del club. —També dieu que pocs periodistes saben d’economia. —Ara les seccions d’economia dels diaris són una mica potents, però fins fa poc estaven dominades per gent que cobrava. Clarament t’ho dic: cobraven de les empreses. No pots publicar els noms que et dic, però sé el cas de X al diari X, i de Y al diari Y. I aleshores passa el que passa. ‘Balanç formidable de l’empresa X’ titulaven ells. I al cap de poc l’empresa quedava a la bancarrota. —En la premsa actual, què hi falla? —Les empreses. L’Enric González va dir una vegada: on són els mestres de taller? On són els comandaments intermedis? Abans tot el que escrivies, un comandament mitjà s’ho llegia, i t’ho corregia. Ara va directament a publicar-se sense corregir. Però si fan la maqueta abans de saber de què va el tema! Estem tornant cap endarrere; mitjans cada vegada més fluixos, i més mal pagats. I tota empresa, una vegada ha reduït despeses per culpa de la crisi, encara que després ja els torni a anar bé el negoci, no tornarà a apujar salaris. Ja els va bé.Un conseller delegat de Prisa em va dir: no he entrat mai a la redacció del diari. Un cop vaig treure-hi el cap i vaig veure que en sobraven trenta. —Com ha canviat la censura en els anys que porteu fent periodisme? — Al final del franquisme ja va començar a haver-hi censura per part dels interessos econòmics. I ara dominen molt. No hi ha cap diari ni periodista, per exemple, excepte publicacions marginals, que s’atreveixi a fer una carregada de la Caixa. O del Banc de Santander. Perquè viuen d’això. la Caixa ha fet servir la tècnica d’anar posant anuncis a tot arreu. Els diaris ja tens els bancs dins. Per això el País ha fet una davallada acollonant. —Pitjor: ara els bancs directament són accionistes dels diaris —Sí, ara han entrat. Prisa, per exemple. Ara els diaris ja tens els bancs dins. Per això el País ha fet una davallada acollonant. —Sou fan del periodisme nord-americà —Jo tinc una filla als Estats Units des de fa 23 anys. Es va casar amb un periodista nord-americà. Aquest estiu hi hem anat per acompanyar els néts. Un acabava periodisme a Los Ángeles, i l’altre entrava a primer de medicina. Hi hem estat mes i mig. El gendre estava subscrit al New York Times. I no te l’acabes. Articles de pàgina, pàgina i mitja. I mira això  reportatges de setze pàgines. Setze! Això aquí no es troba. —Sou Premi Nacional de periodisme, i no vau acabar la carrera. —Jo sóc mestre. I la carrera de periodisme no la vaig acabar, no. Les escoles de periodisme no serveixen per a res, i són una estafa. Ho continuo dient ara. Un periodista hauria de tenir una carrera universitària. Qualsevol. I després un màster de periodisme de tres mesos. Però cinc anys de periodisme, de què? —Vau ser cinc anys corresponsal a Londres —Sí. Quan feia entrevistes llargues, com el John le Carré, per exemple, m’emportava la meva filla, perquè havia estudiat al King College de Londres llengua i literatura anglogermànica. Era més elegant tenir traducció simultània. La Maria, l’altra filla feia fotos. Recordo que una vegada vam entrevistar Alan Sillitoe, l’escriptor de La solitud del corredor de fons. Aquí la meva filla, Isabel, traductora. I aquí la meva altra filla, Maria, fotògrafa. I l’home em diu: és el cas de nepotisme més clar que he vist a la meva vida. Ha ha ha! —Una entrevista que recordi? —Ramon Mendoza, president del Real Madrid. L’entrevistàvem Josep Ramoneda i jo. Va començar fent un elogi de la família, els fills, l’esposa i tal. I nosaltres, per una font, sabíem que ell tenia una amant. Acaba l’elogi i li dic: està molt bé l’elogi, però és una mica incongruent perquè vostè té una amant. Es queda glaçat i ens diu: demano un recés. S’aixeca i se’n va. Josep Ramoneda i jo, callats. Torna i ens diu: sí, és veritat. No sé qui els ho ha dit, però estant ben informats. Poden publicar-ho, clar. Només els demano que pensin en els meus fills: quedaran desfets. Desfets. —I què van fer? —Vam dir-li, don Ramon, necessitem un recés. —Ha ha ha! —I vam anar a l’habitació del costat. Ramoneda i jo vam veure que potser sí que els nens patirien. Entrem i li diem: miri, nosaltres retirem la pregunta si vostè retira l’elogi de la famíllia. I ens va dir, d’acord. I no ho vam publicar. Doncs quan vaig comentar-li a la font d’informació, em diu: com us ha enganyat! Però si els fills ja la coneixen, l’amant! López Raimundo sempre em deia que jo era l'únic periodista que li feia entrevistes sense gravadora i gairebé sense prendre notes, i després sortia gairebé calcat. Sense gravadora, la gent parla més —Diuen que vós podeu recordar entrevistes senceres sense haver d’enregistrar l’àudio. —Aleshores sí, ara ja no. López Raimundo sempre em deia que jo era l’únic periodista que li feia entrevistes sense gravadora i gairebé sense prendre notes, i després sortia gairebé calcat. Ara ja no. Ara si és llarga, vaig amb gravadora. I si és curta, amb notes. La gravadora intimida. La gent parla més sense. —Com veieu la independència? —No sóc independentista, però crec que hi ha el dret a expressar-se. És inexorable. Es posa l’exemple escocès, però també ho veiem a Quebec, Txecoslovaca. Exemples a punta pala. Un poble, és com una família. Si un dels dos no està a gust, i és un infern, el millor és marxar.I si un sector ampli, majoritari, no està a gust, crec que té dret a expressar si es vol quedar o marxar. Crec que és molt complex. Jo seria partidari d’una Espanya federal. Model alemany. Nord-americà. —I ho veieu possible? —Ho veig difícil. Fora d’aquí … Ni PSOE ni PP ni Ciutadans hi creuen, Els únics, PNV. I aquests van a la seva. Els de Podem jo encara no sé què són. Al principi em van il·lusionar molt, però després... Un llenguatge, una lluita pel poder, unes baralles entre ells! —I Podem? —Els de Podem jo encara no sé què són. Al principi em van il·lusionar molt, però després… Un llenguatge, una lluita pel poder, unes baralles entre ells! Ada Colau me l’aprecio molt, personalment, però tampoc sé on està situada, la veritat. Tot és tan volàtil. Tots governen amb enquestes davant. —De Jordi Pujol dieu que li teniu respecte, i que en fa falta encara una biografia. —Li tinc respecte, però el final m’ha decebut molt. No l’he votat mai, però el respectava. Me’l creia. I considero que era un home d’estat. Ell i Felipe González. Però hòstia, el final aquest… Perquè la biografia? Perquè és un personatge molt complex i culte. Una vegada amb Joan de Sagarra, li vaig regalar un llibre sobre Isiah Berlin, sobre el romanticisme alemany. Que teniu temps, ens diu? I va estar parlant tres quarts d’hora sobre el romanticisme alemany. L’origen del nacionalisme. Aquí el que ho ha enredat tot és la dona. Crec que tot això dels diners ve per la dona. —A quins periodistes llegeix, Martí Gómez? —Rebo La Vanguardia a casa, com a extreballador. Llegeixo Antoni Puigverd. Argumentar, ho fa bé. Estant bé, els seus articles. També miro Enric Juliana, que a vegades és una mica barroc. I Fernando Ónega, algunes vegades està bé. I com deia, he deixat de comprar El País. Per Internet llegeixo el vostre, no cada dia, però sí que us vinc a veure. I el Diario.es, també. —El vostre pare era valencià. Vós vau néixer a Morella, tot i venir a Barcelona de molt petit. La connexió valenciana l’heu mantinguda? —Sóc íntim amic de Ximo Puig, president, perquè ell és de Morella, com mon pare. El pare era republicà, d’Izquierda republicana d’Azaña, i tenia una fàbrica a Morella. Però quan va acabar la guerra, per fotre-li la fàbrica, va haver-hi denúncies al poble. Assassí, li deien: els feixistes van condemnar-lo a mort. Ma mare va demanar ajuda a una monja que el pare i la mare havien amagat a casa durant la guerra. La monja va parlar amb la mare superiora que va aconseguir, en un gest que l’honora, que alliberessin al meu pare sense càrrecs. Es va salvar de la mort. Però mon pare no va voler tornar mai més a Morella. Mai més. Ni en parlava. Morella no era res, per mi. Però en Sergi Beser, catedràtic de Literatura de l’Autònoma sempre em deia, torna a Morella un dia. I aprofitant que es va fer un homenatge a Manolo Vázquez, vaig anar-hi. L’alcalde era Ximo Puig. I em vaig trobar molt còmode. I a poc a poc hi he anat tornat. Un cop he estat el pregoner de les festes sexennals. I ara els porto gent a fer conferències. I una vegada a la setmana col·laboro amb una ràdio de Morella. M’hi trobo molt a gust, la veritat.

Summary: Josep Martí Gómez: ‘Vaig publicar que els periodistes esportius cobraven del Barça, i va haver-hi un enrenou bastant considerable’


La futura presidenta de la Comissió Europea, Ursula Von der Leyen, ha acceptat canviar el nom de la polèmica cartera ‘Protecció de l’estil de vida europeu’. Segons ha confirmat el seu portaveu, Eric Mamer, el pròxim executiu europeu ja no ‘protegirà l’estil de vida europeu’, sinó que el ‘promourà’ amb el grec Margaritis Schinas al capdavant de la cartera. Aquest no ha estat l’únic canvi de nom acceptat per Von der Leyen. A la cartera inicialment només de Treball del luxemburguès Nicolas Schmit s’afegirà ‘Drets Socials’ i la del lituà Virginijus Sinkeviçius es dirà finalment ‘Medi ambient, Oceans i Pesca’. Una altra de les novetats és que l’italià Paolo Gentiloni, com a eurocomissari d’Economia, serà l’encarregat de supervisar la implementació dels objectius de desenvolupament sostenible de les Nacions Unides. El grup socialista europeu ha reivindicat el mèrit dels canvis, fruit de la negociació per donar suport a la futura Comissió. De fet, els socialistes ja havien avisat que, a més de la paritat de gènere al nou executiu europeu, el canvi de nom d’algunes carteres era necessari perquè donessin suport a l’executiu de Von der Leyen.

Summary: Von der Leyen canvia el nom de la polèmica cartera ‘Protecció de l’estil de vida europeu’


Els consellers de comú que van ser escollits a les passades eleccions comunals d’Andorra, celebrades el 15 de desembre, han jurat o promès el càrrec avui en la sessió tradicional que se celebra el dia dels Sants Innocents. Tanmateix, prendran possessió del càrrec l’1 de gener, tal com s’estableix en l’ordenació d’organització i funcionament dels comuns. Els set comuns han celebrat al migdia aquestes sessions tradicionals, en les quals només dos cònsols majors repeteixen en el càrrec: Josep Àngel Mortés a Ordino i Conxita Marsol a Andorra la Vella, tots dos de la formació Demòcrates per Andorra, que en aquestes parròquies es presentava en coalició amb Liberals d’Andorra i Socialdemocràcia i Progrés. Tot i que en tots els altres hi hagut canvis, el més destacat ha sigut a la parròquia d’Escaldes-Engordany, on el Partit Socialdemòcrata va guanyar les eleccions a la formació que fins al moment governava la corporació. Així, Rosa Gili -qui va deixar el càrrec de consellera general per ser candidata per dirigir el comú- i Joaquim Dolsa han estat nomenats cònsol major i cònsol menor, respectivament, en la setena parròquia. Sant Julià i Canillo A Sant Julià de Lòria, també hi hagut canvis en el lideratge de la corporació, que tornarà un mandat després a estar en mans de Unió Laurediana, en aquesta ocasió en coalició amb Terceravia. Josep Majoral -qui també va deixar de ser conseller general per participar en aquestes eleccions comunals- ha estat nomenat cònsol major i Mireia Codina, cònsol menor en la parròquia laurediana. A Canillo, ha estat nomenat cònsol major l’exministre de Turisme Francesc Camp, de Demòcrates per Andorra; i Laura Mas, de la mateixa formació, ha estat proposada per liderar el Comú d’Encamp; mentre que a la Massana liderarà el comú Olga Molné, que es va presentar a les eleccions amb la coalició de Ciutadans Compromesos, Demòcrates per Andorra i Liberals d’Andorra.

Summary: Els consellers de comú d’Andorra juren o prometen el càrrec


La Cambra de Comerç de Barcelona ha impulsat una nova consulta als socis en què els pregunta si cal condicionar el suport al govern espanyol a la inversió en infraestructures a Catalunya. Així ho ha informat avui el seu president, Joan Canadell. La consulta parteix de l’informe sobre el dèficit d’inversió en infraestructures elaborat per la mateixa cambra, segons el qual Catalunya necessitaria una inversió de prop de 45.000 milions d’euros fins al 2030. En concret, la consulta preguntarà als socis si ‘els partits polítics catalans haurien de donar suport a una investidura sense el reconeixement del dèficit en infraestructures i una solució definitiva’. La pregunta, activa des d’avui, forma part del sistema de consultes per conèixer l’opinió dels empresaris. La Cambra ja ha impulsat cinc consultes, en les quals hi ha participat vora de tres mil empreses. Canadell ha reconegut que aquesta iniciativa va tenir una ‘arrencada molt forta’, que després s’ha anat suavitzant. L’entitat pretén fer una campanya permanent i establir un ‘pla de comunicació” per tal que hi hagi “més participació’. Per impulsar aquestes accions, així com per implantar l’agenda 2030-2040, l’ens cameral preveu incrementar un 16,5% les despeses de cara 2020. Els ingressos, per la seva banda, augmentarien un 15%. Amb tot, el pressupost de Cambra per l’any vinent se situarà al voltant de 22,8 milions d’euros, a l’espera de ser aprovat aquesta tarda en el plenari. Per tal de ‘cobrir les limitacions del pressupost’, la Cambra de Comerç de Barcelona preveu també incloure quotes voluntàries de les empreses, des de seixanta euros anuals els autònoms a 3.600 per part de les grans empreses. De cara 2020, l’entitat preveu posar en marxa el consell assessor i potenciar el gabinet d’estudis, amb dues incorporacions recents. En aquest sentit, l’entitat vol dotar de més pes les comissions, la ‘massa intel·lectual i activa de la Cambra’, en paraules de Canadell.

Summary: La Cambra de Comerç fa una consulta sobre si cal condicionar el suport al govern espanyol a la inversió


‘Té gràcia estudiar en una universitat que es diu Pompeu Fabra i no fer cap classe en català’, es queixava una estudiant d’humanitats de la UPF a Twitter la setmana passada. En declaracions a VilaWeb, Queralt Penedès lamentava que les quatre assignatures que feia aquest trimestre fossin totes en castellà. I, a més, en una assignatura el professor havia canviat al castellà després d’haver fet la introducció en català perquè una sola alumna ho havia demanat. Alguns altres alumnes es van queixar i van fer arribar la protesta al deganat. Ara, arran de la publicació d’aquesta notícia, la UPF ha activat ‘un protocol per a atendre problemes  que es detectin i per a informar els alumnes’. Aquest protcol preveu la mediació d’una Coordinadora de Gestió pel Multilingüisme un cop la universitat rep una queixa per una qüestió lingüística. La universitat s’ha posat en contacte amb VilaWeb i ha explicat que disposa des de fa deu anys d’un Pla d’Acció pel Multilingüisme, ‘que és l’instrument de què s’ha dotat la universitat per garantir una convivència harmònica de les llengües’. Diu la UPF que ‘el concepte essencial’ d’aquest pla de multilingüisme és el de ‘seguretat lingüística’, és a dir, que les classes es faran en la llengua en què s’ha anunciat i s’ha comunicat a l’alumne que es farien. Afegeix que això no es pot modificar ‘sota cap concepte’ i que la llengua d’ús a la classe no pot ser ‘objecte de negociació entre estudiants i professors’. Doncs bé, justament d’això es van queixar alguns alumnes de primer d’humanitats a l’assignatura d’art antic i medieval. L’autora del piulet viral explicava: ‘Ens hem trobat aquest trimestre que un professor va fer la presentació en català i tenia tots els materials de classe en català. I quan havia de començar la classe va canviar d’idioma i va passar al castellà, perquè va dir que li havien dit que l’havia de fer en castellà. Dels tres grups que hi ha d’aquesta assignatura, el professor va dir que el meu, el grup 1, l’havia de fer en castellà. Però a nosaltres no ens havia dit ningú res ni ens havien deixat triar. I va preguntar: si faig classe en català, hi haurà algú que no m’entengui? Una alumna va alçar la mà i per això la fem en castellà.’ Sobre aquest cas particular, el d’aquesta assignatura, la universitat diu a VilaWeb que s’havia comunicat amb antelació als alumnes que hi hauria un grup en castellà i dos en català. Perquè ha de ser així, diuen: ‘La llengua de la docència és una informació pública i vinculant que tothom ha de conèixer amb prou antelació.’ Els alumnes que es queixen, en canvi, asseguren que no els ho havia fet saber ningú. La situació del català als graus i el compromís del rector Tot amb tot, aquests estudiants diuen que, més enllà d’aquesta assignatura, hi ha una situació de retrocés del català a les classes. A primer d’humanitats, quan s’acabi el curs present, només una tercera part de les classes les hauran fetes en català, lamentava Queralt Penedès. El rector de la UPF, Jaume Casals, reelegit fa poc, proposava en el programa electoral aquesta mesura: ‘Dur a terme accions per incrementar el percentatge d’assignatures de grau que tenen com a llengua de docència el català, així com la presència del català en totes les activitats acadèmiques fora de les aules.’ I signava també amb la Plataforma per la Llengua un compromís per a potenciar el català a la universitat amb diverses mesures. L’objectiu de Casals és notable, si tenim en compte no únicament els testimonis dels alumnes, sinó les xifres que fa públiques la universitat mateix. Segons aquestes dades, la presència del català en els estudis de grau ha anat minvant de mica en mica des de l’aprovació del Pla d’Acció pel Multilingüisme: s’ha passat del 59,5% de les classes en català del curs 2009-2010 fins al 46,5% del curs passat; el castellà s’ha mantingut durant aquests anys per damunt del 30% i l’anglès ha pujat del 5% al 22%. És a dir, l’augment de la presència de l’anglès a les classes, en virtut de la ‘vocació internacional’ de la universitat, ha anat en detriment del català.

Summary: El retrocés del català a les aules, assignatura pendent de la UPF


Unides Podem ha condemnat el ‘vergonyós espectacle públic d’enaltiment i apologia al franquisme’ que considera que es va produir ahir a la nit a la plaça de toros de Palma en sentir-se per megafonia l’himne falangista ‘Cara al Sol’. També van sonar l’himne de la Legió espanyola i la ‘Marxa reial’. Tots tres es van sentir durant el transcurs de la primera cursa de braus feta a Mallorca després de dos anys. El parlament de les Illes va prohibir de ferir els animals i matar-los, però el Tribunal Constitucional espanyol va tombar aquesta llei perquè considerava que desvirtuava les curses de braus. A l’exterior de la plaça hi va haver una protesta animalista d’unes cinc-centes persones. Espanya anys 40? No, Palma any 2019. Però els progres a criticar @ArranPalma per una acció reivindicativa. #AixiEnsVa pic.twitter.com/dPx7fkGngQ — /ViqVel Àngel ||*||🎗 (@enmiquelangel) August 10, 2019 Tenien un altaveu dins el recinte apuntant cap a noltros del qual sonaven tonades com el "Cara al Sol" i l'himne d'espanya entre d'altres. Barrem-los el pas! No passaran! El feixisme avança si no se'l combat!!! pic.twitter.com/yElooPLw31 — Arran Palma (@ArranPalma) August 10, 2019 Sobre què va passar a l’interior, Podem entén que hi ha indicis de vulneració de la Llei balear 2/2018 de Memòria i Reconeixement Democràtics de les Illes Balears, concretament dels articles 23.1, 23.2 i 23.3 sobre actes contraris a la Memòria Democràtica. En concret, l’article 23 diu que és contrari exhibir públicament escuts, insígnies, plaques i objectes o esments realitzats en commemoració, exaltació o enaltiment individual o col·lectiu del cop d’estat de 1936 i del franquisme, dels seus dirigents o de les organitzacions que van sustentar el règim. Tal acte es considera contrari a la Memòria Democràtica i la dignitat de les víctimes, afirma Unides Podem. Per això el partit insta a la Secretaria Autonòmica de Memòria Democràtica i de Bon Govern i a la direcció general competent del govern de les Illes a prendre les mesures legals oportunes. El partit creu que no es pot permetre que ‘a les nostres illes, en ple segle XXI’ es torni a repetir un ‘espectacle’ que, a més de ‘atacar’ els drets dels animals, ‘atempta’ contra la dignitat de les víctimes del feixisme i contra els drets humans. Cara al sol con la camisa nueva… soy el novio de la muerte… (imne de la legión), imne nacional espanyol (que per no tenir, no té ni lletra) a tot volum per la megafonia de la plaça de braus de #Palma #NoEsCulturaLaTortura #MallorcaAntitaurina pic.twitter.com/br4OTzuP3p — Manel V Domenech (@manelvdomenecht) August 9, 2019

Summary: Unides Podem denuncia el ‘Cara al Sol’ que va sonar a la plaça de toros de Palma


Reus va ser una de les ciutats que durant la jornada de l’1-O no va rebre l’actuació violenta de la policia. Ni un cop de porra, mentre a Tarragona o Mont-roig del Camp, municipis de la vora, vivien la repressió severament. Tanmateix, la capital del Baix Camp és sotmesa a una persecució judicial com no es veu en cap altre municipi català. El jutjat d’instrucció número 2 de Reus va començar a principi de novembre una macrocausa que afectava tretze persones, entre les quals el batlle de la ciutat, Carles Pellicer. Els investigaven per presumptes delictes d’odi i malversació. Avui un bomber haurà d’anar a declarar davant el jutge, però, segons que ha pogut saber VilaWeb, ben aviat quatre més seran citats i la causa ja s’haurà ampliat a una vintena de persones. La macrocausa té un origen: les protestes contra els agents que es van allotjar a la ciutat, a l’Hotel Gaudí. Van arribar-hi poc després de l’11 de setembre i ben aviat van ser objecte de protestes de la població, que volia demostrar-los que la seva presència no era benvinguda. Cantant Els Segadors al davant de l’Hotel Gaudí de Reus on s’hostatgen els membres de la Policía Nacional vinguts per reprimir el referèndum pic.twitter.com/RdbX1FUTl8 — Biel Ferrer Puig (@biel_ferrer) 19 de setembre de 2017 La policia no va esperar-se al dia del referèndum per actuar: abans ja va intervenir per identificar uns ciutadans que penjaven cartells en favor del referèndum. El 25 de setembre alguns agents van arribar a agafar un jove i tirar-lo a terra, i li van demanar la identificació sense dir-li per què. Quan un dels agents finalment li va dir que era ‘per haver enganxat cartells’, els concentrats el van escridassar i li van demanar el número d’identificació, però no els el va donar pas. L’agent es va endur el jove identificat a la comissaria, enmig de les protestes dels manifestants. 🎥 VÍDEO: Tensió entre activistes proreferèndum i la @policia durant una identificació en una encartellada https://t.co/lmCfmzzwdH #ReusDiari pic.twitter.com/2VQrt9T258 — delCamp.cat Reus (@delCampReus) 27 de setembre de 2017 La presència de policies a la ciutat suscitava malestar entre una part de la població. Ho explicava la regidora de la CUP Marta Llorens, investigada en la macrocausa: ‘No era un ambient agradable. No s’entén per què hi van haver d’aterrar milers de piolins. Ho observem com un exemple molt explícit de repressió i de colonització de l’estat espanyol.’ El 3-O, el dia de ‘l’odi’ La tensió va anar augmentant fins que va arribar el primer d’octubre. Si les protestes davant l’hotel ja havien estat habituals abans del referèndum, després de la jornada de la gran repressió van créixer. La indignació es va fer palesa durant l’aturada de país del 3 d’octubre. Les formacions independentistes del consistori van signar un manifest conjunt denunciant la violència indiscriminada durant el referèndum i van demanar als hotels de la ciutat que no acollissin més policies. Arran de les protestes el govern espanyol es va trobar obligat a desplaçar una part dels policies a un hotel de Salou, com explica aquest reportatge de la Directa. Però aquesta ‘derrota’ no va ser debades. La comissaria local de Reus de la policia espanyola i la brigada local de policia judicial van presentar una denúncia al jutjat d’instrucció número 2 de Reus, que investiga regidors, bombers i ciutadans reusencs per presumptes delictes d’incitació a l’odi. ‘La denúncia arrenca del manifest signat per uns regidors i, a partir d’aquí, s’amplia a les manifestacions que hi va haver davant l’hotel Gaudí, una de les quals completament en silenci. De tot això, en diuen delicte d’odi i construeixen un relat’, explica un advocat de l’associació d’advocats voluntaris 1-O, que porta la defensa d’alguns bombers investigats. Deu bombers investigats El cas dels bombers és especial. Eren a la manifestació del dia 3 davant l’hotel Gaudí, però asseguren que estaven fora de servei. ‘I com que un bomber és bomber 24 hores cada dia, davant tanta gent congregada van fer la millor cosa que saben fer: intentar que tothom estigués tranquil i en pau’, diu el mateix advocat. El jutge va sol·licitar un detall de les sortides que van fer els camions des del parc de bombers de Reus entre les onze del matí i les tres de la tarda i va voler saber si se n’havia desplaçat cap fins a l’hotel. Per això també són investigats per un presumpte delicte de malversació de fons. De primer, eren quatre els bombers investigats. Un d’aquests quatre casos ha estat arxivat perquè ha pogut demostrar que no era al lloc dels fets. La policia l’havia identificat malament. Però a partir de nous vídeos la policia ha identificat més bombers. Un declararà avui i ben aviat un altre. Segons que ha pogut saber VilaWeb, és previst que el jutge en citi a declarar quatre més. ‘Han identificat les persones que els era més fàcil. Ara van estirant el fil dels bombers i, quan s’acabi, en començaran un altre’, diu l’advocat de l’associació d’advocats voluntaris 1-O, que alerta que això també pot passar aviat amb les accions dels CDR. La macrocausa de Reus ja abasta, doncs, una vintena de persones en la fase d’instrucció. Protestar contra la policia resulta costós. No és casualitat. A Pineda de Mar (Maresme), també s’hi allotjaven policies durant els dies del referèndum i ara ha començat a instruir-se una causa contra diverses persones. Un jutjat d’Arenys de Mar ha admès a tràmit la querella contra tres tinents batlle del PSC, una regidora d’ERC i el cap de la policia local. Els investiguen per l’expulsió dels agents de la policia que s’allotjaven en hotels de la població, uns fets que van passar després del referèndum de l’1-O.

Summary: La macrocausa de Reus: un escarment que no s’atura


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha rebut el president del govern espanyol, Pedro Sánchez, a l’Ajuntament de Barcelona, on s’han reunit i han signat dos acords de col·laboració entre el consistori i l’executiu espanyol. Un dels acords és un compromís d’inversions perquè Barcelona esdevingui capital cultural i científica. L’altre pacte contempla la creació comissió interadministrativa. En una compareixença conjunta, Colau ha ofert Barcelona al president espanyol com a ‘principal aliada en l’etapa del diàleg’ entre la Generalitat i la Moncloa. Segons la batllessa, la reunió d’avui i la d’ahir a palau són ‘un punt d’inflexió’ per recuperar la normalitat política. Sánchez es va reunir ahir amb el president Quim Torra al palau de la Generalitat, on li va lliurar un document amb quaranta-quatre punts per començar a solucionar el conflicte entre Catalunya i Espanya. Tanmateix, el president espanyol es va negar a parlar sobre el dret d’autodeterminació o l’amnistia dels presos polítics.

Summary: Colau ofereix Barcelona a Sánchez com a ‘principal aliada’ per al diàleg


La batllessa de Barcelona ha fet una declaració institucional per adreçar-se a Carles Puigdemont i Mariano Rajoy i demanar-los que s’asseguin a negociar. Al president català, li ha demanat que no faci efectiu el mandat del referèndum i que desestimi de fer la declaració d’independència programada per a demà: ‘L’1-O no poden ser un aval per a proclamar la independència, però obre oportunitat al diàleg.’ Ha dit que Puigdemont és un home de principis i que té un compromís amb els seus votants, però li ha dit que no pot precipitar-se: ‘No es poden posar en perill les institucions catalanes.’ Colau ha garantit al president que si segueix el camí que ella demana s’hi implicarà i alhora ha insistit: ‘Ara toca fer gestos de distensió per les dues parts i no una escalada que no beneficia ningú.’ Colau també s’ha adreçat al president del govern espanyol, Mariano Rajoy, i li ha demanat que actués amb responsabilitat d’estat i descartés d’aplicar l’article 155 de la constitució espanyola. També l’ha instat a retirar els efectius de la policia espanyola enviats a Catalunya per impedir el referèndum. La batllessa de Barcelona ha acabat amb una petició als dos executius: ‘No prenguin cap decisió més que pugui suposar dinamitar la possibilitat d’un espai de diàleg i de mediació. Aquest és l’acte sense dubte més valent que poden fer ara.’ I ha afegit: ‘Ara és l’hora de bastir ponts, no de dinamitar-los.’

Summary: Colau demana a Puigdemont que no apliqui el mandat del referèndum


Els tres partits que integren el Consell del Botànic –PSPV, Compromís i Unides Podem– han pactat, a instàncies de Compromís, de modificar la llei del joc que, a la pràctica, suspèn les llicències d’obertura de nous locals d’apostes al País Valencià mentre no s’aprovi una nova norma que regularà aquesta activitat. Per fer-ho, el Botànic aprofitarà la llei d’acompanyament al pressupost del 2020, a la qual han presentat una esmena conjunta que ja té el vist-i-plau de la Conselleria d’Hisenda. Ha estat registrada a les Corts avui, dia en què s’acaba el termini per a presentar esmenes a la llei. El text registrat introdueix una nova disposició transitòria en la llei actual en què estableix que l’administració suspèn la concessió d’autoritzacions fins que no s’aprovi la nova llei del joc, que avui dia es troba en ple tràmit a les Corts. Una moratòria que, sigui com vulgui, tindrà una durada màxima de sis mesos a partir de l’entrada en vigor d’aquesta modificació legal que proposa el tripartit. És a dir, a partir del primer de gener. PSPV, Compromís i Unides Podem es donen un semestre per a validar la nova llei que el Consell va aprovar en un ple el mes d’octubre passat i va traslladar al parlament perquè hi donés el vist-i-plau.

Summary: El govern del Botànic frena l’obertura de nous locals d’apostes