Ciutadans i PP van demanar ahir la reprovació del president de les Corts, Enric Morera, pel seu discurs durant l’acte de lliurament dels Premis Octubre, en què va denunciar l’empresonament dels dirigents independentistes catalans. Isabel Bonig (PP) qüestionà la intervenció de Morera i dels consellers Vicent Marzà i Vicent Soler als Premis Octubre, on el guardó dedicat a l’actuació cívica fou lliurat a familiars dels presos polítics catalans. Bonig també va criticar les declaracions del president del Parlament de Catalunya, Roger Torrent, en l’acte d’Alacant pel sisè centenari de la Generalitat Valenciana. Segons Bonig, en l’acte dels Premis Octubre els membres del Consell que hi van assistir i el president de les Corts van fer unes declaracions ‘inaudites, increïbles, rebutjables i que exigeixen una intervenció immediata’ del president de la Generalitat, Ximo Puig. Per Bonig, com que ja han passat vint-i-quatre hores i no ha dit res, s’ha convertit en ‘còmplice’. La síndica de Ciutadans, Mari Carmen Sánchez, considera que Morera, com a màxima autoritat d’unes Corts que representen tots els valencians, ‘no hauria d’expressar la seva opinió personal en un aspecte tan greu’. Diu que ‘són inacceptables les seves mostres de suport als qui volen trencar la convivència entre espanyols’. Per Sánchez, Morera hauria de respectar i defensar la constitució espanyola i l’estatut, que segons ella ‘són els garants de la sobirania popular i dels valors democràtics de llibertat, justícia, igualtat i pluralisme polític’. La intenció de Morera, segons Ciutadans, és traslladar el ‘conflicte català’ al País Valencià. ‘El secessionisme català –va dir– ha irromput en l’agenda política valenciana amb Compromís i davant la inacció del PSPV.’

Summary: El PP i Ciutadans critiquen durament Morera per la seva intervenció als Premis Octubre


La futura llei d’educació que prepara el conseller Martí March no inclou el català com a llengua vehicular. Això ha indignat Més per Mallorca, que forma part del govern. En teoria, el suport de Més per Mallorca és imprescindible perquè la normativa tiri endavant, però fonts del partit denuncien que el conseller vol pactar la llei amb les formacions de dreta i no amb els seus socis de govern. La portaveu de Més, Bel Busquets, ha demanat que la llei inclogui la necessitat d’assegurar, com a mínim, el 50% de les assignatures s’imparteixin en català, per garantir la normalització de la llengua pròpia i la cohesió social. Busquets ha advertit que la llengua és una línia vermella i que si no es canvia la redacció de la llei no hi donaran suport. També ha aixecat les crítiques d’Obra Cultural Balear, que considera que tal com és redactada ara implica un retrocés respecte de l’actual model vigent i conté ‘perilloses similituds’ amb el promogut per l’ex-president José Ramón Bauzá, que tant de rebuig va despertar. En un comunicat força dur, avisa la conselleria d’Ensenyament que, si es manté la redacció, perilla la cohesió social a les Illes Balears.

Summary: La futura llei d’educació del govern balear no inclou el català com a llengua vehicular


Milers de refugiats s’acumulen a la rodalia del pas fronterer de Kastanies-Pazarkule a l’oest de la ciutat d’Edirne, a Turquia. Al costat grec, hi ha dues cabines de control coronades amb un cartell: ‘Benvinguts a Grècia’. Tanmateix, la carretera és tallada i fortificada amb filat espinós, tanques metàl·liques i desenes d’antiavalots armats. Aquesta és la benvinguda de la Unió Europea des que divendres passat Recep Tayyip Erdoğan va ordenar l’obertura de fronteres. El govern de Kiriakos Mitsotakis, membre del partit conservador Nova Democràcia, ha desplegat l’exèrcit a les illes de l’Egea i de cap a cap de la frontera terrestre amb Turquia. A més, ha ordenat maniobres amb munició real amb la intenció d’atemorir els refugiats. La frontera terrestre són cent vint quilòmetres on el riu Evros, entre tanques, matolls i aiguamolls, intenta de posar pau entre dos enemics atàvics. Ahir la plana major de la Unió Europea va visitar la zona i va fer costat al govern grec. De fet, la presidenta de la Comissió Europea, Ursula von der Leyen, va agrair a Mitsotakis que el país fes literalment d’escut d’Europa. Per això, va anunciar set-cents milions d’euros en ajuts per a fortificar encara més la frontera. Què vol Erdogan? Turquia acull més de 3,5 milions de refugiats, la majoria víctimes de la guerra siriana. Erdogan els ha utilitzats unes quantes vegades com a arma política contra la Unió Europea. El març del 2016 va aconseguir que Brussel·les acceptés de pagar 6.000 milions d’euros en canvi de tancar les fronteres. De totes maneres, a començament d’any només n’havien arribat la meitat. Erdogan ha acusat moltes vegades la Unió Europea d’incomplir l’acord. La implicació directa d’Ànkara en la guerra siriana ha canviat completament el trencaclosques geopolític. Dijous, trenta-tres soldats turcs van morir en un atac del règim d’al-Assad a la província d’Idlib, on un milió de desplaçats acampen prop de la frontera turca. Quatre anys després, Erdogan utilitza els refugiats per aconseguir suport en el conflicte i distreure una opinió pública cansada de la guerra i els camps d’acollida. Què hi ha a l’altra banda de la frontera? Una gran incertesa jurídica. Atenes ha anunciat que durant un mes no acceptaria peticions d’asil, cosa que implica la suspensió de la Convenció de Ginebra. Tota entrada il·legal a territori grec equival directament a presó o deportació. L’ONU i Human Rights Watch han qualificat la mesura d’abús sense cap fonament legal. Segons la policia, d’ençà de dissabte han refusat l’entrada de 24.000 persones i n’han detingudes gairebé 200. Algunes, fins i tot, han estat condemnades a quatre anys de presó i a multes de 10.000 euros. El govern de Mitsotakis esgrimeix una situació d’emergència per a justificar aquestes mesures. No obstant això, també s’escuda en jurisprudència europea. Concretament, en la sentència del 14 de febrer del Tribunal Europeu de Drets Humans (TEDH) que valida les ‘devolucions en calent’ de la Guàrdia Civil espanyola a Ceuta i Melilla. Dit altrament: les devolucions en massa d’immigrants i refugiats al Marroc sense examinar individualment cada cas. Emparada per la Unió Europea, la policia grega es creu impune i comet tota mena d’abusos. Testimonis de refugiats, recollits per periodistes i ONG, relaten agressions i pallisses després d’haver travessat la frontera. També expliquen que els roben totes les pertinences –diners, mòbils i part de la roba– abans d’expulsar-los a territori turc. Però la violència, quan es desencadena, no té aturador. Dilluns, es van publicar uns quants vídeos en què es veia un noi sirià inconscient i amb la cara plena de sang. Els fets van passar a prop del punt fronterer de Kipoi-Ipsala, al delta de l’Evros, al sud-oest d’Edirne. Segons la periodista Jenan Moussa, el jove era d’Alep i va morir per l’impacte d’una bala de goma d’un antiavalots. El portaveu del govern grec, Stelios Petos, diu que l’assassinat és una notícia falsa, que només vol alimentar la propaganda turca contra Grècia. This is the first reported death among migrants trying to cross from Turkey to Greece. One syrian man was shot dead by Greek border guards. Here is the video.@akhbar pic.twitter.com/LIM5L8d03h — Jenan Moussa (@jenanmoussa) March 2, 2020 L’Idomeni turc? La majoria de refugiats que volen arribar a Grècia ho intenten pel pas Kastanies-Pazarkule, el més accessible d’Istambul estant. Milers de persones hi malviuen entre la frontera i el poblet de Karaağaç. Les imatges recorden molt Idomeni, al nord de Grècia, on desenes de milers de persones van quedar atrapades per la tanca que havia construït Macedònia del nord. Encara no hi ha un camp formal, però cada vegada hi ha més persones vivint als boscs i conreus esperant una oportunitat per a travessar a l’altra banda. A més, les autoritats turques continuen animant la gent a anar fins al pas fronterer ni que sigui tancat. El cap de setmana, per tal d’evitar entrades pel pas fronterer, els antiavalots van disparar gas lacrimogen de manera indiscriminada. Les presons de la mar Egea Els problemes no són al continent i prou. Aquests darrers dies han arribat un miler de refugiats a les illes de la mar Egea, on les tensions fa mesos que duren. El govern grec fa temps que ha convertit illes com Lesbos, Samos, Kos i Quios en autèntiques presons al ras. Desenes de milers de persones tenen prohibit de sortir-ne i viatjar cap a la Grècia continental. El cas paradigmàtic és Lesbos, on el camp de Moria només té una capacitat per a 3.500 persones, però ara n’hi viuen més de 20.000. La majoria malviuen en tendes en camps d’oliveres. La manca d’infrastructura fa que l’espai sigui un fangar on es barregen escombraries i aigües fecals. La feina de les ONG és imprescindible en un espai absolutament abandonat que s’ha convertit en un polvorí i hi ha mort gent. Abans d’obrir les fronteres, el govern de Mitsotakis havia ordenat de construir nous camps a les illes per a resoldre la saturació. Però en cap cas l’executiu no volia traslladar els refugiats a la Grècia continental com es feia al pic de la crisi del 2015. L’anunci va moure aldarulls i indignació entre la població illenca, que considera que Atenes els ha convertits en una mena de tallafocs. Els guardacostes, els antiavalots de la mar Com a la frontera terrestre, els guardacostes fan tant com poden per impedir l’arribada de refugiats. Les seves llanxes han remolcat embarcacions cap a aigües turques i n’han desatès algunes altres que anaven plenes de gent a la deriva o que eren a punt de naufragar. Dilluns, però, es van sobrepassar tots els límits. Els guardacostes van disparar a prop d’una embarcació inflable. Abans, havien provat d’envestir-la i, fins i tot, rebentar-la amb un bastó metàl·lic. NEW: The Turkish authorities have sent us this video which they claim was filmed at 0726 this morning off Bodrum. It shows Greek coastguard carrying out ‘pushbacks’ of migrant dinghies. Shots are also fired into the water. More @SkyNews pic.twitter.com/GrlXGNIRTt — Mark Stone (@Stone_SkyNews) March 2, 2020 La desídia dels guardacostes passa factura. Dilluns mateix, va morir un nen en el naufragi d’una embarcació amb quaranta-set persones que havia sortit de la costa turca cap a Lesbos. Un trajecte d’una desena de quilòmetres que, amb el passaport correcte i un bitllet de vint euros, en comptes de ser mortífer, es pot fer amb una hora mentre s’admira un paisatge bucòlic. Atacs a refugiats, periodistes i ONG El mal ambient a les illes l’han aprofitat grupuscles feixistes, que, amb la complicitat de la policia, s’han dedicat a amenaçar i agredir refugiats, periodistes i voluntaris d’ONG. A Lesbos s’ha impedit que hi desembarquin embarcacions plenes de gent, entre insults racistes i islamòfobs. “Zorras, que folláis como conejos”, le dice un fascista a una mujer refugiada embarazada que llega a Lesbos. Grupos racistas atacan a las personas refugiadas, a periodistas y a activistas de varias ONG ante la mirada de la policía. Europa siglo XXI pic.twitter.com/l5pCxleT71 — Miquel Ramos (@Miquel_R) March 2, 2020 A més, grups armats s’han dedicat a fer controls a l’entrada de Moria i la capital de l’illa, Mitilene, per localitzar estrangers. Tots aquells que no parlen grec són perseguits amb bastons i pedres. Els radicals també han cremat un centre d’acollida a Skala Sikamineas, al nord de l’illa, i uns quants magatzems amb material d’ONG. My colleague @FranziEire and me just got attacked on the Island of #Lesvos driving with the car along the coast of #Moria. A group of masked and black-wearing men with sticks and stones threw stones on our car – we had to drive very fast to escape. We are safe. #refugeesgr pic.twitter.com/2C2Fu8zxRw — Julian Busch (@JulianBusch2) March 2, 2020 ‘Benvinguts a Grècia’, diu el cartell.

Summary: ‘Benvinguts a Grècia’, la Unió Europea s’acarnissa una vegada més amb els refugiats


La periodista Cristina Fallarás, l’actriu Vicky Peña, el músic Quico Pi de la Serra i la lluitadora antifranquista Maria Salvo tanquen la llista de BComú a les eleccions municipals a Barcelona, encapçalada per Ada Colau. Salvo i Pi de la Serra ja van tancar la llista de l’organització a les eleccions del 2015, juntament amb l’historiador Josep Fontana, que va morir l’agost de l’any passat. La candidatura ha destacat a través d’un comunicat que es tracta de persones amb una important trajectòria en els àmbits de la cultura, la defensa dels drets socials i la lluita antifranquista.

Summary: La periodista Cristina Fallarás i l’actriu Vicky Peña, entre els noms que tanquen la llista de Colau a Barcelona


Els vaixells russos que des del 2011 carreguen combustible al port de Ceuta ho fan regularment amb la companyia petroliera Ducar, vinculada familiarment a Miguel Arias Cañete, comissari europeu d’Energia i Canvi Climàtic i ex-ministre del PP. Arias Cañete havia estat president de la companyia fins al gener del 2012, just abans de ser nomenat ministre espanyol. La companyia és dirigida des del 28 de febrer del 2012 pel seu cunyat, Miguel Domecq Solis. Els vaixells militars russos fan servir les instal·lacions que Ducar té als molls de Llevant i de Ponent. La fragata Landy, per exemple, carrega entre 200 i 260 tones de gasoli, subministrades per Ducar. Els mitjans de comunicació de Ceuta han confirmat unes quantes vegades que és Ducar que proveeix el gasoli directament als vaixells russos (vegeu la notícia de Ceuta Actualidad i la notícia de Tiempo de Ceuta). Miguel Arias Cañete va reconèixer l’any 2013, en una compareixença al congrés espanyol, que tenia un paquet d’accions de la petroliera Ducar SL, exactament un 2,5% del total. Concretament, va dir que en tenia 85.509 participacions socials, per un valor de 185.104 euros. En aquell moment, en seu parlamentària, Cañete va explicar que Ducar era una empresa dedicada només a l’emmagatzematge de petroli, que després era comercialitzat per tercers. Tanmateix, la pàgina web de la companyia desmenteix aquesta versió i deixa clar que subministra combustible directament a vaixells. Des del 2011 seixanta vaixells militars russos, pel cap baix, s’han proveït de combustible al port de Ceuta, cosa que ha causat una inquietud creixent de l’OTAN. Avui uns quants vaixells que volien atracar-hi han desistit de fer-ho de resultes de la polèmica que s’ha aixecat per la publicació de la notícia en mitjans internacionals.

Summary: Els vaixells militars russos es proveeixen a Ceuta amb la petroliera vinculada a Miguel Arias Cañete


El Tribunal Constitucional espanyol (TC) és l’últim escull per als presoners polítics abans de demandar Espanya al Tribunal Europeu dels Drets Humans (TEDH). Els advocats van enllestint els recursos d’empara que presentaran contra la sentència del Tribunal Suprem espanyol, en què al·legaran vulneracions de drets fonamentals durant la fase d’instrucció i el judici. Fins que el TC no els resolgui, no s’acabarà la via del dret intern i no podran presentar una demanda al Tribunal d’Estrasburg. La via judicial europea és l’única que ofereix garanties als presoners polítics. El TEDH pot emetre una sentència contra Espanya que obligui a alliberar-los, però això no passaria fins d’ací a uns quants anys. Els partits independentistes i les entitats promouen l’amnistia com a solució a curt termini. En canvi, el govern espanyol vol fer una reforma del codi penal per a rebaixar les penes de sedició i permetre que els nou condemnats surtin de la presó, sense extingir-ne la responsabilitat penal. El debat és obert i pot convertir-se en un element important de la negociació a la taula de diàleg entre la Generalitat i la Moncloa, com a puntal imprescindible per a posar fi a la repressió i començar a desjudicialitzar la política. Ara, cal que el PSOE tingui voluntat política per a avançar en aquesta via. Mentrestant, i una volta el Suprem ja va desestimar els incidents de nul·litat contra la sentència, les defenses dels presos polítics són a punt de presentar els recursos d’empara al TC. Tots els focus tornaran cap al Constitucional, el tribunal que va donar un impuls definitiu al procés independentista amb la sentència contra l’estatut de Catalunya de l’any 2010. Però els precedents no fan pas ser optimista, i és probable que el TC admeti a tràmit els recursos, els desi en un calaix durant un parell d’anys i continuï entrebancant l’accés al Tribunal d’Estrasburg. S’hi pot fer res, contra aquesta estratègia dilatòria? El TC, novament a l’ull de l’huracà per les maniobres contra l’independentisme Experts en dret europeu consultats per VilaWeb consideren que es podria demandar l’estat espanyol per les dilacions injustificades d’un dels seus organismes. Ara, s’hauria de justificar l’existència d’una dilació indeguda en la resolució dels recursos. El TEDH ha rebut demandes d’aquesta mena, sobretot contra Itàlia. En el cas que es presentés i reeixís, Estrasburg podria entrar al fons del cas i establir jurisprudència per a casos futurs. No obstant això, és difícil que el TEDH es pronunciés abans de contrastar que el TC excedeix els seus terminis habituals. Fonts de les defenses han explicat a VilaWeb que ara per ara no preveuen pas d’interposar cap demanda contra Espanya per la dilació del TC a l’hora de resoldre els recursos dels presoners polítics. Argumenten que és molt difícil de demostrar que hi hagi aquesta voluntat d’allargar les resolucions per a privar-los d’accedir a la justícia europea. Tanmateix, les xifres que dóna el TC són un argument de pes que evidencia la premeditació per a impedir l’accés dels presos polítics a Estrasburg. Les admissions a tràmit no arriben ni al 2% Les últimes xifres publicades pel TC són de l’any 2018. En aquesta memòria (pàgina 14), el tribunal assegura que aquell any va rebre 6.918 sol·licituds de recurs d’empara i només en va acceptar 115, que representen només l’1,67%. En canvi, en el cas dels presos polítics ha acceptat tots els recursos, mig centenar. Ara, en tots els casos ha tardat més d’un any a començar-los a resoldre, tots en sentit contrari als interessos dels presoners independentistes. El TC entrebanca el camí cap a Estrasburg La legislació espanyola i la doctrina del tribunal també estableixen que els recursos contra l’empresonament preventiu s’han de tramitar de manera preferent, i s’estableix un termini de trenta dies. Tanmateix, els recursos presentats pels presos polítics van aparcar-se. És precisament per a denunciar aquest incompliment flagrant que quatre dels presos van fer una vaga de fam durant vint dies. El desembre del 2018, Jordi Sànchez, Jordi Turull, Josep Rull i Joaquim Forn denunciaven així la motivació política del TC per a impedir-los l’accés a Estrasburg. La portaveu dels presoners que van fer la vaga de fam, Pilar Calvo, va recordar diumenge la carta enviada als dirigents europeus i al president espanyol en què denunciaven el ‘blocatge’ del TC i les ‘dilacions indegudes’ de la resolució dels recursos d’empara contra les ordres de presó preventiva. Aquí teniu la carta que els presos en vaga de fam van enviar a @sanchezcastejon i a tots els líders dels països membres UE i als màxims dirigents d’aquesta. Fem memòria! @JordiPina1 @quimforn @joseprull @jorditurull #TC #bloqueigRecursos pic.twitter.com/wW67mP1rMu — Pilar Calvo (@pilarcalvo13) February 9, 2020 Una estratègia premeditada i filtrada El biaix polític contra els presoners independentistes no el demostren solament les xifres publicades pel Constitucional sobre els recursos d’empara. Tanmateix, el TC està dividit i la unanimitat s’ha trencat en alguns casos: un sector ha expressat malestar i ha fet arribar a l’agència Europa Press que aquesta manera d’actuar és una estratègia premeditada i té l’objectiu d’endarrerir la internacionalització del judici. Per coordinar aquesta estratègia, segons les mateixes fonts, al TC es va constituir un grup de treball amb gairebé una desena de lletrats sota la direcció del magistrat Cándido Conde-Pumpido, independentment que després els afers corresponguessin, per repartiment, al magistrat a qui pertoqués legalment la ponència. Oficialment, el Constitucional no ha valorat aquestes informacions.

Summary: Es pot denunciar el TC al Tribunal d’Estrasburg pels abusos contra els presos polítics?


L’ex-president cubà Fidel Castro ha reaparegut en públic aquesta passada matinada en una gala al teatre Karl Marx de l’Havana, en homenatge pel seu 90è aniversari. El líder cubà ha estat acompanyat del seu germà i actual president, Raúl Castro, i del president veneçolà, Nicolás Maduro, segons que ha informat ‘Granma’. En l’homenatge s’han projectat fragments del documental ‘Mi hermano Fidel’, del director cubà Santiago Álvarez i ha comptat amb l’actuació de la cantant Omara Portuondo i els relats de l’historiador Eusebio Leal Spengler, en un acte amb tints històrics i en què la Revolució Cubana ha tingut una importància central. A més d’institucions, a l’acte han acudit antics revolucionaris, com assaltants a la caserna Moncada i expedicionaris del Granma, així com membres de diferents sectors de la societat, de les Forces Armades, ex-combatents cubans, estudiants i representants del cos diplomàtic. A la part final de l’espectacle, no han cessat els crits de joia de ‘Viva Fidel! Viva Cuba!’ i les mostres d’afecte cap al líder, segons que ha publicat l’esmentat mitjà de comunicació. Prèviament, Castro ha agraït les felicitacions i les mostres d’afecte rebudes pel seu 90è aniversari i s’ha reivindicat com l’artífex de la Revolució Cubana davant del ‘desconcert’ dels partits de masses. ‘Desitjo expressar la meva més profunda gratitud per les mostres de respecte, les salutacions i els obsequis que he rebut en aquests dies, que em donen forces per a reciprocar a través d’idees que transmetré als militants del nostre partit i als organismes pertinents’, ha escrit Castro en un article.

Summary: Fidel Castro reapareix al costat de Maduro en l’homenatge pel seu 90è aniversari


El president de la Generalitat no amaga el seu malestar amb Mariano Rajoy per la negociació del nou model de finançament, que no tan sols no ha començat, sinó que els indicis que hi ha no són positius per a als interessos valencians. Ximo Puig està preocupat perquè el president espanyol avala les tesis de les comunitats del nord de l’estat espanyol, que volen que el futur sistema tingui molt en compte la dispersió i la despoblació. Aquestes comunitats són Galícia, Astúries, Castella-Lleó i Aragó. Precisament va ser a Saragossa on Rajoy va beneir dissabte aquests criteris, que topen amb els del govern valencià, que aspira a un model que preservi la suficiència financera per a poder assumir la despesa en sanitat, educació i serveis socials en igualtat de condicions a tot l’estat espanyol. L’endemà li va respondre Puig, en un acte de partit a la Marina Baixa, on va dir: ‘Rajoy és deslleial i genera més problemes de discriminació als valencians. No ens quedarem callats davant tanta incompetència.’

Summary: Puig s’indigna amb Rajoy pel finançament


Najat Driouech Ben Moussa és la primera diputada musulmana del Parlament de Catalunya. Abans que ella, hi havia hagut dos homes musulmans, però dona és la primera. Llicenciada en filologia àrab i diplomada en treball social, té disset anys d’experiència laboral a l’Ajuntament del Masnou i és professora del món àrab en un màster de la Universitat de Barcelona (UB). Ara és diputada per ERC. En aquesta entrevista, explica els seus orígens al Marroc, l’arribada al Masnou, com va aconseguir de ser la primera noia de la seva comunitat a tenir títol universitari, i la importància del seu fill i el ple del parlament del sis de setembre perquè ara faci el pas a la política. La senyora Driouech parla amb seguretat i experiència i atén VilaWeb per telèfon. —El públic no us coneix. Us podríeu presentar, si us plau? —Tinc 36 anys. Jo sóc del Masnou. Fa 27 anys que hi resideixo, des del 1990, perquè vaig néixer al Marroc. Si parlem de formació, sóc llicenciada en filologia àrab, diplomada en treball social, màster en construcció de noves identitats culturals, i postgrau en immigració, identitat i religions. Si parlem de feina, fa setze anys que treballo a l’Ajuntament del Masnou, primer com a tècnica en immigració i, des de fa sis anys, com a tècnica d’ocupació i formació. Al mateix temps, imparteixo classes de màster a la UB sobre el món àrab. I també faig classes en forma de tallers, xerrades i conferències a instituts més locals, o al Parlament Europeu, per posar dos exemples. —Per què entreu en política ara? —Jo sempre he defensat la idea que s’ha de fer una inclusió real i en totes les esferes. Si a la docència ja tenim mestres que s’han graduat i tenen orígens diversos, que puguin exercir la seva feina. Si tenim graduats en periodisme que vénen de cultures diferents, doncs que sigui habitual trobar-los als mitjans de comunicació. I això, per què no a la política? No ens enganyem. Molta gent ens veu de segona. És el col·lectiu del qual vinc, i n’estic molt orgullosa. I hem de fer fora estereotips. Jo porto una motxilla d’estereotips que no us podeu ni imaginar: dona, musulmana, casada i porto el vel. La societat ens ha fet creure que tot això és símbol d’ignorant. I no. Jo no em considero pas ignorant. Al revés. Estudiar em defineix. —Dieu que un dels fills també ha estat important per a fer el pas a la política. —El gran. Nou anys. Recordo que en els plens del parlament del 6 i 7 de setembre jo tenia festa, i era amb els nens a casa. M’ho mirava per la televisió perquè a mi la política m’agrada. I el dia era molt important. I el meu fill gran em va demanar que qui eren. Polítics, vaig dir, representants del poble. Nosaltres els hem escollit. I el fill se’n va anar, va tornar i em va dir: Dius que aquesta gent ens representa a nosaltres? Sí. Doncs no ho sé, mama. No sé si creure’m això. Per què? Doncs perquè no hi ha ningú que s’assembli a tu. —Bona. —I el fill va continuar: Oi que se suposa que som catalans. I vaig dir-li, i tant que som catalans. Ja, però som catalans àrabs. Vaig dir, sí. Doncs jo no en veig cap aquí, eh? Representants? I aquesta reflexió, reflexió que fa un nen, a mi em va fer pensar que, realment, la feina que faig quedava molt minsa. Les xerrades, les classes a la UB, els tallers. Total, em dic, els nens creixen, se senten igual que tothom, però a l’hora de la veritat no veuen la representació real a totes les esferes, que és el que jo defenso. Aquesta reflexió em va fer fer el pas, també. (Foto: Marc Puig) —I de tots els partits decidiu entrar a ERC. Per què? —ERC és l’únic partit que quan ha estat governant s’ha pres seriosament la gestió de la diversitat i ha fet coses. Només per aquest motiu, ja n’hi hauria prou. Quan ERC tenia un secretari d’Immigració com Oriol Amorós, que comptava amb experts sobre el terreny, que quan feien propostes les tenien en compte, i que ara quan t’ofereixen lloc a llistes no és de quaranta, sinó de posició de sortida, doncs em demostra que ERC és valenta. Hi ha una part de Catalunya que no ho veurà bé. La dreta, o en algun cas, l’extrema dreta. I ERC em demostra que és un partit que sí que hi creu, en la diversitat, i que no té por. Per això m’ha posat de número 10, en posició de sortir. —I en el terreny concret de la independència, com us situeu? —Sóc una persona que hi creu, en el dret de decidir de les persones. Vaig anar a votar el 9-N. I els meus pares, també. I els meus germans. L’1-O vaig anar a votar. Les persones, en un país democràtic, hem de tenir l’oportunitat de decidir. No sé per què hi ha aquesta por de no poder decidir. Però si potser surt que no! Sense por. —Ningú no us assegura que un dia acabeu en un judici, tal com està la política. Ho teniu present? —Bé. Esperem que la democràcia faci de democràcia i que s’acceptin els resultats. Veurem què ens deixen fer, al final. Arribarem a constituir govern, no el constituirem… No tinc una bola de pitonissa. No puc parlar de demà perquè encara està aplicat el 155. De moment, no hi ha govern. Ja ho veurem. —Dona i amb vel. Tret de maca, us deuen dir de tot. —Jo visc al Masnou. I no he tingut cap problema ni abans ni ara. Cap. Sí que és cert que amigues meves de vuit cognoms catalans estan enfadades perquè a les xarxes m’ataquen. I salten. Per què l’ataqueu perquè porta un mocador, coi, la coneixem, té estudis, fa vint anys que som amigues, quina ximpleria, això del mocador! I a mi em mostra que el tema del vel en una societat catalana del segle XXI ha d’acabar essent una anècdota. Com diuen els meus amics: per què no valoreu la persona i deixeu la peça? Jo no pretenc agradar tothom, igual que a mi no m’agrada tothom. Sóc conscient que rebré crítiques pertot. Però també rebia crítiques de la mateixa comunitat per ser diferent. Els amics marroquins dels meus pares em veien molt diferent dels seus fills o les seves filles. —Diferent? Per què diferent? — Al Masnou vaig ser la primera de la comunitat àrab a anar a la universitat. La primera. Les nenes de la meva edat es van casar amb divuit, dinou anys. Algunes persones em veien com un perill. Fins que, passada la universitat, no van veure que em convertia en important, diguem, no van venir a demanar-me perdó i disculpar-se. Perdona, ens hem equivocat. Tot element innovador que pogués afectar directament la vida dels seus fills, i filles, sortia del seu control. Després, però, ha vingut el canvi. Les mateixes persones, el dia que es van assabentar de les eleccions, van felicitar-me i van dir-me que era un honor. No he tingut cap atac. Al revés. Els catalans de tota la vida que conec, molt contents per mi. I els d’origen marroquí, també. He rebut ànims de Terrassa, Girona, Lleida, Tarragona, Barcelona, de la resta de l’estat, de Bèlgica, de França, i de marroquins de tot el món que s’han posat en contacte amb mi per felicitar-me. Família dient-me que m’han vist a Al-Jazira TV, ben orgullosos. Malament no ha caigut, no. Al contrari. —I per què sou la primera noia de la comunitat àrab del Masnou d’anar a la universitat? Gràcies als pares o que sou tossuda? —El meu pare treballava tot el dia i no el vèiem, sincerament. Treballa a la construcció i venia a les tantes, i el cap de setmana treballava en un restaurant. Penseu que érem cinc germans i el Masnou no és barat. La meva mare treballava per tot el nucli antic, fent la neteja de gairebé totes les cases de la zona. Els pares no han anat mai a escola. Però els germans de la meva mare, sí. Menys els tres grans, tenen formació universitària. I aquest és un tema que l’ha afectada sempre, perquè és una dona molt intel·ligent, molt emprenedora, però que no va anar escola. Al Marroc es comença l’escola a set anys. I ella a mi m’hi va portar als cinc i mig. Va parlar amb el professor i li va dir: Deixeu que vingui d’oient. Sumeu-li que jo, si fes falta, pagaria per continuar estudiant. M’encanta aprendre i superar-me. —I el vostre marit com ho porta, que sigueu famosa? —Ell treballa a la metal·lúrgica. Res a veure amb mi. Tot un àmbit diferent. Però us diré que el meu marit és part de l’èxit. El meu marit ja em coneix, que jo feia programes de televisió i la gent em saludava pel carrer. Ho has de fer tu, em diu, perquè si no ho fas tu, els teus fills tardaran molt. Sempre ho dic, nosaltres no tornarem al Marroc. Vaig venir a nou anys i no tornaré al Marroc. És clar que hi torno, però de vacances. O ens conscienciem que formem part d’aquesta societat en tots els sentits o ens passarà com a França. Aïllament de diferents zones urbanes que són micromons. I no ho volem, nosaltres. Ni per a nosaltres ni per als nostres fills. —Sou la primera diputada musulmana del parlament. D’homes, ja n’hi havia hagut. —Mohammed Chaib (PSC), en època de Montilla. I Chakir El Homrani, ara amb ERC. Si no estic equivocada, a Holanda i Bèlgica fa anys que les dones han fet el pas. I al parlament marroquí, ni us ho explico. A l’estat espanyol diria que només n’hi va haver una, de dona, i per Melilla amb el PP. Que només sigui una, i de Melilla, ja és trist. —Com es veu el procés català amb ulls de catalans del Marroc? —Als pobles catalans, la inclusió socials és força positiva. La gent hi participa. Sobretot la generació que ja té estudis, amb cultura democràtica. Moltes persones hi estan a favor. Altres, en canvi, encara tenen Felipe al cap. — Quin Felipe? —Felipe González, del PSOE. De la generació dels meus pares, alguns encara el voten perquè els va regularitzar els papers ‘y para que no gane el otro’. (Foto: Marc Puig) —Res a afegir? —Si la idea de l’entrevista era presentar-me, vull dir que jo sóc una catalana nascuda al Marroc. Em considero activista social. I m’he posat en política perquè és important per a la visibilitat, però també us dic una cosa: jo no em presento per representar un col·lectiu i prou. Vull representar tota la ciutadania catalana, no només a un col·lectiu. Que una part de la societat s’identificarà amb mi? Molt lògic. Vinc d’un passat i uns antecedents. Però el meu objectiu no és representar una minoria sinó tot el conjunt de la ciutadania. Si no, tenim els d’extrema dreta que diran que ‘esta sólo va aconseguir para los suyos’. I no. Els polítics treballem per a tothom. Només faltaria.

Summary: Najat Driouech (ERC): ‘Sóc una catalana nascuda al Marroc’


L’editora Maria Bohigas de Club Editor diu a tothom qui la vol escoltar: ‘Llegiu Óssipov, és literatura de la bona, no us el perdeu, és dels que no deixen indiferent, dels que marquen.’ Svetlana Aleksiévitx, la premi Nobel, també en parla en aquesta direcció. Maksim Óssipov (Moscou, 1963) va publicar el 2011 ‘El crit de l’ocell domèstic’, un volum que recull sis relats punyents i reals. Com s’ho fa l’escriptor? Bohigas ens en parla. El llibre arriba la setmana que ve a les llibreries. Us oferim un fragment del primer relat, ‘Moscou-Petrozavodsk’. Explica Maria Bohigas: «Svetlana Aleksiévitx, Premi Nobel de literatura 2015, escriu en un article recent: “M’agrada la prosa de Maksim Óssipov. M’he posat a rellegir els seus contes i el primer que se m’acut és que avui la seva prosa és com un diagnòstic. Penses tota l’estona com costa d’estimar l’Home. És bell, és repugnant, és horrorós, però per seguir sent humà cal estimar-lo. L’ànima pensa, intranquil·la… Fer-te arribar a això només ho pot la gran literatura.” L’elogi —gran literatura, paraules que no es deixen caure sovint!— pren una dimensió formidable si tens present aquesta altra frase, de Temps de segona mà: “Sempre m’ha atret aquest espai petit: l’ésser humà. En realitat, és allà on tot passa.” Club Editor té el privilegi de publicar en català i en castellà aquests contes que inquieten l’ànima. ¿Com és que els personatges d’Óssipov són tan punyents, tan reals? “Vam néixer en una guerra, morirem en una altra”, diu un d’ells amb serenitat. A cada conte hi batega l’instint de fugir i rentar-se les mans del desastre. Un instint que xoca amb el sentiment de pertànyer a una certa família, la dels ocells domèstics que no s’han tornat cruels en contacte amb els predadors. No sempre estan preparats per afrontar les inclemències, i alguns intenten emigrar cap a una part més amable del món. Però no hi ha part més amable del món. Vet aquí què ens revelen els contes d’Óssipov: només hi ha això que en diem casa —un vagó-llit, una habitació rellogada, les golfes d’un teatre, un país cafre, tant se val, mentre hi floreixi una mica de bondat i de poesia. I mentre hi hagi un metge escriptor que sàpiga explicar-ho.»

Summary: Avançament editorial: ‘El crit de l’ocell domèstic’ de Maksim Óssipov


La repressió de l’estat espanyol contra l’independentisme català i les sentències recents contra rapers per injúries suposades a la corona i als cossos policíacs espanyols han començat a motivar la demanda perquè s’apliqui l’article 7 de la Unió Europea contra Espanya. El prestigiós periodista britànic Paul Mason va apuntar a aquesta via divendres arran de l’empresonament de Jordi Turull, Carme Forcadell, Josep Rull, Dolors Bassa i Raül Romeva. Acompanyava la petició d’una contundent comparació amb el xèrif d’Arizona Joe Arpaio, criticat pels defensors de les llibertats civils a causa de la suposada voluntat d’imposar la duresa de la llei pel damunt de qualsevol dret constitucional. ‘Espanya ara fa que l’Arizona de Joe Arpaio sembli liberal’, ironitzava Mason. European Commission needs to bring Article 7 proceedings vs Madrid now. Spain now makes Joe Arpaio’s Arizona look liberal… https://t.co/nHDAKnps0S — Paul Mason (@paulmasonnews) March 23, 2018 També l’eurodiputada Marina Albiol va demanar l’activació de l’article 7 contra Espanya arran de la sentència contra Valtònyc. Albiol va afirmar que es vulneren drets fonamentals com la llibertat d’expressió. ‘Brussel·les no pot sancionar uns països per les seues legislacions regressives i després amagar-se en la suposada falta de competències per a fer els ulls grossos amb altres estats membres’, va criticar. Tras remitirles la infame sentencia contra @valtonyc, he pedido a la Agencia de Derechos Fundamentales que accione el artículo 7 del Tratado de la UE y sancione al Estado español por la condena al rapero https://t.co/St5XbinCvV pic.twitter.com/HTDsKh6fQa — Marina Albiol Guzmán (@MarinaAlbiol) February 21, 2018 Quan s’aplica l’article 7 de la UE? La UE pot invocar l’article 7 del Tractat de la Unió Europea en el cas que consideri que aplicar l’article 155 de la constitució espanyola enclou una violació dels drets i les llibertats dels ciutadans catalans, per tal com són també ciutadans europeus. Permet de suspendre els drets d’un estat membre si la Unió considera que amenaça els drets i els valors democràtics. Per a activar aquest mecanisme, cal que ho demani una tercera part dels estats integrants, del parlament europeu o de la Comissió Europea. L’any 2003, la Comissió va lliurar aquest document marc al consell i al parlament, que especifica com es pot invocar l’article 7 i en quins casos es pot demanar la intervenció de la Unió en un estat membre. El document aclareix que es pot fer en qualsevol cas i supòsit, no únicament en àmbits que regulen les institucions europees. El text afirma rotundament que si els drets democràtics perillessin en una àrea de jurisdicció estrictament estatal –la constitució pròpia en fóra el cas paradigmàtic–, la Unió Europea tindria l’obligació d’intervenir-hi. També queda clar que ni tan sols no és necessari que hi hagi una actuació de l’estat concernit, sinó que la Unió pot actuar fins i tot si considera que hi ha una amenaça important. Aplicacions anteriors L’article 7 del tractat ja ha estat invocat per les autoritats europees, sense que s’hagin arribat a aplicar les penes que preveu, llevat del cas d’Àustria. La més greu seria la suspensió dels drets de vot i representació de l’estat membre afectat. Fins ara, la Comissió Europea ha amenaçat en cinc ocasions de fer ús de l’article 7. La més recent és l’advertència a Polònia l’any passat arran d’una reforma del sistema judicial que posa en greu perill la separació de poders. El cas més famós va tenir lloc l’any 2000, quan a Àustria es va proposar de formar una coalició de govern que incloïa el Partit de la Llibertat (FPÖ), d’ideologia nazi i dirigit per Jörg Haider. La Comissió Europea va reaccionar contra aquesta possibilitat i hi va dictaminar un seguit de sancions efectives. Després de mesos de negociacions i de fer un informe sobre les polítiques del govern austríac es van aixecar perquè es va entendre que s’havien rectificat els problemes més greus, relacionats amb el tractament dels refugiats, els immigrants i les minories nacionals. El segon cas fou l’enfrontament el 2012 entre la Unió Europea i Hongria, quan aquest país va redactar una nova constitució i una llei de mitjans que atemptava clarament contra la llibertat d’expressió. La Comissió de Venècia del Consell d’Europa va identificar els principals problemes que tenia aquella nova constitució i, tot seguit, la Comissió Europea va començar els procediments de sanció prevists en l’article 7. Pocs mesos després, a Romania va esclatar una crisi política amb l’elecció del primer ministre Víctor Ponta. La Unió Europea va veure amb preocupació un seguit de maniobres que involucraven tant el parlament com els tribunals i va amenaçar d’aplicar-hi l’article 7. Tanmateix, més tard es van elaborar uns informes que indicaven que la situació s’havia anat reconduint satisfactòriament. Una mica abans hi havia hagut el cas a França de l’expulsió de gitanos romanesos i búlgars pel govern de Sarkozy. L’executiu francès havia especificat que s’havien expel·lit membres de la minoria rom (gitana). La Unió Europea va reaccionar indicant que aquella decisió era incompatible amb els valors democràtics de la Unió. No es posava en qüestió el dret d’un estat membre d’expulsar emigrants il·legals, però sí que es considerava que expulsar en massa membres d’una ètnia o d’una minoria nacional era completament contrari als valors democràtics europeus. El govern francès va rectificar i, tot i que ha continuat fent fora immigrants il·legals, ha tingut molta cura de no identificar-los com a integrants de cap minoria.

Summary: Demanen l’aplicació de l’article 7 de la Unió Europea contra Espanya arran de la repressió


Cara a cara, tan seriós, sembla que gasta un humor anglès. En la vida, com en la seva literatura, l’humor és imprescindible, necessari, fent parella amb la ironia. De manera que de vegades crema, però no gaire. Vicenç Pagès Jordà va néixer a Figueres el 1963. És empordanès. És de la mateixa generació literària que Manuel Baixauli, Sergi Belbel, Lluís Calvo, Flàvia Company, Oriol Izquierdo, Joan-Lluís Lluís, Sebastià Perelló, Ponç Puigdevall, Màrius Serra, Jaume Subirana (la collita del 63). L’any 1990 va publicar el seu primer llibre, que era un aplec de narracions: Cercles d’infinites combinacions. L’hi va publicar l’editor Xavier Folch a Empúries. Els estudiosos de la seva obra diuen que en aquelles narracions es concentrava tot el que va venir després. L’any 1992 publicava a Llibres de l’Índex Grandeses i misèries dels premis literaris, que anava farcit de cites. La primera novel·la va arribar el 1995, també a Empúries, i es deia El món d’Horaci. A la contraportada del llibre s’endevinava l’ambició i la jovenesa de Pagès Jordà: ‘L’autor trava un argument ambiciós, a mig camí entre la ficció i l’assaig creatiu, amb ajuda del mètode paranoicocrític.’ Després va publicar novel·les com ara Carta a la reina d’Anglaterra (Empúries, 1997), La felicitat no és completa (premi Sant Joan, Edicions 62, 2003), Els jugadors de Whist (Premi Crexells, Empúries, 2009) i Dies de frontera (premi Sant Jordi, Proa, 2013). A més dels reculls de contes En companyia de l’altre (premi Documenta, Edicions 62, 1999) i El poeta i altres contes (premi Mercè Rodoreda, Proa, 2005). I els assaigs divulgatius Un tramvia anomenat text (Empúries, 1998) i De Robinson Crusoe a Peter Pan. Un cànon de literatura juvenil (Proa, 2006). Enguany, quan fa vint-i-un any que es va publicar la primera edició d’El món d’Horaci, Empúries edita una segona edició, reescrita per l’autor, amb un epíleg seu i un colofó del catedràtic de literatura Enric Sullà. Aquest volum, tot i ser una segona edició, és considerat un nou llibre en el catàleg d’Empúries, perquè té un número propi. La primera edició del 1992 era el número 52 i aquesta és el 509. Gairebé cinc-cents llibres entre l’una i l’altra, comenta l’escriptor. Pagès Jordà sempre havia dit que El món d’Horaci era la seva novel·la més ambiciosa, però l’any 1992, essent la seva primera novel·la, no va concentrar gaires atencions. I després, introbable, els seguidors de Pagès Jordà tampoc no la tenien a mà per a llegir-la. De manera que ara reneix i l’autor diu que tanca un cicle. En aquesta entrevista descobrim força coses de Pagès Jordà, i dels jocs secrets que hi ha en la història d’Horaci i dels seus companys de pis. —Us considereu d’aquells autors que, de fet, escriuen una única novel·la durant la seva trajectòria literària? —Sí, tot i que he escrit obres de gèneres diferents, en les novel·les passa això, que s’assemblen. En les meves novel·les hi ha una relació d’espai i temps que fa que s’assemblin. Com La novel·la de Ferrara de Giorgio Bassani, apareixen personatges recurrents, apareixen uns mateixos espais… M’agradaria aplegar totes les novel·les que he escrit fins ara en un sol volum, a títol pòstum, amb el nom La novel·la de Figueres. Des d’El món d’Horaci, que és la novel·la fundacional, fins a Dies de frontera. D’alguna manera, reeditar aquesta primera novel·la és com una clausura. Ja vaig sentir-ho quan vaig guanyar el Sant Jordi. Em vaig dir: ‘Aquest premi és un final. A partir d’ara he de fer una altra cosa.’ —Per què? —Vaig presentar Dies de frontera amb la presència de les alcaldesses de Figueres i de la Jonquera. Representants institucionals en la presentació d’un llibre meu? I aquell dia una senyora em va dir: ‘M’ha agradat molt la novel·la perquè en Pau  viu al mateix carrer que jo.’ Em vaig dir: ‘Vicenç, has tocat fons.’ De manera que aquest proper llibre que escric, que és una novel·la, no l’he situat en cap lloc determinat ni en cap època determinada, no hi ha canvis d’estil i és més curta. —Això de tancar un cicle em fa pensar en l’Eduard Márquez, que també es troba en aquest punt. —Respecto molt l’Eduard Márquez. Pensa molt i és molt conscient del que fa. No es vol repetir. Això és fonamental. El que fa ho fa molt bé, però ha decidit que ja n’hi ha prou i que prefereix posar-se en una situació incòmoda i de compromís que repetir-se. Normalment, quan et pregunten per què has escrit un llibre, la resposta és el llibre anterior. O fas un pas endavant o el fas enrere. I, segons el moment, a vegades toca tancar etapa. I també hi ha l’opció de deixar d’escriure. No se n’ha de fer cap tabú. Abans de repetir-te, millor plegar. —Canviar de gènere literari ajuda a no repetir-se? —Els canvis de gènere són molt atractius. Per exemple, fa deu anys que vaig publicar el darrer llibre de relats, El poeta i altres contes. En aquest temps gairebé no n’havia escrit, de contes. En canvi, ara hi he tornat i em proposo de fer-ne un nou recull. Entrar en crisi i canviar de gènere té gràcia, perquè també hi ha la part d’investigació. Escriure ha de servir per a descobrir coses, si no no cal escriure. A mi no m’agrada repetir-me, no m’agraden les sèries, són Andy Warhol, és la indústria. En literatura, per fer això, millor anar-te’n a treballar a La Caxia.  —Sóc un carnívor moderat. Era un fumador moderat. Intento ser un independentista moderat… —I en literatura, sou un escriptor moderat? —Moderat és un terme malvist avui. Potser val més dir-ne intermitent: quan menjo un filet ho faig amb passió, però després poden passar dies sense que tasti un tall de carn. I en literatura… Hi ha gent que es pren l’ofici d’escriure com un sacerdoci. Hi ha guerres religioses, bàndols i traïcions. Jo no crec en els grups, sobretot d’escriptors. Escriure és una feina solitària. Les associacions d’escriptors són un oxímoron, una paradoxa. Hi ha qui pot exercir molt bé el càrrec, que implica fer moltes relacions, visites, viatges… però per a escriure has d’estar sol. I els grups no et permeten evolucionar. Has de poder fer tombs, optar pel silenci, no repetir-te, tenir la llibertat de fer i desfer… —Però les associacions d’escriptors serveixen per a defensar els vostres drets. —No les nego, però constato que els millors escriptors no han estat coneguts per a organitzar associacions ni grupuscles. A part que es generen moltes enemistats i ruptures. —Això que dieu és un atac contra la Generació dels 70, que és d’alguna manera la generació que us precedeix i que va batallar molt com a col·lectiu? —Segurament si hagués estat d’aquesta generació hauria fet coses similars. Era una època fundacional, començava tot, els escriptors pensaven que podrien viure d’escriure (ara ja sabem que no); treballaven per la normalització del llibre en català (ara sabem que tampoc)… D’aquells anys ençà, les expectatives s’han anat reduint. Les frustracions també disminueixen, perquè ja se sap que sense expectatives no hi ha frustracions. —Feu servir l’humor i la ironia per suportar tot aquest desencís? —La realitat ja és prou desagradable. Necessitem la ironia i l’humor per viure. Perquè, en general, la cosa està bastant malament. No veig gran diferència entre la literatura i la vida. —En la vida real, cal l’humor negre? —Estrictament, ‘humor negre’ és la malenconia. No és cap opció, va incorporat amb el que ets. Per una altra banda, la ficció també permet disfressar-te, cosa que és molt sana per a anar tirant. També és una manera possible d’interpretar el món i tenir un estatus. —Expliqueu-vos. —Se’t permeten certes rareses. És molt còmode en aquest sentit ser escriptor. T’atorga una etiqueta que va molt bé. És una raresa reconeguda i productiva. Molt útil. —La utilització del mètode paranoico-crític per a escriure El món d’Horaci, una tècnica surrealista dels anys trenta, que Dalí utilitzava, va en la mateixa línia de l’humor i la ironia? —Sí, sí. I és aquesta cosa empordanesa de vincles i tradicions. En aquest sentit, el professor Deulofeu de semiòtica prové d’un personatge real, Alexandre Deulofeu, nascut el 1903, que va inventar la teoria matemàtica de la història, a partir de la qual es pot preveure l’evolució dels imperis. Es va morir l’any 1978. Va dir que Espanya s’acabaria el 2029. Queda dit. Deulofeu feia servir el mètode paranoico-crític, com feia també Dalí. Quan deixes anar el deliri pots arribar a llocs seriosos. I jo el que he fet amb aquesta novel·la és deixar anar el deliri d’una manera crítica. És el que també feia Fages de Climent. És un ultralocalisme. Tot el que diu Dalí té sentit. És paranoic però és fecund. I és vinculat amb la patafísica. És un territori on conflueix la realitat, la ficció i el deliri. I l’art de la paranoia. És tota una tradició. Dalí i Deulofeu estan en això. No és casual que un llibre de Fages de Climent com Vila-sacra capital del món, en una primera edició contenia el pròleg d’Alexandre Deulofeu; el pròleg de la segona edició és meu. —I com el poseu en funcionament aquest mètode paranoico-crític? —És qüestió d’organitzar la passió, que no se t’emporti. Organització de la passió, això entenc que és l’art. Si només tens passió, has de fer poesia. Jo quan vaig escriure l’Horaci, tenia un horari, m’aixecava a les cinc de la matinada. L’Horaci també respon a les ganes de fer un llibre que es comenta a si mateix en el mateix llibre. La novel·la parteix d’un text trobat en un ordinador, que permet les notes a peu de pàgina. I en aquestes notes es comenten errors, es fan bromes… —Certament, no havia llegit mai una novel·la en la qual les notes a peu de pàgina fossin la columna vertebral. —Les notes a peu de pàgina són una quarta dimensió. És metaliteratura. Tot i que tampoc no n’hi ha tantes. —Home, Déu ni do. —Doncs n’he eliminat algunes de la primera edició i n’he afegit dues que no hi eren. Hi ha moltes coses amagades, que moltes vegades faig notar al lector. Per exemple, la vinculació del llibre amb les novel·les d’Umberto Eco. Una altra: al primer paràgraf del llibre ja apareix la paraula ‘paranoies’ camuflada, quan es parla d’una revista ‘per a noies’. I més: el centre literari on treballa temporalment el narrador del ‘Pròleg inevitable’, que és on troba els arxius de la novel·la, s’assembla molt a l’oficina de la CIA disfressada que apareix a la pel·lícula Els tres dies del Còndor, de Sydney Pollak, amb Robert Redford. Em vaig entretenir molt amb aquest llibre: els amics estudiants, que comparteixen la caseta del barri de Gràcia, Vil·la Barrochio, tenen noms d’una, dues i tres síl·labes, en funció de la seva complexitat (Max, una síl·laba, Bertus, dues síl·labes, i Horaci, el més complex, tres síl·labes). Hi ha tota mena de collonades d’aquestes. —Embolica que fa fort. —El llibre narra l’experiència de la utopia juvenil: de viure amb els pares a viure amb els amics. I en un moment de molta més llibertat i menys control, el 1992, perquè encara no hi havia els telèfons mòbils ni internet. És l’època dels descobriments intel·lectuals i sentimentals-eròtics. Les notes a peu de pàgina et permeten la metaliteratura, la lliçó inaugural de semiòtica del professor Deulofeu et dóna informació… Volia barrejar-ho tot. També hi ha una visió paranoica dels mitjans de comunicació. —Tanta paranoia no us acabava afectant? —Mireu, en aquell temps treballava per una editorial esotèrica (hi vaig treballar durant tres anys), Tikal. Vaig arribar a escriure Las profecías de Nostradamus comentadas. Signava amb el pseudònim d’Àngel Mauri. Tota la informació tòxica la canalitzava escrivint l’Horaci. —Feu servir tècniques narratives diferents també. Per exemple, l’hiperrealisme. Narrar minuciosament escenes que, d’aquesta manera, s’amplifiquen. Fan un efecte lupa. —Sí, hi ha contes dins la novel·la, que els tenia escrits prèviament i que van passar a formar part de l’obra. Són capítols que tenen molta força. —I, finalment, com se us va acudir recuperar aquesta primera novel·la vint anys després? —Tenia molt present L’adolescent de sal de Biel Mesquida, que l’editor Xavier Folch va tornar a editar, perquè ja no es trobava, i ho va fer amb la idea de recuperar un llibre com si fos nou. És una manera de donar al llibre una segona oportunitat. En surt un llibre rejovenit. —L’heu tocat gaire? —Sí. Han desaparegut notes a peu de pàgina i he tret les parts més pedants i més a la defensiva. Però no és Botox, només és un estirament.

Summary: Vicenç Pagès Jordà: ‘Per mi, l’art és l’organització de la passió’


La ‘resposta a la sentència’ s’havia convertit en un mantra que havia omplert titulars i promeses polítiques, fins a convertir-se en un límit temporal al qual s’aferraven polítics i entitats de la societat civil per donar una resposta als ciutadans. Però aquest concepte tan gastat, al final es va acabar traduint en uns fets que ningú, o gairebé ningú, no podia imaginar. El 14 d’octubre, el mateix dia que el Tribunal Suprem espanyol condemnava els presos polítics a un segle de presó, la ciutadania, al marge dels polítics, començava una resposta coordinada i autogestionada que un mes després encara perdura. Una resposta que ha mostrat un canvi d’actitud, un empoderament més gran de la gent, capaç de crear nous escenaris de protesta de forma continuada. En aquest procés hi ha dos elements importants: els CDR i el Tsunami Democràtic. Les dues plataformes han aconseguit de coordinar les mobilitzacions amb eines tecnològiques que permeten una ràpida mobilització en qüestió de poques hores. Un exemple és el blocatge de l’aeroport de Barcelona o els recents talls de carreteres arreu del territori. A continuació repassem els principals fets que han ocorregut durant l’últim mes: Blocatge de l’aeroport i les places plenes Poc després de les 9 del matí del dia 14 d’octubre, una filtració periodística avançava la sentència contra els nou presos polítics catalans. Després d’una primera onada d’indignació, sobretot a les xarxes i els mitjans, el Tsunami Democràtic es despertava de la hibernació per convocar la primera gran acció: blocar l’aeroport de Barcelona. Amb tren, amb cotxe, amb metro o a peu, milers de persones van fer-hi via. El blocatge va durar unes nou hores i va fer que es cancel·lessin 110 vols, i 45 l’endemà. La justícia espanyola va posar els Mossos a primera línia de foc per reprimir la gent. Allà es van viure les primeres càrregues de les moltes que hi hagué els dies següents. El Sistema d’Emergències Mèdiques (SEM) va assistir 115 persones, una de les quals per l’esclat del globus ocular, que tampoc no va ser l’últim. Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: EFE.Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: EFE.Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé. Aquell dia les manifestacions de protesta contra la sentència del procés es van reproduir multitudinàriament a tot el país. Les places de València, Perpinyà, Sabadell, Alacant, Terrassa, Castelló, Manresa, Palma, Lleida, Andorra la Vella, Tremp, Barcelona, Tarragona, Girona, entre moltes ciutats i viles, es van omplir per palesar el malestar amb la duresa de la pena imposada als presoners polítics catalans. Fotografia: EFE.Fotografia: EFE. Barcelona, rosa de foc No hi va haver cap mitjà que la setmana de la sentència no recuperés aquest sobrenom històric de la ciutat de Barcelona. Els carrers de la ciutat, especialment de l’Eixample, es van omplir de barricades de contenidors i brossa. Tot va començar el dimarts 15. Després d’un acte unitari entre ANC i Òmnium a la delegació del govern espanyol, els Mossos van atonyinar les columnes de manifestants que volien acostar-se a l’edifici. Allò va encendre la guspira que va derivar en càrregues i batalla campal entre manifestants i policia. En total, hi hagué sis detinguts, a tres dels quals els dictaren presó sense fiança. Foren els primers empresonats d’una ràtzia que tot just havia començat. Vint-i-vuit joves empresonats: radiografia d’unes detencions irregulars Però no tot acabava a Barcelona. A Lleida, Tarragona, Girona i Manresa també hi va haver enfrontaments entre manifestants i policia, i a Madrid, el Tsunami va blocar durant unes hores els accessos a l’aeroport de Barajas. L’endemà les protestes van continuar i van deixar imatges com la de milers de persones llançant paper higiènic davant el Departament d’Interior per protestar contra l’actuació dels Mossos; o l’Olimpíada popular organitzada pels CDR als Jardinets de Gràcia. Aquella convocatòria va acabar pacíficament, però no pas la que organitzaren a Sarrià, paral·lelament, grups d’ultradreta. Els Mossos d’Esquadra els van anar seguint i els deixaren avançar fins a tocar pràcticament de la plaça del Cinc d’Oros. Allà van començar els atacs dels ultres, fins que un grup es va abraonar contra un jove antifeixista que va ser apallissat a la cruïlla del carrer de Balmes amb el de Rosselló. Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé. ⚠ATENCIÓ! Brutal agressió d'un grup de nazis a un jove antifeixista a la cruïlla entre els carrers Balmes i Rosselló de Barcelona. pic.twitter.com/YisCcgpx4Q — Albert Mercadé (@albertmercade) October 17, 2019 Les Marxes per la Llibertat Si a la nit les ciutats cremaven, de dia les protestes prenien un altre caire. El dia 16 van arrencar de Vic, Tàrrega, Tarragona, Girona i Berga, les Marxes per la Llibertat organitzades per l’ANC i Òmnium. En tres dies les columnes van recórrer la distància fins a plantar-se a Barcelona i confluir conjuntament a Jardinets de Gràcia, d’on va arrencar una manifestació enorme convocada per la Intersindical-CSC i IAC amb motiu de la vaga general d’aquell mateix dia. També hi va haver manifestacions multitudinàries a ciutats com Lleida i Girona, on la concentració fou la segona més nombrosa de la història de la ciutat. La Marxa per la Llibertat sortint de Vic (foto: Lluís Brunet)Vaga General 2019, Diagonal, Marxa per la Llibertat. Arribada a Diagonal Foto: Adiva Koenigsberg resposta sentènciaMarxa per la Llibertat des del pont de Sarajevo. Meridiana. Quan es va fer fosc i la manifestació barcelonina es va desconvocar, la multitud es va desplaçar fins a la prefectura de la policia espanyola, a la Via Laietana. Va ser una de les nits de més tensió, amb moltes càrregues policíaques, barricades de foc, llançament de llambordins i dotze detencions, una de les quals la d’un fotoperiodista mentre treballava. Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé. El descontentament popular per l’actuació dels Mossos i del conseller d’Interior, Miquel Buch, que actuava en coordinació amb la policia espanyola, va anar alimentant-se amb el pas dels dies. El dia 19 a la tarda Arran i els CDR van organitzar una marxa contra l’actuació policíaca i les detencions dels últims dies. Per a evitar nous aldarulls, la policia va muntar uns quants cordons, i s’hi van afegir membres d’En Peu de Pau, que van fer una cadena humana, deien, per a ‘garantir el dret de manifestació’ i ‘rebaixar la tensió dels últims dies’. Baixa la tensió, es mantenen les protestes El pas dels dies no va refredar pas els ànims al carrer. La indignació per la sentència es mantenia viva, i encara va créixer més amb la visita del president del govern espanyol en funcions, Pedro Sánchez, a Barcelona. Va ser una visita llampec, perquè la població el va foragitar allà on va anar. Com a l’Hospital de Sant Pau, on va voler visitar l’únic policia espanyol antiavalots que hi havia ingressat. Això va crear malestar en la direcció del centre, que va decidir de no rebre’l, i també entre el personal, que el va acomiadar així: Sortida del President espanyol de Sant Pau pic.twitter.com/KxPJp4prwJ — Climent (@Climentgoc) October 21, 2019 La setmana, sense incidents destacats, es va tancar amb una manifestació unitària el dia 26 d’octubre amb el lema ‘Mobilitzem-nos per la llibertat’, que va aplegar milers de persones al carrer de la Marina. Com havia passat una setmana abans, acabada la concentració es va desplaçar fins al que s’ha convertit en l’epicentre de les protestes contra la sentència: la Via Laietana i la plaça d’Urquinaona. Els CDR havien convocat la gent a ‘Tornar les pilotes a la policia’, fent referència a l’ús de bales de goma per part dels agents, que havien deixat uns quants ferits. La tensió va anar creixent, en bona part, per la provocació de la policia espanyola, que va deixar cinc furgonetes estacionades al bell mig de la via. En una fins i tot va exhibir una bandera espanyola. Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé. La jornada es va acabar amb més violència policíaca, més detinguts i els habituals ‘carrusels’ a tota velocitat de les furgonetes dels Mossos per a dispersar els manifestants. Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé. S’acosten les eleccions El nivell de les protestes el mantenen sobretot els estudiants, amb actes, vagues i concentracions en diversos campus i facultats del Principat. L’esdeveniment que té més ressò és l’acampada que comencen el dia 30 a la plaça d’Urquinaona de Barcelona per a demanar l’amnistia i contra la repressió. Amb les eleccions del 10-N a tocar, el rei espanyol, Felipe VI, decideix d’assistir a Barcelona en un acte de la Fundació Princesa de Girona, una visita que sectors independentistes veuen com una provocació. A Girona i Tarragona cremen fotografies seves cridant que Catalunya ‘no té rei’ i a Barcelona la policia ha de desplegar un enorme dispositiu perquè el monarca pugui accedir al Palau de Congressos. Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé. El dia 9, abans de les eleccions, el Tsunami va voler desobeir la Junta Electoral espanyola durant la jornada de reflexió. Es van organitzar quatre-centes activitats arreu del territori i a Barcelona hi va haver concerts a la Gran Via, a tocar de plaça de la Universitat, fins abans de la mitjanit. El Tsunami i l’efecte sorpresa Aquesta plataforma anònima va tornar a fer ús de l’efecte sorpresa que havia exhibit a l’aeroport de Barcelona i Madrid, i just l’endemà de les eleccions espanyoles va tallar la AP-7 a la Jonquera. El caos circulatori va afectar també l’estat francès i els manifestants van aconseguir de passar-hi la nit entre fogueres, concerts i tendes de campanya. El blocatge encara es va agreujar més per als interessos de l’estat quan dimarts va aparèixer un altre tall al País Basc, a la frontera amb l’estat francès. A partir d’aquí una reacció en cadena va desfermar desenes de talls a tot el Principat, que van allargar la protesta fins dimarts a la nit. Els talls es van anar desfent, excepte el de la AP-7, que va allargar-se fins ahir al matí. Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé. Aquesta ha estat l’última acció; l’última mostra del descontentament que ha provocat la sentència i la repressió que se n’ha derivat. La capacitat autoorganitzadora de la població, amb el Tsunami i els CDR com a principals ariets, no sembla pas que s’afebleixi gens i només el temps dirà fins on dura una protesta que no sembla tenir final.

Summary: Un mes de la sentència: trenta dies sense treva


Què és un vi pur? Què és un vi amb paisatge? Què és un vi representatiu d’una zona? Són preguntes difícils, que cal respondre reposadament, desplegant múltiples arguments. Són preguntes que requereixen altres preguntes, que suposen haver reflexionat sobre quins valors ha de tenir un vi, quina filosofia de vida ha d’expressar. És en aquesta tessitura, complexa, on es va situar el sommelier Roger Viusà, responsable del bar de vins Plaça del Vi, 7 de Girona, en la sessió de tast celebrada durant el Fòrum Gastronòmic de Girona. El títol de la sessió: ‘Apropament al vi natural, el camí i la reflexió’. Parla Roger Viusà: «El raïm, que és format per la pell, la polpa, les llavors, i la rapa. Aquesta és la part interior del vi, la que sempre hi és. I després hi ha els elements externs, que podem decidir si els fem servir o no, i fins quan… Parlem de llevats seleccionats, aromes, enzims, bacteris, rectificació d’acidesa i de pH, osmosi inversa, control de temperatura i diferents dipòsits, bótes i recipients, que poden influir en el caràcter, en la manera de fer i el resultat final del vi. El raïm En les pells tenim el llevat, enzims i les aromes; en la polpa hi tenim el suc, acidesa, sucre, certes parts d’aromes; en les llavors hi tenim greixos, fenols, olis essencials; i en la rapa hi tenim fenols, acidesa, sals minerals, que aporten frescor, salinitat i complexitat en el vi. Si ens han explicat sempre que el llevat es troba en la purina, perquè molts elaboradors no fan servir el llevat propi del raïm? Malauradament, gran part del món del vi fa servir uns llevats seleccionats que afegeix en el vi. Però jo entenc que perquè un vi tingui paisatge, el més important és aconseguir que el llevat propi del raïm (que és d’una regió i no és d’una altra), transformi aquell most del vi. Si el llevat el compro a Holanda, on la indústria alimentària i agrícola és potent, com pot expressar el vi de l’Empordà o de la Terra Alta? Els elements externs del vi Com s’aconsegueix crear un criteri, a fi que el vi expressi el paisatge? La reflexió porta a capgirar els elements externs que actuen en el vi. És una reflexió que et fa evolucionar i que et fa arribar a l’acceptació del vi natural, que vol dir el vi tal com és. És a dir: res ni ningú és perfecte, i buscar la perfecció a força d’introduir elements que poden emmascarar el vi és perdre part de l’autenticitat, perdre el paisatge. És com fer una foto i arreglar-la amb el Photoshop. El vi natural suposa l’acceptació que les diferències que hi ha entre un vi i un altre són virtuts. I què és això del ‘natural’ com a concepte? Per a mi és l’efecte natura. En francès parlen d’efecte ‘nature’ (que vol dir una cosa poc feta, poc intervinguda). És un concepte molt jove. Les converses entre sommeliers sobre què és el vi natural van començar fa ben poc, el 2003. Fa res, quinze anys. Per tant, és una realitat que vivim. Aprofitem-la! Viure un fenomen que passa ara és realment interessant. Hi ha qui considera mal dita la paraula ‘natural’ o li molesta o s’hi sent incòmode. Puc entendre-ho, perquè les etiquetes sempre són excloents. Però el que és bo d’aquesta denominació és que crea controvèrsia i la controvèrsia crea debat. I el debat és sempre interessant. La naturalització de la viticultura ens qüestiona què hem fet; la naturalització de l’enologia ens qüestiona què hem de fer; la naturalització del gust ens qüestiona quin és el gust veritable; i la naturalització del vi ens qüestiona si la seva naturalesa és representativa d’un paisatge. El vi en si no és natural, el vi és una intervenció cultural. El vi es fa i es fa amb un coneixement de la vinya i dels elements de l’entorn: depèn del que mengis, depèn d’on t’estiguis, de si hi ha un bosc al costat, del clima… Els elements culturals fan que aquell vi tingui un estil propi i uns elements externs que el condueixin. Classificar el vi natural Classificar el món del vi natural és difícil, perquè és una filosofia, una manera de fer, lligada amb com entens la vida. Les normes acceptades són relatives a la viticultura biològica, ecològica, biodinàmica. L’objectiu final és tenir un raïm sa, tenir una viticultura molt respectuosa amb el sòl, amb el camp, a fi que el llevat que ha de transformar el most en vi sigui fort, sigui sa. I com ho aconseguirem? Amb una viticultura equilibrada, perquè quan el raïm arribi a la tina, l’ecosistema que es crei aporti, a part de sucres, nitrògens, oligoelements, que tingui elements essencials, a fi que la fermentació vagi bé. Procediments com ara rectificacions d’acidesa, osmosis inversa o micro-oxigenacions, són procediments que ens fan trontollar: hem posat coses que no hi eren, han entrat coses que no hi eren… Es desvirtua el vi, que deixa de ser representatiu d’un territori. El sofre Jo entenc que el vi natural no va en contra del sofre. Hi ha qui no en posa gens, d’altres que en posen una miqueta, però sempre se circumscriu com a màxim en 15 mg en els negres i 25 mg en els blancs. És una dosi mínima. Perquè a vegades cal posar-ne, perquè és positiu no pas negatiu. Tot això són normes acceptades, que si ens hi fixem, se centren sobretot en allò que no s’ha de fer. És curiós comprovar que és amb els elaboradors de vins naturals amb qui he parlat més de com es fa un vi. Com que no tenen preservants (qui fa l’addició de sofre, la fa al final), cada pas que fa l’elaborador és un risc. Per això, la manera de fer és crucial. I la problemàtica i el risc sobretot se situen un cop som al celler. En els vins naturals el que interessa sobretot és la llibertat, la llibertat del fer i la llibertat d’estils. Els inconvenients Entre els inconvenients dels vins naturals hi ha la manca de regularitat entre ampolla i ampolla a vegades, depèn amb quin elaborador. Però aquest punt és feina meva: com a sommelier he de saber triar què compro i què no compro i quina anyada compro. Aquest és el meu ofici i el risc que he d’assumir. Altres inconvenients són la disponibilitat d’aquests vins: aquest tipus de viticultura no pot fer grans produccions, les produccions acostumen a ser petites. Hem d’aprendre a servir aquests vins segons el seu millor moment de consum. I la conservació és crucial i el transport sempre en fred.» (Continuarà).

Summary: Roger Viusà i els vins que expressen el paisatge (I)


La il·lustradora Rocío Bonilla ha estat la més reivindicativa de l’acte de lliurament dels premis Serra d’Or, que convoca aquesta revista de l’Abadia de Montserrat. Bonilla ha recordat que fa un mes la literatura infantil i juvenil feta a Catalunya es mostrava amb tota l’esplendor a la Fira de Bolonya, i es constatava que no tenia res a envejar a cap altra literatura del món, fet que els mitjans de comunicació van destacar a bastament. Però quinze dies després, durant la diada de Sant Jordi, la mateixa literatura fou pràcticament silenciada en els mateixos mitjans. ‘La literatura infantil i juvenil –ha dit– no és la germana petita de la literatura generalista. Ens mereixem ser reconeguts, no en una fira sinó cada dia.’ Ha pronunciat aquest clam al costat d’Eulàlia Canals, autora del conte Els fantasmes no truquen a la porta (Bromera), àlbum il·lustrat guanyador del premi. Després, una altra il·lustradora premiada, Cristina Losantos, també s’ha afegit a la reivindicació. El tractament de la literatura infantil i juvenil als mitjans de comunicació certament és molt menor en relació amb l’obra de ficció per a adults, tot i que, segons les dades facilitades pel Gremi de llibreters, per Sant Jordi la infantil i juvenil va vendre un 35,3% del total de llibres, de manera que va passar davant de la literatura de ficció per a adults, un 34,2%, i la de no-ficció, un 30,4%. Un altre premiat que ha fet un discurs reivindicatiu ha estat Joan-Lluís Lluís, guanyador del premi Serra d’Or per la novel·la El navegant (Proa). Ha explicat: ‘Una vegada, quan tenia setze o disset anys, em vaig trobar en un carrer desert de Perpinyà una pila de revistes Serra d’Or lligades amb un cordill. Les vaig agafar i me les vaig endur a casa. Vaig intentar desxifrar-les, perquè en aquell moment, als anys setanta, em costava de llegir en català. En una revista es parlava del premi Serra d’Or que havia guanyat Manuel de Pedrolo. Jo aleshores ja volia ser escriptor, però no m’imaginava que escriuria en català. Temps després, quan vaig adoptar el català com a llengua literària, em vaig dir que ho faria amb l’objectiu de guanyar algun dia un premi Serra d’Or. Jo vinc d’un indret on la llengua es mor. Aquest fet, trist i dolorós, espero que aquí no passi. I això es pot evitar amb un tràmit administratiu, a través d’un referèndum. Jo no m’he penedit mai de fer el pas a la llengua catalana. Catalunya és el meu país. La cultura catalana és la raó de viure, i la llengua catalana és la raó per a escriure.’ Els Premis Crítica Serra d’Or 2017, que destaquen obres publicades l’any anterior en la categoria de literatura i assaig, recerca, teatre, i literatura infantil i juvenil, han estat sobris, en general, tot i que en un nou indret, l’Espai Endesa, patrimoni modernista, que substitueix les sales del Palau Moja, on s’havia fet l’acte durant molts anys. Entre els premiats, també hi ha hagut la reivindicació de Mireia Vidal-Conte, guanyadora del premi de poesia amb Ouse (Labreu). Citant Virginia Woolf, ha demanat que es desterressin, si més no en l’àmbit de la literatura, les quotes de gènere i paritat, i que es premiessin les obres per la qualitat i el rigor. I Jordi Lara, més líric, guanyador en l’apartat de narrativa breu pels relats de Mística conilla (Edicions de 1984), ha llegit un text en què ha parlat de la literatura, de la llengua, del fet d’escriure i d’escriure en català. Ha parlat del món que es resisteix per a ser dit i de la llengua que malda per escriure’l. I ha anomenat tres servituds: la de l’artista, la de l’escriptor i la de l’escriptor en català, que ha dit que són tres servituds protagonistes del seu llibre i que, segons ell, donen sentit al fet d’escriure. Consulteu la llista de tots els guardonats i els jurats dels premis. Ha clos l’acte l’abat de Montserrat, Josep M. Soler, amb un discurs en què ha explicat el perquè de la importància de la cultura en el fer de Montserrat. ‘El nostre desig, del monestir, de les Publicacions de l’Abadia de Montserrat i de Serra d’Or –ha dit–, és de mantenir-nos al servei de la cultura i de la llengua en el futur que es donin els ciutadans i les ciutadanes de Catalunya.’ Implícitament, doncs, ha pres posició en favor del referèndum.

Summary: La literatura infantil i juvenil reclama més presència durant el lliurament dels premis Serra d’Or


El Departament de Salut de la Generalitat de Catalunya ha posat a disposició de la ciutadania un mapa interactiu per a comprovar quants casos de Covid-19 hi ha en cada àrea bàsica de salut. La gradació cromàtica es deu a la proporció d’afectats per cent mil habitants i s’hi poden consultar les xifres concretes. En total hi ha sis focus al Principat que assoleixen la ràtio més alta. El primer és la conca d’Òdena, que ja fa dues setmanes que és tancada, amb la població absolutament confinada a causa del brot detectat a Igualada, on hi ha 214 casos confirmats. La taxa per cada 100.000 habitants, en aquest cas, puja fins al 840 casos. A Vilanova del Camí hi ha 59 confirmats i a Santa Margarida de Montbui 61, on la proporció és més elevada (932,2 per cent mil habitants). Del voltant, és molt alta també a Capellades (61 casos, 494,5 per cent mil habitants) i Piera (58, 339,2 per cent mil habitants). El segon focus és a la conca del Llobregat. A Viladecans hi ha 296 afectats, repartits per les seves tres divisions sanitàries. És la segona vila amb la ràtio de casos per habitants més elevada del Principat (a la tercera divisió arriba a 708,8). Al costat, a Gavà, n’hi ha 120. I al Prat de Llobregat, que culmina el perímetre de densitat de casos, arriben a 242 (190 per cent mil habitants a la primera divisió sanitària, 218 a la segona i 163 a la tercera). Però allí les mesures de tancament absolut que s’han ordenat a la conca d’Òdena no s’han aplicat, encara que gairebé n’iguali les proporcions. El cas de Barcelona i l’àrea metropolitana és especialment preocupant, perquè cada vegada es difumina més la frontera del focus. Entre la capital i els municipis del Vallès, que formen una cadena ininterrompuda, hi ha centenars de casos, especialment a Sabadell i Terrassa (les capitals del Vallès Occidental i ciutats més poblades), a Sant Quirze i a Montornès, on hi ha 90 casos. La taca també s’estén a Badalona i al Maresme, especialment a Montgat. Un dels altres focus destacats és Vic, on hi ha 139 afectats (213 per cent mil en la primera divisió i 129 en la segona), i alguns dels municipis limítrofs, sobretot Manlleu (46 casos, 120 per cent mil habitants) i Santa Eugènia de Berga (43, 143 per cent mil habitants). Exploreu ací el mapa:  Us oferim tota la informació de darrera hora sobre la crisi del coronavirus 2019 Cada vespre VilaWeb publica un informe amb el resum de tot allò que cal saber sobre la Covid-19

Summary: Com es reparteixen els casos de coronavirus 2019 al Principat?


BARCELONA, 2 (EUROPA PRESS) La circulació del Metro de Barcelona entre les estacions de Diagonal i Lesseps de la L3 s’ha restablert i aquest dissabte el servei funcionarà amb normalitat, segons que ha informat Protecció Civil. Divendres a la tarda es va trobar un líquid desconegut a les cabines de conducció de dos trens sense passatge que estaven parats a l’estació, segons que va indicar Transports Metropolitans de Barcelona (TMB), per la qual cosa els Mossos d’Esquadra van ordenar el tancament preventiu d’ambdues estacions per fer comprovacions. La mateixa policia catalana va publicar a les seves xarxes socials que a Fontana van trobar pots de salfumant. Tot apunta a un acte vandàlic, però ho estan investigant. Aquest dissabte la circulació de la L3 funciona sense incidències entre Zona Universitària i Lesseps, i entre Vall d’Hebron i Trinitat Nova, mentre que entre Lesseps i Vall d’Hebron seguirà sense haver-hi servei per unes obres que han d’acabar aquest diumenge. Per a aquest tram, TMB ha habilitat un bus llançadora entre les estacions afectades –Lesseps, Vallcarca, Penitents i Vall d’Hebron– que divendres a la nit també va circular fins a Diagonal per minimitzar l’afectació per la investigació policial.

Summary: Restablerta la circulació entre les estacions de Diagonal i Lesseps del Metro de Barcelona


El pacte entre el PP i el PSOE per a repartir-se novament el Consell General del Poder Judicial espanyol ha indignat la judicatura i bona part de la classe política. Però la polèmica ha anat més enllà de les fronteres de l’estat espanyol i el Consell d’Europa se n’ha fet ressò. Gianluca Esposito, secretari executiu del Grup d’Estats Contra la Corrupció (GRECO), ha recordat en un piulet: ‘Encara esperem que Espanya apliqui les recomanacions del GRECO per a prevenir la corrupció’ en el poder legislatiu i judicial. We are still waiting 4 #Spain 2 fully implement #GRECO recommendations on #corruption prevention of MPs & judiciary @coe #anticorruption body @CoE_HRightsRLaw @jrodm_coe https://t.co/NBPhgfpmjY — Gianluca Esposito (@GianlucaCoE) November 18, 2018 El PP i el PSOE van acordar la setmana passada que el magistrat Manuel Marchena, fins ara president de la sala penal del Suprem, sigui el nou president del CGPJ en substitució de Carlos Lesmes. Aquest nomenament a dit és una vulneració de la llei orgànica del poder judicial, perquè la norma estableix que han de ser els vocals del consell que han de triar el president del CGPJ. En canvi, la major part de vocals encara no ha estat elegits. El Consell d’Europa lamenta que Espanya menystingui les recomanacions per a garantir la independència judicial Enguany, el president del GRECO, Marin Mrčela, ja va avisar Espanya que no havia aplicat cap de les recomanacions que li han fet d’ençà del 2013. Segons l’informe anual de l’organisme, l’estat espanyol es manté entre els que no compleixen el procediment de prevenció de la corrupció i considera l’aplicació de les recomanacions ‘globalment insatisfactòria’. Espanya és l’únic estat –juntament amb Bèlgica– que no ha aplicat completament cap de les recomanacions fetes aquests darrers cinc anys.

Summary: El Consell d’Europa torna a renyar Espanya per la manca d’independència judicial


Antoni Castellà (1970) és portaveu de Demòcrates de Catalunya, el partit impulsat pels ex-membres d’Unió Democràtica i independentistes que van separar-se de Duran i Lleida. Ex-secretari general d’Universitats, actualment és diputat de Junts pel Sí al Parlament de Catalunya. El seu partit, i ell personalment, són dels que defensen clarament que es modifiqui el full de ruta actual i s’hi incorpori el referèndum d’autodeterminació, que a hores d’ara no hi és inclòs. En aquesta entrevista explica els arguments a favor del referèndum unilateral (RUI) i per què creu que el full de ruta actual s’ha de modificar. També té temps de parlar de les relacions entre Demòcrates i CDC. Castellà rep VilaWeb en un dels sofàs dels Passos Perduts del Parlament de Catalunya. —Heu dit que voleu un RUI. Quin problema té, el full de ruta actual? Per què l’hem de canviar? —El full de ruta actual és un bon marc, però això que volem fer és una cosa transcendent. Jo sóc dels que pensen que un full de ruta no és inamovible, com la constitució espanyola. Hem de veure si el que tenim és exactament l’instrument correcte per a arribar a la independència o podem incorporar-hi alguns elements. I des del meu punt de vista estem en el punt d’incorporar-hi alguns elements. Vull recordar que el full de ruta no neix després del resultat del 27-S, que ens dóna un mandat. Els partits no seiem mai tranquil·lament per veure quina és la millor estratègia respecte de l’estat espanyol. El full de ruta neix i forma part d’un procés complex per a formar una llista unitària. Era el programa electoral. Per tant, ara que tenim el mandat, ara que han passat uns quants mesos, asseguem-nos tots els partits que estem d’acord amb la independència, fem balanç i mirem quina és la millor estratègia. —Quan fa el clic Antoni Castellà i es decanta pel RUI? —Nosaltres, Demòcrates, tenim un consell nacional i conferència de premsa el 30 de maig. I és el 30 de maig quan anunciem que creiem que seria interessant de debatre si incorporem un instrument d’aquesta mena al full de ruta. Nosaltres creiem que l'actual full de ruta costa d'entendre. —I per què s’hi ha d’incorporar? —Perquè aleshores ja vèiem les dificultats d’acordar un pressupost. Si els 72 diputats no ens posem d’acord pel pressupost, em pregunto si ens posarem d’acord en una constitució. I la constitució és el pas final del full de ruta actual. Crec que és més fàcil de posar-se d’acord en un sí o un no a la independència, que no pas en una constitució. El full de ruta actual diu que s’aprova la llei de transitorietat jurídica, després hi hauria d’haver una proclamació d’independència, després es dissol el parlament, es fan eleccions i després s’elabora una constitució. Constitució que es ratifica en referèndum. Amb el full de ruta actual el dia D final és quan s’aprova la constitució catalana. Nosaltres creiem que fins i tot pel que fa a la visualització internacional l’actual full de ruta costa d’entendre. —I per això volen substituir-lo? —No. No hem de substituir res. Incorporem un referèndum al full de ruta actual. Nosaltres pensem que el referèndum garanteix que s’acabi el risc de processisme. Quan s’hagi aprovat la llei de transitorietat jurídica tindrem un marc jurídic català. I la primera decisió sobirana que podem prendre amb el marc nou és convocar un referèndum. Que, de fet, aleshores, deixa de ser unilateral. Un referèndum vinculant, òbviament. I això internacionalment s’entén, perquè es basa sempre en la democràcia. A més a més, el referèndum és un bon instrument per a recuperar la unitat absoluta de l’independentisme. —Això del RUI és un invent de la CUP, diuen alguns. —Si juguem al partidisme… Demòcrates és el primer partit que ho posa a l’agenda. El 30 de maig vam demanar que s’inclogués al full de ruta i que es convoqués la mesa de partits. Però és que des del 7 de novembre el referèndum és al nostre congrés fundacional. Ara, crec que jugar al partidisme és ridícul. Quan juguem al partidisme fem el ridícul, sincerament. —Si Demòcrates i CDC s’arriben a posar d’acord, no hauríeu tirat tant pel dret, amb el RUI. Segur que algú us ho ha dit. —Home, no. Hi insisteixo: això forma part del congrés fundacional del nostre partit, el 7 de novembre. Jo tinc la tranquil·litat que el concepte –la independència, nítidament– i la via –el referèndum– els tenim a l’acte fundacional del partit. Dit d’una altra manera: Demòcrates neix per al procés d’independència del país. No per a res més. —En un referèndum no anirà a votar ningú. —No hi estic d’acord. Ara els ciutadans hauran d’entendre que el referèndum no és cap consulta, és un referèndum que comporta automàticament la independència si es guanya. I és desitjable que la gent voti, com més millor. Ara, quan el referèndum és convocat pel Parlament de Catalunya s’ha de dir que és tan democràtic participar-hi com no participar-hi. Acabem de tenir l’experiència del Brexit, en què la participació del 70% és dels que es van registrar per votar. Però els que van guanyar, l’opció de marxar, no arribava al 40% del cens. Recordem que, en democràcia, tant democràtic és participar com no participar. Per tant, tan bon punt el Parlament de Catalunya ha convocat un referèndum, l’única cosa que es comptarà és si guanya el sí o si guanya el no. I perdoneu-me, eh?, però, com a demòcrata que sóc, sempre defensaré que com més gent hi participi, millor. Ara, la participació no pot ser cap handicap. Perquè tan democràtic és participar-hi com no. —No hi posaríeu un llindar mínim de participació, doncs? —No. No hi posaria limitacions de cap mena, en el nivell de participació. Ni demanaria més que el 50%+1 dels vots per guanyar. —El RUI ja es va fer: és el 9N. —En absolut. El 9-N va ser una consulta no vinculant dins el marc legislatiu espanyol. I, de fet, la gran injustícia, que denunciem, és que el president i els consellers siguin encausats sense raó jurídica, perquè va ser possible de fer-ho des del marc jurídic espanyol. El referèndum seria fora del marc jurídic espanyol, i vinculant. —Per tant, el 9-N va ser una estafa? —No. El 9-N era el que es podia fer en aquell moment. Era explicar al món que Catalunya vol fer un referèndum. Crec que hem d’equilibrar el que fem des del punt de vista domèstic i el que fem des d’un punt de vista internacional. I són les manifestacions i el 9-N que ens situen en l’agenda internacional. El 9-N ens prepara per a prendre la decisió final. La Gran Bretanya, sense llevar-li cap mèrit, accepta el referèndum perquè sap que, altrament, els escocesos haurien fet el referèndum de manera unilateral. I aquest detall s'ha passat per alt —Un referèndum s’ha de fer pactat amb l’estat. Com a la Gran Bretanya. —La Gran Bretanya, sense llevar-li cap mèrit, accepta el referèndum perquè sap que, altrament, els escocesos haurien fet el referèndum de manera unilateral. I aquest detall s’ha passat per alt. No va passar que un bon dia la Gran Bretanya es va despertar i va dir: ‘Feu un referèndum.’ No. És Escòcia que diu farem el referèndum, pactat o no, però el farem. I quan es té el convenciment que es farà igualment, és quan es pacta. —Abans del RUI, hem de fer una DUI, o amb la llei de transitorietat ja n’hi ha prou? —Asseguem-nos, posem-nos d’acord i tinguem tots el mateix criteri. Si fem DUI i referèndum; si fem llei de transitorietat i referèndum. Crec que la llei de transitorietat és una declaració d’independència en si mateixa: substituïm la llei espanyola per la llei catalana. Nosaltres diem que l’actual full de ruta és ben estructurat en aquest sentit: la declaració, la proclamació, és la llei de transitorietat Jurídica. I, just després, el primer acte de sobirania és un referèndum. —Els funcionaris han de participar en el referèndum? —I tant. Perquè el Parlament convoca, i sota el marc legislatiu català, que cobreix els funcionaris. Diguem que ara ho hem de fer al revés: hem de permetre que un funcionari digui que no vol participar-hi. Es pot arribar a entendre. En trobarem un substitut que sí. Però, en canvi, no hem de fer una crida als voluntaris. Això va a l’inrevés, ara. El parlament convoca, i és el màxim òrgan: dóna el marc on queden protegits els funcionaris. —El referèndum no es pot fer. No tenim el cens. —Com que no? És clar que tenim el cens per a fer el referèndum. Però si totes les formacions polítiques que s’han presentat a les eleccions tenen el cens! I es pot actualitzar amb els ajuntaments i l’Idescat per saber qui ha arribat a l’edat de votar i aquells que s’han mort, des de les darreres eleccions. Passa que sota el marc legislatiu espanyol no el podem fer servir, el cens. Però tenir-lo, el tenim. Per tant, quan substituïm el marc legislatiu espanyol pel català, doncs el cens es fa servir. I ja està. És clar que tenim el cens per a fer el referèndum. Però si totes les formacions polítiques que s'han presentat a les eleccions el tenen! —Sense els comuns a favor del RUI, no anem enlloc. —No. A qui hem de convèncer és a la majoria de la ciutadania. Ara, és cert que és un moment interessant per a preguntar als comuns si eren sincers o no. Ells sempre han defensat la possibilitat d’un referèndum pactat. Doncs ara el referèndum és impossible que sigui pactat. Mireu el 26-J. La pregunta que fem és si estan d’acord o no amb un referèndum. Haurien d’acompanyar en aquest sentit. —El RUI és un debat dins Junts pel Sí, o tothom pensa igual? —Hi ha un debat intern. Dit això, i Demòcrates som lleials a això, Junts pel Sí ha dit que defensa el full de ruta actual. Perquè el portem al programa electoral. I això van votar els ciutadans. I a partir d’aquí cada partit pot suggerir aportacions, modificacions, incorporacions que s’han de discutir dins Junts pel Sí. Demòcrates ho fa. Ho fem dins, en un debat normal, debat que tenim sobre aquest aspecte, i molts altres. Els partits són associacions de persones que intenten posar-se d’acord. Si em pregunteu si dins Demòcrates la unanimitat sobre el referèndum és total, us diré que no. No hi és. Hi ha una majoria de persones que ho creu, això sí. —La moció de confiança ha de ser sobre el full de ruta? —Espero que no. La moció de confiança faria un mal favor si girés entorn del full de ruta. Els partits, en canvi, sí que ens hem de posar d’acord a decidir com encarem aquest darrer tram. La moció de confiança vol dir compromís d’estabilitat parlamentària. El compromís d’anar tots a una fins a acabar el procés d’independència. El compromís dels 72 diputats de donar estabilitat. Per tant, no me n’amago, en la moció de confiança, hi incloc el pressupost de l’any 2017. Si no, ens farem trampes al solitari. Ens dispararem trets al peu. —Hi ha data per al referèndum? —Hem de posar terminis. Data, potser no. Als escacs no dius les tres jugades següents que faràs. No ho ensenyem tot, tampoc. Però els marcs sí que els necessitem: Demòcrates vam dir que el referèndum s’hauria de poder fer l’any 2017. És un marc prou ampli, i prou curt en el temps a la vegada. CDC i Demòcrates —Per quina raó Demòcrates no va poder entrar dins CDC i ara és un partit que va sol? —No tindria sentit fundar un nou partit per dissoldre’l després en un altre. Demòcrates va néixer com una eina de regeneració política i donant resposta a l’espai central del sobiranisme, netament independentista. Un espai que avui és orfe i que, d’ençà d’una dècada, es demostra buit de propostes. Nosaltres volem donar resposta a aquest espai. —Demòcrates volia mantenir les mateixes quotes que tenia UDC dins la coalició? —Reitero que no vam fer mai cap proposta de fusió ni de coalició amb cap partit, tampoc amb CDC. Penseu que la coalició puntual de Democràcia i Llibertat per a nosaltres va ser una aposta de coalició, hereva de Junts Pel Sí i no de CiU 2.0, i en la confecció de llistes vam renunciar explícitament a quotes de partits. El nostre plantejament sempre ha estat de parlar de perfils, de talent, de continguts, d’estratègia, però no de quotes. —En la darrera votació al parlament, Demòcrates ha votat contra de mantenir el concert a les escoles que separen per sexe. —És un bon exemple. Vàrem votar en aquest sentit la resolució parlamentaria fruit d’una consulta electrònica a tots els voluntaris de l’organització. Amb un 70% de vots a favor, vam traslladar el mandat de defensar la coeducació a través de l’escolarització mixta quan s’hagin acabat els concerts educatius vigents. Defensem l’escola de titularitat pública i la concertada com els dos instruments que conformen un únic sistema públic de qualitat. Prendre una posició parlamentària, d’una proposta de resolució, a través d’una consulta electrònica a tots els voluntaris de Demòcrates és una primera gran diferència amb la resta de partits. Demòcrates neix com un instrument de reconnexió entre ciutadania i política, som un partit que vol trencar amb la partitocràcia, que té voluntaris, llistes obertes, òrgans col·legiats, consells avaluadors del talent , primàries obertes a la ciutadania i que prohibim per estatuts el finançament per crèdit bancari. Tot això al servei d’assolir un estat independent sense ambigüitats, la regeneració democràtica radical i el desenvolupament integral de la persona en el marc d’una comunitat del coneixement, equitativa, justa, sostenible amb el medi i fraternal. Aquesta és la revolució que defensem!

Summary: Antoni Castellà: ‘El referèndum s’hauria de poder fer l’any 2017’


El resultat del 27-S ha deixat una majoria absoluta independentista al Parlament de Catalunya formada per Junts pel Sí (62) i la CUP (10). Aquestes dues candidatures van presentar-se a les eleccions amb fulls de ruta diferents. Ara caldrà fusionar-los en un pacte que faciliti l’avenç de la fase final del procés d’independència. Aquestes últimes hores ja s’han explicat les primeres adaptacions d’aquests plans. Per exemple, la CUP renuncia a fer una declaració unilateral d’independència com a primera acció del parlament: ‘La supeditàvem a més d’un 50% dels vots’, va explicar ahir Antonio Baños. Vegem ara l’esquema dels passos que havia previst la candidatura Junts pel Sí: 1. Mandat de la ciutadania el 27-S, 2. Declaració solemne d’inici del procés d’independència, 3. Primera fase del procés constituent, 4. Govern de concentració, 5. Proclamació de la independència, 6. Llei de transitorietat jurídica, 7. Llei del procés constituent, 8. Eleccions constituents, 9. Redacció i aprovació per referèndum de la constitució definitiva- I vegem ara el pla de la CUP, que té quatre processos paral·lels (ruptura democràtica, programa d’emergència social, procés constituent i construcció dels Països Catalans): —Ruptura democràtica 1. Defensa de la independència: DUI, primera acció del parlament, 2. Govern de ruptura nacional, social i democràtica, 3. Formació i impuls de majories independentistes i per al procés de canvi econòmic, 4. Desconnexió nacional i popular (institucional i legislativa) amb desobediència explícita de la legalitat espanyola i creació de la hisenda pública, 5. Accions per al reconeixement internacional. —Programa d’emergència social 1. Recuperació del serveis públics privatitzats, reversió de les retallades i creació d’un sistema integral de protecció social, universal, solidari i públic, 2. Pla de xoc contra la dramàtica situació d’empobriment generalitzat de les classes populars i treballadores. —Procés constituent 1. El parlament convoca l’Assemblea Constituent amb l’encàrrec de redactar la constitució de la república catalana, 2. Creació de noves institucions polítiques radicalment democràtiques, 3. Referèndum sobre la constitució. —Construcció nacional dels Països Catalans 1. Creació d’institucions d’abast nacional des de l’àmbit sòcio-econòmic, laboral i professional, fins al cultural i científic, passant per moviments socials i populars i per les institucions de tipus polític. Acord sobre el principi i el final Com es pot veure en aquests esquemes, hi ha algunes coincidències. Per exemple, la voluntat de tancar el procés amb un referèndum sobre la constitució. Si bé de primer la CUP volia començar la fase final amb una DUI, el fet de no haver arribat al 50% dels vots pot afavorir que s’avingui a votar una ‘declaració d’inici del procés d’independència’ a la primera sessió del parlament. Govern de concentració, pendent de la presidència Amb això, ja hi hauria un acord amb la primera passa i l’última del full de ruta que s’ha d’acordar. Entremig, caldrà veure si es poden fusionar la idea d’un ‘govern de concentració’ de Junts pel Sí i d’un ‘govern de ruptura nacional, social i democràtica’ de la CUP. Ahir, Baños va expressar la seva disposició a acordar un ‘govern de concentració’ amb Junts pel Sí, però sense la presència directa de la CUP, que hi donaria suport parlamentari. Tanmateix, l’obstacle d’aquest govern és ara qui exercirà la presidència, perquè la CUP no hi vol Artur Mas. Estructures d’estat, llei de transitorietat jurídica i plans de xoc L’aspecte que encara no s’ha abordat és el procediment que seguiran govern i parlament per a fer efectiva la desconnexió d’Espanya. Hi ha coincidència en els fulls de ruta sobre la necessitat de desplegar la hisenda pròpia. La CUP afegeix el concepte de desobediència a la llei espanyola com a mètode de desconnexió, mentre que Junts pel Sí fa més èmfasi en l’establiment i activació de les estructures d’estat, que culminaran en la proclamació de la independència. La CUP exigeix que aquest procés de desconnexió es faci paral·lel a l’execució de plans de xoc contra la pobresa i d’un ‘sistema integral de protecció social’. El procés constituent Junts pel Sí proposa dues fases del procés constituent. La primera de base social i popular, oberta i participativa, que s’ha d’activar entre el 27-S i la proclamació de la república. I la segona de base institucional que començarà una vegada proclamada la independència i després d’unes eleccions constituents. El parlament resultant tindrà el mandat de redactar una constitució que haurà d’acabar essent aprovada en referèndum. En canvi, la CUP proposa que es creï una assemblea constituent amb l’encàrrec de redactar la constitució de la república catalana. Tot plegat partiria d’un procés constituent popular, que hauria d’incorporar tant representants municipals com d’organismes de base. La constitució elaborada per aquesta assemblea constituent haurà de ser aprovada en referèndum en acabat.

Summary: Junts pel Sí i la CUP: en què coincideixen i en què divergeixen els dos fulls de ruta