El president de l’Assemblea francesa, Richard Ferrand, ha anunciat que els registres civils permetran de posar als noms i cognoms els signes distintius de les llengües minoritzades de l’estat francès, com la ‘ñ’ del bretó o els accents propis del català. Fins ara, a Catalunya Nord hi havia hagut batalles legals de progenitors a qui hom havia negat l’accent en noms com ara Llívia, Lluís, Núria o Júlia. En el cas de Bretanya, el cas més famós és el d’en Fañch, a qui el registre civil no va permetre de registrar la lletra ‘ñ’ perquè no era entre els signes autoritzats per una circular ministerial del 2014 que limitava quins podien ser utilitzats al registre civil. El decret s’ha anunciat arran de la mobilització de tots els parlamentaris bretons, inclòs el president de l’Assemblea francesa, i serà aprovat per la ministra de Justícia, Nicole Belloubet, ben aviat. Les langues régionales font aussi la richesse de la République. Grâce à la mobilisation des parlementaires bretons auprès de @NBelloubet en faveur du tilde, objectif atteint !👉🏻Un décret va sceller l'utilisation du ñ pour les noms et prénoms dans les actes d'état civil ! #Fañch pic.twitter.com/99GGncXBpU — Richard Ferrand (@RichardFerrand) February 4, 2020

Summary: L’estat francès permetrà d’incloure els signes distintius del català en els noms i els cognoms


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha visitat avui el pres polític i president del grup municipal de Junts per Catalunya a la ciutat, Joaquim Forn, a la presó dels Lledoners, a Sant Joan de Vilatorrada (Bages). Colau ho ha fet públic a través de les xarces en què ha explicat que ha parlat amb Forn ‘del proper plenari’. La batllessa també ha escrit que ‘malgrat la situació de presó injusta’, demanarà que el dirigent de JxCat ‘pugui exercir els seus drets de regidor escollit’. Colau, en companyia de Jaume Asens, diputat i portaveu d’En Comú Podem al congrés espanyol, també s’ha trobat amb Jordi Cuixart, a qui han refermat el ‘compromís per seguir treballant per avançar en drets i llibertats’. Colau ha acabat el missatge afirmant: ‘Gràcies Òmnium per la vostra defensa de la cultura i dels valors democràtics, així com del diàleg i la diversitat del país’. També hem visitat amb @Jaumeasens a @jcuixart. Hem refermat el nostre compromís per seguir treballant per avançar en drets i llibertats. Gràcies @omnium per la vostra defensa de la cultura i dels valors democràtics, així com del diàleg i la diversitat del país. — Ada Colau (@AdaColau) July 4, 2019

Summary: Colau visita Forn als Lledoners i demanarà que pugui exercir els seus drets de regidor


Demà començarà a Catalunya un assaig clínic per a tractar el coronavirus 2019, segons que va anunciar ahir la consellera de Salut, Alba Vergés, al programa ‘FAQS’. Segons que ha dit, és el primer assaig que es fa i servirà tant per a pacients amb el SARS-CoV-2 com per als que han estat en contacte amb infectats. El projecte el dirigeix el departament de Salut i l’investigador Oriol Mitjà, de l’Institut de Recerca Germans Trias i Pujol. L’assaig cerca que els afectats no puguin transmetre’l, però també que els seus contactes no arribin a desenvolupar la malaltia. ‘Que Catalunya faci el primer assaig clínic per a tractar el coronavirus 2019 crec que és molt important, perquè crec que aquestes iniciatives, dins totes les males notícies que tenim, són un punt d’esperança’, va dir Vergés. Als contagiats els donaran un antiretroviral per fer baixar la càrrega vírica i, per tant, perquè deixin de transmetre el virus. En el cas dels contactes, se cercarà que no puguin arribar a desenvolupar la Covid-19. Si tot va com és previst, les primeres dades dels resultats se sabran d’aquí a tres setmanes. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Coronavirus 2019: Què ha passat avui? El report diari de VilaWeb Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars Coronavirus: per què rentar-se les mans amb aigua i sabó és tan eficaç? Coronavirus: com podem netejar el telèfon mòbil?

Summary: Dilluns començarà el primer assaig clínic per a tractar el coronavirus


La periodista Eva Millet va publicar el 2016 un llibre que va esdevenir un èxit de vendes: Hiperpaternidad, del modelo mueble al modelo altar (Plataforma Editorial, 2016). La seva crítica al model de súper-pares, plena d’ironia i exemples reals, va causar sensació i un debat intens. Dos anys després, aquest febrer, Millet escriu una segona part de les seves reflexions, consells i propostes: Hiperniños: ¿Hijos perfectos o hipohijos? (Plataforma Editorial, 2018). Habitualment, comparteix les seves idees al bloc Educa2 i col·labora al Magazine de La Vanguardia. Hi hem parlat sobre aquests nens amb agenda de ministre que van de l’escola a anglès, d’anglès a matemàtiques, de matemàtiques a ioga, i arriben a casa quan ja és fosc i sense temps per a jugar o parlar amb els pares. —Quan neixen els nens, ja ens avisen que cal agafar-los a tota hora i que no es poden deixar plorar gens… Comença la construcció del sentiment de culpa i l’exigència de sobreprotecció? —Quan tens un fill, l’instint és protegir el nen. Agafar-lo, donar-li el pit o el biberó. Estar amb ell, amanyagar-lo, petonejar-lo i cuidar-lo molt. Els nadons són més forts que no ens pensem. Però és normal que tinguem aquest instint. Una altra cosa és quan allarguem molt de temps aquesta actitud. Fa temps vaig fer un reportatge sobre la lactància prolongada. Una psicòloga em va explicar que ‘educar és deixar anar’. Per educar, cal aprendre a deixar anar el fill progressivament. No és igual un nadó de sis mesos que un nen de sis anys. Educar és deixar anar amb amor i oferir eines al fill perquè sigui independent. És aquí on falla l’estil de criança. Avui ens fan creure que per ser bons pares hem de sobreprotegir els fills. Que hi hem d’estar constantment a sobre. I els hem d’atendre de manera desmesurada. Que els hem de resoldre els problemes sistemàticament. I no tan sols això, sinó que ens hem d’avançar als seus problemes. I això porta a un estrès molt gran a les famílies. —Confonem estimar els fills amb fer-los la vida fàcil i sense frustracions? —Exacte. Aquesta és la confusió. Estimar un fill és també dir-li que no. Estimar un fill és confiar en les seves capacitats. Cal entendre que els fills poden fer moltes coses sense la nostra ajuda. Això també és estimar. Hem d’aprendre a estimar sense sentir-nos culpables i sense tenir la impressió que ens jutgen constantment com fem de pares. Els pares perfectes no existeixen. Hem de voler ser uns pares raonablement bons. —Qui són els ‘hipernens’ que analitzeu al llibre? —Són el producte d’una criança intensiva que va sorprendre als Estats Units a final del segle passat, quan la primera fornada de ‘mil·lenials’ va arribar a la universitat. Els responsables de les matrícules universitàries van quedar sorpresos quan van veure que els alumnes començaven a anar-hi acompanyats dels pares, que els ajudaven en tot. Els omplien els formularis d’inscripció, els deien on havien d’anar, demanaven la informació en nom seu… Aleshores van començar a aparèixer articles sobre aquest fenomen als principals diaris nord-americans. La competitivitat nord-americana és prou coneguda. I sabem que totes les tendències que comencen allà acaben arribant al nostre país. —Això és producte de la hiperpaternitat? —La hiperpaternitat és una altra forma de competir, en què el fill es veu com un producte, un signe d’estatus i una manera de reflectir les ambicions dels pares en els fills. Sempre hi ha hagut els pares-mànager, que volen que el seu fill sigui artista o tenista… Però ara aquesta actitud s’ha estès i cada vegada és més habitual. Penseu que als Estats Units han començat a néixer escoles per a fer-se adult. Hi van joves que no han après a assumir responsabilitats, actituds i habilitats que necessiten per a la vida adulta. Adulting Schools, en diuen. Els ensenyen a fer-se el llit, a plegar llençols, a fer-se el dinar… Perquè no ho han après quan tocava. —Hi ha estudiants que s’han presentat a una reunió amb el professor universitari acompanyats del pare o la mare… —Us ho imagineu? Quina inseguretat no transmeten al noi? Li diuen que no pot fer res sense ells. A les xerrades que faig, sempre poso l’exemple dels deures. S’ha normalitzat fer els deures amb els fills. O fins i tot, fer els deures per ells. Si això es fa per sistema, li transmets que no ho pot fer sense tu. I ho fas amb la millor de les intencions. Però el missatge que rep el nen és evident. I això pot arribar –i de fet, ha arribat de manera preocupant– a les universitats. Quan jo vaig estudiar, ho fèiem tot sols. També ha aparegut la figura de la mare acompanyant a l’examen de selectivitat. Porta entrepans, aigua, bolígrafs de recanvi… Si ets mare i veus que n’hi ha d’altres que acompanyen els seus fills a fer l’examen, penses que potser tu també ho hauries de fer. Perquè així potser li anirà millor l’examen. Si no ho faig, seré una mala mare… I es produeix un efecte dominó. És un error perquè els fills han d’aprendre a superar els obstacles, les dificultats i les frustracions. —Al llibre parleu dels efectes negatius de la ‘criança d’aferrament’… —Una cosa és que els nens, en els seus primers mesos de vida, necessitin establir un vincle efectiu amb un cuidador. Això és una cosa prou estudiada i amb efectes beneficiosos. Però s’ha deformat la teoria de l’aferrament o de creació del vincle i ara es parla de la ‘criança d’aferrament’ i se n’ha fet una ideologia. Has de seguir unes normes determinades: part natural, lactància sine die, dormir amb els nens, carregar els nens enganxats al cos… I es crea una imatge que, si no fas tot això, no cries amb estima i no crees vincle amb els fills. Em sembla molt pervers, això. —Genera un sentiment de culpa. —És clar. I es quantifica una cosa que no és quantificable, com el vincle emocional amb els nens. És intangible. Pots tenir un vincle molt gran amb el teu fill i donar-li el biberó, dormir cadascú al seu llit i portar-lo al cotxet. Una cosa no té res a veure amb l’altra. Però la ideologia ha anat substituint el sentit comú. —I amb unes conseqüències clarament negatives i desiguals per a les mares? —Sí. Normalment, aquests moviments fan que la dona sigui la responsable principal de la criança. És ella qui té el pit, qui ha parit, qui dorm amb el fill i qui l’acompanya a tot arreu. I això té molt a veure amb moments de crisi econòmica. Quan no hi ha feina, la dona cap a casa i amb temps per ocupar-se dels nens. És un retrocés en les victòries del feminisme. Havíem aconseguit que els pares fossin responsables de la criança dels fills. Quan esperes un fill o quan l’acabes de tenir, ets vulnerable emocionalment. Més sensible, com és lògic. I aquesta ideologia i els seus propagadors s’aprofiten d’aquest moment per fer sentir culpable i exercir aquest xantatge emocional. Si no fas una ‘criança d’aferrament’, no crearàs un vincle emocional amb el teu fill, diuen. I així es liquiden anys i anys d’acumulació d’aprenentatges i el sentit comú. Ara s’educa a cop de Google i potser hauríem de fer més cas dels nostres pares. —També volem que els nens siguin uns genis a cinc anys… Quines conseqüències té aquest excés d’extraescolars? D’entrada, han deixat de jugar. —Per mi, aquesta és la pitjor conseqüència, perquè aquest que converteix la infantesa en un camp d’entrenament. I es basa en uns quants neuro-mites. Si et diuen que és fins als tres anys que els nens poden aprendre idiomes i que després ja és molt més difícil, els apuntes a fer anglès i el que calgui a la llar infantil. És cert que és quan es fan connexions neuronals importantíssimes, però se’n continuen fent per molt temps. Et diuen coses d’aquestes, et poses nerviosa, veus que el nen del veí fa Aloha (l’últim mètode de moda per a aprendre matemàtiques), i l’acabes apuntant a tot el que calgui. I el resultat són nens sense tardes lliures i que ja comencen a estar cremats per aquesta marató setmanal. I mares, especialment, que passen el dia amunt i avall mirant de combinar agendes. I sense temps per jugar, que és la millor activitat extraescolar. —El joc té virtuts, com aprendre a no frustrar-se… —Jugar és fonamental per a aprendre. I diuen que és la forma de viure dels nens. Si us demano quins bons records teniu de la infantesa, segur que estan relacionats amb el joc. Jugant aprenem a tolerar la frustració, aprenem a perdre, a equivocar-nos, a treballar en equip, a ser creatiu. I ho passem bé. Hem de reivindicar que els nens juguin més. —La família no pot ser una institució democràtica? —Ara és una tendència pensar que s’ha de preguntar tot als fills. Amb la idea que, si no ho fem, som autoritaris. La família no ha de ser una dictadura, però hi ha una jerarquia, amb els pares al capdamunt. Som les persones responsables i adultes que hem decidit tenir fills les qui hem de prendre les decisions. Si al fill de tres anys li demano constantment què vol sopar, quan es vol banyar, on vol anar de vacances, no faig de mare. I li dono una responsabilitat que no li pertoca. Hem de donar unes pautes als fills. Però hi ha pares que demanen als fills a quin restaurant volen anar. Hi ha qui ho ha volgut justificar com una reacció després del franquisme i d’uns anys de societat opressiva. Però aquest fenomen es dóna també a Suècia i allà Franco no hi va fer res. És un model de família permissiva on qui acaba dictant què s’ha de fer és el nen. —Denunciem aquest model d’hiperprotecció, però també hi ha el fenomen de la dimissió dels pares, que pretenen que sigui només l’escola qui s’ocupi d’educar els seus fills. Una mestra em posava l’exemple del cas d’una mare que portava el nen amb pijama i una bossa amb la roba a l’escola perquè no s’havia volgut vestir… —Els nens han d’aprendre coses a l’escola, però l’educació es fa a casa. Hi ha una por terrible dels pares de dir que no als nens. No volen que tinguin cap trauma. No els volen forçar. Si no es vol vestir, que no es vesteixi. I ja ho arreglaran a l’escola. És molt fort portar un nen sense vestir a l’escola. Mireu, l’altre dia vaig llegir que a Anglaterra ha emergit una figura que ensenya els teus fills a dormir. És fort. Algú que ve a casa a l’hora d’anar a dormir per ensenyar els nens a dormir. Mentrestant, els pares poden sopar tranquil·lament o fer l’activitat que vulguin. Ho trobo terrible. Ensenyar els fills a adormir-se bé cada vespre és feina dels pares. Però és cert que, d’una banda, hi ha l’obsessió pel nen que explico al llibre i, d’una altra, la dimissió dels pares a fer coses tan bàsiques com ensenyar els nens a dir bon dia i gràcies. Hi ha molt pocs nens que saludin i donin les gràcies. S’ha instal·lat aquesta idea que ho pots subcontractar tot. I les escoles carreguen una responsabilitat en coses que no els toca. Però a la vegada, els mestres estan més qüestionats que mai. —Molts pares qüestionen l’autoritat del mestre? —Als grups de WhatsApp dels pares de la classe es veu clarament. I hi ha mestres que expliquen coses completament surrealistes. La gent vol poder però no responsabilitat. —Pares helicòpter, pares piconadora, pares guardaespatlles, pares tigre, pares mànager… Què és tot això? —Sí. Hem detectat que hi ha pares helicòpter, pares piconadora, pares guardaespatlles, pares mànager i pares entrepà… Són figures que ens serveixen per a explicar casos prototípics de pares. Poden ser caricatures, però ajuden força a explicar-nos. Per exemple, la idea de pares helicòpter va aparèixer els anys seixanta, quan un psicòleg d’adolescents va quedar sobtat perquè un pacient li va dir que no aguantava més de tenir la mare sempre sobrevolant per damunt com un helicòpter. Doncs aquesta idea ja fa cinquanta anys que circula. Hi ha el pare piconadora, que prepara el camí per al nen i no el nen per al camí. Els pares mànager són espantosos. Són aquells que volen que el seu fill sigui el pròxim Messi. I estan a sobre del nen i de tothom perquè el seu fill acabi al Barça. Hi ha els pares guardaespatlles, que no permeten que es qüestioni res del que fan els seus fills perquè ‘ells mai no s’equivoquen’. I també hi ha el pare entrepà. —Qui són els pares entrepà? —Me’ls va detectar un antropòleg anglès que viu a Barcelona. Són aquells que van darrere el nen amb l’entrepà, al parc i a on sigui. Són una mena d’ombra dels nens, que tenen algú a disposició per si volen fer una mossegada de l’entrepà. És una hiperpaternitat molt discreta, que no deixa de ser aquesta sobreprotecció de la criatura. No fos cas que volgués fer una mossegada i no tingués l’entrepà a punt. —Tot plegat es converteix en una pressió constant als nens, però també un estrès dels pares. —Aquesta criança tan intensiva porta ansietat a tothom, pares i fills. Són els nens consentits de tota la vida, als qui els donen tot, els consenten, els sobreprotegeixen, però tenen dos factors extra: l’ansietat dels pares perquè el fill ha de triomfar i la pressió al nen perquè sigui la repera. Les dades són preocupants. Als Estats Units, el 60% dels alumnes de secundària han patit ansietat extrema durant el curs. A l’estat espanyol, s’ha publicat un estudi del Pla sobre les drogues que diu que un adolescent de cada sis ha pres ansiolítics abans d’un examen o per una ruptura sentimental. Ho trobo molt significatiu. Per primera vegada, els tranquil·litzants superen l’alcohol i el tabac com a primera droga dels nens. Això és preocupant. Ens hauria de fer pensar una miqueta. —Quin panorama! —Aquest model de criança produeix nens amb una contradicció important: d’una banda, són nens L’Óreal, que se’n diu: amb una inflada noció d’ells mateixos (a prop del narcisisme) perquè, des de ben petits, han estat el centre de l’univers familiar, se’ls ha donat tot, preguntat tot, fet tot per ells. S’esperen grans coses d’ells. Però, d’una altra banda, com que els fan tota la feina (que no sigui que s’equivoquin), això els fa molt insegurs, poc autònoms i amb pànic d’equivocar-se. Tot plegat, una barreja explosiva.

Summary: Eva Millet: ‘Hem detectat que hi ha pares helicòpter, pares piconadora, pares guardaespatlles, pares mànager i pares entrepà’


L’advocat de Clara Ponsatí, Aamer Anwar, ha assegurat aquest dimarts que es plantegen citar ministres del govern espanyol de Mariano Rajoy al tribunal durant la vista sobre l’ordre d’extradició que ha de començar el 30 de juliol. En declaracions a l’ACN, Anwar ja va avançar dilluns que en les últimes setmanes havien treballat per identificar experts en llei espanyola, procediments constitucionals, abusos de procediment i de llei per testificar i que estaven preparant una llista d”individus molt respectables’ per anar a declarar a Escòcia. Aquest dimarts ha confirmat que la llista podria incloure exministres espanyols del gabinet de Rajoy. En una compareixença als mitjans després d’una nova vista preliminar a Edimburg, Anwar ha informat que la fiscalia encara ha de confirmar quin crim de la llei escocesa podria equivaldre al de la rebel·lió. A més, ha dit que la Crown Office ha rebutjat el crim de corrupció, que el jutge Llarena va marcar a l’euroordre, ja que permet una extradició automàtica sense necessitat de justificar la doble criminalitat.

Summary: L’advocat de Ponsatí considera citar ministres de Rajoy als jutjats d’Escòcia


La creixent importància de l’exili en la política catalana es va tornar a demostrar ahir: cinc-cents subscriptors de VilaWeb van omplir el vestíbul del CCCB per escoltar per videoconferència la consellera Clara Ponsatí i, en directe, el seu advocat Aamer Anwar. Tots dos van tornar a demostrar que els punts de vista, enfocaments i actituds de l’exili no són exactament els mateixos que els de l’interior. El llenguatge (‘Catalunya és la darrera colònia d’Espanya’) i el punt de vista (‘Algunes eines de mobilització que semblaven potents s’han convertit en un forat negre i ara sembla que estiguem desarmats. Potser ens hi hem de tornar a posar’) de l’advocat i la consellera no són pas els que se senten més habitualment entre la classe dirigent independentista en aquests moments. El seu discurs fa de contrapès al discurs temperat i conservador del moviment, i els advocats, de l’interior. El tsunami, que aquí sembla adormit, no ho està nord enllà, on diuen que la gent és més desvetllada. Podeu veure el vídeo de tot l’acte ací: VilaWeb va començar amb Ponsatí i Anwar un any important per al diari: el dels vint-i-cinc anys. El diari fou fundat el maig de 1995 per Assumpció Maresma i Vicent Partal, que ahir va començar l’acte així: ‘Aquest és el primer acte per als subscriptors de l’any 2020, dels feliços anys vint. Ens emociona profundament ser a punt d’arribar a disset mil socis. Una xifra bestial. I ens comprometem que quan la Clara sigui lliure farem un acte amb ella a Sant Andreu de Barcelona, i no a Sant Andreu d’Escòcia, on és ara.’ Al seu costat, el cap de redacció del diari, Josep Casulleras, va conduir un acte dividit en dues meitats, una entrevista amb l’advocat Anwar, i una segona entrevista amb la consellera Ponsatí, seguit des de primera fila per Anna Arqué, Jordi Graupera i més membres de Primàries convidats per l’advocat. Clara Ponsatí va anar com sempre al gra, i allò que va dir des de Saint Andrews, Escòcia, via Skype, es podria resumir en tres aspectes: el cas Junqueras, la seva possible entrada al Parlament Europeu i els ritmes de la política catalana. D’esquerra a dreta: Vicent Partal, Josep Casulleras, Aamer Anwar (fotografia: Albert Salamé). Poques hores després de saber-se que el Tribunal Suprem no allibera Oriol Junqueras, tot i la sentència del TJUE, va dir: ‘S’ha fet oficial que el sistema judicial no se sotmet a l’estat de dret. Ho sabíem els qui ho patíem, però fora de casa costava d’entendre. Ara no. Ara el TJUE no pot fer veure que no ho veu. Però la capacitat que tinguem que les conseqüències d’això siguin beneficioses dependrà del lideratge polític. Em sembla que molta gent té deures.’ Sobre la seva entrada al Parlament Europeu la va donar bastant per feta (‘Sembla bastant clar que seré membre del Parlament Europeu a primers de febrer’) tot i que no confia que això impliqui la retirada de l’euroordre i encara menys que la immunitat consegüent la faci tornar al país (‘Mentre les forces de l’ordre obeeixin el Tribunal Suprem crec que no és prudent que torni a Catalunya’). Ponsatí també va dir que no es veu ensenyant a Saint Andrews mentre és eurodiputada, però que encara no hi ha res decidit. Clara i directa com sempre, no descarta noves eleccions catalanes (‘Si és veritat que hi ha molts catalans que s’estimen més rendir-se, ho veuríem en unes eleccions. I si fos així, els irredempts que no volem fer-ho, si més no, hauríem d’entendre que som minoria’), però no creu que un partit entorn de l’ANC, que intenti d’unificar tot l’independentisme, tingui recorregut ara mateix, ‘mentre hi hagi un partit gran i establert que deixi tan clar com deixa que no vol afegir-se a aquesta idea’. Fotografia: Albert Salamé. Ponsatí diu sovint davant un micròfon allò que molts diuen sense, i ahir en vam tenir un altre exemple: ‘Crec que sense mobilització contundent no hi haurà canvis a l’establishment espanyol. Hi ha sectors polítics que no ho creuen. Hem de tenir una mica de comprensió. Però la força que teníem, potser l’hem desaprofitada. Hi havia d’haver onades i mars que sembla ser que no hi són. I ara estem bastant desarmats, en el sentit organitzatiu. Potser s’ha de reiniciar perquè algunes eines de mobilització que semblaven potents s’han convertit en un forat negre i ara sembla que estiguem desarmats. Espero que m’hagi de menjar les meves paraules.’ ‘Sou la darrera colònia d’Espanya’ L’advocat de Ponsatí, Aamer Anwar, també va tenir una intervenció directa i contundent, força allunyada de la majoria dels advocats de l’interior. L’home parla sense embuts (‘Espanya tracta Catalunya com una colònia’), compara alguns polítics independentistes amb els esclaus que viuen a la casa del senyor que denunciava Malcolm X (els esclaus que es beneficien del sistema, en contraposició amb els esclaus dels camps de cotó) i insisteix a dir que el govern català podria obrir la presó a Junqueras per pressionar Europa. Anwar qualifica Sánchez de llop amb pell d’ovella. Tot plegat demostra, en fi, que l’independentisme actual té dues cares. Hi ha un independentisme partidari d’un discurs i unes accions molt més contundents que no els de l’altre, el temperat i conservador. Són dues visions que fa temps que existeixen, i que de mica en mica van aprofundint les diferències i punts de vista. Cinc-centes persones van omplir el vestíbul del CCCB per escoltar Ponsatí i Anwar (fotografia: Albert Salamé).

Summary: Un tsunami anomenat Clara Ponsatí


‘L’Anna no ha fugit, l’Anna ha buscat refugi per una persecució política.’ La CUP ha escenificat una imatge de força i unitat a la Casa Golferichs de Barcelona després de saber-se avui que l’ex-diputada Anna Gabriel no aniria a declarar demà al Tribunal Suprem de Madrid i que es quedaria a Suïssa. Tot plegat, amb dos objectius: defensar-se jurídicament des d’una ciutat que permet d’internacionalitzar el conflicte més enllà de les fronteres catalanes i fer un torcebraç jurídic a l’estat espanyol. I és que Suïssa no permet d’extradir ciutadans per delictes polítics. Espanya haurà de demanar una ordre d’extradició si vol jutjar Gabriel a l’estat espanyol, però prèviament la justícia suïssa determinarà si ho pot fer. ‘Hem obert un procés polític contra l’estat espanyol per fer de mirall i perquè vegi com s’ha convertit en una dictadura’, ha dit Benet Salellas, advocat de Gabriel i company de partit. Després de l’euroordre fallida de Carles Puigdemont, l’estat espanyol es troba ara amb un altre escenari que li pot dur un maldecap internacional. Salellas ha criticat durament el jutge Pablo Llarena i el vessant polític de la seva ‘causa general contra l’independentisme’, i ha dit que Gabriel no aniria al Suprem perquè no tenia garantit un judici just: ‘No és un procediment de justícia, sinó de venjança i humiliació. No hi ha ni les mínimes garanties de justícia.’ Per ell, es jutgen projectes polítics, i les resolucions del jutge Llarena ho exemplifiquen. ‘Un procediment que investiga idees i no fets és propi d’estats autoritaris.’ Ha dit que a hores d’ara encara no saben què s’imputa a Gabriel i, com ja havien dit abans, que el Suprem no és competent en aquesta causa, que s’hauria d’investigar en un jutjat de Barcelona o al TSJC: ‘No sabem què s’investiga. Segons algunes interlocutòries, investiguen el referèndum; segons unes altres, el pressupost… Si ens poguessin imputar cadena perpètua, ho farien’, ha deixat anar Salellas. L’asil polític, més endavant No cal demanar l’asil polític per a viure i treballar a Suïssa, tal com vol fer Gabriel per poder continuar la seva tasca d’investigació en dret. Salellas ha precisat que només demanarien l’asil polític de Gabriel en cas que la justícia suïssa acceptés l’extradició a Espanya. Tanmateix, aquesta possibilitat és molt llunyana, perquè l’estat espanyol encara no ha dit si farà la petició.

Summary: La CUP opta per un torcebraç amb Espanya com a estratègia jurídica


Arthur C. Brooks (1964) és un economista nord-americà i president d’un think tank conservador de renom, l’American Enterprise Institute. És autor de llibres de molt d’èxit, com ara Who Really Cares: The Surprising Truth about Compassionate Conservatism i Gross National Happiness: Why Happiness Matters for America—and How We Can Get More of It. Parla un català fluid, perquè va viure a Barcelona de jove, quan era músic i tocava la trompa a l’orquestra de la ciutat. La seva dona és catalana. I aquesta setmana, convidat pel Diplocat, ha tornat a la ciutat on va viure tres anys. Ara, per fer una conferència sobre Trump i el populisme al Centre de Cultura Contemporània de Barcelona i també per reunir-se amb el president Puigdemont. Arthur C. Brooks, catòlic practicant, arriba a peu a la seu de VilaWeb. —Heu vingut a parlar de populisme en el moment adient. —El populisme és una qüestió molt important, avui dia a tot el món. Sobretot a Occident: Àustria, els Països Baixos, Brexit. Parlaré d’allò que anem aprenent als EUA, amb Trump. El problema és que des d’aquí es veu Trump com un exemple de racisme, d’odi. No seré jo qui el defensi. No el pas vaig votar, tot i que em considero de dretes i conservador. Però conservador de veritat, no com ell. Ell és populista. I fins fa quatre minuts era demòcrata, i fonamentalment d’esquerres. —Trump és d’esquerres? —Sí. Des del punt de vista d’un nord-americà, Trump és d’esquerres. Per a un europeu, no. Però mireu: Trump és intervencionista i no vol reduir el deute nacional. Coses d’esquerres. La gent no el van votar pel racisme, o per l’odi. El van votar per una altra cosa. Als Estats Units hem fracassat amb la classe treballadora. La classe treballadora va preferir votar Trump abans que no algú de l’establishment com Hillary. Hi ha molta gent a qui fa anys que no han apujat el sou. Que fa anys que perden feines. I els polítics de Washington no els fan cap mena de cas. Trump no els va menystenir. Va parlar-hi. Va dir-los: jo sé què us passa. Jo sé qui sou. Això els va dir. Fracassarà, segur. No té idees sòlides. Però té empatia i escoltava la gent. —Qui va entendre Trump, crec, va ser Bernie Sanders. Dient una cosa molt semblant a això que dieu: Trump ha connectat amb la classe obrera i Clinton no. —La veritat és que són semblants. Passa que Sanders és molt més competent, intel·ligent, potent… i perillós. —Perillós? —Sí, Sanders és comunista. Efectivament, súper d’esquerres. Molt d’esquerres. Per als europeus, seria vist com un home de centre-esquerra. Però als Estats Units és vist com un comunista d’extrema esquerra. —La crisi econòmica dels EUA més Donald Trump portarà el país a una revolta? —De cap manera. Vivim un desequilibri polític. Hi ha societats on el populisme és un equilibri. A la nostra és un desequilibri. No som xenòfobs, ni antiimmigració. Al revés. Som una cultura d’immigració. Però, això sí, cada cinquanta anys, tenim un període populista. Duren entre dos i deu anys. Són períodes antiimmigració, i anti-lliure comerç. —Abans de Trump, qui hi havia? —William Jennings Bryan. Candidat demòcrata tres vegades contra Roosevelt. 1896, 1900 i 1908. Un polític molt important i populista, contra les elits, i contra el lliure el comerç. I va fracassar al final. Als Estats Units el populisme no ha funcionat mai perquè va contra l’esperit americà, l’esperit dels pioners. Hi ha un estudi molt important, de tres economistes alemanys, que s’acaba de publicar, que diu que després d’una crisi financera sempre hi ha creixement econòmic, però no es comparteix. I demostren, amb estudis en 20 països, 800 eleccions i 120 anys, que normalment després d’una crisi econòmica tenen un augment del 20% de suport als candidats populistes de dretes. Però que s’acaba evaporant prou de pressa. —No tornarà a guanyar, Trump? —No ho crec. Ara necessita creixement. Necessitem creixement, i que no es creixi asimètricament, sinó per a tothom. Per a la classe treballadora també. —I qui ho aconseguirà, això? —L’economia es pot corregir, als EUA. Passa que ara anem molt lents, perquè cada vegada tenim un govern més socialdemòcrata. I això evita la possibilitat del país de corregir-se ràpidament. Volem una xarxa de serveis. I ho entenc perfectament. Jo sóc favorable a la xarxa. Però també entenc i he vist que hi ha gent que no ha treballat en dues o tres generacions. Per què no treballen? I et responen que no volen perdre els subsidis. Subsidis no tan sols per als negres i els hispans. El 60% dels subsidis, o de la prestació de desocupació, són per a homes, blancs i de la meva edat. Als EUA hi ha 12 milions de persones que tenen un subsidi per discapacitat permanent. El govern et dóna 1.000 dòlars el mes fins que arribis a 62 anys, quan cobraràs la seguretat social. És patètic. Terrible. És una vida sense dignitat. Perquè la feina dignifica. —La feina dignifica, però amb quatre hores fem. Vuit al dia, no cal. Repartim. —A la indústria d’idees, com vosaltres, potser sí. Però si tinguéssiu una feina normal, no tan creativa, podríeu treballar tranquil·lament vuit o deu hores. La cosa més important és que un home ha de treballar. Entre els psicòlegs i els economistes diuen que la felicitat s’aconsegueix a través de quatre pilars. Cal invertir en quatre aspectes per ser feliç: fe, família, comunitat i treball. Quan dic fe dic vida espiritual. No cal religió. Jo sóc tradicionalment religiós. Catòlic. Però potser un altre pot fer meditació. La comunitat, són els amics. I certament, si treballes 18 hores al dia, no pots dedicar-te als altres pilars. I tindràs un problema. —Mirant la vostra biografia, trobo molt interessant que passéssiu de la música a l’economia. Hi ha cap lligam entre música i economia? —Els neuròlegs diuen que sí. Que la part musical del cervell és al costat de la part de les matemàtiques. En el meu cas, tocava a l’Orquestra Ciutat de Barcelona. Vaig viure-hi tres anys, aquí. I no hi era feliç. Tenia vint-i-set anys o vint-i-vuit. I sempre havia volgut estudiar a la universitat. Per tenir idees, per pensar, per pensar amb l’intel·lecte. I contra el tòpic, la música clàssica no és gens intel·lectual. No ho és. És com ser un atleta. Tocar, tocar, tocar. Jo volia tenir més experiències intel·lectuals. I vaig començar a estudiar matemàtiques i economia a la universitat oberta dels EUA. I em va canviar la vida. —Per què? —Mireu, el meu compositor favorit era Bach. I Bach va dir: ‘L’objectiu final de tota música no és res més que la glorificació de Déu i reanimar les ànimes.’ Podia dir-ho, jo, com a músic? No podia dir-ho. No glorificava Déu ni reanimava els meus germans. Per això vaig canviar d’ofici. Ja ho veieu, el millor músic del món, Bach, em va fer economista. —I ara, com a economista, glorifiqueu Déu i reanimeu les ànimes? —Sí. Perquè si més no intento fer alçar el poble, ajudar els pobres. El propòsit de la lliure empresa és ajudar la gent, la perifèria de la societat. A mi els rics no m’importen. I la taxa dels impostos als rics, tampoc. La pobresa, en canvi, sí que és important. Moralment important. La lliure empresa és el sistema que ajuda. —Hi ha gent que creu que s’ha de fer una guerra contra la pobresa. I n’hi ha que diuen que la guerra s’ha de fer contra la riquesa. —En conec. I no hi estic d’acord. La riquesa és una cosa bona. Recordeu les quatres àrees: hem de tenir vida espiritual, familiar, de relacions i laboral, rica. Com més rica, millor. I de vegades els mercats et diuen: mira, quants diners tens. I com a periodista potser no et faràs mai ric, però et pots guanyar la vida i ser ric en els altres tres. Hem de combatre la pobresa, no la riquesa. L’enemic és la pobresa, no la riquesa. —Hi ha gent que als independentistes catalans els diuen populistes. Què n’opineu? —Depèn de què vulguin dir, amb la paraula. Als Estats Units populisme és xenofòbia i anti-lliure comerç. Però el populisme també pot ser una cosa bona: si vols un poble fort, menys pobresa, societat expansiva, i no només beneficis per les elits, solidaritat social, tot això també és populisme. El populisme té la connotació negativa i destructiva. I quan algú et vol atacar, et diuen populista. —Hi ha gent que vol fer un país nou, aquí. —Em sona. He sentit la notícia. Llegeixo VilaWeb, també. —Doncs quins consells donaríeu, si poguéssiu fer un país des de zero? —És molt difícil, fer un país des de zero. La gent ja pertany a una societat i té unes expectatives. No em fico en política, és cosa vostra, però és molt important, per als americans, l’autodeterminació. Per això els nord-americans tenen simpatia per moviments com el vostre. —Molt més que els europeus. —I tant. Perquè els europeus són centralistes. Els americans són anticentralistes i tenim un sistema federal radical, profund. Per molta autonomia que tingui, per exemple, el País Basc, no té res a veure amb la de Texas. Molta més en té, Texas. Suïssa i els EUA són els sistemes més federals. I en canvi aquí a Espanya el sistema és supercentralista. Per a nosaltres és inconcebible tenir un sistema sense governadors autònoms, amb estats amb diferències entre si, on aquí es pot fumar marihuana i allà no. El cas català, als Estats Units, no es coneix. Però quan els l’expliques et diuen: és clar, normal, referèndum, decidir. No per independentistes, sinó per partidaris de decidir. Ara, és curiós, des del punt de vista dels americans Catalunya té una oportunitat: Catalunya independent podria ser l’Hong-Kong d’Europa. I ensenyar com créixer econòmicament un continent que està en declivi. Europa està molt malament, també demogràficament. Els americans mirem les dades i veiem que Europa és com Disneyland: ple de castells, esglésies i pedres antigues. Una Catalunya independent podria ser un exemple de vitalitat i dinamisme econòmic. Però amb el socialisme, malament rai. És impossible. Des del nostre punt de vista, que sempre pot ser equivocat. Però amb un nou estat de lliure empresa, d’oportunitats, i econòmicament viable… Passa que moltes vegades la lluita per la independència la porta gent molt d’esquerres. Però molt d’esquerres. —Aquí tenim independentistes a Convergència. PDECat, perdó. —Cert. Però també a ERC, que és d’esquerres. I Esquerra Republicana és Bernie Sanders. —Heu anat canviant d’opinió, sobre la relació Catalunya-Espanya, des que vau viure aquí? —Quan jo estava aquí, l’any 1992, no hi era tan present, aquest tema. Passa que la meva dona és catalana. —Ah. —Catalana de mare canària i pare català. Molt interessant. Vaig haver d’aprendre els dos idiomes, català i castellà. Una feinada.  I vaig viure el fet tan sorprenent per a nosaltres de veure com es canvia d’idioma constantment, en una mateixa conversa. Doncs ara ho faig jo! En fi. La família de la meva dona, però, políticament no es posicionen gaire. No són independentistes ni unionistes. Però jo sí que m’ho he mirat. I Catalunya té una oportunitat, des del meu punt de vista, de ser un exemple. Un exemple que no existeix en més parts d’Europa. Europa té el patrimoni cultural d’Occident. Cosa fantàstica. Que ha salvat el món. Mireu, jo treballo molt amb el Dalai Lama. —Amb el Dalai Lama? —Sí. Hem fet una pel·lícula junts. Hem escrit junts per al New York Times. I el Dalai Lama també ho ha dit: el capitalisme d’Occident ha fet miracles. I ho diu ell, que es defineix marxista. I el capitalisme d’Occident on ha començat? Als EUA? No. Ha començat a Europa. I a Espanya, originalment, on va ser una cosa molt potent. El bressol és aquí. Hem de revitalitzar la cultura europea, occidental, des d’on? Des de Bèlgica? No. Des de Rússia? No. Des de Catalunya? Per què no? Per què no, des de Catalunya? Per això dic que el liberalisme és molt important. Catalunya té una cultura del liberalisme, de comerç, del treball, emprenedor. Si a Catalunya es perd el liberalisme… El liberalisme i la socialdemocràcia fan una balança. I no es pot perdre massa cap a un costat ni cap a l’altre. Des del meu punt de vista, si això passés es perdria la possibilitat de ser un exemple positiu per al món.

Summary: Arthur C. Brooks: ‘Una Catalunya independent podria ser un exemple de vitalitat i dinamisme econòmic’


El vice-president del govern, Pere Aragonès, ha dit que la recuperació de la ‘tramitadora’ dels imposts estatals eliminada en aplicació del 155 és una de les prioritats del 2019 per al Departament d’Economia. Tal com va avançar VilaWeb, l’executiu pretén tornar a activar el programa que unificava el pagament a l’estat espanyol dels imposts i les cotitzacions dels treballadors i les empreses públiques catalanes. És a dir, de l’IRPF, l’IVA i l’impost de societats. Aragonès ha subratllat que l’eliminació decretada pel consell de ministres que presidia Mariano Rajoy va ser una ‘decisió política’. Un any després, no han comunicat al govern de Pedro Sánchez el propòsit de recuperar aquest programa, però no esperen que Madrid s’hi oposi. ‘És una decisió que pot prendre la Generalitat d’acord amb l’estatut d’autonomia. El Ministeri d’Hisenda no hi té res a dir, no hi intervé’, ha dit Aragonès. També ha argumentat que, si no l’han activat fins ara és perquè hi han avantposat l’ampliació de recursos humans i tecnològics per culminar el desplegament de l’administració tributària de Catalunya. La transformació de l’administració tributària, de fet, ha permès d’estalviar 8,25 milions enguany i el govern preveu d’arribar fins a 33,71 milions d’estalvi el 2027. L’executiu avui ha fet balanç dels resultats del desenvolupament de la hisenda pròpia per exercir tot el marge competencial del marc autonòmic actual, amb la gestió de tots els tributs cedits i propis, i per a desplegar-la territorialment. Un objectiu a què va arribar el govern anterior, amb Carles Puigdemont i Oriol Junqueras al capdavant, l’1 de setembre del 2017. Més d’un any després, Aragonès ha destacat la capacitat de la Generalitat per a exercir amb qualitat les seves competències. ‘Volem assumir totes les responsabilitats polítiques, totes, en l’àmbit de govern; totes les que té un estat’, ha dit. A més de l’estalvi directe en milions d’euros que ha significat per a la Generalitat el desplegament de les capacitats tributàries, des del 2017 ha crescut d’un 14% la recaptació de l’impost de transmissions patrimonials i actes jurídics documentats, i d’un 23% el de successions i donacions. Així mateix, s’ha reduït d’un 9,5% la conflictivitat en els expedients gestionats i el temps per a la resolució de recursos també ha baixat d’un 38%. Aragonès ha comparegut acompanyat de la secretària d’Hisenda, Marta Espasa, que ha resumit un informe que avalua les reformes de l’administració tributària de Catalunya des del 2013. També ha apuntat que a hores d’ara l’Agència Tributària de Catalunya (ATC) té 725 treballadors. En la conferència de premsa de balanç, també hi ha intervingut el director de l’ATC, Eduard Vilà.

Summary: Aragonès prioritzarà el 2019 la recuperació de la ‘tramitadora’ d’imposts suprimida pel 155


VALÈNCIA, 19 (EUROPA PRESS) Maria José Pi, que va treballar com a col·laboradora de l’ex-secretària del grup municipal popular a l’Ajuntament de València, María del Carmen García Fuster, ha comparegut este dimarts a la comissió d’investigació del consistori sobre el presumpte blanqueig de diners en este grup, arran de l”Operació Taula’ derivada del cas Imelsa, per a acollir-se al seu dret a no declarar i remetre’s a les seues declaracions davant del jutge i la Guàrdia Civil. La que fora secretària de Maria del Carmen García Fuster s’ha negat també a respondre preguntes sobre el funcionament del grup relatives a la gestió del mobiliari urbà per a publicitat, qüestions que el seu advocat ha considerat que ‘excedixen els límits de la comissió’. A més de Maria José Pi, han desfilat per la comissió els llavors assessors del PP José Luis Martí, Andrés Rodríguez i Cristina Montalvà, que també s’han acollit al seu dret a no declarar. Per part seua, altres dos ex-assessors citats –María Vicenta Boquer i Carlos Andrés– han enviat sengles escrits per a no acudir a la cita en els quals al·leguen que, ‘tenint en compte que no són personal funcionari ni personal eventual en este moment, no tenen obligació de comparèixer’. Nou Circ El president de la comissió d’investigació, Carlos Galiana, ha valorat la sessió d’este dimarts com un ‘nou circ del PP’, que no vol prestar declaració ‘ni col·laborar’. En este sentit ha lamentat que primer recolzara la creació de la comissió d’investigació de manera unànime però ‘a l’hora de la veritat, de vindre a declarar i donar explicacions a la ciutadania, no ho fan’. ‘Estan per a cobrar sous públics però després per a donar explicacions a la ciutadania no estan’, ha reprotxat. Galiana ha apuntat que esta actitud fa pensar que ‘efectivament s’estava produint este presumpte ‘pitufeo’ en el PP i que no es poden traure altres conclusions perquè no volen declarar’. Segons la seua opinió, ‘s’estan burlant dels ciutadans i estan cobrant un sou públic. Si no anaven a col·laborar que hagueren tingut el valor de votar en contra’ ha subratllat, per a ‘no fer perdre el temps’ a la resta dels regidors que treballen en este tema.

Summary: L’ex-secretària de García Fuster i diversos assessors s’acullen al seu dret a no declarar a la comissió de Taula


Ingredients: (per a quatre persones) 400 g de mongetes del ganxet cuites 200 g de bonítol una mica de pebrot vermell i verd 1 ceba tendra 6 tomàquets vermells 4 filets d’anxova un grapat d’olives verdes un grapat d’olives negres sal, pebre, vinagre i oli Elaboració: Posem les mongetes cuites en una plata. Hi afegim per sobre tres tomàquets sense pell i tallat a trossets. La ceba també la fem a trossets, com també el pebrot vermell i el bonítol esmicolat. Tanquem el plat tirant-hi per damunt tres tomàquets ratllats. Salpebrem les mongetes i la verdura i les amanim amb una mica de vinagre i un raig d’oli. Guarnim el plat amb les anxoves i les olives de dos colors. Pel voltant, hi afegim uns trossets de pebrot verd.

Summary: Recepta: amanida de mongetes


El debat sobre la regulació dels ventres de lloguer ha ressorgit després d’haver blocat, el govern espanyol, trenta processos de registre de nadons nascuts per aquesta pràctica a Ucraïna, on no es determina la filiació per sentència judicial. Finalment, l’estat espanyol va permetre a l’ambaixada de reprendre aquestes inscripcions, però va advertir que, a partir d’ara, sense una sentència de filiació no n’autoritzarien més. La polèmica, doncs, continua viva, perquè hi ha més processos començats a Ucraïna que podrien afectar, pel cap baix, un centenar de nadons. Una escletxa per a esquivar la prohibició A l’estat espanyol, aquesta pràctica és prohibida, però això no l’evita del tot, com palesen els darrers casos. La legislació estableix la nul·litat dels contractes de ventres de lloguer, però hi ha una instrucció del 2010 que fa que les criatures nascudes a partir d’aquesta pràctica es puguin inscriure al registre civil. Segons l’advocada i autora de Vientres de alquiler, Núria González, es tracta d’un frau de llei en què s’aprofita un conveni de reconeixement mutu de documents oficials entre diversos països. ‘Per exemple, si jo em moro a França i algú inscriu el meu certificat de defunció al registre consular, com que és un document oficial del govern francès, no ha de venir ningú a comprovar que m’he mort’, explica. ‘Amb els ventres de lloguer, funciona de la mateixa manera: inscriuen aquests nens com a fills dels pares contractants sense comprovar de quina manera han nascut.’ Malgrat aquesta escletxa, la legislació a l’estat espanyol és prohibicionista i difereix de les legislacions de països com el Canadà, on la pràctica és permesa si és amb finalitats altruistes, i de Califòrnia, l’anomenat ‘paradís dels ventres de lloguer’, on és completament legal i amb prou feines hi ha cap restricció. En què consisteix, exactament? Mitjançant aquesta pràctica, una dona accepta de quedar-se embarassada, gestar i parir una criatura per a una altra persona o parella, gairebé sempre en canvi de diners. D’aquesta manera, i mitjançant un contracte, la mare renuncia al dret de filiació sobre la criatura, i l’altra persona o parella n’esdevé la progenitora. Segons la relació genètica entre la mare i el nadó, hi ha dos tipus de pràctica: la subrogació tradicional i la subrogació gestacional. En la primera, la mare hi aporta els òvuls i la fecundació es fa mitjançant inseminació artificial, mentre que en la segona, s’utilitza la fecundació in vitro amb els òvuls i l’esperma de tercers, que poden ser els pares contractants o no. Sigui quina sigui la legislació vigent a cada país, molt sovint s’acaba recorrent a una dona que viu a l’estranger, en molts casos en països amb pitjors condicions de vida, on hi ha més dones disposades a dur a terme aquesta pràctica i on els costos mèdics són molt més baixos que no pas a llocs com els Estats Units. Algunes agències fan d’intermediàries amb el mètode de pagament previ, per tal que els contractants recorrin a estats com el Canadà, els Estats Units, l’Índia, Mèxic, Tailàndia, Ucraïna, Sud-àfrica o Rússia. Com són els contractes? Aquests contractes oscil·len entre els 35.000 euros i els 200.000, segons què s’ofereixi i en funció del país. En els més cars, en cas d’imprevists, com ara un avortament, el procés es reinicia sense sobrecosts. De fet, moltes agències garanteixen que s’acabarà al cap de trenta mesos, a tot estirar, cosa que pot implicar canviar de mare o provar-ho unes quantes vegades. Aquests paquets inclouen els costs mèdics i legals i, sovint, la manutenció i l’allotjament de la mare i els trasllats. Segons que explica González, el marge de benefici per a les agències sol ser molt ampli: ‘Si a Ucraïna pot costar 90.000 euros, les agències se’n queden entre 60.000 i 75.000, i poden arribar a fer-ho més de tres-centes vegades cada any.’ Tal com expliquen a les pàgines web on es promocionen, les agències cerquen candidates d’acord amb la personalitat i els valors dels pares contractants mitjançant bases de dades amb les característiques de les dones. Es pot triar la dona i els donants del material genètic, si es vol. Fins i tot, es pot triar el sexe de la criatura. Però tot això depèn del país, perquè algunes legislacions són més estrictes amb aquestes qüestions. La llei espanyola de Tècniques de Reproducció Assistida considera una infracció greu la selecció del sexe o la manipulació genètica amb finalitats no terapèutiques, però als Estats Units, per exemple, això és legal. Les conseqüències per a les mares A més de refusar la filiació, l’acord amb els pares contractants proposa què pot fer la mare mentre gesti la criatura: si pot fumar, beure o viatjar, la dieta que ha de seguir, l’exercici que ha de fer, quantes hores ha de dormir… Per tal d’assegurar-se que la gestació va bé i que les dones no es faran enrere, moltes d’aquestes mares viuen en pisos controlats. Als països amb més males condicions de vida, aquest control es fa en espais on hi ha moltes dones en la mateixa situació. Les associacions feministes denuncien que no són sinó ‘granges’ de dones. Tan bon punt signen el contracte, les decisions sobre el cos de la dona relacionades amb l’embaràs pertanyen als contractants, i poden ser més estrictes o menys en funció d’allò què s’acordi o de la legislació del país. En la majoria de casos, les mares no poden fer-se enrere i quedar-se el nadó, ni tampoc poden avortar. Si ho volen fer, moltes s’arrisquen a ser sancionades amb multes que poden arribar a un milió d’euros. De la mateixa manera, imposen avortaments selectius. En cas que els pares contractants es facin enrere, els nens van a parar directament a un orfenat. També ha passat que pares contractants han refusat un fill i n’han acceptat un altre. És el cas d’una parella australiana que va abandonar un dels dos bessons nascuts per aquesta tècnica perquè tenia la síndrome de Down i la mare no havia volgut avortar en saber-ho. La pràctica també té conseqüències psicològiques per a la dona, i és per això que les clíniques de subrogació les sotmeten a teràpia psicològica, per tal d’eliminar qualsevol vincle emocional amb el nadó. Les agències mateixes reconeixen l’existència del vincle materno-fetal, en virtut del qual la dona pot sentir pena o impotència quan ha de lliurar el nadó després d’haver donat a llum. L’objectiu de la teràpia és convèncer-les que aquell fill no serà seu i, d’aquesta manera, fer que la implicació emocional sigui mínima. Tanmateix, alguns estudis científics assenyalen que aquest vincle que s’intenta trencar amb la teràpia és positiu per al creixement del nadó, com també ho és el fet de continuar amb la mare una vegada ha nascut. No obstant això, en la majoria de casos aquests infants són apartats de la mare tot just acabats de néixer. El model altruista, la proposta de Ciutadans El partit polític que ha manifestat amb més insistència el seu posicionament sobre aquesta qüestió és Ciutadans. Proposen de regular la gestació subrogada i que sigui permesa a les dones que ho vulguin fer de manera altruista. Les condicions serien tenir més de vint-i-cinc anys, ser espanyoles o amb residència legal a l’estat, amb una situació econòmica i social estable i que ja hagin tingut un fill, entre més. Aquest model pren l’exemple del canadenc, on el nombre de dones que accepten de llogar el seu ventre és molt escàs, però milers de ciutadans surten a cercar-les a l’estranger. El Regne Unit ha adoptat un model similar, però preveu més garanties. Allà, per exemple, es permet que la mare pugui estar-se uns quants dies amb la criatura i repensar-se la decisió. És a dir, que pot ser que finalment els pares contractants no es quedin la criatura. Per altra banda, la xifra de dones que accedeixen a ser mares de lloguer al Regne Unit no és tan alta com als altres països. Però, com que han legalitzat la pràctica, els britànics tenen la possibilitat d’anar a qualsevol estat del món on també sigui legal, i això obre la porta a fer-ho en països com l’Índia, on la pràctica només és permesa si els pares contractants provenen d’un país on també és legal. Així doncs, malgrat que la legislació només prevegi l’altruisme, al final es poden signar contractes amb mares a països on llogar un ventre és molt més barat i hi ha menys garanties i drets per a les dones, com ara Ucraïna i Geòrgia. El sistema altruista preveu els costs derivats de la gestació. Per tant, hi ha el perill que en aquests costs s’inclogui un pagament encobert, de manera que la pràctica ja no sigui altruista. També hi ha el perill que es pagui a la mare amb diner negre. La proposta de Ciutadans també ha estat polèmica per una última qüestió: prohibeix explícitament que els pares contractants i la mare tinguin una relació de parentesc, cosa que s’ha interpretat com una manera de blindar les agències intermediàries (necessàries per a posar en contacte ambdues parts) i, per tant, el negoci. Un debat que no s’ha tancat Aquesta proposta ha reobert un debat que desperta moltes desavinences entre molts col·lectius. Associacions de famílies que han recorregut als ventres de lloguer, com Son Nuestros Hijos, reclamen que es legalitzi perquè es pugui practicar en un marc ‘segur i ètic’. ‘Valorem la llibertat i autonomia en la presa de decisions per part d’homes i dones, tant per a optar per un model de família com per a oferir-se voluntàriament i lliurement a ajudar a formar i fer créixer una família aliena’, diuen al manifest. ‘Assenyalar com a delinqüents tot el col·lectiu de milers de pares i mares per gestació subrogada només duu a l’estigmatització de les famílies i dels seus fills. L’estigmatització dels nens i nenes és un fet greu, i més si ve de les institucions de l’estat’, afegeixen. Una posició que topa radicalment amb la de les associacions feministes, que defensen que la majoria de dones que accedeixen a ser mares de lloguer s’hi ofereixen per necessitats econòmiques i que, per tant, es tracta d’una voluntarietat i una llibertat falses. Alerten que, més enllà de les circumstàncies de cada dona, la pràctica implica la vulneració del dret de decidir sobre el propi cos –pels controls implícits en el contracte–, el dret de filiació de les mares i el dret dels fills a la pròpia identitat; és a dir, a conèixer el seu origen en cas que algun dia ho vulguin. També argumenten que la pràctica implica la cosificació i mercantilització dels cossos de les dones i dels mateixos nadons i que tenir fills biològics no és un dret, sinó un desig. ‘Els fills no són propietat de les mares, simplement són fills seus. Per tant, no és admissible que un fill es pugui comprar o vendre, tampoc quan és un nadó’, sentencia González. Experts en bioètica també refusen els ventres de lloguer. L’Observatori de Bioètica i Dret de la Universitat de Barcelona, per exemple, va concloure que genera molts dubtes sobre els drets de la mare. Però en cas que es reguli, aconsellen que es faci amb supòsits molt restrictius i amb determinades garanties. Entre aquestes, un control judicial semblant al que es fa amb els trasplantaments d’òrgans, que exigeixen la voluntat del donant i que es faci de franc i sense intermediaris que se’n lucrin. També demanen que la mare pugui canviar d’opinió després d’haver nascut el nadó. Sigui com sigui, és previsible que casos com el de les famílies amb problemes per a tornar d’Ucraïna amb els nadons es repeteixin i el govern espanyol s’hagi de decantar: o bé per legalitzar-ho o bé per un model on la prohibició sigui total, les agències siguin perseguides i les famílies que trien aquesta pràctica, processades, com ja ha passat en països com Itàlia.

Summary: Ventres de lloguer: què implica aquesta pràctica?


Fa un mes a Barcelona es va organitzar una manifestació a favor dels presos polítics i l’autodeterminació i aquell dia molta gent va descobrir un dels oradors, Isaac Pucela. En realitat es diu Isaac Izquierdo. VilaWeb ha volgut conèixer aquest home nascut a Castella que actualment viu a Catalunya, soci d’Òmnium, de tradició obrera i militant d’esquerres. Guia de la manifestació a Madrid contra el judici —Qui és Isaac Izquierdo? —Vaig néixer a Valladolid fa uns quaranta anys i ara en fa dos anys que visc a Barcelona amb la meva parella per motius de feina. Ella és d’Alacant, Països Catalans, d’ascendència andalusa, i amb molt d’orgull. Jo treballo de coordinador de zona en una empresa d’establiments hotelers. Mallorca, Catalunya, Dénia i Andalusia. Avui no milito a cap organització, però sí que sóc simpatitzant d’Esquerra Castellana on tinc vincles molt importants, perquè havia militat a les joventuts. Són els meus pares i mares polítics. Visc a Bellvitge, ara. I amb contradiccions, perquè és una zona molt unionista, però alhora obrera, i jo m’hi sento molt vinculat. Sóc les coses que he mamat. També sóc soci d’Òmnium, perquè tan bon punt van detenir els Jordis la meva parella i jo ho vam decidir. Crec que aquesta és la mobilització pels drets civils i polítics més important després de la mal anomenada transició. Nosaltres ho hem experimentat de manera molt intensa. —No parleu el català. Però el llegiu de fa vint anys. A Valladolid el llegíeu, doncs? —I escoltava Obrint Pas. Un amic sempre m’ho diu: ‘Deus ser la primera persona que escoltava Obrint Pas a Valladolid.’ Sempre m’han agradat molt grups com Brams, i tinc admiració per Titot. A l’organització juvenil érem internacionalistes i coneixíem el tema català i el del País Basc. Però abans no existien les xarxes socials, era tot per carta, i per carta jo em comunicava amb les JERC i els Maulets. Per això, quan parlo amb independentistes que em diuen que aquesta és la primera diada amb presos catalans, els dic que no. I que haurien de conèixer la seva història. No és pas la primera diada amb presos catalans. —La vostra família pensa com vós? —La meva família, sobretot els pares, són de tradició d’esquerres, però sense ser militants. Jo tinc família obrera, i n’estic orgullós. Però a mi l’educació política m’entra per la Unitat Popular Castellana, Esquerra Castellana i gent com Doris Benegas, la Lleona de Castella. Que aquests dos anys també ha caminat al nostre costat. Doris Benegas és la persona que ens va injectar el virus de la solidaritat internacionalista. —Hi ha qui creu que l’independentisme català pot ser negatiu per a les aspiracions dels espanyols. Alguns altres, com vós, troben que l’independentisme català és una oportunitat per a molts espanyols. Per què ho penseu? —És una oportunitat evident i una contradicció que hem de gestionar amb gent del rotllo. N’hi ha que et venen i diuen: ‘I per què dónes suport al tema de Catalunya? Si és la burgesia!’ Crec que fent això compren el relat del règim. Gràcies a Catalunya hi ha hagut una oportunitat per a tots els pobles de l’estat. En els drets nacionals, civils, i polítics, és evident. Però també en les lluites socials. En fi, jo no ho veig com un tema d’una bandera i una frontera i prou. Atenció. També ho és. El dret d’autodeterminació és un dret. L’és. Però com diuen els companys de la CUP, el volem per a canviar-ho tot. En aquesta dinàmica, és evident que això és una oportunitat per a tots i totes. Als familiars meus de Valladolid que no ho veuen, sempre els poso el mateix exemple: En la seva lluita pels drets polítics, als catalans els passa com als obrers de la Fasa Renault de Valladolid. Primer el règim t’estigmatitza la lluita, t’arracona, et manipula i t’assenyala. ‘Els catalans insolidaris.’ ‘Els obrers insolidaris.’ ‘Ui, els obrers, viuen molt bé amb els salaris que tenen.’ —Catalunya aconsegueix la independència. La gent d’Espanya, en què hi surt guanyant? —Si Catalunya aconsegueix la independència, caurà el règim del 78. Mira si hi sortim guanyant. Per això el règim actual no permetrà cap referèndum. Ni el PSOE. Acabo de llegir unes declaracions de Joan Tardà, a qui respecto. Diria que li tinc afecte i tot. Diu que el referèndum no serà d’independència sí o independència no. Hi ha línies que penso que no es poden travessar. El règim no es pot emblanquir. Crec, amb tots els respectes, que és un error de fer-ho. Per mi aquest moviment és important en la mesura que pot implicar una ruptura amb el règim. Tot allò que sigui emblanquir-lo trenca l’acord de mínims. Crec que és important d’atiar-lo per aconseguir que cada poble continuï avançant vers el seu procés constituent. —A Madrid sou quatre gats, diuen. —Que som pocs? En les lluites socials no tenim res a envejar: el Rodea el Congreso, el 15-M, i allò que calgui. En la lluita política, home, el castellanisme no és un moviment tan ampli. No hi ha un subjecte polític tan potent com a Catalunya o el País Basc. Però la història pot avançar molt poc en temps, i moltíssim en poc temps. Però no ens sentim ni frustrats ni acomplexats. —La manifestació del 16-M no és solament dels catalans. També hi haurà madrilenys. —La idea és aquesta. Que hi hagi molts madrilenys. I considero que l’ANC ha tingut una idea estratègica encomiable, perquè crec que ha estat ella la que s’ha posat en contacte amb les organitzacions de Madrid, com Esquerra Castellana, Rodea el Congreso i la resta de les vint entitats que la convoquen. Tot un encert. L’ANC l’organitza i estic segur que el servei d’ordre serà compost de molta gent de Madrid. I el tema de les banderes republicanes que alguns han criticat? Tothom que surti a Madrid a donar suport al poble català –porti un Penó de Castella o una bandera republicana– trenca l’estratègia del règim. Surt a solidaritzar-se amb els presos catalans, amb el dret de decidir, i això ja és súper important. I jo sóc més del Penó de Castella, no de la bandera republicana. Però cada poble té el seu ritme. I si al final hi traiem 10.000 persones, benvingudes seran. I si van amb tricolor, que hi vagin. —Quines previsions teniu de la manifestació? —Jo em sento bastant emocionat. Em sembla molt important que, quan la massa d’independentistes catalans vagin a Madrid, es trobin cara a cara amb castellans. Jo cada vegada que surto amb el Penó de Castella aquí hi ha gent que se m’ha posat a plorar. Gent de Salamanca, Burgos, Valladolid. Que es pugui viure això però en més gran, doncs és com una medicina. Ja només per això és important. Els pobles s’han de trobar i hem de trencar l’estratègia de l’estat de dividir i enfrontar els pobles. Serà molt important. Crec que hem d’arribar a 45.000, 50.000 a Madrid. He llegit a la premsa que ja s’han llogat tres-cents busos. A Brussel·les van ser dos-cents. —En contra, què hi ha? —Que les organitzacions de l’esquerra clàssica se’n desentenen. No hi veig Esquerra Unida. I no hi veig Podem enlloc. I aquesta gent mou. Jo amb Podem sóc crític, però constructivament. Si jo cregués que fos una eina de canvi, endavant. Però no ho són. Ho han demostrat. Van dir que volien assaltar el cel. I quan els catalans assaltaven el cel van fer com qui sent ploure. I atenció, que les bases de Podem són plenes de bona gent, en tenen de molt vàlids, demòcrates, progressistes, republicans, però al final Podem no ha mogut ni un dit per la manifestació del 16-M, per exemple. Ni un dit. I això em genera molta tristesa. Jo encara espero que Pablo Iglesias faci un piulet parlant de judici. On és aquesta persona? On són els assaltadors del cel? Si aquesta gent hagués fet una altra didàctica a Castella i als altres pobles de l’estat, el règim no hauria vist que té controlats els carrers. Quan el 3-O el règim veu que no tenia controlat ni els carrers ni les institucions surt el preparao a donar carta blanca al feixisme. I on era aquesta gent? Treien llençols blancs! Però per Déu! Que tots som gent de pau. Però no siguem infantils. I si només vas a la lluita institucional i fas càlcul electoralista, malament. El càlcul ha de ser polític. Quines són les entitats madrilenyes que convoquen la manifestació del dia 16 ? —Quina crítica feu a l’independentisme? —En conjunt penso que ha comès uns quants errors de càlcul. Primer, considerar que hi hauria una intervenció internacional. La gent ha reaccionat de pressa: a les manifestacions ja no s’hi veuen banderes d’Europa. Mira si n’han après. Després, creure que l’estat negociaria. Els presos polítics i els represaliats em mereixen un respecte etern perquè al final hi són per un sol motiu: van fer allò que van prometre. Que no era avalat per unes estructures d’estat? Que no era avalat per un full de ruta real? Perfecte. No recriminaré res a ningú, sincerament. Però hi havia un error de càlcul: l’estat espanyol no negociarà res. La rendició o les molles. I com dieu aquí: ‘Ja no ens alimenten molles. Volem el pa sencer.’ I aquesta és la línia. Ha generat frustració? Sí. I la gent de Junts pel Sí, ERC no estaven preparats per aquesta repressió. Cert. Però endavant, tu, endavant. —Res a afegir? —Voldria animar la gent de Catalunya que, per por o per dir que a Madrid no s’hi ha d’anar, els pot fer mandra d’anar-hi. Jo els animo a anar-hi. Per què a Brussel·les sí i a Madrid no? Brussel·les també ens va girar l’esquena. Anem a Madrid, on hi ha les institucions del règim. No parlo de la gent. Parlo de les institucions. Els qui t’han empresonat i posat a la presó, són allà. A Brussel·les no hi van sortir deu mil belgues. A Madrid, hi sortiran deu mil madrilenys. Anem-hi, a veure’ns les cares. Construïm plegats. Tombem el règim plegats. Que sigui un moment de veure’ns les cares. No caminareu sols. Quan els batlles van anar a la plaça Sant Jaume amb les vares, que jo hi era, va ser ben emocionant, i els vam dir ‘no caminareu sols’. No era una consigna. Era un compromís. Entre pobles, igual.

Summary: Isaac Izquierdo: ‘Si Catalunya aconsegueix la independència, caurà el règim del 78. Mira si hi sortim guanyant’


Un manifestant hongkonguès ha estat disparat al pit per la policia en les protestes en el marc de la celebració dels 70 anys de la fundació de la República Popular Xinesa. Segons el South China Morning Post, els fets han passat al carrer Hoi Pa de Tsuen Wan i l’home ha estat traslladat en estat crític a l’Hospital Princesa Margarida. La xarxa s’ha omplert de vídeos i fotografies del tret i de l’home estès a terra. Segons que ha informat l’Autoritat Hospitalària, en total ja hi ha quinze ferits que han hagut de ser atesos. A protestor was shot in his left chest in a very close distance. #NotMyNationalDay #HongKongProtests #HongKongPoliceTerrorism pic.twitter.com/JGleOZYrTH — HK IS NOT CHINA (@yatchailaamchau) October 1, 2019 This clip showed the police officer in question took out his pistol, rushed front to kick a protester, before he was surrounded and attacked by a protester with a metal rod; you can decide if it was necessary to fire a live round pic.twitter.com/GTNw93m0Vl — Kris Cheng (@krislc) October 1, 2019 On China’s National Day. 1. HK fallen into a de facto police state. No official has spoken publicly yet. The paramilitary security forces completely took over this city. pic.twitter.com/rZaplmbqtf — Joshua Wong 黃之鋒 (@joshuawongcf) October 1, 2019 【示威者左胸中實彈】 #荃灣【示威者左胸中實彈】1613 荃灣大河道中附近有示威者左邊胸口被槍打中，不斷高呼：「我心口好痛」，並且有大量血液從心口湧出。期間記者不斷問示威者名稱，其自稱曾志健（同音），為數月示威以來首次有示威者中實彈。#TsuenWan Police officers and protestors clashed on Tsuen Wan Tai Ho Road. Later as shown in the video, one police officer pulled a gun at close range (one arm’s legnth) and shot at the protestor, who then fell to the ground.———————————#國殤日 #十一 #示威 #hongkongprotest #反送中 #香港警察 #hongkongpolice #watercannons #香港人 #遊行 #上街 #示威者 #勇武 #抗爭 #香港遊行 #催淚彈 #teargas #武器 #速龍 #防暴警察 #和理非 #城大 #cityu #protest #freehongkong #政府 #城大編委 #逆權運動 #社會運動 Posted by 香港城市大學學生會編輯委員會 Editorial Board, CityU SU on Tuesday, October 1, 2019 A causa de l’aniversari, s’han tancat botigues i s’ha interromput la circulació del metro, pel que Hong Kong està completament paralitzat. Els enfrontaments amb els manifestants són arreu d’Hong Kong i la policia ha disparat aigua a pressió i ha llençat bombes de gas lacrimogen. D’altra banda, els manifestants han llençat còctels Molotov vora la seu dels edificis del govern xinès, causant focs dispersos. La policia ha ordenat l’evacuació de l’edifici del Consell legislatiu. Segons South China Morning Post, uns manifestants han ruixat amb àcid dos periodistes del canal de televisió hongkonguès TVB. També ha estat ferit a l’ull dret un periodista del canal públic Ràdio Televisió d’Hong Kong (RTHK). Segons que ha dit la cadena, el reporter cobria la protesta a la zona de Sham Shui Po, on s’hi llençaven còctels Molotov, quan ha rebut un impacte, que no sap d’on ha vingut. A primera hora del matí, a més, un tret d’un policia ha passat just al costat d’una reportera de la mateixa cadena. És per això que RTHK ha anunciat que ha ordenat a tots els periodistes deixar el carrer i cobrir les protestes de la redacció estant. Podeu seguir en directe les protestes ací: Fotografia: Jerome FavreFotografia: Jerome FavreFotografia: Jerome FavreFotografia: Jerome FavreFotografia: Jerome FavreFotografia: Jerome FavreFotografia: Jerome FavreFotografia: Jerome FavreFotografia: EFE/EPA/Vivek PrakashFotografia: EFE/EPA/Vivek PrakashFotografia: EFE/EPA/Fazry Ismail El president xinès Xi Jin Ping ha obert la celebració del setantè aniversari amb una desfilada militar a la plaça de Tian’anmen de Pequín per a mostrar la potència tecnològica de l’estat i la promesa ‘cap força no podrà aturar la Xina en el seu camí endavant’. En el discurs, a més, s’ha compromès a respectar l’autonomia d’Hong Kong, just quan la policia reprimia les protestes. Fotografia: Agència de notícies XinhuaFotografia: EFE/EPA/Wu HongFotografia: EFE/EPA/Wu HongFotografia: EFE/EPA/Wu HongFotografia: EFE/EPA/Wu HongFotografia: EFE/EPA/Wu HongFotografia: EFE/EPA/Wu HongFotografia: EFE/EPA/Wu HongFotografia: EFE/EPA/Wu Hong

Summary: La policia dispara per primera vegada amb foc real contra els manifestants d’Hong Kong


La CUP va viure la nit electoral del 21 de desembre amb una sensació agredolça. L’independentisme havia guanyat, millorant fins i tot els resultats de dos anys enrere. Tanmateix, la CUP, amb Carles Riera al capdavant, perdia sis diputats i es veia abocada a passar al grup mixt. Però l’aritmètica parlamentària ha volgut que la formació anticapitalista continuï essent indispensable, com fins ara, en l’avenç de l’anomenat procés. Després de l‘ajornament del ple d’investidura de dimarts, la CUP va avisar que li havien ‘pres el pèl’ per tercera vegada, i que en seria l’última. Mentre Junts per Catalunya i ERC acaben de negociar una sortida de l’atzucac, la CUP espera al marge. No volen que els citin fins que no hi hagi una data sobre la taula, ja que l’acord programàtic d’investidura de Carles Puigdemont ja estava assolit i només hi faltava la signatura. Aprofitant aquesta espera, ens trobem amb Carles Riera perquè ens expliqui com entomaria la CUP un altre candidat que no fos Puigdemont, quin és l’acord que havien assolit les tres formacions i perquè ens expliqui la via unilateral. —Hem començat la legislatura amb mal peu? —Amb molt mal peu. Molt mal peu, efectivament. Semblava que anàvem bé amb la formació de la mesa, és a dir, amb el primer objectiu de poder formalitzar una mesa de majoria republicana i que vam assolir, i no pas amb grans dificultats. Però el següent pas, importantíssim, que era el d’investir un govern compromès amb la República, això, de moment no ho hem aconseguit. I el mandat del 21 de desembre era molt clar: una majoria republicana per a garantir una mesa i un govern compromesos amb la República. —Expliqueu-me què va passar les últimes hores de dilluns i el matí de dimarts. Teníeu un acord tancat o no? —En primer lloc, cal tenir en compte que nosaltres som el grup més petit i la nostra incidència, si bé és determinant i rellevant, també és limitada. Per tant, sempre estem pendents que els dos grups grans es posin d’acord perquè puguem aportar la nostra incidència. —Però si partim del fet que ja hi havia un acord entre JxCat i ERC? —Efectivament, entre els dos grans hi havia un acord, aparentment, per a formalitzar la mesa, cosa que es va fer, i per a anar a un ple d’investidura amb Carles Puigdemont com a candidat. Conforme a aquest plantejament i a un acord del programa d’acció de govern, que va existir, des del nostre punt de vista, de manera explícita fins a la nit de dilluns, les tres parts ens vam comprometre a tirar endavant el ple d’investidura malgrat les prohibicions del Tribunal Constitucional. —Malgrat les prohibicions. —Efectivament. I el ple estava convocat. Ens vam emplaçar a una reunió per a l’endemà a dos quarts d’onze del matí per a acabar de discutir els darrers serrells de l’acord de programa, signar-lo i anar al ple. I la CUP es va assabentar pels mitjans de comunicació que el ple no es faria. Ningú no ens va informar de res. —Tornem a les negociacions amb ERC i Junts per Catalunya. En què consistia l’acord del programa de govern que vau assolir? —No és un acord de govern, és un acord programàtic d’investidura de Carles Puigdemont. Això convé aclarir-ho, perquè la CUP considera que Puigdemont és un candidat absolutament legítim. Perquè era el president quan hi va haver el cop d’estat del 155, perquè ho és a l’exili, perquè ha guanyat les eleccions dins del bloc republicà i perquè ha estat el candidat del president del parlament. La CUP defensa que sigui investit perquè l’estat l’ha convertit en un símbol del conflicte democràtic de legitimitats entre Catalunya i l’estat espanyol. Com que el govern espanyol i el TC no el volen, això el valida, el reforça com el candidat que ara com ara materialitza aquest conflicte de legitimitats. Per tant, entenem que investir Puigdemont contra la voluntat del TC i el govern espanyol és un primer pas que materialitza la República. Ara, a més, la CUP, per a donar el seu suport a la investidura, necessita que el govern de Puigdemont es comprometi amb uns mínim de materialització republicana. —Anem a l’acord que vau estar a punt de signar. —Hi parlem d’obrir el procés constituent. Però no com una consulta ciutadana, sinó un procés constituent de la República. Això requereix una assemblea constituent, que és una assemblea de càrrecs electes que, per encàrrec del parlament, comença el procés constituent. Un cop ha començat aquest procés, es trasllada la tasca al fòrum social constituent, que és l’espai social i ciutadà que dinamitza la consulta ciutadana i que ha de definir els termes de la constitució republicana. Després ha de tornar a l’assemblea constituent, que ho valida, i és ratificat en un referèndum. Aquest era el punt principal, que havia d’anar acompanyat de la materialització democràtica. És a dir, sempre, en cas de conflicte de legitimitats ha de prevaldre allò que decideixi el parlament, malgrat que el TC o l’estat ho invalidin. Això no és nou d’ara, ja ho vam acordar el 9 de novembre de 2015 en aquella declaració històrica. —Qui formaria l’Assemblea Constituent, segons aquest acord que teníeu? —Inicialment, la formarien tots aquells diputats i diputades que volguessin formar-ne part, a més de tots els càrrecs electes de l’àmbit municipal o supramunicipal. Òbviament, la proximitat relativa de les eleccions municipals fa que la primera assemblea tingui un caràcter de curt recorregut, i l’assemblea que haurà d’entomar els resultats del debat constituent serà la que definitivament es formarà a partir del 2019. —L’acord també recull que es farien propostes i esmenes a l’Assemblea Constituent que es validarien en multireferèndums. Com es faria això? —Aquesta és una proposta de la CUP que encara s’ha d’acabar de concretar abans de signar-la. Sí que ens vam posar d’acord pel que fa als principis generals de l’assemblea constituent –fòrum socials, tempos, terminis, objectius–, però la metodologia encara cal concretar-la. La CUP proposa que la validació del procés constituent es faci mitjançant un multireferèndum respecte a totes aquelles matèries centrals i essencials del procés constituent i del projecte de constitució republicana, que expressen les sobiranies. —I a quins acords socials més vau arribar? —La primera cosa que cal fer és actualitzar i ratificar tots els decrets i les iniciatives legislatives que van ser aprovats en l’anterior legislatura i que van ser suspesos pel TC. Això, primer de tot. I després, anàvem avançant força en alguns aspectes que poden representar petits passos endavant des del punt de vista de la sobirania, les polítiques públiques i socials: deixar de finançar l’Opus Dei amb diners públics; assumir la gestió d’ATLL en un avenç cap a la sobirania i el control públic de les infrastructures; havíem parlat també d’un salari mínim nacional de referència d’uns 1.200 euros que havia de ser introduït en la concertació dels agents socials; havíem parlat de sengles plans nacionals contra la corrupció i la violència masclista. Havíem aconseguit avançar en aspectes molt rellevants. —En tot això teníeu el suport d’ERC i Junts per Catalunya? —Sí. —Això vol dir que estan compromesos amb la unilateralitat. —Sí, efectivament. D’acord amb allò que es va verbalitzar en les reunions bilaterals i trilaterals –que val a dir que tant les unes com les altres van ser a instància de la CUP– i que consta en l’acord escrit, la resposta és que sí. Estaven d’acord a començar el procés constituent, una assemblea constituent, d’aquesta naturalesa. Però tot això, tant l’acord d’investidura com l’acord de programa que era pendent de ser signat dimarts al matí, tot això queda enlaire i en suspens. Per això, davant d’aquest panorama negatiu, nosaltres els hem dit internament i públicament que ens emplacem a una reunió trilateral per a reprendre el debat. —Encara no us heu reunit? —No. Els hem dit que només assistirem a reunions trilaterals –perquè allò que s’havia de parlar en reunions bilaterals ja està exhaurit– i convocades públicament. És a dir, que se sàpiguen públicament que es fan i amb compromís de transparència pel que fa a acords i resultats. —Sense filtracions. —Sense filtracions. Llums i taquígrafs. Jo crec que devem transparència i honestedat a la gent. I només anirem a una reunió trilateral i convocada públicament si prèviament hi ha una data ferma de convocatòria del ple sobre la taula. I si hi ha un compromís previ de JxCat i ERC que realment es refermen a signar l’acord al qual havíem arribat. Si no és així, la CUP no anirà a cap reunió. —Que Carles Puigdemont sigui el candidat a la presidència és una prioritat per la CUP? —Els acords que tenim en aquest moment en el nostre consell polític circumscriuen això següent: ple d’investidura de Carles Puigdemont en primera ronda i sota condició que s’arribi a un acord de programa. Si no hi ha un acord de programa, no ens val cap candidat, tampoc Carles Puigdemont. Però si ens presenten un altre candidat o una altra candidata que no sigui Carles Puigdemont, ho haurem d’avaluar. Perquè si ens presenten un ple d’investidura i un candidat o una candidata que sorgeix d’un pacte d’estat o d’un acatament al govern espanyol o al TC, no estem pas per aquest joc. No ens el creiem. Si el primer moment republicà, que és el de la investidura, ja no s’esdevé, es recula i s’acata el TC, la nostra malfiança creixerà molt més. —Una proposta sense Puigdemont de president hauria de tornar a passar pel consell polític de la CUP? —Evidentment, sense dubte. —Junqueras proposava ahir una fórmula que sigui una investidura efectiva ací, combinada amb una presidència simbòlica a l’exili. Aquesta fórmula tindria el suport de la CUP? —Ho haurà d’avaluar el nostre consell polític. —I Carles Riera què hi diu? —Carles Riera, com comprendreu, és portaveu de la CUP i la seva opinió personal no té rellevància. Us puc dir: per què nosaltres volem un ple d’investidura amb Carles Puigdemont? Perquè en aquest moment, atès que això significa un conflicte amb l’estat, simbolitza i materialitza un primer moment de materialització republicana. Ens refiem que, després, això es traduirà en una acció de govern republicà? No. Sabem que l’oposició i el carrer haurem de pressionar i pressionar. L’acord d’objectius ens permetrà de tenir uns compromisos sobre la taula que ens facilitin aquesta tasca d’avaluació continuada. Si el candidat alternatiu a Puigdemont és un candidat a mida perquè l’estat l’accepti, això voldrà dir que el primer pas que teníem a les mans per a materialitzar la República, ja l’haurem perdut. Ja comencem malament. Per això el consell polític s’ho haurà de repensar. I ja us dic, si volen un candidat que sigui acceptat pel TC i llavors fer un govern autonòmic, que no comptin amb nosaltres. —Vau dir que l’ajornament de la investidura havia estat una ‘presa de pèl’. Amb qui us sentiu decebuts? —A veure, nosaltres tenim una a gran decepció per tres preses de pèl. El 10 d’octubre, el president Puigdemont es fa enrere, recula i no declara la independència. El 27 d’octubre a la nit, el conjunt del govern de Junts pel Sí plega veles, es retira i no defensa la República, i per tant gira l’esquena als milers de persones que eren al carrer disposades a defensar-la. I ara, el 30 de gener, un president del parlament d’ERC torna a dir-nos que suspèn el ple perquè, atesa la repressió de l’estat i el marc legal, no som en condicions d’assolir un ple d’investidura que d’alguna manera no sigui tolerat per l’estat des del punt de vista legal. En tres ocasions tirem enrere davant la repressió de l’estat i davant la consideració –des del nostre punt de vista, equivocada– que no tenim força ni capacitat per a assumir l’embat. —Quina enteneu que és la raó de fons que porta ERC a fer aquesta reculada, com dieu? —Jo crec que de raons de fons, com a mínim, n’hi ha tres. I haurem d’esperar que passi el temps per avaluar el pes que té cadascuna. Primer de tot, la repressió. No podem menystenir-la, i és eficaç, perquè genera molta prudència i molta cautela. Que, per altra banda, és lògic i comprensible. En segon lloc, i amb això discrepem, ERC fa una anàlisi segons la qual l’independentisme no té majoria, no té una correlació de forces socials i polítiques suficient per a poder afrontar un embat unilateral i de desobediència amb l’estat, i per tant, cal obrir un compàs d’espera de recuperació de les institucions. Tornar a la gestió de l’autonomia i gestionar-la de tal manera que això eixampli la base social. Considerem que és una diagnosi completament equivocada. —Aturar el procés i gestionar l’autonomisme? —Efectivament. I en tercer lloc, que això sí que ho compartim amb ERC perquè el seu dubte és raonable: si Junts per Catalunya vol mantenir Puigdemont, la qual cosa vol dir una investidura que ni l’estat ni el TC no acceptaran, vol dir que en el mateix moment il·legalitzarà el president i el govern, i el declararà no vàlid. Llavors, ERC es pregunta, i nosaltres també: un cop això passi, JxCat sostindrà un govern republicà en la il·legalitat i, per tant, tirareu endavant la desobediència amb l’estat i començareu a fer República des d’un govern no legal? O bé us tornareu a tirar enrere com el dia 27 i, tanmateix, esperareu que es convoquin eleccions? Si ha de passar això, nosaltres no hi estem d’acord. Bé, diguem que ERC té poca confiança en la voluntat i en la capacitat real de JxCat de poder sostenir aquest embat. En cas que JxCat el vulgui tirar endavant, si us hi fixeu, d’alguna manera no correspon al full de ruta actual d’ERC i, per tant, entenem que per tal de sortir del seu full de ruta i assumir un full de desobediència i unilateralitat, vulgui garanties. Nosaltres també. —Creieu que ERC vol Puigdemont com a president? —En totes les declaracions públiques i internes que ens han fet a les reunions, sempre han explicitat que Puigdemont és el candidat, i no ens han parlat de cap altra opció. Però tanmateix, demanen efectivitat. I aquí discrepem. El procés va creant paraules. Ara parlem de ‘investidura efectiva’. És clar, si efectiu vol dir que l’estat ho accepti, acatar el TC, doncs hi estem en desacord. L’única efectivitat vindrà de la via unilateral i la desobediència. —Però l’estat ja ha demostrat que té totes les eines per a reprimir i imposar noves legalitats que són acatades. Llavors, com es pot fer efectiva la unilateralitat? —Diria que l’estat no ha mostrat totes les seves eines. Només una part. La repressió de l’estat encara pot ser molt més contundent. Però qui encara no ha mostrat totes les seves eines és el moviment independentista. —Per què? —Per dues raons. Perquè sempre que hem estat a punt de l’embat definitiu, el govern ha reculat. Sempre. A vegades amb el lideratge del PDECat i a vegades amb el lideratge d’ERC. I d’altra banda, el potencial del moviment republicà, quan ha arribat el moviment definitiu, també ha estat desconvocat. El 27 a la nit, l’ANC i Òmnium desconvoquen, el 30 al migdia l’ANC desconvoca. Per tant, el potencial i la força d’un govern desobedient i d’un moviment republicà ocupant l’espai públic, com a mínim, són potencials que no hem portat al límit de la seva capacitat. No ho hem explotat prou i s’ha de fer. És impossible el pacte amb l’estat i la República només la materialitzarem des de la desobediència i la unilateralitat. —Aquest embat i la unilateralitat poden comportar més violència. Els partits no assumiu aquest relat i no es consciencia la ciutadania que potser caldrà fer-hi front. —Doncs assumeixo plenament l’autocrítica. Si la CUP no ha estat prou clara, en aquest sentit, aprofito ara per aclarir-ho. Tenint en compte l’estat que tenim davant, òbviament que per materialitzar la independència de la República haurem d’assumir i suportar repressió i violència per part de l’estat. Per això considerem que és molt important que el moviment s’expressi i actuï, tant des de dins com des de fora de les institucions, amb no-violència. La història demostra que en les batalles per legitimitats democràtiques, al final guanya el moviment que actua sense violència, si l’estat, que n’és contrari, actua amb repressió. Perquè aquesta actuació antidemocràtica i violenta acabarà girant-se en contra seu. Cada vegada hi ha més veus internacionals autoritzades que consideren que a l’estat espanyol hi ha una regressió democràtica. Al final, aquest conflicte democràtic s’haurà de resoldre per via del diàleg. Sens dubte. —Quines conclusions heu obtingut dels mals resultats de la CUP? —Evidentment, els resultats van estar llunyíssim de les nostres expectatives, que eren com a mínim obtenir els deu escons aconseguits el 2015. Tanmateix, he de dir que estem absolutament satisfets d’aquests gairebé de 200.000 vots que no solament representen una consolidació, sinó un creixement de gairebé 90.000 vots més respecte als suports electorals que la CUP va aconseguir quan va aparèixer com a alternativa electoral el 2012. Vol dir que tenim una consolidació del nostre vot més ideològic. L’aritmètica parlamentària també ha volgut que aquests quatre diputats siguin molt importants i nosaltres ens ho farem valdre. Sobre les interpretacions que s’han fet sobre el resultat, n’hi ha moltes i totes són vàlides. —Quines? —És veritat que el 2015 vam tenir vots procedents d’ERC que no volia votar una candidatura on hi havia Artur Mas, i un cop ERC presenta una candidatura pròpia, aquest vot els torna. D’altra banda, també hi va haver un vot de solidaritat antirepressiva a ERC i Junts per Catalunya, i també hi va haver un vot útil cap a ERC perquè semblava la formació independentista que tenia més opcions a quedar per sobre de Ciutadans, encara que després no va ser així. I per últim, el missatge de restitució del legítim govern encapçalat per Puigdemont jo crec que també va fer que milers de persones que pensaven votar la CUP es decantessin tàcticament per Puigdemont. Vull dir, que de cara al futur, la CUP té molt camp electoral per recuperar i en què créixer. I més, després de tot això que va passant.

Summary: Carles Riera: ‘Puigdemont ha de ser investit perquè l’estat l’ha convertit en símbol del conflicte democràtic’


La segona tinent de batlle a l’Ajuntament de Barcelona, Laia Ortiz, ha anunciat a Facebook que deixava la política per raons personals. És el tercer membre del govern de la batllessa Ada Colau que no optarà a la reelecció. Tampoc no repetiran Josep Maria Montaner –també per motius personals– i Gerardo Pisarello, que es presentarà a les eleccions europees. Pisarello serà substituït per Joan Subirats, si els òrgans de Barcelona en Comú ho validen. Tal com va dir la regidora Gala Pin en una entrevista a VilaWeb, encara no sap si continuarà. ‘Avui puc afirmar sens dubte que aquests anys al govern de Barcelona han estat l’experiència més bonica de la meva carrera política’, ha escrit Ortiz. ‘Sento que he estat molts anys dedicant la vida a la política i tinc la convicció que és el moment de fer un canvi i explorar nous camins.’ Sobre el seu futur professional, ha dit que vol continuar defensant ‘des de fora de les institucions i des de la militància’ els valors i les idees que la van dur a militar a ICV a divuit anys. Diu que aquests mesos abans de les eleccions es posarà al servei de Barcelona en Comú perquè ‘continuï governant i liderant aquest projecte de canvi que posa les persones al centre i fa possible, dia a dia, complir el somni de l’esquerra a la ciutat’.

Summary: Laia Ortiz, tercera regidora de Colau que no repetirà en la llista de Barcelona en Comú


La coportaveu de Compromís Mónica Oltra creu que cal fer una reflexió conjunta en la coalició per buscar una solució que satisfaci a tothom en relació a l’encaix de Gent de Compromís, alhora que ha instat a tenir cura de la diversitat i no imposar cap criteri. Així s’ha pronunciat Oltra en una entrevista després de ser preguntada per la petició de Gent de Compromís -grup format per militants del partit que no pertanyen a cap de les tres formacions que formen part de Compromís (Bloc, Iniciativa i Verds )- de major ‘democràcia i participació’ en els òrgans de la coalició. Segons que ha dit Oltra, hi ha batlles d’aquest corrent -com el de València, Joan Ribó- i diputats autonòmics que estan en les reunions de Compromís, persones que formen part de la coalició però que, segons diu Oltra, ‘estan en el seu dret’ de no estar en cap partit, de manera que la representació i visibilitat, ha remarcat, s’ha aconseguit mitjançant les primàries. Ha indicat que entre els adherits hi ha persones que no volen tenir vida de partit sinó comprometre’s directament amb la coalició però hi ha una part que vol tenir una estructura similar a la d’un partit. ‘Estem veient com busquem una solució amb la qual tothom estigui content, perquè a ningú se li ha d’obligar a fer el que no vol fer ni a estar en una estructura de partit si no vol estar’, ha explicat. Així, Oltra considera que hi ha diverses opcions, i n’ha exposat una: ‘La de constituir un partit i demanar el seu ingrés a Compromís, que és una opció, com un partit més, i que deixin fora els que no volen estar en cap partit’. En qualsevol cas, ha incidit que s’ha de cercar una solució que acontenti a tots, no només a una part, intentant trobar l’equilibri que satisfaci a tothom: al grup de Gent de Compromís que vol funcionar com un partit i als centenars de persones que hi ha a Compromís que no volen estar en cap partit. ‘Estem en una reflexió conjunta. Compromís sempre ha funcionat molt bé quan les decisions s’han pres així: que ningú imposa a un altre el seu criteri, perquè quan un altre es pensa que pot imposar-se les coses van malament’, ha subratllat.

Summary: Oltra demana tenir cura de la diversitat de Compromís i cercar una solució que pugui satisfer a tothom a Compromís


‘Jo no sabia que aquí no ens podíem estimar’, diu un dels testimonis del desastre de Txornòbil, del qual el 26 d’abril vinent compliran trenta anys. És la mare d’una filla que va néixer amb una patologia complexa múltiple: aplàsia de l’anus, aplàsia de la vulva i també del ronyó esquerre. Explica que cada mitja hora ha d’esprémer l’orina de la seva filla, a través d’uns orificis a la zona de la vulva. Si no, el ronyó li deixarà de funcionar. És una de les víctimes de Txornòbil, de les que no van tenir veu i van patir molt: per l’abandonament de l’estat, pel desconeixement de què els passava i quin perill tenia la radiació i per la incomprensió d’una societat que els va marginar. Aquest és un dels testimonis que va recollir la darrera guanyadora del Nobel de literatura, la periodista bielorussa Svetlana Aleksiévitx, al llibre ‘La pregària de Txernòbil. Crònica del futur‘, on va retratar les conseqüències d’aquell desastre nuclear, amb una proximitat esgarrifosa amb els afectats. Raig Verd ofereix la traducció al català de Marta Rebón d’aquesta obra de referència per a entendre la importància de Txornòbil, i per a no oblidar-la. El llibre arribarà aquesta setmana a les llibreries, i ací us oferim l’avançament d’un altre dels testimonis (PDF), el d’un psicòleg, que es pregunta ‘per què recorda la gent?’. A ‘La pregària de Txernòbil’ trobem l’estil que caracteritza la prosa d’Aleksiévitx i que ja vam poder llegir a ‘Temps de segona mà. La fi de l’home roig’ (Raig Verd, 2015), la ‘novel·la de veus’, un gènere que ella mateixa ha inventat: deixant parlar la gent, escoltant les seves històries, les pors que han passat, els somnis que han tingut, tot allò que han vist i han viscut i ningú no havia pensat mai que fos interessant d’escoltar ni de difondre. Així ho destaca l’editora de Raig Verd, Laura Huerga: ‘”La pregària de Txernòbil” és un llibre que dóna veu als testimonis de la gran catàstrofe nuclear, que va tenir lloc ara farà trenta anys. Malgrat la voluntat de l’escriptora de crear un espai per a la veritat del que va passar, no és pas, de cap manera, un llibre de xifres, dades i tecnicismes, perquè ha estat construït amb els records de la gent comuna. A més, l’hem acompanyat d’una cronologia que us ajudarà a situar certs esdeveniments. Al contrari d’un llibre tècnic, és un llibre on el valor es troba en la manera com van viure els russos el desastre i com els ha afectats en el curs dels anys. És evident que continuen vigents les conseqüències d’aquells fets i que no en sabem pas tota la veritat, encara que la Unió Soviètica en fes públics els arxius anys més tard.’ I conclou: ‘És un llibre que, sempre amb l’acompanyament del desastre ecològic generat per l’accident nuclear, relata les existències, les històries d’amor, de vida i de mort, i els patiments de les persones que van ser tocades d’una manera o d’una altra per aquella desgràcia. Perquè el llegat de Txernòbil també és nostre encara no ens n’hagin explicat res. Aquest és un llibre imprescindible, ple de la part de veritat que és realment important en la història: la que vivim i no la que ens expliquen.’

Summary: Per què recorda la gent de Txornòbil?