‘Bàrbara’, d’Agustí Pons, és un llibre biogràfic que té el ritme d’una novel·la d’intriga. L’han definit com una crònica dels anys cinquanta, però l’obra retrata amb ull calidoscòpic la societat catalana d’una bona part del segle XX, i n’és protagonista l’individu atrapat per circumstàncies diverses que no són mai generoses i sempre impecables. Agustí Pons, periodista veterà, amb mirada genuïna, sovint ha saltat amb discreció els obstacles que s’ha trobat quan ha anat a contracorrent del pensament políticament correcte. Ho ha fet com qui va a treballar a la mina, fent feina constant, escrivint sense parar, si convé des dels marges. Li agrada reivindicar l’espai individual i mirar la realitat amb sentit històric. Des de fa més de vint anys ha anat fent biografies silenciosament: Triadú, Espriu, Maria Aurèlia Capmany… Ara, després de quinze anys de treballar-hi, ha escrit la seva, o potser la nostra. —Per què trieu de fil conductor la Bàrbara, la noia aragonesa que va venir a fer de minyona a casa vostra i que, al cap d’uns quants anys, la vostra mare va despatxar perquè la família s’havia arruïnat? —Amb aquest llibre vull dir que el país l’han fet els Esprius i les Bàrbares. I si tenim un país més proper i més lliure és perquè la Bàrbara hi va posar els colzes i va ajudar a tirar-lo endavant. A mi m’agrada que al costat de l’Espriu, que és tan supercomplicat, hi hagi la Bàrbara, que si li deies massa coses et clavava un moc i s’acabava la discussió. Era molt forta. La Bàrbara fa el bé absolut, com el protagonista de ‘Raíces profundas’, interpretat per Alan Lad. No m’agrada fer demagògia, però la Bàrbara era una pujolista de nassos, havia votat Jordi Pujol sempre, fins i tot a les últimes eleccions. Dit això, no va deixar mai de ser aragonesa. Aquí se sentia molt bé i a l’Aragó també. —Us hi sentíeu en deute? —Hi tenia un deute i l’hi volia tornar, potser per la meva formació cristiana. És el mateix que he fet amb les biografies que he escrit. Sentia que tenia un deute amb la generació precedent que ens va rebre amb els braços oberts: en Terenci, la Montserrat Roig, en Triadú. Ells volien que escrivíssim en català, ens van obrir els ulls. En bona part, he fet els llibres que he fet perquè els volia tornar el deute, que tenia amb la generació precedent. Una mica, és el que també fa Martín Scorsese. —A totes les famílies hi ha una novel·la? —A la meva segur, no era una família normal, era molt ambiciosa i sempre es plantejaven fites utòpiques: tots havíem de ser els millors, havíem de treure bones notes en un grau molt extrem. Si tu ets més humil i vols que els teus fills treballin o estudiïn no tens tants problemes. Si poses la màquina a tot tren està molt bé, però crees una angoixa molt gran. Aquesta ànsia de fer les coses tan ben fetes fa les coses més difícils. —La república, la guerra, la postguerra… La recerca de la Bàrbara us permet d’explicar-ho tot des d’un punt de vista transparent i sense bons i dolents. —A les famílies tot està intercomunicat, però són dos mons oposats. La Bàrbara va viure en aquests dos mons. Som un país molt salvatge. La guerra civil va ser un desastre per totes bandes i posa la pell de gallina tot el que va passar. En Termes ja ho va dir, que la guerra no és l’expressió de l’heroïcitat, sinó la incapacitat d’un poble per a viure en comú, en convivència. Et posa la pell de gallina, el que va passar. Mitja família de la Bàrbara mor per un bombardeig mentre fugien, quan eren molt a prop de la frontera. Ella, però, no n’havia dit res a l’altra part de la família. És una història molt bèstia, no ho van explicar mai. Són aquelles situacions que, de tant que t’humilien, no en parlen mai. La família estaven disgustats entre ells i, en canvi, tots eren víctimes del mateix. —A Albalate, el poble de la Bàrbara, la crueltat va ser molt bèstia. —La violència d’Albalate des del 1939 fins a final dels cinquanta va ser molt gran. La gent s’hi moria de gana i havien d’emigrar a Barcelona. El 18 de juliol cridaven les dones, que tenien els homes a Mauthaisen i els hi feien beure oli de ricí i desfilar fins que s’ho feien tot a sobre. Una d’aquestes dones era la germana de la Bàrbara. Franco va ser un mal patriota, perquè un bon patriota com De Gaulle diu: ‘Això s’ha acabat, i comencem a construir el futur.’ —Abans, a Albalate també hi havia passat el camió de la mort. —Els catalans no hi vam fer cap bon paper a Albalate, perquè el camió de la mort el vam portar nosaltres. En una nit van fer trenta-vuit morts, això també és molt bèstia. Hi havia hagut una primera rauxa, d’uns i altres, perquè havien canviat de bàndol, fins i tot dos capellans s’havien incorporat a la feina. Els més liberals els van matar tots, el més cabró fa fugir. Té raó en Preston quan diu que la diferència entre els uns i els altres és que el govern republicà allà on va poder va fer els possibles per evitar més sang. I va desmuntar el Consejo de Aragón per això de la violència. En canvi, el govern de Franco, va estimular la violència, això moralment és molt diferent. Albalate va ser horrorós, però per als republicans molt més. —Enteneu més el vostre pare a partir del llibre? —El llibre és la reconciliació amb el meu pare. Jo vaig ser un nen molt ben cuidat, superprotegit per la meva mare, la meva tia i la Bàrbara, que s’ha de dir que a qui més va cuidar va ser el meu germà petit, l’Oriol. Jo era un nen feble, vaig néixer el dia que havia mort l’oncle progre de la família i la meva mare em fa agafar una estima especial. El meu pare va quedar en segon terme. Al pare, les coses no li van sortir bé, li passava allò que com més malament et van pitjor et surten. És com si donessis la raó als que et fan boicot. El meu pare era un senyor que era com un fracassat, quan en realitat no ho era. En aquest sentit, el llibre és la reconciliació. Escriure el llibre m’ha alliberat. Potser l’havia d’haver fet als quaranta anys. Sempre he buscat algú que m’emparés i he establert relacions professionals, com la del Nèstor Luján o en Josep Faulí, com si busqués la figura del pare. —També parleu de violència latent. A dins les cases res no és perfecte? —Res no és perfecte i quan ho vols fer perfecte és pitjor. Jo tenia la sensació que tot s’acabava malament, fessis el que fessis. Què si tu feies una cosa mal feta et pegaven una bufa o et castigaven. És com ara, que t’envien al racó de pensar. Però si hi ha discrecionalitat a rebre crea problemes. Però això ja no forma part de llibre. —Retrateu el món d’una burgesia que s’ha acabat? —Jo no hi crec gaire, en aquest concepte genèric de la burgesia. Hi havia burgesos molt diferents. Hi havia els que no tenien problemes econòmics, els que en tenien. Alguns el primer dia eren franquistes, alguns altres no; alguns que eren franquistes de dia i de nit no. Jo no sé si la meva família era representativa d’aquest món, potser per la presència de la religió, potser per aquell ‘fer-s’hi veure’, però hi havia moltes famílies on el pes de la religió no era tan excessiu com a la meva. —També parleu de Torras Bages i dieu que això de ‘Catalunya serà cristiana o no serà’ té a veure amb la modernitat. —Sóc un gran defensor de Torras i Bages. Això no és meu i és molt brillant. M’ho va fer llegir la Maria Aurèlia Capmany i és de l’Eduard Valentí, que ho explica en ‘El primer movimiento modernista y sus principios ideológicos’, publicat per Ariel. Si repasses la premsa del moment, els grans enemics de Torres i Bages no eren els republicans, no eren al seu terreny de joc. Els que més van atacar Torres i Bages eren els carlins perquè se’ls menjava el terreny. És veritat aquesta idea que el pensament de Torres i Bages és una invitació a la modernitat. Això ja no surt al llibre, però hi ha qui diu que Torres i Bages va evitar que aquí hi hagués un moviment com ETA. Segons com, es pot entendre ETA com uns pre-moderns que no accepten l’estructura moderna. Entre el carlisme i el marxisme hi ha un fil conductor. En canvi, amb Torres i Bages tots els carlins entren a la modernitat. La prova és que si mires els fundadors d’Unió Democràtica tots són carlins. I, un cop entres en el joc parlamentari, les armes les deixes a terra i tens influència. Amb això Torres i Bages tenia raó, no cal manar. Ara des de la Unió Europa els ecologistes no paren de tocar els nassos perquè en Cohn-Bendit va entendre que havia de ser a dins les institucions. La idea carlina té més pes que no sembla: per exemple, la idea que les comarques són importants ve d’aquí. —Feu referència al feminisme cautelós. Què vol dir, aquest concepte? —La meva mare als anys trenta participava en aquest moviment i la meva sogra, que no era de la mateixa classe social, també. De joves, havien rebut l’impuls de la modernització que impulsava el catalanisme –això ho explica Pierre Vilar molt bé. Quan arriba el 39 se’ls acaba tot. Les dones que tenien una formació com la Maria Aurèlia Capmany s’hi oposen. Però, la majoria van seguint el corrent, no tenen força intel·lectual per oposar-s’hi. Volen adaptar-se a la vida que porta el franquisme però ja tenen el cuquet a dins i això els crea molt malestar. No els agradava gens la feina de la casa, però no ho podien dir. Era un sentiment prohibit. Les dones van ser les grans perjudicades del franquisme. Van treure la poteta i els la van fer arronsar i cada cop que la treien els donaven un cop. L’Església Catòlica va jugar un paper nefast. Aquesta idea que aquí, ja abans de la guerra, tothom somniava el Vaticà II, no me la crec. Era un nacionalcatolicisme igual de carca que l’espanyol, però en català i amb la Moreneta. En els temes sexuals, per exemple, era una vergonya com ens van educar. No entenc com no vam sortir més tarats. —Kerouac també surt al llibre. Dieu que la seva va ser l’única revolució important del segle XX. —M’agrada que al llibre hi hagi això. El tema de la llibertat individual el porta aquesta generació, el maig del 68 ve dels Estats Units. Ara sembla normal, però el que era normal és que no tinguessis llibertat per a fer el que volies fer. La píndola anticonceptiva hi va ajudar molt. L’Església va fer un paper repressor molt gran. —A vegades dieu que tota la vostra obra és un sol llibre? —Com tots els escriptors, sóc un cronista de l’època i tinc un punt de vista sobre el món. Per a mi els individus compten molt, les idees són un rerefons però no compten tant. En canvi, el sentit de la història és important. Em sento molt representat per aquella frase d’en Trias Fargas quan li pregunten: ‘Un senyor com vostè és catalanista?’ I contesta: ‘Vosaltres voleu que les dones em treguin de casa.’ La idea que tinc de país no és una idea racional, il·lustrada. Això són els ancestres i no tinc per què rebutjar-los. La idea de viure sense ancestres és terrorífica i a mi no m’interessa. Jo no combrego amb rodes de molí, però el meu país és Catalunya. A més, els que no tenim creences metafísiques ens agafem a la història perquè és el que dóna una mica de sentit. —Vàreu començar amb la Frederica Montseny? —Quan tenia vint anys, i no sabia gaires coses. Intuïtivament era anticomunista. Vaig llegir un llibre de l’Albert Balcells que es deia ‘El sindicalisme a Barcelona 1917-1923’. I jo, que sortia d’aquesta classe burgesa hipòcrita, vaig veure que allà hi havia el poble i em vaig interessar molt per tot allò. Alguns dels problemes que ens plantejàvem els joves –l’educació ha de ser neutra?, Déu existeix?, hem de ser vegetarians?, com hem de fer la sexualitat? Tot, estava en el moviment llibertari dels anys 30 i jo, que venia d’un altre lloc, m’hi vaig apropar. La figura més destacada era la Frederica Montseny. No saps pas com em va costar trobar-la. A més, tots els meus amics eren comunistes. Des de llavors he anat canviant, però aquest sentit individualista no l’he perdut mai. —No devia ser fàcil que acceptés? —Li vaig escriure una carta i em va contestar que si volia fer un llibre perquè em pensava que era a punt de morir, que no es pensava morir i que no el fes. Vaig insistir i al final el vam fer. Jo vaig posar la condició que podria preguntar el que volgués i ella contestaria també el que volgués. Jo no sabia quan m’enredava i quan no perquè no tenia prou coneixements. Vist en perspectiva, és un llibre que pel que fa a la seva vida no és gaire de fiar. En canvi, hi ha un tros molt interessant i que no ha perdut vigència en el que parla de la relació entre catalanisme i anarco-sindicalisme. Tot deriva del fracàs de la Primera República. Falla la Primera República i cap a la dreta surt en Valentí Almirall, que s’inventa el particularisme, és a dir, ja s’ho faran. I hi ha els altres que diuen ja s’ho faran tots, si la república federal no pot ser que sigui l’anarquia. La Frederica em va dir que a casa seva el seu pare tenia en Pi i Margall al capçal del llit. —Dieu que per a vós és important el sentit de la història. A ‘Bàrbara’ doneu una visió de la història del país? —No ho sé, però hauríem de ser conscients, els que vivim a Catalunya, Espanya i Europa, que alguns dels somnis utòpics del segle XIX els hem complert i això no vol dir que jo digui visca la societat de consum ni res d’això. En un altre llibre explico el que diu en Termes, que a final del XIX hi ha una revista que fa un concurs literari per imaginar com serà la societat del futur sense límits, com s’imaginen la utopia. Guanya el premi un enginyer llibertari, que es deia Mella i el que descriu resulta que són les ciutats que ara vivim: escolarització per a tothom, biblioteques al centre de la ciutat, fàbriques fora del centre, zones verdes. I, dient això, no dic ‘Visca el capitalisme i la societat de consum’, sinó que l’evolució és fruit d’una dinàmica complexa. —Parleu de la crisi d’Europa. Us preocupa? —La crisi d’Europa és perquè tots els governs, dretes i esquerres, cada vegada han anat prometent més coses i ens hem idiotitzat. D’això jo en dic ‘la síndrome Melero’. —Què vol dir ‘síndrome Melero’? —Tu creus que ens han de dir que si l’avi surt al sol li hem de donar aigua? Que ens prenen per idiotes? Aquesta manera de fer és el símptoma de la decadència d’Europa. Dretes i esquerres hem perdut el sentit de la individualitat, ho hem delegat tot, no prenem decisions pròpies. I això a tot Europa. Sóc pessimista perquè ens han mal educat. A còpia de garrotades les generacions posteriors n’aprendran. La ‘síndrome Melero’ és abandonar les responsabilitats individuals en mans de l’administració pública. No som tan ximples, de no saber que s’ha de donar aigua a un avi quan surt a prendre el sol. —I això de la independència? —Per a mi no és tant un problema de la independència com del trencament de l’statu quo. L’autonomia ha estat una gran estafa. Els que defensaven l’autonomia ens han deixat amb el cul enlaire. El tema de la llengua l’han empitjorat i durant aquests dos anys Rajoy no hagi fet res, i ha continuat escampant merda. No sé fins on hem d’arribar, però sí que sé que hem de trencar l’statu quo. —Us hauria agradat fer la biografia de Gaziel? —Ja la va fer en Manuel Llanas. A en Gaziel tothom el fa servir com vol. És una llàstima que Gaziel hagi tingut raó perquè preconitzava que tot se n’aniria a la merda. Té tant de prestigi perquè el país ha fracassat. Jo no me n’alegro. Jo hauria preferit que hagués tingut raó en Rovira Virgili.

Summary: Agustí Pons: ‘El país l’han fet les Bàrbares i els Esprius’


BARCELONA, 25 (EUROPA PRESS) L’Ajuntament de Barcelona combatrà el ‘monocultiu turístic’, la gentrificació i la precarietat laboral al districte de Ciutat Vella —el que més població original ha perdut—, amb el primer Pla de Desenvolupament Econòmic de Districte 2016-2021, promogut per Barcelona Activa amb 1,25 milions d’euros en total, calendarizat en cinc anys. El primer tinent d’batlle de Barcelona, Gerardo Pisarello, ha explicat aquest dilluns en una roda de premsa que es tracta d’una ‘eina de transformació socioeconòmica’, que es realitzarà en cinc districtes més de la ciutat i que promourà el comerç de proximitat, la sostenibilitat del turisme, l’economia solidària i cooperativa i la creació i dignificació de l’ocupació. El consistori ha elaborat el pla després de reunir-se amb els actors socioeconòmics i detectar les seves necessitats, i entre els seus 57 mesures inclourà evitar el tancament de 80 comerços històrics i singulars que no tenen relleu generacional, per tal de generar llocs de treball i transmetre el coneixement de l’ofici, ha destacat la regidora de Ciutat Vella, Gala Pin. Pisarello ha relatat que el pla busca ‘revertir un tipus de model econòmic que no ha donat sortida a les necessitats bàsiques de segments importants de la població’ ni afrontar reptes mediambientals, per la qual cosa l’Administració vol cooperar amb els actors del districte i promoure la transició cap a nou model socioeconòmic, en què el sector mercantil privat sigui però social i ambientalment responsable i que reforci el sector cooperatiu. Promourà la diversificació productiva per tal d’evitar ‘noves bombolles’ i monocultius econòmics, i aconseguir que el turisme suposi una riquesa per als veïns i veïnes, per exemple generant ocupació, a més de buscar que comerços que s’enfoquen actualment només a aquesta activitat econòmica incloguin també un altre tipus de productes.

Summary: Barcelona combatrà el ‘monocultiu turístic’ i la gentrificació a Ciutat Vella


El candidat de Ciutadans a Castella i Lleó i membre de l’executiva espanyola del partit, Francisco Igea, ha defensat una abstenció a la investidura de Pedro Sánchez com a president del govern espanyol. Segons que ha dit, la decisió es justificaria perquè ‘el país no depengui en exclusiva’ dels independentistes. En una conferència de premsa convocada per analitzar la situació del partit després de la dimissió de Toni Roldán i el seu vot discrepant sobre l’estratègia de Ciutadans de no negociar amb el PSOE, Igea ha criticat que entre els socialistes no hi hagi hagut veus discrepants que hagin qüestionat els acords del seu partit amb independentistes a partir de les eleccions del 26-M. Qui ha votat contra Rivera a l’executiva de Ciutadans? Nova fotografia de perfil del compte de Twitter@FranciscoIgea Igea ha rebutjat aquest dimarts que ‘la càrrega de la prova’ sobre un acord amb els socialistes recaigui sempre en Ciutadans i ha afirmat que ‘no hi ha un sol Toni Roldán al PSOE, només hi ha Ábalos’. Ahir ja va mostrar el seu suport a Roldán canviant-se la foto de perfil de Twitter per una on apareix amb ell.

Summary: El candidat de Ciutadans a Castella i Lleó demana l’abstenció a la investidura de Sánchez


L’àvia que tremola com un paper de fumar, però que no vol fallar, enguany tampoc. El noi de la cadira de rodes que s’afanya com tothom a posar-se la samarreta quan arriba el moment. Aquella senyora de les crosses, amb el peu enguixat, que no s’ho vol deixar escapar, sabent que aquesta nit tindrà el peu inflat i adolorit. La família que ha agafat l’avió des de l’altra punta del món per ser-hi el dia històric i que haurà d’agafar el vol de tornada aquesta matinada. Un venedor ambulant d’estelades (fotografia: Pere Cardús). El segon bloc més nombrós de la manifestació després dels independentistes: els venedors ambulants de banderes estelades, des de primera hora del matí. Aquell grupet de noies adolescents que, amb les galtes pintades de groc i vermell, cerquen la fotografia i el petó dels Amics de les Arts. Els curiosos que tant se’ls en dóna, però que volen veure un espectacle de llibertat, color, música i joia que no fa pagar entrada als espectadors. El qui vol passar pel mig de la multitud peti qui peti enfilat dalt la bicicleta i s’enfada perquè no pot avançar. Els amics de la muntanya que despleguen tot l’arsenal de pícnic comprat al Decathlon per passar el dia a la gespa de la plaça de Catalunya. Els dos corredors de fons que, equipats amb tota mena de ginys tecnològics, són fidels als hàbits i surten a córrer a l’hora habitual. Bon entrenament de cintura, avui. ‘S’apropa la fi de l’Anticrist…’, pancarta present a l’Onze de Setembre del 2017 (fotografia: VilaWeb). Els anuncis amb cames. Samarretes plenes de reivindicacions. Cartells fets a mà. Samarretes del Barça. Missatges per a donar i per a vendre. També l’home que anuncia la fi del món i l’arribada d’un nou Jesucrist a la terra, però que no informa si arribarà abans de l’1 d’octubre o després. I també els oportunistes. Repartidors de pamflets infumables de tota mena, de missatge i llenguatge conspiranoic, que s’aprofiten que no tindran mai tanta gent a l’abast. I els Mossos d’Esquadra per tot arreu. Que aquesta vegada ja no reben roses ni aplaudiments, però que han hagut de gestionar un malson per a qualsevol policia del món. Perquè una manifestació d’aquesta dimensió quan s’està en un nivell d’alerta 4 no és gens fàcil i exigeix un desplegament majúscul. Gairebé ningú, envoltats de tantes estelades al vent, no ha vist els agents que controlaven la situació des de punts estratègics enfilats als terrats dels edificis més alts dels carrers cèntrics de Barcelona. Aquells éssers que es passegen per la manifestació amb unes cinc-centes estelades de format diferent per cada racó del cos. I que normalment van acompanyats d’un gosset que també porta mocador, bandera i gorra independentista. La munió de Supermans amb l’estelada a l’esquena lligada al coll. I també els pares que es maleeixen els ossos per no haver pensat a agafar una gorra per als nens i la crema solar. També hi trobem algun despistat amb la bandera de la república espanyola, la dels tres colors. Això sí, cada any més pocs despistats d’aquesta categoria, que la cosa es va aclarint i ja no hi ha espai per als equidist… ai! volia dir per als indefinits, per als qui fan volar coloms i no concreten mai. Helicòpters de la policia espanyola i dels Mossos d’Esquadra, 11 de setembre de 2017 (fotografies: VilaWeb). De crits, com cada any, els de la ‘in-inde-independència’. Però també el ‘vo-ta-rem’. I el més nou ‘no-tinc-por’. Quina mania amb això de la por, tu. Si no ho ha dit pas ningú, que en tinguem, per què cal anar-ho negant. Això sí, molt de Valls style. Molta música, ball, rialla, cançó, butlleta al vent, urna mòbil i ganes de viure el bon moment de la democràcia i l’anhel de llibertat. Els únics xiulets han estat, com és tradició, per a l’helicòpter de la policia espanyola que sobrevolava la manifestació. Mentrestant, ben a prop, un parell d’helicòpters dels Mossos d’Esquadra controlaven també la situació. I ara que s’ha acabat l’última performança abans de la república (o aquesta és la promesa que alguns volem creure), la gent desfila satisfeta pels carrers del centre de Barcelona. Omplen novament els bars, les cafeteries, les boques del metro i dels trens. Tornen a casa, van cap al Fossar de les Moreres o cap al concert del passeig de Lluís Companys. Miraran els vídeos, les fotografies d’això que han fet avui. Que no ha estat una sinó acompanyar el parlament, les lleis de desconnexió, el govern que ha convocat el referèndum, la presidenta Forcadell, que se la juga, com el president Puigdemont, el vice-president Junqueras i més de mil càrrecs públics que ja han estat assenyalats per uns tribunals que han decidit de desobeir la legalitat catalana. Castellers al centre de la plaça de Catalunya (fotografia de Pere Cardús). Fa uns quants dies, la pregunta entre molta gent era: ‘Què faran per aturar-nos?’ I ara és la mateixa gent qui respon: ‘No ens poden aturar.’ És això que han aconseguit enviant la Guàrdia Civil a escorcollar la redacció d’un setmanari. La reacció espontània ha estat més intel·ligent que qualsevol planificació o consigna possible. I la conclusió: sembla que ens ho vulguin fer fàcil. La confiança era allò que es desprenia avui de parlar amb els assistents de la Diada del Sí. Vint dies abans del referèndum. Confiança.

Summary: La Diada de la confiança: ‘No ens poden aturar’


La vice-presidenta espanyola en funcions, Carmen Calvo, ha respost aquest vespre a les exigències d’ERC per a abstenir-se a la investidura de Pedro Sánchez, assegurant que el diàleg serà entre partits polítics i no entre governs, tal com reclamen els republicans. Poques hores abans, el ministre de Foment espanyol en funcions, José Luis Ábalos, havia llevat tensió a la negociació assegurant que és ‘normal’ que el govern espanyol dialogui amb els executius autonòmics. Calvo també ha dit que la segona fase de la negociació, la taula entre l’estat espanyol i Catalunya, consisteix en el fet que hi hagi investidura. I ha afegit que el PSOE tindrà ‘bona intenció’ amb la ‘legalitat a la mà’ i voluntat política. Aquesta tarda, el diputat d’ERC Gabriel Rufián havia definit la negociació en dues fases. Una abans de la investidura, en què s’estableixi un calendari o un compromís per a crear la taula de negociació entre els governs; i la segona, després de la investidura, en què s’ha de fer efectiu el diàleg i es trobi una sortida democràtica al conflicte polític. 2 Fases: 1ª) Pre-InvestiduraEquipos de trabajo de ERC y PSOE por un calendario/compromiso de creación de una Mesa de Negociación entre Gobiernos. 2ª) Pos-InvestiduraMesa de Negociación y Resolución del Conflicto Político de Govern a Gobierno. Sin lo 1º no puede existir lo 2º — Gabriel Rufián (@gabrielrufian) November 26, 2019 Dijous es reuniran al congrés espanyol els equips negociadors d’ERC i del PSOE per continuar parlant sobre la investidura de Sánchez, prevista abans de Nadal. ‘Quan ens asseguem tindrem temps de posar-nos d’acord. Amb la via del diàleg hem de trobar una sortida’, ha dit Calvo.

Summary: Calvo respon a ERC que el diàleg serà entre partits, no entre governs


Tres persones s’han mort i hi ha un ferit greu per un tiroteig registrat avui a la localitat de Dordrecht, als afores de Rotterdam, als Països Baixos. ‘Diverses víctimes mortes per trets a l’Heimerstein de Dordrecht. Estem presents amb molt personal i investiguem el que ha passat’, ha informat la Policia de Rotterdam a través del seu compte a Twitter. De moment, es desconeix si es tracta d’un atac terrorista o és per altres causes. Dues hores abans la mateixa Policia de Rotterdam informava que un home havia resultat ferit lleu després de ser apunyalat en un carrer d’aquesta mateixa zona, un incident que de moment es sap si està relacionat amb el posterior tiroteig. Bij een schietincident op de #heimerstein in #Dordrecht zijn meerdere slachtoffers gevallen. Wij zijn met veel mensen aanwezig en onderzoeken wat er gebeurt is — Politie Rotterdam eo (@Politie_Rdam) September 9, 2019

Summary: Tres morts i un ferit greu per un tiroteig als afores de Rotterdam


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha enviat una carta a Pedro Sánchez per a demanar-li de reunir-s’hi en ‘les pròximes setmanes’ a la Palau de la Generalitat, tal com –segons que diu Torra– van acordar el mes de juliol a la Moncloa. Torra va repetir ahir en el seu discurs d’obertura del debat de política general, que faria aquesta petició i que si abans del novembre Sánchez no feia una oferta sobre un referèndum pactat, deixaria de donar-li suport al congrés. ‘És imprescindible que concretem els terminis del diàleg perquè realment tingui una funció resolutiva del conflicte polític’, li demana a la carta. ‘El poble de Catalunya mereix una resposta valenta i diferent de la que s’ha rebut fins avui’, li repeteix, en al·lusió a la proposta de referèndum que va mencionar ahir. Llegiu la carta ací: L’ultimàtum de Torra ja va rebre ahir una resposta per part del govern espanyol. ‘El president de la Generalitat no s’ha d’esperar a saber la nostra resposta. La nostra resposta és autogovern, no referèndum. Convivència i no independència’, va dir la portaveu del govern espanyol, Isabel Celaá. La Moncloa diu que de moment no hi haurà reunió amb Quim Torra El govern espanyol ha trigat ben poc a tancar la porta a la reunió proposada per Quim Torra aquest migdia. Segons l’ACN, fonts de la Moncloa han remès a les declaracions d’ahir d’Isabel Celaá. ‘No sembla el millor moment per a decidir una data per a una reunió’, va dir ahir Celaá, tot just després d’afirmar que el govern espanyol ‘no accepta ultimàtums’. Avui la ministra espanyola de Política Territorial, Meritxell Batet, ha insistit que el diàleg que ofereix el seu govern espanyol ‘no inclou dret de decidir’. I ha afegit: ‘No hi ha cap marge per a parlar d’autodeterminació.’

Summary: Torra insta Sánchez a reunir-s’hi amb urgència per a donar una ‘resposta valenta’ Catalunya


A partir d’avui la Unió Europea tria el primer president del Consell Europeu.

Summary: La Unió Europea tria el seu primer president


L’editorial britànica Bloomsbury prepara dos nous llibres sobre l’univers de Harry Potter, el personatge de l’escriptora J.K. Rowling, coincidint amb el vintè aniversari de la publicació de la primera novel·la de la saga, Harry Potter i la pedra filosofal. Els nous llibres es titularan Harry Potter: Una història de la màgia i Harry Potter: Un viatge a través de la història de la màgia. El primer conté esborranys dels llibres originals de Rowling i assajos sobre alguns punts de la màgia escrits pel major Tim Peake, Lucy Pispen, Steve Backshall i Anna Pavord. El segon se centrarà en tot allò que hi ha darrere de la màgia com els encanteris, pocions i alguns dels mags més cèlebres de les novel·les. Tots dos llibres sortiran a la venda al Regne Unit el 20 d’octubre d’enguany. No obstant això, es disposaria de còpies digitals dels llibres al portal web Pottermore. Segons que informa Fortune, Rowling no està darrere de cap dels dos projectes. La saga de Harry Potter ha venut més de 450 milions d’exemplars a tot el món i s’ha convertit en una de les més importants de la literatura contemporània. A més, és la base d’una de les franquícies cinematogràfiques més reeixides i estimades en la indústria i ha aconseguit un total de 7.704 milions de dòlars.

Summary: Dos nous llibres ampliaran l’univers de Harry Potter a l’octubre


Holger K. Nielsen was Denmark’s Foreign Minister from 2013 to 2014 after serving as Minister of Taxation between 2012 and 2013. He was also the leader of Denmark’s socialist party from 1991 to 2005. He is one of the MPs who yesterday met Catalan president Carles Puigdemont in the Danish chamber. Last Monday Nielsen, who was born on April 23 1950 —St. George’s Day in Catalonia—, posted a message on Facebook explaining why he thought that they ought to meet Puigdemont, no matter what. Nielsen argues that democracy is about talking even to those with whom you disagree. VilaWeb interviewed Nielsen in the Danish parliament, shortly after his meeting with the Catalan leader. —You recently posted a message on Facebook. Could you tell us what you mentioned in that post? —The way I see it, there are some problems with Mr Puigdemont’s project, particularly in terms of the rift within the Catalan population. It is very hard to achieve independence, if you are split in two. But I think we should meet him in parliament. I do not understand my colleagues who refused to meet him. Democracy is also about meeting those with whom you disagree. So we had our meeting and a good debate. —How did your meeting go? —He spoke a lot. But we also managed to discuss the hot issues. —How do you feel about Spanish judges sending Catalan political leaders to jail? —You cannot solve political problems by jailing political leaders. I can’t understand that way of thinking in Spain. When you have a democratic mandate, you’ll want a chance to carry it out. Puigdemont has a mandate. I don’t believe it is a very strong one. But he has it, and he was elected by the Catalans. You can’t solve problems by jailing the political leaders you disagree with. —As a former Foreign Minister, how do you think the issue could be resolved? —It’s hard for me to say. As far as I’m concerned, it is an internal affair and Catalonia and Spain should engage in talks. But I believe that Puigdemont must resolve the demand for independence because it has divided Catalans and foreign nations have not recognised it. So it’s about coming to an agreement with Spain, as well as an agreement that brings Catalans together. The way I see it, they are divided, split across the middle. And they are shouting at each other instead of standing united. I think this is a very important issue. —Take Brexit, for example. The British were divided on the matter. It was neck and neck, a close call. But there’s been no problem. Why should it be a problem that the population is divided in Catalonia but not when it is the UK? —If you negotiate with Madrid, your people will stand together with you. In the UK you have a constitution and laws that back you up. In Catalonia the constitution doesn’t. You’ve got the people. And if you wish to forge ahead, the people must be much more united. It’s a lot more complicated in Catalonia. —Indeed. Because your counterpart is not British, but Spanish. And they are different. —Not at all. You can’t draw a comparison. They are not alike. Both situations are very different. —We have spoken about the Catalan government. What advice would you give the Spanish government? —To talk to the Catalans and find a solution that is not independence, but greater autonomy for Catalonia. The 2006 agreement was a good one. It was a mistake for Spain’s courts of law to disregard it. I think it is necessary to return to the situation of 2006, with greater autonomy within Spain. —How come Denmark allows some regions to exercise their right to self-determination but Spain doesn’t? Is it a matter of history, point of view? Why? —It’s to do with our history. We have an agreement on the Faroe Islands. We have told them they they can be independent, if that’s what they want. Theirs is a different culture and they are very far from Denmark. We have that tradition. But we will not interfere in Spain’s affairs. You have a problem in Spain and it must be discussed between Catalonia and Spain. You have a constitution in Spain. In Denmark, too. We have respected it in Denmark, and you should also respect it in Spain. That is the question.

Summary: Holger K. Nielsen: ‘You can’t solve problems by jailing the political leaders you disagree with’


L’expresident de la Generalitat i líder de CDC, Artur Mas, ha retret aquest dimecres a ERC que no els recolzés durant la campanya de difamació i calúmnia de l’Estat que han rebut des de 2012 i que, segons ell, han afectat al resultat del partit en els comicis que s’han fet des d’aleshores. ‘Quan dèiem que eren campanyes de difamació i calúmnia no vam tenir el suport d’alguns. Avui l’hem tingut més, però llavors no se’ns creia del tot’, ha lamentat en al·lusió vetllada a ERC durant un míting a Cervera amb el candidat de CDC, Francesc Homs, després de la publicació de les converses entre el ministre de l’Interior, Jorge Fernández Díaz, i el director de l’Oficina Antifrau de Catalunya (Oac), Daniel de Alfonso. Per a Mas, l’objectiu de les calúmnies era enfonsar CDC perquè saben que és la clau i el vehicle perquè Catalunya surti endavant en el seu projecte de tenir un Estat propi, enfront d’altres com la CUP i Podemos: ‘Per moltes pancartes i revolucions que intenti la CUP, a l’Estat no li fa ni pessigolles. Podemos, tampoc, perquè saben que no es posaran a favor de la independència. ERC li fa una mica més de pessigolles, però qui els treu de polleguera és CDC’. Segons la seva opinió, les converses entre el ministre i De Alfonso evidencien que els catalans necessiten construir un Estat propi perquè l’alternativa és quedar-se en un amb poca qualitat democràtica, argumentant que un cas d’aquestes característiques en un país de tradició democràtica hauria comportat dimissions immediates i en cadena. ‘Aquí els agressors, els que munten tot això, encara reclamen com a víctimes que deixem de fer-los operacions de conspiracions contra ells. Però quins nassos!’, ha censurat. Segons l’expresident, l’Estat va començar amb el seu joc brut a les eleccions catalanes de 2012 amb l’objectiu d’alterar un resultat que per a CDC –ha apuntat– hagués estat millor si no s’hagués dut a terme. També ha culpat l’Estat d’intentar carregar-se els impulsors de la consulta del 9N, entre els quals ell mateix, per intentar inhabilitar-los o fins i tot per empresonar-los, i de muntar “un altre informe amb acusacions falses” contra l’exalcalde de Barcelona Xavier Trias que, segons ell, alguna incidència ha tingut a nivell electoral. És il·legal Homs ha avisat que aniran fins al final en aquest cas perquè consideren que el que ha passat és directament il·legal, a més de reiterar que a aquesta camarilla de Mortadel·lo i Filemó no els té por ni l’impressionen. ‘Davant de la que està caient, descobrir que no és un Estat que tingui clavegueres, sinó una claveguera sencera en què la merda sura per tot arreu, fa molt fàstic’, ha dit, i ha preguntat a Fernández Díaz si se sent víctima de les seves paraules.

Summary: Mas retreu a ERC que no recolzés CDC davant d’altres difamacions de l’Estat


Carles Puigdemont ha tornat a prometre que tornarà a Catalunya. Aquesta vegada, ha dit, ho farà si pot recollir l’acta de diputat al Parlament Europeu. Aquesta condició és important perquè si l’aconsegueix, podria beneficiar-se de la immunitat parlamentària tan bon punt sigui escollit. Això li permetria poder tornar a territori català sense que pugui ser detingut. Però en aquest procés per a assolir la condició legal d’eurodiputat, hi ha diverses interpretacions i l’estat espanyol optarà per la que permeti impedir el retorn de Puigdemont. Independentment del resultat, que ningú no pot predir ara mateix, aquest moviment intentarà internacionalitzar el conflicte entre els polítics catalans i l’estat espanyol. Puigdemont i els consellers a l’exili, que encapçalen aquesta estratègia, van obtenir-ne un gran rèdit amb el rebuig de les ordres d’extradició per part de la justícia alemanya i la belga. Ara aquest moviment de Puigdemont pot obligar la UE o un tribunal que en depengui, a pronunciar-s’hi. A continuació expliquem en què es fonamenta jurídicament Puigdemont per a convertir-se en eurodiputat, i quins bastons a les rodes es pot trobar: Quan s’activa la immunitat? ‘La immunitat s’activa quan ets elegit, a partir del moment que el govern espanyol comunica el resultat de les eleccions’, ha assegurat Puigdemont als micròfons de RAC1. És a dir, que un cop és proclamat electe, ja obté els drets com a eurodiputat. Ara, l’estat espanyol no li voldrà pas facilitar la tramitació de l’acta. L’article 224.2 de la llei electoral espanyola (LOREG) diu que per a recollir-la els candidats han de ‘jurar o prometre l’acatament a la constitució  davant la Junta Electoral‘ espanyola en un termini de cinc dies a partir de la proclamació dels resultats. Segons Puigdemont, això no implica necessàriament anar físicament a Madrid. ‘El Parlament Europeu només obliga els estats membres a comunicar quins diputats han estat elegits. I si la normativa diu que s’ha d’assumir l’acta davant la Junta Electoral, això no vol dir en persona’, ha dit. Així doncs, la LOREG pot tenir interpretacions diverses. L’estat espanyol podria evitar de declarar Puigdemont electe si aquest no jura la constitució presencialment. Fonts del Parlament Europeu consultades per l’ACN han defensat els interessos espanyols i han assenyalat que si Puigdemont es presenta per la circumscripció espanyola, ha d’obeir la LOREG. Remarquen que ha de jurar la constitució ‘davant’ la Junta Electoral espanyola i que ‘cap eurodiputat no espanyol ha pres mai possessió telemàticament’. L’equip legal de Puigdemont recorda que hi ha un precedent que va a favor seu, que és el de José María Ruiz Mateos. L’empresari espanyol va presentar-se a les eleccions europees del 1989, quan sobre ell hi havia una ordre de crida cerca per haver agredit el ministre d’Economia d’aleshores, Miguel Boyer. Ruiz Mateos va ser escollit eurodiputat, va presentar-se davant el jutjat que havia dictat l’ordre de detenció i la hi van retirar. Llavors l’empresari va poder presentar-se davant la Junta Electoral per a jurar la constitució i, de retruc, recollir l’acta. Es pot limiar la immunitat? Després de conèixer-se les intencions de Puigdemont, el Parlament Europeu ha ofert versions contradictòries. De primeres, la web de la web de la cambra on s’explica en què consisteix la immunitat, assegurava que no hi pot tenir dret un parlamentari ‘sospitós per part de les autoritats judicials d’haver comès un delicte’. Puigdemont té una investigació oberta pel Tribunal Suprem, però després d’exiliar-se, la justícia alemanya va rebutjar la seva extradició per rebel·lió. Ara bé, una estona més tard, el parlament ha canviat la seva versió: ‘No es pot demanar la immunitat quan un parlamentari ha estat trobat en el mateix acte d’un delicte flagrant.’ A la versió en castellà, la frase ha estat traduïda per: ‘No es pot invocar a la immunitat en cas de delictes flagrants’. Tenint en compte aquest criteri, Puigdemont sí que podria invocar a la immunitat perquè no té cap sentència en contra. Si va a Madrid, pot ser detingut? L’article 9 del protocol sobre els privilegis i immunitats de la UE –inclòs dins el tractat de funcionament de la UE–, assenyala clarament que no es pot detenir i empresonar un eurodiputat a cap estat de la UE sense autorització prèvia del Parlament Europeu. Si un jutge vol detenir Puigdemont, haurà d’enviar un suplicatori a l’eurocambra, que ha de votar si li aixeca la immunitat. El reglament recorda que l’eliminació de la immunitat d’un diputat no és un veredicte de ‘culpabilitat’. Simplement permet a les autoritats judicials d’un estat de fer una investigació o un judici. Ara, el professor de dret processal de la UB Alexandre Girbau ha dit a Catalunya Ràdio que la immunitat europea no eximeix Puigdemont dels delictes de què l’acusa l’estat espanyol perquè són anteriors a les eleccions. De fet, segons l’article 490 de la llei d’enjudiciament criminal (LEC), podria ser detingut per qualsevol ciutadà, perquè, la justícia espanyola l’ha declarat en rebel·lia. I el Tribunal de Justícia de la Unió Europea? En cas d’interpretacions divergents de la llei, el Tribunal de Justícia de la Unió Europea de Luxemburg és l’encarregat de dictar sentència sobre qualsevol aspecte. Ho especifica l’article 267 del Tractat de Funcionament de la UE, que assenyala que si una persona física o jurídica considera violada la seva condició pot recórrer al tribunal. En canvi, les mateixes fonts europees que assenyalen que Puigdemont hauria d’obeir la LOREG també refreden la possibilitat que el president porti el seu cas al Tribunal de Justícia de la Unió Europea, i asseguren que primer hauria d’exhaurir totes les vies judicials a l’estat espanyol. És compatible amb ser diputat al Parlament de Catalunya? Segons la LOREG, l’acta d’eurodiputat és incompatible amb la d’un parlament autonòmic. Mesos després de ser escollit com a diputat al Parlament de Catalunya en les eleccions del 21-D, el Tribunal Suprem va suspendre Puigdemont, que es va negar a delegar el vot, com demanava ERC. Malgrat la suspensió, l’acta és en possessió seva i hauria de renunciar-hi per a poder ser eurodiputat.

Summary: Llums i ombres del retorn de Puigdemont a Catalunya


El FC Barcelona celebra avui el centenari de l’adopció del català com a idioma oficial del club, doncs es compleixen cent anys del primer document oficial escrit en llengua catalana, corresponent a l’acta de la primera reunió de la junta directiva presidida per Gaspar Rosés, en una efemèride celebrada per la directiva actual. En un comunicat, el club vol expressar el seu agraïment i reconeixement públic ‘a totes les persones’ que en aquests cent anys ‘han lluitat per la defensa de l’ús de la llengua catalana’ en el club. ‘El compromís amb la cultura i el país és un valor inalienable del FC Barcelona i una característica fonamental que configura la identitat col·lectiva. La llengua catalana ha estat sempre reivindicada pel club com a símbol de llibertat i element diferencial i aglutinant de la seva massa social’, resa el comunicat. Per fer aquest centenari el club té previst portar a terme un acte amb els seus socis i aficionats, en els pròxims mesos, coincidint amb un partit del primer equip al Camp Nou.

Summary: El FC Barcelona celebra el centenari de l’adopció del català com a idioma oficial


El periodista de la Cadena Ser Aitor Álvarez ha denunciat als micròfons del mateix mitjà que ha estat ‘insultat i sacsejat’ per quatre policies quan intentava d’entrar al Tribunal Suprem per a informar del judici. Tot ha començat quan Álvarez volia accedir al tribunal per un lloc on ho havia fet habitualment els darrers dies, i els policies li ha denegat l’entrada perquè havia de fer-ho per un altre carrer: ‘M’han demanat el DNI; els l’he donat i s’han posat a fer comprovacions. Mentre passava això, jo tenia el telèfon a l’orella per entrar en directe al programa Aquí Cuní, a SER Catalunya. I m’han dit: ‘Penja el telèfon’. ‘Els he respost que no podia, perquè havia d’entrar en directe … Llavors que m’han començat a insultar, a sacsejar i a dir que si tenia problemes mentals. M’han arrencat el telèfon de la mà i me l’han penjat’, ha explicat Álvarez. Explica que poc després li han dit que s’estigués quiet, que no es mogués ‘ni un centímetre si no volia que em detinguessin per desobediència’. ‘M’han tornat el telèfon, m’ho he posat a l’orella i m’han dit: ‘El tens a l’inrevés, ets ximple o què?’. I m’han dit que marxés’, detalla Álvarez, que ha acabat entrant sense problemes.

Summary: Un periodista denuncia insults i assetjament físic per part de la policia del Suprem


La jutgessa del Jutjat de Vigilància Penitenciària ha decidit avalar el permís de tres dies per a Jordi Sánchez, en contra del que havia expressat prèviament la fiscalia. La magistrada assenyala que es compleixen els dos requisits per a autoritzar la sortida de Sánchez durant setanta-dues hores: ha complert una quarta part de la condemna i té bona conducta. Com va fer amb Jordi Cuixart, la fiscalia espanyola s’oposava a aquest permís de Sánchez perquè el considerava ‘prematur, injustificat i improcedent’, ja que només havia complert una quarta part dels nou anys de presó per un delicte de sedició. La fiscalia també afegia que Sànchez no ha admès els fets i que no segueix un tractament penitenciari. Tot desacreditant la fiscalia, la jutgessa desmenteix que ‘la gravetat del delicte’ i la duració de la pena siguin rellevants per a la concessió de premisos, i es basa en els informes del psicòleg, el jurista i la treballadora social dels Lledoners per a afirmar que Sánchz ‘reconeix la responsabilitat dels fets i mostra voluntat de canvi’. Una altra cosa és que Sánchez no estigui d’acord amb la ‘qualificació jurídica’ del que ha fet, cosa que titlla de ‘legítima’, ‘ja que la normativa penitenciària no imposa l’obligació al condemnat de penedir-se, ni de declarar-se culpable, i que prescindeixi de la seva declaració d’innocència’. La magistrada explica, a més, que la sentència no informa que Sánchez tingui ‘perillositat’ perquè, a més d’ésser condemnat, ha estat inhabilitat per a càrrecs públics. També afirma que Sánchez no està obligat a sotmetre’s a ‘programes específics de tractament’, que fins i tot està previst que el pres pugui lliurement renunciar a col·laborar, però que en el seu cas, l’ex-diputat de Junts per Catalunya està col·laborant totalment amb les activitats alternatives.

Summary: La jutgessa desacredita la fiscalia i avala el permís de setanta-dues hores a Jordi Sànchez


Ingredients: 8 panets rodons petits de llavors 400 g carn picada de vedella 1 ou 2 cebes 8 talls de pebrot vermell escalivat un grapat de pinyons unes gotes de conyac (opcional) 8 talls de formatge de fondre brots variats d’amanida Elaboració: Posem la vedella picada en un bol amb sal i el rovell de l’ou. Si agrada, hi posem unes gotes de conyac, pebre negre, els pinyons i muntem les hamburgueses. Es posen a la paella amb una mica d’oli i es fregeixen a banda i banda a poc a poc. Mentrestant, tallem la ceba a juliana i la sofregim fins que agafi el color transparent. Obrim els panets pel mig i els torrem una mica. I ja podem muntar els panets: primer la ceba, seguit de l’hamburguesa, a sobre el formatge de fondre i una tira de pebrot per a decorar. I tapem el panet. Acompanyem els panets petits d’hamburguesa amb una mica d’amanida.

Summary: Hamburgueses petites amb panets de llavors


El conseller Lluís Puig havia d’inaugurar aquest vespre a l’Haia una taula rodona dedicada a la llengua catalana a les escoles. L’acte, a l’Institute of Social Studies, vinculat a la Universitat Erasmus, no l’ha pogut inaugurar Puig en persona per pressions de l’ambaixada espanyola, i ha hagut de parlar mitjançant un vídeo enregistrat. Puig hi ha destacat ‘els constants atacs de la diplomàcia espanyola per a censurar actes com aquest’. I ha recordat: ‘Cinc membres del govern democràtic de Catalunya hem anat superant i guanyant les peticions d’extradicions per delictes que no hem comès.’ Els assistents han aplaudit les seves paraules. En el debat, hi participaven professors de les universitats d’Amiens, Bruges, Groningen i Amsterdam. Però Puig no hi ha pogut assistir, per les pressions que ha fet directament l’ambaixada espanyola als Països Baixos, que també va intentar condicionar i forçar la modificació del programa de les jornades. Ho han denunciat públicament els organitzadors: ‘Hem rebut pressió de l’ambaixada espanyola per a canviar el nostre programa d’acord amb el seu gust . Us demanem que vingueu als actes durant aquesta setmana en solidaritat amb la llibertat per a expressar idees polèmiques’. ‘La llengua catalana a l’escola com a objectiu d’equitat’ era el títol de la taula rodona. El propòsit era de debatre sobre el sistema educatiu català en una nació sense estat, i sobre la política lingüística que pot ajudar llengües minoritzades en territoris multilingües, com Catalunya. Forta pressió de l’ambaixada espanyola L’ambaixada va cridar a consultes els responsables del centre acadèmic. La degana de la facultat va convocar els organitzadors a una reunió, en què els va dir que l’ambaixada espanyola s’havia posat en contacte amb ells per a censurar la presència de Lluís Puig. Els representants diplomàtics espanyols van arribar a tractar Puig de criminal i van pressionar els organitzadors tot avisant-los que pesava sobre ell una euroordre enviada per la justícia espanyola. I això, tot i que ja feia una setmana que la justícia belga n’havia denegat l’extradició. A més, a última hora, els responsables de l’ambaixada espanyola van imposar a l’organització de les jornades la participació d’una veu unionista en el debat, concretament la d’Eduardo Bolaños, un càrrec del PP a la ciutat de Barcelona i membre de Societat Civil Catalana. El fet que era un home de partit es va amagar en les comunicacions de l’ambaixada. VilaWeb ha pogut constatar l’enorme pressió dels diplomàtics espanyols a l’institut universitari perquè hi hagués la presència d’unionistes per a parlar sobre la llengua catalana a l’escola. Els Països Baixos haurien rebutjat l’euroordre Les autoritats dels Països Baixos han explicat que si Puig hagués assistit a l’acte, no hauria estat detingut d’acord amb l’euroordre que va enviar el jutge del Suprem Pablo Llarena. En aquest sentit, han argumentat que l’euroordre té un defecte de forma i per tant és invàlida. La justícia belga va fer servir la mateixa argumentació per a denegar el lliurament del conseller, conjuntament amb Comín i Serret, a l’estat espanyol.

Summary: L’ambaixada espanyola intenta boicotar un debat universitari sobre l’escola catalana a l’Haia


El president de Ciutadans, Albert Rivera, ha evitat de respondre, en una entrevista a la Cadena SER, si li semblava que el partit Vox era un partit d’extrema dreta o no. La periodista i conductora del programa matinal ‘Hoy por hoy’, Pepa Bueno, li ho ha demanat diverses vegades, però Rivera ha insistit en una sola resposta: ‘Això ho deixo per a vostès, els periodistes.’ Albert Rivera evita calificar a Vox como un partido de ultraderecha La entrevista completa del líder de @CiudadanosCs en @HoyPorHoy con @PepaBueno → https://t.co/7Km7UrBNN1 pic.twitter.com/yVOd8Ct9n0 — Cadena SER (@La_SER) November 21, 2018 Si Rivera no vol qualificar Vox de partit ultra i d’extrema dreta és perquè molts ciutadans els relacionen com a partits agermanats. Tots dos han compartit mobilitzacions, com la del 12 d’octubre a Barcelona, o la del 9 de setembre, també a Barcelona, a favor de la unitat d’Espanya. De fet, tots dos van compartir tertúlia fa temps en un programa d’Intereconomia i van reconèixer que Vox i Ciutadans tenien diversos ‘punts de contacte’.

Summary: El tràngol d’Albert Rivera a la SER, evitant de qualificar Vox d’extrema dreta


El ex-conseller de Justícia Germà Gordó ha renunciat a presentar una candidatura per liderar el Partit Demòcrata Català (PDC), i ha anunciat que recolza la candidatura liderar pels dos diputats de Junts pel Sí, Marta Pascal i David Bonvehí. En declaracions als periodistes, ha explicat que ha arribat a formalitzar la seva candidatura aquesta mateixa tarda però que l’ha retirat immediatament. Amb aquest gest ha volgut demostrar que Nova Convergència, el corrent de la qual forma part, ha recorregut tot un camí de reflexions i proposta fins arribar a aquest punt, i ara han considerat que el més convenient és donar un pas al costat per afavorir la cohesió del partit.

Summary: Gordó renuncia a presentar una candidatura per liderar PDC i recolza la de Pascal i Bonvehí


9.500 persones s’han inscrit com a fundadors de la Crida Nacional per la República, segons que ha pogut saber VilaWeb. La Crida començarà el procés fundacional demà a Manresa, on es presentaran les ponències que en sustentaran l’ideari i l’organització, i que a partir d’aleshores se sotmetran a un debat de presentació d’esmenes telemàtic. Segons fonts de la Crida, la ponència política parteix del mandat de l’1-O i proposa una mobilització continuada que forci l’estat espanyol a negociar un referèndum. La persistència en la mobilització, diuen, s’ha de combinar amb un control de les institucions autonòmiques. La redacció acaba amb disset punts que expliquen per què és necessari aquest moviment, que aspira a ser unitari, i referma la idea que la Crida es dissoldrà així que s’hagi instaurat la República Catalana. La ponència organitzativa referma que cap partit no es podrà integrar a la Crida com a tal. Es manté, per tant, que l’organització pretén créixer a partir d’adhesions individuals, com ha passat fins ara. El document no estableix, segons les fonts consultades, amb quina fórmula volen presentar-se a les eleccions ni si hi han d’anar en coalició amb el PDECat. En aquest context s’inscriu la carta que han enviat als associats del PDECat Joaquim Forn, Lluís Puig, Josep Rull i Jordi Turull, instant-los a ser fundadors del moviment que impulsen Carles Puigdemont, Quim Torra i Jordi Sànchez. Els presos polítics i Puig s’agafen al mandat de l’assemblea del partit, que al juliol va aprovar d’encoratjar les bases del PDECat a adherir-se personalment a la Crida. L’organització s’encamina a constituir-se en partit polític. El registre al Ministeri d’Interior espanyol ja es va cursar, per agilitar els tràmits quan es prengui la decisió definitiva. La fórmula és important perquè, si bé la Crida permetrà la doble militància, ni el PDECat ni ERC no l’accepten. Els militants i els quadres intermedis d’aquests partits que vulguin formar-ne part, per tant, hauran de decidir amb quines sigles es queden. Fins ara, això no ha estat cap entrebanc perquè la Crida és una organització. En aquest context, s’hi han adherit més de 50.000 persones. La Crida ja va decidir que no concorreria a les eleccions municipals, però preveuen de donar suport a les candidatures independentistes unitàries que es formin als pobles i ciutats i als batlles sobiranistes que tornin a concórrer a les eleccions; el nucli primigeni que impulsa el moviment anomena aquest aval amb la sigla ‘ISO’, en l’argot intern. Paral·lelament, el PDECat ja va aprovar que es presentaria a les municipals amb la marca de JxCat. Barcelona continua essent l’excepció de la Crida. Hi persisteix l’intent de formar una candidatura unitària. Precisament ahir, Forn defensava la constitució d’una llista conjunta en una entrevista a Betevé. ‘És una llista guanyadora i costa d’entendre per què hi ha partits que s’hi resisteixen’, va dir. El congrés fundacional, en què les bases han d’aprovar definitivament les ponències, es farà finalment al gener, previsiblement durant la primera quinzena, segons que ha avançat l’ACN i han confirmat fonts de la Crida a VilaWeb. Preveuen que el procés participatiu sobre les ponències política i d’organització sigui llarg, tenint en compte que bàsicament es desenvoluparà per via telemàtica. Perquè l’organització no té pas una estructura territorial que faciliti el debat de les esmenes de manera presencial. Havent ajornat el congrés fundacional, que d’entrada s’havia de fer el 6 de desembre, la Crida es proposa de fer una convenció municipalista en aquesta data. En la convenció de Manresa de demà, hi intervindran Puigdemont, Torra i Sànchez. No és pas segur que tots els qui s’hi han inscrit com a fundadors hi assisteixin, però previsiblement el pavelló del Nou Congost, que té un aforament de 5.000 persones, s’omplirà.

Summary: La Crida arrenca el procés de fundació amb 9.500 inscrits


‘Si volem la independència, fem que passi.’ El president de la Generalitat, Quim Torra, ha demanat a ERC que es formin governs independentistes als municipis i es comenci a refer la unitat estratègica per complir amb la profecia que Jordi Cuixart feia ahir al Tribunal Suprem. ‘Ho tornarem a fer, és clar que sí’, ha garantit Torra des del parlament. El dels ajuntaments era un missatge dirigit sobretot als seus socis de govern. Davant la incertesa que la sentència els aboqui a una convocatòria avançada d’eleccions, Torra ha situat la constitució de governs municipals amb batlles independentistes com un pas necessari per a la unitat cercada, que donaria una ‘capil·laritat’ clau a l’independentisme. Però JxCat i ERC veuen que la batllia de Barcelona se’ls escapa de les mans, i l’operació política d’Ada Colau complica encara més un acostament parlamentari a curt termini entre el govern i els comuns. Torra ha provat de pressionar Colau perquè dissabte no sigui reelegida gràcies als vots de Manuel Valls, uns vots que ha atribuït a ‘l’establishment‘, la ‘casta’ i el Pont Aeri. Per això ha emplaçat Colau a elegir si volia ser al bloc dels qui defensen els drets i les llibertats o en el de Ciutadans. ‘Què volen? Drets o cadires?’, li ha deixat anar. Torra s’ha sotmès a la sessió de control i ha comparegut al parlament per detallar l’acció d’un govern que, segons ERC, ha estat condicionat per l’excepcionalitat i una repressió que no s’atura. Malgrat això, el president de la Generalitat s’ha mostrat orgullós d’haver ‘posat un país en marxa i un país a punt’ amb la recuperació de la Generalitat després del 155 i de preparar-la, segons ha dit, per afrontar els reptes socials i econòmics de futur. El seu propòsit és mirar d’aprovar el pressupost i obrir una nova etapa de diàleg amb Pedro Sánchez que, ara per ara, el president espanyol no té pressa per encetar. Però l’oposició ha tornat a criticar la inacció del govern. La CUP també ha estat especialment dura amb la gestió del procés. ‘Definitivament, han malbaratat el mandat de l’1-O’, ha lamentat la diputada Maria Sirvent. Per la CUP, el llegat de l’1-O és ben viu, però ja no és un mandat, sinó una via a tenir en compte en el futur per a l’exercici del dret d’autodeterminació. Sigui com sigui, ha dit que encara eren a temps de revertir la situació. La unitat estratègica, el propòsit per a la legislatura Torra ha convertit la unitat estratègica en el seu principal propòsit de legislatura. Vol arribar a la sentència del Tribunal Suprem amb una resposta consensuada que s’incardini en un nou full de ruta, però les divergències internes de l’independentisme es mantenen, i la relació amb els comuns es complica. ERC ha insistit que la resposta havia d’interpel·lar el 80% dels catalans i havia de fixar un nou camí per a l’exercici del dret d’autodeterminació. Però la pugna per la batllia de l’Ajuntament de Barcelona entorpeix que la resposta impliqui els de Colau. El president d’ERC al parlament, Sergi Sabrià, ha vaticinat que el pacte amb Valls els perseguiria. Els veu disposats a pactar amb el diable i ha criticat que l’aliança amb Ciutadans (‘la dreta més rància’) s’estengui a la Diputació de Barcelona. La capital catalana ha centrat bona part del debat parlamentari. La presidenta de CatECP, Jéssica Albiach, també ha retret a Torra que avali les paraules de la consellera de la Presidència, Meritxell Budó, qui en una entrevista al Punt Avui va dir que calia una ‘resposta de país’ si Colau es mantenia a la batllia. Albiach ha al·legat que es formarien majories alternatives a la candidatura més votada en altres ajuntaments, com el de Lleida i Tarragona, en aquest cas amb batlles d’ERC. El PSC ha insistit en la idea. Miquel Iceta creu que Torra ‘pot desitjar que els ajuntaments del país siguin governats per majories independentistes però no pot negar la legitimitat de majories alternatives’. Torra els ha contestat amb una apreciació: ‘Sembla que el bipartit a Barcelona marxa a tota vela’. El president de la Generalitat també ha dit que recollia el guant que li havia deixat la CUP per a ‘canviar el rumb’ dels esdeveniments. Considera que, després de l’aplicació del 155, la unitat estratègica ‘és vital’ i que no podran fer front a la sentència si, quan es publiqui, la unitat estratègica no s’ha recompost. Després d’aquest primer any de govern, Sabrià ha argumentat que era l’hora d’entrar en una nova etapa de construcció republicana fomentada en les polítiques socials. Per a Torra, això serà possible si aconsegueixen ‘trenar el fil’ de l’1-O i s’aprova el pressupost. ‘Demano que tots plegats estiguem a l’altura del moment’, ha sentenciat. Sigui com sigui, Albiach ha advertit que no els ‘emblanquirà’ els comptes. Sergi Sabrià (ERC) durant la sessió de control al govern. Al costat, Miquel Iceta. Fotografia: ACN. Més enllà del procés En el seu balanç, Torra ha fet valdre la baixada de l’atur i el creixement de l’economia, malgrat la repressió, la judicialització, i les condicions de l’autonomia catalana, amb un dèficit fiscal que ha titllat d’insostenible i el dèficit crònic d’inversions en infrastructures. Torra s’ha encomanat a les previsions de creixement del BBVA (d’un 2,2% per a enguany i un 2% per al 2020). Ha subratllat que les inversions estrangeres havien crescut un 45% en el quinquenni 2014-2018 respecte al quinquenni anterior, i ha lloat que el 70% de les exportacions són fora de l’estat espanyol. També ha reivindicat el compliment dels objectius de dèficit, de deute i amb la regla de despesa, a més de l’acord amb els sindicats per al retorn de les pagues extres pendents dels treballadors públics. Un dels projectes que ha situat en l’horitzó és el de prioritzar la relació del govern amb les comarques, per a escoltar la veu del territori i combatre la despoblació. A més, Torra ha reivindicat la reactivació del Pla únic d’obres i serveis de Catalunya (PUOSC), per a impulsar inversions en obres i serveis de competència municipal, i el propòsit del govern de fer arribar la fibra òptica a tots els municipis el 2023. Sobre l’aplicació de la llei del canvi climàtic, ha recordat que el govern destinava 58 milions d’euros en ajuts a la indústria i a empreses per avançar en la mitigació de la crisi climàtica, provinents del pla espanyol d’Incentius a la Mobilitat Eficient i Sostenible (Moves), gestionat pels territoris. Torra ha remarcat igualment la inversió de 100 milions addicionals per a l’atenció primària i l’increment de 300 professors per a atendre millor l’alumnat en desenvolupament del decret d’educació inclusiva. L’oposició comparteix la diagnosi Però l’oposició insisteix en la inacció del govern i tampoc no li veu cap futur. Ciutadans ha definit Torra com l’hereu de Carles Puigdemont i vaticina que tornarà a donar ‘un cop d’estat’, com ho anomenen. ‘L’únic que ha reactivat són els CDR’, li ha retret la portaveu del grup, Lorena Roldán. El PSC considera que el govern s’ha perdut entre l’impasse del procés que ja ha fracassat i un futur incert. ‘És incapaç de situar un horitzó de legislatura’, ha dit Miquel Iceta a Torra. També li ha retret l’ambigüitat a l’hora de determinar què pensava tornar a fer, seguint el lema de Cuixart. ‘Què és el que tornarem a fer? Saltar la llei?’, i li ha demanat que prengués nota del pronunciament del Tribunal Europeu dels Drets Humans. El PSC diu que defensa el mateix diàleg que reclama Torra, però ha insistit que, abans que passi, l’executiu haurà d’acceptar la legalitat. Els comuns han coincidit amb una part de la diagnosi dels socialistes. Albiach creu que s’ha perdut un any. ‘Ningú no sap cap on van’, ha criticat. Per a CatECP, la legislatura dependrà dels designis de Carles Puigdemont o de la punyalada que els pot fer ERC. El PP insisteix a reclamar eleccions.

Summary: Torra reclama ajuntaments independentistes per a ‘tornar-ho a fer’


VilaWeb convoca, com cada any, l’Assemblea de Lectors, amb sessions en dies diferents a Vic, Barcelona, Perpinyà, Palma i València. El dimecres 25 d’abril es farà un acte a Palma a les 19.30 a Can Alcover (carrer de Sant Alonso, 24). En aquest cas, es farà primer una conferència a càrrec de Vicent Partal i Pere Cardús oberta a tothom, i en acabat, es farà l’assemblea de subscriptors en una reunió més breu. L’assemblea havia estat convocada inicialment el 22 de març, però es va haver d’ajornar per la convocatòria de la investidura de Jordi Turull, que l’endemà va ser empresonat. A l’Assemblea de Lectors, hi poden assistir tots els subscriptors del diari. Si encara no en sou, podeu fer-vos-en omplint aquest formulari. El director, Vicent Partal, i responsables del diari membres de la redacció hi expliquen els projectes en marxa o futurs i escolten, especialment, els comentaris i crítiques dels subscriptors. El dimecres 7 de febrer es va fer la primera d’aquestes sessions a Vic. La següent assemblea es va fer dissabte 10 de febrer a Barcelona al Centre de Cultura Contemporània de Barcelona. Prèviament, a les deu del matí, es va fer una visita a la redacció del diari, al carrer de Ferlandina, 43. També s’ha fet la de Perpinyà, dissabte 17 de febrer al Casal. I el dissabte 24 de febrer es va fer l’assemblea de València a l’Octubre Centre de Cultura Contemporània (carrer de Sant Ferran, 12). La sessió de Barcelona, a més, fou enregistrada en vídeo, per facilitar la participació de tots els qui no hagin pogut acudir a cap de les quatre convocatòries.

Summary: L’assemblea de lectors de VilaWeb a Palma, dimecres 25 d’abril


Actualment Raúl Camargo és diputat a l’Assemblea de Madrid per Podem, dels Anticapitalistes. Són l’important corrent de l’andalusa Teresa Rodríguez, l’eurodiputat Miguel Urbán i els catalans Sònia Farré –diputada al Congrés espanyol– i Joan Giner. Professors com Jaime Pastor o Josep Maria Antentas també en formen part. Camargo, llicenciat en periodisme, fins fa poc treballava de funcionari a la Comunitat de Madrid. ‘M’he menjat tots els governs del PP. Vaig guanyar plaça de funcionari tècnic superior i he estat en la Direcció General de Joventut, la d’Economia o Serveis Socials.’ Dijous passat el jove diputat va rebre VilaWeb al local dels Anticapitalistes de la plaça de las Peñuelas, a Madrid. Vam parlar de per què, a diferència de la majoria de Podem, els anticapitalistes sí que van anar a la manifestació del 16-M, per què van reconèixer la República Catalana el 27 d’Octubre, per què van donar vàlid el Primer d’Octubre, i de la manera com veuen el procés català. També vam tenir temps de parlar de la notícia de la setmana: Podem s’ha dividit en tres a la Comunitat de Madrid, Podem (el sector de Pablo Iglesias), Més Madrid (el sector d’Errejón) i els Anticapitalistes com ell, que s’han aliat amb IU i han format Madrid Dempeus. En canvi, a molts llocs de l’estat espanyol es mantenen amb Podem. —Molts anticapitalistes van anar a la manifestació del 16-M a favor de Catalunya i els presos polítics. Per què? —Hem estat a totes les que hi ha hagut, abans i després. En primer lloc creiem que és un disbarat total que hi hagi presos polítics al segle XXI en un estat suposadament democràtic com l’espanyol. Són presos polítics perquè són a la presó únicament per haver intentat organitzar un referèndum. No es pot pensar en presó o rebel·lió en cap cas. Si el Tribunal Suprem hi pensa, la justícia europea ho tombarà. No se sosté, com hem vist als tribunals belgues i alemanys. En segon lloc, defensem el dret d’autodeterminació. El meu corrent polític fa temps que el defensa. Una part de Catalunya dóna suport a la independència, una altra part no i fins i tot una tercera part estaria d’acord amb un estat confederal, que potser seria la meva opció. Però en tot cas això s’ha de resoldre democràticament. I l’única manera és amb un referèndum, com ha passat en tants més indrets, com Escòcia i el Quebec, i que sigui el poble català qui decideixi. Per moltes voltes que hi donem, la solució és un referèndum acceptat per totes les parts. —El 29 d’Octubre els Anticapitalistes van fer un comunicat sobre ‘la nova República Catalana’, i us vau inclinar a favor. —Va ser un comunicat que va obrir una polèmica enorme a dins i al voltant de Podem. Va tenir molt ressò i va sortir a tots els mitjans. Volíem dir que s’havia proclamat, sí, tot i que havia estat sui generis i en forma de proposició no de llei. Després s’ha vist, sense força vinculant, sense força social i sense força política. Però sí. Sí que defensem que hi hagi processos constituents a Espanya. Per nosaltres, per exemple, una confederació de Repúbliques Ibèriques és una sortida que ens semblaria bé. Som republicans i la nostra aposta és que hi hagi República Espanyola. Però si a Catalunya van més avançats i es pot proclamar la República Catalana, que ho facin, i després ja veurem quines són les fórmules de coordinació entre els pobles de l’estat. —La constitució diu que és il·legal —Ja, però és que ara mateix la constitució a Catalunya no és acceptada per la majoria de la població. Bé que haurem de cercar algun mètode democràtic per a resoldre-ho. Que només val la porra i el codi penal? Trigarà més o menys, però creiem que finalment hi haurà un referèndum. —I Espanya què hi guanyaria, amb això? —Convertir-se en un país més democràtic. Assemblar-se a democràcies com la britànica, on mana el poder financer, si vols, però on tenen cap problema a organitzar un referèndum. I el guanyen. O al Quebec. Aquest seria el guany: assemblar-se a democràcies més consolidades. I resoldre un problema polític que ara mateix en aquest país parteix per la meitat qualsevol discussió. La situació de Catalunya n’ocupa una part importantíssima, perquè no hi ha sortida democràtica. Si n’hi hagués, tota la tensió baixaria i la política es podria centrar en coses més socials. Ara no es pot, tot és molt enquistat. Tots hi guanyaríem, si convoquessin el referèndum. —L’1-O éreu a Barcelona? —No. Jo era a la plaça del Sol de Madrid, amb cinc o deu mil persones, que no són poques. Gent molt indignada per les imatges de la policia pegant i per haver vist avis apallissats. Lluny de l’estereotip, hi ha un Madrid solidari. I nosaltres hi érem. El meu corrent sempre ha defensat els drets de les nacions sense estat. Venim de la Lliga Comunista Revolucionaria (LCR) que ja als setanta i vuitanta defensava, potser en solitari, el dret d’autodeterminació. I també tinc amics i amigues a Catalunya. Els mitjans de comunicació i certs partits han incentivat molt l’anticatalanisme, i sembla que aquí només hi ha Espanya, una, grande y libre. I no és així. Hi ha un Madrid solidari, compromès amb les causes socials i que defensa el dret de decidir. Fa poc va sortir una enquesta a tot Espanya i deia, si no recordo malament, que el 40 i tant per cent defensava que la sortida fos votar. No som quatre bojos. —Us envieu cartes amb els presoners polítics? —Jo no. Però alguns companys nostres han estat amb Jordi Cuixart. Hi tenim una correspondència habitual. La seva dona, Txell Bonet, va venir a la nostra Universitat d’Estiu. Cuixart em sembla que és subscriptor de la nostra revista, Viento Sur. A l’Anna Gabriel li vam enviar una carta, com a anticapitalistes, quan se’n va anar a l’exili. I la CUP ens ho va agrair. —La qüestió catalana separa els Anticapitalistes de Pablo Iglesias? —És obvi que va haver-hi una desavinença, en aquell moment. Nosaltres vam ser clarament partidaris del Primer d’Octubre. Vam defensar que era una manifestació política legítima i hi vam donar suport. Gent nostra va anar a Catalunya. Però en el cas de la direcció de Podem va haver-hi molts canvis, molts tombs, no era clar si hi donaven suport o si no. Molta ambigüitat. De vegades deien que sí. De vegades deien que no. I amb el comunicat va haver-hi una desavinença forta. Ell fins i tot ens va fer fora del partit. Ha estat una desavinença, sí. Però una més. N’hi ha hagut més encara. —Fins al punt que ara Anticapitalistes va amb Podem a Espanya, però a Madrid aneu separats. A la Comunitat de Madrid Podem s’ha dividit en tres: Podem (Iglesias), Més Madrid (Errejón), i vosaltres, que aneu amb Esquerra Unida (Madrid Dempeus). —Cert. Hi ha diferències. Nosaltres, per exemple, no estem d’acord de ser la crossa del PSOE. Nosaltres ens mantenim en allò que deia el Podem del començament: ni PP, ni PSOE, conformem una alternativa constituent. També tenim diferències de model de funcionament intern, que no volem que sigui tan vertical. Però aquí no ens n’anem nosaltres, vull deixar-ho clar. Això ha esclatat. Recorda que primer Iglesias i Errejón pacten per dalt, el pacte se’n va en orris i el secretari general dimiteix. Nosaltres volíem unitat popular i encara en volem, deixem-ho clar. Som a temps que Podem s’uneixi a Madrid Dempeus, com ha fet Esquerra Unida. Han estat les seves bases que ho han acabat de ratificar, amb l’oposició de la direcció federal. Nosaltres continuem allargant la mà a Podem. Que participi amb nosaltres. —Anticapitalistes ha trencat amb Podem a tot Espanya? —No. A Andalusia van junts, per exemple. Hi ha molts llocs on encara anem junts. I molts altres on no. —Vós us presentareu a les primàries per tornar a ser diputat, ara per Madrid Dempeus? —Sí. —Per acabar, a l’Ajuntament de Madrid, Podem no s’hi presenta. Vosaltres i Carmena, sí. A qui deurà votar Iglesias, a vosaltres o Carmena? —La seva gent manté l’ambigüitat. Ell, no t’ho sabria dir. —Què us separa de Carmena? —El seu projecte és molt més a prop del PSOE que de nosaltres. Creuen que s’han d’acostar a la socialdemocràcia i abandonar el programes i llenguatge de les classes treballadores. I nosaltres creiem que no, perquè el sistema ataca molt dur. I veiem que l’extrema dreta puja a Europa i que, en canvi, el centre, que és on van ells, s’esfondra. I si els de centre guanyen, com Macron, es desgasten en temps rècord . Sabem que a mitjà termini no hi ha cap gran moviment per a construir una força hegemònica d’esquerres, però sí que creiem que hi ha força per a construir les totxanes de l’edifici. Corbyn fa coses interessants. Però a Madrid Carmena especula amb el BBVA i no té res a veure amb Corbyn o Sanders. Ni Errejón ni Carmena són això. —I Iglesias? —Iglesias ha canviat tant, i tantes vegades, que ja no ho sabem, tu. Sí que sabem que el seu objectiu és governar amb el PSOE. I creiem que això és un error. Se’l menjaran. La gent votarà directament el PSOE, si fa això. Va passar amb Llamazares. Hem de tornar al primer Podem. Una força política constituent, que vulgui superar el PP, però també el PSOE. —Hi voldríeu afegir res més? —És important que el poble català i l’esquerra catalana vegin que a Madrid i a més indrets de l’estat espanyol hi ha molta gent d’esquerres que no respon al clixé que de vegades veiem que reprodueixen alguns grups independentistes, potser més lligats als conservadors. Hi ha gent, i no és poca, que defensem els drets democràtics del poble català. I que a més volem canviar l’economia i les relacions de poder.

Summary: Raúl Camargo: ‘Si a Catalunya van més avançats i es pot proclamar la República Catalana, que ho facin’


La justícia alemanya ha desmuntat el relat de la violència que ha creat la fiscalia espanyola i ha assumit el Tribunal Suprem. Ho deixava ben clar el comunicat del tribunal de Slesvig-Holstein de dijous sobre la decisió de rebutjar l’entrega de Carles Puigdemont a l’estat espanyol per rebel·lió i de proposar-la només per malversació. Però el text íntegre de la resolució dels tres jutges de Slesvig-Holstein, de vint-i-dues pàgines, al qual ha tingut accés VilaWeb, és molt més dur i constitueix una impugnació total a la invenció jurídica i política espanyol sobre la violència de l’1-O. Per damunt de tot destaca el caràcter i la determinació pacífica del president Puigdemont. Aquesta decisió ha irritat la majoria de la premsa de Madrid i dels polítics dels partits que van contribuir a crear un discurs fals sobre una violència inexistent. Precisament aquests dos darrers dies han criticat que el tribunal alemany, segons ells, s’hagués ‘extralimitat’, perquè consideren que no hauria d’haver entrat en el fons de les acusacions i haver-se limitat a examinar si els delictes de què acusaven Puigdemont eren equiparables en el codi penal teutó. Però les coses no van així. És com ho diuen els jutges en la resolució, que deixen clar que, ‘segons la llei, no n’hi ha prou que el delicte de què s’acusa  sigui semblant a un de recollit en la llei alemanya, sinó que també s’ha d’haver comès’. Perquè, de fet, Llarena els ha inundat de paperassa amb proves que demostressin que Puigdemont va cometre rebel·lió i malversació. No hi veuen la violència Els magistrats de Slesvig-Holstein fan una anàlisi de la informació que li ha tramès la justícia espanyola per a demostrar que hi va haver rebel·lió; els jutges examinen els fets i proven de contrastar si equivalen a la descripció que la llei alemanya fa del delicte d’alta traïció i de desorde públic. I conclou que no hi va haver ni una cosa ni l’altra. Ni la paperassa de Llarena ho demostra: ‘És dubtós que l’acusat perseguís l’objectiu de la separació de Catalunya respecte de l’estat espanyol per la força. Es desprèn de la documentació lliurada que volia aconseguir la legitimitat de la secessió per vies democràtiques, concretament mitjançant una votació . Els fets del primer d’octubre de 2017 no van arribar al nivell de violència que caldria per a complir l’element constitutiu no escrit de la “idoneïtat” de la violència per a aconseguir el seu propòsit.’ ‘Això’, afegeixen, ‘no és ni en la llei alemanya ni la llei espanyola’. El tribunal suma referències de què s’entén per ‘alta traïció’, és a dir, ‘que hi hagi hagut víctimes, que s’hagi causat una situació caòtica, però no pas manifestacions, crides a boicots o vagues per se‘. No troben pas que s’hagués arribat a una situació en què ‘les institucions espanyoles no poguessin suportar la pressió exercida pels fets que hi va haver el dia de la votació.’ Els vídeos de Llarena no funcionen Llarena va enviar material gràfic als jutges alemanys per a demostrar que hi va haver tal violència que permetés parlar de rebel·lió. Però d’acord amb les imatges —en què un noi llançava una cadira a un policia, o la de manifestants empenyent tanques contra la policia—, no troben que demostrin pas cap rebel·lió. ‘Considerant que la petició d’extradició es basa en unes escenes tumultuoses en uns quants col·legis electorals, no és pas evident que fossin propiciatòries d’una situació com aquesta. És cert que hi ha imatges d’individus que actuen contra la policia en els llocs descrits en l’informe de la investigació, i que és recognoscible en el material gràfic lliurat, i que hi poden haver delictes —com ara lesions, resistència a l’autoritat. Però més enllà de la punibilitat acceptable d’incidents individuals i els delictes que es poden veure en els enregistraments de vídeo presentats, el tribunal no veu de quina manera es va veure seriosament amenaçat l’ordre constitucional espanyol.’ Més: ‘El dia mateix de les eleccions hi va haver 2.259 col·legis electorals a tot el país, d’acord amb la informació facilitada. En disset hi va haver incidents al carrer. Aquell dia, només cinquanta-vuit dels sis mil agents de la policia espanyola desplegats a tot el país van ser ferits en les topades.’ Afegeixen que el fets del primer d’octubre ‘no es poden descriure com a susceptibles de portar a una revolució.’ I diu: ‘D’acord amb els documents per a aquesta extradició, no hi va haver batalles campals als carrers ni incendis intencionats relacionats amb el referèndum del 1r d’octubre de 2017. Ni tampoc l’ús  de gasos lacrimògens ni de canons d’aigua. No es van utilitzar armes de foc.’ Exculpació dels Mossos Un dels punts més destacats de la resolució és aquell en què els jutges alemanys desmunten el relat de l’acusació contra els Mossos d’Esquadra i els seus responsables polítics durant l’1-O, i deixen clar que el seu rol no és pas constitutiu de rebel·lió. Destrossa l’argument, apuntat el 5 d’abril per Intereconomía i recollit per Llarena en la documentació enviada a la justícia alemanya, segons el qual el fet de disposar de disset mil agents dels Mossos d’Esquadra aquell dia era una amenaça potencial d’enfrontament contra la policia espanyola que podia utilitzar el govern. ‘No és pas clar que l’acusat ni ningú més instés la policia catalana a atacar la Guàrdia Civil o la policia espanyola. L’ordre de detenció europea no diu res d’això. Respecte d’això, i contràriament a la petició de la fiscalia general, no serà possible d’afirmar que l’acusat volgués cometre violacions violentes de la llei contra els sis mil policies espanyols utilitzant els disset mil agents de policia regionals. En primer lloc, és probable que no fos possible que el nombre de disset mil estigués a disposició en aquell context . I l’euroordre del 21 de març de 2018 exposa que aquell dia es van desplegar només set mil policies catalans.’ El caràcter pacífic de Puigdemont El tribunal també al·ludeix a l’acusació contra els Mossos de ser passius i de no cooperar. Però hi treu ferro, dient que si bé això va poder dificultar ‘el desplegament de les forces de la policia espanyola contra els manifestants i els qui anaven als col·legis electorals i l’acompliment de l’objectiu d’impedir el referèndum’, no considera que per si mateix pogués menar a ‘una secessió per la força de Catalunya’. En aquest punt de la resolució el tribunal introdueix un altre qüestionament d’arrel del relat de Llarena i de la fiscalia espanyola: el del caràcter de Puigdemont, no pas violent, sinó tot el contrari, tal com fan notar els jutges alemanys, que destaquen que volia arribar a una situació de negociació amb l’estat espanyol mitjançant l’1-O . Diu de Puigdemont que no pot ser instigador de desordres públics, perquè ‘els qui fan crides a manifestar-se pacíficament no poden ser castigats amb aquest delicte simplement pel fet que algun grup violent s’hi pugui afegir’. Afirmen: ‘L’acusat no tenia la voluntat de cometre avalots. En canvi, havia repetit l’absoluta necessitat d’una acció pacífica. Ell no era el “líder espiritual” de la violència. D’acord amb les autoritats espanyoles, no hi va haver cap pla de batalla violenta dissenyada per ell. Ell i els seus col·legues no tenien interès de blocar la policia espanyola ni de causar una guerra civil als carrers, sinó de permetre com més votants millor de participar al referèndum . Això pot haver estat inconstitucional i il·legal. I el tribunal assumeix que el govern espanyol va voler impedir-ho legalment. Però del punt de mira de l’impulsor del referèndum, això no volia dir que hi hagués la contundència d’unes situacions de violència i de desordre públic. I a ell també es va permetre d’assumir que les autoritats espanyoles havien fet prou de declarar il·legal o ineficaç el resultat del referèndum o que, si fos necessari, hi hauria dispositius policíacs de distensió.’ La fina i subtil conclusió La resolució de Slesvig-Holstein arriba a qüestionar si l’1-O fou il·legal, si més no el dia de la votació, perquè fins llavors el Tribunal Constitucional espanyol simplement n’havia ‘suspès’ la llei que el regulava. ‘No fou fins el 17 d’octubre de 2017, unes dues setmanes i mitja després del dia de la votació que el Tribunal Constitucional va dictaminar que el referèndum era inconstitucional i sense efecte’. I els jutges escriuen: ‘Si hom només veiés l’anunci de la decisió preliminar del Tribunal Constitucional que el referèndum no era efectiu i que el resultat no podria ser fàcilment considerat com a vàlid, es podria considerar que el manteniment del referèndum no tindria sentit però que encara es podria permetre. En aquest cas, l’acusat estaria lliure de càstig sota la llei alemanya’. Però, si ‘tal com entén el poder judicial espanyol i probablement és també evident’ la suspensió temporal també contenia la prohibició de fer efectivament el referèndum, ‘aleshores els fets del 1r d’octubre van ser un procés il·legal’. Tot i això, en aquest cas, continuen, Puigdemont no va instigar a cap acció violenta, per petita que fos, i no se’l pot fer responsable dels incidents d’aquell jorn. El tribunal insisteix que no fou responsable de cap acte violent, i amb una certa subtilesa es pot arribar a entendre que assenyala algú altre. No és pas explícit, però vegeu-ne el darrer paràgraf, amb aquest incís entre parèntesis: ‘D’acord amb la informació rebuda, ell no era el planificador, ni l’organitzador ni tan sols el defensor de cap acte contret de violència que hi hauria pogut haver. Precisament perquè els esdeveniments posteriors al dia de la votació no van ser planificats ni organitzats (per ell), van ser espontanis i imprevisibles segons el lloc i el temps. Per tant, l’acusat no podia ni controlar-los ni influir-hi.’

Summary: Tots els arguments del tribunal alemany que desacrediten Llarena i el Suprem


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha dictat sis interlocutòries en els quals obliga el Departament d’Ensenyament a canviar el model lingüístic en alguns cursos de tres centres educatius a petició de sis famílies, els fills de les quals rebran com a mínim el 25% de les classes en castellà. La resolució del TSJC afecta dues escoles de Barcelona i una de Tarragona i els obligarà a realitzar un mínim de 6,25 hores –de les 25 setmanals– en castellà, fet que suposa utilitzar el castellà ‘a més de l’àrea, matèria o assignatura corresponent al seu aprenentatge, en una altra àrea, matèria o assignatura no lingüística curricular de caràcter troncal’. Fonts del Departament d’Ensenyament han indicat a VilaWeb que aquesta ‘ingerència judicial’ afecta ‘molt poques’ escoles catalanes. ‘Considerem una ingerència que judicialment se’ns digui com s’han d’ensenyar les llengües. Farem tot el possible perquè hi hagi els canvis normatius i jurídics necessaris per protegir-nos davant d’aquestes sentències tot respectant els drets lingüístics establerts a la LEC’, ha explicat Ensenyament. En una nota de premsa, l’Assemblea per una Escola Bilingüe (AEB), que assessora les famílies que sol·liciten l’escolarització bilingüe, ha lamentat ‘el cinisme de l’administració educativa catalana, que continua obligant les famílies a acudir als tribunals per reclamar els seus drets lingüístics en l’àmbit de l’educació’. Afegeix que el TSJC ha ordenat per primera vegada als centres educatius de preservar la identitat i intimitat de les famílies i alumnes demandants per a evitar, segons l’entitat, ‘situacions d’assetjament’.

Summary: El TSJC obliga a canviar el règim lingüístic de tres escoles catalanes


Uber, plataforma de contacte entre usuaris i vehicles amb conductor (VTC), ha anunciat la suspensió del seu servei a València des de l’1 de juny per les ‘noves restriccions’. Dissabte és el primer dia l’obligatorietat d’esperar 15 minuts addicionals a cada servei. Segons diu Uber, l’obligatorietat d’esperar 15 minuts per contractar una VTC és una restricció incompatible amb la immediatesa del seu servei. Tanmateix, Uber havia anunciat a l’abril que adaptaria el seu producte per a complir el nou decret llei, tal com també va fer Cabify. Llavors va lamentar que el Consell ‘cedeixi a la pressió del sector més radical del taxi’, però es va posar a la disposició de la Generalitat per a ‘treballar en una regulació justa per a tots que tingui en compte als milers de conductors i passatgers de la VTC’ al País Valencià. Amb un to similar, Uber ha dit en un comunicat d’avui el seu ‘compromís’ amb el País Valencià ‘continua intacte’ i que continuen ‘a disposició de la Generalitat per treballar en una regulació justa per a tots’. Uber i Cabify van deixar d’operar a Barcelona l’1 de febrer per una nova normativa similar a la valenciana, tot i que Cabify es va fer enrere i va tornar a oferir els seus serveis, adaptant-s’hi, el mes següent.

Summary: Uber deixa València a partir de l’1 de juny per la nova normativa


Hem demanat l’editor d’Empúries, Josep Lluch, que ens parli de La intimitat de les bèsties de Joan Jordi Miralles, que conté set relats de fondària. L’autor mateix ha triat un fragment del segon, ‘Venació’, per començar a paladejar aquesta obra, 50è premi Marian Vayreda, que arribarà a les llibreries a partir del 25 de gener. Llegiu el fragment. Diu Josep Lluch: ’S’ha parlat molt de l’excés de premis literaris al nostre país. Potser més d’un, tot i les bones intencions, genera més confusió que res. Ara no hi entraré, perquè no és el cas del premi Marian Vayreda de prosa narrativa -dins els premis Ciutat d’Olot-, que ha arribat al cinquantè aniversari en plena forma. Les tres últimes obres premiades, per exemple, eren de Ramon Erra, Víctor García Tur i Joan Jordi Miralles, tres dels escriptors més interessants d’ara mateix.’ Continua: ‘La intimitat de les bèsties, l’obra guanyadora de l’última edició, és un recull de relats llargs que es despleguen amb una elegant parsimònia, sense grans cops d’efecte, però que impressionen el lector. Hi ha alguna cosa molt fonda i misteriosa en aquestes històries actuals, ordinàries, de Joan Jordi Miralles. Tot el que hi passa, tota la vida que hi flueix, ens du a la intimitat d’aquestes bèsties tristes, perplexes, desconcertades, que som els humans. Totes les contradiccions de l’ànima humana tenen el seu lloc en aquest llibre, que comença amb un relat d’inici suau i final colpidor titulat “Insular”, que és un adjectiu que defineix molt bé les criatures que poblen el llibre: éssers sols en un entorn inquietant, en moviment constant.’ Joan Jordi Miralles és nascut a Osca el 1977. Ha publicat les novel·les L’Altíssim (premi Andròmina, Edicions Tres i Quatre, 2005), L’úter de la balena (premi Vila de Lloseta, Editorial Moll, 2010) i Una dona meravellosa (LaBreu, 2014), a més de les peces teatrals Això és Àustria (premi de Teatre Mediterrani Pare Colom, Lleonard Muntaner, 2012) i Els nens feliços (Les Males Herbes, 2016). Els seus relats breus han participat en diverses antologies, entre elles Punts de fuga (Les Males Herbes, 2015) i Sangassa (AdiA Edicions, 2017). També ha escrit i dirigit el migmetratge Die Müllhalde, així com les minisèries televisives Aborígens, Oltre i limiti i Zoom.

Summary: Avançament editorial: ‘La intimitat de les bèsties’ de Joan Jordi Miralles