La primera onada del CEO del 2019 inclou, com és habitual, l’estudi sobre els mitjans de comunicació preferits pels catalans. Concretament, a la pregunta sobre com s’informen els ciutadans sobre política, el resultat pel que fa a les capçaleres és: —La Vanguardia 19,4 —El Periódico 11,4 —VilaWeb 10,6 —Ara 9,7 —El País 8,3 Entre els primers cinc llocs, VilaWeb és l’únic diari digital i es presenta com una alternativa informativa als mitjans que tenen edició en paper. A més, VilaWeb és el principal diari de tendència sobiranista, superant l’Ara. A partir de la cinquena posició se situen el Nacional (amb un 6,4), Eldiario.es (amb un 4,6), el 3/24 (amb un 4,3), Nació Digital (amb un 3,7), El Mundo (amb un 2,9) i el Punt Avui (amb un 2,4). VilaWeb és líder entre els votants dels partits sobiranistes En les diverses taules de l’estudi s’analitzen i s’encreuen tota mena de dades. Entre aquestes, també hi ha l’encreuament entre la intenció de vot i la lectura de mitjans. En aquest sentit, respecte a la intenció de vot a les pròximes eleccions espanyoles, VilaWeb és el segon diari més llegit entre els votants d’Esquerra (després de La Vanguardia) i el primer entre els votants de Junts per Catalunya. El Front Republicà no apareix encara a l’estudi. Pel que fa a gènere i edats, segons les dades del CEO, VilaWeb té una lleugera majoria de dones sobre homes i la majoria dels seus lectors tenen més de 35 anys, destacant de manera clara sobre la resta de publicacions, en la franja entre 50 i 64 anys. Només la televisió supera internet A la pregunta sobre com s’informen els ciutadans de política, la televisió continua essent el mitjà prioritari, amb un 78% de les respostes, però la segona posició ja l’ocupa internet, amb el 52%. A continuació, ve la premsa en paper, amb un 39% i la ràdio, amb un 34%. Catorze mil subscriptors ja impulsen el periodisme de VilaWeb

Summary: El CEO posiciona VilaWeb com el digital líder i l’alternativa als grans diaris de paper


El drama que viuen els refugiats sirians és tan greu com complex de resoldre. Europa es va trobant superada per la crisi de refugiats més gran des de la Segona Guerra Mundial. L’ACNUR calcula que el total de refugiats sirians és de 4,1 milions. D’aquests, més de 348.500 han demanat asil a Europa des del 2011, quan va començar el conflicte. Síria tenia 22 milions d’habitants al començament de la guerra. Uns 13 milions han estat desplaçats a la força, dels quals 8 són desplaçats interns, dins el país. La resta n’ha fugit. Els estats receptors de primer asil Aquests quatre milions llargs de refugiats que han travessat la frontera síria per evitar la guerra s’han adreçat majoritàriament als països limítrofs. Turquia és, de llarg, el que n’ha rebut més: és a punt d’arribar als dos milions. El segueixen el Líban, amb 1,1 milions; Jordània, amb 600.000; i l’Iraq, amb 250.000. Si la majoria de refugiats es concentra al voltant de Síria és per l’esperança de poder tornar a casa aviat. És un comportament habitual. Segons l’ACNUR, el 85% de refugiats de tot el món són al voltant dels països d’origen, tot esperant que s’acabi la guerra per tornar. El problema sorgeix quan el conflicte s’eternitza, com és el cas de Síria, que ja fa gairebé cinc anys que viu en guerra. La situació es desborda i comencen els moviments cap a Europa, com és aquest cas. La gravetat de la situació és tal que aquests últims sis mesos s’han registrat 100.000 peticions d’asil a països europeus. Aquests últims sis mesos s'han registrat 100.000 peticions d'asil a països europeus El trajecte cap a l’asil ‘El que veiem són persones que es desplacen i que miren d’arribar a una destinació que no és on són ara’, diu un responsable del comitè català de l’ACNUR, per explicar les imatges que emet contínuament la televisió. La gran dificultat que tenen els refugiats és travessar les fronteres. Un dels fets més paradigmàtics és que molta gent que arriba a Europa a través de la Mediterrània paga bitllets molt més cars que no pas si es desplacés amb mitjans convencionals, com ara un avió o un vaixell. Les màfies s’aprofiten de la impossibilitat que tenen moltes famílies d’obtenir un visat i que veuen en la mar l’única via d’escapada. Segons un informe de l’ONU, aquests primers sis mesos del 2015, 137.000 persones han arribat a Europa tot travessant la Mediterrània, el doble que l’any passat en aquestes mateixes dates. Arriben per Grècia i Itàlia, i en menor mesura per Melilla. Hi ha sirians, però també afganesos i eritreus. Hongria, pas fronterer Aquests últims dies els mitjans internacionals han enfocat Hongria, on s’han concentrat centenars i centenars de sirians que volen arribar a Occident. No és un acolliment de refugiats, sinó una migració. Hongria fa frontera amb l’espai Schengen i té l’obligació de registrar totes les persones que volen entrar-hi. El protocol de Dublín, que regula el sistema comú d’asil de la UE, especifica que quan algú arriba al territori de l’espai Schengen o de la UE ha de sol·licitar asil al primer país europeu que trepitja. Per tant, la responsabilitat d’Hongria és que tota persona que entra al país cursi la sol·licitud d’asil. Si no es fa així, si un refugiat arriba a Àustria, Alemanya o qualsevol altre país, com que tindrà un visat d’entrada a Hongria, el poden obligar a tornar enrere. Com funciona la petició d’asil? Ara com ara, l’estat espanyol ha rebut un total de 5.554 peticions d’asil procedents de Síria, un 1,6% del total europeu. Quan un refugiat de guerra vol demanar protecció internacional, ha d’acudir a una comissaria de policia. Generalment, el remeten a una de les delegacions del govern que hi ha repartides per les ciutats. Li fan una entrevista en profunditat i es cursa la sol·licitud, que en un màxim de quinze dies ha de ser admesa a tràmit. A partir d’aquí s’obre un període d’espera que pot anar de tres mesos a dos anys. Els països que reben més peticions Alemanya i Suècia reben el 47% del total de peticions que hi ha a Europa. Alemanya n’ha rebudes gairebé 100.000 i Suècia 64.000. Després vénen Sèrbia (49.446), Àustria (18.647), Hongria (18.777) i Bulgària (15.197). En el mapa següent podeu observar aquesta distribució: Els ministres d’Interior i Justícia de la Unió Europea reaccionen a remolc dels fets. Faran una reunió extraordinària a Brussel·les per abordar la crisi de refugiats, però no serà fins el 14 de setembre. És previst que a la reunió l’Agència de Control de Fronteres Exteriors (Frontex) de la UE i l’Oficina Europea de Suport a l’Asil (EASO) informin els ministres comunitaris dels fluxos migratoris. Se centraran a estudiar com millorar la cooperació entre països, les mesures per a prevenir el tràfic d’immigrants i les quotes per a repartir els refugiats entre països.

Summary: Xifres i claus per a entendre l’onada de refugiats sirians


Christopher Ross, enviat especial al Sàhara del secretari general de l’ONU ha confirmat al Consell de Seguretat la negativa de nou expressada pel Marroc de negociar directament amb el Front Polisàrio. El Marroc i el Polisàrio havien mantingut reunions oficials el 2007 i el 2008 però des d’aleshores les reunions no s’han tornat a fer, malgrat diversos intents dels enviats de l’ONU per obrir una via negociadora per a solucionar el conflicte. Els últims anys Ross havia aconseguit organitzar el que anomenava ‘reunions informals’ amb l’esperança que això serviria per a obrir camí a les converses oficials però l’estratègia no sembla haver funcionat. L’ONU considera la República Àrab Sahrauí Democràtica un territori que cal descolonitzar.

Summary: El Marroc refusa de nou mantenir converses amb el Front Polisàrio


L’incident viscut avui al congrés espanyol, on la presidenta del congrés espanyol, Ana Pastor, ha expulsat el diputat d’ERC Gabriel Rufián de la cambra per unes paraules dures amb el ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, s’ha convertit en la notícia del dia. Sobretot pel final que ha tingut l’escena, amb el polític socialista acusant un polític d’ERC d’haver-lo escopit, quan tot el grup abandonava l’hemicicle. Els protagonistes de l’escena han rebut respectives mostres de suport, però la més sorprenent, és la que ha tingut el ministre espanyol, de part dels partit feixista Falange: ‘El nostre suport, i solidaritat amb Josep Borrell, que avui ha estat insultat, i escopit per la porqueria colpista i separatista dels diputats d’ERC’. Nuestro apoyo, y solidaridad con Josep Borrell, Ministro de Asuntos Exteriores, que hoy ha sido insultado, y escupido por la bazofia golpista y separatista de los diputados de Esquerra Republicana @Esquerra_ERC https://t.co/o2OSR1VJkn — Falange Auténtica (@fautentica) November 21, 2018

Summary: La Falange aclama Borrell per l’enfrontament amb Rufián


La CUP s’ha ofert aquest vespre a entrar a la mesa del parlament per investir Carles Puigdemont. La formació considera que la situació és greu i que cal reforçar immediatament la legitimitat del president. Així mateix, la CUP s’ha posat a disposició de tots els actors polítics democràtics per articular una proposta de Pacte Nacional pels Drets Civils i Polítics i aturar el país per denunciar l’estat d’excepció que viu Catalunya. Els anticapitalistes també han criticat la violència policíaca dels mossos a Barcelona i ha reiterat el suport a les mobilitzacions republicanes i antirepressives i als detinguts. El diputat Carles Riera ha expressat la presa de posició del partit en un piulet. Davant la situació d'emergència nacional la CUP-CC està disposada des d'ara mateix a incorporar-se a la Mesa del Parlament per a investir @KRLS — Carles Riera (@carlesral) March 25, 2018 L’ex-diputada Eulàlia Reguant ha fet una crida a la fermesa i a tornar al 30 de gener, quan el parlament havia d’investir Puigdemont. El 30 de gener estàvem disposades a investir Puigdemont. Però el Ple es va ajornar. Per facilitar-ho i posar-hi totes les eines, la @cupnacional ens oferim a entrar a la Mesa. L’embat de l’estat no frena, i recular no pot ser una opció. #PrimaveraCatalana https://t.co/2Rf60paKxi — Eulàlia Reguant Cura (@aramateix) March 25, 2018

Summary: La CUP s’ofereix a entrar a la mesa del parlament per a investir Puigdemont


El Museu d’Art Contemporani de Barcelona (Macba) ha lamentat aquest dimarts les conseqüències negatives de la vaga indefinida dels treballadors de Serveis Educatius Ciut’Art de recepció, venda d’entrades i educadors, i la ‘falta de respostes’ per part de l’empresa per resoldre la situació. En un comunicat, el museu ha dit que, en cas de disconformitat amb els plecs administratius, el procediment d’impugnació és via recurs potestatiu de reposició, i ha sostingut que el museu no pot exercir d’interlocutor amb els treballadors d’una empresa externa. El museu ha assegurat que està a la disposició de l’Institut de Cultura de Barcelona (Icub), l’empresa Ciut’Art, els sindicats i de totes les companyies que estiguin interessades a aclarir les condicions de les licitacions.

Summary: El Macba lamenta les conseqüències de l’aturada de treballadors i la falta de resposta de l’empresa


Joan Ribó vol convertir València en una ciutat capdavantera en la lluita contra la discriminació. El batlle ha anunciat que vol aplicar un pla municipal de convivència fruit del consens, que escolti i ajudi tothom, amb l’objectiu que València sigui un espai de desenvolupament ple dels drets humans. Per realitzar aquest pla, Ribó ha avançat que obrirà una oficina de no-discriminació a València, alhora que establirà cooperació internacional amb ciutats experimentades, com ara Barcelona o Viena. Ribó ha intervingut en l’obertura del simposi europeu ‘Ciutats vs odi: Bones pràctiques municipals per la convivència, contra la discriminació i l’odi’, que es fa al centre esportiu cultural la Petxina de València en commemoració de la Declaració Universal dels Drets Humans. En el discurs, ha destacat el ‘camí ferm’ recorregut per la ciutat en la lluita contra la discriminació i contra l’odi, una defensa que encapçala el consistori. Ha posat d’exemples el recent ‘IgualmentFest’, la festa per la igualtat que la batllia organitza juntament amb moltes associacions cada any, al costat de la feina intensa de la policia local i del grup GAMMA dedicat a protegir dones víctimes de violència masclista, la campanya antirumors de la regidoria de Cooperació i la formació de funcionaris en drets humans. El simposi, en què participen més de tres-centes persones, és organitzat per la regidoria d’Igualtat, Polítiques de Gènere i LGTBI. Durant les sessions es discuteix sobre conceptes, exemples de bones pràctiques per a assegurar els drets humans en l’àmbit municipal.

Summary: València tindrà una oficina contra la discriminació


El Parlament Europeu té a les seves mans decidir si l’alemanya Ursula von der Leyen es converteix en la nova presidenta de la Comissió Europea. Els estats la van proposar com a candidata malgrat que no s’hi havia postulat pas durant la campanya electoral, i avui el parlament votarà, a les sis de la tarda, si l’avala o no. Von der Leyen necessita, com a mínim, 374 vots favorables i fins ara només ha aconseguit garantir-se el suport del Partit Popular Europeu, que té 182 eurodiputats. El sentit del vot dels socialistes (153) i els liberals (108), el segon i tercer grup a l’hemicicle, i el de l’extrema dreta encara és una incògnita. En un intent d’última hora, Von der Leyen es dirigirà aquest matí al ple del Parlament Europeu a Estrasburg, on és previst que faci un discurs d’equilibris amb l’objectiu de convèncer tants eurodiputats indecisos com pugui. Si no aconsegueix de sumar cap majoria parlamentària, el procés s’ajornarà fins al setembre. Si, per contra, surt reforçada de la votació, l’alemanya succeirà el luxemburguès Jean-Claude Juncker a partir del primer de novembre. Sigui quin sigui el resultat de la votació, Von der Leyen ja ha anunciat que demà deixarà el càrrec de ministra de Defensa del govern alemany ‘per servir Europa amb tota la força’. Els Verds/ALE i el GUE, en contra D’ençà que es va anunciar el seu nom fa dues setmanes, Von der Leyen s’ha reunit amb els diversos grups per mirar d’aplegar suports. Però no ha convençut pas els Verds/ALE ni l’Esquerra Unitària. Tots dos grups, que junts sumen 115 escons, van anunciar que votarien en contra seva. Per als ecologistes, Von der Leyen no va fer propostes concretes i va respondre de manera ‘decebedora’ i ‘evasiva’ a preguntes sobre l’estat de dret, la democràcia i el clima. Per al GUE (l’Esquerra Unitària), el procés ha estat ‘massa opac’. Socialistes i liberals, en dubte Després de les reunions, alguns grups, com els liberals i els socialistes, van demanar a Von der Leyen més concreció i compromisos per escrit, centrats sobretot en l’estat de dret als països de la Unió Europea. El vet d’Hongria i Polònia a l’actual responsable d’estat de dret de la Comissió Europea, Frans Timmermans, com a nou president de l’executiu va generar preocupació pel rol de Von der Leyen en aquesta matèria, atès que ella sí que va obtenir el suport de tots dos estats. L’extrema dreta (73) i els conservadors euroescèptics (62) podrien arribar a donar suport a Von der Leyen, tot i que és poc probable, segons ells mateixos. Cap dels dos grups parlamentaris ha tancat del tot la porta a avalar-la, però admeten que veuen difícil de fer-ho si la Comissió Europea continua ‘interferint’ en estats com Hongria i Polònia. Votació secreta A diferència de la majoria de votacions ordinàries, la d’avui, crucial per al futur de la Comissió Europea, serà secreta, com va ser-ho també la del president del Parlament Europeu, les vice-presidències i la mesa, fa quinze dies. El resultat no se sabrà fins passada una estona, quan s’hagi fet el recompte de les 747 butlletes. Majories possibles Després de les eleccions del 26-M, l’hemicicle ha quedat més fragmentat, i per primera vegada a la història populars i socialistes no sumen majoria. Plegats, tenen 336 eurodiputats i en calen, com a mínim, 374 perquè la votació prosperi. Per tant, caldria el sí de populars, socialistes i liberals (443) per a superar la majoria absoluta necessària. Ara bé, també és factible que la candidatura obtingui el vist-i-plau de la cambra gràcies a les divergències internes en alguns grups aprofitant que el vot és secret. Això permetria, per exemple, que sortís amb els vots favorables de populars i liberals, a més de part de la família socialista i del grup conservador. En aquest cas, és determinant el paper de les delegacions més grans dins de cada grup, com ara els eurodiputats espanyols, que són la delegació socialista més nombrosa, amb vint eurodiputats. Principals esculls Un dels principals esculls per a Von der Leyen des que els estats van proposar-la té a veure amb el fet que ella no ha estat Spitzenkandidat, és a dir, que no ha fet campanya durant les eleccions europees com a candidata principal del Partit Popular Europeu, com sí que va passar quan van elegir Jean-Claude Juncker el 2014. El fet que cap dels candidats dirigents de les passades eleccions hagi prosperat com a candidat real a la presidència de la Comissió Europea podria ser un obstacle dins la família socialista. De fet, la presidenta del grup socialdemòcrata a la cambra, Iratxe García, ha estat crítica amb el procés seguit pels estats, que van apartar Timmermans i Manfred Weber de la taula de negociacions. En el darrer plenari, García va retreure als populars que també fossin crítics amb el procés i, en canvi, anunciessin que donarien suport a Von der Leyen per ‘responsabilitat’, i els va exigir ‘coherència’. ‘No és coherent venir aquí a tirar per terra la decisió del Consell i després dir que s’hi votarà a favor’, va dir García al cap de files del PP, Esteban González Pons. A favor de la proposta dels estats, hi juga que Von der Leyen sigui una dona i que s’hagi compromès a tenir un executiu totalment paritari, un fet posat en valor pels socialistes. De cara als liberals, pot jugar en contra seva el fet que no hagi cedit a l’exigència de garantir-los que Margethe Vestager tingui el mateix rang que Timmermans dins la Comissió Europea, com a vice-presidents de la institució. Però en favor seu, hi té que la delegació més gran de Renovar Europa és Renaixement, la plataforma del president francès Emmanuel Macron, qui ja ha donat suport al repartiment d’alts càrrecs de la Unió Europea i que situa el liberal Charles Michel com a president del Consell Europeu i la francesa Christine Lagarde al capdavant del Banc Central Europeu.

Summary: El Parlament Europeu decideix avui si Ursula von der Leyen és la nova presidenta de la Comissió Europea


El director adjunt del Departament de Cooperació Europea del Ministeri d’Exteriors rus, Igor Kapyrin, ha rebutjat de ple qualsevol ingerència del Govern rus en el procés sobiranista a Catalunya, quelcom que ha titllat de ‘teoria de la conspiració’. Ha instat els països occidentals a presentar proves de la responsabilitat de Rússia en ciberatacs tal com al·leguen, al mateix temps que ha ofert dur a terme investigacions conjuntes dels mateixos per esclarir-los. ‘No crec en aquest tipus de teories de conspiració a menys que Rússia sigui responsable de tot el que ocorre al món, no només a Europa’, ha assegurat, en ser preguntat per la suposada ingerència des de comptes falsos i ‘bots’ en el procés a Catalunya des de Rússia, durant un acte organitzat pel ‘think tank’ Friends of Europe sobre ciberseguretat i els suposats esforços de desinformació per part de Rússia per desestabilitzar països de la UE. Kapyrin ha deixat clar que el Govern rus condemna els ciberatacs i ha reclamat proves dels països que acusen Rússia d’estar-ne al darrere. ‘Sempre estem proposant que ens donin elements concrets per investigar o investigar-ho junts’, ha recalcat. ‘Doneu-nos proves d’aquests atacs i discutim-ho a l’ONU’, ha reptat. ‘Sempre insistim que ens donin elements per investigar el que anomenen atacs russos’, ha incidit, i retreu que ‘fins ara la resposta és no’ al·legant que es tracta d’informació ‘secreta’ i deixant clar que sense un diàleg directe i cooperació ‘aquest problema no es resoldrà’. En declaracions posteriors a Europa Press, Kapyrin ha criticat que ‘alguns periodistes o polítics estan intentant culpar Rússia per tot el que està ocorrent’ en voler implicar-la en els esforços per desestabilitzar Espanya a través de Catalunya. No bombardejar Madrid i Barcelona ‘Tinc problemes per pensar que algú tindria al cap aquesta idea de desestabilitzar Espanya, que és el nostre amic perfecte’, ha reblat. ‘No bombardejarem Madrid ni Barcelona. No bombardejarem cap ciutat’, ha avisat, en ser preguntat per alguns exemples de casos de desinformació destapats per East StratCom Task Force, el grup creat fa dos anys en el si del Servei Europeu d’Acció Exterior per destapar la desinformació russa i millorar la comunicació estratègica de la UE per contrarestar-la. El servei, que va començar a detectar articles propagandístics sobre Catalunya anteriors al referèndum de l’1 d’octubre, es va fer ressò de la informació difosa al principal programa televisiu rus al canal 1 afirmant que ‘la resposta lògica d’Europa sobre el referèndum a Catalunya hauria d’haver estat reconèixer la independència de Catalunya i bombardejar Madrid’. East StratCom Taks Force també va detectar informacions esbiaixades anteriors, fins i tot en ‘Vesti.ru‘ en el qual s’afirmava el 17 de setembre que ‘l’espanyol s’ensenya com a llengua estrangera a les escoles catalanes’; un altre en ‘Izvestia.ru‘, datat el passat 28 de setembre, en el qual s’afirmava que ‘Catalunya reconeixerà Crimea com a part de Rússia’, i un altre, el passat 21 de setembre, a Sputnik, en el qual s’assegurava que ‘les illes Balears a Espanya també demanen la independència’. L’alt càrrec del Ministeri d’Exteriors rus ha titllat el treball del Servei Europeu d’Acció Exterior de ‘rentat de cervell’, que en la seva opinió, ‘va en contra dels principis de la lliure elecció d’informació’. ‘Qui és el jutge d’on està la falsedat o no?’, ha llançat. El problema només acaba de començar El cap de l’East StratCom, Giles Portman, ha avisat que el problema de la desinformació i les notifiques falses ‘només acaba de començar’ a la llum dels desafiaments que representen ‘els ‘bots’, els ciborgs, la intel·ligència artificial, la creixent sofisticació de les imatges falses’. ‘Ens enfrontem a un futur molt més difícil en termes de distingir la paraula veritable de la falsa, la imatge veritable de la falsa’, ha avisat per la seva banda durant el debat. ‘East StratCom no és una panacea. No ho pot resoldre tot.  No podem substituir els Estats membres’, ha avisat, recordant que només 12 dels 28 països de la UE han pres ‘accions específiques’ per tallar el problema. En ser preguntat si veu possible una cooperació directa amb Rússia per tallar el problema, Portman ha descartat aquesta opció sense un canvi d’actitud de Rússia. ‘Lamentablement el que veiem és un bombardeig diari de denigració dels valors, polítiques i polítics europeus, de manera que és força difícil veure una manera de tirar endavant mentre això continua’, ha argumentat. L’alt càrrec del Ministeri d’Exteriors rus ha ironitzat que a la llum del que publica la premsa europea sobre els polítics russos el Govern de Moscou també necessitaria ‘molta comunicació estratègica’. Portman ha subratllat la importància de seguir conscienciant del problema en l’opinió pública i ha considerat ‘absolutament crític’ implicar la indústria dels mitjans socials per contribuir a una solució que no impliqui mesures normatives, com per exemple ‘millors pràctiques’, mentre que Kapyrin ha rebutjat que la UE i l’OTAN pretenguin “‘estendre a la resta del món’ les seves normes per regular el ciberespai.’És quelcom que fracassarà’, ha advertit. Rússia ha considerat que les plataformes socials com Twitter tenen ‘responsabilitat’ a l’hora de “netejar” els ‘bots’ i comptes falsos del seu sistema. ‘A ningú li interessa tenir-los’, ha explicat una font oficial russa.

Summary: Rússia ironitza amb la ‘ingerència’ a Catalunya: ‘No bombardejarem Madrid’


Inés Madrigal, la dona que va portar a judici el primer cas de nadons robats a l’estat espanyol, ha anunciat que ha trobat a la seva família, encara que la seva mare va morir ara fa sis anys. A Madrigal se la coneix per portar a judici el doctor Eduardo Vela, a qui la Justícia va absoldre per considerar prescrits els delictes de detenció il·legal, suposició al part i falsedat documental. ‘Sempre he perseguit la veritat. I ara que l’he trobat, tinc l’obligació de compartir-la’, sosté la víctima de l’entramat de nadons robats, que ha volgut compartir ‘la millor notícia de la seva vida’. ‘Només hi ha una manera d’aconseguir allò que anhela el teu cor i és desitjar-ho amb tota l’ànima, desitjar-ho i necessitar-ho tant com l’aire que entra en els teus pulmons i et manté viu, si ho sents, ves-hi, no ho deixis, fes-ho des de l’amor que tu ets i posa-l’hi de tal manera a la vida, que no tingui més remei que donar-te’l’, ha escrit en les seves xarxes socials. La dona va néixer el juny de 1969 a la Clínica San Ramón de Madrid. Va ser un ‘regal’ de Vela a la seva mare adoptiva, que va morir el 2013 enmig del procés penal. Amb divuit anys, els seus pares li van confessar que era adoptada i el 2010, la seva mare li va explicar la veritat darrere del seu naixement. D’ençà d’aquell moment, ha lluitat per cercar la veritat i trobar a la seva família biològica. La troballa es produeix després de donar positiu una prova d’ADN que ha permès trobar un dels seus quatre germans. Després de conèixer l’absolució, el seu advocat va anunciar que anirien al Tribunal Suprem. Madrigal vol que aquesta sentència sigui ‘un trampolí’ perquè el tribunal es pronunciï sobre la prescripció i creu jurisprudència davant aquesta qüestió sobre la qual hi ha resolucions diverses.

Summary: El primer nadó robat que va denunciar el seu cas a l’estat espanyol troba la seva família


Com cada any, la Marató de TV3 ha aplegat cares conegudes als centres de trucades per atendre aquelles persones que vulguin fer donacions. A Barcelona, han coincidit el vice-president de la Generalitat, Oriol Junqueras, i el delegat del govern espanyol, Enric Millo. El to festiu de l’esdeveniment ha permès que Junqueras rebés Millo amb un irònic ‘Benvingut, ambaixador, al dia solidari més gran de la societat catalana‘. L’anècdota l’ha recollida Cesc Iglésies, secretari d’Afers Socials i Família de la Generalitat, a Twitter. .@junqueras ha rebut al delegat del Gobierno @EnricMillo amb un "Benvingut Ambaixador al dia solidari més gran de la societat catalana" pic.twitter.com/wbZ00iJjlr — cesc iglesies (@cesciglesies) December 18, 2016

Summary: Junqueras a Millo, durant la Marató: ‘Benvingut, ambaixador’


El candidat d’ERC a la batllia de Barcelona, Ernest Maragall, ha descartat formar un tripartit d’esquerres amb el PSC per governar la ciutat. ‘La nostra oferta és inequívocament progressista i republicana, això ja delimita un camp d’aliances natural’, ha declarat al programa Bàsics de BTV. En aquest sentit, l’ex-conseller del govern ha apuntat a possibles pactes postelectoral amb Barcelona en Comú i el PDECat per aconseguir la majoria absoluta al ple del consistori. ⚪⚫ El candidat d'@ERCbcn apunta a pactes postelectorals amb Colau i el PDeCAT i descarta un tripartit d'esquerres. 🗣 @ernestmaragall: “La nostra oferta és inequívocament progressista i republicana”. Ho ha dit al #bàsicsbtv 👉🏻 https://t.co/wlRmVIhaQO pic.twitter.com/ooCnIpR9cH — bàsics (@basicsbtv) November 27, 2018

Summary: Maragall descarta un tripartit d’esquerres per a governar Barcelona


El candidat de Ciutadans a les eleccions espanyoles, Albert Rivera, ha ofert al candidat del PP, Pablo Casado, un govern de coalició després de les eleccions del 28 d’abril amb l’objectiu d’expulsar Pedro Sánchez ‘i els que volen liquidar Espanya’ de la Moncloa. En un acte de campanya a la Corunya, Rivera ha dit que considerava una ‘emergència nacional’ que no governi el PSOE. Per això, no ha dubtat a oferir al seu homòleg del PP la possibilitat de formar un govern de coalició, seguint l’exemple d’Andalusia, on van haver de menester els vots favorables a la investidura del partit d’extrema dreta Vox. Rivera també ha indicat que, a parer seu, seria millor que la presidència recaigués en un partit ‘net de corrupció que en un altre amb casos de corrupció’, en referència al PP.

Summary: Rivera ofereix un govern de coalició a Casado després del 28-A


Al centre Cotoner d’Esporles s’ha fet un acte organitzat per l’Obra Cultural Balear i l’Ajuntament d’Esporles per reivindicar els drets lingüístics dels catalanoparlants a Mallorca i, concretament, de suport a Paula Rotger. Hi han participat més de dues-centes persones, entre les quals la vice-presidenta del Consell de Mallorca Bel Busquets; el diputat del parlament Miquel Ensenyat; la secretària autonòmica Agustina Vilaret; la directora general de Política Lingüística, Beatriu Defior; i la batllessa d’Esporles, Maria Ramon. Paula Rotger hi ha fet un parlament a favor dels drets lingüístics. El cantant Marcel Pich i les glosadores Maribel Servera, Cati Canyelles i Alícia Olivares han estat les encarregades de musicar la trobada reivindicativa. En representació de l’OCB, hi ha intervingut el coordinador, Tomeu Martí. Paula Rotger va ser víctima d’una discriminació per raó de llengua i a conseqüència d’haver-la denunciada va rebre dues denúncies de la Guàrdia Civil, una davant l’Agència Estatal de Seguretat Aèria (AESA) i una altra davant la delegació del govern espanyol a les Illes Balears. Tanmateix, no va acotar el cap i va declarar que estava disposada a arribar fins al final, fins que es demostri la veritat. L’Obra Cultural Balear va demanar a Aena la publicació del vídeo del control de seguretat on van succeir els fets.

Summary: L’OCB reivindica els drets lingüístics en un acte de suport a Paula Rotger


El grup de Podem al congrés espanyol ha registrat aquest divendres una proposició de llei que busca apujar els impostos a la banca per tal de augmentar la recaptació de l’estat espanyol i destinar aquests diners a serveis socials. La proposta es concreta en augmentar un 10% l’impost de societats als bancs. Una mesura que, segons el líder de Podem, Pablo Iglesias, permetria recaptar 6.0000 milions en cinc anys. Uns diners que la formació diu que s’han de destinar a polítiques socials, especialment a millorar les pensions, a assegurar l’atenció a les persones amb dependència i també a àmbits com la salut i l’educació. ‘Ja és hora que els bancs s’esforcin una mica més i no només els treballadors que guanyen menys de 1.000 euros’, ha manifestat Iglesias, que assegura que compten amb el suport del PSOE per tirar endavant la proposta. En els darrers dies, els socialistes també han proposat dos impostos nous a la banca per a pagar pensions. Segons Iglesias, es tracta d’una idea que, a diferència de la de Podem, encara no s’ha concretat en cap proposició de llei. Diversos representants de Podem han registrat aquest divendres la proposició de llei per apujar impostos a la banca. La formació recorda que els bancs s’han endut 40.000 milions d’euros públics per al rescat i que no s’han retornat a la societat. Per això, creu que aquells bancs que tenen beneficis han de pagar més impostos. Concretament, proposen apujar un 10% l’impost de societats. Una mesura que, apunta Iglesias, ja s’ha fet en d’altres països com Portugal, França, Àustria o Regne Unit. Els diners servirien per assegurar les polítiques socials. ‘Aquells que es diuen constitucionalistes no ho són, és mentida, perquè no asseguren els serveis més bàsics’, ha manifestat des de les portes del Congrés espanyol. Podem compta, segons Iglesias, amb el suport dels de Pedro Sánchez. ‘Ens alegrem que per fi facin alguna política d’esquerres’, ha manifestat. Fa uns dies, el secretari general del PSOE també va llençar la proposta de crear dos impostos nous per als bancs i destinar els diners al fons de pensions. Segons Iglesias, es tracta només ‘d’un comentari fet en un esmorzar informatiu’ però que encara no s’ha formalitzat en cap tràmit al Congrés. En canvi, reivindica que la proposta de Podem ja s’ha registrat en forma de proposició de llei. La formació també avança que preveu que el PP la vulgui vetar.

Summary: Podem promou una llei que apuja els impostos a la banca per a destinar 6.000 milions a polítiques socials


La fiscalia sol·licita sis mesos de presó i una multa de 540 euros per al veí de Reus que al juny va ser detingut per la policia espanyola per escriure diverses piulades contra Carlos Carrizosa, portaveu de Ciutadans al parlament. Segons el ministeri públic, els missatges -publicats el 25 de maig d’aquest any a la xarxa social Twitter- tenien el propòsit ‘d’acoquinar i insultar’ el diputat, i serien constitutius dels delictes d’amenaces i injúries greus a l’autoritat. El processat, de 47 anys, va publicar els missatges des de Reus a les 14 hores del 25 de maig. En concret, ho va fer des d’un perfil anònim, que era ‘d’accés públic i disponible en aquell moment per qualsevol usuari de la xarxa’, segons subratlla l’escrit d’acusació de la fiscal a què ha tingut accés l’ACN. La fiscalia sol·licita una pena de sis mesos de presó pel delicte d’amenaces i sis mesos de multa, amb una quota diària de tres euros, pel delicte d’injúries greus. Detingut per la policia espanyola L’home va ser detingut l’1 de juny per la policia espanyola i posteriorment va quedar en llibertat a l’espera de comparèixer davant el jutge. La policia l’acusava dels delictes d’amenaces de mort, delicte d’odi i contra els drets fonamentals. En un comunicat difós el 8 de juny, la policia espanyola detallava que, en poc menys de 24 hores, l’home havia publicat fins a nou missatges ‘amb amenaces de mort, insults i justificació de tot tipus de lluita com a vàlida’, adreçats a Carlos Carrizosa. El diputat va presentar una denúncia per aquests fets.

Summary: La fiscalia espanyola sol·licita mig any de presó per al veí de Reus que va piular contra Carrizosa


El govern britànic ha rebutjat la petició de la primera ministra escocesa, Nicola Sturgeon, de celebrar un referèndum d’independència abans del maig del 2021. El ministre de gabinet David Lidington, número dos de la presidenta Theresa May, ha assegurat en declaracions a la BBC que no hi ha ‘proves’ que hi hagi un augment del suport per un referèndum d’independència a Escòcia i que el de l’any 2014 ja va resoldre el tema ‘per una generació’. Sturgeon va anunciar els seus plans per celebrar una nova consulta en cas de Brexit, però requereix l’autorització de Londres i la transferència de la capacitat de convocar referèndums perquè la votació es faci dins del marc legal britànic. Segons Sturgeon, el govern britànic té ‘zero credibilitat’ i s’ha de plantejar com pot veure ‘acceptable bloquejar una votació democràtica’. Per la seva part, la campanya del Partit Nacional Escocès (SNP) a favor de la independència ha recollit 177.198 adhesions en menys de 24 hores.  Sturgeon anuncia la voluntat de fer un nou referèndum d’independència a Escòcia abans de la primavera del 2021

Summary: El govern britànic refusa d’autoritzar un nou referèndum d’independència a Escòcia


Ernest Maragall ha demanat la incorporació formal a Esquerra Republicana de Catalunya, segons que ha anunciat ell mateix en un article al diari Ara. Ho fa perquè considera que el país entra en un període en què serà la cohesió de tot l’espai republicà i la ‘fortalesa institucional entorn de les formacions polítiques centrals’ seran fonamentals. Per això considera que ‘és hora d’aplegar forces i d’assumir compromisos’. Maragall considera que, en aquest escenari ‘exigent’, el rol d’ERC és ‘principal’, però opina que ‘ho ha de ser encara més’ per a ‘guanyar el doble repte’ a l’entorn dels conceptes ‘república’ i ‘democràcia’. Maragall convida el partit a seguir ‘enfortint i ampliant’ la seva presència social i territorial i fa servir les paraules de Junqueras per assegurar que ho ha de fer ‘obrint fronteres ideològiques’. El diputat fins ara independent afirma que va prendre la decisió de militar a ERC el dia que van tornar a empresonar Josep Rull, Jordi Turull, Raül Romeva, Dolors Bassa i Carme Forcadell, el mateix dia que Marta Rovira va marxar a Suïssa. I considera que ERC és una ‘gran primera força del catalanisme progressista i republicà’ que necessita tantes aportacions com sigui possible. També les dels qui, com ell, ‘compten amb un bagatge de conviccions socialistes de les quals no es volen desprendre ni oblidar’. Ben al contrari, ofereix aquest bagatge com un enriquiment, una de les ‘principals finestres d’ampliació’ de l’espai social que ERC ‘vol i pot representar’. Finalment, Ernest Maragall explica que la incorporació a ERC implica deixar l’afiliació formal a Mes (Moviment d’Esquerres) grup amb el qual durant els darrers anys afirma que no ha tingut ‘cap activitat real ni participació personal en els seus òrgans’.

Summary: Ernest Maragall es fa militant d’ERC


El Tribunal Constitucional i el Tribunal Suprem espanyols mesuren ara més que mai les decisions respectives que afecten els presos polítics. L’ombra del Tribunal d’Estrasburg és llarga, especialment després de la sentència del 20 de novembre passat contra Turquia pel cas del diputat kurd Selahattin Demirtaş, en presó preventiva. El TC ha de resoldre la setmana vinent el recurs d’empara d’Oriol Junqueras per la presó preventiva, i l’analogia d’aquests dos casos ha suscitat una discussió dins el tribunal, on fins ara hi havia una posició unànime sobre els recursos. La sentència condemnatòria ordena a Turquia que deixi en llibertat Demirtaş i determina que l’estat turc ha vulnerat els drets polítics del diputat i de tots els electors, atès que no pot exercir les seves tasques parlamentàries. És exactament la mateixa situació en què es troben els presos polítics que mantenen l’acta de diputat: Oriol Junqueras, Raül Romeva, Jordi Sànchez, Jordi Turull i Josep Rull. Els magistrats del Constitucional tenen ara una urgència damunt la taula. La unanimitat s’ha trencat. Com que l’ordenament jurídic espanyol ha d’incorporar la jurisprudència del Tribunal Europeu dels Drets Humans (TEDH), alguns magistrats del TC temen que negar la llibertat de Junqueras alimenti una futura sentència condemnatòria del TEDH contra Espanya. Seria una nova vulneració de drets fonamentals i, quan el Constitucional dictamini, obrirà la porta perquè la defensa del president d’ERC, si ho considera pertinent, presenti una demanda contra Espanya al Tribunal d’Estrasburg. Després d’un any de tenir al congelador els recursos dels presos polítics contra la presó preventiva i més vulneracions, el Constitucional espanyol en va començar a resoldre arran de la vaga de fam de Jordi Sànchez, Jordi Turull, Joaquim Forn i Josep Rull. Ara ja fa dies que els magistrats debaten sobre el recurs de Junqueras, de moment sense cap acord unànime. La maniobra del TC: una nova doctrina constitucional? La solució que pot forjar el tribunal és una resolució que estableixi una nova doctrina constitucional. És a dir, que esmenti la sentència del TEDH sobre el dirigent kurd, però que alhora argumenti que no hi ha analogia entre aquest cas i els dels diputats catalans empresonats. Si fos així, el Constitucional fugiria d’estudi i aconseguiria de mantenir la presó preventiva per a Junqueras i tancar la porta a la resta de recursos. Aquesta maniobra dels magistrats del Constitucional aconseguiria de mantenir la unanimitat dins el tribunal i donar dos missatges clars a l’opinió pública espanyola. Primer, que es manté la unitat monolítica contra l’independentisme català i que no es qüestiona la decisió del Suprem. I segon, que la justícia espanyola no cedeix davant una sentència del Tribunal d’Estrasburg. I això, després dels revessos de la justícia europea contra la persecució judicial dels dirigents independentistes exiliats. Una nova doctrina constitucional creada ad hoc per donar resposta al recurs de Junqueras. Mirant de reüll a Estrasburg La presència no gaire llunyana del Tribunal Europeu dels Drets Humans també s’albira des del Tribunal Suprem espanyol. Els magistrats que conformen la sala que jutjarà els presos polítics, presidida per Manuel Marchena, són conscients que les defenses, en el judici, prendran nota mil·limètricament de tot allò que s’hi decideixi i de qualsevol vulneració de drets dels acusats que hi pugui haver durant el procediment. Segons que ha fet córrer el Tribunal Suprem mateix amb filtracions en alguns mitjans de comunicació espanyols, la decisió de fer un judici amb setmanes de tres dies de sessions, deixant lliures el dilluns i el divendres, respon al fet que no vol donar arguments a una denúncia de la vulneració del dret de defensa. El problema del Suprem és que no pot desfer tota la instrucció del jutge Pablo Llarena, i que la decisió que prengui en la sentència es fonamentarà en els arguments de les acusacions, bastits al damunt de tota aquella investigació, plena de drets vulnerats, començant per la detenció preventiva de tots els presos polítics. Que el Suprem n’és conscient, de la intenció de recórrer al Tribunal d’Estrasburg, es veu en el missatge sibil·lí que el president de la sala del Suprem, Manuel Marchena, va deixar anar enmig dels arguments amb què desestimava la petició dels presos de traslladar la causa a Catalunya. Marchena deia que el Suprem sí que era un organisme competent per a enjudiciar els fets i deixava entrellucar que desestimaria la petició de declarar-hi en català. Acabava dient: ‘Sigui com sigui, fer dependre el dret de tenir un procés just de la distància entre la seu del domicili i la de l’òrgan jurisdiccional o de l’ús de la llengua materna pels professionals que assumeixen la defensa, conduiria a l’absurditat de negar que aquest dret tingui vigència, per exemple, al Tribunal Europeu de Drets Humans.’ La jurisprudència d’Estrasburg és ben present en els escrits d’algunes defenses. Les que més la fan valer són les de Jordi Cuixart i de Carme Forcadell, que fan tota una relació de sentències del Tribunal Europeu dels Drets Humans per a demostrar la vulneració de diversos drets. A més, l’escrit de defensa de Cuixart avisa específicament que si la sentència és condemnatòria, la causa que es jutja s’acabarà dirimint en tribunals internacionals i que Espanya acabarà rebent una condemna. El procediment per a anar a Estrasburg ja s’ha activat en algun cas abans del judici. Per exemple, amb un dels pocs recursos d’empara per violació de drets que ha resolt el Tribunal Constitucional espanyol, el de Carme Forcadell. La defensa de Forcadell enllesteix el recurs a Estrasburg contra l’empresonament preventiu. De recursos en l’àmbit internacional, no se n’han pogut plantejar més, perquè el TC ha blocat sistemàticament la vintena llarga que durant un any han anat presentant els presos i que han anat essent admesos a tràmit i desats en un calaix, sense resoldre. En tot cas, així que hi hagi una sentència condemnatòria, s’haurà de formular una nova demanda, definitiva, per vulneració de drets contra els acusats que, al seu torn, abans no vagi a Estrasburg haurà de passar novament pel Tribunal Constitucional espanyol.

Summary: L’ombra d’Estrasburg inquieta la justícia espanyola


La Direcció general de Joventut de la Generalitat inicia demà un nou curs per a monitors d’esplai, directors i formadors d’oci per donar a conèixer les pautes d’actuació específica en un cas d’abús sexual infantil i reforçar la prevenció contra el maltractament i l’abús, segons ha informat la Conselleria de Treball, Assumptes Socials i Famílies. El curs s’imparteix demà i el proper divendres a la Fundació Vicki Bernadet –després d’aprovar-se el juliol de 2017 el Protocol Marc d’Actuacions contra el Maltractament a Nens i Adolescents de Catalunya–, tindrà dues edicions més a causa del bon acolliment i tracta tres grans temes: la prevenció en l’àmbit de l’oci, com identificar a víctimes d’abusos i com actuar en cas de sospita o evidència. La directora general de Joventut, Marta Vilalta, ha assenyalat que les característiques de l’educació en l’oci permeten dedicar esforços a la prevenció, però també ser ‘proactius’ en la vigilància sobre qualsevol símptoma sospitós. En el cas de la prevenció, la formació posa en relleu les estratègies per a prevenir un assetjament sexual, a més de promoure unes relacions que fomentin una comunicació fluida, de confiança i de respecte entre monitors i participants. Un altre dels aspectes centrals del curs són les diferents estratègies que permeten fer sospitar a monitors i dirigents d’oci d’un possible cas d’assetjament, que poden passar per observar el comportament, avaluar-ne l’estat físic i emocional o compartir la informació amb la xarxa de professionals dels serveis socials. En la fase de detecció, el curs posa l’accent sobre les relacions inclusives, de convivència i confiança que promouen les activitats d’oci i, si es detecta un cas, els passos que segueixen els educadors. Afents assessors El Govern vol que les entitats d’educació en l’oci comptin amb un agent assessor que sigui interlocutor amb l’administració i assessori monitors i directors en sospites de casos de maltractaments i abusos a menors. Vilalta ha assegurat que l’objectiu per aquest 2018 és anar acreditant i reconeixent formalment la figura de l’Agent Assessor de Protecció sobre Abusos Sexuals. D’aquesta manera, totes les entitats d’educació en l’oci –almenys, a través de les seves federacions– hauran de tenir un agent assessor, una figura que ha de ser interlocutora amb l’administració, estar disponible durant les activitats d’oci, assessorar els directors o monitors sobre sospites, detectar i denunciar situacions abusives, vetllar pel bon funcionament del circuit intern i fer un seguiment dels casos notificats. Nou protocol La directora general de Joventut ha afirmat que pròximament s’iniciarà un procés al costat del sector de l’oci educatiu per actualitzar i aprovar un nou protocol sobre abús sexual infantil a l’educació en l’oci. El protocol sectorial vigent, aprovat per consens el 2013, però amb l’actualització del nou protocol marc el 2017, la Generalitat i el sector consideren necessari elaborar un document actualitzat per a l’educació en l’oci.

Summary: El Govern inicia un curs a monitors d’oci per a reforçar la lluita contra els abusos


Una de les realitats nacionals i lingüístiques més desconegudes i poc reconegudes de l’Europa occidental és la d’Arpitània. En aquest territori alpí, s’hi parla l’arpità, una llengua romànica les fronteres de la qual no es van delimitar fins el segle XIX: el 1873 el lingüista Graziadio-Isaïa Ascoli va identificar aquesta llengua neollatina, fins aleshores considerada un grup de parlars de transició entre les llengües d’oïl i d’oc. Tot i que Ascoli la va anomenar ‘francoprovençal’, aquest terme ambigu, i equívoc, es va començar a substituir els anys 1970 pel de ‘arpità’. Per a donar a conèixer Arpitània i la seva llengua, aquest cap de setmana es fa a R’gny (Savoia septentrional) la trenta-quatrena Festa Internacional de l’Arpità, un idioma estès per la Vall d’Aosta, el Piemont, el Valais suís i la Savoia, amb el Mont Blanc de centre geogràfic. Les ciutats més importants d’aquest territori són Aosta, Ginebra, Lausanna, Friburg, Neuchâtel, Lió, Grenoble, Chambéry i Annecy. Com a curiositat, també es parla l’arpità a l’illot lingüístic de Faeto i Celle di San Vito, a la Pulla, des del segle XIII. No hi ha dades censals que permetin de saber exactament el nombre de parlants de l’idioma. La UNESCO en calcula uns cent mil parlants, mentre que l’Ethnologue en donava 137.000 parlants el 2007: 70.000 a Itàlia (Vall d’Aosta i valls veïnes del Piemont), 60.000 a França (sobretot a la Savoia) i 7.000 a Suïssa (sobretot als cantons de Friburg i Valais). Per la UNESCO, l’idioma es troba ‘greument amenaçat a França i Suïssa’, i ‘potser també a Itàlia’. Les entitats organitzadores, La Band’à Fanfoué i Lou Rbiolon, han rebut el suport i l’autorització del Consell Departamental de l’Alta Savoia de retolar en arpità el nom a l’entrada dels municipis de la zona.

Summary: Arpitània i l’arpità es reivindiquen a la Savoia


El Parlament grec va aprovar dimarts una resolució que demana al govern grec de reconèixer l’Estat palestí. La votació es va dur a terme en presència del president palestí, Mahmud Abbas, en visita oficial a Atenes. Tots els partits presents a l’Assemblea van votar a favor d’aquest text en el qual s’insta el govern grec a ‘promoure els procediments adequats per al reconeixement d’un Estat palestí i a fer tots els esforços diplomàtics per reprendre les converses de pau’ a la regió, segons que va anunciar el president del Parlament Nikos Voutsis. El primer ministre grec Alexis Tsipras havia anunciat dilluns que el nom de Palestina substituirà en els documents oficials grecs el terme ‘Autoritat Nacional Palestina’, que es feia servir fins ara. Els estats membres de la Unió Europea que reconeixen ara mateix l’estat palestí són Bulgària, Eslovàquia, Hongria, Polònia, Suècia, Txèquia, Romania i Xipre

Summary: Grècia reconeixerà l’estat palestí


El barri de Gràcia ha convertit el 21 d’agost en una jornada on la cultura popular, a través dels seus actes, ha homenatjat les víctimes dels atemptats terroristes. La colla dels Castellers de Gràcia amb l’emblema #Sensepor han dut a terme la seva diada castellera, acompanyada d’un seguit d’activitats a la plaça de la Vila de Gràcia. De manera que la jornada ha esdevingut un reconeixement a les víctimes i al crit de la ciutadania “No tinc por”, amb la participació de més de trenta-cinc colles d’arreu de Catalunya. Qui hagi passejat aquests dies després del fatídic 17 d’agost haurà trobat crespons negres a l’entrada de cadascun dels carrers guarnits de la festa major de Gràcia. Han estat les festes que commemoren els 200 anys de tradició, i malauradament els atemptats terroristes han comportat l’anul·lació dels actes més multitudinaris com ara concerts o actes tan característics com la baixada del pilar casteller caminant de la plaça del Sol a la de la Vila (prevista pel 18 agost) o l’habitual diada castellera, prevista per a l’endemà. Llegeix l’article sencer a Tornaveu, fent clic aquí.

Summary: El barri de Gràcia homenatja les víctimes dels atemptats


La Comissió Nacional de la Informàtica i les Llibertats (CNIL) ha imposat una sanció de cinquanta milions d’euros a Google en aplicació del Reglament General de Protecció de Dades de la Unió Europea (RGPD) per la seva falta de transparència, la informació insatisfactòria proporcionada i la falta de consentiment vàlid per a la personalització de publicitat. Es tracta de la primera ocasió en la qual la CNIL multa amb la sanció màxima prevista en el nou reglament europeu, assenyalant que la gravetat de la mateixa es justifica per la gravetat de les deficiències observades, que es refereixen a principis essencials del RGPD com la transparència, la informació i el consentiment. L’autoritat francesa va obrir una investigació el passat mes de juny després de les reclamacions col·lectives presentades per les associacions None Of Your Business (NOYB) i La Quadrature du Net (LQDN), en què acusaven el cercador de no tenir una base legal vàlida per processar les dades personals dels usuaris dels seus serveis, en particular respecte a la personalització de la publicitat. En el context de les seves perquisicions, la CNIL va realitzar un control en línia el setembre del 2018 amb l’objectiu de verificar el compliment de la Llei de Protecció de Dades i RGPD en el processament de dades personals per Google, concloent que la companyia confia en el consentiment dels usuaris per processar les seves dades amb finalitats de personalització. En aquest sentit, l’autoritat va destacar que ‘el consentiment de l’usuari no està suficientment informat’, ja que la informació sobre el tractament de les dades es troba diluïda en diversos documents i no permet a l’usuari prendre consciència de la seva magnitud. Així mateix, la institució va jutjar que el consentiment obtingut no és específic i no ambigu, assenyalant que el mètode emprat porta a l’usuari a donar el seu consentiment en bloc, per a totes les finalitats perseguides per Google (personalització de la publicitat, reconeixement de veu, entre altres).

Summary: Multa de cinquanta milions d’euros a Google per infringir les normes de protecció de dades


El 2018 de La Marató ha recaptat un total de 15.068.252 euros, la xifra més alta dels 27 anys d’història d’aquesta cita solidària, segons que ha anunciat la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA). L’any passat la van dedicar a la investigació contra el càncer i en el moment de l’emissió, el desembre, es va arribar als 10 milions d’euros de recaptació. Com és habitual, es va poder continuar fent-hi donacions fins al 31 de març i finalment s’ha arribat a 15 milions d’euros. D’una altra banda, l’any que ve serà dedicada a les malalties minoritàries i l’encarregat de conduir el programa, que tindrà lloc el 15 de desembre, serà el presentador Quim Masferrer. Els recursos recaptats per La Marató 2018, prioritàriament, aniran destinats a aconseguir nous mètodes de prevenció i diagnosi i tractaments més eficients que augmentin la supervivència i la qualitat de vida dels pacients oncològics. La Fundació La Marató finançarà els projectes més ben valorats dels 192 que es van presentar a la convocatòria d’ajuts, feta entre el febrer i el març. La decisió sobre els projectes elegits serà a l’octubre i els investigadors guanyadors hi treballaran durant tres anys. És previst que el 2024 exposaran públicament els resultats en un simposi obert a la ciutadania.

Summary: La Marató 2018 assoleix una recaptació final històrica de 15 milions d’euros


L’Ajuntament d’Alacant ha canviat aquest matí els primers carrers de denominació franquista dels trenta-sis que finalment s’han acordat a la Comissió per la Memòria Històrica. La primera via ha estat la nova zona de vianants Periodista Pirula Arderius, fins avui carrer Felipe Bergés. En l’acte del canvi de nom, la periodista Arderius ha recordat que va començar la carrera professional el 1968 i que van ser anys que calia fer ‘molt de carrer’, sobretot tenint en compte la manca de notícies oficials. Després s’han canviat els noms del carrer Capità Fernando Ballenilla pel de Pedro Mas García; el carrer Francisco Candela Martí pel de Marina Nomdedéu; el carrer Jaume Galiana pel d’Escultor Adrián Carrillo; el carrer Juan Ballesta Pozuelo pel d’Angelita Rodríguez Preciado; i el carrer Luis Bellido pel de Periodista Adrián López. La regidora de Cultura, Maria Dolors Padilla, ha explicat que la resta de carrers es canviarien a mesura que arribessin les plaques. Per la seva banda, Maria José Espuch, ex-regidora de Memòria Històrica de Compromís, ha dit que era ‘un honor’ treure un nom franquista del centre de la ciutat, i ha evitat entrar ‘en polèmiques’. Es referia a l’acord final de la comissió, que rebaixa a 36 els carrers amb denominació franquista, dels 46 que havia aprovat l’anterior equip de govern (PSPV, Compromís i Guanyar Alacant), una decisió que el PP havia dut als tribunals. El grup municipal de Compromís ha criticat que, amb la nova llista, han desaparegut els noms de Miquel Grau, Amado Granell, les 27 Constituents i les Mestres de la República.

Summary: Comença el canvi de noms dels carrers franquistes d’Alacant


La història de Pere Sureda la signarien moltes persones que treballen en el sector editorial. No pas perquè un dia va arribar a ser director general d’Edicions 62 o subdirector d’Ediciones B; ni perquè ha tingut el reconeixement d’haver contribuït a descobrir autors desconeguts al mercat català. El gran èxit de Pere Sureda és que edita allò que vol i que li agrada, res més. Navona Editorial no té una col·lecció de llibres comercials, amb falses autobiografies de futbolistes i receptes de cuiners mediàtics, que aportin ingressos fàcils. Només opta per reeditar clàssics i descobrir nous talents i, de moment, pot dir que el negoci rutlla. Navona Editorial és l’última aventura d’aquest editor que durant molts anys havia treballat per al mercat català, espanyol i llatinoamericà. El 2014, la seva vida va fer canvi de rumb quan va rebre les regnes d’una editorial creada cinc anys abans i que fins aleshores només editava llibres de no-ficció i autoajuda. Els seus dos propietaris s’havien mort en un mes de diferència i Sureda va adquirir Navona, això sí, plena de deutes. A partir d’ací, se li acudí de complir un somni: ‘Sempre havia volgut, i pensava que mai ho aconseguiria, tenir l’editorial per a fer els llibres que jo cregués que el públic havia de llegir. Vull posar a l’abast del públic, tant en català com en castellà, determinats texts, novel·les, poemes, que a mi m’han copsat, interessat o m’han tocat la fibra, i que crec que val la pena que siguin a les llibreries i la gent tingui l’oportunitat d’adquirir-los.’ Entre aquests Ineludibles –així s’anomena la col·lecció–, el primer que es va editar en català va ser David Copperfield, de Charles Dickens: ‘La traducció de Joan Sallent és magnífica i després de llegir-lo em vaig dir: tu no havies llegit David Copperfield!’ En aquesta col·lecció també publicarà El soroll i la fúria, de William Faulkner, i El llibre de les meravelles del món, de Marco Polo. I un clàssic de Lev Tolstoi com Anna Karènina, del qual només hi ha una traducció en català. La va fer un jove Andreu Nin, bon coneixedor del rus i que també va portar al català obres de Dostoievski, Piliniak, Stepàntxikovo, Bogdànov i Zoixenko. Però d’això fa més de vuitanta anys i Sureda sent la necessitat de tornar a editar un clàssic d’aquesta envergadura: ‘Segurament, hi ha moltes coses que es poden salvar, però som gairebé al 2020. Cal una traducció renovada i posar aquest llibre a l’abast de tothom.’ En aquesta tasca, és imprescindible la figura del traductor: ‘Pot semblar molt agosarat, però qui llegim nosaltres són els traductors. Ells han de trobar aquell adjectiu perfecte perquè, sense que ens n’adonem, passem les pàgines. Quan no t’adones que hi ha un traductor entremig de tu i l’autor, vol dir que és bo’, assenyala amb entusiasme Sureda, que no para d’agafar exemplars repartits per les lleixes del despatx del carrer de Pau Claris a mesura que els va comentant. Es mostra especialment il·lusionat amb la pròxima traducció, la d’El pacient anglès, de Michael Ondaatje, que encara no havia estat traduïda al català. Per això n’ha comprat els drets. D’alguna manera, diu Sureda, mira de tapar els forats que va detectant: ‘No vull pas marcar una tendència, ni de bon tros. Només vull posar sobre la taula de les llibreries determinades propostes que a mi, com a editor i lector, em sembla que s’han de poder llegir en català.’ Descobriments que són un èxit Però hi ha una altra pota important sobre la qual se sosté Navona, que són els descobriments, les opcions per llibres que han triomfat en altres països i que requereixen que algú vulgui traduir-los al català. El cas més significatiu és el de Les vuit muntanyes, de Paolo Cognetti, un èxit literari, d’aquells que no se sap com apareixen a les llistes dels més venuts. Aconseguir els drets de l’obra no va ser fàcil: ‘Cognetti estava nominat al premi Strega, un premi que té cert prestigi i que s’acostuma a publicar a casa nostra. Em poso en contacte amb la seva editorial i intento contractar el llibre. Em diuen que encara no és el moment. Al cap de pocs dies, guanya el premi Médicis a la millor novel·la estrangera a França. I un altre premi, i un altre, i un altre’, recorda Sureda, que pensava que aquella petita joia se li escaparia de les mans. Finalment, va aconseguir-ho i el llibre ha estat un fenomen. I Fariña, la investigació periodística sobre el narcotràfic a Galícia que va arribar a ser censurada. En aquest cas, Sureda diu que en va comprar els drets quan ja estava prohibida i que la seva intenció era de publicar-la com a forma de protesta: ‘Volia publicar-lo en català i que s’atrevissin a segrestar-me’l! Creia que era una obra que s’havia de publicar en totes les llengües del món i deixar clar que el narcotràfic no és Colòmbia ni és Mèxic, sinó que és una malaltia d’aquesta societat i és a tocar.’ Finalment, la censura sobre el llibre de Nacho Carretero es va aixecar i va esdevenir un èxit comercial. Sense l’èxit de Fariña o Les vuit muntanyes, Navona també ha traduït per primera vegada al català una obra del periodista llegendari Bob Woodward, Por, una investigació que narra com ha canviat la vida a la Casa Blanca d’ençà de l’arribada de Donald Trump. A la pregunta ‘per què decidiu de traduir un llibre com aquest?’, Pere Sureda respon amb un altre interrogant: ‘I per què no hem pogut llegir Woodward en català fins ara?’ Aquesta batalla per normalitzar un comportament que és absolutament normal en altres llengües és el leitmotiv de l’editorial Navona.

Summary: L’editor que publicava allò que volia


Ramon Margalef va nàixer a Barcelona l’any 1919. Científic de reconeixement internacional, fou l’ecòleg més important de Catalunya i, durant molt de temps, la figura més citada de tot l’Estat espanyol, d’on va ser també el primer catedràtic d’ecologia. Les seues aportacions foren diverses i revolucionàries, amb contribucions a l’oceanografia, la limnologia i l’ecologia que li varen valdre un seguit d’importants guardons: la medalla Prince Albert de l’Institut Oceanogràfic de París, el premi Ramon y Cajal i el conegut com el «Premi Nobel de l’Oceanografia» guardó Huntsman de Ciències del Mar, entre altres. La revista Mètode celebra enguany el centenari del naixement de Ramon Margalef recuperant el dossier inclòs en el número 42 de la revista amb motiu de la seua mort. Un document en què col·laboraren Albert Masó, Mercè Durfort i Coll, Josep Mª Camarasa, Xavier Bellés, Joandomènec Ros, Jaume Terradas, i Martí Domínguez, de qui recuperem també una entrevista a l’ecòleg que fou publicada en el setmanari El Temps. A més, Masó ofereix un text inèdit escrit expressament per a aquesta ocasió. Llig més articles al web de Mètode Què és Mètode

Summary: Homenatge al professor Margalef


El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, i la batllessa de Barcelona, Ada Colau, han demanat avui perdó a les víctimes dels atemptats d’ETA. En l’acte d’homenatge de les víctimes de l’atemptat d’Hipercor, han assegurat que les institucions catalanes no sempre han estat a l’alçada del que necessitaven les persones afectades. Colau ha demanat perdó en nom de l’ajuntament per l’oblit i el no suficient acompanyament que hagin pogut tenir les víctimes i per si no s’ha estat a l’alçada de la seva memòria. En la seva intervenció davant el monòlit de record i homenatge, ha mostrat la voluntat de reparar aquesta absència. Puigdemont ha dit: ‘Algunes vegades, potser massa, heu sentit que no hem estat a l’alçada de les circumstàncies i no hem sabut respondre a les vostres necessitats, no només de diners, sinó de reconeixement, d’escalf, de sentir que algú podia empatitzar amb el vostre dolor.’ Quan ha començat a parlar, diversos assistents han escridassat el president amb crits de ‘Viva España’ i ‘golpista’, entre altres improperis.

Summary: Puigdemont i Colau afirmen que les institucions catalanes no han estat a l’altura i demanen perdó a les víctimes dels atemptats d’ETA


Un espai tancat. Un contenidor per a transportar obres d’art. Una bombeta encesa a terra. Trenta espectadors i un actor, ben a prop d’ells, a tocar, dient el poema de Pier Paolo Pasolini ‘Poeta de les cendres’. Aquesta és la nova proposta teatral d’Àlex Rigola, que s’estrenarà al Festival Temporada Alta de Girona el divendres, dissabte i diumenge vinents (dues sessions cada dia). L’espectacle porta per títol Who is me. Pasolini –Poeta de las cenizas– i és una coproducció de Temporada Alta 2016, Hearthbrek Hotel, Titus Andronicus S.L., Teatros del Canal i Trànsit Projectes. Rigola s’ha envoltat d’un equip petit però de gran nivell que inclou l’actor argentí Gonzalo Cunill, i en l’equip tècnic Carlota Subirós (dramaturgista), Max Glaenzel (espai escènic), Sílvia Delagnoeau (vestuari), Alba Pujol (ajudant de direcció) i Jordi Puig Kai (producció executiva). L’espectacle és en llengua castellana. Poeta delle Ceneri (Poeta de les cendres, editat en català l’any passat per Edicions Poncianes, amb traducció de Gerard Cisneros i pròleg de Pere Gimferrer) és un poema punyent, insòlit, colpidor i que Pasolini va deixar inacabat el 1967, uns vuit anys abans de morir assassinat a la platja d’Ostia el 1975. És un poema autobiogràfic que no es va publicar en vida de Pasolini i que, un cop mort, es va trobar a casa seva. ‘Una brutal confessió pòstuma trobada en un calaix’, diu Rigola. Àlex Rigola es va entrebancar amb aquest poema per casualitat: ‘Quan era a Venècia, un dia vaig entrar en una llibreria i vaig descobrir-lo. Buscava alguna peça de Pasolini per poder-la portar allà als escenaris. Em va impactar el poema. Fa un repàs de la seva vida, fabula que li explica en una entrevista a un crític americà. El va escriure quan tenia quaranta-quatre o quaranta-cinc anys i això em toca de prop (jo en tinc quaranta-set). Doncs a aquesta edat Pasolini passa comptes amb ell mateix, tot fent un repàs de la seva vida, la seva obra i el seu pensament. Són un relat i unes reflexions en forma de poema, que d’una manera més planera podem trobar en moltes de les entrevistes que li van fer cap al final de la seva vida. Amb tot, em va impactar com parlava del moment d’ara des del seu moment, a mitjan anys seixanta. És crític contra el capitalisme, el consumisme, que aliena la gent, i que és el nucli del problema, perquè manipula la societat. Acaba fins i tot reivindicant la violència. És el primer punk de la història.’ Continua Rigola: ‘El poema conté la seva visió política, però també la seva evolució com a artista i com a persona. Són aquests tres elements que es van unint i separant, com afluents d’un riu, que és Pasolini. Escrit en vers lliure, la nostra feina ha estat intentar transmetre aquests pensaments d’una manera molt directa al públic. Per això necessitàvem un actor directe, que també pogués abraçar tot aquest pensament. I per això vam proposar el monòleg a Gonzalo Cunill. I per aconseguir la intimitat i la proximitat que requereix el poema, vam apostar per un espai reduït, que acostés molt l’actor a l’espectador. Era difícil aconseguir això en un escenari teatral. Per això vam idear una caixa, que és la que conté aquestes paraules. Hem tingut por de treure els versos de la caixa, com si, pel fet de treure’ls-en, correguessin el risc d’evaporar-se, de perdre’s. És un espectacle de cambra, molt petit.’ Rigola defensa Pasolini i explica com són de necessàries encara les seves idees: ‘El que m’interessa més és el mateix Pasolini. Això no vol dir que no m’interessi el seu cinema o la seva poesia, però per damunt de tot m’impressiona la grandesa del personatge, que supera la pròpia obra. Darrerament he portat als escenaris alguns d’aquests personatges, en els quals, com Pasolini, es barreja vida i obra. He estat amb Federico García Lorca i també amb Andy Warhol. Són personatges que mouen un gran rebombori al seu voltant cada vegada que es manifesten i la seva personalitat es va creant conjuntament amb la seva obra.’ La figura de Pasolini ha influït molt en la generació que avui es troba en la seixantena. Després, als anys vuitanta i noranta es va anar desdibuixant i va anar caient en l’oblit. En aquest sentit, va ser importantíssima l’exposició Pasolini Roma al CCCB l’any 2013, perquè va difondre la figura compromesa i combativa que fou Pasolini, sempre des de l’extrema esquerra, a les generacions més joves. Rigola ha tingut de referència el catàleg de l’exposició i ha contrastat visions amb un dels comissaris d’aquella mostra, Jordi Balló. D’esquerra a dreta, Salvador Sunyer, Àlex Rigola, Gonzalo Cunill i Carlota Subirós. Durant la presentació a la premsa de Who is me. Pasolini –Poeta de las cenizas, el director del Festival Temporada Alta, Salvador Sunyer, va defensar aquests formats reduïts, tot i ser un problema per a un festival. ‘Crec que ens hem d’arriscar’, va dir. Per una altra banda, Carlota Subirós també va parlar del poema. Va dir que tenia un sentit visionari, lúcid, de vida-obra plena de sentit existencial. ‘Deu anys abans de la seva mort el poema ja prefigura com acabarà ell i com evolucionarà la societat. És impressionant com reverbera l’obra de Pasolini avui. Alhora, és entrar en la seva intimitat més profunda. I parla molt del sentit de la poesia, diu que la poesia està en les accions de la vida. És una experiència extraordinària. I, com ha dit Sunyer, aquesta peça és fer política cultural.’ Queda el dubte de pensar si a Pasolini li agradaria que tanquessin les seves paraules en un contenidor per a obres d’art. Si tan necessàries són les seves idees, per què no dir-les en una plaça pública? Rigola és taxatiu: ‘El text és un poema ple de sensibilitat, amb certes dificultats de transmissió oral, que requereixen unes condicions d’intimitat. La caixa protegeix aquesta intimitat.’ I continua: ‘A més, cap al final de la seva vida, Pasolini deia que volia fer cinema per a més poca gent. I ho deia en resposta a la televisió i contra la televisió, que ja començava a fomentar el populisme i l’alienació de la societat.’ Sobre el fet que Pasolini acabés a favor de la violència, Rigola comenta: ‘Sobre això, penso que en el món en què vivim ens demanen que prenguem partit per la no-violència i, tanmateix, hem deixat de veure quan ens violenten a nosaltres. Cada vegada serà més difícil de fer la revolució.’ L’actor Gonzalo Cunill afegeix: ‘Perquè tot va cap al pensament únic, cap a una uniformitat de la societat que fa que les classes proletàries s’aburgesin.’ I tanca Carlota Subirós: ‘D’això, avui en dia en diem globalització. En aquesta cultura postindustrial on ens hem instal·lat. I en el reclam de la diferència i parlant de les dimensions reduïdes de la proposta, potser precisament per a trencar l’homogeneïtzació toca fer-la a una escala més reduïda i des de la diferència. Pasolini acaba el poema dient: “Llançaré el meu cos a la batalla”‘. I Rigola rebla aquest vers així: ‘I la veritat és que ho va fer fins al final.’

Summary: Pasolini íntim, necessari


El Tribunal Suprem avui torna a centrar les mirades. Després de les declaracions d’ahir de Marta Rovira i Marta Pascal, avui és el torn de l’ex-president de la Generalitat, Artur Mas i l’ex-presidenta de l’AMI Neus Lloveras. Tots dos, segons la Guàrdia Civil, formaven part del comitè estratègic del procés. Amb tot, no és previst que els decretin presó sense fiança, perquè aquestes últimes setmanes han abandonat tota responsabilitat en el procés. 14.19 – Llarena deixa Neus Lloveras en llibertat sense mesures cautelars. 13.15 – Llarena ha ordenat un recés després de decretar la llibertat de Mas. Ara declara Neus Lloveras. 12.50 – Imatges de la sortida d’Artur Mas del Suprem. 12.40 – Mas, en declaracions a l’exterior del Suprem, diu que ha defensat que les institucions catalanes han acompanyat al poble de Catalunya ‘en el camí de la sobirania’. També ha dit que no hagut de ‘retractar-se de res’. ‘L’1-O es va fer un referèndum i la DUI va ser purament simbòlica’, ha conclòs. 12.35 – Pablo Llarena només ha demanat a Mas que estigui localitzable, però no ha de lliurar el passaport i tampoc no s’ha de presentar als jutjats. 12.25 – Llarena deixa Mas en llibertat sense fiança. El jutge ha rebutjat la petició de mesures cautelars de Vox. La fiscalia no n’ha demanat. 12.20 – S’acaba la vista sobre les mesures cautelars. 12.15 – La vista del jutge sobre les cautelars s’allarga i ja dura més de mitja hora. 11.45 – El jutge Llarena decideix en aquests moments sobre la petició de mesures cautelars del partit ultra Vox, que vol una fiança de 60.000 euros i la retirada de passaport a Artur Mas. No ha transcendit si la fiscalia també ha demanat mesures cautelars. 11.05 – El grup ultra Vox, com a acusació popular, demana una fiança de 60.000 euros i retirada de passaport per a Artur Mas. 11.00 – Lloveras ha entrat acompanyada d’una comitiva de gent vinguda de Vilanova i la Geltrú, i entre crits de ‘no estàs sola’ Fotografia: Pere Cardús. 10.45 – Més imatges de l’arribada de Lloveras al Suprem. Abans d’entrar al TS @neuslloveras també rep el suport del president de l’@ACM948 @davidsaldoni, @MiquelBuch i la coordinadora del @Pdemocratacat @martapascal, entre d’altres pic.twitter.com/WFQusnxbqy — AMI (@AMI__cat) February 20, 2018 10.30 – L’ex-presidenta de l’AMI Neus Lloveras ja és al Suprem. .@neuslloveras a punt d’entrar al Tribunal Suprem de Madrid, on està citada per declarar, acompanyada pel president provisional de l’@AMI__cat @jordigaseni i el tresorer de l’entitat @Josepmcervera #LlibertatPresosPolitics #🎗🎗🎗🎗 pic.twitter.com/T5Ylkv5VLn — AMI (@AMI__cat) February 20, 2018 10.30 – Artur Mas ja fa més d’una hora que declara davant del jutge Llarena. 10.20 – El president del parlament, Roger Torrent: ‘Tot el suport i la solidaritat. Les urnes no són mai un delicte.’ Tot el suport i solidaritat, #presidentMas i @neuslloveras. Les urnes no són mai un delicte. https://t.co/F7iqAYhmrI — Roger Torrent 🎗 (@rogertorrent) February 20, 2018 10.10 – Els senadors d’ERC Bernat Picornell i Quim Ayats s’uneixen a la comitiva de suport. 10.00 – Jordi Xuclà, senador del PDECat: ‘El president Mas no ha tingut responsabilitats executives en l’última legislatura. Aquesta és la realitat.’ 📺 @jordixucla a @elsmatins: "El #presidentMas ha tingut una relació institucional amb el #president @KRLS, però no ha tingut responsabilitats executives en l'última legislatura. Aquesta és la realitat, encara que algú intenta crear-ne una altra molt més complexa" pic.twitter.com/5uz3f7kb2f — Partit Demòcrata (@Pdemocratacat) February 20, 2018 9.55 – La diputada d’ERC Ester Capella sobre Mas i Lloveras: ‘És una gran causa general contra l’independentisme. Té molt a veure amb la política i molt poc amb el dret.’ "Avui som nosaltres, però d’aquí uns dies seran uns altres. Apel·lo a tots els demòcrates perquè no tolerin el que està passant", clou @estercapella #LaLlibertatNoEsJutja pic.twitter.com/65jYzBpYXd — Esquerra Republicana (@Esquerra_ERC) February 20, 2018 9.45 – Jordi Turull, diputat de JXCat, també dóna suport a Mas i Lloveras. Avui també tot el suport i escalf #PresidentMas i @neuslloveras . pic.twitter.com/wLdJWoBaKB — Jordi Turull i Negre (@jorditurull) February 20, 2018 9.40 – Crida per la Democràcia: ‘Posar les urnes i consultar al poble no és cap delicte, és democràcia’ Tota la força al president Mas i a @neuslloveras. Posar les urnes i consultar al poble no és cap delicte, és democràcia. — Crida Democràcia🎗 (@CridaDemocracia) February 20, 2018 9.35 – L’Associació Catalana de Muncipis també fa costat a Lloveras i Mas. Tot el suport a l'alcaldessa i presidenta de @AMI__cat @neuslloveras que avui declara al Tribunal Suprem amb qui hem compartit reivindicacions i hem treballat pel món local pic.twitter.com/oDqf147pyW — Ass. Cat. Municipis (@ACM948) February 20, 2018 9.28 – Artur Mas comença la seva declaració al Suprem. 9.20 – La diputada d’ERC Ester Capella s’uneix a la comitiva de suport a la porta del Suprem. 9.10 – Imatges de la comitiva de suport a Artur Mas, on hi ha Miquel Buch (ex-president de l’ACM), Toni Castellà (portaveu de Demòcrates), Aitor Esteban (diputat al congrés del PNB) o Marta Pascal (coordinadora general del PDECat). 9.08 – Cap representant de la CUP ha rebut Artur Mas quan ha arribat al Suprem espanyol. En representació d’ERC hi havia el senador Bernat Picornell Una jornada més davant el Tribunal Suprem a Madrid! Avui acompanyant Artur Mas i Neus Lloveras! La democràcia no es jutja! #guanyarem pic.twitter.com/ThF0yGOBGt — Bernat Picornell 🎗 (@bernatpicornell) February 20, 2018 9.05 – Cleries sobre Mas i Lloveras: ‘Som aquí en legítima defensa de la democràcia’ 9.00 – Jordi Sànchez fa costat als encausats: ‘Són polítics que ens han representat i avui ens representen tots’ El president Mas i l'amiga @NeusLloveras són polítics que ens han representat i avui ens representen a tots #llibertat pic.twitter.com/EpfCRSqSET — Jordi Sànchez (@jordialapreso) February 20, 2018 8.55 – L’ANC: ‘La dignitat és més forta que la injustícia’ Avui som tots al vostre costat, @neuslloveras i Artur Mas! La dignitat és més forta que la injustícia. Qui defensa la democràcia mai no camina sol! #oRepúblicaoRepública! pic.twitter.com/Ykxo6Zxzq1 — Assemblea Nacional (@assemblea) February 20, 2018 8.50 – Òmnium: ‘No normalitzarem mai que hi hagi persones declarant al Suprem per haver ajudat a complir el mandat democràtic del poble de Catalunya’ No normalitzarem mai que hi hagi persones declarant al Tribunal Suprem per haver ajudat a complir el mandat democràtic del poble de Catalunya. President Mas, @neuslloveras: no esteu sols. — Òmnium Cultural (@omnium) February 20, 2018 8.47 – L’ex-president de la Generalitat Artur Mas arriba al Suprem. 8.45 – ERC sobre la citació de Mas i Lloveras: ‘Tot el nostre suport. No esteu sols!’ 📣Avui segueixen jutjant la democràcia i la llibertat. Tot el nostre suport, @neuslloveras i Artur Mas. No esteu sols!💪🏼 #LaLlibertatNoEsJutja pic.twitter.com/ieTObbxrz8 — Esquerra Republicana (@Esquerra_ERC) February 20, 2018 8.43 – Jon Iñarritu, senador d’EH Bildu, fa costat a Mas i Lloveras. Artur Mas eta @neuslloveras-i gure elkartasuna adierazi nahi diegu! Tot el nostre suport. @AMI__cat @Pdemocratacat pic.twitter.com/W1Yb40LN2d — Jon Inarritu (@JonInarritu) February 20, 2018 8.40 – L’ex-presidenta del parlament Carme Forcadell: ‘Sempre al costat de la democràcia i de la llibertat. Gràcies pel vostre compromís.’ Sempre al costat de la democràcia i de la llibertat. Gràcies pel vostre compromís. Us esperem a casa https://t.co/LuncZs6enU — Carme Forcadell (@ForcadellCarme) February 20, 2018 8.35 – La presidenta del PDECat, Neus Munté, dóna suport a Mas i Lloveras. I avui també amb vosaltres, #presidentMas i @neuslloveras ! pic.twitter.com/ONnnBQs0Gm — Neus Munté 🎗 (@neusmunte) February 20, 2018 8.30 – Josep Lluís Cleries, senador del PDECat, afirma que la citació d’Artur Mas al Suprem ‘forma part del procés d’humiliació’. 🎙@jlcleries a @LasMananas_rne:"El #presidentMas no ha pres decisions en l'última legislatura. Citar-lo forma part del procés d'humiliació" — Partit Demòcrata (@Pdemocratacat) February 20, 2018 8.25 – Un grupuscle feixista es concentra a les portes del Suprem. 8.15 – Gran expectació mediàtica a les portes del Suprem. 8.00 – L’AMI dóna suport a la seva ex-presidenta. Avui declara l’expresidenta de l’AMI, @neuslloveras al TS. L’@AMI__cat representa la voluntat de 800 ajuntaments que tenen com a objectiu la defensa de la democràcia, llibertat i dignitat del seu poble #LlibertatPresosPolitics #NoEsteuSols 🎗🎗🎗🎗 pic.twitter.com/IfuI1ZkAhc — AMI (@AMI__cat) February 20, 2018 En els informes que el jutge Pablo Llarena té sobre la taula, Mas és presentat com una mena de precursor que va obrir la via del procés independentista mitjançant acords amb ERC, impulsant el 9-N i fonamentant tots els passos en el Llibre Blanc del CATN, els membres del qual la Guàrdia Civil defineix com a ‘ideòlegs’. Malgrat que deixés la presidència, Mas va continuar participant en reunions relacionades amb l’aplicació del full de ruta i l’1-O. Segons l’atestat, va expressar en diverses reunions que ‘el conflicte sorgiria segur i que seria més bel·ligerant que en el 9-N’ en cas de fer-se el referèndum. També va mostrar preocupació pel paper que tindria el parlament i per la manera com actuarien les grans empreses. ‘La millor novel·la de ficció’, així assenyala la Guàrdia Civil els dirigents independentistes La Guàrdia Civil també es manifesta sorpresa perquè Mas continuï vinculat al procés, tot i la inhabilitació per a càrrec públic que li va imposar el Suprem pel 9-N. ‘No s’ha desvinculat del procés malgrat la seva inhabilitació per sentència judicial. En un acte convocat per l’ANC (22 de febrer), va defensar la mobilització ciutadana com a instrument de desobediència i va insistir en el fet que la mobilització havia de ser organitzada amb accions ben calculades i amb l’objectiu de poder arribar a fer el referèndum’, s’hi explica. Si Lloveras formava part del comitè estratègic del procés era en qualitat de presidenta de l’AMI. L’informe policíac descriu l’entitat com una peça clau en la cessió d’espais municipals per l’1-O. ‘A través de la pàgina web de l’AMI, es va difondre que més de set-cents batlles havien posat locals a disposició de la Generalitat per organitzar el referèndum’, s’hi diu. Lloveras hi és esmentada unes quantes vegades per haver assistit i parlat en manifestacions independentistes. ‘Va cridar els catalans secessionistes a no aturar-se davant el joc brut de l’estat decadent, perquè el procés havia d’acabar amb la força de la gent’, diu el document, en relació amb la manifestació de l’avinguda de Maria Cristina del 13 de novembre del 2016.

Summary: En directe: Lloveras, en llibertat sense mesures cautelars


Un plagi, sí. Literalment. Un copia i enganxa. Un agafa d’aquí, agafa d’allà, suma caràcters i emociona’t. Aquest article és un plagi i comença ara: (obro cometes) Nascut a Andalusia, català d’elecció. Des de l’adolescència lluitant pel català i per Catalunya i ja veieu cognoms amb Z. Born and educated in England, lived 18 years Madrid (so I know what I’m talking about) and I’m a Catalan independentist. Leonesa d’origen. Vaig venir a fer la carrera a Bcn i em vaig enamorar d’aquest país. Parlo indistintament català i castellà. Mis padres andaluces son más independentistas que @KRLS y lo son porque quieren lo mejor para sus hijos y nietos. Els catalans i les catalanes tenim les arrels que ens dóna la gana. Vallisoletano, de padres y abuelos vallisoletanos. Sin familia en CAT, donde vivo desde 2001. Independentista convencidísimo. Castellanoparlante con mis padres, catalanoparlante con mis hijos. ExFederalista votando PSC hasta Maragall. Independentista. Familia andaluza y gran parte de ella española retrógrada y en casa no se veía TV3. Yo indepe. Adoctrinamiento decían. Sóc filla d mare sevillana amant d la cultura catalana i del país q la va acollir, ha criat 4 precioses filles indepes 😉 Nieto de aragonesa y madrileño. Independentista i català. Indepe de padres japoneses. Padres andaluces. Crecí en #9barris. Castellano, catalán, inglés, francés, ingeniero. Independentista. Pares nascuts fora de Cat, fills nascuts a Cat. A casa tots independentistes, alguns han portat estelada i xumet alhora. Filla de murcià i castellana. Castellanoparlant. Estimo amb bogeria Catalunya i el català. Indepe des de la Universitat. Madre y padre de Écija. Lengua materna andaluz. Jo sóc català i independentista. 4 avis de 4 punts d’Espanya. Llengua materna castellà, llengua com a mare el català. Sóc indepe. Tengo dignidad. Soy Alemán. Mi lengua materna es el alemán. No aprendí catalán hasta el instituto. Soy independentista. Catalana per part de mare, madrilenya per part de pare. Sóc indepe i visc a Catalunya. Nét de murcians, amb parella castellanoparlant. Els dos independentistes fins la mèdula. La meva àvia andalusa, els meus avis murcians; per honorar la seva memòria, independentista perquè ningú em robarà el futur. Sóc fill criat al franquisme, de l’escola en castellà, de les bufetades per parlar en català… i independentista. Pare de Granada i mare catalana. El meu pare va morir sense entendre què feia Catalunya encara a Espanya. Tots indepes. Padres extremeños, en casa hablamos castellano y catalán, todos independentistas: por dignidad y sentido de justicia. Educada a Andalusia, convençuda que l’encaix era possible, els fets m’han demostrat el contrari i sóc independentista. Extremeny amb dona catalana filla de mare andalusa i pare madrileny. Som més independentistes que l’estel de l’estelada. (tanco cometes) No sé arran de quines declaracions van sorgir, totes aquestes piulades i mooooltes més, ara fa uns dies, al Twitter. Només sé que llegir-les era significatiu i emocionant. I que confegien una fotografia preciosa d’això que ens passa i que, allà a ponent, no poden entendre de cap manera. Ni allà a ponent ni, més a prop, aquells que, per interessos partidistes, s’entesten a dividir-nos en orígens i cognoms i ximpleries tot esperant treure’n petits rèdits partidistes. I ja està. No m’hi estendré. Perquè la cosa més rellevant és que ja no importa quina vella bajanada va causar la resposta de colors; el que compta és el collage de veus i de parers que ens dibuixa el poble que som. I el moment que vivim.

Summary: Aquest article és un plagi


Falta una setmana perquè es constitueixi el Parlament Europeu a Estrasburg, el 2 de juliol. L’independentisme es tornarà a mobilitzar per ser-hi present, però amb una gran incògnita que encara s’ha de resoldre: aquell dia els eurodiputats Carles Puigdemont i Toni Comín s’asseuran als seus escons? És la mateixa pregunta que aquest cap de setmana passat formulàvem a Vidreres (la Selva) al seu advocat, Gonzalo Boye, en un acte de presentació del llibre …Y ahí lo dejo (Roca Editorial), organitzat per Vidreres per la Independència. ‘Nosaltres creiem que sí. Treballem sobre aquesta base’, va respondre. I anunciava, amb la mirada fixa en la justícia europea, que és a punt de presentar un escrit ‘en anglès, preparat per un equip molt potent’, per aconseguir aquest objectiu: que el Parlament Europeu, malgrat Antonio Tajani, no tingui cap més remei que obrir-los la porta i deixar-los exercir les funcions, de la mateixa manera que a la resta de 748 eurodiputats. N’hi ha un altre que no ho podrà fer, Oriol Junqueras, ‘a qui cada minut que passa a la presó li vulneren la immunitat com a parlamentari europeu’. Guia de la manifestació del 2 de juliol a Estrasburg El Teatre Casino la Unió era ple de gom a gom, de gent de Vidreres i de municipis de la rodalia. L’expectació per veure’l i escoltar-lo és enorme allà on va. Aquest home assisteix a una presentació per dia; la setmana passada, a Esplugues, a Salou, a Reus, al Fort Pienc de Barcelona, a Blanes i a Vidreres, i encara ho compagina amb la preparació dels pròxims passos de l’estratègia jurídica a Europa. En aquests actes parla del seu llibre, d’Estrasburg, de Luxemburg, de Marchena i de Llarena... ‘Aquest treballa per a nosaltres, president?’, diu que va demanar a Puigdemont referint-se a Llarena, de tants errors estratègics que cometia. I el públic del Teatre Casino, mastegant les icòniques crispetes boyerianes, esclatava a riure. És la fórmula del seu optimisme: transmetre la convicció d’anar sempre un pas més endavant que no el rival, amb explicacions jurídiques contundents i entenedores i unes bones dosis del seu humor àcid per a esbandir el desassossec. Boye va perfilar les grans línies argumentals de l’imminent moviment jurídic a Europa que faran Puigdemont i Comín. L’estat espanyol envia al Parlament Europeu una llista d’eurodiputats elegits a la circumscripció d’Espanya als comicis del 26 de maig en què hi ha tres vacants: les de Puigdemont, Comín i Junqueras. L’argument és que no van prestar el jurament o promesa de la constitució espanyola davant la junta electoral al congrés espanyol. Malgrat haver estat proclamats eurodiputats al BOE del 14 de juny. Aquest document és fonamental. ‘La normativa que regula la situació dels parlamentaris europeus, les normes europees, parla dels europarlamentaris proclamats’, explica Boye. ‘Quan les coses són clares es pot fer tanta comèdia com es vulgui, però van ser proclamats. I Europa parla dels proclamats, i després Espanya, fonamentant-se en una norma interna, els envia una llista dels juramentats o promesos; una llista que la llei ni tan sols preveu que es publiqui al BOE.’ Fotografia: ANC Vidreres. El fonament de l’estratègia de Boye a l’eurocambra Aquesta norma interna a què es refereix Boye és l’article 224 de la llei electoral general espanyola, que parla de l’obligació dels parlamentaris de jurar la constitució per a poder mantenir les prerrogatives. Però és un article que topa amb la normativa europea principal, que és el tractat de Lisboa. Segons que explica Boye, la qüestió fonamental és que aquest tractat, el Tractat de la Unió Europea que va entrar en vigor el 2007, va canviar l’essència dels eurodiputats. Anteriorment eren designats pels parlaments de cada estat; després van passar a ser elegits pels ciutadans dels estats membres de la UE, però d’ençà de Lisboa són els ciutadans de la UE que elegeixen els seus representants en vint-i-vuit circumscripcions diferents. ‘És a dir –explica Boye–, els eurodiputats no representen ni Espanya, ni el congrés dels diputats ni ningú, tan sols els ciutadans europeus que els van votar dins la circumscripció corresponent a l’estat espanyol.’ En resum: una norma europea que preval davant una norma espanyola prèvia i contradictòria. Heus ací el fonament del recurs que preparen Boye i el seu equip per als dies vinents. L’advocat ho va continuar exposant amb detall davant una audiència absolutament concentrada en cada paraula que pronunciava: ‘Hi ha dues sentències del Tribunal de Justícia de la Unió Europea que diuen que, en matèria electoral, mentre no hi hagi una llei comuna, vigeix la llei nacional… però setanta-dos apartats més avall diu que sempre que no s’oposi a la norma europea. És que les sentències s’han de llegir fins al final! Les mateixes dues sentències que ells citen diuen això. L’article 224 de la llei de règim electoral general no ha estat modificat després de l’entrada en vigor del Tractat de Lisboa. Per tant, és un article que en principi és derogat per aquesta norma. Aquest article  té tres apartats. El primer diu que es proclamaran els eurodiputats electes després del recompte; l’apartat segon diu que cinc dies després d’haver estat proclamats hauran de prestar jurament i, si no, se suspendran les prerrogatives que hagin tingut fins aquell moment. L’ordre lògic d’una norma així seria que primer jures i després et proclamo; doncs no, aquí et proclamo i, si no pagues, has d’anar a la cuina a rentar plats.’ Fotografia: ANC Vidreres. Boye anima el personal amb el seu humor a voltes corrosiu, però sobretot perquè aporta esperança de victòria en un terreny, la batalla jurídica internacional, que ja ha tingut resultats impressionants –i vergonyants per a la justícia espanyola. Continua l’explicació: ‘Aquest article 224 diu que els suspendran les prerrogatives que hagin tingut fins aquell moment . Evidentment, entre la proclamació i el jurament, aquells cinc dies, no podien cobrar ni tan sols el sou. Quina és, doncs, la prerrogativa que tenien? És la immunitat! Que és la mateixa que li van vulnerar i que vulneren cada dia al senyor Junqueras. L’única prerrogativa existent entre l’apartat primer i el segon de l’article 224 és la immunitat. I, ves per on, l’informe en què es basa Marchena per a denegar la sortida de Junqueras a prometre la constitució és un informe emès pel fiscal Javier Zaragoza, que diu que la immunitat compta a partir de la proclamació. Ostres! Doncs nosaltres tot això ho hem estudiat per a la presentació que farem… Una presentació que farem quan l’hàgim de fer i on l’hàgim de fer, i en anglès. Hi treballa un equip molt divers, i ja vam enviar a traduir, amb una traducció jurada, l’article 224 perquè s’entengui ben clarament què diu.’ S’han aferrat al relat del jurament o promesa de la constitució, i és aquest relat que fan córrer per terra, mar i aire, diu Boye. ‘I és tan clar que tenim raó que els van intentar excloure de les llistes electorals.’ O que els han convidat fins i tot a emetre una tercera euroordre, com va arribar a demanar el periodista Javier Zarzalejos. Però no ho faran pas, segons l’advocat, perquè això voldria dir que un jutge belga, o del país que fos, veuria que Puigdemont i Comín tenen immunitat com a eurodiputats. Per això no fan el pas, tot i que és ben possible que el facin tan bon punt hi hagi la sentència del Tribunal Suprem contra els presos polítics. Una sentència que preveu que serà dura, ‘que no ens agradarà gens’, i que troba que podrà incloure vots particulars, però no pas perquè algun magistrat exposi un criteri més tou, sinó ben altrament, per demanar una condemna més dura. El maldecap de Llarena Llarena no gosa, ara com ara, enviar una tercera euroordre immediata. I té un maldecap que fa un any que dura i que no serà pas el darrer, segons Boye. Perquè la demanda contra ell presentada per Carles Puigdemont i els altres exiliats en un jutjat belga l’any passat continua avançant, a poc a poc, i d’ací a un any pot ser que s’hagi resolt en forma de condemna contra el jutge del Tribunal Suprem. Explica Boye: ‘Us imagineu que és condemnat a pagar un euro per la vulneració dels drets dels nostres defensats en la causa especial que se segueix al Suprem? I que això després va Estrasburg: una causa instruïda per un condemnat per haver vulnerat drets fonamentals en aquest mateix procediment. Aneu entenent per què anàvem deixant pedretes a tot arreu? Cada vegada que en deixàvem una, es reien de nosaltres, com quan deien que Bèlgica no podia pas enjudiciar aquest senyor. De moment, aquest riure ens costa a tots mig milió d’euros que s’ha gastat el govern espanyol a defensar-lo. Això té un recorregut que no és l’euro que reclamem a Llarena; és una peça que necessitem per a Estrasburg dins una estratègia general que va més enllà de reclamar una cosa aquí o una altra allà. Nosaltres qüestionem l’arrel del procediment.’ Pedretes al camí: de la qüestió pre-judicial a com i quan recórrer a Estrasburg I una altra pedreta, segons que explica, va ser la presentació, quan es va acabar el judici, d’una qüestió pre-judicial perquè el Suprem consultés el Tribunal de Justícia de la UE, amb seu a Luxemburg. Una qüestió sobre la incompatibilitat d’una possible condemna al Suprem amb la resolució del Tribunal de Slesvig-Holstein dient que els fets jutjats no poden ser constitutius de rebel·lió. Boye escriu al seu llibre que era important que les defenses dels presos ho fessin en les conclusions finals, que era el moment per a poder posar Marchena i el Suprem contra les cordes. Però no ho van fer. Què en pensa? ‘Jo crec que ha estat un error. Un error tècnic. Després de la signatura del Tractat de Lisboa nosaltres vivim en un espai comú europeu, de circulació lliure de persones i mercaderies, on hi ha d’haver una seguretat jurídica. En un lloc van dir que els fets jutjats no eren delictius, tal com són descrits en la interlocutòria de processament, que són els mateixos de l’escrit d’acusació i que són gairebé els mateixos que vindran en els fets provats de la sentència. Van dir que no eren delictius i que tota societat democràtica els havia de tolerar. Doncs si ara en un altre lloc diuen que aquests mateixos fets són constitutius de delictes tan greus que poden arribar a implicar penes de vint-i-cinc anys, la pregunta és si això afecta l’article 2 del Tractat de Lisboa, la lliure circulació de persones. És compatible en un espai de seguretat jurídica que uns fets siguin interpretats d’una manera tan diametralment oposada? A un estat el vinculen les resolucions d’un altre estat dins aquest espai comú quan li has demanat ajuda? Són preguntes molt senzilles la resposta de les quals no hauria agradat.’ I el Tractat de Funcionament de la UE, diu Boye, indica que, a l’última instància judicial (és a dir, el Suprem), si alguna de les parts del procés judicial li proposa que elevi una qüestió pre-judicial, el jutge o tribunal hi estarà obligat. ‘Si se suggeria, Marchena i companyia estaven obligats a enviar la qüestió a Luxemburg, i el resultat no els hauria pas agradat. Sí, podeu dir que aquesta gent fa com vol. Perfecte. Però si no ho feien, teníem el recurs a Estrasburg servit en safata, per haver vulnerat una norma essencial del procediment europeu. Presentar la qüestió pre-judicial era una posició guanyadora en tots sentits, tant si l’acceptaven com si no. I crec que això no es va entendre, no es va voler veure.’ Insisteix en la necessitat d’anar deixant aquestes pedres pel camí. I que ningú no es pensi que un recurs al Tribunal Europeu dels Drets Humans és qualsevol cosa, que ‘no és pas el jutjat de la cantonada, no és un procediment per a experimentar’, afegeix, amb relació als recursos no admesos pel Tribunal d’Estrasburg recentment, un sobre la suspensió per part del TC del ple del parlament de la DUI que s’havia de fer el 9 d’octubre de 2017, i l’altre sobre la presó preventiva de Carme Forcadell. ‘Estrasburg ha resolt això tal com resol moltíssimes coses: de cada 100 casos gairebé 99 acaben així. Nosaltres ens hem d’assegurar de ser aquest cas de cada cent, i això vol dir que les coses s’han de fer molt bé i que no són d’avui per demà. En aquest any i mig hem fet moltes coses per preparar aquest gran cas; algunes han estat públiques i algunes altres ni les hem fetes públiques. Si nosaltres anem posant una pedreta aquí, una altra allà, una altra més enllà… quan arribarà el moment tindrem l’edifici construït. Però no podem aixecar una paret enmig del no-res. S’ha de parar, mirar què tenim, on tenim força i anar a Estrasburg quan toqui.’ Boye, acompanyat de la seva companya de despatx i parella, Isabel Elbal, de la gent de l’editorial i els responsables –’culpables’, diu ell– d’haver escrit aquest llibre, rep a la sortida una mostra d’afecte i agraïment inacabable. Se sent sincerament afalagat. Però també diu que aquesta admiració i simpatia és un símptoma d’anormalitat, que no pot ser que els advocats hagin acabat essent la referència d’un conflicte polític. ‘No hi ha una professió més odiada en el món que la d’advocat, excepte a Catalunya!’ Vegeu ací l’acte íntegre amb Gonzalo Boye a Vidreres:

Summary: Gonzalo Boye té una carta amagada i és a punt de jugar-la


VilaWeb convoca, com cada any, l’Assemblea de Lectors, que tindrà sessions en diferents dies a Perpinyà, Barcelona, Palma i València. La primera d’aquestes sessions serà a Palma el dotze de maig al vespre, després de la conferència que Vicent Partal farà a Can Alcover. A l’Assemblea de Lectors poden assistir tots els subscriptors del diari que vulguen participar-hi. Durant la mateixa, el director de la publicació i altres membres de la redacció expliquen els projectes en marxa o futurs i escolten, de manera especial, els comentaris o crítiques dels subscriptors. Pròximament informarem dels dies en que es faran les sessions de Perpinyà, València i Barcelona. La sessió de Barcelona, a més, serà retransmesa en directe per vídeo, per tal de facilitar la participació de tots els qui no hagin pogut acudir a les quatre convocatòries.

Summary: VilaWeb convoca l’Assemblea de Lectors del 2016