La censura de l’obra Presos polítics, de l’artista Santiago Sierra a la fira Arco de Madrid ha acabat tenint l’efecte contrari: la difusió de l’obra i del cas a tot el món, amb notícies publicades als diaris més prestigiosos. Per exemple, al New York Times, que comença d’aquesta manera tan contundent: ‘Mitjançant la llei o la intimidació, Espanya ha esdevingut un país on el risc per a la llibertat d’expressió ha anat creixent aquests últims anys.’ A més, galeristes internacionals que enguany exposen a Arco han criticat la censura amb duresa. ‘És juràssic i medieval, solament ho hem vist en països àrabs on ho ordenava un xeic’, ha dit León Tovar, galerista colombià establert a Nova York, pocs minuts després d’haver rebut la visita dels reis espanyols al seu estand. ‘Si l’artista no pot fer la seva feina, que és la creativitat (reflexions i qüestionaments)… malament rai’, ha dit el galerista francès Lyle Ashton Harris. La galerista xilena Isabel Aninat, amb un estand curull d’obres que precisament parlen de la censura, ha dit que era ‘una ingenuïtat’ la decisió de la direcció d’Ifema. ‘Una obra d’art censurada immediatament adquireix valor’, ha afegit. Impacte a la premsa internacional El diari New York Times ha estat dels primers a parlar del cas de censura a Arco i ha qüestionat la llibertat d’expressió a Espanya. Esmenta el cas dels titellaires empresonats per enaltiment del terrorisme; el d’una jove processada sota l’acusació d’haver publicat amenaces a polítics a Twitter, ‘de la mateixa manera que músics i poetes’. Destaca que ‘la decisió arriba quan hi ha artistes que han tingut dificultats legals per obres que insulten l’establishment polític i monàrquic, o que s’ha considerat que exaltaven el terrorisme o més formes de violència’. I parla de la condemna a tres anys i mig de presó del cantant Valtònyc, de qui explica que recorrerà al Tribunal d’Estrasburg i que és un pres polític, ‘un concepte –diu el diari– que no és fàcilment desestimable en un país la història del qual inclou una dictadura feixista’. També diu que durant el govern de Mariano Rajoy ‘s’ha aprovat una llei molt criticada sobre la seguretat pública que pretenia controlar la proliferació de protestes durant la crisi financera’. El diari britànic The Guardian destaca que la batllessa de Madrid, Manuela Carmena, no ha anat a la inauguració d’Arco ‘per la polèmica sobre la llibertat d’expressió i la llibertat artística a Espanya’. Diu el diari que el motiu, la censura de l’obra de Sierra, inclou les fotografies de Junqueras i de Jordi Sànchez i Jordi Cuixart. I afegeix: ‘La polèmica arriba després de la sentència a tres anys i mig de presó d’un cantant de rap’ i de ‘l’ordre d’un jutge de segrestar les còpies del llibre Fariña, sobre el tràfic de drogues a Galícia, arran d’una denúncia presentada per un ex-batlle contra l’autor.’ A més, es fa ressò del report anual d’Amnistia Internacional, presentat avui a tot el món, en què es critica ‘que Espanya utilitzi la llei per minar la llibertat d’expressió’ i ‘la incriminació de gent que ha expressat opinions que no constitueixen una incitació al terrorisme i que entren dins les formes permeses per la legislació internacional en matèria de drets humans’. Més concretament, dels casos dels titellaires empresonats i el de Cassandra Vera, la jove que va ser processada per haver fet broma de l’assassinat de Carrero Blanco. Diu també, citant el report d’Amnistia Internacional: ‘Els drets de llibertat d’expressió i de reunió pacífica dels independentistes catalans van ser reprimits desproporcionadament i la policia espanyola va fer servir una força excessiva contra els manifestants pacífics que volien participar en el referèndum unilateral de l’octubre.’ I encara: ‘Amnistia va demanar recentment l’alliberament de Sànchez.’ La cadena britànica BBC comença dient: ‘Una fira d’art a Espanya ha retirat una obra d’art que inclou fotografies de polítics catalans empresonats.’ I recull les declaracions de Sierra dient: ‘La retirada malmet la reputació internacional de la fira d’art i de l’estat espanyol.’ La premsa francesa també se n’ha fet ressò. El diari Libération explica els fets i els detalls de l’exposició, i destaca que ha intentat parlar amb el director d’Arco però que no se n’ha sortit. També en parla el diari Le Figaro, que recorda: ‘A Espanya hi ha hagut fa poc debats sobre la llibertat d’expressió.’ La condemna d’eurodiputats La condemna a Valtònyc i la censura d’Arco ha fet reaccionar una trentena d’eurodiputats. En una pregunta parlamentària amb el títol ‘la llibertat d’expressió, sota amenaça a Espanya’, els diputats han informat per escrit l’executiu comunitari d’aquesta situació i algunes altres, com ara el segrest del llibre Fariña. En la pregunta també s’han referit a Pablo Hasel, que espera la sentència que el podria enviar a la presó després de ser jutjat per calúmnies contra el rei espanyol. Els eurodiputats han expressat dubtes sobre el compliment de la Convenció Europea de Drets Humans per part de l’estat espanyol. Els impulsors de la iniciativa han estat Josep-Maria Terricabras i Jordi Solé (ERC), que han comptat amb el suport d’Ernest Urtasun (ICV), Ramon Tremosa (PDECat) i trenta eurodiputats més dels Verds i de l’Esquerra Unitària. ‘La Comissió Europea considera que la llei espanyola de seguretat ciutadana  i el codi penal espanyol s’adiuen plenament amb els articles 11 i 12 consagrats a la carta?’, han demanat a la institució. L’article 11 estableix que ‘tota persona té dret a la llibertat d’expressió’ i el 12 recull el ‘dret a la llibertat de reunió pacífica i a la llibertat d’associació en tots els nivells’. En l’escrit també han recordat que el Tribunal Europeu dels Drets Humans s’ha pronunciat contra l’article 490 del codi penal espanyol, que ofereix protecció a certes institucions contra el delicte públic i preveu penes per calúmnies o injúries al rei espanyol. Els diputats han denunciat que aquest article havia estat ‘la base legal per a resolucions recents’ i que, malgrat l’opinió d’Estrasburg, ‘no ha tingut cap canvi’.

Summary: Valtònyc i Arco: mitjans, galeristes i polítics de tot el món qüestionen la democràcia espanyola


La pluja no ha pogut aturar els milers de persones que han demanat formalment al parlament i el govern la publicació de la declaració d’independència al Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya. Durant tot el matí, milers de persones s’han acostat als registres de la seu del Departament de la Vice-presidència i d’Economia i Hisenda i de les delegacions territorials de la Generalitat a Girona, Lleida, Tarragona i Tortosa seguint les indicacions de l’ANC, que fa una setmana va registrar una petició electrònica al parlament i ara demanava als ciutadans que s’hi adherissin. Vegeu un recull fotogràfic del registre al Departament: Davant la seu del Departament d’Economia, la presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie, ha reivindicat la declaració d’independència i ha dit que el primer pas perquè es fes efectiva era que es publiqués. ‘Hem de fer-la valdre, no podem amagar que el Parlament de Catalunya va declarar formalment la independència’, ha dit. A més, ha defensat la importància d’haver fet l’acció tot i el mal temps: ‘En els moviments de lluita no violenta, moltes petites accions són poderoses, com la de la gent que ha vingut avui malgrat tot, malgrat la pluja.’ Alguns dels actes polítics previstos en altres localitats s’han hagut d’anul·lar pel mal temps. A Girona s’ha hagut de suspendre una botifarrada popular i a Tarragona s’ha suspès totalment l’acte polític. L’acte polític d’avui a Tarragona queda del tot supés per climatologia. Les e-peticions es poden presentar igualment al registre de 9 a 14h. De dilluns a divendres també es poden presentar a qualsevol registre de la Generalitat — ANC Tarragona🎗 (@ANCTarragona) October 27, 2018 La llei recull que les administracions han de respondre abans de quaranta-cinc dies hàbils si admeten la petició i, una vegada admesa, han de donar-hi resposta abans de tres mesos des de la data de la presentació. Si el parlament i la Generalitat consideren que la petició té un fons raonat, han d’atendre-la i prendre les mesures pertinents per a aconseguir-ne la ‘plena efectivitat’. En cas que no s’admeti, l’ANC estudiarà si presenta un recurs. ‘De tota manera, la petició va lligada al requeriment general que vam fer al govern perquè passés de les paraules als fets’, va explicar a VilaWeb el vice-president de l’ANC, Pep Cruanyes. L’ANC referma l’opció per la unilateralitat L’acció de l’ANC s’emmarca en el nou rumb decidit el 6 d’octubre en un ple extraordinari del secretariat nacional en què l’entitat va refermar l’opció per la unilateralitat. En un comunicat, l’ANC defensa que ‘cal revalidar la declaració d’independència al parlament i publicar-la al DOGC, fer una proclamació solemne de la República catalana davant el món i demanar el reconeixement internacional de la independència de Catalunya, constituint-se en estat, abaixar la bandera espanyola del Palau de la Generalitat i el parlament, publicar els decrets de desplegament de la llei de transitorietat jurídica, deixar en llibertat els presos i preses polítics i organitzar el retorn dels exiliats i exiliades’. A més, Cruanyes diu que els actors sobiranistes ‘han d’acordar una estratègia sobre els passos a fer i com tirar-los endavant’. Creu que ara no hi ha cap estratègia: ‘I som en una situació en què el govern i les diverses forces estan paralitzades.’ A la mateixa reunió, l’entitat va fixar el 21 de desembre com a data límit perquè la Generalitat concreti ‘una única i nítida estratègia de govern per a la implantació de la República catalana’ i que la coordini ‘amb tots els actors polítics i entitats compromesos amb la implantació efectiva de la República’. A banda, demanen que qualsevol membre del govern que no es vegi amb cor d’implantar la República faci un pas al costat i deixi pas a altres persones disposades a assumir ‘els riscos propis de la desobediència’.

Summary: Milers de ciutadans demanen formalment que la declaració d’independència es publiqui al DOGC


Aquest dissabte de Sant Jordi començava mandrós, assolellat, sense ni un núvol, amb molt de blau. Un Sant Jordi que costava desvetllar, perquè era dissabte i no calia matinar i no calia córrer ni comprar roses per a les companyes de la feina i res. De mica en mica les parades de llibres i de roses anaven florint al centre de la ciutat i també, com cada any, s’estenien als barris és clar. Però la mandra durava poc i cap a les 11.00 el mecanisme gairebé automàtic que posava en marxa la festa estava enllestit i la gent també estava vestida, neta i polida per baixar a passejar pel centre, amb les criatures, amb els cotxets, amb els amics, els companys, amb les parelles ben acabades d’estrenar, o amb les parelles de tota la vida. Primera parada, l’hotel Regina A les 10.00 l’Hotel Regina del carrer de Bergara ja anava ple. Ple de què? D’editors, periodistes, escriptors i, sobretot, de molts intrusos del món literari que tenien novetat i que també tenen un espai en la diada. Els primers escriptors que identifiquem dins de l’hotel Regina són Màrius Serra, amb el seu uniforme hawaià i en Carles Porta, un dels periodistes més arriscat, afinat i ben documentat del país, autor de dues novetats enguany: ‘L’amic del president’ (La Campana) i ‘Li deien pare’ (Pòrtic), una recerca escruixidora sobre un cas real de pederàstia. Cal recordar que Porta és autor d’un dels èxits recents del nou periodisme del país, ‘Tor, set cases i tres morts’ (La Campana). Però el primer amb el qual creuem les primeres impressions del matí és amb Pep Puig, premi Sant Jordi per ‘La vida sense Sara Amat’ (Proa). Per en Pep Puig aquest és el seu primer Sant Jordi i ell, un «outsider» rematat, no se’n pot estar de mostrar-se original en els plantejaments de la festa: ‘Tinc la sensació que no sóc autor. Si t’he de ser franc, mai m’havia sentit més allunyat de ser autor. Però trobo que això no hauria de ser. Però m’adono que és l’autor mediàtic qui sustenta la festa avui en dia.’ Li fem notar que aquest fenomen es produeix d’uns pocs anys cap aquí. Però ell ho veu així: ‘Avui qui sustenta la indústria editorial és l’autor mediàtic. L’autor literari queda amagat, com queda amagada la literatura. I potser ha de ser així’, conclou. Entre el bullici que atabala, just abans de recollir els autors per fer la foto de família, ensopeguem amb el conseller de Cultura, Sant Vila. Li preguntem què n’espera de la festa. La resposta, d’una obvietat aclaparadora: Que no només es comprin llibres, sinó que també es llegeixin, perquè la lectura és fonamental per un país amb cara i ulls. El conseller hauria d’haver parlat amb el poeta i músic Víctor Obiols, guanyador del premi Carles Riba de poesia. ‘Com va?’, li demanem. Ens assenyala una taula llarga de fusta amb un centre de flor seca i un escampall de llibres per sobre. Ens fa notar que no n’hi ha cap de poesia. I es deixa anar: ‘I això, per què? Que els tenen amagats? Certament no són un valor comptable (només cal veure la dotació dels premis de poesia en aquest país), però ja hi estem avesats. I tot i la poca difusió de la poesia, el premi Carles Riba encara és un premi que dóna visibilitat. Ho noto. Però és trist adonar-se del poc interès que suscita la poesia (amb excepcions que confirmen la regla, com Joan Margarit). Ara, sempre ha estat així. Això no és nou. I, tanmateix, la poesia se’ns fa necessària quan la coneixem i la busquem per viure. I caldria que entrés en el món de l’educació, com la música. És ben demostrat els beneficis que comporten aquestes arts en països on els donen una presència important a les escoles.’ Trobem en aquesta primera hora altres escriptors i editors, expectants, animats. Un d’ells, Joanjo Garcia, que ve de València, és el premi Ciutat d’Alzira de novel·la amb ‘El temps és mentida’ i aquest és el seu primer Sant Jordi. I com l’afronta? Diu: ‘M’ho prenc més com una experiència personal que professional. I de moment el que veig ho trobo sorprenent. I comenta que aquesta novel·la, que ell va escriure amb voluntat molt provocadora, no ha tingut la visibilitat que imaginava pel tipus de novel·la que és. I li preguntem com viu el fet de pertànyer a una nova generació de joves narradors, de la qual ell és un dels pocs exponents visibles al País Valencià. Comenta: ‘Després de vint anys de marginació, de moure’ns en espais marginals i sense visibilitat possible, els joves encara no hem tret el cap. També és veritat que encara hem de demostrar molt del que som.’ Joanjo Garcia no vol reivindicar-se com a generació i prefereix reivindicar-se pel que fa i pel que aquests escriptors fan. Uns escriptors joves que Garcia està convençut que seran molt exigents amb el que facin. Ara, per exigents la presència de dues dones escriptores de bandera, en revolució: Gemma Pascual i Esperança Camps, bandera de l’ètica política i el fer cívic. L’escriptora Empar Moliner signant. Empar Moliner, signant els exemplars de dos en dos Sortint de l’hotel Regina caminem de costat amb el Jordi Nopca (per molts anys!), periodista literari del diari Ara. Travessant la plaça Catalunya ens en passa una: un grup de nois s’han tirat per terra, de panxa enlaire i mouen els dits de les mans i les cames com si no es poguessin incorporar, indefensos. En Nopca, sempre ràpid i imaginatiu, diu que estan representant ‘La transformació’ de Kafka. Ho preguntem a un d’ells. Ens adonem que porta fulard. És d’un esplai i ens aclareix que fan un «flashmob». Li preguntem si representen ‘La transformació’ o ‘La metamorfosi’ (el debat és obert) de Kafka. Diu que no, que només fan d’escarabats. (!). Arribem a una parada on se suposa que signa Empar Moliner el seu llibre de relats ‘Tot això ho faig perquè tinc molta por’. No hi és. La cua és llarga. Tan aviat com arriba una munió de mòbils s’enlairen per fer-li una foto. Es posa a signar, tranquil·la però concentrada, constant, educada amb els lectors, sense estridències. Fa goig de veure que els lectors de l’Empar Moliner li tenen devoció, els hi espurnegen els ulls. S’hi acosten amb respecte. Li demanen amb timidesa si s’hi poden fer una foto. Li donen les gràcies. I molts d’aquests lectors devots porten els llibres a parells perquè els hi signi. Un periodista radiofònic s’hi acosta i li fa notar que el seu llibre és entre els favorits a ser dels més venuts aquest Sant Jordi. Ella, sense deixar de signar, li respon: ‘Això només ho diuen per després poder dir que el llibre i l’autora no han acomplert les expectatives.’ Continuem la passejada i anem a veure a un altre autor que sembla que tindrà el favor dels lectors, Sergi Pàmies i el seu ‘Confessions d’un culer defectuós’ (Empúries). No té una cua de les que criden l’atenció sinó que és un degoteig constant de lectors que amb aquest llibre descobriran el Pàmies literari, perquè a la majoria de lectors d’aquest volum els mou la passió culer i la sintonia que han establert amb l’autor a través de les seves aparicions mediàtiques, en ràdio i televisió. —Què farem avui? —Avui guanyarem bé. Jo crec que la lliga la guanyarem, però patint, és clar. A la mateixa parada però a l’altre extrem hi trobem Carles Capdevila. Durant aquella estona s’acaben els exemplars dels seus dos llibres a la parada: ‘Entendre el món’ i ‘Educar millor’, tots dos publicats per Arcàdia. Ens comenta: ‘Estic aprenent molt sobre les combinacions estranyíssimes de noms que existeixen i també sobre les noves famílies. Quan pregunto: ‘A qui el dedico, el llibre?’, es veuen forçats a explicar-me la vida. I m’adono que no es pot donar res per suposat.’ Mentre uns acaben d’enllestir les signatures, a un costat trobem esperant torn el cuiner Ferran Adrià, que acaba de publicar ‘T’ho explico a la cuina’ (Beascoa). Li recordem el Sant Jordi que va presentar ‘El menjar de la família’, un èxit absolut. Ens diu que aquest llibre va encara més enllà i assegura que la gran diferència entre aquell 2012 i avui és que fa quatre anys els nens no volien cuinar i avui sí. El programa ‘Masterchef‘ ha marcat una diferència brutal. L’«Off Sant Jordi» Al migdia, després de passejar-nos pel Sant Jordi de parades i d’autors que apareixen als mitjans, ens preguntem si un altre Sant Jordi és possible. Per descobrir-ho, ens endinsem pel barri de Sant Pere on la llibreria Calders i altres socis «santjordians» s’han atrevit a plantejar un «Off Sant Jordi» a l’Antic Teatre del carrer Verdaguer i Callís. Arribar-hi és trobar el paradís: un pati amb una figuera al mig, amb unes parades de llibres amb predomini de les editorials petites, amb un bar i un espai per a la literatura infantil i juvenil, amb tallers familiars… Oh! Potser sí que pot existir un altre Sant Jordi! Isabel Sucunza de la llibreria Calders defensa aquest format lliure d’aglomeracions, on té identificat el públic i pot oferir una selecció de llibres que són els que la llibreria recomana. L’«off Sant Jordi» de la llibreria Calders a l’Antic Teatre del barri de Sant Pere. Fent de llibreter hi trobem l’escriptor Víctor Garcia Tur, dissenyador gràfic, autor del darrer premi Marian Vayreda, ‘Els ocells’ (Empúries). Diu que signarà a la llibreria Laie del CCCB a la tarda, però que més tard uns personatges emmascarats signaran en nom seu a la llibreria Documenta. Que ell avui treballa per la Calders, que el món del disseny gràfic es troba en hores baixes. I entre la gent que saluda Isabel Sucunza hi trobem la traductora Anna Casassas. Viu a França però com que és la traductora de Claudio Magris al català, no s’ha volgut perdre ni el pregó ni les signatures de l’autor de Trieste. I ens explica que Magris és tan amable i amb tan de sentit de l’humor, que ha gaudit molt de poder parlar amb els lectors aquest Sant Jordi i que ella fins i tot n’ha vist un que portava tots els llibres de Magris traduïts perquè els hi signés. Dit això, li pregunten si la trobem a l’Antic Teatre com a refugi de les riuades de gent. Casassas ens explica que feia molts anys que no vivia un Sant Jordi a Barcelona, que hi ha molta gent i que hi ha molt de folklore, però que tot i així és bonic. I diu que a l’Antic Teatre s’hi pot respirar. Les perles del dinar del Grup 62 A l’hora de dinar ens dirigim a l’hotel Condes de Barcelona on ja és tradició que el Grup 62 convidi els seus autors i periodistes i personalitats polítiques i de l’àmbit social a fer un recés i menjar un pica-pica a peu dret. Allí ens trobem a l’escriptor Martí Domínguez, autor de ‘La sega’ (Proa). Està content perquè s’acaba d’anunciar que la seva novel·la ha guanyat el premi de la crítica catalana. Les primeres declaracions les recollim amb la periodista Valèria Gaillard del Punt Avui. Ens diu: ‘Home, aquest premi demostra que allò microlocal s’ha convertit en una història universal, on tothom s’hi pot sentir reflectit i interpel·lat.’ El llibre ha funcionat molt bé fins ara i ja es troba a la quarta edició. Aquest premi li donarà un altre impuls de visibilitat. I assegura: ‘Constato l’entusiasme espontani per la novel·la. I us explicaré una anècdota que m’ha passat avui que és brutal: els primers que han volgut que els signés el llibre s’han presentat tot dient-me que eren familiars d’Epifani, el que tiraren pel barranc lligat a un ase. Efectivament és un dels episodis que es narra en el llibre. Els nebots d’aquest bon home que la guàrdia civil va assassinar durant el franquisme viuen a Barcelona. I m’han preguntat si els fets que explica la novel·la són reals. Quan els he preguntat a qui volien que dediqués el llibre m’han dit: A la memòria d’Epifani Pitarch!’ ‘La vida sense Sara Amat’ al cinema Una altra perla que ens emportem del dinar al Condes de Barcelona és la confirmació per part de la productora Isona Passola de la voluntat de portar al cinema l’últim premi Sant Jordi, ‘La vida sense Sara Amat’ de Pep Puig. El contracte és signat i ara han de cercar el finançament. Ens diu Passola una mica prudent: ‘Serà pel·lícula si tot va bé. La somniem, que vol dir que hi treballem. Ja s’escriu el guió i s’ha encomanat l’entusiasme entre l’equip.’ I rebla l’escriptor: ‘La il·lusió ve donada perquè hem entès la novel·la tots plegats. La tradició de Truffaut és en l’essència del projecte. Un projecte de pioners.’ L’escriptor Pep Puig i la productora Isona Passola. Del dinar també en traiem la tertúlia futbolística i les teories i explicacions de Sergi Pàmies al voltant de l’entrebanc que ha patit del Barça aquestes últimes jornades futbolístiques. També perquè aquest vespre se celebra un any més ‘Lletres, al camp!‘. Un tancament amb ‘el jovent’ El llibreter Damià Gallardo ha tingut l’encert d’aplegar durant una hora a alguns dels joves que han tret novetat enguany. Així, s’han trobat a mitja tarda: Albert Forns, premi Llibres Anagrama per ‘Jambalaia‘; Víctor Garcia Tur, autor de ‘Ocells’, premi Marian Vayreda (que anomena la colla d’escriptors de nova fornada com ‘el jovent’); Joan Todó amb l’aplec de contes que titula ‘Lladres’; Miquel Adam amb ‘Torero d’hivern’, que també són contes; Anna Ballbona, finalista del premi Llibres Anagrama per ‘Joyce i les gallines’; Alicia Khopf, premi Documenta per ‘Germà de gel’; i Marina Espasa amb ‘El dia del cèrvol‘. Els hi hem demanat que ens expliquin alguna anècdota. N’hem recollit algunes: Joan Todó conta que una parella li ha comprat el llibre perquè es pensaven que era el fill del cosí de Lluís Maria Todó. Miquel Adam ha identificat una jove brasilera només per un «si» avellutat dit a prop de la parada i l’ha convençuda perquè es quedés la novel·la de Stefanie Kremser, ‘El dia que vaig aprendre a volar’. Marina Espasa ha hagut de fer un discurs de mitja hora a llibreters i periodistes de diferents països europeus. L’anècdota d’en Forns també és molt sucosa: ‘Coincideixo amb l’Antonio Baños a la parada de La Central. El trobo molt guapo i li dic. Ell em diu que li agrada molt la meva gavardina. Llavors l’Anna Ballbona, aixafa-guitarres, se’n fot dels nostres «piropos» mutus. “Som un exemple de noves masculinitats”, li dic jo. “Estem redefinint l’heteropatriarcat!”, rebla ell.’ I Anna Ballbona ha explicat que a primera hora de la diada ha viscut un bany de realitat sobre el que també és el Sant Jordi: a la FNAC li ha tocat signar entre el grup de rock alternatiu Vetustar Morla i el president de Catabria, Miguel Angel Revilla, a qui alguns li cridaven: ‘Eres mi héroe‘ i ‘Quedemos que seas el nuevo presidente de España!’ Uf. Al vespre ha plogut.

Summary: Crònica d’un Sant Jordi efervescent


L’amenaça de l’administració de Donald Trump de sancionar els països que comprin petroli a l’Iran ha fet disparar el preu del barril de Brent, de referència a Europa, fins als 74,70 dòlars. Es tracta del preu més alt des del 31 d’octubre, quan aleshores es van assolir els 74,84 euros. La tendència a l’alça és un fet des de fa setmanes i, per exemple només en el darrer mes ha pujat uns 8 euros. Les sancions per als països que mantinguin tractes comercials amb l’Iran, que actualment són vuit entre els quals l’Índia i la Xina, entrarien en vigor a principis de maig. D’aquesta manera, el president dels Estats Units respon a l’objectiu d’incrementar la pressió sobre l’economia del país persa fins a deixar-lo sense ingressos per la venda de cru. L’any passat, Trump va posar fi unilateralment al pacte nuclear que va signar l’administració Obama amb l’Iran. El secretari d’Estat dels Estats Units, Mike Pompeo, ha advertit als països que compren a l’Iran que el risc de seguir fent-ho ‘no mereixeria la pena’.

Summary: L’amenaça dels EUA de sancionar els països que comprin petroli a l’Iran dispara el preu del barril de Brent


Fabiola Meco, Antonio Estañ i Pilar Lima. ‘Més Morat’, ‘Una Marea Per Aprofundir el Canvi’ i ‘Obrint Podem’. Són les tres candidatures que es disputen la secretaria general que deixa vacant Antonio Montiel. A sobre la taula hi ha la consolidació d’aquest nou espai polític, la relació amb l’organització estatal i, sobretot, el paper de la formació morada a l’escaquer valencià: l’estabilitat de l’actual govern sorgit del Pacte del Botànic i les possibilitats de mantenir el PP allunyat de les institucions valencianes també en el cicle electoral vinent. D’aquí, per tant, que aquesta Assemblea prengui especial rellevància. El dia 14 debaten. Després, i fins al 20 de maig, 53.000 inscrits votaran per una de les tres candidatures. —Quina és la vostra professió? —Fabiola Meco: Sóc advocada i professora de dret civil de la Universitat de València. —Antonio Estañ: Investigador en filosofia política i professor becari. —Pilar Lima: Vaig estudiar treball social i sóc especialista en llengua de signes. —El darrer llibre que heu llegit? —F.M.: El dia de demà, la novel·la sobre el barri de Velluters, de Teresa Broseta. —A.E.: Encara no és tard, d’Andreu Escrivà, sobre el canvi climàtic. —P.L.: Lògicament, Ibex 35, de Rubén Juste. És dur. Se’t posen els pèls de punta. L’anterior és més bonic, però: l’autobiografia d’Angela Davis. —Ens podeu definir les característiques de la vostra candidatura? —F.M.: Hem fet una llista amb més dones que homes i amb gent de tot el territori, que hi han deixat la pell per construir aquest projecte del no-res, treballant en els cercles a prop dels problemes i les necessitats de la gent en cada barri i cada poble, que han alçat a pols campanyes complicadíssimes. Sumem persones amb experiència en les institucions i professionals acreditats amb coneixement dels temes que preocupen la ciutadania. És fonamental per a construir futur. —A.E.: És una candidatura fruit de tres espais amb sensibilitats diferents, però que vam entendre el mandat ‘d’unitat i humilitat’ de l’assemblea estatal per a arribar a acords. Tenim dos eixos fonamentals: renovació respecte de la direcció actual, que no ha estat capaç d’arrelar la nostra organització al territori valencià ni de convertir-se en el fiscal i la pressió del govern del Botànic; i autonomia per a generar una organització amb capacitat d’analitzar i intervenir amb audàcia en l’escenari polític valencià, tenint en compte que, fins ara, l’estratègia estatal no ens ha permès la suficient descentralització per a definir estratègies territorials que ens permeten de ser també protagonistes de la política valenciana. —P.L.: Som un equip de valencians i de valencianes amb un objectiu clar: la pluralitat de perfils, també incorporant els moviments socials i les bases. I volem una obertura de l’organització, que és una de les coses que ens diferencia dels altres espais: que Podem siga l’eina que utilitze qualsevol organització civil en la seua lluita pels drets humans. No volem una estructura endogàmica, un partit tancat i sectari com el PSOE o el PP. Volem ser permeables, flexibles i oberts. Fabiola Meco encapçala ‘Més morat’. —Penseu continuar donant suport a l’actual govern valencià? —F.M.: Aquest govern va ser possible gràcies a la signatura de l’Acord del Botànic, una iniciativa de la qual ens sentim orgullosos i que va traure el PP de les institucions. Aquest Acord ha fet polítiques que ja han canviat la vida de la gent gràcies a la nostra intervenció. En l’equador de la legislatura, exigim que acceleren i que complesquen i proposem més mesures perquè la gent veja canvis reals que han millorat la seua vida. El nostre paper no és donar suport a, és vigilar i exigir que els canvis avancen. —A.E.: La relació amb l’actual govern valencià serà la que decidim totes de manera conjunta després d’analitzar l’Acord del Botànic: per a què ha servit fins ara i quin és l’estat de compliment. Ens atrevim a avançar que la situació no es pot mantenir com fins ara, que no s’han elaborat mecanismes efectius d’avaluació de les polítiques recollides en l’Acord i, per tant, no exercim amb eficàcia aquell propòsit de vigilància i crítica que l’actual direcció deia que assumia. —P.L.: Nosaltres som un espai crític amb el Pacte del Botànic. Volem mantenir una actitud vigilant i de seguiment estricte del pacte. Pensem que es podria haver fet més, sí. Som oposició, no ho podem oblidar, i la nostra funció és de control i fiscalització, per tal que les demandes ciutadanes es traduesquen de manera real i efectiva. No tenim tarannà de ruptura, però. Tan sols volem exercir de manera contundent la funció que ens correspon. —Preveieu de presentar-vos en coalició amb Compromís a les eleccions vinents? —F.M.:Per què? Volem que la nostra organització siga morada i tinga el seu propi full de ruta, siga forta i capaç de decidir les seues aliances sense tuteles de Madrid. Necessitem que, a les eleccions del 2019, hi arribe un Podem enfortit i unit. En tot cas, a Podem, l’última decisió la té la gent, i aquesta candidatura defensa que es decidisca al 100% ací, en el territori valencià. —A.E.: Amb Compromís compartim certs horitzons, però Podem té la capacitat de superar alguns límits de Compromís: històrics, identitaris, territorials… També crec que Podem té un projecte social més ambiciós. Això no impedeix que no puguem aspirar a desenvolupar una confluència multiplicadora que ens permeta d’arribar a més gent. És a dir, no és el mateix confluir sota una fórmula semblant a Catalunya Sí Que Es Pot, amb candidats que les organitzacions no perceben com a propis, que concórrer amb un nou subjecte com va ser En Comú Podem. En qualsevol cas, hem d’analitzar amb quina fórmula som capaços d’arribar a més gent, si junts o per separat. Estañ lidera ‘Una Marea Per Aprofundir el Canvi’. —P.L.: La nostra idea per al 2019 és conformar un bloc del canvi, obert a tota organització política (EUPV, Compromís, PACMA, etc.), a moviments socials, sindicats, i a tota persona implicada en el procés de transformació social. La darrera decisió, però, la tindran els nostres inscrits i inscrites en una consulta ciutadana. —Tots parleu d’un espai propi dins de Podem per al País Valencià. Com s’articula? —F.M.: Podem forma part d’un projecte estatal que es diu Podemos, que és plurinacional, en el qual els valencians tenim molt de pes. Volem una organització forta, autònoma, amb recursos, capaç de decidir i construir el millor futur per a la gent en la Comunitat. Volem també articular ací els espais municipals i comarcals que ens permeten organitzar-nos millor per a créixer i ser eficaços. —A.E.: Podem té la capacitat de recollir una part de la confiança de la ciutadania que se senta frustrada amb els límits del govern del Botànic, té capacitat per a arribar a llocs i estrats socials on Compromís no arriba, i interessar una part de la gent que se sentirà decebuda amb el PSPV d’un Ximo Puig que pretén aparèixer com al defensor del ‘problema valencià’ del finançament però que, alhora, dóna suport al projecte més centralitzador del PSOE. Per construir eixe espai, considerem necessari que Podem passe a ser el protagonista del canvi valencià: que fiscalitze el treball del Consell, que propose polítiques més valentes i que siga el pont entre les institucions i la societat civil. —P.L.: Aquesta veu pròpia no serà possible si no és junt amb la gent i els moviments socials per tal que el protagonisme del futur bloc del canvi siga seu. S’ha de veure el treball que fem Podem en la Comunitat Valenciana. Un exemple: a la ciutat de València, les associacions veïnals no ens coneixen. Qüestionem el compromís que s’ha tingut fins ara i que ha comportat que siguem la cinquena força política. En la nostra història de dos anys, l’única visibilitat que ha rebut l’organització ha estat Antonio Montiel. S’han d’articular les àrees de treball, que recolliran el que ens traslladen els moviments de la ciutadania. I el treball que es faça en cada àrea tindrà repercussió directa en el grup parlamentari. —Com s’aconsegueix l’equilibri entre política institucional i de carrer? —F.M.: Diversos peus en el carrer i un peu molt sòlid en les institucions, per a garantir que les lluites del carrer es convertesquen en canvis reals. Podem ha de continuar avançant sobre els fonaments de la participació ciutadana amb consultes vinculants i la comunicació, ha de continuar enfortint el moviment popular sense perdre un bri de la seua idiosincràsia. Si Podem no és morat, si no és fidel a la seua essència, no és Podem. —A.E.: Crec que eixa dicotomia és falsa. Des de les institucions es poden fer polítiques que generen les condicions perquè la política de carrer tinga més facilitats per a créixer, consolidar-se i influir en l’aparell de l’estat. Per exemple, la participació no ha de ser un espai de gestió exclusiu, sinó que s’ha de desenvolupar en cada àmbit de govern, de manera que la ciutadania trobe un retorn amb la seua implicació en les tasques de gestió de la vida pública com, per exemple, en gestió dels béns comunitaris. Pilar Lima està al capdavant d”Obrint Podem’. —P.L.: No volem ser simples intermediaris entre institució i carrer, sinó que el carrer estiga allà, també. La idea és controlar el Consell i reivindicar ‘amb’ (i no ‘per a’) els moviments socials, tenir presència en la institució i molta més als carrers. Per a incidir en la vida de les persones des de la institució fa falta governar. El dia a dia de la ciutadania valenciana no ha canviat. Cal que la institució passe de les paraules als fets. —Hi ha qui parla de xoc generacional. Com s’equilibra la connexió entre gent jove i experiència? —F.M.: Sí, el sorgiment de Podem ha causat un cert xoc generacional en la política. Nosaltres defensem un pacte intergeneracional per a avançar, perquè si els joves no tenen feina no podrem pagar les pensions dels majors, però sense el suport dels majors no podrem fer els canvis polítics que necessitem. —A.E.: Més que un xoc generacional, segurament hi ha diferències de cultures polítiques no necessàriament vinculades amb l’edat. En el nostre espai hi ha gent de totes les edats però que estan acostumades a participar en un pla d’igualtat, a compartir decisions i a triar qui els representa per mecanismes democràtics. Però crec que nosaltres hem estat capaços de canalitzar la generació del 15-M, que ha començat a participar en política en els darrers anys, de la qual jo em sent part. —P.L.: Precisament, a Obrint Podem sí que es veu aquesta barreja de generacions, amb perfils d’edats i de territoris molt diversos. I treballarem amb un portaveu coral amb diferents generacions. —En cas de guanyar, com us plantegeu la relació amb la resta de candidatures? —F.M.: Si sóc elegida secretària general, no deixaré ningú enrere. En aquesta organització no sobra ningú, falten mans per a donar respostes a la gent. —A.E.: Necessitem tota la intel·ligència per a convertir Podem en l’organització protagonista del canvi valencià. Persones com Antonio Montiel o Pilar Lima són fonamentals en el futur de la nostra organització. Hem proposat una metodologia que, pense, garanteix la diversitat de la nostra organització: el Consell de Coordinació, l’òrgan que pren les decisions més urgents, haurà d’estar ratificat per 3/5 del Consell Ciutadà, per tal que siga un equip d’un consens majoritari en l’organització. A més, proposem un portaveu coral que permeta definir certs perfils que ens permeten arribar a diferents sensibilitats de la ciutadania. —P.L.: Personalment, sempre m’he denominat solitària política, mai no he estat en cap dels anomenats corrents. Crec que el futur Consell Ciutadà que isca d’aquesta assemblea serà un tots a una. Deixarem de banda els corrents i parlarem d’afluents que desemboquen en un riu que va al mar.

Summary: Podem al País Valencià: punt i a part o punt i seguit?


Els Mossos d’Esquadra han alertat d’un nou cas d’intent d’estafa a persones grans a Pineda de Mar arran de la crisi del coronavirus. Dos homes amb bata blanca volien entrar al pis d’una senyora amb el pretext de fer les proves de la malaltia de la COVID-19. La dona va advertir-los que n’informaria a la policia i van marxar sense entrar al pis. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Els Mossos insten a informar les persones grans que existeix l’estafa dels falsos sanitaris, que intenten accedir a domicilis vestits amb bata blanca, poden cobrar falsa assistència o aprofitar per robar i busquen gent gran com a víctimes. La policia recorda que cap sanitari no farà atenció a domicili sense previ avís. 🔴 Nou cas d'intent d'estafa de falsos metges a @pinedademar. Dos homes amb bata blanca volien entrar al pis d'una senyora per fer proves de #coronavirus.En advertir-los que n'informaria a la policia van marxar sense entrar-hi.✅Informa la gent gran d'aquests consells 👇 pic.twitter.com/6QG3V9OuPp — Mossos (@mossos) March 12, 2020 Coronavirus 2019: Què ha passat avui? El report diari de VilaWeb Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars

Summary: Els Mossos alerten d’intents d’estafa a persones grans per part de falsos sanitaris arran del coronavirus


Les autoritats mexicanes informen que hi ha hagut 224 morts pel cap baix en un terratrèmol de 7,1 graus que ha sacsejat la zona més poblada del país. L’epicentre era a la ciutat d’Axochipan, a l’estat de Morelos. A la capital, la ciutat de Mèxic, és on hi ha hagut més morts, noranta-set, després de l’esfondrament d’uns quants edificis. El president mexicà, Enrique Peña Nieto, ha declarat l’estat d’emergència. En una entrevista a Televisa, ha anunciat que es desplegarien tres mil militars només a la ciutat de Mèxic per ajudar en el rescat i per evitar possibles saqueigs dels edificis abandonats. A la capital s’han esfondrat una trentena d’edificis i hi pot haver un gran nombre de persones atrapades. He convocado al Comité Nacional de Emergencias para evaluar la situación y coordinar acciones. El PlanMX ha sido activado. — Enrique Peña Nieto (@EPN) September 19, 2017 La Comissió Federal d’Electricitat ha anunciat que gairebé quatre milions de persones s’han quedat sense subministrament després del terratrèmol a la capital. Aquesta absència d’electricitat ha dut a un autèntic caos circulatori. Fa quinze dies hi hagué un altre terratrèmol, de 8,2 graus, que va sacsejar el sud del país. Més d’un centenar de persones van morir als estats d’Oaxaca, Chiapas i Tabasco. #Mexico #quake: Moment buildings collapse caught on camera (VIDEOS) https://t.co/7oGKeaTNiH pic.twitter.com/UyCpVJJ8lJ — RT (@RT_com) 19 de setembre de 2017 Drone footage shows destruction in Mexico City caused by the 7.1-magnitude earthquake; at least 42 people killed. https://t.co/DcnljWzUDf pic.twitter.com/JYQZYiLKYF — ABC News (@ABC) 19 de setembre de 2017 Mexico City streets left cracked after 7.1-magnitude earthquake struck and killed at least 44 people. https://t.co/DcnljWzUDf pic.twitter.com/mUK1bXzd3E — ABC News (@ABC) 19 de setembre de 2017 WATCH: Video shows a ceiling partially collapsing inside a Mexico City office during earthquake that hit the area. (via Ana Paula Hernandez) pic.twitter.com/5aZAzBXcjo — NBC News (@NBCNews) 19 de setembre de 2017

Summary: Més de dos-cents morts en un terratrèmol a Mèxic


El cap de la Creu Roja xinesa, Sun Shuopeng, ha encapçalat una delegació a la Llombardia per ajudar i donar material en la lluita contra el coronavirus 2019. Tanmateix, en una conferència de premsa, també ha ofert una lliçó sobre els sacrificis que cal fer per aturar l’expansió de la Covid-19. En aquest sentit, ha demanat allargar el confinament i endurir-lo, perquè a Wuhan, on es va decretar un tancament complet, es va tardar un mes a arribar al pic d’hospitalitzacions i infeccions. ‘No sé en què penseu’, afirma el metge. Les seves respostes, enregistrades en vídeo, s’han fet virals a Twitter. “I don’t know what you’re thinking.” The head of a visiting Chinese Red Cross delegation helping Italy respond to the coronavirus crisis says the country is not doing enough to contain the virus pic.twitter.com/AsvUVn0vhi — TIME (@TIME) March 20, 2020 Aquí us oferim la traducció al català. «Ara mateix estic descobrint molts dels problemes. Acabem d’arribar de la ciutat de Còrdova, però el que hem trobat aquí a Milà, el lloc més afectat per la Covid-19, és una confinament massa tou de la ciutat. El transport públic encara està funcionant, la gent encara es mou amunt i avall, i encara hi ha trobades en hotels. Veig a moltes persones que no porten màscara. No sé en què penseu. Ara mateix hem d’aturar el temps. Hem d’aturar totes les activitats econòmiques i totes les interaccions socials que tan ens agrada fer. Tothom s’hauria de quedar a casa seva confinada. I necesstiem que tothom estigui completament preparat per protegir vides. Les vides de la nostra gent són els més important. A Wuhan, fins un mes després de decretar-se el confinament, no vam arribar al pic d’hospitalitzats i malalats per la Covid-19.» Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut

Summary: ‘No sé en què penseu’, la lliçó viral d’un metge xinès sobre el coronavirus


Enguany, se celebra el 125è aniversari de la fundació de l’Orfeó Valencià el Micalet, l’embrió de l’actual Societat Coral el Micalet. Per això, s’acaba d’inaugurar a València l’exposició ‘L’Orfeó Valencià el Micalet (1893-1905)‘, amb documentació i guió de Josep Guia. ‘L’objectiu de la mostra és documentar el començament del moviment orfeonístic a València, sense obviar-ne l’ascendència catalana, la composició obrera i la significació republicana’ explica Guia. Recorda que el moviment coral europeu del segle XIX va entrar a la península per Barcelona i, per això, tant els Cors de Clavé com l’Orfeó Barcelonès van ser dos models a seguir quan es va fundar l’Orfeó Valencià el Micalet. De fet, Guia explica que l’Orfeó Valencià el Micalet es va fundar arran d’un apoteòsic concert que el mateix any 1893 van fer a València un miler de membres dels Cors de Clavé: ‘Va tenir molt bona acollida entre la societat valenciana i per això ràpidament es va refundar una entitat que passava per hores baixes, l’Orfeó Valencià, i es van integrar en l’Associació Cors de Clavé. I l’any següent ja se n’anaven amb la resta de corals a fer concerts a Barcelona i Saragossa.’ Guia explica que les altres dues claus de la mostra són que la majoria de membres de l’orfeó eren de classe obrera i d’ideologia republicana, molt en la sintonia de la resta d’entitats corals que formaven part dels Cors de Clavé i els objectius del seu impulsor. Sobre el component republicà, explica que una de les peces que no fallava mai al repertori era la versió de ‘La Marsellesa’ que havia traduït al català Anselm Clavé. ‘Perquè a l’època de la primera restauració borbònica, l’himne de França era el referent del republicanisme arreu’, detalla. La mostra, la formen setze plafons que repassen la història de l’entitat de manera cronològica. Arrenca amb els precedents de l’Orfeó Valencià, fundat l’any 1862, ja seguint influències del Principat. Explica la gran rebuda que van fer als Cors de Clavé durant la visita a València i la creació de l’Orfeó Valencià el Micalet. Tot seguit, la mostra va avançant en el temps per explicar el desenvolupament i la consolidació de l’entitat, que va tenir socis tan il·lustres com Blasco Ibañez i el Mestre Giner, i va arribar a muntar una escola de música de reconegut prestigi: l’actual Institut Musical Giner. Aquesta exposició es fa amb motiu de la Setmana Cultural de l’Orfeó Valencià el Micalet, que inclou presentacions de llibres i col·loquis sobre llengua i història de la música. Un dels actes més destacats serà la vetllada literària de dissabte, en què es lliuraran els premis Miquelet. De fet, el d’Honor recaurà en la Federació dels Cors de Clavé, hereva i continuadora de l’obra del mestre Clavé. Aquesta és una de les moltes propostes que us oferim per al cap de setmana. Si voleu descobrir-ne més, cliqueu a Què podem fer aquest cap de setmana: deu propostes

Summary: Una exposició a la Societat Coral el Micalet indaga en els orígens del cant coral valencià


El president de la Generalitat Carles Puigdemont ha dit que ‘haurà d’haver-hi diàleg, tant sí com no, i comptar amb vigilància i actitud de pressió clara des d’Europa’ per trobar una solució al conflicte entre Catalunya i l’estat espanyol. En un míting a Amposta, ha assegurat que si la seva candidatura aconsegueix entrar al Parlament Europeu assumirà l’encàrrec de defensar el llegat de l’1-O en les institucions europees que, en la seva opinió, és la casa en la qual els catalans poden prosperar i créixer com a societat. ‘Catalunya serà europea o no serà’, ha subratllat referint-se als valors de pau, democràcia i llibertat de la UE. En paral·lel, també ha assegurat que Europa serà catalana o no serà perquè, cada vegada que s’ha posat a prova la societat catalana, ha demostrat un grau de maduresa que és una de les millors cares d’Europa, al seu judici. ‘Val la pena lluitar’ ‘En aquesta Europa ens reconeixem. Val la pena lluitar. A l’Europa que escolta volem sentir-nos còmodes’, ha exclamat Puigdemont, destacant que el seu objectiu és defensar els drets i llibertats dels catalans. Segons Puigdemont, des que ell i els altres candidats de JxCat Toni Comín i Clara Ponsatí són a l’exili, han aconseguit explicar les ‘mancances democràtiques de l’estat i les raons per la qual és necessari tenir un estat’. ‘No volem cap estat que sigui el campió en incompliment de directives europees, i ara estem en un estat que acumula un munt d’incompliments i no passa res’, ha lamentat. També ha argumentat la necessitat que JxCat sigui forta a la UE perquè ‘si en algun lloc de Catalunya no és necessari explicar-ho és a les Terres de l’Ebre’, destacant la importància que la directiva europea de l’aigua garanteixi els totals ecològics i eviti la regressió del Delta, entre altres qüestions.

Summary: Puigdemont: ‘Haurà d’haver-hi diàleg, tant sí com no, amb vigilància i pressió des d’Europa’


Jafet Pinedo és un repartidor de menjar a domicili d’Elx. Fa un mes, va tenir un incident amb la policia espanyola, que el va denunciar per insults per haver-s’hi dirigit en català. Pinedo també va denunciar els dos policies espanyols per abús d’autoritat, extralimitació, denúncia falsa i agressions verbals. Ahir s’havia de fer el judici, però es va ajornar per incompareixença dels acusats. Tanmateix, desenes de persones, entre les quals membres del col·lectiu el Tempir i del grup antimilitarista Tortuga, van concentrar-se a la Ciutat de la Justícia d’Elx en solidaritat amb ell. Ho explica tot plegat en una entrevista a VilaWeb. —Com van anar els fets? —Va ser la nit del 20 de juny. Treballe en un restaurant i feia un repartiment a domicili. Circulava per l’avinguda de la Llibertat d’Elx, on dos cotxes estaven ocupant el carril bici. A l’hora de sortir del carril per avançar-los, vaig fer-los el comentari, molt innocentment, ‘en bon lloc sou’. Sembla que un dels dos vehicles era un cotxe de policia, sense cap mena de retolació. Eren policies secretes. Vaig continuar la marxa i a cent metres vaig ser abordat per un vehicle també sense retolació. M’obligaren a aturar-me, van eixir molt nerviosos, mostrant plaques de la policia i directament em demanaren identificació i m’escorcollaren. En un primer moment tenia una mica de por. I resulta que per dirigir-me en valencià es creà una tensió. Com que anava amb la roba de la feina, no duia el DNI i és això que provava d’explicar-los. Els vaig facilitar el número, però aquestes persones, molt nervioses, no escoltaven. Van començar amb espentes i agressions verbals cap a la meua llengua. —Què us van dir? —Que deixara de parlar en la meua llengua i que parlara en espanyol. Que érem a Espanya. Jo vaig provar de fer-los entendre que utilitzar aquesta llengua no era un element de confrontació. Vista la situació vaig deixar de parlar en català i vaig optar per parlar en castellà, per si rebaixaven l’estat d’ansietat i nervis. Però no va ser així. —Us recriminen que parleu català? —Imagine que per a ells va ser suficient veure una persona amb trets físics una mica diferents, que tenen la seua carrera de prejudicis, i que els fes un comentari anant amb bicicleta. Acabe amb quatre denúncies. Una diu que jo estic interferint en una intervenció policíaca que no té res a veure amb mi. Imagine que és quan em vaig veure obligat a sortir del carril bici i vaig dir ‘en bon lloc sou’. Diuen que els insulte per parlar valencià. Si diuen que no entenen el nostre idioma, no hi ha motiu per a interpretar que el que dic són insults. Dues denúncies són de la policia local, que es va personar més tard. Em sancionen al·legant que no duia els llums reglamentaris a la bicicleta i per circular de manera negligent. Però les sancions les rep per part de la policia espanyola. —Com vau reaccionar? —Quan m’aturen i comencen l’escorcoll, encara no he relacionat els fets amb el comentari d’abans. Jo m’expresse en valencià perquè és la meua llengua. Comença una escalada. Duc una motxilla amb el menjar que l’agafen d’una estrebada i jo dic que s’estan extralimitant en les seues accions. Cada volta que dic alguna cosa es posen més nerviosos. I m’amenacen que m’empaperaran. —Us detenen? —En un moment dels fets els demane els números d’identificació i es posen més nerviosos encara i em diuen que me’ls donaran per escrit en una denúncia. És quan em traslladen a comissaria. Perquè diuen que em negue a la identificació, malgrat ser identificat al carrer, on comproven les meues dades. Així i tot, em traslladen. Els fets comencen a les deu i escaig de la nit i abandone la comissaria a dos quarts d’una, malgrat estar treballant. El meu company de feina el deixe penjat. —A banda d’interferir en una actuació policíaca, de què més us acusa la policia espanyola? —De negar-me a la identificació i a l’escorcoll, d’insults i de parlar valencià quan em demanen que parle castellà. —Com vau entomar aleshores els fets? —Una de les discriminacions que vaig patir va ser per la llengua, però en vaig patir més. Emocionalment, és una situació difícil d’encaixar. Els qui demostraven un estat d’ansietat eren ells, jo estava tranquil. No és la primera vegada que m’aturen i em demanen la identificació. Però no tenien cap motiu per a traslladar-me a comissaria. Alguna vegada també m’ho han fet, i no m’havien denunciat mai fins ara. —Ahir teníeu un judici. —Tenia un judici a partir d’una denúncia meua. Perquè els dies següents vaig denunciar els policies per denúncies falses, per actuació indeguda, extralimitació de funcions, abús de poder, fals testimoni i agressions verbals. —Com us ha anat? —Cap dels dos policies no s’ha personat i el judici s’ha ajornat fins al setembre. —Com us sentiu? —No és una situació còmoda. Fa dies que tinc una certa angoixa. Perquè no és cap situació que vages buscant. No he fet res de què haja d’avergonyir-me. M’arriba molt de suport de gent del meu voltant i del moviment social d’Elx. El problema és que l’agressió que vaig patir és una cosa que passa, que està estandarditzada. Jo ho he denunciat i ha tingut repercussió als mitjans. —Què és el que passa? —L’abús de poder, l’extralimitació dels cossos policíacs. Hi ha molts tipus de discriminacions, la lingüística n’és una. També la ideològica. El meu perfil els genera prejudicis, perquè el primer que rep per part d’ells és una càrrega d’odi important, de menyspreu.

Summary: Jafet Pinedo: ‘La policia espanyola diu que els insulte per parlar valencià’


L’entrevista al conseller de Treball, Afers Socials i Famílies, Chakir El Homrani, s’allarga més que no teníem previst. La conversa és fluida i el temps corre ràpidament. Així i tot, no arribem a fer ni la meitat de preguntes del qüestionari, haurem de continuar un altre dia. El seu departament és un dels més transversals de la Generalitat i té al davant envits colossals. No sé si perquè comencem la conversa parlant de la seva afecció a la música heavy o perquè ell és sempre així, l’entrevista va cap al fons de les qüestions. La reflexió, el coneixement, mirar la realitat semblen les seves principals eines per a vèncer els impossibles. Sovint, amb les respostes, ens durà cap a la seva experiència personal, sense deixar ni un mil·límetre per la complaença ni l’obvietat. La presència de la Consellera Bassa, injustament empresonada, es fa tangible més enllà de la foto. —Diuen que sou molt fan de Metallica? —És la música que m’agrada i segons amb quin humor arribo a casa o em poso Pantera o em poso Metallica o Sepultura, amb tot allò que significa. La música heavy forma part de mi, m’encanta. Aquesta música, quan l’has escoltada, ja t’acompanya sempre. I quan estàs eufòric et poses ‘King of Metal’ i quan estàs dur et poses ‘Think & Destroy’ de Metallica, i ja no parlem del ‘Fucking Hostile’ de Pantera… Representa un altre estat d’ànim. De jovenet portava grenyes –l’estètica també marca una miqueta– i, és clar, quan baixava al Marroc els meus avis al·lucinaven amb la música que escoltava. —Us sentiu fill de la immersió lingüística? —Jo estic molt orgullós de ser fruit del sistema d’immersió lingüística d’aquest país. En el meu àmbit familiar no es parlava en català. A casa parlàvem una espècie de miscel·lània entre dàrija, que és el dialecte de l’àrab del Marroc, i el castellà. Després, també la meva generació va ser molt influïda pels dibuixos animats del Club Súper 3. Fa ben poc es va commemorar el trentè aniversari de la primera emissió de ‘Bola de Drac’. A l’institut públic Joan Boscà vaig tenir la sort de tenir de mestra de llengua catalana a segon de BUP Maria-Mercè Marçal. Això va ser un privilegi. En aquell moment tu no ets conscient de qui és la teva professora, després t’adones de quina figura tenies al davant. Vaig aprendre’n molt. —En teniu cap record concret de Maria-Mercè Marçal? —Era una professora severa, exigent, però treballava molt. Recordo que al principi em costaven molt els pronoms febles, no hi havia manera d’avançar, i va ser amb ella que de mica en mica vaig començar a fer-los servir a l’hora d’expressar-me en català. —Quan us vàreu fer independentista? Va ser a Avalot? —Vaig entrar a Esquerra quan va haver-hi la polèmica perquè Carod-Rovira, vice-president del govern, va anar a Perpinyà. Jo en aquell moment era una persona d’esquerres i que relacionava d’una forma llunyana el progrés social amb el progrés nacional. Veia que era la mateixa moneda amb diverses cares però no hi aprofundia més. Quan vaig veure aquella situació tan surrealista vaig decidir fer un pas endavant i fer-me militant. Durant molt temps vaig ser un militant molt passiu o un militant de base. En aquell moment tenia vint-i-quatre o anys i pensava: ‘Tot aquest merder és perquè un conflicte que s’han perdut vides s’intenta solucionar per la vida del diàleg.’ Després he sabut que en aquella època hi va entrar a militar molta gent. —Teniu germanes? Quan anàveu al Marroc creieu que el canvi cultural us afectava igual els nois que les noies? Era més difícil per a elles? —És clar que aquí o al Marroc, a França o a Espanya, les dones sempre ho tenen més difícil. —Teniu raó, ens és més complicat a tot arreu. Però… —A mi em carrega que em redueixin una part de la meva identitat. A mi què m’explica? M’expliquen els meus orígens, amb molta honra i orgull. Els meus pares van venir del Marroc per guanyar-se la vida fa molts anys. S’han guanyat la vida i han dut endavant una família. I tot això forma part de la meva identitat. Perquè la meva identitat no són únicament els orígens dels meus pares. No! La meva identitat també és haver nascut en una zona que és la gran desconeguda de Barcelona: els barris de muntanya. A Vallvidrera, no, sinó al darrere. Mai ningú no se’n recorda, d’aquests barris. De petit no hi arribava ni l’aigua. La meva identitat la forma tot això: els meus amics del barri, els de la universitat, el fet d’haver-me format com a sociòleg. —Aquesta setmana serà el Vuit de Març. Fa poc que heu presentat un informe en què dèieu que hi havia una escletxa salarial del 23% entre homes i dones? —Això que passa amb la bretxa salarial no és raonable. Ho hem de dir en veu alta i tornar-nos vermells. Aquest país té un marc normatiu que és regressiu, tant quan ha manat el PSOE com quan ha manat el PP. Que a l’últim consell de ministres van fer un petit canvi. Ja era hora!, però és que encara estem igual. No podem estar contents perquè fa tres anys que reduïm la bretxa. Si en tenim una del 23%, reduint-la un 0,4% trigarem cinquanta anys a resoldre-la. Com pot ser que el 51% de la nostra societat es trobi en situació de discriminació. Hi havia una dada a l’informe que explica molt bé quin model tenim. Els homes, durant tota la seva trajectòria professional, fins a cinquanta-cinc anys o la jubilació, van creixent laboralment. —I a les dones? —En canvi, les dones hi ha un moment de la seva vida professional que decreixen. La maternitat determina la carrera professional de la dona; la paternitat, no. I això ens ha de fer reflexionar. —Eines per a canviar-ho? —El registre salarial obligatori ens hi ha d’ajudar. Fer l’acompanyament a les empreses ens ha de permetre de canviar aquesta situació. Molta gent diu: jo compleixo. Però dic que la reflexió que has de fer no és si compleixes la normativa, sinó mirar les dades. Si ho fas t’adonaràs que la majoria d’homes cobren més a la teva empresa. Sigui per la jornada, sigui per la categoria, sigui per la raó que sigui. Si ets conscient d’això, veus que alguna cosa no quadra. I és en aquest sentit cap on hem d’avançar. Un dels aspectes dels quals estic més orgullós és –gràcies al nou pressupost–doblar els SIE , que hi ha en aquest país. I això t’ho mires amb una mirada agredolça. Augmentar els SIE, que són serveis per a l’atenció de dones que han sofert violència masclista, és agredolç perquè dius que no n’hi hauria d’haver. Però també ets conscient que n’hi ha i que és un gran avenç poder doblar-ne el nombre i assegurar-ne la capil·laritat a tot el territori, poder atendre el doble de dones que han pogut sofrir aquesta situació amb un model que funciona molt bé i no pas revictimitzar-les, gràcies a un model multidisciplinari. —Aquest registre com funciona? —Hi ha hagut una modificació legislativa que fa que les empreses amb més de cinquanta treballadors hagin de tenir un registre salarial amb totes les categories i tots els tipus de percepció disgregats per gènere. Quan les dades diuen que la bretxa és superior al 25%, la llei obliga l’empresa a justificar-ho d’alguna manera. Nosaltres som més ambiciosos perquè volem acompanyar les empreses a aquesta presa de consciència. Ara, si hi ha un incompliment normatiu que acaba originant escletxa, hem d’actuar, també ens anirà bé. —La societat en què vivim és racista? —Hi ha situacions de racisme en la nostra societat i ho hem de dir amb normalitat, perquè és la realitat. N’hi ha de moltes menes: microracismes, racismes més estructurals, institucional. Hem d’aconseguir que es visualitzi que la diversitat ens fa més forts com a comunitat i que no és l’antònim de la cohesió, sinó que el 2020 la diversitat és un requisit sine qua non per a la cohesió, a partir de la interacció, del coneixement i del reconeixement. —Com s’ha d’encarar? —La millor manera de treballar la por, aquell punt d’irracionalitat de por amb l’altre, és també a partir de l’empatia, posar-te a la pell de l’altre. Entendre la situació de l’altre no únicament amb racionalitat sinó amb empatia, amb el cor. Aquí tenim desafiaments molt importants. Hem passat de parlar d’infància en perill a infància perillosa, entorn dels adolescents migrants sols. Aquestes situacions no ens han de fer perdre de vista que en general Catalunya és un país on les capacitats d’inclusió social són molt fortes i són referencials en l’àmbit europeu. Les dades ho mostren. Hem fet bona feina, però hem de continuar-ne fent i no tapar-nos els ulls amb una bena en situacions que passen, que són reals. Hem viscut situacions racistes i és veritat que si vas a llogar un habitatge el teu nom i cognom fa que el llogater o la llogatera s’ho pensi. I això en una societat on hi ha moltes persones que han nascut aquí i que tenen noms i cognoms diversos s’ha de poder abordar, de la mateixa manera que ha de ser possible amb una persona que acaba d’arribar. Quan ho fem bé és quan sentir-te català no es contraposa a cap altre element de la teva identitat. Les identitats són complexes i múltiples. Aquest és un dels elements clau del nostre model d’inclusió. —Per què és millor parlar d’inclusió? —Jo faig servir més ‘inclusió’ que no pas ‘integració’, perquè la integració s’ha viscut d’una manera molt assimilacionista i les societats són diverses. Hem de ser capaços d’estar cohesionats amb els valors bàsics, que són el respecte a la igualtat home-dona i els elements dels valors democràtics. Com a país, hem d’aspirar a allò a què aspira qualsevol altre país: ser una comunitat cohesionada, conscient de la seva diversitat i que no deixa ningú enrere ni fora. —Hi ha molta gent que ha nascut aquí i no pot votar. —Qui ha viscut aquesta realitat en primera persona l’entén. Jo no vaig tenir la nacionalitat espanyola, havent nascut a Barcelona, fins a divuit anys. Sé què és tenir setze anys i tenir un permís de residència que diu ‘prohibit treballar’. He nascut aquí i això no té sentit. Aquí pertoca fer una reflexió: les vulnerabilitats que genera una llei com la d’estrangeria són terribles i això és important de dir-ho i de saber-ho. Mireu, jo vaig deixar una assignatura optativa quan estudiava perquè parlaven de quarta generació d’immigrants. —Ho podeu explicar? —Si parlem d’immigració de quarta generació, jo què sóc? Immigrant de segona generació? Però jo he fet un procés migratori? I els meus fills, un fill i una filla, què són? La meitat d’un immigrant de tercera generació perquè la meva companya es diu Montserrat? Si ho mirem d’aquesta perspectiva deuen ser-ne la meitat. Els meus fills tenen deu i vuit anys: com els ho expliques això? És veritat que en l’àmbit de les ciències socials es categoritza, però no som conscients que certs conceptes acaben creant una categoria que té un rerefons ideològic. Per això hem fet una feina i una campanya específica per al nomenament dels infants i adolescents i migrants sols, perquè s’havia convertit en una categoria, a partir d’una paraula. —I amb el dret de vot, com ho faríeu? —Això ve marcat per diverses lleis. O modifiquen la llei d’estrangeria o de nacionalitzacions o modifiquen el dret de vot i el donen. El dret de vot va vinculat a la nacionalitat o a la ciutadania? Jo defenso que una persona sense la nacionalitat del país en concret, amb un temps de residència determinat, ha de poder decidir-ne el futur polític perquè forma part de la comunitat més enllà de la nacionalitat. No és raonable que tinguem ciutadans de segona. —El vostre departament va eradicar la normalització de l’ús de la paraula ‘MENA’. Era complicat frenar això? —Quan vaig prendre possessió, la primera reunió institucional va ser sobre l’arribada de joves migrants tots sols. De seguida vaig percebre que era el repte més gran a què m’hauria d’encarar. Era complicat l’estigma del nom, però hi hem treballat amb els professionals, amb el Col·legi de Periodistes, amb el CAC i, amb respecte professional, s’ha pres consciència conjuntament que s’anava creant una categoria que homogeneïtzava. Els nois que arriben a aquest país són molt diversos, com ho són tots els nois d’aquest país i no els homogeneïtzem. Ara hem de treballar més des de l’òptica de l’emancipació. —Què us sembla que un batlle del PSC de Badalona s’expressés contra l’obertura d’un centre d’acollida a menors no acompanyats? —Aquesta pregunta la hi hauríeu de fer a ell. Crec que és un error. Aquí hi ha un llibre, que per cert recomanava Zapatero, que és No pensis en un elefant de Lakoff, que alguns s’haurien de llegir. Perquè en definitiva és tornar a fer teus els marcs mentals que t’han generat alguns. Jo vull pensar que alguns alcaldes i alcaldesses es penedeixen del que van fer rebutjant aquests centres. Són situacions complexes que s’han de gestionar. Posem-nos a la pell d’un noi que ha fet un procés migratori tot sol, que ha viscut el que ha viscut. Quan hi ha una baralla en un institut estigmatitzem tot l’institut? Oi que no? Quan hi ha una agressió sexual, que no té ni ètnia, ni cultura, ni classe, ni edat i va lligat a una mala manera d’entendre la masculinitat, estigmatitzem tot aquest sector. Doncs això hem fet amb aquests nois. Reflexionem-hi. Hi ha moltes maneres de fer les coses bé. Aquests dies a la Vall del Sió una colla de nois migrants van col·laborar a arranjar els desastres que havia fet el temporal Glòria. També hi ha molts nois que ara són educadors en centres, uns altres que treballen, hi ha molts casos. Hi ha una notícia, que és que hi ha gent que no vol un centre, però també hi ha molta altra gent que diu: què podem fer?, en què podem ajudar? —Heu fet canvis? —La resposta residencial l’anem atomitzant perquè pensem que amb vista a l’acció comunitària és millor la inclusió social. De la mateixa manera, ens vam adonar que feien falta unes figures que fessin de ròtula entre els centres de menors, els ajuntaments i tota l’oferta d’acció comunitària que hi ha al municipi, i per això hem creat una addenda al contracte programa dels ajuntaments per a poder contractar noranta-sis dinamitzadors que fessin aquest paper de ròtula. Amb la mateixa gestió i demanda dels ajuntaments vas afrontant el repte. Més enllà de les situacions aïllades, de mica en mica hem fet anar baixant aquesta percepció que es tenia a mitjan 2018. Hem fet molts passos endavant i n’hem de fer molts més, que els tenim clars. —S’ha de traçar un sistema que vagi més enllà de l’acolliment? —És clau l’estructura d’aquest departament, on tens la responsabilitat de DGAIA i també del SOC. L’administració se’n sortirà quan desapareguin els calaixos estancs. Crec que és bo, perquè hem anat creant polítiques d’ocupació específiques dirigides a aquest perfil de nois i situant molt el focus a partir de centres de primera oportunitat, a partir de feina amb empreses d’inserció laboral, que és una part d’aquest teixit laboral d’economia social que tenim al país. A vegades no som conscients de la potència que té i que és un tret diferencial d’aquest país. Anem en aquesta línia, amb les dificultats que he explicat abans. —Així i tot, els nois continuen estigmatitzats? —Un cop s’ha generat l’estigma, costa fer-lo desaparèixer. La por hi és. I què hem de fer? Doncs treballar-hi. Accions com la mentoria ajuden, perquè al final la convivència i la reconeixença és la millor manera d’avançar. Hi ha gent que diu que el problema està en la convivència. Jo dic que no: les solucions estan en la convivència. Quan es conviu, quan hi ha relacions, quan hi ha coneixença, quan hi ha reconeixement és quan ens en sortim. I hi ha la por quan obrim un centre que alguns utilitzen per fer créixer la seva, i això també ho hem d’explicar. A partir d’aquí, aliances i complicitat en tots els àmbits són el millor camí. Tenim un teixit social molt potent. També és cert que hi ha gestions que, com més allunyades del soroll, millor. Aquí el soroll no ens hi ajuda. —També heu començat una via de col·laboració Catalunya-Marroc. Alguna ONG us va criticar. —Va haver-hi alguna crítica, crec que injusta. Nosaltres ho veiem clar, que s’ha de treballar en origen. Algunes crítiques venien perquè el nom remet a l’acció que es va fer durant el tripartit i en aquell moment es va posar al centre el retorn voluntari. Aquí tot és molt clar: treballar en origen vol dir treballar les oportunitats, anar a l’arrel de les situacions, per veure de quina manera es pot resoldre millor. És que és una situació molt excepcional que un nen de dotze anys faci un procés migratori tot sol. És que volen forçar el retorn; no el podem forçar. Ara també ho diem, perquè hi ha coses que sobten. Si arriba un noi menor italià sol a Catalunya, si el noi ho vol, si la família d’origen ho vol i hi ha informes socials en l’origen i aquí que no hi ha un perill de desarrelament quan aquest noi torni a la seva família d’origen… Això que ningú no discuteix per a un noi italià, amb un noi del Marroc es discuteix? Però quina diferència hi ha? Això s’ha de poder fer. —L’origen de molts problemes és la llei d’estrangeria? —L’estat espanyol ha guanyat un relat. Les persones que arriben a aquest país irregularment estaran com a mínim tres anys en una vulnerabilitat absoluta i després hauran de fer un arrelament. Quina diferència hi ha entre un noi que arriba a aquest país a disset anys i tres mesos i un de divuit anys i tres mesos? Que el de divuit anys ja no entrarà en el sistema de protecció. Què has de fer per convertir un permís de residència en un permís de treball? Has de tenir una oferta laboral de jornada completa d’un any de durada… En aquest país, et diguis Lluís, Jordi, Manuel o Mohammed, Joana o Naima… quin jove d’aquesta edat té una oferta laboral de jornada completa d’un any de durada? —És un sistema cínic. —Molt cínic. Després ens preocupa l’economia submergida. Però si en termes marxistes amb aquesta llei genera un exèrcit de reserva per a aquesta economia submergida. Fan això. —Seria molt millor poder treballar des del primer dia. —El mes de novembre vaig anar a Baden-Wurtemberg, i em van explicar que havien fet una modificació de la llei que diu que a una persona que li han denegat el refugi. Després de nou mesos de viure allà, li poden donar un permís de treball extraordinari en cas d’una oferta. Això ho trobo bastant més honest que no pas el que es fa aquí. —Però per què es parla de tot menys d’això? —En certs àmbits es debat en profunditat, però sí que és cert que si Vox ha tingut una victòria és perquè ha marcat una part del terreny de joc del debat polític a l’estat espanyol, i això és un greu problema. Però també és responsabilitat de les forces polítiques espanyoles que han deixat que marqués aquest terreny de joc. Hi ha un altre element de complexitat: no és tan sols una qüestió de l’estat espanyol, sinó que la majoria de les polítiques migratòries europees no tenen sentit. —Si tinguéssim un estat seria diferent? —Hauria de ser-ho i ho serà. Però també haurem d’explicar que és una prioritat. Hi ha elements, com això que explicava d’Alemanya, que són raonables i s’han de poder fer. Aquests tres anys han estat l’aliment per a l’extrema dreta i per a les ideologies de l’odi; la desigualtat que crea el sistema amb la seva pròpia legislació. Tenim un deure ètic. El sistema genera vulnerabilitats i discriminacions. Això és un contrasentit i hem de treballar per superar-ho. Perquè després tinc una trobada amb la Unió de Pagesos, amb els quals treballem molt. Per exemple, hem col·laborat en la recollida de la fruita dolça a Ponent. Hi ha persones que poden treballar però els ho impedeix la seva situació administrativa. A mi l’estat m’ofereix de treballar amb quotes i contractació en origen. I jo em pregunto: quin sentit té això si hi ha persones que viuen just al costat d’aquests camps i no poden fer aquesta feina? Vam fer un projecte pilot per a migrants sols per a recollir fruita dolça, que va anar molt bé. —S’acaba el temps i encara no hem parlat del pressupost… —Estic content, però voldria estar-ho més, perquè em toca coordinar un departament que segurament és dels que més ha crescut. També ha crescut en necessitats i partia d’una situació molt baixa. Créixer d’un 18% és una diferència, però en necessitem més. —Amb els diners del dèficit fiscal sí que podríeu encarar nous envits. —Aquí hi ha també una resposta dels projectes polítics que defensa cadascú; defensem el que defensem, perquè som conscients que amb el sistema actual sempre estarem en aquesta situació. És molt important de fer un pas endavant, però tenim moltes necessitats. Aquest departament afronta reptes clau; el de l’envelliment n’és un de molt important. Jo defenso que la millora no vindrà pel fet de tenir més places o més cobertura, sinó per la capacitat de millorar en els serveis d’atenció a les persones. Si hi ha modificacions del dèficit, una part es destinarà a aquest element, que és un fet que preocupa. El repte de les polítiques d’ocupació, el de la renda garantida, que és clau, el de la lluita de la pobresa, el de com convertim els serveis socials en universals. Actualment no es visualitza com un servei universal, com ho és el sistema de salut o d’educació.

Summary: Chakir El Homrani: ‘Sentir-te català no s’ha de contraposar a cap altre element de la teva identitat’


El Front Republicà ha fet el seu acte final de campanya a l’Espai Jove les Basses, al districte de Nou Barris de Barcelona. Antonio Baños i Marta Sibina han presentat l’acte, en què ha intervingut Mireia Boya: ‘Sóc aquí perquè els partits independentistes estan mullant totes les paperetes de l’1 d’Octubre, sóc aquí perquè crec que el vot que alliberarà els presos no serà cap més que el de Front Republicà!’, ha dit. ‘Ens volen fer creure que es pot dialogar amb un estat autoritari? De debò creuen que ens enganyaran? Estic cansada d’ERC i de JxCat! Ja n’hi ha prou! Aquest govern no ha fotut res durant aquest any i mig, han renunciat al mandat i cal aixecar-nos i denunciar-ho!’ Roger Espanyol, que forma part de la llista, també ha intervingut en l’acte: ‘Front Republicà vol treure de la vitrina les dates del 20 de setembre, de l’1 d’octubre, del 3 d’octubre, i posar-les al Congrés de Diputats en forma de falç ben afilada.’ Maria Besora, cap de llista per Girona, ha dit que toca anar a Madrid a ser ‘inconformistes, incòmodes i molt emprenyadors’. ‘Ja n’hi ha prou de xantatges i aguantar a canvi de res. Ara toca continuar avançant!’ Ferran Reyes, el cap de llista per Tarragona, ha dit que no hi ha cap altra manera de fer República que no sigui ‘defensant el territori’. ‘Volem una República però no una República qualsevol. Fer República és quan defensem lo riu, quan defensen els trens, quan ens aixequem contra les nuclears’. Joel Jové, cap de llista per Lleida, ha recordat que la repressió de l’estat fa anys que existeix: ‘Al Front Republicà tenim memòria de l’Operació Garzón i de tota la criminalització a l’independentisme d’esquerres’. Albano-Dante Fachin ha estat l’encarregat de tancar l’acte: ‘El vot útil és el vot rebel, que no té por i que no fa càlculs electorals. De debò que hem passat d’ocupar els carrers d’un país sencer del sud d’Europa i ara els partits ens estan dient que calculem els vots de no sé què? Prou! Votem el que ens digui el cor!’. ‘En quin moment ERC i JxCat van decidir que la desobeidència i la mobilització ja no era un camí? Volien una campanya tranquila i el Front Republicà no els hi hem permès. Hem guanyat al bloqueig mediàtic i hem dit la veritat, per això aquest 28-A, sorpresa!’ ha exclamat. El cap de llista per Barcelona ha dit que assumeixen riscs: ‘Ens perseguiran com han perseguit als que ens han precedit. Quan critico a ERC i a JxCat faig per la llibertat dels presos! Perquè mai ni ells ni nosaltres serem lliures si no tornem a ser 2,3 milions de persones al carrer.’ L’acte de final de campanya del Front Republicà ha tingut un gran èxit d’assistència, amb llargues cues a les afores, i ha acabat amb ‘Els segadors’. 👉Moltíssimes gràcies a tothom que ha assistit a l'acte FINAL de campanya del @Front_Republicà!!Aquest diumenge #FemFrontRepublicà, lluitarem fins que siguem una terra lliure!AQUEST 28A ENS TROBARAN DEMPEUS✊ pic.twitter.com/WXtZxRMflW — Front Republicà (@Front_Republica) April 26, 2019

Summary: Fachin i Boya fan una crida a la mobilització perquè el Front Republicà doni la campanada


Aquests darrers tres anys, la trobada de la premsa amb el president del Gremi d’Editors, Patrici Tixis, pels volts de Nadal per a fer balanç de l’any sembla un déjà vu, sembla el dia de la marmota. Tot i que el món digital i les xarxes socials van transformant els hàbits culturals dels consumidors i això afecta el sector del llibre, el Gremi d’Editors no varia el discurs: balanç positiu, ha crescut la facturació i, a falta de la campanya de Nadal, es calcula que serà d’un 2%, tant pel que fa al llibre en català com el llibre en espanyol. Això significa un increment petit però sostingut de la facturació aquests darrers sis anys. El Gremi d’Editors aplega editorials tant en català com en espanyol i les dades que s’han donat han estat sobre ambdós mercats. Enguany, Tixis ha volgut destacar i reforçar el paper de Catalunya en el lideratge editorial dins el conjunt espanyol. Tot i que Tixis treballa pel Grup Planeta i la seu d’aquest grup no ha tornat a Catalunya des que se’n va anar la tardor del 2017. Del retorn d’aquesta seu i d’altres no n’ha parlat pas, i ha dit a VilaWeb que les xifres no afectaven aquest fet, perquè els segells produïen a Catalunya. Dades Segons les dades donades pel gremi, Catalunya és capdavantera del sector editorial de l’estat espanyol perquè factura 1.200 milions d’euros dels 2.364 milions del conjunt de l’estat espanyol. Això és el 50,8% de les empreses editorials a Catalunya. I és de 490 milions d’euros la facturació dels llibres que es venen a Catalunya, tant en català com en espanyol. Concretament en català, la venda és de 237 milions d’euros (tant en llibre de text com en llibre general). I sense el llibre de text, la xifra baixa fins als 125-130 milions d’euros. Aquestes xifres de llibre en català inclouen les editorials de Catalunya, País Valencià i les Illes. La venda de llibres en català representa el 26% del total. Més dades de lideratge: el 98% d’editorials tenen la seu a Catalunya (370 segells) i el 80% de l’edició literària es genera a Catalunya (Madrid té editorials molt potents, sobretot, en llibre de text). També Catalunya encapçala la producció del llibre infantil i juvenil, amb el 65% de l’edició. I també els principals grups que treballen al mercat llatinoamericà ho fan des de Catalunya. Amb tot, encara queda recorregut per a arribar a la facturació de 3.000 milions d’euros a l’estat espanyol, xifra en què se situava el mercat editorial abans de la crisi econòmica. Patrici Tixis ha estat molt crític amb la paràlisi política del país. Va dir: ‘Ens preocupa molt aquesta paràlisi política. Fa tres anys, el govern espanyol, la Generalitat de Catalunya i l’Ajuntament de Barcelona impulsaven plans de foment de la lectura i el llibre. Aleshores érem molt optimistes. Però en aquest temps, no hem avançat ni un mil·límetre. I aquesta inactivitat l’atribuïm a la inestabilitat política que vivim. I més enllà dels plans de foment, també reclamem una inversió en els pressupostos de cultura substancialment majors que no la que es fa. La Generalitat només inverteix el 0,6% del pressupost en cultura i nosaltres reclamem que la despesa pública en cultura arribi al 2%. A França la despesa és del 3%. El decalatge és portentós quan parlem de despesa pública per càpita. Mentre a l’estat espanyol es destinen 34 euros en cultura per persona i any, a França són 476 euros, i a Itàlia, 233 euros. Premi Atlàntida a Carme Riera i el Memorial Fernando Lara per a Comanegra Aquest vespre, el Gremi d’Editors lliura els seus premis anuals. L’escriptora Carme Riera recollirà el premi Atlàntida a la trajectòria, foment de la lectura i defensa de la propietat intel·lectual. L’editorial Comanegra rebrà el premi Memorial Fernando Lara a la iniciativa cultural. Preguntat Tixis si aquest premi era una manera també de donar suport a aquesta editorial, arran de la persecució que pateix de diferents sindicats de la Guàrdia Civil per l’àlbum il·lustrat On és l’Estela?, Patrici Tixis no ha estat tan contundent com s’esperava. D’entrada, ha dit que li donaven el premi pel projecte editorial i la seva projecció de futur. Després, insistint si el gremi condemnava la persecució contra aquest segell, ha aclarit: ‘Des del gremi no hem fet cap pronunciament sobre aquest fet, però hem defensat sempre la llibertat d’expressió i d’edició. És la manera d’entendre la nostra feina, no n’hi ha cap més.’ Tendències El president del gremi també ha apuntat algunes tendències que es detecten en el mercat editorial: els llibres més venuts s’allarguen més temps que abans, ara superen l’any i alguns arriben als dos anys. També ha destacat un fort creixement de la no-ficció. A Catalunya, sobretot, en llibres vinculats al procés i la independència de Catalunya. També ha destacat la fortalesa del llibre infantil i juvenil, en especial de l’àlbum il·lustrat, i també del còmic i el manga.

Summary: El Gremi d’Editors i el dia de la marmota


L’Smithsonian Center for Folklife and Cultural Heritage acull aquesta setmana una reunió d’experts del programa de recerca interdisciplinari ‘Conservar les llengües minoritzades d’Europa’, organitzat per la institució nord-americana. En la reunió hi col·labora el Grup d’Estudi de Llengües Amenaçades (GELA) de la Universitat de Barcelona. Dijous i divendres, els participants es podran conèixer i harmonitzar les metodologies per informar sobre la complexitat de les relacions que entrellacen diversos factors socials amb les tries lingüístiques individuals en la revitalització de llengües. Hi participaran Michael Mason, director de l’Smithsonian Center for Folklife and Cultural Heritage; Leopold Robert, sots-director; Mary Linn, directora del programa; i els sis equips d’investigadors de diverses parts d’Europa que han obtingut els ajuts del projecte. S’han concedit a investigadors que treballen en les comunitats irlandesa, gallega, occitana, greko, soràbia i frisona. A partir del treball de recerca de l’Smithsonian Center i dels precedents de la reunió d’experts que es va fer a la UB el 2016, el novembre passat van oferir-se ajuts a equips formats per investigadors acadèmics i comunitaris que col·laboressin en la revitalització de llengües a Europa. Durant els divuit mesos vinents, proporcionaran estudis de cas sobre el procés de revitalització en les comunitats respectives. El principal interès d’aquests estudis de cas són les motivacions de les respostes als factors socials, culturals, polítics i econòmics. Durant els cinc anys de durada del projecte, l’Smithsonian Center for Folklife and Cultural Heritage col·laborarà amb diversos organismes internacionals i amb els sis equips de recerca. Aquesta organització promou la comprensió i la sostenibilitat de l’herència cultural i la diversitat en comunitats dels Estats Units i de tot el món. Anualment, produeix materials de recerca i educatius i promou una política de patrimoni cultural en benefici de comunitats d’arreu del món.

Summary: L’Smithsonian Institution i la Universitat de Barcelona organitzen unes jornades sobre llengües minoritzades a Europa


L’Ajuntament de Sabadell considera que la interlocutòria sobre la peça 28 del ‘cas Mercuri’ que s’ha fet pública aquesta setmana evidencia que ‘diners públics es van destinar a una finalitat partidista’. En un comunicat, l’executiu local recorda que la magistrada assenyala que entre 2009 i 2012 va existir ‘un entramat delictiu’ pel qual l’empresa de serveis de neteja Smatsa, del grup Vendex, finançava irregularment actes electorals del PSC, principalment a Sabadell, però també al Vallès Occidental, a canvi d’adjudicacions de serveis municipals en diverses localitats de la comarca. Per l’alcalde de la capital vallesana, Maties Serracant, aquesta informació ‘ratifica la necessitat de revisar els contractes realitzats’ en aquella època. ‘Cal posar ordre i fiscalitzar les concessions per assegurar que prima el compliment del servei i no l’interès particular”, ha dit. Per la seva banda, el gerent d’Smatsa, Eugenio Díaz, s’ha mostrat disposat a col·laborar amb la justícia i aportar tota la informació que els sigui requerida. ‘L’equip de govern de l’Ajuntament de Sabadell lamenta que, a la vista de la interlocutòria, s’evidenciï que diners públics es destinessin a una finalitat partidista, la jutge constata la vinculació entre la concessió del servei de residus i neteja viària a l’empresa Smatsa i activitats de membres del govern de Manuel Bustos, així com actes de la campanya electoral del PSC, que governava en els moments dels fets’, indica l’executiu. En aquest sentit, considera que la informació ratifica la necessitat de revisar els contractes realitzats en el marc d’aquest entramat delictiu i es refereix directament al d’Smatsa. ‘Tenim l’empresa que alguns van voler, però tenim dubtes de si era la que podia oferir el millor servei a la ciutat. Amb la informació de què disposem, cada cop hi ha més indicis que es van alterar les normes de contractació per afavorir Vendex’, apunta el govern municipal que remarca que ‘la investigació ha posat de manifest que Smatsa va gastar molts diners a influir en l’adjudicació del contracte, no a netejar els carrers’. Smatsa diu que col·laborarà Eugenio Díaz, gerent d’Smatsa, ha assegurat que, encara que pugui semblar contradictori, s’ha tret un pes de sobre un cop ha sabut que el citarien a declarar a ell i a altres responsables de l’empresa. ‘Són sis anys des que va sortir el ‘cas Mercuri’ i es va decretar la peça separada, durant aquest temps tothom hi ha dit la seva, a partir de trossos del sumari trets tothom podia opinar menys nosaltres, que ens hem limitat a dir que pensàvem que ens trucarien, la pena és que no ens truquessin abans’, ha assenyalat. En aquest sentit, s’ha mostrat tranquil malgrat estar investigat, motiu pel qual ha dit que espera poder aportar totes les dades que la jutge li demani.

Summary: Sabadell vol ‘posar ordre i fiscalitzar’ la concessió a l’empresa de neteja Smatsa, implicada en el cas Mercuri


El govern d’Andorra ha decretat avui mesures excepcionals per a prevenir l’expansió de la Covid-19 al Principat. El cap de govern, Xavier Espot, i el ministre de Salut, Joan Martínez, han explicat que l’objectiu és controlar la cadena de transmissió i protegir la població més vulnerable i els professionals sanitaris. Espot ha avançat que els dies vinents s’hauran de prendre més mesures per a contenir el coronavirus i ha instat les persones que han viatjat o tenen previst viatjar a zones de risc a comunicar-ho a les autoritats sanitàries. El govern també ordena la suspensió d’actes lúdics, culturals o esportius amb una afluència superior a mil persones. Pel que fa als esdeveniments en els quals es prevegi una afluència inferior es farà una anàlisi cas a cas. En un comunicat, el govern ha explicat que el drecret crea un comitè tècnic interministerial que farà seguiment diari de les mesures preventives i n’avaluarà de noves, si s’escau, adaptant-les a l’evolució de la conjuntura actual. Espot ha informat que s’han comunicat i compartit aquestes decisions amb comuns, grups parlamentaris, i diferents institucions andorranes. Entre les mesures per a la població s’estipula que tant el confinament a domicili com l’aïllament hospitalari seran una obligatorietat quan així ho indiquin els professionals responsables de la prevenció i tractament dels casos de Covid-19. La durada del confinament a domicili o de l’aïllament hospitalari és la prevista en el procediment d’actuació. Es limiten les visites a les residències sociosanitàries i centres de dia sociosanitaris i se suspendran les activitats previstes. A les escoles, s’anul·len les sortides dels centres i s’insta els alumnes a romandre a casa si tenen símptomes relacionades amb la Covid-19. El govern també ordena la suspensió d’actes lúdics, culturals o esportius amb una afluència superior a mil persones. Pel que fa als esdeveniments en els quals es prevegi una afluència inferior es farà una anàlisi cas a cas El decret contempla que, amb l’objectiu de poder fer front a un increment important de les necessitats sanitàries assistencials, el Ministeri de Salut, així com les direccions dels centres sanitaris i sociosanitaris, poden determinar la mobilització de professionals sanitaris i de personal de suport que es trobin en període de vacances. També es suspenen els congressos, seminaris, simposis, jornades, cursos o altra activitat de formació de professionals sanitaris de caràcter presencial programats per desenvolupar-se a Andorra.

Summary: Andorra decreta mesures excepcionals per la Covid-19