En les darreres hores s’ha viralitzat una intervenció del diputat flamenc Peter Luykx (N-VA) durant una compareixença parlamentària del ministre federal d’Afers estrangers, Didier Reynders. Luykx parla de la guerra diplomàtica oberta per Espanya, que va retirar l’estàtus diplomàtic al delegat del govern flamenc, arran de les paraules en contra del president del parlament flamenc, Jan Peumans, en la inauguració d’una exposició sobre el procés a la cambra flamenca. Peumans va dir que l’empresonament dels presos polítics és ‘inadmissible’ i va afegir que ‘el govern espanyol és incapaç de complir les condicions per a formar part d’una Europa democràtica.’ Vegeu ací la intervenció sencera: Luykx, amb dos llaços grocs a l’americana, denuncia que retirar l’estàtus diplomàtic és una decisió ‘desproporcionada’ que no s’havia vist fins ara. ‘I això únicament com a represàlia política per les paraules d’un reprentant electe del poble, del president de la mesa del parlament flamenc que va expressar l’opinió en el seu propi parlament’. Luykx explica que el dia abans el parlament flamenc va refusar per unanimitat la decisió del govern espanyol i va suport a la llibertat d’expressió de Peuman’. El diputat demana al ministre d’Afers estrangers si convidarà l’ambaixadora espanyola a Bèlgica a esclarir la qüestió, proposta que Reynders recull. En una segona intervenció, Luykx diu que ‘és clar que el món s’ha capgirat’ perquè ‘és molt estrany que avui es renyi Flandes per declaracions d’un representant del poble quan s’hauria de renyar Espanya pel que ha passat allà’, diu en referència als presos polítics. Per acabar, Lukyx s’adreça al president espanyol, Pedro Sánchez i li diu que, com a diputat del parlament federal farà unes declaracions com les de Peumans: ‘Trobo que avui Espanya no és digna de ser un estat membre de la Unió Europea.’ I afegeix: ‘Si continua amb la seva lògica, haurà de retirar l’ambaixador belga a Madrid’.

Summary: Es viralitza un vídeo d’un diputat flamenc desafiant Espanya a retirar l’ambaixador belga a Madrid


Quedem amb Diana Riba per parlar del llibre Esperança i llibertat, de Raül Romeva, que avui presenten a la Casa Capell Roger Torrent, Jenn Díez i Laura Pinyol. Les primeres paraules sobre el llibre són com petites pedretes que marquen el camí dels sentiments profunds. Descriure com ha descobert més coses del seu home llegint el llibre que parlant defineix la duresa de la presó en l’àmbit més íntim. Però això dura pocs minuts. Diana Riba, amb la seva alçada, la seva jaqueta groga, la seva paraula decidida i un riure que no es fa pregar, desgrana amb agilitat un discurs polític sobre la vida que l’obliguen a dur i que ella agafa com un combat a guanyar. Un combat que també vol portar al Parlament Europeu com a candidata d’ERC. —Quan vau llegir el llibre per primera vegada, què vau pensar? —El que m’ha passat llegint el llibre és que he passat més estona amb en Raül llegint-lo que no pas ell i jo junts en deu mesos. Això és difícil de pair. Llegir el llibre m’ha fet adonar de la falta de comunicació amb el meu marit. Hi ha coses que explica, de vivències de la presó, de llibres que ha llegit, que les he sabudes a través del llibre. Jo i en Raül teníem moltes converses sobre els llibres. Parlàvem de què llegíem, ens recomanàvem llibres… Llegir el llibre també ha estat la vivència de la incomunicació, d’aquesta realitat tan crua que és la presó. Els espais de trobada són molt curts, molt limitats. Set trucades de vuit minuts la setmana per a parlar amb tothom.. —Un dels càstigs explícits de la presó és privar d’aquesta comunicació el pres i el seu entorn.. —En la comunicació no hi ha espai per a la calma, no hi ha silencis… Segurament hi ha més paraules en aquest llibre que les que m’ha pogut dir ell durant aquests mesos. Ara, el llibre és molt Raül. —Què voleu dir que ‘és molt Raül’? —En Raül és sempre una persona molt positiva, que busca sempre la manera d’avançar. Per això ha fet un llibre cap al creixement i no cap al retret. Això és molt significatiu del seu caràcter. Ell sempre ajunta la part millor de tothom per constatar que és amb la diversitat i l’aprenentatge que avancem i que amb el retret o l’ancoratge cap a experiències passades ens quedem congelats. Com diu el llibre, esperança i llibertat. —Ja que ell no pot ser aquí, podeu explicar-lo, el llibre? —Durant tot el llibre barreja dues veus, la de l’experiència dins la presó i la de l’anàlisi política. És un llibre molt àgil, que et fa entrar molt dins el relat… Una de les coses que la presó no els pot prendre és la capacitat de fer anàlisi i llegir. En el llibre parla de les lectures que ha fet aquests mesos. Ho fa d’una manera molt dinàmica, molt àgil. Fa apunts d’altres pensadors… El llibre et transporta molt al que hem viscut, al que vivim i al que viurem. —Escriu cap novel·la? —Ara està molt centrat en el judici, però segur que ja té alguna idea al cap. —Va ser difícil de decidir que seríeu candidata a les eleccions europees? —En moments excepcionals, hem de prendre decisions excepcionals. La veritat és que la repressió que vivim, dins de casa, és el motor que et porta a prendre aquestes decisions. La decisió ve d’aquest canvi de vida que ens van fer. A mi ara m’ha tocat passar a primera línia, però no és difícil pel fet de fer-ho, sinó per la situació que vivim. —Però se us ajuntarà tot: judici, campanya..., els dos fills. —Tenir en Raül a la presó em dóna molta energia. Ell, jo i els nens som una pinya. Nosaltres sempre intentem pensar que si estem tots bé ens enfortim. Ara en el nostre nucli familiar hi ha una necessitat molt clara i la vivim tots intensament. La falta de llibertat la patim i la fem nostra per anar al Parlament Europeu a denunciar-la. —L’altre dia Pedro Sánchez va rebre una bona lliçó al Parlament Europeu. Sembla que no s’ho esperava. —No els hauria de sorprendre. És a la boca de tothom que Espanya té un problema i un conflicte amb la diversitat que té dins el seu estat, i que no hi ha propostes per a impulsar una solució. La qüestió de Catalunya és a molts racons del Parlament Europeu; en Raül hi va ser durant deu anys, l’Oriol Junqueras, dos i mig. Tota la feina que van fer de construir ponts com a polítics és allà. El tarannà hi és molt present i va quedar clar en les declaracions d’eurodiputats com Ska Keller o Bover. Molts diputats europeus han vingut a veure’ls a la presó. Sánchez ha de saber que és una de les qüestions importants que té sobre la taula i ha de tenir propostes polítiques. És evident que no en fa. —Va fer impacte. A vegades no es valoren gaire aquestes accions… —La pressió europea és important. No és la primera acció que hem fet, n’hem fet moltes. L’acció de les fotografies de tots els represaliats, tant presos com exiliats, va ser impactant. Entre tots hem d’anar posant sobre la taula que aquest conflicte, com explica en Raül al llibre, només es pot resoldre de manera política, en una taula i negociant, amb els mitjans democràtics i polítics que tenim, no en l’àmbit judicial. —Hi ha veus del sobiranisme que consideren que algunes mobilitzacions són banals i innecessàries. Què en penseu? —Tot suma. Hi ha molts agents actius que fan una confluència d’accions i d’energia i això fa que tot vagi endavant. L’Associació dels Drets Civils diem sempre, a totes les mobilitzacions que anem, que és en aquests actes on veiem que no estem sols, és el punt de trobada i de denúncia. No hi ha cap acte ni cap acció que no sumi. Això és obvi, però hi ha unes veus que pretenen minoritzar aquesta tasca… En Raül explica molt bé què ha significat per a ells aquesta mobilització. Ho constata en forma de cartes, que no són homogènies, que arriben de diversos punts del territori, fins i tot europeu o mundial, i de persones que vénen d’entorns diferents, fins i tot d’ideologies molt diferents. No podem pensar que som un sector petit i minoritari. —L’Associació en l’àmbit personal també és una ajuda. —L’associació ens ha donat tant a les famílies com als exiliats i als que són a la presó i als que són en llibertat provisional, un lloc on compartir l’experiència que vivim. Els familiars no ens coneixíem i hem pogut compartir aquesta experiència i fer denúncia. L’associació ens proporciona aquesta unió amb el poble que ens dóna suport. —A les eleccions europees pujarà l’extrema dreta. —Sí, pujarà i hem de fer decantar la balança cap a una Europa molt més social i justa. En aquestes eleccions les forces d’esquerra hem de saber explicar la importància que la gent hi participi per evitar que passi això. —Fareu d’altaveu de tot això que passa? —Al Parlament Europeu esperem trobar moltes aliances, com va passar amb en Raül Junqueras, Badia i Tremosa, per a poder denunciar i explicar què passa. La meva feina serà marcada per la denúncia de la vulneració d’aquests drets. —A punt de començar el judici, com ho encaixeu, que el problema dels trasllats no s’hagi resolt. Precisament en el llibre s’expliquen molt bé les horribles circumstancies dels trasllats de tots els presos. —En Raül explica molt que els trasllats són la part fosca i temuda de tot intern i explica aquests trasllats a l’Audiència i al Suprem, però també el trasllat cap a Catalunya. És un dels moments que haurem de tornar a viure, aquests trasllats. I també nosaltres haurem de tornar a anar cap a Madrid. Tot això barrejat amb un judici que farà tornar vermell l’estat espanyol perquè les unes acusacions es fonamenten en uns fets que no han existit. Però nosaltres ho haurem d’afrontar dia a dia. Quan tens la presó a la teva vida no pots fer cap pla. —Teniu esperances que aquesta denúncia que la presó preventiva és una vulneració dels drets de la defensa faci cap efecte? —L’estat sempre ha dit que ho tindran tot a l’abast perquè no hi hagi cap vulneració del dret de defensa. Ho han dit i repetit. I arribem al dia i ells continuen a la presó. Amb un judici tan llarg, amb tantes hores, amb tantes persones, és que si ets a la presó el dret de defensa queda vulnerat. —Ho podeu explicar? —Ells no podran seure al costat del seu advocat al judici, i si estàs en llibertat sí que hi pots seure; no podran anar amb l’advocat a dinar per preparar la sessió de la tarda. Cada vegada que surtin de la sala, hauran d’anar al calabós de l’Audiència Nacional. Al vespre, quan tornin cap a la presó, es trobaran amb unes restriccions d’horaris: allà a dins tot és un rellotge. L’advocat ja no hi podrà anar perquè ja hauran de ser a la cel·la. Tot això és una vulneració flagrant del dret de defensa; per això pensàvem que arribaríem a judici amb la llibertat condicional, però no ha estat així. —Us ho pensàveu? —No és que hi confiéssim, però si et diuen que miraran de fer els possibles perquè no es vulnerin aquests drets… En canvi, veus que fan tot el contrari. —Us queda cap esperança? —Les famílies sempre tenim una llum d’esperança, sempre la veiem, és inevitable. I més en un cas d’injustícia tan gran, sempre creus que passarà alguna cosa. Però som a les portes del judici i ells són dins la presó i no ho podem veure de cap més manera. Al final la situació d’empresonament depèn de l’estat, del Ministeri d’Interior, que quan vulgui pot fer un canvi. —I les vostres visites també es complicaran… —No sabem a quin centre aniran a parar ni quin règim penitenciari tindran. Si les visites són entre setmana, hauran de ser el dilluns perquè ja no hi haurà cap més dia. Haurem de veure com s’ajunta el règim penitenciari i el règim de visites familiars amb el judici. Els mil cinc-cents quilòmetres d’anada i tornada no els traurà ningú. Ni l’absentisme escolar dels nens per a anar a veure el seu pare. —Els drets dels nens també en surten malparats. —Sí, això és molt reglat i es continua vulnerant. La presó preventiva no hauria de ser per a casos com aquest. —Els Lledoners, que ha significat? —Més qualitat, perquè no hem de fer tants quilòmetres, ni aquest estrès que arribaràs tard perquè el temps és molt just. Treure aquesta tensió de sobre fa que la qualitat de les visites sigui millor i que el poc temps que tenim sigui de més qualitat. —Sou pedagoga… Us puc demanar com ho heu viscut amb els vostres fills? —Aquí hi ha dues qüestions. Una, és la injustícia de tenir el teu pare a la presó sense haver comès cap delicte i que alhora s’engloba amb uns fets col·lectius. Els meus fills també viuen aquest fet col·lectiu i això ajuda i acompanya. És un camí que hem decidit de fer com a societat. I ells ho entenen i això ajuda a tirar endavant. El cas de la presó la primera vegada en Raül els el va poder explicar. Després va viure un temps a casa, que els va poder preparar per a la segona vegada. Els nens també viuen les coses com les viuen els adults. Nosaltres veiem en Raül a la presó i els nens veuen que està bé i que és un moment determinat de les nostres vides. Saben que el pare sortirà, que continuarem endavant i que farem tots els projectes que tenim. Un dels reptes més grans que tenim com a família i també com a societat és la concepció del temps en aquest procés. —No us entenc gaire bé, què voleu dir? —Com vivim el temps? Què vol dir curt, llarg… Quan vius el temps en la distància, pot ser més curt o més llarg. Quan el vius des del present, el temps és molt llarg i els minuts són hores. Això és el que ensenyem als nostres fills. Això és un moment de la nostra vida, un moment que ha tingut el sentit que ha de ser i després continuarem endavant. Una altra cosa és la realitat penitenciària. Com més realitats que tenim al voltant, és una realitat que no ens ha de fer por. Al revés. Va bé conèixer-la per a poder avançar. En Raül també ho explica al llibre. Hem de fer més visible aquest entorn que existeix a la nostra societat i el tenim amagat i el desconeixem. L’hem de fer nostre. Algú ens hauria d’ajudar a trobar una paraula que definís això que vivim. La presó no és cap pèrdua. No els hem perdut perquè hi són, però tampoc no és l’absència d’algú que se’n va uns quants dies perquè no hi pots tenir comunicació, amb ell. Aquest entremig, com que no en parlem mai com a societat, no tenim les paraules. Però les presons són plenes d’éssers humans. A casa nostra busquem la paraula que expliqui això que vivim. Encara no l’hem trobada. Ens falten eines per a agafar-nos. —D’on la traieu, la força per a parlar així? —Quan vius un moment com el que vivim, la força et surt de dins. És la força de tenir uns fills que han de veure el seu pare a la presó sense que hagi fet res, és la força de la gent que vivim aquest procés que vam començar fa anys. No ens podem aturar, som a mig camí. —Sentiu impotència o ràbia? —No gaire, no… Al principi, sí, però és un camí que també has de fer individualment per estar millor. Ho hem de viure com a societat i nosaltres ho hem de viure també com a família. Ho viurem i ens en sortirem, i quan ens en sortim serem molt més forts. —Heu fet un canvi radical. Éreu llibretera, vàreu vendre la llibreria… —Som en un moment radical i ens hem d’arromangar. Hem de fer el camí que ens ha tocat de viure. —I el dolor? —Com més esperança tinguem, com més aprofitem aquest aprenentatge, com més ens aixequem i continuem caminant, més positiu serà per a tots i més solucions trobarem. Des del dolor és molt difícil de construir. —Quines expectatives teniu, sobre el judici? Creieu que la societat espanyola, si el veu per televisió, potser reaccionarà? —Què serà el judici per a la societat espanyola només ho podrem dir en el futur. El que és clar és que s’hi juga la democràcia i els drets bàsics d’una societat. Tindrà un impacte claríssim i hauria d’interpel·lar tots els demòcrates. Es va fer aquest relat jurídic fictici per tenir-los a la presó i aturar el procés, però quan comenci el judici, que ja entrem en proves i testimonis, es veurà com aquest relat es va desfent i ha d’acabar en absolució, perquè no hi ha delicte. —Tal com són aquests jutges, és difícil d’imaginar que acabi amb absolució. —Ja ho veurem, però també és difícil que no hi acabi si no hi ha proves. Ho haurem de veure. —Us fa por una sentència condemnatòria? —Amb els meus fills i en Raül, sempre diem que per a afrontar això hem d’esperar, de moment. No podem pensar en futurs incerts que no sabem cap a on ens duran. Ara ens toca preparar-nos per a un trasllat i un judici. El final del judici és lluny, primer ens toca viure’l. Nosaltres a l’horitzó hi veiem la llibertat. —Voleu afegir res? —El resum d’això de què hem parlat durant força estona és la frase d’en Raül que diu què aquest procés no serà fàcil, ni ràpid, ni indolor. És el resum d’això que vivim. És un gran llibre de reflexió política del moment. Els presos, els podem trobar en els textos. Llegim-los.

Summary: Diana Riba: ‘He passat més estona llegint el llibre d’en Raül que no pas ell i jo junts, aquests mesos’


Avui podreu seguir el recompte de la nit electoral a VilaWeb, a les pàgines especials que us oferim en temps real. –Recompte de les eleccions al Parlament de les Illes Balears –Recompte de les eleccions europees –Recompte de les eleccions municipals També hi trobareu els resultats de les eleccions anteriors per a poder comparar.

Summary: Aquesta nit, tots els resultats de totes les eleccions, en temps real, a VilaWeb


La consellera de Presidència i portaveu del govern, Neus Munté, deixarà el seu escó quan es reiniciï el curs parlamentari per complir amb el règim d’incompatibilitats del Partit Demòcrata Català (PDC), del qual és vice-presidenta. En declaracions a Europa Press, ha explicat que no ho ha fet fins ara perquè, després del congrés del PDC, només quedava un últim ple i tenia cert marge per complir amb les esmentades incompatibilitats. ‘Al reinici del debat parlamentari, sigui amb la qüestió de confiança o una altra cosa, faré efectiva aquesta renúncia per complir amb el règim d’incompatibilitats, i segur que el grup agrairà tenir més mans per fer el treball que té, que és molt’, ha recalcat. L’esmentat règim preveu que els membres del PDC poden compaginar un càrrec orgànic del partit amb un càrrec institucional, per la qual cosa Munté es veu abocada a prendre aquesta decisió. Tant ella com la resta d’afectats per aquests preceptes disposen de sis mesos per renunciar a càrrecs institucionals o orgànics en el cas que no compleixin amb el seu contingut. La seva decisió permetrà que Àngel Ponsa, amb qui manté una ‘excel·lent relació’, torni a ser diputada al Parlament en aquesta legislatura, després que el 2011 ja substituís a Jordi Cuminal quan va renunciar al seu escó, i el 2013 a l’ex-conseller Lluís Recoder.

Summary: Munté deixarà el seu escó d’acord amb les incompatibilitats del PDC


La Flama del Canigó baixa de les muntanyes gràcies a voluntaris i entitats i encendrà més de tres mil fogueres de cap a cap del país per la revetlla de Sant Joan. I també, com l’any passat, arribarà fins a Brussel·les i Ginebra per dur llum a l’exili. La nit del 22 al 23 de juny és quan al cim del Canigó es reparteix la flama que durant tot l’any ha estat guardada al Castellet de Perpinyà. A partir de mitjanit, la flama es baixa del cim del Canigó i pren rutes diverses que l’escampen per tot el país. La nit següent torna a pujar al cim de la muntanya, on s’encenen els feixos de llenya deixats a l’Aplec del Canigó del cap de setmana anterior. Aquesta trobada es coneguda amb el nom de Regeneració i s’acaba amb la flama altra vegada al Castellet de Perpinyà fins l’any següent. Una de les arribades més simbóliques és al Parlament de Catalunya, on la rep el president, Roger Torrent acompanyat de representants d’Òmnium Cultural, Acció Cultural del País Valencià i de l’Obra Cultural Balear, com també membres de diverses entitats culturals. Es llegirà el manifest d’emguany escrit per Carme Forcadell des d’Alcalà Meco. A les sis de la tarda la flama també arribarà a la plaça de Sant Jaume de Barcelona, rebuda pels gegants i l’Àliga. Després de l’encesa del peveter, els representants dels barris aniran pujant a l’escenari a recollir el foc que encendrà les fogueres de tota la ciutat.( veure mapa fogueres Barcelona) Enguany, com que Sant Joan i Corpus coincideixen, la Patum de Berga també rebrà la Flama del Canigó. El diumenge, durant la Patum de Lluïment, arribarà la flama i es llegirà el manifest. Amb la Flama del Canigó, s’encendran els fuets de les maces i guites per al salt de plens. A més, a les set del vespre es tornarà a llegir el manifest i vindran representants de més pobles de la comarca a endur-se el foc del Canigó. Podeu llegir tot seguit el missatge de Carme Forcadell: «Missatge del 2019 de la Flama del Canigó La flama és un crit de llibertat que simbolitza la unitat de la llengua catalana per sobre de les vicissituds històriques i de les fronteres polítiques. Una tradició, iniciada l’any 1955, que a partir de l’any 1966 ha esdevingut una bandera d’unitat i llibertat que agermana el nord i el sud de Catalunya i que, any rere any, ens arriba per renovar el nostre compromís amb la llengua i la cultura catalanes i estendre’l a tots els pobles i ciutats dels Països Catalans. El foc és un element simbòlic present en les tradicions més arrelades i distintives de la cultura catalana des de temps immemorial. En la nostra tradició i costumari les festes del foc han ocupat un lloc destacat, lligat a les nostres celebracions i present en els actes més importants arreu dels Països catalans. Igual que la flama any rere any renova la unitat de la llengua catalana, nosaltres també any rere any renovem el nostre compromís amb la justícia, la pau i la llibertat. Que la flama ens il·lumini el camí, que esdevingui la nostra llum de futur i d’esperança, mantinguem-la sempre encesa com un símbol de democràcia, justícies i llibertat. Que sigui la flama la nostra bandera de cultura i llibertat. Sortiu al carrer a rebre la flama, gaudiu de la vida i de la nostra festa de Sant Joan, la festa nacional dels Països Catalans i sàpigueu que, passi el que passi, ens retrobarem en llibertat. Carme Forcadell, Presidenta del Parlament de Catalunya (2015-2017) Presó d’Alcalá Meco, maig del 2019»

Summary: La Flama del Canigó encendrà més de 3000 fogueres d’arreu del país


El primer debat televisiu de la campanya electoral ha estat marcat per l’absència de dos dels tres candidats independentistes. Carles Puigdemont i Oriol Junqueras no han pogut assistir al debat de Televisió Espanyola a causa del seu exili i empresonament, respectivament. En aquesta primera trobada dels candidats, la situació política excepcional que viu Catalunya i les dades econòmiques han estat els dos grans temes de debat. El candidat de Junts per Catalunya Jordi Turull ha retret a Miquel Iceta (PSC) i Xavier García Albiol (PP) el seu empresonament i el de la resta de consellers. Ha criticat que Albiol digui que l’estat espanyol té una ‘democràcia exemplar’, i ha etzibat a Iceta: ‘Mentre tu estaves ballant a alguns ens estaven emmanillant’. Albiol ha intentat provocar Turull: ‘Veig que vostè estava ben informat a la seva cel·la’. No obstant això, Turull no s’ha immutat. Per la seva banda, Iceta li ha contestat que cap socialista l’ha empresonat: ‘A tu no t’ha portat a la presó el 155’. Turull i Roger Torrent (ERC) han defensat la gestió del govern de Carles Puigdemont i han reivindicat les seves candidatures com la resposta contra l’aplicació de l’article 155, al qual han titllat de ‘cop d’estat’ contra les institucions catalanes. La candidata de Ciutadans, Inés Arrimadas, ha tornat a negar que a l’estat espanyol hi hagi presos polítics i ha acusat l’independentisme de manifestar-se juntament amb l’extrema dreta a Brussel·les. A més, ha reivindicat el suport de Cs al pressupost del PP al congrés espanyol. Xavier Domènech (Catalunya en Comú-Podem) ha defensat la gestió d’Ada Colau al capdavant de l’Ajuntament de Barcelona per a reivindicar la seva candidatura i ha criticat que els dos blocs –l’independentisme i el del 155– volen governar contra els altres. Pel que fa a la CUP, Carles Riera ha assegurat que es presenten per fer ‘efectiva’ la República i ha argumentat que cal que el nou estat comenci a construir-se des dels municipis i que el parlament legisli per a recuperar les lleis socials suspeses pel Tribunal Constitucional espanyol.

Summary: Les absències de Puigdemont i Junqueras marquen el primer debat televisiu de la campanya


El serveis jurídics del Parlament Europeu examinen encara la resolució d’ahir del Tribunal Suprem espanyol denegant la llibertat a Oriol Junqueras perquè pugui exercir els seus drets com a eurodiputat i contravenint la sentència del 19 de desembre del Tribunal de Luxemburg. La presidència de l’eurocambra, representada pel socialista David Sassoli, va difondre la setmana un comunicat en què deia que esperava l’eurodiputat Junqueras, i Carles Puigdemont i Toni Comín, dilluns en la pròxima sessió del parlament a Estrasburg. A més, Junqueras compta encara amb una pàgina d’eurodiputat a la web de l’eurocambra, i ha estat nomenat vice-president del grup parlamentari dels Verds-ALE, el quart més nombrós. Avui al matí, en una resposta en la conferència de premsa preparatòria del ple de dilluns, el parlament ha dit que quan hi hagi una decisió la comunicaran, i que això serà abans de l’inici de la sessió. És a dir, avui mateix hi podria haver una decisió. Ara, després de la decisió del Suprem, que impedeix que Junqueras pugui ser efectivament dilluns a Estrasburg, el Parlament Europeu haurà de decidir si emprèn alguna mesura per a protegir els drets vulnerats d’un dels seus eurodiputats, si engega algun recurs al TJUE i atén la petició d’ERC d’emparar-lo, o bé si accepta i assumeix la decisió del Suprem.

Summary: El Parlament Europeu estudia la situació de Junqueras i prendrà una decisió abans de dilluns


El diputat de la CUP Carles Riera creu que la comissió bilateral amb el govern espanyol, del 1r d’agost a Barcelona és ‘prescindible, inútil, innecessària i enganyosa’. ‘Per a nosaltres l’únic diàleg amb l’estat espanyol ha de ser sobre el dret d’autodeterminació, la construcció de la República, l’alliberament dels presos i la tornada dels exiliats’, ha dit en una entrevista d’Europa Press. Per al diputat de la CUP, la trobada s’emmarca en el desenvolupament autonòmic i per a ell l’eix polític sobre el qual ha de pivotar el govern és la construcció i la ruptura democràtica: ‘De tot allò que no sigui sobre aquesta temàtica, creiem que no cal parlar-ne’. Un dels punts que el govern posarà sobre la taula de la comissió és un referèndum sota la fórmula de defensar els ‘drets i llibertats a Catalunya, en relació a les vies de participació democràtica dels ciutadans catalans per decidir el seu futur’. Tanmateix, Riera no té cap confiança que el govern del PSOE s’avingui a reconèixer el dret d’autodeterminació dels catalans, ni la independència, ni la república ‘perquè ho ha dit de totes les maneres imaginables’. ‘Creiem que és negatiu que JxCat, ERC i el govern continuïn aixecant expectatives en la ciutadania catalana sobre que en la bilateralitat i el diàleg amb l’estat espanyol hi ha possibilitat de trobar una solució, centrada en l’autodeterminació i la república’, ha retret. Per a Riera és un ‘error polític enorme, perquè implica tenir la gent enganyada amb expectatives falses’. Creu que amb l’estat espanyol només es pot parlar del desenvolupament i desplegament autonòmic, és a dir, de la tercera via, que considera que no és allò que volen els catalans que van sortir al carrer l’1-O i el 3 d’octubre en l’aturada de país. La traïció dels líders d’una segona transició En el millor dels casos, tal com diu, d’aquesta reunió pot sortir una proposta que pugui portar a una transició a una millora autonòmica i a un referèndum, ‘però al voltant d’una constitució i un nou estatut d’autonomia’. ‘En aquests moments hi ha dues grans amenaces: una, que tot entri en una situació d’estancament, de paralització, d’espai neutre que no porti enlloc i, per tant, a l’especulació al partidisme, i una altra és la traïció dels líders d’una segona transició i una nova reforma autonòmica’. Per a Riera, ‘el gran perill d’aquestes bilaterals és que no serveixin per a res; que serveixin per a enganyar a la gent fent-los creure que s’hi parlarà de coses que és impossible que es parlin o pera encobrir una operació d’estat per a una nova reforma autonòmica’. Per tot això, la CUP crida a la mobilització davant un estat que ‘no vol dialogar dels temes fonamentals’ per mantenir el conflicte democràtic optant per la unilateralitat i els fets consumats, per crear un escenari de concertació internacional que reconegui una solució política que impliqui l’autodeterminació.

Summary: La CUP veu ‘inútil, innecessària i enganyosa’ la comissió bilateral amb el govern espanyol


‘Penso que mai no s’està preparat per a entrar a la presó. De fet, encara avui em sorprenc que la meva prioritat no sigui sortir-ne. Però no ho és. I us asseguro que no és pas ni per voluntat de martiri, ni perquè a la presó s’hi estigui bé.’ Així comença el llibre de Jordi Cuixart i Navarro, Ho tornarem a fer (Ara Llibres) que el president d’Òmnium ha escrit a les presons de Lledoners i Soto del Real, i que va acabar just abans de Sant Joan. L’obra, que es presenta demà, és un destil·lat memorable, gens carregós, precís com un ganivet, del pensament de Cuixart, que es pot llegir en una hora i mitja, i que ocupa encara no noranta planes amb cos de lletra generós. Són pensaments, gairebé aforismes, que ha escrit a mà, primer, caçant els pensaments al vol, i posant-los en un paper, i que després personalment ha editat en els ordinadors del plistocè que tenia a disposició a la presó. Els advocats de Cuixart els han anat traient de mica en mica, i Xavier Antich, Jordi Gabarró i Jordi Còdol han acabat d’editar el llibre que inclou fragments ja coneguts dels discursos de Cuixart davant el jutge Marchena, però també prosa nova i desconeguda escrita dins els murs de les presons on el tenen tancat avui fa exactament 631 dies. L’obra, editada per Ara Llibres, es divideix en vuit capítols d’una desena de pàgines cadascun i és un cant teòric a la desobediència civil, però és més que això. Arrenca amb un potentíssim primer capítol, ‘Des de la presó’, on es recull el material potser més sensible de l’obra, per viscut i en primera persona. La resta del llibre es divideix en els següents capítols: ‘Jo acuso’ (crítica del judici), ‘Demà pots ser tu’ (homenatge a les altres víctimes de la repressió), ‘La desobediència civil’ (explicació teòrica), ‘El problema és l’obediència civil’ (amb exemples pràctics), ‘Amb tota la tendresa’ (dedicat als espanyols, poble germà), i els dos capítols finals, que parlen tots sols: ‘Cap por’ i ‘Cap renúncia’. L’obra, breu i concisa, permet d’entrar dins el món i el cap de Jordi Cuixart, que abasta de Núria Cadenes a Gramsci, de Ramin Jahanbegloo (director de Centre Gandhi) a Hannah Arendt i Òscar Camps, de Xirinacs al Moviment Otpor serb, de Gene Sharp a Rosa Parks. Es nota, doncs, que Cuixart ha llegit sobre desobediència civil dins la presó, des que la seva companya, Txell Bonet, li va portar el clàssic Walden o la vida als boscos, de Thoreau, els primers dies de captivitat. Com deia una periodista després de visitar-lo a la presó, ‘Cuixart s’ho ha llegit tant tot, sobre la desobediència, que ara ja ha d’anar a buscar els coreans que no es llegeix ningú!”. Persones del seu entorn destaquen aquests autors com els de referència i lectura dins la cel.la: Xirinacs, Fontana. Thoreau, Martin Luther King, Gandhi, Arendt, Viktor Frankl, Primo Levi, Karl Liebknecht, Dimitrov, Rosa Luxemburg, Dworkin, John Rawls i Gene Sharp. Precisament, la introducció del llibret és de Jamila Raqib, directora executiva de la Institució Albert Einstein dels EUA, fundada el 1983 per Gene Sharp (1928-2018), referent de Cuixart. Aquest ens es dedica a promoure l’estudi i l’ús de l’acció no violenta, motor i inspiració de l’obra. Les paraules són de Raqib: ‘Tot i que l’Albert Einstein Institution roman políticament neutral, aplaudim els activistes que lluiten per la independència de Catalunya per haver triat una estratègia disciplinada no violenta. S’han decantat per un mètode en què tots els membres de la societat, joves i vells, dèbils i forts, hi poden contribuir. Aquest enfocament no només evitarà la tragèdia de la violència que ha castigat civils en països d’arreu del món, sinó que tard o d’hora acabarà demostrant que és el més efectiu.’ Finalment, heus ací una tria dels aforismes, bells pensaments o llargs paràgrafs que Cuixart ha escrit en aquest llibret potent i sense pretensions, que entra molt endins i que se situa en un dels extrems de l’independentisme català actual. Concretament, en l’extrem més allunyat possible de les batalles partidistes. Com ell recorda, ‘no sóc un polític pres, sinó un pres polític’. I és que la guerra de Cuixart és tota una altra, i potser per això és referent de tants, ell que té el discurs més radical de tots plegats. «No vaig prendre consciència del que vol dir ser un pres polític de manera immediata. El segon cop que vaig declarar al Suprem ja feia dos mesos que era a la presó de Soto del Real. Les expectatives de sortir en llibertat provisional eren molt escasses, però semblava que si dèiem el que el jutge volia sentir sortiríem en llibertat. Recordo que, plorant de vergonya, vaig dir-li allò que havíem convingut amb l’advocada. Un cop feta la declaració, vaig estar moltes hores al calabós; un habitacle més petit que la cel·la, sol, sense llum natural i amb una sensació d’humitat esgarrifosa. Feia fred i em sentia brut, vençut, desmoralitzat…I, de cop, vaig recordar un mantra que m’havia donat la mestra de ioga molts anys enrere. Vaig començar una meditació que no sé quant va durar, però que va fer que passessin per davant meu milers d’homes i dones que al llarg de la història havien lluitat per la defensa de la democràcia i la llibertat, en circumstàncies infinitament més adverses que les meves. Aquell dia que havia de ser una derrota es va convertir en l’inici de la meva victòria particular.» «En ple segle XXI, lluitar per la llibertat podria semblar un anacronisme, tot i que en el fons és un privilegi. Sé que és difícil creure que algú pugui ser feliç a la presó, però seria injust negar-ho. Un cop dominada la debilitat del cos, l’esperit i la ment, un presoner polític pot ser més lliure que molta gent del carrer.» «Si alguna cosa he après a la presó, és que sense la desobediència civil hauria estat impossible transformar i millorar la societat.» «La unitat d’Espanya no pot estar per damunt dels drets humans.» «Després de cinquanta-dues sessions al Judici a la Democràcia del Tribunal Suprem, tampoc l’amenaça d’una sentència de disset anys de condemna no em farà renunciar a res del que he fet.» «Fa molt de temps que el meu objectiu no és sortir ràpid de la presó, sinó, primer de tot, sortir-ne amb dignitat.» « vam néixer per salvar els mots, i avui també lluitem per salvar els drets i les llibertats.» «El Suprem ha sigut la millor plataforma electoral per a un partit neofeixista d’inspiració franquista que era marginal i que, aprofitant-se del ressò mediàtic del judici, ha entrat en les institucions espanyoles, d’Andalusia fins al Congrés. Els nostres intents de recusar-los sempre han topat amb l’Estat. El seu emblanquiment públic ha sigut vergonyant i inaudit en qualsevol país de tradició democràtica.» «L’actitud autoritària del president de la Sala, Manuel Marchena, amb reiterades decisions unilaterals, molt lluny de vetllar per la celebració d’un judici just, ha acabat controlant per la porta del davant el que el PP pretenia controlar per la porta del darrere.» «Sí, jo acuso a l’Estat d’aplicar el dret penal de l’enemic. Amb violència policial i les clavegueres de l’Estat afinades per fiscals en actiu.» «Avui protestem perquè els nostres fills també ho puguin fer el dia de demà.» «No hi ha cap excusa per transigir o mostrar-se equidistant davant la violació dels drets i llibertats.» «Sí, davant del dilema d’acatar una suspensió del Tribunal Constitucional considerada injusta o exercir els nostres drets fonamentals, l’1-O vam decidir exercir els nostres drets fonamentals.» «Com ens explica Ramin Jahanbegloo, director del Centre Mahatma Gandhi, l’1-O va ser el moment gandhià de Catalunya. La dolçor subversiva i la tendresa radical de la no-violència no constitueix només la revitalització de la vida pública a tot el país, sinó també una transformació fonamental de la manera espanyola i europea de pensar i viure la democràcia.» «No vaig voler fer el servei militar perquè sempre he detestat les armes. Imaginem-nos què passaria si el dia que els governants declaressin la guerra no tinguessin soldats ni funcionaris per obeir les seves ordres.» «A l’Estat espanyol, l’obediència civil ha permès que s’hagin executat més de 600.000 desnonaments des de l’any 2008, tot i haver rescatat el sistema bancari amb 60.000 milions d’euros públics.» «Quan la llei no permet canalitzar les aspiracions legítimes, democràtiques i pacífiques de la ciutadania, la gent aspira a canviar la llei i la desobediència civil esdevé un deute moral.» Marina Roig, Benet Salellas i Àlex Solà, advocats de Cuixart. «En un temps marcats per la immediatesa, pensar i treballar a mitjà i a llarg termini no és fàcil. Si els objectius de la desobediència civil no s’assoleixen immediatament, és molt important no caure en el parany de la frustració.» «Quan les lleis només es poden defensar i mantenir a través de la força és que potser tenen els dies comptats. Només cal perdre la por, o, en qualsevol cas, tenir sempre més esperança que por.» «És l’obediència civil la que permet que els oceans siguin mars de plàstic o que l’escalfament global sigui irreversible.» «Els nostres herois sempre seran els qui, de manera insistent i anònima, ho han donat tot per aquells que encara no han nascut.» «Més del 70% dels ciutadans de Catalunya tenim les arrels a Espanya o en altres llocs del món. Com la resta de pobles del planeta, els de l’Estat espanyol són pobles germans. I, encara que alguns ho pretenguin, no aconseguiran enfrontar-nos. Ens empeny la fraternitat. Com va dir Antígona: “No hem nascut per compartir l’odi, sinó l’amor”.» «Perquè si no permetem que divideixin els nostres fills a les aules per raó de llengua, tampoc no ho faran al carrer.» «A Catalunya, els moviments identitaris, tot i que ben presents, altament agressius i connectats amb les clavegueres de l’Estat, no han tingut cap suport destacable.» «L’Estat s’ha interessat a amagar que la qüestió social és un dels motors del procés d’emancipació nacional.» «Vet aquí la nova dreta franquista acusant els demòcrates que avui estem defensant els valors de la llibertat.» «Hem d’explicar serenament que no demanarem un indult que no tindria sentit, perquè l’objectiu no és sortir a qualsevol preu de la presó, sinó resoldre democràticament el conflicte polític.» «Encara no han entès res. Creuen que la presó ens farà renunciar als objectius polítics, quan no fa més que enfortir-los. Així, la prioritat col·lectiva no pot ser fer-nos sortir de la presó, ni tan sols que ningú més no hi entri. L’amenaça de la repressió no pot guiar les nostres decisions.» «Ara i aquí, siguem coherents amb els avisos de Gramsci: “Instruïu-vos, perquè necessitarem tota la nostra intel·ligència. Mobilitzeu-vos, perquè necessitarem tot el nostre entusiasme. Organitzeu-vos, perquè necessitarem tota la nostra força.”» «La nostra causa és noble i justa: l’autodeterminació de Catalunya com a exercici de legitimitat democràtica. No sabem a hores d’ara si el mitjà per aconseguir-la serà un nou referèndum o una altra via democràtica que permeti canalitzar la voluntat majoritària, però sabem que, per damunt de tot, preservarem l’exercici de drets fonamentals, utilitzant la desobediència civil quan calgui.» «No ens podem permetre el luxe de la desesperança: deixem el pessimisme per a quan arribin temps millors.» «No visc aquest captiveri amb tristor, sinó amb la consciència de formar part d’un acte col·lectiu de responsabilitat democràtica.» «Som hereus dels republicans que van lluitar contra el feixisme l’any 1936, però avui la nostra no és una lluita a mort.» «A partir del consens de la societat civil, el sobiranisme ha d’enfortir estratègies clares i compartides. Cadascú des del seu rol, sense confusions. Cal una consciència clara que tenim una causa comuna més important que les causes individuals de cadascú.» «I sí, ho tornarem a fer. Ho farem per amor a la vida.» Podeu comprar ‘Ho tornarem a fer’ a la Botiga de VilaWeb

Summary: La dolçor subversiva de Jordi Cuixart


Jordi Borràs, fotoperiodista reconegut, va denunciar aquest estiu l’agressió que va rebre al crit de ‘Viva Franco!’. L’agressor va trencar-li el nas i es va descuidar una navalla. Al cap de poc es va saber que era un agent de la policia espanyola. Aquest cas va tenir un fort impacte en l’opinió pública. Aquesta setmana hem sabut que el policia també l’ha denunciat a ell i que dilluns la justícia els escoltarà tots dos. Borràs s’ha especialitzat a denunciar l’extrema dreta i és autor de llibres de referència (per exemple, Plus Ultra: Una crònica gràfica de l’espanyolisme a Catalunya i Desmuntant Societat Civil Catalana) i d’un llibre molt venut: Dies que duraran anys. En aquesta entrevista Jordi Borràs explica com recorda l’agressió, com encara la visita a la justícia i com veu la seva professió. —Recordem els fets. —Aquest estiu jo sortia de la presentació de la Crida Nacional, a l’Ateneu Barcelonès. I a l’altura del carrer de Capellades una persona em va increpar cridant ‘¡Viva Espanya!’. No li vaig fer cabal. Al cap d’uns metres s’adona que no hi ha ningú, se’m posa davant la cara i torna a cridar, ara molt més fort: ‘¡Viva Espanya! ¡Viva Franco!’ I em cau una pluja de cops de puny, que no en sóc conscient fins que no sóc a terra, ple de sang. Mentre m’agredeix dins el carreró, de seguida crido ‘policia!’. I el policia era ell. —Molt bèstia. —Primer no hi dono credibilitat. No m’ho puc creure, que ell sigui policia. I finalment acabem sabent per la premsa que sí, que és policia. Un inspector de la brigada d’informació de la policia nacional. —Quantes n’heu rebut, d’agressions com aquesta? —En cinc anys dec haver posat una dotzena de denúncies per amenaces, coaccions o cops. Però com aquesta, cap. Penseu que em va esmicolar el nas. El nas és molt delicat i no es parteix pel mig, sinó en molts fragments. També vaig arrossegar mal a les costelles i a les cervicals. L’endemà de l’agressió em podien llançar. —També us trobeu una navalla. —Sí. Quan aquesta persona s’escapa corrent, entre els objectes que es deixa hi ha una navalla. —Teniu testimonis? —Els primers testimonis arriben quan m’està agredint, sí. Però en el primer impacte estem sols. —Doncs ara és ell que us denuncia! —Trobo escandalós que m’encausin. La denúncia d’aquest senyor no se sosté per enlloc. Diu que sóc jo que l’increpo i l’agredeixo. Vull deixar clar que tot això que diu aquesta persona és un relat inventat. Si això arriba a ser com diu ell, que jo sóc l’agressor i l’identifico, doncs jo ara mateix estaria detingut. No en tinc cap dubte. Un ciutadà agredint un policia espanyol? Això seria portada a tots els diaris i jo seria a la presó. I no. —Per què creieu que us empaita? —Entenc que per la meva feina, que vaig començar ara fa cinc anys, de cobrir i investigar l’extrema dreta, i posant denuncies per amenaces i intents d’agressió rebudes. Parlem d’aquest context. Aquesta tardor he posat tres denúncies. La primera, per amenaça d’agressió durant una manifestació espanyolista. La segona, a un individu que em va pegar amb un casc davant la seu de l’ANC. I la tercera, perquè van aparèixer pintades a l’escola Ramon Llull, després del primer d’octubre. Hi deia: ‘Jordi Borràs cambra de gas. Jueu. Fill de puta.’ Ja ho veieu. —Un altre cas és Pedro Chaparro. I VilaWeb ha sabut que Pedro Chaparro, de Democracia Nacional, ha estat condemnat per amenaces contra Jordi Borràs. Condemnat a un any de presó i per haver demanat en un míting que us peguessin. Chaparro també és un dels agressors de Blanquerna. Doncs ara el jutge n’ha frenat l’ingrés a la presó! —Us confirmo la notícia. Teniu raó. Al senyor Pedro Chaparro li han suspès l’entrada a la presó per segona vegada. Al meu judici el van condemnar a un any de presó i ara el jutge n’ha suspès l’entrada. Ho hem sabut aquesta setmana. La defensa addueix que té un perfil normalitzat. Pare, feina i vida estable. Passa que nosaltres diem que en el moment de la meva amenaça, també. Hi hem presentat recurs i estem pendents que es resolgui. —Com tractarà ara la justícia un agent de la policia espanyola enfront d’un ciutadà com vós? —Jo aspiro que davant la justícia siguem tots iguals. Haig de confiar en això. Hi ha una qüestió: no és una agressió qualsevol. Hi ha un agreujant ideològic. Em pega perquè jo faig una feina determinada. Aquesta persona m’identifica i em crida ‘¡Viva España i Viva Franco!’. ‘¡Viva Franco!’, tu, abans de trencar-me el nas. Entenc que hi ha un component ideològic. I espero que es tingui en compte que l’agressor va fer una proclama franquista. Que sigui constitutiu de delicte. —Per què t’hi posaves, noi. Segur que algú us ho diu. —Crec que el fotoperiodisme té una funció social. Per això m’hi posava. Perquè és evident que viuria més tranquil fent fotografies de casaments i comunions. El fotoperiodisme fa una funció social de lluita pels drets col·lectius i les llibertats col·lectives. No tinc ni fusta d’heroi ni vocació de màrtir, però sí que tinc una escala de valors. I crec que amb la feina que faig puc aportar coses positives a la societat. Per exemple, posar en evidència els moviments antidemocràtics que volen liquidar la democràcia del teu país. Recordem que vivim en un país on l’extrema dreta va posar una bomba a la revista satírica el Papus, a la plaça de Castella. Els mitjans al principi deien que valia més no parlar-ne perquè era fer-ne propaganda. Cal entendre i diferenciar la denúncia social i periodística de la propaganda. Propaganda és això que ha passat amb Vox. Entre 5 i 7 diputats a les darreres enquestes. No deu pas ser perquè alguns mitjans, en lloc de fer periodisme, han fet publireportatges? Jo sí que crec en la denúncia periodística i social. —Quin suport heu rebut? —De tothom. Periodistes de l’òrbita de l’espanyolisme, també. Podem diferir molt de les idees, però quan els tens davant se solidaritzen amb tu. I de manera sincera. També de publicacions europees especialitzades en extrema dreta, com la revista sueca Expo. Revista coneguda i pionera, cofundada per Steg Larson. O la britànica Hope not Hate, que en va fer un article abans que alguna premsa espanyola en parlés. Bastant curiós. Aquí el col·legi de periodistes s’ha portat fantàsticament bé, això és cert. Des del punt de vista gremial, no en tinc cap queixa. Al contrari: agraïment etern al gremi i a tothom. L’altre dia veia un article al diari flamenc i tot. —Titular més bèstia que recordeu? —A Voces del Pueblo: ‘El “filoetarra Jordi Borràs” se pinta los labios y acusa a la Policía Nacional de agredirle.’ Jo flipava. —Dilluns el tornareu a veure, el policia? —No ho sé. No és judici. Només declaracions. Potser entrarem primer l’un, i després l’altre. Hi vaig amb la intranquil·litat de saber que hi ha gent que es creu tan impune per a agredir un fotoperiodista mentre crida ‘¡Viva España!’ i ‘¡Viva Franco!’. I no li passa res. Hi vaig molt intranquil per això. Però a la vegada hi vaig tranquil perquè quan això es posi davant un jutjat, i en una sala de vistes, la seva versió caigui pel propi pes. Jo no sóc una persona ni violenta ni agressiva.

Summary: Jordi Borràs: ‘Quan m’agredia dins el carreró, de seguida vaig cridar “policia!”. I el policia era ell’


L’Ateneu Cooperatiu La Baula de Lleida ha engegat una recollida de signatures amb l’objectiu de pressionar la Paeria perquè instal·li un monument a la Seu Vella en record als republicans empresonats al camp de concentració de la Seu Vella durant la guerra del 1936-39, entre el 1938 i l’estiu del 1940. La iniciativa, presentada avui, ha rebut el suport de vint entitats. Consideren que aquest episodi de la història és molt desconegut a la ciutat i per això cal donar-lo a conèixer als ciutadans. La recollida de signatures finalitzarà el 10 de març. La campanya ha estat encapçalada per l’historiador Gerard Pamplona, que ha explicat que el camp de concentració de la Seu Vella es va obrir el 1938 quan l’exèrcit franquista va ocupar Lleida i va romandre-hi fins al 1940. Van arribar a haver-hi entre quatre mil i set mil presoners republicans. Tot i que mai s’han trobat les llistes dels ingressats i traslladats, Pamplona afirma que va ser un camp de concentració ‘de passada’ des d’on es distribuïen presoners a altres camps de treball o als batallons que treballaven pel Servei Nacional de Regions Devastades. Al camp, però, també hi va haver afusellaments. Les entitats confien que la Paeria doni suport a la iniciativa. Avui a l’acte de presentació de la recollida de signatures hi havia el regidor d’Esquerra Republicana, Jaume Rutllant i la regidora de Junts Per Catalunya, Anna Campos. L’historiador Gerard Pamplona ha dit que cal dignificar les víctimes. ‘Portem 80 anys de retard però més val tard que mai’.

Summary: Recullen signatures a Lleida per a un monument en record a les víctimes del camp de concentració de la Seu Vella


Pablo Iglesias, continua negociant amb Pedro Sánchez per a poder entrar al govern. Avui, en un article a La Vanguardia, el líder de Podem s’obre a rebaixar les seves exigències sobre Catalunya per arribar a un acord. Assenyala que el diàleg i un ‘full de ruta que deixi enrere l’excepcionalitat’ ha de ser la prioritat, però afegeix: ‘Volem deixar clar també que assumim que el nostre pes electoral no permet que les nostres propostes com a espai polític siguin línies vermelles’. A més, ofereix una possible investidura en segona volta sense necessitat de govern de coalició si la primera no fructifica. L’exemple portuguès: Sánchez pot ser investit amb una ‘geringonça’? El missatge principal de l’article és llançar un missatge: Iglesias es mostra obert a revisar la seva posició si el congrés, tal com pronostica el PSOE, rebutja la investidura de Pedro Sánchez amb un acord de govern de coalició. Assegura que vol evitar que la investidura es converteixi en una ‘escenificació fallida’ i ofereix a cedir de cara a una segona investidura. ‘Si es verifica la hipòtesi del PSOE i la investidura no tira endavant després de presentar un acord integral de govern de coalició, nosaltres ens comprometem a revisar la nostra posició’, ha manifestat Iglesias. En canvi, si la investidura prospera, es compliria, segons Iglesias, el desig declarat tant per part del PSOE com de Podem de formar un govern de coalició ‘progressista i plural’ que superi l’actual situació de bloqueig. Una proposta que, segons que explica el secretari general de Podem, li ha traslladat al president del govern espanyol en funcions. Avisa que ‘l’amenaça’ de repetició d’eleccions d’alguns membres del PSOE suposa una ‘falta de respecte als ciutadans’ i alerta que donaria a la dreta l’oportunitat de recuperar el poder. Però no dubta que la investidura tindrà èxit al juliol, al ple ja fixat per al 22 i 23 de juliol. ‘Estem convençuts que aquesta fórmula servirà per tirar endavant la investidura i fer un govern plural i estable sense haver d’esperar a setembre’, ha afirmat. Sánchez pressiona amb una possible repetició de les eleccions el 10 de novembre Primera ronda, 22 de juliol Ahir president espanyol en funcions, Pedro Sánchez, va establir la data de la seva investidura el 22 i 23 de juliol. Si Sánchez no obtingués la majoria absoluta, hauria de sotmetre’s a una segona votació 48 hores després i per tant, el dijous. En aquesta segona votació Sánchez només hauria d’obtenir la majoria simple del Congrés: més ‘sí’ que ‘no’ per a ser elegit president del govern espanyol. La convocatòria del debat d’investidura posa en marxa el rellotge per a la convocatòria d’unes noves eleccions. A partir de la primera votació fallida s’obre un termini de dos mesos en què el congrés ha d’elegir un candidat. Si se supera aquest termini i no hi ha nou president elegit a les Corts, es convoquen automàticament noves eleccions que tindrien lloc 47 dies després d’aquests dos mesos. Segons la data del 23 de juliol, les noves eleccions tindrien lloc el 10 de novembre.

Summary: Iglesias rebaixa les seves exigències sobre Catalunya per a pactar amb Sánchez


Els centenars de concentrats davant del Museu de Lleida per protestar contra el trasllat de les obres de Sixena han escridassat el batlle, Àngel Ros, quan en marxava. A dins, desenes d’agents de la Guàrdia Civil i tècnics aragonesos ja feia hores que havien entrat, de matinada, per fer efectiu el trasllat, que s’ha pogut tirar endavant gràcies a la intrevenció de la Generalitt mitjançant l’article 155. Els manifestants recriminaven a Ros el suport del PSC al 155 i també el fet que la Paeria hagi ajudat en el dispositiu de blindatge del museu per impedir l’accés dels manifestants. EN DIRECTE: La Guàrdia Civil entra de matinada al Museu de Lleida per endur-se les obres de Sixena

Summary: Àngel Ros surt escridassat del Museu de Lleida després de l’entrada de la Guàrdia Civil


Demà farà un any exacte de l’intent de liquidació del Consell de Diplomàcia Pública de Catalunya, el Diplocat, per part del govern espanyol. L’executiu de Mariano Rajoy i de Soraya Sáenz de Santamaría volia aprofitar el 155 per a fer-ho. Ara, el Diplocat anuncia que es reactivació. En un comunicat, explica que durà a terme una campanya per internacionalitzar Sant Jordi, que inclourà la visita d’onze periodistes convidats a viure la diada. D’altra banda, el Diplocat farà el 3 de maig un seminari internacional sobre el paper de la diplomàcia pública en l’era digital a Barcelona. La secretària general de l’ens, Laura Foraster, afirma que en aquesta nova fase, Diplocat continuarà sent plural, transversal i al servei de la internacionalització. Segons recorda l’organisme, les visites de periodistes internacionals ja es feien abans del 155, i enguany professionals d’Alemanya, Itàlia, Grècia, Eslovènia, el Regne Unit, Estònia i Letònia formaran part del programa. A més, la web booksandroses.com, fruit d’una col·laboració entre Diplocat i l’Agència Catalana de Turisme, ofereix informació de la festa de Sant Jordi en anglès i fa difusió d’activitats relacionades arreu del món.

Summary: El Diplocat es reactiva un any després de l’intent de liquidació


Aquest dijous a Catalunya Nord i l’estat francès s’ha convocat una vaga general, que s’espera que serà la més gran d’ençà del 1995. El motiu principal és la polèmica reforma del sistema de pensions impulsada per l’executiu d’Emmanuel Macron, que fusiona els quaranta-dos règims de jubilació existents –dividits segons la professió–, amb l’objectiu d’implantar un sistema universal per punts. ‘Amb aquesta reforma ultraliberal, cada vegada que cotitzem, transformarem els diners cotitzats en punts i aquest paquet de punts es transformarà en una pensió mensual el dia de la jubilació’, explica Frederic Traby, delegat sindical del sindicat majoritari de l’ensenyament públic, SNUipp-FSU. ‘És fet de tal manera que et fa baixar molt la pensió. En el meu cas, entre quatre-cents i vuit-cents euros cada mes. A sobre, no podràs saber el nivell de la teva pensió fins a l’any de la jubilació perquè el càlcul dependrà de la situació econòmica i del PIB, i per tant podrà canviar. Tots els anys comptaran per a la transformació en punts: també els anys de salaris molt baixos, o els anys de desocupació o de pauses.’ Els sindicats calculen que amb aquests canvis les pensions disminuiran del 20% al 30%. L’altre punt polèmic de la reforma és el retard en l’edat de jubilació, que ara mateix és a seixanta-dos anys. Traby remarca, a més, que, com que es passarà de caixes de pensions separades a una caixa universal, serà la primera vegada que una reforma d’aquesta mena afectarà tots els ciutadans. ‘No és pas una reforma dels uns contra els altres: el públic contra el privat, la gent dels trens contra el públic… Sinó que afecta tothom.’ Per això la vaga, convocada pels principals sindicats de l’estat francès, és interprofessional i implicarà tots els sectors econòmics. S’espera un impacte especial en el transport de persones (metro, trens, avions…) i mercaderies, com també a l’escola pública, entre els funcionaris de les administracions i al sector energètic. Una vaga que afectarà molt el transport i que es pot allargar Tant la companyia francesa de ferrocarrils (SNCF) com la xarxa de transport públic de París (RATP) han convocat vaga indefinida. La SNCF ha anunciat la cancel·lació del 90% de les rutes a l’estat francès –només circularà un tren de cada deu– i ja ha avisat que les primeres alteracions es començaran a notar aquest vespre. També ha recomanat als viatgers de cancel·lar o ajornar els viatges i ha dit que tots els bitllets de viatge entre el 5 i el 8 de desembre seran bescanviables i reemborsables sense condicions si són bitllets TGV, Inoui, Ouigo o Intercités. A Catalunya Nord, el 23% de les connexions habituals s’asseguraran gràcies a un bus de substitució, segons L’Indépendant. La SNCF també ha informat que els trens nocturns París-Cervera de la Marenda / La Tor de Carol, a més dels trens interurbans de nit seran cancel·lats, i que el trànsit internacional s’alterarà molt. Quant al trànsit aeri, també s’ha convocat a fer vaga el personal de terra d’Air France i els controladors aeris, cosa que originarà retards i cancel·lacions de vols. Aquesta companyia ha anul·lat el 30% dels vols estatals i el 15% dels de distància mitjana. A tot això cal afegir-hi les manifestacions convocades i el fet que les Armilles Grogues han anunciat mobilitzacions. A Catalunya Nord la manifestació sindical és convocada a Perpinyà, on quatre columne confluiran a la plaça de Catalunya a les 10.30 a la plaça de Catalunya, d’on es farà una marxa fins al Castellet. La manifestació de Perpinyà canvia el recorregut per la gran previsió d’afluència Tanmateix, el govern francès tem no tan sols que la vaga tingui una gran repercussió, sinó que s’allargui i es combini amb protestes contundents al carrer. Traby pronostica que la vaga durarà més d’un dia: ‘Encara no sabem si es farà cada dia o dos dies la setmana, però segur que continuarà durant el mes de desembre, pel cap baix. Pot començar només amb manifestacions i continuar amb el blocatge de carreteres o autopistes. A Catalunya Nord tenim la frontera i es poden arribar a blocar autopistes, però això és impossible de dir encara. Una cosa sí que és segura: serà una vaga com no se n’ha vista cap de fa quinze anys.’ Malgrat que es preveu que els perjudicis més grans en la circulació de persones i mercaderies seran a París, n’hi haurà a tot l’estat francès. ‘Els busos a Catalunya Nord els gestionen majoritàriament empreses privades, però els trens són públics, i faran una vaga molt forta perquè són acostumats a ser molt durs quan hi ha lluites. També hi ha la línia de tren que travessa Catalunya Nord per passar de França endins fins a Catalunya i l’estat espanyol, la via fèrria internacional que permet d’anar d’una banda a l’altra del Pirineu. Si es bloca, afectarà moltes mercaderies i transports de passatgers’, considera Traby. Amb el record del 1995 Com sempre que es convoca una vaga important a l’estat francès, el govern tem una paralització del país com la del 1995, quan una vaga general –també contra la reforma del sistema de jubilació– va aconseguir els seus objectius. ‘Era una altra època, amb els sindicats més forts i menys individualisme’, recorda Traby. ‘El govern va recular després de tres setmanes de vaga perquè el país era blocat i ningú no podia anar a treballar. És una cosa un poc simbòlica. El fantasma que sempre fa por. Quan tothom diu “tornarem a fer com l’any 95” els governs s’espanten.’ En el context actual, s’hi afegeix el descontentament de molts sectors socials envers la política econòmica de Macron i l’existència de les Armilles Grogues. ‘Per a mi les Armilles Grogues són un altre punt d’interrogació, perquè es van intentar de reactivar al novembre. Segur que n’hi haurà que aniran a les manifestacions perquè el tema principal és la jubilació, però hi ha molts treballadors, com ara les infermeres d’hospitals públics o els policies, que fan vaga perquè estan tips de tot. Hi participaran perquè veuen que cal donar un cop per a fer-se entendre davant un govern ultraliberal’, opina el delegat sindical. ‘El govern de Macron fa allò que la dreta no ha reeixit a fer en trenta anys. Apliquen una política econòmica molt dura. No veuen la pobresa ni la gent que no troba feina.’ Armilles Grogues: l’èxit d’un any seguit de mobilitzacions També destaca que el sector de l’ensenyament serà un dels més afectats i que farà costat majoritàriament a la vaga: ‘Tindrem un nombre d’escoles tancades amb el 100% de mestres en vaga que no hem vist d’ençà de fa vint anys. L’ofici més tocat són els mestres de primària i secundària.’ Malgrat que és a l’ensenyament públic on, previsiblement, més seguiment tindrà la vaga, treballadors de l’escola privada i concertada també s’hi afegiran. Per exemple, la Bressola, centre concertat que ofereix immersió lingüística en català, no donarà suport a la vaga com a entitat, però sí que és previst que en faci gran part del personal. És per això que s’oferiran serveis mínims d’acolliment a la mainada. Per acabar, Traby també vol destacar que faran vaga treballadors de sectors que no acostumen a fer-ne. ‘Els advocats de la justícia, per exemple, també estan molt en desacord amb la reforma, perquè els perjudica. Fins i tot oficis més de dretes –que han lluitat per Macron– o oficis que mai no havien fet vaga, es trobaran al carrer.’

Summary: Vaga general a Catalunya Nord: les claus d’una protesta que es preveu multitudinària


Avui s’ha celebrat a Barcelona el VI Congrés de Periodistes de Catalunya. En el mateix professionals de diversos mitjans, entre els quals Dan Gillmor, han reflexionat sobre els reptes del periodisme i la comunicació en el món actual. La primera taula rodona del dia ha girat a l’entorn del codi deontològic i el respecte a la qualitat professional. La taula ha comptat amb la presència de Salvador Alsius, Pere Rusiñol, Milagros Pérez-Oliva, Laura Fanals i el director de VilaWeb, Vicent Partal. Partal hi ha denunciat el paper destructiu que Facebook fa, promovent les notícies falses que generen més visites i també el fet que molts mitjans s’aprofiten d’això per a bastir audiències. El director de VilaWeb ha definit el negoci de Facebook en els següents termes: ‘el negoci de Facebook és fer que el lector llisca notícies com més sensacionalistes millor, falses si cal, que la gent que s’autoafirma en les seues creences a base de creure’s aquestes notícies repartirà després com la pólvora entre els seus amics. Generant així més i més ingressos econòmics per a Facebook, que és l’únic que els importa.’ Partal ha criticat que el periodisme groc s’hagi implantat als Països Catalans gràcies a internet i a les manipulacions que Facebook i OJD, l’organisme encarregat de mesures les audiències, permeten fer. Ha mostrat diversos exemples al respecte, fins i tot una carta on una empresa ofereix un milió d’usuaris únics per mil sis-cents euros. A partir d’això ha explicat que ‘la Generalitat de Catalunya paga 0.10 € per cada visita de la mitjana anual de visites d’un diari i l’oferta aquesta cobra 0,001 cèntim per visita. Comprar tràfic fals acaba, doncs, sent un gran negoci subvencionat pel govern de Catalunya.’ El problema, pel director de VilaWeb, no és tant que existeixin aquestes pràctiques com que la professió i les institucions, sabent-ho, ho deixin fer i no posen límits o denunciïn els mitjans que les fan servir. ‘En aquest context –ha dit– ja podem anar fent codis deontològics, que no serviran per a res’. El document vegeu el PDF

Summary: Vicent Partal critica al Congrés de Periodistes les males pràctiques que amenacen des d’internet el periodisme


WhatsApp ha canviat la política de privacitat i donarà els números de telèfon a Facebook, però és possible desvincular els dos comptes. Quan l’aplicació de WhatsApp ens mostri el missatge del canvi en els termes del servei i en la política de privacitat, hi haurà una opció que permetrà que no es comparteixin les dades de les dues aplicacions. D’entrada, cal no prémer ‘Acceptar’ en el missatge que us apareixerà quan obriu l’aplicació: En canvi, heu de seleccionar l’opció que queda més avall d’obtenir ‘més informació sobre les actualitzacions més importants de les nostres condicions i la política de privadesa’. Un cop fet, veureu una pantalla com la que es mostre a baix i heu de desseleccionar el botó verd de més avall i, aleshores sí, prémer ‘Acceptar’. De tota manera, si s’accepten les noves condicions, encara hi haurà un temps per a rectificar. Hi haurà trenta dies de marge per a desvincular els comptes de WhatsApp i de Facebook. Per fer-ho, caldrà anar als ajustaments de l’aplicació, a l’apartat del compte, i desactivar la casella ‘Compartir informació del compte’. Però aquesta acció és permanent i després no es podrà tornar a vincular. De tota manera, aquest ajustament en la configuració no impedirà que Facebook recopili informació dels usuaris de WhatsApp, però sí que les utilitzi amb fins comercials. Què impliquen els nous termes de privacitat? Aquesta actualització permetrà que els comerços es comuniquin amb els usuaris. Això inclou compartir certes dades amb Facebook, com ara connectar el número de telèfon amb Facebook perquè la xarxa t’ofereixi nous suggeriments d’amics i anuncis més personalitzats. WhatsApp ho ha publicat en un comunicat al seu bloc, malgrat que és una mica confús. De tota manera, WhatsApp ha anunciat que l’encriptació de les converses es mantindria intacta i que ningú no podria accedir a la informació privada. A partir d’ara les empreses com ara els bancs i les aerolínies podran informar els seus clients de canvis, notícies i fer publicitat a través de WhatsApp. També compartirà amb Facebook dades com ara estatístiques d’ús o dades que permetin de combatre els continguts brossa. Però, en realitat, Faceboook també tindrà accés al número de telèfon de l’usuari, per tant, també podrà enviar (com els comerços) suggeriments i anuncis als usuaris a través de WhatsApp. Aquesta nova política sorgeix després que Facebook va haver comprat WhatsApp el 2014 i, des del gener d’aquest any, WhatsApp ja no cobra l’euro anual que costava abans. Si és així, és perquè Facebook té el propòsit de rendibilitzar WhatsApp utilitzant part de la informació dels seus usuaris com els amics, els contactes o els gustos.

Summary: Com podem evitar que WhatsApp passi les nostres dades a Facebook?


El diputat no adscrit Germà Gordó ha considerat que el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, ‘es va equivocar’ amb el cessament de Jordi Baiget com a conseller de Territori per les seves declaracions sobre el referèndum. El diputat, que ha fet la seva primera roda de premsa al Parlament com a no adscrit després de deixar el PDeCAT, ha defensat que Baiget ha estat un ‘molt bon conseller, una persona de seny, treballadora i equilibrada’ i ha considerat ‘excessiu’ que se’l cessi per expressar la seva opinió ‘des de la llibertat d’expressió’. D’altra banda ha expressat el seu compromís amb l’1-O i ha dit que farà una crida a la participació, recordant que la plataforma que lidera –Nova Covergència- aposta per un estat independent. Gordó ha afirmat que el president de la Generalitat ‘no la va encertar’ cessament Baiget perquè ha dit que el que va fer és expressar la seva opinió i ha destacat que sempre ha estat ‘lleial’. Ha afegit que hi ha ‘més gent’ dins del PDeCAT que opina com Baiget però ha constatat que ‘s’acaben imposant les majories’ perquè és un partit democràtic. ‘De la mateixa manera que crec que no es pot censurar ningú per donar la seva opinió, s’han d’acceptar les majories i al PDeCAT són els que són i estan expressades per la seva coordinadora i el president’, ha declarat. El diputat ha fet una crida ‘a no perdre l’esperit de llibertat d’opinió’ i a ‘escoltar’ la gent. El parlamentari ha assegurat que ha expressat la seva opinió en ser requerit pels periodistes però que no té intenció d’intervenir aquest dimecres al ple quan Puigdemont compareixerà per explicar els canvis en el Govern arran del cessament de Baiget. Crida a participar l’1-OTot i aquesta critica, Gordó ha fet una valoració positiva dels primers 18 mesos de legislatura i s’ha situat ‘al costat’ del president, el govern i les institucions pel que fa a la política bàsica i al procés. ‘El president sap que seré el diputat 72 pel que fa al procés de sobirania del país’, ha apuntat. En aquest sentit, ha dit que donarà suport al referèndum i cridarà a la ciutadania a votar. En ser preguntat sobre si animarien a votar pel ‘si’, ha recordat que les bases de la plataforma Nova Convergència treballen per la creació d’un estat independent en el sí de la Unió Europea. Malgrat la valoració positiva general de la feina feta durant els 18 mesos, ha instat a ‘corregir’ el fet que el Govern no hagi seguit la seva ideologia i hagin estant influïdes per l”esquerra més extrema’. Mantenir el diàleg amb l’Estat Paral·lelament, ha defensat però que s’ha de mantenir el diàleg amb l’Estat ‘fins el darrer dia, la darrera hora el darrer minut i el darrer segon’. ‘El diàleg és bàsic i benvingudes siguin totes les iniciatives, siguin de qui siguin, perquè el diàleg es pugui produir’, ha expressat. De fet, ha dit que no criticarà que PSOE i PSC celebrin una reunió conjunta aquest divendres per presentar mesures per forçar el diàleg ja que ha dit que iniciatives que comportin parlar ‘s’han de mantenir fins al final’. ‘No és bo criticar-ho, ni des del PDeCAT ni des de cap institució ni força política’, ha defensat. Renda garantida només per a residents legals El diputat sí que intervindrà en el debat final de la proposició de llei de la renda garantida de ciutadania i ja ha avançat que no hi votarà en contra. Tot i això, ha explicat que malgrat la valoració positiva de la mesura té tres observacions i es manté a l’espera de si prosperen algunes esmenes. En primer lloc, s’ha oposat a que els recursos obtinguts a través de la renda puguin ‘sobrepassar’ els ingressos mínims interprofessionals; en segon lloc, demana que no es tradueixi en una major pressió fiscal i, en tercer lloc, ha defensat que la renda sigui només per a persones amb residència legal al país. Sobre aquest darrer punt, ha dit que entenia que qualsevol persona que viu a Catalunya, independentment de la seva situació legal, ha de tenir garantides unes condicions mínimes però ha afegit que la renda garantida ha de ser ‘única i exclusivament’ per aquells amb residència legal. En l’inici de la seva compareixença, Gordó ha explicat que no havia comparegut encara en roda de premsa perquè no havien quedat clars els seus drets com a diputat adscrit i ha afegit que ara que s’havien esclarit ha decidit que compareixerà cada dimarts per valorar l’actualitat des del Parlament com ho van la resta de forces polítiques. El diputat va marxar del PDeCAT a principis de juny després que el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) decidís investigar-lo però va mantenir l’acta de diputat com a no adscrit.

Summary: Gordó diu que Puigdemont ‘es va equivocar’ amb el cessament de Baiget


‘Aquest descobriment ens indica que trobar una segona Terra ja no és una qüestió de si pot ser sinó de quan ho farem.’ Així resumia aquesta setmana Thomas Zurbuchen, responsable de la NASA, el descobriment per part d’un equip europeu d’investigadors de set planetes de característiques semblants a la Terra orbitant Trappist-1, una estrella nana roja relativament propera a nosaltres, a trenta-nou anys llum. Podem pensar a viatjar-hi mai? No; la distància és insalvable, en termes del temps d’una vida humana, o d’unes quantes. Però aquest descobriment, afegit al del planeta Pròxima b, també semblant a la Terra i que orbita Pròxima del Centaure, l’estrella que tenim més a prop, obre una expectativa enorme, la de poder confirmar la possibilitat de vida en altres mons d’ací a pocs anys. El científic que ha encapçalat aquest equip d’investigació és Michael Gillon, de la Universitat de Lieja. ‘És la primera vegada que s’han trobat tants planetes d’aquesta mena orbitant una mateixa estrella’, diu. I resulta que tots aquests planetes s’han pogut trobar pel mètode dels trànsits; és a dir, observant la lleu baixada de lluminositat (menor de l’1%) que produeix el pas d’un planeta per davant del seu estel. Vegeu com ho explica l’astrofísic de la Universitat de València Enric Marco en aquest article al seu bloc ‘Pols d’estels’. Els planetes descoberts són aquests, batejats amb lletres dins del sistema Trappist-1: b, c, d, e, f, g, h, i posats en comparació amb els quatre planetes rocosos del nostre sistema solar: Mercuri, Venus, la Terra i Mart. En principi, la presència d’aigua líquida en el sistema planetari seria possible només per als planetes e, f, g, que es troben ben endins de la zona habitable del sistema, és a dir, aquella en què per la distància respecte de l’estrella l’aigua (en cas que n’hi hagi) es mantindria en forma líquida. ‘Per primera vegada no hem d’especular’ Tenint en compte els milions d’estrelles nanes roges que hi ha com Trappist-1 i Pròxima del Centaure, Zurbuchen fa aquesta reflexió: ‘Imagineu-vos quina quantitat de mons hi ha allà a fora on és possible que hi hagi ecosistemes habitables’. El diari The New York Times recollia declaracions de l’astrònoma Sara Seager, del Massachsetts Institute of Technology, que no és membre de l’equip investigador però que és tota una autoritat en aquest camp: ‘El sistema planetari de Trappist-1 fa imminent la cerca de vida en la galàxia. Per primera vegada no hem d’especular. Simplement hem d’esperar i fer les observacions amb molta cura per veure què hi ha a les atmosferes d’aquests planetes.’ Per a poder-ho fer amb més precisió, l’any vinent es llançarà el telescopi espacial James Webb, que permetrà de veure, mitjançant l’observació de les longituds d’ona de la llum infraroja d’aquests planetes, si hi ha aigua, metà, ozó i oxigen, uns gasos que indicarien una atmosfera semblant a la de la Terra. Dies i nits perpetus A l’espera de poder fer aquestes comprovacions, els investigadors han fet una estimació de com podrien ser aquests planetes, tenint en compte totes les dades obtingudes de distància respecte de l’estel Trappist-1 i les òrbites que tenen. I què ens diuen les òrbites? L’astrofísic de l’Institut de Ciències de l’Espau Ignasi Ribas explica a VilaWeb la mena d’òrbites que dibuixen al voltant de l’estel: ‘De cada vuit voltes que fa el planeta més pròxim a l’estrella, el següent més pròxim en fa cinc; de cada cinc voltes que fa aquest planeta, el següent en fa tres; de cada tres d’aquest, el següent dues… Aquest fenomen ens pot ajudar molt a entendre com es formen els planetes i quina dinàmica segueixen un cop s’han format, i per què en aquest cas han quedat capturats en aquestes ressonàncies.’ Enric Marco afegeix: ‘Els planetes interactuen entre si, i a més, com que són tan a prop de l’estel, hi poden estar lligats per efectes de marea, mostrant-li sempre la mateixa cara, tal com passa amb la Lluna respecte de la Terra. D’aquesta manera, tindrien una rotació síncrona: el període de rotació i el de translació de cada planeta serien iguals. Per tant, cada cara dels planetes té dia/nit perpetua. Això determinarà el clima d’aquests cossos, ja que presentaran vents intensos que bufen de l’hemisferi diürn al nocturn.’ En aquesta recreació, es veu com es creu que poden ser els planetes tenint en compte aquesta dualitat de nits i dies perpetus; aigua líquida i aigua gelada en els planetes candidats a tenir-ne… La NASA ha publicat un vídeo de 360 graus que simula el punt de vista des de la superfície d’un d’aquests planetes, i permet de veure’ls tots en algun punt o altre del cel.

Summary: Què veuríem si viatgéssim als nous exoplanetes descoberts?


Com si es tractés d’una doctrina religiosa, el futbol ha anat conquerint en menys de cent anys els cors i les ànimes de milions de feligresos en tot el món. En una processió peregrina que comença per venerar un escut i santificar uns colors, els devots continuen per elevar a la categoria de sants els professionals que defensen la seva mateixa causa. Els futbolistes es converteixen en autèntiques figures mediàtiques; icones que generen idòlatres capaços de frisar per aconseguir una mera fotografia o autògraf. Ara bé, què passa quan s’arriba al final de l’espectacle i s’ha de tancar el teló? L’adéu més difícil Retirar-se és llei de vida. A diferència d’altres professions, la jubilació futbolística és relativament precoç: acostuma a produir-se cap als 35 anys. Segons Maria Dolores González, llicenciada en Medicina i autora de l’anàlisi Después del deporte, ¿qué?, la retirada “és una decisió personal en la qual intervenen diversos factors: lesions, edat, no ser renovat o seleccionat, disminució del nivell esportiu, falta de motivació o nous projectes personals”. En la majoria dels casos, la caiguda del nivell, fruit de l’edat, és el que acaba allunyant el futbolista dels terrenys de joc o condemnant-lo a passar els últims anys com a professional a lligues de menor nivell com ara a la Xina o els Estats Units. Thierry Henry, Alessandro Nesta o David Beckham en són exemples paradigmàtics. L’enorme competitivitat fa que els més grans es vegin ràpidament eclipsats i substituïts per futbolistes més joves, amb les cames fresques i els genolls ‘sencers’. Llei de vida. El preu físic de jugar a futbol Una vida dedicada al futbol professional suposa un desgast físic de grans dimensions que arriba al seu clímax en el moment de la retirada esportiva. “Vaig arribar a demanar que em tallessin les cames, tenia un dolor insuportable”, explica Gabriel Batistuta, segon màxim golejador de la selecció argentina. El davanter, que es va retirar amb els turmells desproveïts de tendons i cartílags, és un més dels esfereïdors testimonis dels efectes físics del futbol. Tot el seu pes queia sobre els ossos del peu, generant així un dolor intens per culpa de la fricció. Segons el Dr. Juan Manuel Boffa, traumatòleg de Quirónsalud Barcelona i metge del Manchester City, la majoria de futbolistes de 30 anys “ja tenen els meniscs i els cartílags molt desgastats”, en molts casos “perquè per culpa dels interessos econòmics juguen amb lesions quan haurien de parar”. Tanmateix, Boffa considera que “si durant la carrera professional es cuida l’articulació, el risc de patir seqüeles a l’hora de la retirada pot disminuir molt”. És el cas d’Albert Albesa, exjugador de l’Espanyol i el Valladolid entre d’altres, qui assegura que després de 15 anys de carrera no té cap seqüela física remarcable més enllà de la pèrdua de massa muscular que entranya penjar les botes. Sens dubte, el genoll és un dels principals malsons dels futbolistes. L’enorme desgast físic del futbol afecta l’articulació, capital en l’estabilitat i el moviment. Una de les lesions més típiques és la ruptura del lligament creuat anterior, que afavoreix l’aparició d’artrosi -el desgast del cartílag articular-, que per Boffa és “la lesió més greu del futbolista”. Segons Britt Ellin Oiestad, del Departament de Fisioteràpia de l’Oslo Metropolitan University, “gairebé el 50% dels pacients que han patit aquest trencament desenvoluparan lesions de cartílag del genoll a llarg termini”. Efectes psicològics Però no només el físic paga la factura de l’exigència del futbol, la ment també es veu afectada a l’hora d’abandonar una rutina gairebé vital. Renunciar als entrenaments, a les concentracions i partits, als companys i a la fama per passar a un segon pla social no és gens senzill. “Em costa molt tornar al camp de l’Espanyol, la gent s’acosta per rememorar moments i em poso nostàlgic”, explica Albert Albesa, exfutbolista retirat des de 1999. I és que hi ha diversos factors psicològics que influeixen en la resposta emocional del jugador a l’hora d’enfrontar-se a la retirada: el grau d’identitat esportiva, la planificació i el suport social. La identitat esportiva es defineix com la mesura en què un professional s’autoconcep com a esportista, fent que la seva realització personal i la seva autoestima depenguin de fites lligades a aquest àmbit. Laura Servós, pscòloga esportiva, afirma que una bona manera de disminuir o contrarestar la identitat esportiva és “demostrant a l’atleta que no s’ha de valorar només per les seves capacitats físiques, sinó que també és hàbil en altres contextos”, i recomana “establir altres objectius en el nou dia a dia”. Pels que són incapaços d’apartar-s’hi, una altra manera de continuar en contacte amb l’adrenalina futbolística és mantenint els lligams amb el món de l’esport, ja sigui com a entrenadors, directius o a l’organigrama tècnic d’algun equip. L’exclusivitat i l’alta demanda d’aquests estaments no sempre faciliten la inclusió laboral. “La sort dels meus companys ha estat molt dispar. Mentre en Robert Fernández és el secretari tècnic del Barça i l’Óscar Arias el director esportiu del Sevilla, hi ha companys que no han aconseguit tornar al món del futbol. Veure’s fora de l’única realitat en què se senten útils ha afectat el seu estat anímic i fins i tot ha derivat en depressions”, narra Albesa. Diferències en la perspectiva de la retirada Infogram En aquest sentit, la planificació de la retirada és determinant. “Ser conscient que el moment de penjar les botes arribarà, preparar un nou model de vida, marcar-se una sèrie de metes o començar a formar-se durant la carrera suposen les bases d’un bon treball anticipatori”, afirma Laura Servós. Segons la psicòloga, l’objectiu primordial és reduir l’interval entre la retirada i l’adaptació al dia a dia. Albert Albesa és un exemple paradigmàtic d’aclimatació camaleònica. Després d’alternar participacions a Primera i Segona Divisió, va decidir tornar a l’equip on es va formar, el C.F Gavà, de la Segona Divisió B, per encarar la retirada gradualment. “Vaig muntar un restaurant on treballava els matins, mentre que a la tarda entrenava. Un cop retirat, vaig invertir tot el meu temps en el negoci. És millor no pensar i posar-se a fer altres coses com més aviat millor.” Eren els noranta i encara no havien emergit els exòtics mercats xinesos i àrabs, sinònims de luxe i beneficis infinits. Albert Albesa és un jugador retirat que ara porta el seu propi negoci Però no tot depèn d’un mateix. El cercle íntim del professional l’ha d’acompanyar en la jugada més difícil de la seva carrera. La família, els amics o qualsevol tipus de relació positiva s’erigeixen com a imprescindibles per apaivagar la nostàlgia. “Després de quinze anys viatjant, vivint a hotels, tornant cansat a casa… poder recuperar el temps amb els teus és una gran recompensa”, sentencia un Albesa feliç d’acompanyar els seus fills en els seus inicis a l’handbol i el futbol. I és que hom podria pensar que el futbol és un esport desagraït, un macronegoci sever que roba als seus participants els millors anys de la seva vida per esprémer-los físicament i privar-los d’una enorme quantitat de temps. Un jutge impassible que renova sense escrúpols els inservibles en una roda de seleccions permanent. Altres, que els sous percebuts bé justifiquen qualsevol sacrifici i que les lesions són un risc de la feina que s’ha d’assumir. Amb tot, queda clar que un cop s’assaboreixen les mels de l’essència d’aquest esport, el record del regust d’aquest tast queda per sempre a la boca, immutable i latent. Desitjant tornar a paladejar el plat caducifoli dels millors anys de la seva vida. Alguns no ho superen. D’altres, han de buscar un substitutiu. Un gol del temps prorrogable però impossible d’evitar.

Summary: Penjar les botes, desempolsar les sabates


Uns 46 milions de persones a tot el món viuen en situació d’esclavitud, treballant sobretot en fàbriques, mines i granges, i el 60% dels països tenen un alt risc d’utilitzar la servitud com a part de les seves cadenes de producció, segons un estudi elaborat pel grup de defensa dels drets humans Walk Free Foundation. L’Índex d’Esclavitud Global posa de manifest que el tràfic de persones per a la seva explotació sexual, així com la submissió laboral per saldar deutes, són problemes fonamentals a l’hora de lluitar contra l’esclavitud moderna. L’empresa Verisk Maplecroft, que ha analitzat la situació en 198 països, ha observat que 115 països es troben en risc extrem de tenir treballadors en condició d’esclavitud, una llista liderada per Corea del Nord. ‘Pocs països en el món són immunes a l’esclavitud moderna’, ha indicat Alex Channer, analista de Verisk Maplecroft. Channer ha assenyalat que l’objectiu de l’informe sobre l’esclavitud és el d’ajudar a les empreses a identificar aquells llocs en els quals hi ha un risc més alt d’esclavitud. El 2015, el Regne Unit ha aprovat una llei contra l’esclavitud que exigeix a les empreses amb un volum de negoci superior als 36 milions de lliures (42 milions d’euros) que informin de les mesures preses per a la detecció i eradicació de l’esclavitud en les seves cadenes de producció. L’informe assenyala països com Sudan del Sud, República Democràtica del Congo (RDC), un dels més grans productors d’aparells electrònics, i Sudan com els llocs que presenten un major nombre d’esclaus. Entre els països amb un alt risc d’albergar esclavitud es troben Índia, la Xina i la Costa d’Ivori. La Unió Europea presenta un ‘risc mitjà’ d’utilitzar esclaus, mentre que Alemanya, Finlàndia, Dinamarca i el Regne Unit són els països amb risc més baix d’Europa. ‘En general, la majoria de països presenten un bon marc legal sobre aquesta qüestió, el problema és la correcta implementació d’aquestes lleis’, ha manifestat Channer.

Summary: L’esclavitud moderna afecta uns 46 milions de persones


La gran majoria de les enquestes d’aquests darrers mesos presentaven com a favorita Hillary Clinton i ahir els ciutadans dels Estats Units es van encarregar de desmentir totes les previsions. Totes? No. Si bona part de les enquestes la van errar, el sistema d’intel·ligència artificial MogIA havia previst la victòria de Trump tres mesos abans de les eleccions. Ens ho explica l’expert en internet Josep Maria Ganyet, que no descarta que, a la llarga, un algoritme sigui capaç de votar per nosaltres. —Què fa MogIA? —MogIA examina totes les reaccions a totes les xarxes socials i més plataformes d’internet dels seguidors de Trump i Clinton. El sistema és capaç de distingir entre els missatges de suport i els missatges contraris o sarcàstics. Una vegada feta aquesta distinció, és capaç de predir la decisió dels votants. I va anticipar que guanyaria Trump amb els mateixos mètodes de fa tres eleccions. La qüestió és que ara hi ha molta més informació que fa quatre anys i vuit: ara hi ha moltíssima més informació compartida, honesta i bona. I també hi ha molts més bots que amplifiquen els missatges de campanya. Per a aquesta elecció, MogIA va analitzar més de vint milions d’entrades (data points) i va preveure la victòria de Trump. —Com afecta això la manera de fer política? —L’algoritme de MogIA no fa valoracions sobre si un candidat és més agressiu o menys, més misogin o menys… Fa valoracions d’impacte mediàtic i, a partir d’aquí, valora la capacitat d’aquest impacte per a mobilitzar els votants. És principalment una qüestió quantitativa, però evidentment també hi ha una part qualitativa. Al final és semblant a l’estatística, però en aquest cas l’algoritme analitza les reaccions a un anunci, a un debat electoral, a una declaració d’un candidat… I intenta quantificar i qualificar aquestes reaccions i veure qui guanya. És com fer estatístiques, però no analitzant les respostes que una persona dóna de manera conscient a una pregunta, sinó d’acord amb allò que la gent diu de manera inconscient, que és més fiable. —Per tant, no hi ha una consciència. —No. És un fenomen similar al de Netflix. Netflix demana quin cinema agrada a l’usuari, i ell respon, per exemple, cinema d’autor. La plataforma es guarda aquestes preferències, però si llavors l’usuari mira pel·lícules d’acció, el programa no li recomanarà el que li ha dit de manera conscient (cinema d’autor), sinó el que l’algoritme sap que fas (mirar pel·lícules d’acció). És la diferència entre una enquesta i l’explotació de dades en massa a internet. —I té un grau de fiabilitat molt alt. —MogIA va predir la victòria de Trump tres mesos abans de les eleccions. I aquests darrers tres comicis també en va encertar el president i els resultats de les primàries de demòcrates i republicans. Per tant, crec que el grau de fiabilitat és molt alt. Hi ha un fenomen curiós: tenim més tirada a dir què pensem des de l’anonimat que no pas quan estem identificats. Quan pensem que ningú no sap qui som, tendim a deixar-nos anar i a dir què pensem realment. És el cas del famós vot ocult, que no apareix a les enquestes, que normalment és una opció més reaccionària o de dretes que queda amagada. Això ho hem vist darrerament a Catalunya i a Espanya. —Creieu que hi ha cap manera de recuperar la nostra privadesa o d’evitar que s’analitzin les nostres dades sense donar-hi consentiment? —No, això ho acceptem quan accedim a Facebook o Twitter: autoritzem que l’empresa utilitzi les nostres dades per a objectius estadístics o per a estudis. Són serveis gratuïts perquè viuen de les dades dels seus usuaris. Evidentment, són dades agregades, no ens identifiquen. I no són dades privades: les hem fetes públiques voluntàriament. —Veient la capacitat predictiva d’aquests models, es faran servir cada vegada més? —Segur. De fet, en aquestes eleccions als Estats Units hi havia més models basats en el big data i la intel·ligència artificial que predeien la victòria de Trump. Vivim en una societat en què prenen decisions els politòlegs o els analistes, però crec que els científics o els enginyers de dades hi tindran un paper més important. A la llarga, pot passar que ja no calgui anar a votar perquè l’algoritme ja decidirà pel votant. —Això pot passar? —I tant. Per què no? Si hi ha un mecanisme de control que garanteix que l’algoritme és neutre, que aprèn constantment i que pot fer coses que el votant no farà mai –com ara llegir els programes electorals o llegir la informació històrica de promeses electorals incomplertes–, i és capaç de presentar-ho amb dades objectives i verificables, ens estalviaríem molta manipulació. —I al final un algoritme podria votar per nosaltres. —Exacte, podria passar. I és clar que ens hem de preocupar sobre què es fa amb les nostres dades! Hem d’estar alerta per la manera com generem coneixement sense saber-ho. Pensem que un algoritme pot analitzar patrons de comportament que nosaltres desconeixem i que hi són. No podem descartar de tenir accés, en poc temps, a algoritmes o a grans sistemes d’intel·ligència artificial com els d’IBM o Google. Però el fet més important és que sigui neutre i accessible a tothom: no ha de ser un privilegi d’uns quants que puguin prendre decisions que ens afectin a tots. Evidentment que hi ha risc amb la intel·ligència artificial, però ara mateix a mi em preocupa més l’estupidesa natural.

Summary: Josep Maria Ganyet: ‘A la llarga, pot ser que un algoritme voti per nosaltres’