El Consell Executiu ha aprovat avui la creació de l’Observatori Català de la Justícia en Violència Masclista que analitzarà la resposta dels òrgans judicials, els serveis penitenciaris, la justícia juvenil, les mesures penals alternatives i l’atenció a la víctima respecte a la violència masclista. Segons ha informat la Conselleria de Justícia en un comunicat, l’observatori investigarà amb metodologia acadèmica i oferirà conclusions per millorar les polítiques públiques de prevenció, atenció i tractament de la violència masclista, per millorar l’efectivitat i contribuir en la lluita contra la violència masclista. Aquest òrgan, que dependrà del Centre d’Estudis Jurídics del Departament de Justícia, oferirà formació específica sobre violència masclista dirigida a professionals que treballen als jutjats i en l’execució penal a Catalunya, i es preveu formar 1.500 professionals en dos anys. Les primeres investigacions analitzaran les ordres de protecció, la percepció de la víctima i de la resta d’actors implicats en un cas, així com els sistemes de recollida i explotació de dades d’estadística judicial, amb resultats que es preveu que estiguin disponibles a finals d’aquest any. L’Observatori estarà presidit per la consellera de Justícia de la Generalitat, Ester Capella, la seva vicepresidència recau en la directora del Centre d’Estudis Jurídics, Núria Clèries, i la constitució d’aquest nou òrgan serà en una reunió al març. També comptarà amb responsables dels diversos àmbits competencials del Departament, a més de representants de les conselleries de Treball i Interior, l’Institut Català dels Dones, el Consell de l’Advocacia Catalana, el Consell de Col·legis de Procuradors dels Tribunals, Fiscalia i el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya. Set dones mortes el 2018 A Catalunya hi ha 53 jutjats que assumeixen els casos de violència masclista, 19 d’ells amb dedicació exclusiva a aquest àmbit, i hi treballen 499 professionals. Durant el 2017, van resoldre més de 30.000 casos i, d’acord amb les dades de la Conselleria d’Interior, el 2018 van haver-hi 7 dones assassinades per les seves parelles. El perfil de condemnats a presó per un delicte de violència de gènere és un home (98,2%) amb fills (88,6%), normalment no tenen antecedents familiars d’activitat delictiva i els que entren a la presó tenen uns 35 anys, reben condemnes d’un màxim de dos anys (91,1%) i un de cada quatre reincideix. En el cas de penats que no entren a la presó, la mesura penal alternativa més habitual per delictes de violència masclista és un programa formatiu (55,7%), seguit de la pena de treballs en benefici de la comunitat (39,3%), amb una durada d’entre sis mesos i un any, i la reincidència és d’un de cada 10.

Summary: La Generalitat de Catalunya crea un observatori de la justícia sobre violència masclista


El PSPV demana que la multa de 19 milions d’euros de la Unió Europea a l’estat espanyol la paguen els que ‘van falsificar’ les xifres del dèficit en l’etapa del Partit Popular al capdavant de l’anterior govern valencià. Així, la vice-secretària general primera del PSPV-PSOE a la província de Castelló, Ana Edo, creu que ‘cal exigir responsabilitats als causants de les falsificacions de les xifres del dèficit perpetrades per les persones del Partit Popular que durant 20 anys van estar al capdavant de la Generalitat Valenciana’, perquè ‘el que no pot ser és que ara hàgem de ser els valencians i les valencianes que hàgem de fer front a la mala gestió del PP ‘. Edo ha assenyalat que a aquesta situació ‘ens han portat les polítiques del Partit Popular, que, com s’està demostrant, van estar durant tots aquests anys fora d’un marc jurídic raonable’. ‘Si el problema l’ha creat el PP, que ho paguen els dirigents del PP’, ha finalitzat.

Summary: El PSPV de Castelló demana que la multa de la UE la paguen els que ‘van falsificar’ les xifres del dèficit


Ara que la tensió entre el Regne Unit i Espanya ha pujat arran de la situació de Gibraltar després del Brexit, un lector, David d’Enterria, ha fet arribar a VilaWeb un article d’ara fa quaranta anys, publicat al diari The Guardian, titulat: ‘La demanda d’independència dels catalans’. L’autor, el periodista Mark Arnold-Forster, exposava la incongruència de l’argument espanyol per a recuperar la sobirania sobre Gibraltar basant-se en una suposada caducitat del Tractat d’Utrecht (1713) i, en canvi, negar la possibilitat d’independència de Catalunya. En aquest text, publicat el 20 d’abril de 1977, Arnold-Forster deia: ‘De conformitat amb aquell Tractat, Espanya va cedir Gibraltar a la Gran Bretanya “amb tota mena de drets i per sempre” i va incorporar Catalunya a Espanya per un període similarment indefinit. Espanya no pot beneficiar-se per ambdós cantons, argumenten els catalans. O Gibraltar és espanyol i Catalunya és lliure, o bé Gibraltar és britànic i Catalunya és espanyola.’ El periodista explicava que el tractat ‘ja no té validesa legal i és un anacronisme històric’, segons les consideracions d’Espanya. I en citava l’article 10: ‘El rei catòlic per si mateix i pels seus hereus i successors cedeix per mitjà d’aquest tractat a la corona de la Gran Bretanya la plena i entera propietat de la ciutat i castell de Gibraltar, juntament amb el port, defensa i fortaleses que li pertanyen, i en dóna la propietat absolutament perquè la tingui i en gaudeixi amb enter dret i per sempre…’ I tot seguit recordava l’article 13, sobre ‘el cas dels catalans’: ‘Vist que la reina de la Gran Bretanya no para d’instar amb summa eficàcia perquè tots els habitadors del Principat de Catalunya, de qualsevol estat i condició que siguin, no sols aconsegueixin l’oblit enter i perpetu de tot el que hagin executat durant la guerra i gaudeixin de la possessió íntegra de totes les seves hisendes i honres, sinó que també conservin il·lesos i intactes els seus antics privilegis, el rei catòlic, per atenció a sa majestat britànica, no sols concedeix i confirma a qualssevol habitadors de Catalunya l’amnistia desitjada juntament amb la plena possessió de tots els seus béns i honres, sinó que els dóna i concedeix també tots aquells privilegis que posseeixen i de què gaudeixen, i que d’ara endavant puguin posseir i gaudir els habitadors de les dues castelles, que de tots els pobles d’Espanya són els més estimats del rei catòlic.’ Vist això, el periodista destacava que, ‘sense pèrdua de temps, Espanya es va annexionar Catalunya, va aplicar-hi la llei de Castella, hi imposà la llengua castellana i va administrar l’indret des de Madrid’. I aleshores –deia– si l’argument del govern espanyol per a reclamar Gibraltar era la manca de vigència del Tractat d’Utrecht, ‘els catalans argumenten que si l’article 10 ha perdut efectivitat amb el temps, l’article 13 també ha perdut vigència. Així, doncs, Catalunya hauria de ser lliure, i en canvi pateix actualment una ocupació il·legal per les forces d’encara un altre Borbó (Felip V era un Borbó i també ho és Joan Carles)’. Així va recollir l’Avui aquest article de The Guardian uns dies més tard en la secció de retalls de premsa:

Summary: L’històric article a The Guardian del 1977: ‘Catalunya hauria de ser lliure’


Un ens anomenat Federación Católica de Asociaciones de Padres de Alumnos de Valencia (FCAPA) ha enviat un escrit a la Inspecció General d’Educació valenciana per reclamar que se censurin i s’eliminin de les escoles les cançons de Pau Alabajos. Aquesta entitat, que fa campanya contra les polítiques d’igualtat (que anomena ‘imposició de la ideologia de gènere’) a la seva pàgina web o que participa en actes de la secessionista Real Acadèmia de Cultura Valenciana, considera, per justificar la seva demanda, que Alabajos té ‘una determinada ideologia nacionalista’, que una cançó seva surt en un vídeo de la CUP i que per això la seva música ha de quedar vetada a les escoles valencianes. L’escrit de la FCAPA ha trobat ressò al diari ABC i, seguint la cadena, la notícia ha estat utilitzada per una diputada del PP, Verónica Marcos, per demanar la dimissió d’Alabajos, que és regidor de Torrent (Horta). No és la primera vegada que Pau Alabajos, o Josep Nadal, cantant de la Gossa Sorda i ara diputat de Compromís, esdevenen protagonistes de persecucions del mateix caire: ‘És constant’, ens explica Alabajos, ‘com si tingueren algun becari pendent de què fem les persones que tenim alguna responsabilitat pública’. Una entrevista aquí mateix, o a Catalunya Ràdio, una actuació solidària a Barcelona… i en fan un article: ‘Enguany ja me n’han dedicat cinc o sis. Pareix que s’hagen organitzat per cercar les voltes i acaçar persones de rellevància pública, escriptors, músics, artistes que ens hem marcat políticament perquè no hem pogut quedar callats davant d’allò que passava al nostre voltant. Supose que des del seu punt de vista és la manera de provar de desacreditar Compromís’. Val a dir que el mateix personatge que participa en la persecució doctrinària dels artistes i les escoles perquè hi troba ‘una determinada idea nacionalista’ no estalvia insults des del seu compte de Twitter: Vicente Morro, president d’aquesta FCAPA, que té com a imatge de perfil la bandera espanyola, es dedica sistemàticament a fer propaganda de manifestacions espanyolistes, a insultar alguns polítics (Joan Tardà o Pablo Iglesias, per exemple), i a lloar-ne d’altres, (Mariano Rajoy, també per exemple). En tot cas, Pau Alabajos emmarca aquest darrer episodi en un ambient més general, en una mena de ‘cacera de bruixes cap a la nostra cultura’, i recorda de seguida els casos recents de Pep Gimeno, Botifarra, o de Cesk Freixas: ‘En una situació política de rebolic, el feixisme sociològic s’organitza i ataca la gent que fa cultura al País Valencià. Tot allò que significa progressisme els cou. Ataquen qualsevol cosa que siga valenciana. I en aquest cas m’ha tocat a mi. Supose que esperen que callem, però no ho aconseguiran’.

Summary: Pau Alabajos, blanc de la intolerància integrista


L’ambientòleg Andreu Escrivà (València, 1983) va escriure el 2017 Encara no és tard, un llibre on explicava les claus per a entendre l’escalfament global amb to esperançador. Dos anys més tard, el seu discurs és un grau més alarmista: alerta que ens acostem molt ràpidament a un punt de no-retorn, quan els canvis naturals ja no seran a l’abast de l’ésser humà. No li falten motius per a dir-ho. Els nivells d’emissió de CO2 han continuat pujant i l’ONU fa un crit d’atenció per dir que el món s’encamina a un augment de més de 3 graus aquest segle. Per redreçar la situació, representants de dos-cents països, d’organitzacions no governamentals, de la comunitat científica i del món empresarial es reuneixen de dilluns ençà a la Cimera del Clima (COP25) a Madrid. Tanmateix, Escrivà critica: ‘Fins ara, els fets evidencien que aquestes reunions no serveixen gaire i que se n’ha perdut de vista l’objectiu.’ —Serveixen de res, aquestes cimeres? —Fins ara, l’evidència ens diu que no. Les cimeres haurien de limitar l’escalfament global i proveir-nos de les eines per a limitar-lo, però no ho veiem, això. Anem augmentant les emissions any rere any. Només s’ha observat una certa davallada en les emissions els anys de crisi econòmica, cosa que no ens serveix, perquè ara mateix tornen a pujar les emissions i tots els instruments que s’han intentat d’aplicar de la cimera de Kyoto ençà no han donat resultat a escala mundial. Sí que hi ha països o comunitats de països, com Europa, que han complert els objectius climàtics. Fins i tot, alguns amb escreix. Però a escala global –per això són cimeres globals– crec que no aconsegueixen el que volen. I també hi ha el perill, com ja ha dit més gent, de confondre objectiu i instrument. —Què voleu dir? —Les cimeres pel clima són un instrument per a assolir un objectiu, que és la reducció d’emissions. Ara mateix, sembla que la cimera siga un objectiu en si mateix; que fer-la siga un objectiu; que obtenir el paper de compromisos siga l’objectiu. No. L’objectiu sempre és reduir les emissions. El full està bé, però jo no vull el full, sinó allò que implica. I al final sempre acabem veient les presses terribles perquè l’últim dia s’aconseguisca un acord, amb els compromissaris de bòlit, sense haver dormit, quaranta-vuit hores negociant per aconseguir un text… Carai, això no es podria fer el primer dia? De què serveixen tants dies de cimera? Per què no es pot fer en dos dies o tres, intensius, amb la gent que acaba prenent les decisions finals? I, a banda, hi ha una part de la cimera que és inevitable de qüestionar, que és el desplaçament de desenes de milers de persones amb trens, avions, vaixells i cotxes. Tot això és una enorme despesa energètica, contradictòria amb l’objectiu i l’esperit que hauria de tenir una cimera del clima. —Heu dit que hi ha més emissions ara que abans de la crisi? —Sí. Durant la crisi econòmica, els anys 2008, 2009 i 2010, vàrem reduir lleugerament les emissions derivades de les fonts d’energia, bàsicament, les lligades al desenvolupament econòmic, i els anys 2014, 2015 i 2016, van estabilitzar-se després d’haver crescut una mica. De fet, semblava que podien ser aquell pic a partir del qual començarien a baixar. En totes les gràfiques sobre possibilitats climàtiques hi ha un punt a partir del qual baixen les emissions. I nosaltres pensàvem que es podia haver arribat a aquest punt el 2015-2016. A més, coincidia amb la cimera del 2015 i amb un moment relativament optimista quant a l’acció climàtica. Però què ha passat? Que a partir del 2015-2016 les emissions han pujat, i a més a més, a un ritme accelerat. Sobretot, per augments de la Xina i més països emergents, i això no implica solament el creixement de les emissions, que són enormes, sinó també de la concentració de diòxid de carboni a l’atmosfera. —I què vol dir això? —És el principal indicador de l’escalfament global en un futur. Això té una inèrcia brutal. Voler aturar les emissions és com començar a prémer el fre d’un cotxe en una baixada. Tu prems el fre, les rodes s’escalfen i el cotxe va frenant. Però des que prems el fre –i a sobre, ho fas a fons–, tardes uns quants metres a aturar el cotxe. Ara ni tan sols premem el fre fluixet, sinó que premem l’accelerador, i com més ràpid anem, més temps tardarem a frenar quan decidim que cal prémer el fre. Anem endarrerint aquesta aturada. I el problema és que al final d’aquesta costera hi ha un precipici. —Anem arribant a un punt de no-retorn, doncs? —Els informes de la millor ciència disponible diuen que avui encara no hem arribat al punt de no-retorn, però que ens hi acostem molt, i molt de pressa. I a més a més, cada dia tenim més limitada la nostra capacitat d’evitar aquests punts de no-retorn. Mireu, la setmana passada, la revista Nature publicava un article sobre aquesta qüestió, i era realment alarmant. En definitiva, assenyalava que tenim la necessitat imperiosa de reduir moltíssim, però moltíssim, les emissions perquè d’ací a dos anys, cinc, deu, ja serem al punt de no-retorn. I a partir de llavors, ja no podem fer res dins el nostre radi d’acció. Jo faig el símil amb el descens futbolístic. Si un equip és en un lloc de descens matemàtic, és igual que els últims cinc partits de lliga els guanye per 10-0. És igual, ja és a la segona divisió. —Què pot implicar, en termes pràctics? —Que els humans perdem el control sobre el grau d’escalfament. Ara mateix, nosaltres som els qui determinem el clima futur, segons els gasos d’efecte hivernacle que aboquem a l’atmosfera. Una vegada passem el punt de no-retorn, la importància que tenen les nostres emissions baixen molt perquè es desencadenen processos a escala enorme a la biosfera, la criosfera i l’atmosfera; són processos a escala fins i tot geològica, fora del nostre abast i que ja no podem controlar. Imaginem que es desencadena el desgel en massa de Grenlàndia. Nosaltres no podem refredar Grenlàndia per a tornar-la a congelar; els boscos humits tropicals que canvien l’estat a un bosc sec. Una volta el sistema canvia d’equilibri, retornar-lo a l’equilibri anterior és molt difícil. Un exemple molt gràfic del punt de no-retorn: si posem l’aigua a bullir, dels 60º als 99º, l’aigua s’escalfa molt, però no passa res. Però dels 99 als 101º, l’aigua passa de líquida a vapor. Una vegada passem aquest punt de no-retorn, ja no tenim capacitat per a tornar l’aigua convertida en vapor al perol. En canvi, quan som a 73º, per exemple, podem apagar el foc i l’aigua continua líquida; és sota control tornar a tenir aigua a temperatura ambient. —Fa uns quants dies, l’ONU publicava un informe en què advertia que els estats del G-20, responsables del 75% d’emissions de gasos d’efecte hivernacle, no prenen les mesures necessàries per a complir el compromís de l’Acord de París de mantenir l’escalfament climàtic inferior als dos graus. Amb aquest panorama, a quins acords de mínims s’ha d’arribar? —Jo crec que un acord important seria l’eliminació directíssima, ràpida i efectiva de qualsevol mena de subsidi a les energies fòssils. És a dir, zero euros públics al carbó, al petroli i al gas natural. El tancament immediat de centrals de carbó i no construir-ne en països desenvolupats ni en països en via de desenvolupament; un fons verd dotat amb moltíssims diners i moltíssima transferència de tecnologia, per a fer efectiva la descarbonització en països en via de desenvolupament; i després, un compromís de recerca pública a l’hora de potenciar noves formes de capturar carboni, noves formes de generar electricitat i energia. I posaria èmfasi a crear un pla que no se centre en l’eficiència energètica, perquè necessitem, sobretot, estalviar; utilitzar menys energia. —Però totes aquestes propostes que dieu no seran útils si la Xina o els EUA, que són els països més contaminants, no compleixen els acords a què arriba la resta del món? —Els Estats Units sí que han reduït una mica les emissions, tot i el senyor Trump. Per una pura qüestió d’inèrcia, perquè en molts llocs l’energia solar i eòlica comença a ser més barata. També es van descentralitzant fàbriques i això implica un estalvi irreal d’emissions. Evidentment, hem de fer un esforç global. No val de res acordar una cosa fantàstica si els emissors del 40% o 50% no s’ho prenen seriosament. Però que ara, el desembre del 2019, els EUA no vulguen participar en cap pacte no és cap excusa perquè la resta no fem els nostres deures i no bastim un acord capaç d’incorporar-hi els EUA un cop hi canvie la presidència. Ara parlem molt de Trump, però si l’any que ve guanya Bernie Sanders i els EUA s’hi tornen a incorporar, d’ací a un any i mig el país pot passar de ser un obstacle a ser capdavanter en canvi climàtic. Per això s’haurà de bastir un acord ambiciós, que faça avergonyir els qui no vulguen signar-lo, però que també done cabuda a aquells que ara no puguen signar-lo, o no vulguen, i que en un futur pròxim hi estiguen disposats. —Paral·lelament al que decideixen els estats, sou partidari de mesures sancionadores a escala local? Per exemple, l’entrada a Barcelona, a partir del 2020 serà limitada als cotxes que més contaminen. —Sí, en sóc partidari, però sempre que es donen alternatives al ciutadà per a continuar fent la seua vida. Tu no pots limitar l’accés a la ciutat, especialment als cotxes més antics i més contaminants, però que són els que la gent amb un poder adquisitiu més baix ha pogut comprar-se, siga perquè no se l’ha pogut canviar o no ha pogut comprar-se un cotxe millor. Tu pots limitar, per una qüestió de salut pública i escalfament globals, però en canvi d’açò has d’oferir més transport públic i millor a aquestes persones perquè puguen accedir al centre de la ciutat. Em sembla, des de la distància, que es fa això. —Creieu que la gent està conscienciada amb el canvi climàtic? —No. Crec que queda molt bé dir que et preocupa i queda molt malament dir que no t’importa; però hi ha una consciència molt light sobre el canvi climàtic. Això no vol dir que tenir una consciència forta implique anar a viure a una cova i renunciar a tot. Jo mateix convisc amb moltes incoherències personals i vitals de tota mena, però crec que ja és el moment d’entendre què ens hi juguem. Quan parlem de descarbonització, de limitar l’escalfament planetari als dos graus o de l’Acord de París, hem de començar a entendre què significa. Per això cal que es traduïsca en informació ambiental per a tots els usuaris. Cal una percepció més clara, més informada, també científicament –perquè hi ha una mancança de coneixement científic–, sobre què significa el canvi climàtic, els temps que té, les oportunitats tecnològiques que se’ns presenten i sobretot, els desafiaments socials que tenim davant. —Educació ambiental. —També hauria de ser un compromís, potser poc realista i innocent, però cal potenciar l’educació ambiental. Parlem d’aquestes grans cimeres en un ambient aïllat, però cal educació ambiental, comunicació, conscienciació, un esforç coordinat de periodistes, divulgadors, científics i professors, per a traslladar aquestes polítiques a la gent. Perquè si no sempre s’acabaran veient com una qüestió que decideixen quatre senyors tancats en un pavelló als afores d’una gran ciutat. —Vist amb perspectiva, com valoreu el paper de Greta Thunberg en aquesta conscienciació? —És una bona pregunta… El paper de la Greta és positiu, això és clar. Qualsevol element que mobilitze, que sume, que esperone la ciutadania i especialment la gent més jove, que no tots són tan conscienciats com ens pensem, crec que és positiu. —Però… —Ara ve el però. Em sembla que en el cas de Greta Thunberg hi ha hagut moltes vegades un desviament de l’atenció. Per exemple, a la cimera del clima de Nova York, de fa unes setmanes, ens vam fixar més en què deia Greta, com mirava Trump o si era a punt de plorar, que no pas què passava a la cimera. Ningú no recorda de què tractava la cimera de nova York. Ara, tothom sap com anava vestida, quines paraules va gastar, com es va enfadar amb els polítics… Confonem una vegada més un element interessant i potent amb l’objectiu real de la cimera. L’objectiu no és que hi vaja Greta, sinó que s’acorden mesures per a combatre el canvi climàtic. I d’aquestes mesures, de di foren reeixides o no, ningú no en va parlar. Fou un fracàs. Aquesta personalització de la lluita contra el canvi climàtic en Greta Thunberg és preocupant i delicat. Em trobe incòmode expressant-ne una crítica, ni que siga molt suau, a una adolescent, perquè té una exposició pública molt forta i és una persona molt valenta. Pense que som nosaltres que hauríem de donar-li el paper que es mereix, però no més enllà del que també es mereix allò per què lluita, que és per les mesures. —Què us van semblar les portades d’Endesa en la gran majoria de diaris de l’estat? —Havia volgut pensar que eren una fake. Pensava que qui m’ho havia enviat per WhatsApp ho feia per fotre… Em sembla lamentable. Un exercici de manual de greenwashing. Quan ho expliquen a la universitat o en una conferència, podran posar aquestes portades. És un paper lamentable de la premsa. És molt hipòcrita i crec que Endesa té formes interessants amb què podria fer valer la transició energètica. Però presentar-se com una gran aliada en la lluita contra el canvi climàtic em sembla d’un cinisme difícil de pair.

Summary: Andreu Escrivà: ‘Som molt a prop del punt de no-retorn climàtic’


El president del Tribunal Constitucional espanyol, Francisco Pérez de los Cobos, ha ajornat al setembre la decisió sobre possibles sancions contra Carme Forcadell i la mesa del parlament i es va limitar, ahir, a suspendre la resolució aprovada per la cambra sobre les conclusions de la comissió del procés constituent. Els partits independentistes van reaccionar fent pinya i afirmant que obeirien el parlament català. La primera reacció: Turull i Gabriel Els diputats de les dues formacions independentistes del parlament, Jordi Turull (JxSí) i Anna Gabriel (CUP), van assegurar en una entrevista a Catalunya Ràdio que si el tribunal acabava per inhabilitar Forcadell implicaria ‘un punt de no retorn en la manca de democràcia’ i posaria en evidència que pretenien de ‘carregar-se drets fonamentals dels diputats catalans’. Amb tot, tots dos representants polítics van considerar que el TC ho tindria complicat per a justificar decisions perquè no s’aguantava per enlloc el pla que afirmaven que seguia el govern espanyol. A més, tots dos confien que no hi haurà represàlies finalment contra la presidenta. Carles Puigdemont: ‘Obeirem el parlament’ El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, va reaccionar per la xarxa. En un piulet al seu compte de Twitter, Puigdemont va dir: ‘Obeir un parlament escollit pels ciutadans no és, per a un demòcrata, cap sacrifici’. També: ‘L’estat, en canvi, ho converteix en una proesa’. En un segon piulet ha exclamat: ‘Obeirem, i tant que sí. Obeirem el parlament, complirem el compromís amb els ciutadans i bastirem un estat lliure, modern i pròsper’. Ací podeu veure els piulets: Obeir un Parlament escollit pels ciutadans no és, per a un demòcrata, cap sacrifici. L'Estat espanyol, en canvi, ho converteix en una proesa — Carles Puigdemont (@KRLS) August 1, 2016 Obeirem, i tant que sí. Obeirem el Parlament, complirem el compromís amb els ciutadans i bastirem un Estat lliure, modern i pròsper. — Carles Puigdemont (@KRLS) August 1, 2016 La CUP: ‘No acatarem la resolució del tribunal’ La diputada de la CUP Mireia Vehí va reaccionar a la suspensió de les conclusions del procés constituent pel Tribunal Constitucional. Va alertar que, malgrat les accions preses a Madrid, continuarien amb el desplegament del procés constituent i que no acatarien la resolució del tribunal. La CUP es va manifestar així amb un comunicat sobre el fet que el TC hagués resolt per unanimitat de tots els magistrats de deixar sense els acords entorn del procés constituent i que hagués donat vint dies al parlament i a la fiscalia per presentar-hi al·legacions. ERC: ‘L’estat ha optat de forma desvergonyida per la via autoritària i de la violència judicial’ El portaveu d’Esquerra Republicana al congrés espanyol i membre de la direcció de la formació, Joan Tardà, va reaccionar en nom de la formació. Per Tardà, amb aquesta decisió i la petició del govern espanyol de demanar accions penals contra la presidenta del parlament, Carme Forcadell, l’estat espanyol ‘opta de forma desvergonyida per la via autoritària i de la violència judicial’. En canvi, el republicà assegura que els independentistes no es regiran per les directrius del govern espanyol o el TC. ‘Nosaltres ens mantindrem fidels al Parlament de Catalunya i, si hem de desacatar, desacatarem’, ha avisat Tardà en declaracions a Catalunya Ràdio. D’una altra banda, creu que arran de la resolució del TC, ‘s’han de preveure totes les possibilitats’ i no descartar que acabin per inhabilitar Forcadell. Més informació: El TC ajorna la decisió sobre Forcadell i la mesa fins al setembre García Albiol: ‘Els independentistes poden fer allò que no va aconseguir ni Franco, posar en risc l’autonomia i l’autogovern’ Quines mesures pot prendre el TC contra Carme Forcadell?

Summary: Els partits independentistes fan pinya per la decisió del TC i obeiran el parlament


Mariano Rajoy ha pronunciat avui el seu últim discurs com a president del PP sense assenyalar la seva preferència de successor o successora i traient pit per la seva actuació a Catalunya. Quaranta-cinc minuts en què ha reivindicat la política de carrer i ha promès posar-se a disposició del partit des de la segona fila. ‘M’aparto, però no me’n vaig, i sobretot, seré lleial’, ha dit en el moment més aplaudit del seu discurs. L’ex-president espanyol ha aprofitat l’ocasió per reivindicar l’acció de govern, vantar-se de l’aplicació del 155 i atribuir la caiguda del seu executiu a una ‘confabulació de perdedors i independentistes’. Rajoy ha demanat als seus successors que siguin ‘responsables’ i es preparin per donar sempre la ‘resposta adequada’, i ha volgut agrair la tasca dels qui han estat al seu costat aquests anys d’activitat. No ha fet referència a cap dels dos aspirants a la presidència del PP, però sí que ha demanat al partit que ‘no oblidi mai que Espanya li importa i que els espanyols els esperen’. ‘En aquests anys, no m’ha faltat mai el vostre suport i la vostra lleialtat, i he rebut de vosaltres molt més que no mereixo. De tot cor, moltíssimes gràcies’, ha conclòs. ‘Catalunya necessita llibertat’ Rajoy ha reivindicat la tasca del seu executiu en matèria econòmica i també l’aplicació de l’article 155 de la constitució espanyola a Catalunya (un dels moments més aplaudits). ‘No era fàcil, però vam saber arbitrar fórmules i es va fer, el govern autonòmic que va declarar la independència va ser cessat, un fet sense precedents a la nostra història i a la d’Europa’, ha dit, aliè als últims cops rebuts per la justícia europea. I s’ha vantat que ‘Puigdemont no ha tornat a ocupar la presidència de la Generalitat’. ‘Com la gent sap, Catalunya no es va independitzar, i no perquè no ho provessin, en vam tenir prou aplicant la llei’, ha dit Rajoy, que considera que després de l’aplicació del 155, ‘avui tothom sap que l’estat de dret es pot defensar amb l’arma més democràtica que existeix, que és la llei’. Rajoy ha insistit que l’única sobirania de l’estat espanyol era la de la nació espanyola, una sobirania prèvia a la constitució i que implica que Espanya és una nació unida i igual. ‘No deixem que ningú desviï la qüestió, perquè ningú trencarà la sobirania, i Catalunya necessita la llibertat, i també la necessiten els catalans que no passen per l’adreçador de la independència.’ Pel que fa a la derrota del seu govern, ha dit que Pedro Sánchez s’havia ‘colat per la porta del darrere’ mitjançant ‘una confabulació de perdedors i independentistes’ que va guanyar la moció de censura: ‘Van interrompre una tasca amb èxits cada vegada més inquietants per als seus interessos’, i ha afegit que ara hi havia un ‘govern dèbil al qual cobraran cars els seus suports’. ‘Hem derrotat ETA a canvi de res’ També ha reivindicat la seva fermesa amb ETA, tot i que l’organització va fer el camí cap a la dissolució de manera unilateral. ‘La nostra política ha consistit a aplicar la llei, respectar les resolucions judicials, donar suport a les forces i cossos de seguretat de l’estat i cooperar amb els nostres països amics’, ha insistit. Crítica a la política de ‘fotografia’ També ha reivindicat la política de carrer i ha dit que no podia ser polític qui no fos capaç de ser impopular, perquè no sempre es comprenen les decisions d’un govern: ‘Cercar l’aplaudiment a qualsevol preu és incompatible amb la recerca del bé comú. A diferència d’altres, nosaltres sempre hem estat en la cosa important, en la substància, en allò que de debò afecta la vida de les persones encara que no aparegui a la premsa’, ha dit.

Summary: Rajoy s’acomiada del PP amb un discurs agressiu: ‘Catalunya necessita llibertat’


El suport de més de mig milió de signatures i quatre mil entitats, partits i institucions. Aquest és el resultat en números de cinc mesos de feina del Pacte Nacional pel Referèndum, que ha fet avui al vespre l’acte final al Palau de Congressos de Catalunya, ple de gom a gom. Hi havia representants de moltes d’aquestes entitats i de partits, des del PDECat a EUiA, passant per la CUP, ERC, Demòcrates…Hi havia Marta Pascal, Marta Rovira, Xavier Domènech, Lluís Rabell, Joan Josep Nuet, Gerardo Pisarello, Mireia Boya, Quim Arrufat, Antoni Castellà, Javier Pacheco (CCOO), Camil Ros (UGT), Antoni Abad (Cecot), representants dels sindicats USOC, Intersindical… ‘És un immens tresor, un patrimoni que ara les institucions han de saber gestionar’. I la pròxima parada és Madrid, on dilluns el president de la Generalitat presentarà la força de la fotografia multitudinària i diversa d’avui. El coordinador del Pacte, Joan Ignasi Elena, ha acabat amb aquestes paraules: ‘Amb aquests suports ens adrecem a l’Espanya democràtica perquè es rebel·li contra la por, i al govern espanyol perquè es tregui la bena dels ulls. Que la realitat no canvia perquè te n’amaguis. Les ofertes de diàleg sempre seran ateses, sempre que siguin sinceres.’ Elena ho ha dit al final d’un acte que ha vingut marcat d’entrada per la sorprenent declaració a migdia de la vice-presidenta espanyola, Soraya Sáenz de Santamaría, dient a Carles Puigdemont que si vol debatre sobre el referèndum ho faci al congrés espanyol. Malgrat l’impacte mediàtic d’aquestes paraules, res no canvia. Puigdemont ha assistit a l’acte, acompanyat del vice-president, Oriol Junqueras, i uns quants consellers. I ha deixat clar, a l’entrada del Palau de Congressos, que si hi ha voluntat de pactar el referèndum, el portarà tant al parlament com al congrés. Si no, el full de ruta continua endavant. Però avui el protagonisme l’han tingut les entitats, la societat civil, que des d’àmbits molt diversos, s’han adherit al Pacte. Ells han tingut la veu en l’acte. I dels qui han parlat, qui millor ha resumit l’esperit d’aquesta iniciativa, i sobretot a qui s’adreça, ha estat el coordinador de la campanya Casa Nostra Casa Vostra, Ruben Wagensberg: ‘El 1976 ja éreu tots al carrer clamant per les llibertats; el 1979 milers de vosaltres va signar per l’amor lliure, i molts vau participar més tard amb la Crida… Aquí hem cridat ‘volem acollir’, i moltes de vosaltres heu exigit en castellà que els vostres fills siguin escolaritzats en català. I us vau tancar als caputxins, i vam protestar pel transvasament de l’Ebre, vau acampar pel 0,7%. Quaranta anys han passat, i encara sou tots aquí. I insistiu que voleu votar. És el més normal en democràcia. Votar és un mitjà per si volem ser independents o quedar-nos a Espanya. No podem quedar-nos en el mitjà. Votar és un dret i si alguna cosa he après és que els drets s’exerceixen, sigui defensant qualsevol llibertat.’ ‘Això no va d’independència, sinó de democràcia’ I el que Joan Ignasi Elena diu que ha après aquests mesos, i tots els membres de l’executiva del Pacte (el futur del qual no ha quedat aclarit), és que ‘hi ha una revolta democràtica de ciutadans que vol votar’. Elena ha posat en valor el concepte de sobirania. ‘Som nació. Perquè així ho sentim la majoria dels catalans. Qui gosa contraposar drets nacionals, socials i solidaritat? Si són cares del mateix projecte polític. I com que som nació, som sobirans, i volem decidir. Per això tenim el dret de decidir en referèndum el nostre futur. Aquesta és la nova centralitat del país. No era així fa uns anys. Molts no hi érem, i molts sí que hi éreu. Ara és reivindicació majoritària del poble de Catalunya. Hi hem arribat tots plegats.’ El Pacte s’adreça a molts d’aquests ‘que no hi eren’, o que encara no hi són. I el missatge amb què ha volgut insistir Elena: ‘Hem constatat el que més incomoda els contraris al referèndum és que això no va d’independència, sinó que va de democràcia.’ La fotografia final, tots damunt de l’escenari, davant de la frase #votoreferèndum i un mural fet amb grafit d’una urna i les paraules ‘drets socials’, ‘memòria’, ‘futur’, ‘diversitat’, ‘solidaritat’… Una foto que vol mostrar una gran transversalitat en la demanda (l’última) d’un referèndum pactat.

Summary: El Pacte pel Referèndum recull més de mig milió de signatures i passa el relleu a Puigdemont


L’avió ucraïnès que transportava 176 persones i que va estavellar-se poc després d’enlairar-se de l’Aeroport Internacional Imam Khomeini de Teheran va ser abatut per míssils arran d’un error humà. Així ho ha reconegut el govern de l’Iran en un comunicat militar a la televisió estatal. ‘Un error desastrós’ de l’exèrcit, ha dit el president iranià Hassan Rouhani a Twitter, que ha lamentat l’error i ha traslladat el condol a les famílies de les víctimes. The Islamic Republic of Iran deeply regrets this disastrous mistake. My thoughts and prayers go to all the mourning families. I offer my sincerest condolences. https://t.co/4dkePxupzm — Hassan Rouhani (@HassanRouhani) January 11, 2020 ‘En l’ambient d’amenaces i intimidació per part de l’agressiu règim estatunidenc contra la nació iraniana després del martiri del general Qassem Soleimani i amb la finalitat de defensar-nos de possibles atacs de l’exèrcit nord-americà, les Forces Armades de la República Islàmica de l’Iran es trobaven en plena alerta, la qual cosa desgraciadament va portar a aquesta terrible catàstrofe que es va cobrar les vides de desenes d’innocents per un error humà i el llançament  equivocat’, diu el president en un comunicat. En una línia similar s’ha expressat el ministre d’Afers Estrangers, Javad Zarif: ‘Un dia trist. Els nostres laments, disculpes i condolences a la nostra gent, les famílies de les víctimes i a les altres nacions afectades’. A sad day. Preliminary conclusions of internal investigation by Armed Forces: Human error at time of crisis caused by US adventurism led to disaster Our profound regrets, apologies and condolences to our people, to the families of all victims, and to other affected nations.💔 — Javad Zarif (@JZarif) January 11, 2020 Fals míssil El comandant de la Força Aeroespacial del Cos de la Guàrdia Revolucionària, el general Amir Ali Hajizadeh, ha assumit la responsabilitat d’haver abatut l’avió, que va confondre amb un míssil creuer i després que l’aparell no contestés un advertiment previ. ‘Tant de bo m’hagués mort jo i que aquest incident no hagués passat. Des del Cos de la Guàrdia Revolucionària de l’Iran acceptem tota la responsabilitat i estic disposat a executar qualsevol decisió que adopti l’estament (clerical)’, ha fet saber en una compareixença davant els mitjans i a través d’un discurs que ha publicat l’agència de notícies iraniana Mehr. El general ha explicat que es trobava a l’oest del país, seguint l’evolució dels esdeveniments de les darrares hores en relació als atacs iranians a les bases iraquianes de Al-asad i Irbil, quan es va assabentar de la notícia. ‘Ens hem sacrificat pel poble durant tota una vida, però ara és moment de sufocar-nos davant de Déu i comparèixer davant de les càmeres per explicar la situació’, ha manifestat. El general ha precisat la cadena d’esdeveniments, per la qual assegura que les forces iranianes van enviar un missatge a l’aparell abans de disparar. ‘No rebem resposta en els següents deu segons, per la qual cosa decidim abatre’l’, ha explicat. Segons l’explicació del general, un dels operadors de la defensa aèria iraniana havia rebut informació que s’havia llançat un míssil creuer contra l’Iran en els darrers minuts. En conseqüència ‘va confondre l’avió amb un míssil i, després de no rebre resposta, potser perquè les comunicacions estaven bloquejades, va decidir obrir foc’, ha afegit. Finalment, el general va explicar que havia mirat de convèncer les autoritats perquè declaressin una zona d’exclusió aèria abans de començar les hostilitats, però la seva petició va ser desatesa després de ‘múltiples consideracions’. Al mateix temps, i segons informa Tasnim, el líder suprem del país, el gran aiatol·là Ali Khamenei, ha ordenat finalment avui una investigació completa i immediata sobre els fets. Ucraïna vol una investigació a fons Un cop el govern iranià ha reconegut la seva responsabilitat, el president ucraïnès, Volodymyr Zelenskyy, ha dit que espera una investigació a fons, un ple reconeixement de culpa i compensacions per l’incident. Segons que explica Al Jazeera, el president ha penjat un missatge al seu compte de Facebook on diu que espera que l’Iran estigui d’acord per a una investigació completa, el retorn dels cossos, el pagament de compensacions i disculpes oficials mitjançant els canals diplomàtics. ‘Els nostres 45 expets han de poder tenir ple accés i cooperació per a fer justícia’, ha dit.

Summary: L’Iran admet que va abatre per error l’avió ucraïnès estavellat a Teheran


El ple del Tribunal Constitucional ha admès a tràmit el recurs d’inconstitucionalitat interposat per més de cinquanta diputats del grup parlamentari del PP contra diversos articles, disposicions transitòries i apartats de la Llei de Serveis Socials inclusius del País Valencià, que busca blindar els drets socials com a ‘essencials’ i ‘d’interès general’. En concret, els diputats del PP havien recorregut els articles 27.5, 30, 104.1b), 105.1, 106.2 i 3, 108, 109, 110, disposicions transitòries primera, quarta, apartats 4 i 5 i cinquena, apartats 2 i 3, de la Llei 3/2019, de 18 de febrer, de la normativa, segons ha informat el TC. El tribunal disposa que es doni trasllat de la demanda i documents presentats al congrés espanyol, al senat, al govern espanyol, a la Generalitat i a les Corts perquè puguin personar-se i formular les al·legacions que consideren convenients. Els recurrents consideren que la llei impugnada ha pogut vulnerar els articles 137, 141 i 142 de la Constitució Espanyola i els preceptes 66.1 i 3 de l’Estatut d’Autonomia del País Valencià, així com altres articles de la Llei de Bases del Règim Local. La sentència que es dicti en el seu moment serà redactada pel magistrat Cándido Conde–Pumpido. El ple de les Corts va aprovar el passat mes de gener, amb els vots a favor de PSPV, Compromís, Podem, l’abstenció de Cs i el rebuig del PP, la Llei Valenciana de Serveis Socials que busca blindar els drets socials com a “essencials” i ‘d’interès general’ i davant la denúncia del PP ‘d’irregularitats’ en la seva tramitació, la qual cosa li ha portat a presentar un recurs davant la Mesa de les Corts i posteriorment davant el TC. En concret, el text reconeix i garanteix l’accés al sistema públic valencià de serveis socials a totes les persones amb residència al país i que necessiten els serveis, adaptant-se aquest a les persones i no viceversa. També incorpora el dret subjectiu d’accés al sistema de serveis socials, garantint crèdit pressupostari, delimita les formes de col·laboració entre les diferents entitats locals i la Generalitat i crea l’Institut Valencià de Formació, Qualitat i Investigació en Serveis Socials per a promoure la qualitat en els serveis, prestacions i recursos humans de la xarxa pública.

Summary: El TC admet a tràmit el recurs d’inconstitucionalitat del PP contra la Llei de Serveis Socials del País Valencià


L’atac xenòfob de desenes de manifestants dijous al vespre al centre de la Generalitat que acull els menors no acompanyats (MENA) va ser organitzat per l’extrema dreta. Un dels principals agitadors va ser Jordi de la Fuente, ex-dirigent de Plataforma per Catalunya (PxC) i actual membre de Vox, famós també per haver donat suport als grupuscles ultres que es dediquen a arrencar llaços grocs. En un vídeo penjat a Twitter, es pot veure De la Fuente amb un megàfon animant els feixistes concentrats davant el centre. De fet, ell mateix sovint es presenta com ‘el del megàfon’. ‘Aquesta és la nostra terra i s’ha de defensar’, sol cridar. Dirigint el cotarro, el conegut neonazi Jordi de la Fuente (MSR, PxC, Vox…) pic.twitter.com/MKlviPvukh — Jordi Salvia 🎗 (@jordisalvia) July 5, 2019 A la nit, De la Fuente va penjar un vídeo a Twitter en què acusava els MENA d’haver violat noies ‘a totes les comarques, ciutats i pobles’. També va dir que la protesta animada per membres d’extrema dreta havia estat ‘pacífica’, va titllar els antifeixistes de ‘gossos de presa’ i va reclamar una llei d’estrangeria ‘dura i ferma’. ‘Que no els estranyi que el poble prengui la justícia pel seu compte. Això no s’acaba aquí’, deia. Resumen de lo ocurrido en #Masnou: vecinos protestando en el Ayuntamiento para pedir que se termine la violencia de los #MENA. Han subido hasta el albergue donde están ellos soportando sus insultos y los de contramanifestantes progres STOP violaciones #MANODURA #ElDelMegafono 📢 pic.twitter.com/j8IVSNy2aA — de la Fuente (@JordidelaFuente) July 4, 2019 Un agitador ultra habitual De la Fuente era secretari d’organització de PxC i, abans de passar a les files de Vox, va encapçalar manifestacions contra mesquites, una de les ‘lluites’ de les quals diu que se sent més orgullós. Anteriorment, va passar per l‘organització neonazi MSR. Per aquest motiu, Vox va ordenar que no formés part de cap candidatura a les eleccions municipals, segons el portal d’extrema dreta Alerta Digital, tement que el seu passat molestés els ‘contactes internacionals’ del partit. El mateix portal assenyalava crítiques que De la Fuente llançava contra Vox quatre anys enrere. De la Fuente també ha donat suport a l’ultra Santiago Pulido després de ser detingut pels Mossos per haver amenaçat batlles del Maresme i agents de la policia catalana, amb accions intimidatòries a sengles domicilis. Fou detingut juntament amb sis ultres més i posat en llibertat, acusat de delictes contra les llibertats públiques i els drets fonamentals. De la Fuente va assistir a la concentració de suport a Pulido. Dando la cara por los siete detenidos por la represión de @QuimTorraiPla. Quitar lazos NO ES DELITO. No nos callaréis, no cederemos. Ni en Girona, ni en Barcelona, ni donde sea. pic.twitter.com/SJfE1YDs9Y — Mónica Lora 🇪🇸 (@MonicaLora_) June 29, 2019 Els menors estrangers, l’ase dels cops La setmana passada va morir a Barcelona Hyewon Kim, ex-alt càrrec del govern de Corea del Sud. Va ser objecte d’un robatori i va tenir una caiguda, que va acabar causant-li la mort. No se sap qui en fou l’autor, però De la Fuente va aprofitar-ho per culpar un menor no acompanyat. Els MENA, com també els immigrants, són col·lectius que De la Fuente assenyala habitualment a Twitter i Facebook com a culpables de diversos incidents. 🔴 #ULTIMAHORA Confirmada la muerte de la viceministra de Cultura de Corea del Sur que fue agredida por un MENA en #Barcelona cuando trataba de robarle. Estás construyendo una ciudad irreconocible, llena de delincuencia y chusma. A ver cómo te justificas ahora, @AdaColau 👏🏻 — de la Fuente (@JordidelaFuente) June 27, 2019 Dissabte passat, De la Fuente va celebrar la detenció de la capitana del vaixell de salvament humanitari Sea Watch 3, Carola Rackete, per la policia italiana a Lampedusa. Ho va fer elogiant el ministre d’Interior italià, l’ultra Matteo Salvini. En publicacions a les xarxes, també ha demostrat simpaties pel president dels Estats Units, Donald Trump, i la dirigent del Front National Marine Le Pen. PutoAmismo nivel Salvini: https://t.co/v52hnUSyq3 — de la Fuente (@JordidelaFuente) June 29, 2019 De la Fuente també s’ha pronunciat a favor del sindicat policíac ultra Jusapol i de les seves manifestacions provocatives a Barcelona quan es va escaure un any del Primer d’Octubre. En aquelles concentracions, va reivindicar-se la repressió policíaca desfermada contra els votants de l’1-O. En esta familia nadie lucha solo… por eso el 10 de Noviembre @jusapol vuelve a #Barcelona. Voy a asistir, no solamente para pedir #EquiparacionYa salarial real: también para defender la LIBERTAD DE EXPRESIÓN que unos pocos extremistas quieren silenciar. ¡Nos vemos! @jusapolbcn pic.twitter.com/XY8PcGVMii — de la Fuente (@JordidelaFuente) October 15, 2018 . Y para muestra, un botón.Todo mi apoyo a @jusapol @jusapolbcn ahora y siempre, por la justicia, la #EquiparacionYa y la dignidad de nuestras Fuerzas y Cuerpos de Seguridad 📢 #NoEstáisSolos 💪🏻 #ElDelMegafono pic.twitter.com/5I6sigMAZu — de la Fuente (@JordidelaFuente) April 5, 2019

Summary: Qui és Jordi de la Fuente, l’agitador ultra del Masnou?


Facebook ha descobert una manera de mostrar publicitat, fins i tot quan algú usa un blocador d’anuncis. El sistema permetria seleccionar el tipus d’anuncis que volem rebre en la plataforma —animals o viatges, per exemple— i bloqueria els que no són afins als interessos de cada usuari. ‘Quan vam preguntar la gent per què van utilitzar el bloquedor en la publicitat, la raó principal eren perquè els anuncis són molestos’, escriu Andrew Bosworth en el bloc de Facebook. ‘Nosaltres oferim a la gent controls més potents, per la qual cosa, començarem a mostrar anuncis a l’escriptori de Facebook perquè les persones que utilitzen aquest programari de blocatge rebin anuncis també’. L’opció de consumir publicitat sense cap tipus de control no és agradable per a cap dels usuaris de la plataforma, per la qual cosa, per remeiar el malestar, Facebook està donant la possibilitat de blocar anuncis que no siguin de l’interès de l’usuari, com per exemple, els de les empreses o organitzacions. ‘Si no desitja veure anuncis sobre un determinat interès, com viatges o gats, pot treure aquest interès a la llista de preferències’, recull l’escrit.

Summary: La publicitat de Facebook se saltarà els blocadors d’anuncis


1a perla. Ramón Cotarelo explica una conversa amb David Fernàndez: ‘Hi haurà acord.’ El politòleg madrileny Ramón Cotarelo ha publicat a Facebook un resum d’una conversa recent amb l’ex-diputat de la CUP David Fernàndez en un bar del barri de Gràcia de Barcelona. Després d’aquest diàleg, arriba a la conclusió que hi haurà govern, amb candidat de consens, i que no hi haurà eleccions avançades. http://imatges.vilaweb.cat/nacional/wp-content/uploads/2015/11/davidfernandezcotarelo.jpg 2a perla. El germà de Wert liderarà la llista de Podem a Ciudad Real a les eleccions espanyoles. Juan Pablo Wert, germà del polèmic ex-ministre espanyol d’Educació José Ignacio Wert, serà el cap de llista de Podem al congrés espanyol per la província de Ciudad Real. És professor d’Història de l’Art de la Universitat de Castella – la Manxa i es féu popular el maig del 2013 quan va participar en els actes de protesta contra les retallades educatives del govern del PP. Segons que digué, l’objectiu de les protestes era oferir als alumnes una alternativa a les retallades i fer-los prendre consciència de la importància de l’educació. Tots dos germans són nats a Madrid, però la mare és filla d’Alcázar de San Juan, població de la província on Juan Pablo Wert es presentarà a les eleccions del 20-D. http://imatges.vilaweb.cat/nacional/wp-content/uploads/2015/11/wert_ac40fc1e.jpg 3a perla. Aznar, l’únic del ‘trio de les Açores’ que encara defensa la invasió de l’Irac. L’ex-president el govern espanyol José Maria Aznar encara reivindica la invasió militar de l’Irac. Ho ha fet en una carta adreçada al ministre José Manuel García-Margallo, que ara ha estat publicada al llibre ‘Todos los cielos conducen a España’. Dels protagonistes de la famosa fotografia de las Açores, George W. Bush i Tony Blair ja van retractar-se de la decisió presa i reconegueren que havia estat un error. En canvi, Aznar diu: ‘En termes d’influència i de suport internacional als nostres objectius, Espanya va sortir-hi guanyant. I no tan sols Espanya.’ http://imatges.vilaweb.cat/nacional/wp-content/uploads/2015/10/jose_maria_aznar_george_w_bush_y_tony_blair_3386_622x-e1445848998761.jpg 4a perla. Rahola esclata d’indignació amb CDC i ERC. La periodista i escriptora Pilar Rahola ha esclatat d’indignació aquest matí a la tertúlia de RAC1, quan s’ha parlat de la negociació entre Junts pel Sí i la CUP. D’entrada, ha atacat la CUP per haver vetat noms concrets per al govern. Però ha expressat molta indignació sobretot amb Junts pel Sí i, concretament, amb CDC i ERC. Ha dit que no veia per enlloc cap estratègia amb mentalitat d’estat per a encarar el desafiament d’un estat espanyol que farà servir tota la potència contra el procés sobiranista. També ha criticat que CDC i ERC vagin separades a les eleccions espanyoles. ‘No s’entén res’, ha dit. Escolteu l’envestida de Rahola: 5a perla. Madrilenys pel Dret de Decidir defensa el procés independentista a 13TV. La portaveu de l’associació Madrilenys pel Dret de Decidir, Belén Murillo, va defensar ahir el procés català cap a la independència. Fou en una entrevista al programa ‘La Marimorena’, de 13TV, en què va dir que estava segura que al final Catalunya, Espanya i la UE acabarien negociant. ‘Qui pot creure –va demanar– que una UE que dimarts passat va signar un acord amb Kossove per a l’associació i l’estabilització; una UE que manté una zona Schengen amb països extracomunitaris; aquesta UE integradora que no vol deixar ningú fora, deixarà fora Catalunya amb el potencial que té? Crec que al final s’imposarà el sentit comú i la UE, Espanya i Catalunya acabaran negociant tal com es demana des de fa temps.’ Ací podeu veure el vídeo de l’entrevista: Quan li van demanar: ‘No teniu por d’una acció de l’estat, amb els poders que li donen la constitució i les lleis, per a desarmar aquesta història?’, Murillo va respondre: ‘Em costa de pensar que anem quaranta anys enrere en el temps, i veig impensable una situació com aquesta. I com a bons veïns Espanya i Catalunya acabaran negociant. En el curs de la història els mapes van canviant. No és tan tràgic, és molt més senzill i tranquil.’ I ací teniu el vídeo íntegre del fragment del programa (l’entrevista amb Murillo comença al minut 22.45):

Summary: Les 5 perles de les 10 en 2 minuts


Els veïns de Bellreguard (la Safor) s’han mobilitzat aquest vespre en defensa del català contra l’intent del govern espanyol d’imposar el castellà als senyals de trànsit del poble. La convocatòria s’havia difós a les xarxes socials amb l’etiqueta #JoSócBellreguard. L’ordre de retolar els senyals en castellà prové de la delegació del govern espanyol al País Valencià, i avui finalitzava el termini. En un escrit, donava un mes per a fer efectius els canvis. No obstant això, el batlle de Bellreguard, Àlex Ruiz, va explicar que la llengua no havia estat mai motiu de conflicte i s’ha negat a canviar la retolació d’aquest poble catalanoparlant de 4.500 habitants. La concentració ha tingut el suport de diverses formacions polítiques i entitats cíviques valencianes i ha comptat amb l’actuació de la Muixeranga de la Safor i la Colla de Dolçainers, els Tabaleters de Bellreguard i Al Tall. Impressionant l’ambient de suport a l’ @AjBellreguard en suport a @alexrois i l’equip de @compromisBRG #JoSócBellreguard pic.twitter.com/uO0Zi9mOAH — Jordi Sebastià *! (@Sebastia_Jordi) March 2, 2018 Vegeu algunes les fotografies de la concentració: En defensa dels nostres drets, en defensa d'expresar-nos lliurement en la nostra llengua #JoSócBellreguard pic.twitter.com/Bu3YDliKLy — David Torres (@Davidtaron) March 2, 2018 #JoSócBellreguard Hui @escolatv estem amb els veïns i veïnes de #Bellreguard que defensen el seu drets a viure plenament en valencià, sense imposicions #SíalValencià pic.twitter.com/m6qaGul1LZ — Escola Valenciana (@escolatv) March 2, 2018 Estem a #Bellreguard defensant la nostra llengua.Decidim viure plenament en valencià! #JoSócBellreguard ❤ #Síalvalencià ⛔ #Imposició pic.twitter.com/M0ZkhCdgal — JoDaD La Marina (@JoDaDLaMarina) March 2, 2018 A Bellreguard demanant a 2018 poder viure en valencià. Encara huí estem així. pic.twitter.com/VTcIznXxpz — Ferran Escrivà C. (@ferranesc) March 2, 2018 La dignidad d'un poblé unit #JoSócBellreguard pic.twitter.com/T7OQpw14X7 — Fina (@finazubillaga) March 2, 2018 Estem a #Bellreguard defensant la nostra llengua.Decidim viure plenament en valencià! #JoSócBellreguard ❤ #Síalvalencià ⛔ #Imposició pic.twitter.com/M0ZkhCdgal — JoDaD La Marina (@JoDaDLaMarina) March 2, 2018

Summary: Bellreguard surt al carrer en defensa de la llengua contra l’intent del govern espanyol d’imposar el castellà


Dues barques més han arribat a les costes d’Eivissauna amb migrants a bord. Han arribat a la costa de Es Cubells, al municipi de Sant Josep. Divuit de les persones que hi viatjaven han estat detingudes. Al matí, una quinzena de migrants que viatjaven a bord d’una barca havien desembarcat a la Cala Llonga d’Eivissa. Se n’han detingut cinc, tots adults. Amb aquesta són vuit les barques arribades a les Illes aquest agost. El bon temps, l’estat de la mar i la proximitat amb Algèria han afavorit el flux migratori. A principi de mes, la Guàrdia Civil va interceptar 63 migrants que van arribar en diferents dies a bord de cinc embarcacions -dues a les costes d’Eivissa i altres tres a Formentera. Una altra barca al País Valencià D’altra banda, ahir van arribar a les costes del Campello deu migrants en una altra embarcació. Van ser traslladats a la caserna de la Guàrdia Civil del municipi. En un primer moment, es van interceptar a vuit persones a bord de l’embarcació, dues d’elles menors i tots homes, segons han informat a Europa Press fonts de Creu Roja. Posteriorment es van localitzar dues persones més. Per què els algerians se’n van amb barca malgrat la Revolució del Somriure? Set d’ells procedeixen d’Algèria i una altra de Palestina. Tots es trobaven en bon estat de salut, excepte algun cas d’hipoglucèmia lleu, habitual després de llargues travessies sense ingerir aliments. De moment, cap ha requerit traslladar-se a un centre sanitari.

Summary: Arriben tres barques amb migrants a bord a les costes d’Eivissa


El govern de coalició entre el Partit Popular d’Àustria (ÖVP), conservador i integrat al mateix grup europeu que el PP, i el Partit Liberal d’Àustria (FPÖ), d’extrema-dreta, agafa avui les regnes de la presidència rotatòria de la Unió Europea. Durant els sis mesos vinents, Àustria presidirà les sessions del Consell de la UE, la institució que cita periòdicament a Brussel·les els ministres dels vint-i-vuit estats membres en reunions sectorials d’Economia i Finances (Ecofin), Interior o Afers Generals, entre més. En ple debat sobre quina és l’estratègia que cal adoptar envers la crisi dels refugiats, una de les prioritats dels austríacs durant els mesos vinents serà la seguretat i el control de les fronteres de la UE. Viena vol impulsar l’augment de la vigilància a la frontera i el reforçament operatiu de l’agència Frontex amb ‘un mandat polític’, tal com n’assegura la diplomàcia. ‘Si per “control de fronteres” s’entén simplement tancar l’entrada a tots i mantenir tothom fora i restar només nosaltres, crec que això implicarà diversos problemes’, alerta Eugenio Ambrosi, director regional de l’Organització Internacional de les Migracions, en declaracions a l’ACN. ‘La UE passa un moment crític, el Regne Unit se’n va, a Alemanya i Itàlia hi ha ministres contraris a solucions comunitàries i ara a Àustria tenim un govern conservador i d’extrema-dreta que no està interessat en solucions europees’, critica l’eurodiputat austríac dels Verds, Michel Reimon. Segons ell, no se n’albira cap solució conjunta i la presidència austríaca implicarà ‘un discurs dur sobre aconseguir més poder i tenir més vaixells i avions a les fronteres’. A més, adverteix de les aliances potencials amb els països del Pacte de Visegrád (Polònia, Hongria, República Txeca i Eslovàquia) o els partits populistes i extremistes a Alemanya i Itàlia. Amb tot, el fet que el país alpí tingui al capdavant d’Interior o Defensa ministres d’extrema-dreta no preocupa la Comissió Europea. En una conferència de premsa conjunta el desembre amb el nou canceller austríac, Sebastian Kurz, el seu president, Jean Claude Juncker, va afirmar que allò ‘més important’ era que es tractava d’un govern ‘pro-europeu’. ‘Treballarem amb tots els ministres austríacs de la millor manera possible’, va afegir. Tanmateix, Reimon creu que la Comissió tindrà dificultats a l’hora de treballar-hi en aspectes com ara la prevenció de frau fiscal o l’evasió d’impostos per part d’empreses. Presidència rotatòria clau Els estats de la UE assumeixen la presidència del Consell de la UE de manera rotatòria i en torns de sis mesos, organitzats en grups de tres que col·laboren ‘estretament’ durant els divuit mesos en què es van passant el relleu. D’acord amb un programa conjunt, cadascun elabora el seu programa semestral amb més detall. Àustria és el tercer del grup actual, que va començar fa un any amb la presidència d’Estònia, seguida de la de Bulgària. El Consell i el Parlament Europeu negocien i acorden de manera conjunta la gran majoria de propostes legislatives europees. L’eurodiputat Michel Reimon recorda que aquesta presidència és clau perquè és l’última on es poden forjar pactes abans de les eleccions europees del 2019. Fins ara, si no arribaven a acords amb les presidències del Consell sobre determinats temes, podien intentar-ho amb les següents. ‘La presidència austríaca tindrà més impacte que les últimes dues o tres pel període que li ha tocat, no pas pel govern que n’és responsable’, alerta Reimon. Menys intervenció de Brussel·les L’enfocament d’Àustria en aquesta presidència es fonamentarà en la idea que Brussel·les ha de fer ‘menys de manera més eficient’. Viena argumenta en el seu programa que cal que la UE se centri ‘en els grans temes que requereixen una solució conjunta però fent una passa enrere’ en la intervenció als estats membre ‘quan es tracti de temes menors’. L’ús del govern austríac del principi de subsidiarietat ha rebut crítiques de l’esquerra per com l’ha tergiversada a favor dels seus interessos. Per exemple, l’eurodiputat dels Verds denuncia que el govern austríac vol posar en mans de Brussel·les les decisions que ‘beneficiïn’ el sector empresarial i deixar a escala estatal els drets dels treballadors per evitar ‘resistències nacionals’. Mirada als Balcans Sobre la política de veïnatge de la UE, Àustria continuarà la posició d’acostament de Bulgària i confia obrir negociacions d’adhesió amb Macedònia i Albània durant la presidència. Segons fonts del govern austríac, són favorables a incloure Kossove en l’estratègia europea als Balcans i a convidar-ne els dirigents polítics a les cimeres informals vinents.

Summary: L’extrema-dreta austríaca agafa les regnes de la presidència rotatòria de la UE


Càndid Penalba (Albaida, 1963) és el president de l’Associació d’Empresaris del Tèxtil del País Valencià (Ateval) i president del Consell Intertèxtil Espanyol. És responsable de l’empresa Cotoblau, que té 220 treballadors i va tenir una facturació de 35 milions d’euros el 2019. Avui ha anunciat el tancament de la cadena de producció de l’empresa, per responsabilitat social en la lluita contra la Covid-19. Ha tancat la cadena de producció al 100%, mantenint un personal mínim als magatzems i a la part d’administració. L’empresa no estava preparada per fer teletreball, però avui la meitat de la plantilla de la part d’administració ja treballa des de casa. La influència de Penalba és important en el sector, sobretot al País Valencià, però també a l’estat espanyol. Hem parlat amb ell de la mesura empresarial presa, de les accions urgents que caldria prendre i que el govern espanyol encara no ha pres i de les conseqüències d’aquesta crisi sanitària que també és una crisi econòmica de dimensions difícils de quantificar a hores d’ara. —Heu anunciat el tancament de la cadena de producció de Cotoblau, una de les empreses més importants del tèxtil al País Valencià. Què us ha portat a prendre aquesta decisió? Com analitzeu el moment actual? —La decisió la vam prendre diumenge, juntament amb el comitè d’empresa, arran de les circumstàncies. En primer lloc, per l’emergència sanitària. En segon lloc, perquè hem rebut molts comunicats de molts clients europeus que havien tancat els comerços, que anul·laven els lliuraments, fins i tot alguns arribaven a dir que dilatarien els pagaments. Quan s’acumulen tantes circumstàncies… Però, primer de tot, per la seguretat dels treballadors. No en tenim cap de contagiat a l’empresa, però precisament calia tancar per evitar contagis, tot i que hem fet un pla de contingència. En segon lloc, ara la nostra producció no té sortida en els comerços dels nostres clients habituals. I tercer, si s’acumula un estoc molt gros, ens pot ocasionar problemes de logística. Aquests tres factors són els que hem valorat. —Cotoblau és una empresa que sembla que té prou musculatura econòmica per a aguantar aquest tancament temporal, de moment. Però hi ha empreses més fràgils, i els autònoms del sector encara més. —Efectivament, la nostra és una de les tres empreses més grans del territori (fa vint anys hauríem estat de les mitjanes, però després de la crisi del tèxtil…). Però el problema que té una empresa en aquesta situació no és tant per la facturació com pel nombre de treballadors. Nosaltres tenim un problema més greu, perquè tenim una mà d’obra molt nombrosa i això ens posa en una situació de risc més alt. Enviar a casa 220 treballadors té més risc per a una empresa que no per a una altra que facture el mateix que nosaltres però que només tinga 54 treballadors. També és cert que, financerament, la nostra empresa es troba sanejada, no té gaires deutes, i això en tresoreria ens posa en una situació més privilegiada que unes altres. Les empreses més menudes i microempreses del tèxtil, que n’hi ha moltes, efectivament perillen a causa de la tresoreria. Si no poden produir ni facturar i no tenen cobraments regulars dels seus clients, però continuen pagant els deutes a la Seguretat Social, a Hisenda, als bancs, etc., serà insostenible i ens trobarem moltíssimes fallides en el nostre sector. —I què cal fer, doncs? —Necessitem una reacció rapidíssima de l’administració. La reacció sanitària ha estat molt tardana, s’ha reaccionat molt tard i ara en veiem les conseqüències. La ciutat on es va originar el virus, Wuhan, van tancar-la tota sencera quan tenia set-cents afectats. Ara el coronavirus 2019 ja va amainant a la Xina i la indústria funciona pràcticament al 80%. Ara el problema el tenim nosaltres, perquè ciutats amb milers d’afectats no han estat aïllades. Han tardat a reaccionar i tancar actes festius nombrosos, partits de futbol, manifestacions, etc., i en paguem les conseqüències. L’impacte econòmic serà brutal. —Impacte brutal, dieu. —Jo preveig que patirem una crisi molt gran. I si l’administració europea, estatal i autonòmica no prenen mesures urgents i amb rapidesa, vindrà la crisi econòmica, després de la sanitària. —Dieu que s’ha anat tard a afrontar la crisi sanitària. Encara es va més tard a l’hora d’afrontar la crisi econòmica que se’n deriva? —La crisi econòmica que se’n deriva és evident si es paralitza tota l’activitat econòmica. I quan es paralitza l’activitat econòmica es paralitza un país. La base de l’economia som les empreses i això té unes conseqüències socioeconòmiques molt grans. —El govern espanyol, que va dir que prendria unes mesures que no ha pres encara, ja fa tard, doncs? —Per mi, sí. Però jo ara tampoc no vull ser crític ni amb el govern estatal ni amb l’autonòmic, perquè ara es tracta d’intentar sortir-nos-en entre tots. Però bé, ara entre les reaccions econòmiques, esperem el decret llei de demà. I veurem quines mesures dràstiques o quines mesures urgents pren el govern en l’àmbit econòmic. —Des de la vostra experiència empresarial, quines són les primeres mesures que s’haurien de prendre avui? —Han d’agilitar els ERTO. Això és evident. Ara mateix, per presentar un ERTO et passes un mes de burocràcia administrativa, omplint documentació i presentant-la. Això ha d’agilitar-se. L’estat ha de facilitar avals perquè hi haja tresoreria a les empreses. Després, cal anul·lar les cotitzacions a la Seguretat Social perquè no tenim activitat econòmica, i això també seria una sagnia per a les empreses. Seria fonamental que l’administració cuidés les empreses. —De quina manera creieu que s’ha de protegir el treballador, també? —La decisió de tancar, l’hem consensuada amb el comitè d’empresa. Ells han comprès la situació i ens han donat suport. Evidentment, el cost dels treballadors avui pot ser un risc per als treballadors mateixos i un risc per als empresaris. Ara, si desapareixen empreses, desapareixeran empresaris, però també perdran la feina moltíssims treballadors. Això hem de solucionar-ho entre tots amb comprensió i amb bona voluntat. —Com a president d’Ateval, la decisió que heu pres de tancar la cadena de producció de l’empresa i fer treballar des de casa la part administrativa, creieu que tindrà una influència en altres empreses del sector? —Potser sí. Perquè la nostra empresa és molt petita a escala europea, però a escala valenciana som de les més grans. Som un referent, i he rebut moltíssimes telefonades d’altres empreses preguntant-me i supose que seguiran el mateix camí. —A més de ser president d’Ateval, també sou president del Consell Intertextil Espanyol. En aquest sentit, heu fet accions per a reclamar rapidesa i mesures al govern espanyol? —Això fem ara. Acabem d’enviar un escrit a la Direcció General d’Economia del Ministeri d’Economia i Indústria demanant que prengui totes les mesures que ja us he avançat. També fem molta activitat associativa, esperant i pressionant i fent lobby a totes les administracions. —Teniu contacte amb la Generalitat, doncs, també? —Sí, hi tinc contacte permanent.

Summary: Càndid Penalba (sector del tèxtil): ‘L’impacte econòmic serà brutal’


El cas de les pintures murals romàniques del monestir de Santa Maria de Sixena ha estat des del començament un cas que el govern de l’Aragó ha mogut per raons polítiques i no pas culturals ni artístiques ni patrimonials. També la jutgessa s’ha mogut per uns criteris d’arbitrarietat, quan ha desatès les raons tècniques i científiques dels experts i n’ha dictaminat el trasllat. Perquè des del primer minut els experts han desaconsellat el trasllat de les pintures pel risc d’un deteriorament irreversible. Aquests interessos arbitraris han demostrat que no tenen escrúpols quan han arribat a manipular la veu dels experts a través dels mitjans de comunicació. Els arguments dels experts, que mostren fets objectius i que s’han manifestat contra el trasllat, han estat manipulats i instrumentalitzats en tot aquest litigi. Primer foren les restauradores que van fer el peritatge i van declarar durant el judici, Rosa Gasol i Mireia Mestre: l’advocat representant de l’Ajuntament de Vilanova de Sixena, Jorge Español Fumanal, en va tergiversar les paraules i en convertí el ‘no és aconsellable de traslladar les pintures’ en un ‘sí que es poden traslladar sense cap problema’, en unes declaracions al diari Heraldo de Aragón (vegeu-ne l’article). I ara fa pocs dies ha estat objecte de manipulació –també instigada per l’advocat Español Fumanal als mitjans de comunicació– una de les figures internacionals més reputades del món en aquest àmbit, el restaurador de la Capella Sixtina, Gianluigi Colalucci. El 25 de setembre ja havia declarat d’una manera clara al Punt Avui que desaconsellava de traslladar les pintures: ‘Jo no mouria les pintures de Sixena del MNAC.’ I afegia: ‘Seria ideal que les pintures de Sixena lluïssin al seu lloc, però, per desgràcia, són obres que han afrontat una història i unes vicissituds tals que avui ja no és possible de moure-les, tècnicament parlant.’ Tanmateix, el 6 de novembre, escandalitzat i alarmat, Colalucci denunciava unes afirmacions falses del Diario Alto de Aragón, on el feien aparèixer declarant-se partidari del trasllat. Ell mateix ho explicava a la periodista Maria Palau, que ha seguit el tema al Punt Avui, i es ratificava així en allò que havia afirmat: ‘Les pintures són inamovibles’ (vegeu-ne l’article). En el punt en què es troba el procés judicial, i arran de les envestides deshonestes de l’advocat de l’Ajuntament de Sixena, tornem a les raons científiques i tècniques, que són les que contenen arguments objectivables. Perquè hem de tenir en compte que les pintures murals són per sobre de tot un patrimoni universal, i la seva preservació i conservació hauria de passar per davant de qualsevol altre argument. La majoria d’experts entenen que la situació ideal de tota pintura és que es conservi en el lloc original on es va pintar. Tanmateix, les pintures romàniques que es conserven al Museu Nacional d’Art de Catalunya, entre les quals les de Sixena, ja no són del seu lloc d’origen, sinó que formen part d’un conjunt i d’un context, i tècnicament es troben conservades en unes condicions ambientals òptimes i en un suport sobre tela i fusta que ja implica que siguin una altra cosa. Quan es van arrencar va ser per a preservar-les. Possiblement si no s’hagués fet aquesta acció, la majoria de pintures murals romàniques avui ja no existirien. Es van arrencar en fragments petits i es van reencolar sobre tela i fusta. Aquestes pintures ja tenen una altra vida. La restauradora Rosa Gasol, una de les màximes expertes en pintura mural del romànic català, després la manipulació de què fou objecte, ha decidit de no fer més declaracions públiques. Tanmateix, els seus coneixements són recollits en el llibre La tècnica de la pintura mural a Catalunya i les fonts artístiques medievals (Publicacions de l’Abadia de Montserrat, 2012), que és, de fet, la seva tesi doctoral. En aquest llibre hi ha un capítol dedicat a les pintures de Sixena i és sobre aquest text que ens basem. Gasol hi explica que el monestir de Santa Maria de Sixena fou fundat per la reina Sança d’Aragó el 1188, dins l’orde de Sant Joan de Jerusalem. Al recinte ja hi havia establerta una comunitat masculina i el nou edifici es dedicà a una de femenina. La sala capitular de l’església es va decorar amb pintures de gran qualitat. El conjunt decoratiu era integrat per tres elements principals: escenes de l’Antic Testament, una sèrie dels avantpassats de Crist i el cicle del Nou Testament. Gasol fa referència a la relació estilística de les pintures de Sixena amb pintors anglesos de l’època, i també a la influència bizantina, provinent de Sicília. Diu: ‘A causa de les connexions reials de la corona anglesa amb la Corona d’Aragó i la relació d’ambdues amb Sicília, s’ha apuntat la hipòtesi que els artistes de Sixena s’haurien format a l’àrea de Winchester o a la de Canterbury, haurien visitat Palerm i Monreale i posteriorment haurien treballat a la sala capitular de Sixena, sota el patronatge reial.’ Segons Gasol, no hi ha cap datació clara de l’execució de les pintures. Si uns experts apunten les dates de 1200-1220, uns altres la situen entre el 1190 i el 1194. Ella es decanta per la dècada del 1190-1200. Després, Rosa Gasol parla de la història de la conservació de l’obra, les intervencions i l’estat de conservació actual. I així podem saber les peripècies que han hagut de travessar aquestes pintures. La configuració de la sala capitular havia estat alterada en el curs dels segles amb campanyes de remodelació: s’hi van tapiar arcs, s’hi van obrir portes i finestres als murs i les pintures dels murs es van emblanquinar. L’emblanquinada s’explica, segons Gasol, ‘en termes de redecoració per causa del canvi de gust, però també pot ser deguda a la degradació ocasionada per la humitat que ascendia per capil·laritat pel mur des del subsòl, atesa la ubicació del monestir en una àrea d’aiguamolls. La humitat produeix la cristal·lització de sals solubles sobre la superfície de la pintura i ocasiona pèrdues de matèria’. I afegeix: ‘Els efectes del deteriorament també són visibles a les fotografies del 1917 i 1936 i comporten principalment pèrdues de cohesió i d’adhesió de la pintura i de les capes de preparació.’ La restauradora continua explicant que durant el segle XVIII es va construir molt al monestir i al segle XIX, arran de la desamortització, la comunitat de monges en va marxar i el monestir va restar abandonat. La comunitat hi va retornar el 1875 i s’hi van fer noves obres. La descoberta de les pintures dels murs la féu el 1881 l’historiador i arquitecte afeccionat Mariano de Pano. Al tombant de segle va néixer un interès creixent per l’art medieval i l’any 1918 els alumnes de Lluís Domènech i Montaner de l’Escola d’Arquitectura de Barcelona van fer-ne còpies-estudi en aquarel·les, que han permès de documentar els colors originals de les pintures abans de ser transformats irreversiblement pel foc. El 28 de març de 1923 el monestir va ser declarat monument històrico-artístic. Anys més tard, l’historiador i arquitecte Josep M. Gudiol i Ricart va descobrir noves àrees de les pintures. El 1936 les va fotografiar, tres mesos abans de ser cremades, per a un estudi de catalogació del patrimoni encarregat pel Servei de Restauració de Monuments de la Generalitat de Catalunya. L’agost del 1936, tot just començada la guerra del 1936-39, el monestir es va cremar i l’incendi va afectar les pintures de la sala capitular. Els colors (diuen que eren uns blaus, ocres i salmó excepcionals) es van transformar d’una manera irreversible –per causa de les altes temperatures– en tonalitats marronoses i grisoses, i tan sols les zones que encara eren parcialment cobertes per l’emblanquinament, com les escenes de la Passió de Crist i un dels arcs d’accés al claustre, que era tapiat, van conservar, en part, la policromia original (aquestes parts pictòriques es van arrencar en una segona fase, l’any 1960, per Joaquim Pradell i el seu equip del Museu d’Art de Catalunya.) Segons la documentació consultada, la tardor del 1936 gairebé totes les pintures dels arcs van ser arrencades per Robert i Llopart, ajudants de Gudiol, i traslladades a l’improvisat taller de restauració instal·lat a la casa Amatller de Barcelona, on foren traspassades a un nou suport, primer per Navarro i després per Ramon Gudiol l’any 1937. Finalment, van ser dipositades al MNAC l’any 1940. Continua Rosa Gasol: ‘Els mètodes i els materials emprats en els arrencaments foren els tradicionals, que consistien en teles de cotó adherides amb cola animal a la superfície de la pintura, i es procedia pel sistema anomenat strappo o separació de la capa de pintura amb part de l’enlluït. Aquest mètode havia estat transmès per l’equip de restauradors italians que havia efectuat els trasllats de pintura mural durant els anys 1920 a les esglésies del Pirineu català. El muntatge de la pintura arrencada a un nou suport requeria l’anivellament de les restes de l’enlluït del revers, l’aplicació de dues teles de cotó amb caseïnat càlcic, i l’adhesió a una estructura reticular de fusta plana per a la pintura del mur, i en forma corba per a la pintura dels arcs transversals. Malgrat les dues fases d’arrencament, encara hi van quedar nombroses restes de pintura. Els fragments que no es van arrencar encara es poden observar a Sixena, per bé que molt degradats. Perquè la sala capitular es va mantenir durant cinquanta anys en el mateix estat de ruïna en què l’havia deixat la guerra. Les pintures que restaren al monestir de Sixena foren exposades a la intempèrie, amb la qual cosa es ressentiren dels efectes de la degradació ambiental. No fou fins el 1988 que es va començar una campanya de restauració de la sala capitular. I, malgrat aquestes accions (recobriment dels murs amb ciment i estuc sintètic de color rosat), la humitat ha continuat afectant els murs fins a degradar aquests nous revestiments. Per tant, la sala capitular manté el problema històric de la humitat, que continua degradant-hi tots els materials. Hem recollit el testimoni extens d’una de les restauradores expertes en les pintures murals de Sixena. Molts altres entesos s’han manifestat en el mateix sentit durant el litigi. Ha arribat el moment de dur el debat a l’àmbit tècnic. PS: Poques hores després de publicar aquest article, el Museu Nacional d’Art de Catalunya (MNAC) ha publicat un informeque recull tots els informes científics que ha encarregat el museu, en relació al trasllat de les pintures murals de Sixena. Els informes coincideixen que moure les pintures del seu lloc actual suposaria una ‘pèrdua irreparable’ pel fràgil conjunt pictòric. El museu ha estudiat en profunditat i ha traslladat a la jutgessa els riscos i conseqüències d’una possible restitució. Els estudis han estat elaborats per centres científics i laboratoris lligats a les universitats UAB, UB i UPC, al CSIC i a la Diputació de Barcelona. Amb l’aval dels informes, el director del MNAC, Pepe Serra, ha reiterat aquest dilluns la ‘temeritat’ del trasllat. (Llegiu la notícia).

Summary: La Sixena dels experts, o com salvaguardar un patrimoni universal


La portaveu d’EH Bildu al Congrés espanyol, Mertxe Aizpurua, ha explicat que estudien la possibilitat que els quatre diputats de la formació s’integrin al grup parlamentari d’ERC, ja que l’esquerra abertzale no té prou representació per tenir grup propi. De fet, fonts del partit basc han explicat que estan en converses sobre aquest tema. Aizpurua també ha assegurat que donaran suport a una investidura de Pedro Sánchez si obre una ‘via de diàleg’ per resoldre els problemes territorials de l’estat espanyol. ‘Està en les seves mans’, ha dit Aizpurua acompanyada de la resta de representants d’EH Bildu al Congés. La portaveu d’EH Bildu ha explicat que plantegen la legislatura sobre tres eixos: ‘El reconeixement al dret a l’autodeterminació, la solució al problema dels presos polítics i l’avenç en els drets i llibertats’, que formen part d’un acord estratègic amb ERC. ‘Creiem que serem determinants’, ha opinat Aizpurua

Summary: EH Bildu negocia integrar els seus diputats al grup parlamentari d’ERC


L’algueresista Pere Català i Roca va definir Antoni Simon Mossa com ‘l’home de més extensa cultura mediterrània’, i no ens ha d’estranyar gens ni mica aquesta definició, perquè parlava i escrivia correctament deu llengües: italià, sard, català, cors, anglès, francès, alemany, castellà, portuguès i basc, i tenia nocions d’algunes altres. Hi ha qui ha parlat d’ell com d’un geni renaixentista contemporani, perquè, a més de ser un reconegut i singular arquitecte, Simon Mossa va ser també guionista i director de cinema, escenògraf, pioner de la ràdio, músic, filòleg, antropòleg, pintor, periodista, escriptor, urbanista, etc. Simon Mossa, visionari i intel·lectual independentista sardista, algueresista i catalanista Però, també i sobretot, Simon Mossa va ser un apassionat i coherent sardista, un intel·lectual convençut que la independència havia de ser un primer i necessari pas per al rescat social, cultural i econòmic de Sardenya, tractada per l’estat italià com una simple colònia: ‘Quan un poble no té el poder d’autogovernar-se ni de decidir el seu futur, hi perd no sols la llibertat col·lectiva i comunitària, sinó també la individual’, afirmava en un dels seus escrits polítics. Simon Mossa va ser, certament, un pensador visionari i modern, allunyat d’una reivindicació identitària de caire folklorista (va ser un gran defensor d’una aliança ‘federal mediterrània’ entre Còrsega, Sardenya i els Països Catalans) i també va ser un dels protagonistes de la ‘redescoberta’ de la catalanitat de l’Alguer, perquè fou un dels fundadors del Centre d’Estudis Algueresos, com també l’impulsor del primer curset de català a l’Alguer amb l’Escoleta del Bon Pescador (1959), del viatge del Retrobament (1960) i dels Jocs Florals de la llengua catalana a l’exili fets a l’Alguer (1961). Com ha escrit el seu fill, Pere Simon i Altea, ‘amb la complicitat d’altres audaços homes de cultura algueresos, va aconseguir teixir una trama d’amistats amb la intel·lectualitat catalana que permetés als pobles de les dues ribes de la Mediterrània de poder-se trobar físicament i espiritualment’. Presentació del llibre que recull els seus textos, en català Aquest vespre, a les 19.00, a l’Institut d’Estudis Catalans de Barcelona es presenta el llibre ‘El pont retrobat‘, que recull una selecció dels seus escrits, alguns d’inèdits, en llengua catalana, curat pel seu fill. Hi intervindran, a més del curador, Francesc Ballone, membre corresponent per l’Alguer de la Secció Filològica de l’IEC, Marcel A. Farinelli, historiador i autor del llibre ‘Història de l’Alguer‘, i Simone Censi, arquitecte, amb la moderació de Manuel Llanas. Ha estat organitzat per l’Associació Cultural Pro no Ismentigare, l’Associació de Sards a Catalunya, l’Ofici de l’Alguer de la Delegació del Govern a Itàlia i la Societat Catalana de Llengua i Literatura (IEC). Una bona oportunitat, ara que es compleixen els cent anys del seu naixement, per a descobrir un personatge clau en la nostra recent història cultural i per aprofundir la peculiar relació entre Sardenya i els Països Catalans, possible avui gràcies al treball incansable i apassionat d’activistes com ara Antoni Simon Mossa en les dècades precedents. Joan Elies Adell, coordinador de l’oficina de l’Alguer de la delegació del govern a Itàlia

Summary: Simon Mossa, el sard que somiava uns Països Catalans federats amb Sardenya i Còrsega


Twitter ha decidit activar una opció que eviti el contingut brossa o inapropiat. Com explica la mateixa empresa, han detectat una tendència a l’alça de persones que aprofiten l’obertura de la xarxa social per atacar o molestar els altres usuaris. Aquests comportaments, diuen, cohibeixen la gent a l’hora de participar i elimina l’oportunitat de veure i compartir totes les perspectives sobre les moltes qüestions que es tracten. Davant d’aquesta situació, l’empresa ha decidit respondre i ha apostat per silenciar, no només els comptes que molestin, sinó també paraules clau, frases o, fins i tot, converses senceres que l’usuari no desitgi veure. D’aquesta manera, Twitter dóna resposta a una petició molt estesa entre els seus usuaris. Alhora, facilita detectar conductes que entrin en contradicció amb la política de l’empresa, que prohibeix atacar els usuaris per raó de raça, ètnia, nacionalitat, orientació sexual, gènere, identitat de gènere, religió, edat, discapacitat o malaltia.

Summary: Twitter activa una opció per evitar el contingut brossa


Diumenge el rei d’Espanya Felipe VI tornarà a Catalunya per inaugurar el Mobile World Congress. El Borbó assistirà a l’acte inaugural que es farà al Palau de la Música, en un context de màxim enfrontament institucional entre Catalunya i Espanya. En la memòria col·lectiva, el record de la compareixença televisiva, l’endemà passat de la violència policíaca de l’1 d’octubre, en què donà carta blanca al govern i als aparells de l’estat per a reprimir la voluntat democràtica dels catalans. Una actuació que molta gent va relacionar amb el dia que Felipe VI se la va jugar a Catalunya i va sortir-ne amb la cua entre cames: el 26 d’agost, ara fa mig any, a la manifestació organitzada després de l’atemptat de la Rambla. L’atemptat gihadista del 17 d’agost va causar una gran commoció entre la població que es va acabar expressant amb la manifestació multitudinària convocada per l’Ajuntament de Barcelona i la Generalitat. Era un dissabte, el 26 d’aquell mes, i el govern i el rei espanyols van considerar que podia ser una oportunitat d’encapçalar una mobilització ciutadana a Catalunya després de moltes manifestacions a favor de la independència. L’una cosa no tenia a veure amb l’altra, però l’intent dels aparells de l’estat d’empastifar l’actuació dels Mossos d’Esquadra arran de l’atemptat va indignar els ciutadans. Operació maquillatge Aquest era el caliu amb què arribava un dissabte de manifestació amb el lema ‘No tenim por’ i amb l’anunciada presència de Felipe VI i Mariano Rajoy. La polèmica era inevitable. La seva presència va ser entesa com una operació de maquillatge per molta gent i per entitats que fa molts anys que denuncien la implicació de l’estat espanyol i la monarquia en el comerç d’armes a països en conflicte. Fou així com es va organitzar una protesta amb cartells que denunciaven aquesta hipocresia: ‘Felipe, qui vol la pau no trafica amb armes’, per exemple. La manifestació s’havia organitzat en tres blocs: un de familiars de víctimes, serveis d’emergències i algunes entitats de pau; un de polítics de partit i institucions; i un de la resta d’entitats i ciutadania. Aquell vespre, una fotografia havia corregut per desenes de milers de pantalles. I constatava el fracàs d’aquella operació maquillatge. David Minoves (fotografia d’Albert Salamé). La va fer la fotògrafa Sònia Pau, d’El Punt Avui. Seguia la trajectòria de Felipe VI per situar-se al lloc que tenia reservat a la capçalera del segon bloc. El protagonista de la fotografia, David Minoves, ho explica així, ara que han passat uns mesos: ‘Érem quatre o cinc que teníem un lloc al primer bloc com a representants d’entitats que treballem per la pau. Jo hi era com a president del CIEMEN. Vam agafar uns cartells dels que es repartien entre la gent. Jo vaig agafar aquell dirigit al rei. A diferència de les altres personalitats, el rei va voler passar pel mig del primer bloc i saludar la gent que hi havia. Ens vam col·locar amb les pancartes alçades i, de sobte, va arribar el rei allà on era jo i es va quedar mirant la pancarta. I després a mi, amb cara molt seriosa. Va tornar a mirar la pancarta, es va girar i va continuar saludant.’ La mirada fulminant i la persecució Minoves recorda la mirada del personal de seguretat que acompanyava Felipe VI: ‘Va ser fulminant.’ El president del CIEMEN explica que va compartir a Twitter aquella fotografia que havia fet Sònia Pau i que pocs minuts després, ‘el temps d’arribar amb la marxa a la plaça de Catalunya’, va tornar a mirar el telèfon mòbil i la imatge s’havia escampat de manera espectacular. ‘Una bogeria’, diu Minoves. Per ell, el fet concret de la fotografia tenia poca importància, però l’esclat a les xarxes i a molts mitjans que se’n van fer ressò era simptomàtic d’un estat d’ànim força generalitzat. ‘També vaig rebre una allau d’insults i amenaces. I l’extrema dreta mediàtica va dedicar-se a cercar informació sobre mi fins que va trobar allò que per a ells era una mina’, explica. Es refereix a informacions sobre un acte amb Arnaldo Otegi organitzat pel CIEMEN a Barcelona feia més d’un any. Aquests mitjans van fer reportatges sobre Minoves arran de la fotografia amb la pancarta del rei denunciant que era ‘còmplice de la violència d’ETA’ i ara demanava la pau. Ací podeu veure el vídeo d’aquell moment: Una mena de venjança La fotografia va esdevenir una icona de la protesta contra la presència del rei espanyol i del tràngol que van passar el monarca i els membres del govern espanyol aquell dia a Barcelona. Poc després d’aquella manifestació que havia mostrat el rebuig als representants de l’estat espanyol va venir el tram final cap al referèndum, el cop policíac del 20 de setembre als departaments de la Generalitat, l’1 d’octubre i la violència policíaca i l’aturada del país del 3 d’octubre. És aquí on Felipe VI va decidir encarar-se als ciutadans catalans que havien volgut exercir un dret democràtic i va autoritzar la repressió més descarnada per frenar la independència. El Borbó va fer el pas amb més contingut polític del seu regnat. Minoves ho explica així: ‘El 3 d’octubre el rei no va esmenar, sinó que va agreujar la seva posició contra el dret dels catalans. Es pensava que l’assistència a la manifestació per l’atemptat seria una operació magnífica per a netejar la imatge de la monarquia. Es volia situar per damunt de tothom, com un pare espiritual capaç d’unificar. I va sortir-ne escaldat. L’operació els va sortir fatal. I el 3 d’octubre va llançar aquell missatge perquè el govern de Rajoy fes el que li donés la gana. Des d’aquell moment, el rei ha esdevingut la cara internacional de la vulneració dels drets civils i polítics a Catalunya.’ Diumenge Felipe VI serà a Barcelona. ‘Si hi ha cap expressió de protesta, serà espontània i no organitzada’, creu Minoves. El rei espanyol té un record amarg d’una visita anterior al Mobile World Congress, quan encara era príncep d’Espanya. El febrer del 2014 Àlex Fenoll, un empresari assistent al congrés, es va negar a saludar-lo en la visita que va fer al saló. El fill de Juan Carlos de Borbó, en una comitiva en què hi havia també el president de la Generalitat, Artur Mas, i el conseller d’Empresa, va anar saludant els assistents, però Fenoll s’hi va negar: ‘No us vull donar la mà, perquè no ens deixeu votar’, li va etzibar. Caldrà veure quina rebuda té el Borbó demà passat.

Summary: El dia que Felipe VI se la va jugar a Catalunya i va perdre


La presentació ahir de la reedició del llibre ‘Cata…què?’ (La Campana), de Carles Puigdemont i ampliat pel periodista Carles Ribera, va aplegar pesos pesants de la política del país. A l’acte multitudinari de la biblioteca Jaume Fuster, el president de la Generalitat fou acompanyat de l’ex-president Artur Mas i del vice-president, Oriol Junqueras. Puigdemont, Mas i Junqueras: ‘els tres tenors de la política catalana’, tal com els va definir l’editora Isabel Martí, que va agrair especialment a Junqueras el gest d’assistir-hi, i de fer possible aquesta conjunció de polítics d’alta volada. Hi havia molta expectació, amb un cert punt de morbositat per veure junts en un mateix acte Mas i Junqueras. Però l’ambient era prou distès entre ells, incloent-hi Puigdemont i Ribera: encaixades de mans, somriures… i tot ben amanit amb anècdotes diverses, sobre els viatges de Puigdemont, sobre l’estada de Junqueras al Vaticà…. Es va parlar molt del llibre, i no tant d’actualitat política. I, enmig d’aquest ambient relaxat, Artur Mas va voler contribuir a la distensió començant la seva intervenció amb una anècdota que va sorprendre força tant el públic com Junqueras, que és a qui anava adreçada. Mas va recuperar les paraules d’Isabel Martí sobre els tres tenors. ‘Se’ns convidava a fer una actuació de tenors. No sé quin seria jo, però no crec que fos el Pavarotti’, va ironitzar tot fixant la mirada en Junqueras. ‘No sé per què algú s’ha sentit al·ludit’, va afegir mentre els assistents reien i aplaudien tímidament. I va dir a Puigdemont: ‘President, entre tu i jo queda el  Carreras i el  Domingo . Tu tries, que ets el president.’ Ara, la cara de Junqueras, més que divertida, era entre sorpresa i desconcertada.

Summary: La broma sorprenent d’Artur Mas a Oriol Junqueras