Aquest estiu, torna a haver-hi vagues, anul·lacions i retards als aeroports, a causa de les protestes dels treballadors, que aprofiten l’època amb més trànsit aeri per fer pressió a les empreses i fer sentir les reivindicacions. Dues empreses es troben en conflicte ara mateix: Ibèria i Ryanair. El trànsit aeri dels mesos de juliol i agost és una cinquena part del total, a causa del turisme. Aeroports com els del Prat (Barcelona), Son Santjoan (Palma), Alacant-Elx, Manises (València) i Eivissa són els que acumulen més vols i més passatgers dels quinze que hi ha en total. Els retards gairebé s’hi han triplicat, a causa de la vaga de controladors francesos, entre més raons. A continuació us desgranem les vagues confirmades ara per ara. Anirem ampliant la informació a mesura que es vagi sabent. La vaga de Ryanair (25 i 26 de juliol) Ryanair ha confirmat l’anul·lació del 12% dels vols que tenia prevists el 25 i 26 de juliol amb motiu de la vaga convocada pels tripulants de cabina (TCP) a Espanya, Bèlgica i Portugal. Segons Ryanair, la vaga podrà afectar dos-cents vols diaris dels vuit-cents trenta que opera a l’estat espanyol, és a dir, un 24%. Calculen que a Portugal potser n’alterarà cinquanta (27%), igual com a Bèlgica (31%). En total, a Europa hi haurà uns tres-cents trajectes afectats (12%). Desconvocada la vaga de personal de terra d’Iberia Els sindicats han aprovat de desconvocar la vaga de personal de terra a l’Aeroport de Barcelona-El Prat que estava prevista pels dies 27 i 28 de juliol i 3 i 4 d’agost, en un ‘acte de confiança amb la direcció de l’empresa mentre continuen les negociacions’, segon que han explicat. L’anunci l’ha fet el president del comitè d’empresa d’Iberia a Barcelona, José Ramírez, després d’una reunió de mediació a la Conselleria de Treball de la Generalitat de Catalunya que ha durat més de sis hores. En els últims dies, tant els sindicats com els mediadors havien reconegut que l’acord estava ‘a tocar’, però la companyia havia decidit de ‘no acceptar-lo’ després d’una trucada a última hora als seus representants, segons el secretari general de Treball, Afers Socials i Família, Josep Ginesta. Els treballadors havien recriminat a l’empresa que ‘supediti’ problemes concrets de l’aeroport a un acord estatal, un fet que entenen que ‘deixa sense capacitat de negociar als treballadors de Barcelona’. Amb tot, Ginesta es mostrava confiat que arribés un acord. Fa una setmana els sindicats USO, CCOO i UGT van arribar a un acord amb la patronal de handling Aseata per a desconvocar la vaga del personal de terra dels aeroports espanyols prevista per al 31 de juliol. Què fer si el teu vol està afectat? En el cas de Ryanair, la companyia ha ofert a tots els afectats la possibilitat de ressituar-se en un vol alternatiu que operi set dies abans o després del 25 i 26 de juliol. També els ha ofert l’opció de rebre el reemborsament complet dels bitllets. En el cas d’Ibèria, VilaWeb ha provat de contactar amb la companyia, però no ha obtingut resposta. Sigui com sigui, tal com indica el Parlament Europeu i el Consell de la Unió Europea, si el vol es retarda, el passatger té dret de rebre una indemnització d’un màxim de 600 euros. En el cas que el vol s’anul·li i la companyia no avisi, com a mínim, amb 14 dies d’antelació, o hi hagi un retard superior a tres hores, hi ha d’haver una compensació econòmica, exceptuant casos de força major. La compensació econòmica dependrà de la durada del vol i els quilòmetres recorreguts, 250 euros en trajectes de fins a 1.500 quilòmetres en línia recta, 400 euros fins a 3.500 i 600 euros si la distància és superior.

Summary: Les vagues dels aeroports d’aquest estiu: tota la informació que us cal saber


«Bon dia, me dic Assiscle Xatot i sóc un personatge imaginari. Però el fet de no existir no m’impedirà pas de parlar-vos del llibre amb el qual me podreu conèixer. Se titula El navegant. El publica Proa. I l’ha escrit en Joan-Lluís Lluís. En principi és l’autor que us hauria de parlar d’aquest llibre, però la ficció és una cosa massa seriosa per a deixar-la a les persones reals, no? A més, parla de la meva vida. I és una vida prou palpitant, amb viatges, exploracions, guerres, presons, amors (potser impossibles), amistats imprevisibles… i llengües. Moltes llengües. Són les llengües que m’han fet com sóc, de ficció, però amb ganes de passejar-me per la vida real, encara que només sigui en una navegació de paper. Així sóc i així em trobareu.» Això és el que diu el protagonista d’El navegant, que parla en primera persona, en el vídeo de promoció del llibre, que ha fet Joan-Lluís Lluís amb el seu fill, estudiant d’audiovisuals. Podeu veure’l ací: Doncs sí, Joan-Lluís Lluís (Perpinyà, 1963) ha escrit una novel·la d’aventures que és una mena d’elogi de les llengües del món, de totes alhora i de totes igual. Per això construeix un personatge que té un do sobrenatural: pot conèixer, parlar i viure les llengües només amb el contacte d’una sola paraula de cadascuna. Ell, nascut a Perpinyà a mitjan segle XIX, s’adona d’aquest misteri el dia que sent un amic seu gitano parlar amb el seu avi en caló. Ben aviat parla català, que és la seva llengua materna; francès, que és la llengua imposada en l’ensenyament, llengua d’ascensió social i d’imposició governamental; i després, a més del caló, que aprèn al carrer, el llatí i el grec antic a l’escola; i el polonès en un diccionari descobert en una llibreria… I així, d’una manera exponencial. Llegeixo el llibre i penso en l’entrevista que li he de fer i de cop i volta em ve un pensament que ja no puc bandejar. Perquè El navegant sembla un llibre ple de secrets i de desigs per part de l’autor. Quan ens trobem, amb Joan-Lluís Lluís, no li explico pas aquesta sensació que em fa, però de mica en mica s’aniran confirmant les meves sospites. Per tant, aquesta entrevista també és feta de petites descobertes, que ens mostren intimitats insospitades, les que es generen a l’hora d’escriure una novel·la si –com diu Assiscle en el vídeo de més amunt– considerem la ficció una cosa prou seriosa per a deixar-la només a les persones reals. Comencem parlant de menjar. Joan-Lluís Lluís és un vegetarià militant, com més va més, i em confessa que té ganes d’escriure un llibre de combat vegetarià, perquè considera que bona part de la contaminació que tenim és deguda al consum de carn. I li pregunto que per què no l’escriu. Em diu que documentar-se li fa mandra. Però això del combat ja m’ha donat peu a començar l’entrevista… —En aquesta nova novel·la, El navegant, també hi ha un combat, el combat a favor de les llengües, de la dignitat de les llengües. I no m’he pogut estar de pensar en la idea de llengua com a pàtria, en la idea que una llengua també implica una manera de mirar el món, d’interpretar-lo, de concebre’l, des de l’herència de tots els qui ens han precedit. El dir és el ser? —Cada vegada que escric un llibre acabo dient que és una declaració d’amor a alguna cosa. En aquest cas és una declaració d’amor a la diversitat lingüística, de les llengües que tenim avui i de totes les que hem parlat des dels orígens de la humanitat. Sobre si ‘el dir és el ser’, a títol personal, no n’estic del tot segur. En l’àmbit de la teoria sociolingüística aquesta afirmació és discutida i em guardaré prou d’opinar sobre termes científics que no domino. Ara, sí que crec que cada llengua és una riquesa lingüística que té categoria d’obra d’art. I hi posaria per davant l’estètica. Quan es mor una llengua és com destruir una capella romànica o cremar un museu. —Què voleu dir amb això que poseu al davant l’estètica d’una llengua? —Em fascinen les llengües, escoltar-les, sobretot les que no entenc, les que no puc identificar. No saber entrar-hi o no poder entrar en una llengua també implica la possibilitat d’entrar-hi, amb treball feixuc, és clar. —Al començament de la novel·la, el lloc d’origen del protagonista és Perpinyà, a mitjan segle XIX, quan tothom encara parla en català, però els estaments de poder ja miren d’imposar-hi el francès: governamental, eclesiàstic i econòmic. —La novel·la no té intenció de denunciar aquest fet. Descric un moment històric crític, en què el català és majoritari, però ja es veu que el francès s’hi introdueix a cops de destral. L’escola ja es troba afrancesada i en els estaments de més amunt (aristocràcia i alta burgesia) el català es perd. M’interessava molt també el contrast que hi ha entre el concepte de llengua al segle XIX i el d’avui: avui es valora i defensa el multilingüisme, s’entén com una riquesa, mentre que en altre temps hi havia llengües brutes, que feien nosa. Això passava a França en aquell temps en què era millor ser monolingüe francès que no bilingüe català-francès. —Avui a Perpinyà el català és minoritari i el francès la llengua comuna, de cultura i culta encara. El català ha estat objecte d’una destrucció sistemàtica al Principat, al País Valencià i a les Illes Balears, però era fruit d’una dictadura, mentre a Catalunya Nord l’aniquilació ha estat en un sistema democràtic. Costa de pair. —Sí, quan és una democràcia que promou l’aniquilació de la teva llengua és més difícil de resistir-hi, perquè s’empren arguments democràtics per anar-hi en contra. A França és el bastó i la pastanaga. A Espanya només el bastó. Molta gent va abandonar el català perquè optar pel francès implicava poder optar a ser funcionari i això permetia l’ascens social. França és una democràcia, però des del punt de vista lingüístic és un estat totalitari. Això ho he dit sovint als articles de VilaWeb. —Diria que en cap altra novel·la vostra la llengua no s’havia tractat d’una manera tan literal. —Pensava que les llengües també podien ser el cor d’una novel·la, la trama. Aquesta idea m’atreia profundament des de feia molts anys. Si ara aparegués un mag i em fes triar tres desitjos, un seria parlar totes les llengües de la humanitat. —És clar, per això necessiteu un protagonista amb un do sobrenatural… —Que el protagonista sigui un noi que neix a Perpinyà a mitjan segle XIX no és gratuït. Si el protagonista fos del nostre temps hauria de ser un superheroi. Situar-lo al segle XIX amb aquest do és aïllar-lo. Li és imprescindible de preguntar-se el perquè d’aquest do. En aquell temps, molt poca gent necessitava parlar més d’una llengua. Avui conèixer llengües és molt preuat, però aleshores aquest fenomen passava desapercebut, fins i tot feia nosa. Però l’Assiscle no discrimina cap llengua, totes les troba igual d’importants: el caló dels gitanos de Perpinyà és tan noble com el francès dels reis de França. Això també li causa problemes. —En la discriminació lingüística no hem avançat gaire. —No. Encara sents que hi ha gent que parla de dialectes per parlar de les llengües d’Àfrica. Encara persisteix. —Què volíeu explicar amb aquest llibre? —No us ho sabria dir, encara. Perquè entenc les meves novel·les quan els lectors me’n parlen. La meva visió i la dels lectors conflueixen i confegeixen una cosa mòbil que va agafant consistència. Quan escric obeeixo el ‘tinc ganes d’explicar això d’aquesta manera’. El sentit del que escric ve després. Per això quan em feu entrevistes estic a la defensiva, perquè el sentit de tot plegat encara mira d’agafar consistència. —Aleshores, quin ha estat el motor a l’hora d’escriure aquesta novel·la? —Generalment em moc pel plaer de contar una història. Però en aquest cas és més complicat. Em costa encara d’explicar-ho, perquè és impúdic. Mira: aquesta novel·la la vaig començar fa vint anys. Durant tot aquest temps l’anava treballant sovint, però no aconseguia avançar més enllà de l’inici. Volia un final d’Errol Flynn i Olivia de Havilland. Un final romàntic que fes fondre els cors. Però amb aquest plantejament no aconseguia continuar la novel·la. M’imbuïa una mena de mandra estranya. Entre que vaig començar la novel·la i avui, pel mig n’he escrit sis, de llibres. Un dia, cansat d’aquesta situació, em vaig reunir amb mi mateix i em vaig dir: ‘Però què passa?’ Em vaig adonar que el final contaminava negativament el projecte. I ara el que et diré pot semblar novel·lesc, però va ser així mateix. Vaig convocar l’Assiscle i li vaig dir: ‘Viuràs molts anys, ric i socialment considerat, però el final no serà gens gloriós.’ I a partir d’aquell moment vaig sentir que la mandra es desfeia. Ja ho veus, l’Assiscle no era l’Errol Flynn. —Un dels punts forts d’aquesta novel·la són les llengües, l’altre és que heu fet servir el gènere d’aventures per bastir la novel·la. Us ha estat difícil? —Era un repte, sí. I he construït un protagonista que és un Errol Flynn manc i coix, vull dir un personatge que no és un heroi. I, tanmateix, li passen tot de coses: exploracions, presó, coneix pobles diferents, llengües diferents… viu com un navegant de globus. És la metàfora del personatge. Quan puges a un globus, una vegada ets a l’aire només pots fer dues coses, o baixar o deixar-te endur pel vent. I l’Assiscle fa això, fa el que pot. És per això que no puja mai en un globus, perquè el globus és ell. —Sembla que l’Assiscle tingui molt de vós. —Tots els personatges de les meves novel·les són jo. No em fa res dir-ho. I malauradament, perquè sovint queden malparats. També és una novel·la d’aprenentatge, un aprenentatge sovint no reeixit. Vull dir que parlo d’adolescents que han de passar proves per fer-se grans i sovint m’agrada que no se n’acabin de sortir. En aquest cas se n’acaba sortint, però jo diria que l’Assiscle adolescent estaria molt decebut de l’adult que esdevindrà. —Per la quantitat de renúncies fetes? —Renúncies, canvis, resignacions… A vegades també hi ha aventures insospitades i anhels recuperats. —Heu organitzat les parts del llibre en forma de quaderns. Això us permet d’emprar la primera persona. —Aquesta novel·la la vaig començar a escriure fa vint anys en tercera persona. Després en vaig reescriure el principi i la vaig passar a primera persona del present. Ja fa unes quantes novel·les que escric en present. No sé per què, em tranquil·litza molt. Em fa ser molt més a prop del personatge. El passat cau més lluny. El verb exacte és que em tranquil·litza, deu ser una cosa psicoanalítica. —Escolteu, no volia tancar l’entrevista sense preguntar-vos per les cinquanta maneres de dir ‘nuvolet’, que cadascuna encapçala un dels capítols. —Ui, he recollit unes 140 maneres diferents de dir-ho. Però la cosa més interessant és que això ho vaig tenir clar de seguida, perquè no només és una defensa sinó també una il·lustració de la diversitat. La majoria les vaig trobar fent recerca a la manera antiga, sense correu electrònic ni internet: escrivia cartes a ambaixades, universitats, centres culturals i altres entitats diverses. Només les últimes vaig aconseguir-les per internet. Perquè a mitjan anys noranta internet i el correu electrònic encara eren una raresa. —No m’heu dit que no us agradava documentar-vos? —Home, aquesta és una forma de documentació lúdica!

Summary: Joan-Lluís Lluís: ‘Molta gent va abandonar el català per ascendir en l’escala social’


Ara fa una setmana els Minyons de Terrassa van trencar un altre sostre casteller i van fer possible un dels castells que molta gent encara considerava impossible, el quatre de deu amb folre i manilles. I venien d’haver descarregat poca estona abans el tres de deu, per quarta vegada aquesta temporada, en la diada de la colla, a la Plaça Vella de Terrassa. Dos castells de deu en una sola diada, una fita inèdita fins aleshores. La colla de la camisa malva ha esdevingut la gran dominadora de les construccions de deu en la temporada més espectacular dels més de dos-cents anys d’història dels castells, en un frec a frec històric amb els Castellers de Vilafranca i la Colla Vella dels Xiquets de Valls. Irreverents, trencadors, metòdics, pioners, els Minyons de Terrassa han signat algunes de les actuacions històriques del món castellers, segurament les més transcendentals. La primera diada d’aquestes característiques fou el 1993. El 21 de novembre d’aquell any es va inaugurar la segona època d’or dels castells, quan els terrassencs van carregar el dos de nou amb folre i manilles, que no s’havia assolit ni tan solament durant la primera època daurada dels castells, durant el segle XIX. Els Castellers de Vilafranca l’havien vingut intentant unes quantes vegades, sense èxit, des del 1989. Però va ser una colla amb només catorze anys de vida i nascuda en una ciutat sense tradició castellera com Terrassa la que va obrir la porta a la nova era dels castells de ‘gamma extra’, que encara dura. Reviviu l’emocionant retransmissió que feia Agustí Forné d’aquell primer dos de nou: Com era possible que una colla com els Minyons aconseguís una gesta com aquella? Les colles de l’àrea tradicional, del Camp de Tarragona, es miraven amb una barreja de recel i respecte aquells neòfits que havien aconseguit una cosa mai vista. Com s’ho van fer? I sobretot: com han aconseguit d’aleshores ençà de mantenir-se com una de les colles punteres del país? Pere Tiana, ex-president de la colla i un dels membres fundadors explica que la il·lusió i les ganes hi van fer molt, però és clar que amb aquests ingredients (d’altra banda compartits per totes les colles del país) no n’hi ha prou per explicar la progressió dels Minyons. Pioners en la incorporació de la dona al castells Hi ha un parell de factors que poden ajudar a explicar-ho: la colla fou pionera en la incorporació de la dona al món casteller, un món gairebé exclusivament d’homes. A més del fet normalitzador que suposava, també permetia a la colla d’alleugerir les estructures, de fer-les menys pesades. I una segona aportació que van fer al món dels castells els Minyons: la innovació tecnològica, l’us de les noves tecnologies en l’estudi dels castells, en la prevenció i en la millora de la tècnica; o, més ben dit, en l’adaptació de la tècnica que els castellers dels Minyons aprenien anant a assaigs de les colles de Valls o del Castellers de Vilafranca a una realitat ben diferent com era la seva a Terrassa, on disposaven de menys efectius que no les altres colles, tant en els assaigs com en les diades. ‘Hi va haver una sèrie de gent que es va creure molt això dels castells, que va anar a molts assaigs d’altres colles, de la Joves o de la Vella de Valls, de Vilafranca, a aprendre, i intentar adaptar la tècnica de la zona tradicional a la nostra manera de fer. Els nostres castells potser són més tècnics, més lleugers. Hem sabut robar la clau d’adaptació de la tècnica castellera a la nostra manera de fer’, explica Pere Tiana. Aquell dos de nou del 1993 inaugurava no només una nova era, sinó també una rivalitat que ja ara és històrica, entre els Minyons i els Castellers de Vilafranca, tot i que convé dir que els primers a descarregar aquell castell van ser la Vella de Valls, l’any següent. Els Minyons van anar més enllà, i durant els anys noranta van ser la colla que més vegades va trencar el sostre casteller, recuperant dues construccions inèdites durant el seglex XX, com el cinc de nou amb folre, que van carregar el 1995 a la diada de la Mercè… …i el quatre de nou net, que van descarregar per primera vegada la diada de Sant Narcís, a Girona, el 1998: En aquella diada els Minyons no només van descarregar el ‘castell total’ per primer cop el segle XX, sinó que trencaven un tabú, i exportaven el fet casteller a les comarques del nord amb un colós com aquell just el mateix dia del duel casteller de Valls per Santa Úrsula. Aquell dia a Valls es van enfadar: fer un quatre de nou net (el primer) a Girona quan a Valls era Santa Úrsula era gairebé una profanació. Aquesta fou un altra gran aportació dels Minyons, la d’obrir el panorama casteller arreu del Principat. ‘A Valls hi ha hagut sempre una certa reticència a les colles del nord. I quan dic Valls parlo de Valls, de Tarragona i una mica de Vilafranca; i no em refereix tant a les colles, com a l’ambient, l’afecció’, explica Xavier Capdevila, periodista especialitzat en el món casteller, director durant molts anys del programa ‘Quarts de nou’ de TV3. ‘Els Minyons han trencat tòpics i anquilosaments del món casteller. Per què no es pot fer un tres de deu a Girona el dia de Santa Úrsula? Han demostrat que en això tenien raó, que l’expansió del món casteller era una cosa legítima i positiva, contra posicions molt encarcarades. Doncs ara resulta que a Barcelona fan castells de nou, a Terrassa fan castells de deu i enguany han coincidit la Mercè i Santa Tecla, i ningú no ha dit res’, afegeix. El 1998 és un any mític en la història dels castells. Per la recuperació del quatre de nou net, però sobretot per la cursa del primer castell de deu. La van protagonitzar els Castellers de Vilafranca i els Minyons de Terrassa; el primer intent el van fer els Minyons el 5 de juliol. El Verds van provar-lo tres vegades sense èxit, i van crear una diada especial el 15 de novembre, una setmana abans de la diada dels Minyons, sabent que els terrassencs el volien portar a plaça. I el van carregar. Una setmana després, els Minyons el descarregaven: Durant les primers anys del segle XXI els Minyons de Terrassa i els Castellers de Vilafranca van continuar compartint el domini del món casteller. Els Minyons van tornar a descarregar el quatre de nou net, el 2001, en dues ocasions, a Vilafranca per Sant Fèlix i a Reus, durant la diada del Mercadal. Aleshores eren, juntament amb la Joves de Valls, els grans dominadors d’aquesta estructura, i també del tres de deu, que van tornar a descarregar el 2002. Però durant els anys següents, amb la colla malva enmig d’un procés canvi generacional, la posició capdavantera dels Verds es va fer més inqüestionable: ja feia uns quants anys que es van inventar el pilar de vuit amb folre i manilles i posteriorment van descarregar per primera vegada a la història tant el quatre com el tres de nou amb folre i agulla (tot i que el primer tres amb l’agulla el van carregar justament els Minyons, el 2008). I han esdevingut els grans dominadors de la torre, essent els únics que han descarregat el dos de vuit net i que han carregat el dos de nou sense manilles, considerat el castell més difícil dels que fins ara com a mínim s’han carregat. ‘La CUP del món casteller?’ Aquests anys de domini verd van coincidir amb un estancament i una certa crisi dels Minyons. El darrer gran esclat mediàtic i social del món casteller va coincidir amb la consideració com a Patrimoni Immaterial de la Humanitat dels castells per part de la UNESCO, el 2010, i amb el concurs de castells que es fa cada dos anys a Tarragona com a principal escenari de projecció nacional i internacional del fet casteller. La negativa dels Minyons a participar-hi és un altre fet que explica el caràcter heterodox de la colla. Xavier Capdevila es mostra crític amb la posició dels Minyons sobre el concurs de castells: ‘Els Minyons els podríem comparar ara amb la CUP del món casteller. Són la mosca collonera simpàtica, que té raó i que innova. Però que també s’ha encasellat en posicions poc compartides: l’actitud que tenen amb el concurs, quan el concurs és la projecció més gran que tenen els castells, és absolutament antiga.’ De fet, la negativa a participar en el concurs ha generat debat i tensions dins de la colla. El fundador de la colla, el sitgetà Josep Antoni Falcato (que ara ja no és a la colla), és un defensor del concurs de castell. Però els Minyons mantenen la decisió de no participar en el concurs perquè mai no han volgut que els castells fossin valorats com una competició i amb punts pel mig, i en canvi han volgut posar l’accent en la dimensió social, festiva i de cultura popular que tenen els castells. ‘Els Minyons, pel que fa al seu paper trencador important i innovador del món casteller, han fet grans accions, en l’àmbit tècnic casteller i també mental’, explica Capdevila. ‘Però determinades posicions identitàries els han creat antipaties, i han creat tensions dins la colla mateix. Ara, a ells els serveix també per mantenir aquest punt diferenciador de ‘ningú com nosaltres’’. L’any que ve és any de concurs, i, si no hi ha cap sorpresa, els Minyons renunciaran a anar-hi. Renunciaran al gran aparador del món casteller, però continuaran essent la colla de referència de sempre, i ara més que mai, després d’haver estat capaços, una vegada més, d’haver arribat més amunt que ningú. Aquesta vegada amb el quatre de deu.

Summary: Irreverents i pioners, la clau de l’èxit dels Minyons de Terrassa


El cap de la negociació per la banda europea, Michel Barnier, ha presentat avui les línies de la negociació proposades per la Comissió Europea, que està disposada a oferir al Regne Unit un acord comercial sense aranzels ni quotes. El condiciona, però, a que Londres asseguri que no hi haurà ‘competència deslleial’, que es garanteixi la igualtat de condicions en regulacions i estàndards i a un acord sobre la pesca que doni ‘accés recíproc continuat als mercats i a les aigües’. L’acord comercial serà el pilar central de la nova relació entre la Unió Europea i el Regne Unit. Barnier proposa un acord de lliure comerç que inclogui els serveis – inclosos els d’empreses, telecomunicacions o mediambientals -, així com el comerç digital, la propietat intel·lectual i l’accés als mercats de contractació pública. ‘Sense reconeixement mutu, les mercaderies que entrin a la Unió Europea estaran subjectes a controls reglamentaris per garantir el compliment de les normes de la Unió’, ha subratllat el cap europeu de la negociació. Segons ha explicat Barnier, s’obriran dotze meses de negociació temàtiques. La proposta de Brussel·les és progressar més ràpidament en aquelles qüestions ‘més arriscades’ i en les quals seria més greu no assolir un acord. A banda de l’àmbit econòmic, la proposta per a la negociació post-Brexit també recull aspectes de seguretat i de relació institucional. En aquest sentit, Barnier ha remarcat que cal treballar estretament per garantir la seguretat i cooperar en política exterior, entre d’altres. Barnier ha assegurat que Brussel·les està preparada per començar immediatament la negociació post-Brexit amb els britànics, que es preveu que comenci el març.

Summary: Brussel·les proposa a Londres un acord comercial sense aranzels ni quotes


Amb motiu de la presentació de la Setmana del Llibre en Català, Albert Pèlach, president de l’Associació d’Editors en Llengua Catalana, va comparèixer ahir per oferir les darreres dades del sector del llibre en català. S’han obtingut a partir de l’estudi de comerç interior del mes de juny, que cada any publica la Federación de Gremios de Editories de España. Amb tot, les dades només corresponen a Catalunya. L’Associació d’Editors en Llengua Catalana encara avui no suma les dades que corresponen a l’edició en llengua catalana al País Valencià i a les Illes Balears, per bé que el ministeri espanyol les desglossa. De manera que les dades que va donar són incompletes. La primera valoració és que, després de quatre anys de caiguda (del 2009 al 2013 fou entre un 25% i un 30%), l’any passat el mercat del llibre en català va repuntar un 2,9%. Tanmateix, si es primfila l’observació del comportament del mercat, cal matisar aquest augment: sense deixar l’optimisme, abandonarem totalment l’eufòria. Perquè, desglossades aquestes dades, Pèlach mateix adverteix que l’augment és exclusivament del llibre de text, que va créixer d’un 8,4% sobretot per l’aplicació parcial de la reforma educativa i dels canvis curriculars. En canvi, el llibre comercial (ficció, no-ficció, infantil i juvenil) va perdre un 1,3% de mercat. I l’impacte més fort fou en els llibres de no-ficció, amb un 10% de facturació menys. Tot i la baixada en general del llibre comercial, Albert Pèlach és optimista, perquè el descens sembla que ha tocat fons. Ho confirmen les dades de vendes d’enguany, que fins ara són molt similars a les del 2014. Cal tenir en compte que el mercat del llibre en català és anòmal: el 45% correspon al llibre de text, que l’any passat va facturar 103 milions d’euros, 3 milions més que el 2013. Com hem dit, l’augment era lògic en un any de reforma educativa. Hi ha més dades interessants del sector del llibre en català. Si no es té en compte el llibre de text, el mercat del llibre en català representa a Catalunya el 33% de les vendes, un punt per sobre del 2013. El 2014 es van publicar a Catalunya 10.272 títols en català, és a dir, un 1% que un any abans. Tanmateix, es constata que continua baixant la tirada mitjana per títol (un 4% menys el 2014); ara és de 1.776 exemplars. Albert Pèlach també va donar dades a partir d’una enquesta de l’Associació d’Editors en Llengua catalana entre els seus associats. L’associació té cent empreses associades de tots els territoris de parla catalana, de les quals un 75% van respondre l’enquesta. L’estudi constata que el 60% d’empreses tenen menys de cinc treballadors i el 35% editen menys de deu novetats l’any. La majoria són, doncs, editorials molt petites. Del conjunt d’editorials associades, el 45% només publiquen en català i la resta publiquen en català i en més llengües. Segons Pèlach, el sector és dinàmic però li manca gruix, potència comercial i econòmica. Per acabar el balanç, va demanar més suport públic (que avui només és d’un 1,3%) a partir del foment de la lectura i del reforç d’unes polítiques que considera adequades però insuficients.

Summary: Albert Pèlach: ‘El llibre comercial en català encara no ha remuntat’


Pep Palau és la cara visible del Fòrum Gastronòmic i també l’ideòleg d’aquest projecte que l’any vinent celebrarà vint anys. Darrerament l’hem entrevistat dues vegades. La primera el 2016, on traçava la trajectòria del Fòrum Gastronòmic d’aquesta manera: ‘Vam néixer a Vic el 1999, on érem una fira petitona, amb una trentena d’expositors. Era la primera vegada que aquesta mena d’esdeveniments es concebien com un congrés de cuina i de gastronomia en general. Ens van dir que no funcionaria. Però sí que va funcionar. I vam anar innovant en formats i reinventant-nos i vam anar creixent, sobretot en espai firal. Com que vam créixer prou, vam haver de canviar la ubicació del Fòrum Gastronòmic, i ens vam traslladar a Girona, per encabir-hi un major espai firal. Un dels èxits també és que combinem un públic gurmet amb un públic professional. En un moment donat, els anys que no fèiem fòrum a Girona vam començar a muntar el Fòrum a la Corunya. I fa tres anys  va sorgir l’oportunitat de portar el Fòrum Gastronòmic a Barcelona, de la mà d’HOSTELCO. Vam prendre l’oportunitat amb la voluntat que el Fòrum Gastronòmic se celebrés cada any a Catalunya, alternant Girona i Barcelona. I el 2014 vam organitzar la primera edició a la capital catalana.’ I explicava el model que singularitza el Fòrum Gastronòmic, que consisteix a combinar el format de congrés de gastronomia, on es convida a impartir sessions pràctiques a alguns dels restauradors més destacats, sommeliers, pastissers i altres especialistes (enguany passaran un centenar de ponents), i això combinat amb un espai firal (que enguany compta amb 252 expositors), on hi són presents empreses punteres de volum variat. Però el més interessant del Fòrum Gastronòmic és que té una voluntat de proximitat, amb el pagès, l’elaborador i el restaurador. I detecta tendències i planteja, des de l’àmbit gastronòmic, aspectes que abracen valors que requereixen compromís de futur per part del sector. No és una fira regida només pels interessos econòmics, tot i que les empreses hi van per fer marca i per vendre, és clar. En aquest sentit, el Fòrum Gastronòmic s’ha anat encaminant cap a àmbits com la sostenibilitat, la salut i la paritat. Són aquests tres eixos que marquen l’edició d’enguany. La voluntat de proximitat amb el sector també fa que Pep Palau pugui relatar-nos nous moments en l’àmbit gastronòmic dels Països Catalans. L’any passat per aquestes dates el vam tornar a entrevistar i ens va parlar d’una nova generació de cuiners, que avui ja ronden la quarantena i que són la nova avantguarda de la cuina catalana, valenciana i balear. ‘És ben clara de distingir i de defensar, perquè hi ha una generació nova que comparteix una manera de fer, uns valors, que la fa singular per mèrits propis.’ Avui comença una nova edició del Fòrum Gastronòmic de Girona que s’allargarà fins dimarts. Els amants de la cuina precisament tindran l’oportunitat de viure les dues generacions de cuiners que s’han forjat al llarg de vint-i-cinc anys: la sessió magistral anirà a càrrec de Joan Roca, amb el títol ‘Creativitat, sabor i tradició’ (Celler de Can Roca, diumenge a les 17.15) i també hi haurà Paco Pérez (Miramar, dilluns, a les 13.00). Però també participaran Oriol Castro, Eduard Xatruch i Mateu Casañas (Disfrutar i Compartir, diumenge, 11.30) i Nandy Jubany (Can Jubany, dimarts, 17.30). En el Fòrum Gastronòmic es parlarà del III Congrés de la Cuina Catalana i es presentarà el Moviment de Cuiners i Cuineres pel futur de la cuina catalana, que tancarà aquesta edició del fòrum. Entre les propostes més clarament dedicades a la sostenibilitat i la salut trobem aproximacions al món local amb el ‘Projecte sèpia’ del biòleg Boris Weitman i el pescador Isaac Moya (diumenge,15.30) i ‘Pagesos i forners, del camp al forn’ amb Manel Macià i Ivan Hernandez (diumenge, 18.00); l’experiència del cuiner Xavier Pellicer i la seva ‘revolució vegetal’ (restaurant Xavier Pellicer, diumenge, 17.30); la cuina de les flors amb Iolanda Bustos (La Calèndula, dilluns, 11.00); el cuiner Emil Samper, que tractarà sobre ‘els ferments, tècniques i aplicacions a la cuina’ (Krudito Die Isnel, Berlín, dilluns, 11.30). També entendrem el projecte L’Escairador, una finca agrícola autosostenible, de Maria Costa i Jordi Claramunt (dilluns, 15.30); i el restaurant globalment sostenible Lluerna a Santa Coloma de Gramenet, de Víctor Quinquillà i Mar Gómez (dilluns, 16.00). Així també podrem escoltar el neuròleg Miguel Sánchez Romera amb la sessió ‘El gust saludable és el camí’ (dilluns, 17.15). A més, els professionals de la Fundació Alícia, Elena Roura i Marc Puig-Pey faran la sessió ‘Menjar durant el tractament del càncer’ (dimarts, 11.30). Del País Valencià i de Les Illes Balears trobem María José San Roman (Monastrell d’Alacant, dilluns, 12.30); Maria Solivellas (Ca Na Toneta de Caimari, dilluns, 12.30); Begonya Rodrigo (La Solita, València, dilluns, 13.00); Nanin Pérez (Murri, Alacant, dimarts, 12.00). I el xarcuter mallorquí Xesc Reina, reconegut per les seves sobrassades (dilluns, 16.45). Al Fòrum Vi: Diumenge es projectarà el documental ‘Revolució líquida’ de Clara Isamat i també es podrà descobrir Mariona Vilanova, especialista en cocteleria i escoltar el discurs radical de Carles Alonso (Carriel dels Vilars). Dilluns un tast amb la sommelier del Celler de can Roca, Audrey Doré, millor sommelier de Catalunya. Dimarts és el dia més fort d’aquest espai, primer amb el tast de Roger Viusà, ‘Apropament al vi natural, el camí i la reflexió’, i després el tast de Josep Roca, sempre ple d’expectació, ‘Vinyes errants, vins d’ultramar’. Tancarà l’experiència coctelera de Manel Vehí. I el Fòrum Dolç comptarà amb noms com Sergi Vela, Josep M. Ribé, Abel Bravo, Mario Masià i Pablo Galiana, Rafael Delgado, Miquel Guarro, Enric Monzonís, Raul Bernal. Entre les propostes més populars trobem demostracions dels cuiners mediàtics Marc Ribas, Jordi Cruz, Isma Pradors; el concurs El Millor Xuixo del Món i el concurs el Plat Favorit dels Catalans.

Summary: Fòrum Gastronòmic, detectant tendències i valors de futur


El bloc independentista superaria el 50% dels vots si ara hi hagués eleccions al Parlament de Catalunya, segons les dades del baròmetre del Centre d’Estudis d’Opinió (CEO) que s’ha fet públic avui. ERC aconseguiria el 25,4% dels vots, JxCat el 19% i la CUP, 7,3% que, sumats, són el 51,7% dels vots. En escons, suposa la victòria d’ERC amb 38-39 diputats, per davant de JxCat, que n’obtindria 29-31. La CUP arribaria als 9-10 escons, de manera que l’independentisme sumaria entre 76 i 80 escons, per sobre dels 70 que té actualment. El tercer grup seria el PSC, amb 24-25 diputats, i Ciutadans s’enfonsaria fins als 14-16 escons. Els comuns tindrien una representació d’entre 11 i 13 diputats; el PP, de 4-5 i Vox podria entrar amb dos diputats. D’altra banda, el sondatge diu que els partidaris de la independència són un 43,7% de la societat catalana i que, per contra, els que s’hi oposen són un 47,9%. El baròmetre s’ha fet amb una mostra de 1.500 enquestes entre el 14 de novembre i el 5 de desembre, és a dir, passada la sentència del Tribunal Suprem contra el procés i les eleccions del 10 de novembre. Pel que fa a unes hipotètiques eleccions al congrés espanyol, el baròmetre diu que ERC tornaria a ser primera força amb 14 diputats, seguit del PSC, amb 11. JxCat mantindria els 8 escons, En Comú Podem n’aconseguiria 6-7, el PP 3 i la CUP 2-3. A la cua hi hauria Vox, amb dos diputats, i Ciutadans, amb només 1.

Summary: El CEO pronostica que l’independentisme superarà el 50% dels vots al parlament


El partit Servidor del Poble, del president ucraïnès Volodímir Zelenski, ha aconseguit la victòria en les eleccions parlamentàries que s’han celebrat aquest diumenge a Ucraïna amb un 42,64 per cent dels vots, segons els resultats preliminars amb el 67,91 per cent escrutat. La formació ha ofert la possibilitat d’un govern en coalició amb el partit Veu, de Sviatoslav Vakartxuk, que compta de moment amb el 6,20 per cent dels suports. El segon partit més votat ha estat la Plataforma d’Oposició-Per la vida, amb el 13,05 per cent dels vots. Per darrere s’hi situen Solidaritat Europea, el partit de l’ex-president Petrò Poroixenko (amb el 8,43 per cent), i la formació de la ex-primera ministra Iúlia Timoixenko (amb el 8,02 per cent), segons les dades que ha publicat la Comissió Electoral Central d’Ucraïna. Els mesos que han precedit la votació d’aquest diumenge han estat marcats per les tensions entre un parlament fortament vinculat a Poroixenko, que ha mantingut en el càrrec molts funcionaris de l’anterior administració, i Zelenski, que ha hagut de pal·liar amb això. El passat 20 de maig, Zelenski va assumir la presidència d’Ucraïna després de vèncer el seu antecessor, Poroixenko, en la segona volta de les eleccions, que va tenir lloc el 21 d’abril.

Summary: El partit del president ucraïnès Zelenski guanya les legislatives a Ucraïna, segons els resultats preliminars


Juan Antonio Geraldes (1988), el candidat –fins ara força desconegut– del partit d’Íñigo Errejón a les eleccions espanyoles del 10 de novembre, fa equilibris per fer encaixar el seu passat sobiranista amb el seu present de candidat d’un partit espanyol. Aquest jove de trenta-un any ha passat d’escriure, fa pocs mesos, articles en què qualificava Catalunya de ‘subjecte polític clarament diferenciat d’Espanya’ a fer un fil de Twitter, ahir mateix, favorable a impulsar ‘una nova espanyolitat’. El perfil de Geraldes és un exemple de la frontera difusa i contradictòria per la qual alguns comuns transiten en la qüestió nacional. Nascut a Sant Boi de Llobregat, Geraldes, conegut per Juanan, és llicenciat en ciències polítiques per la Universitat de Barcelona i màster en gestió pública per la Universitat Pompeu Fabra (fitxa de Linkedin). Quan tenia tan sols vint-i-tres anys es va presentar a les municipals de Sant Boi de número 11 a la llista de Gent per Sant Boi-CUP-Poble Actiu. Quatre anys més tard, el 2015, fou número 2 de Guanyem Sant Boi, on hi havia la CUP, Gent de Sant Boi, Som Alternativa, Comuns de Sant Boi i MES. I ara serà el cap de llista del partit d’Errejón, Més Barcelona. Tot i que en aquest vídeo del 2016 Geraldes es presenta, i el presenten, com a ‘cupaire’, una font de la CUP al Baix Llobregat diu: ‘No va militar mai a la CUP. Mai. Això sí, va anar a llistes on hi havia la CUP. Ell és, bàsicament, un militant clàssic de Comunistes, del Partit Comunista Català. Els de Nuet. Un jove molt preparat, molta visió i anàlisi polítics. Ens ha sorprès molt que hagi passat de ser un sobiranista català a ser un sobiranista espanyol. I que hagi passat de fer molta feina de base, de xarxa, a anar de cap de llista. Personalment, penso que Errejón no trobava ningú i que han hagut d’anar a buscar algú com ell, que tenia més aviat un perfil sobiranista.’ Comunistes ha fet un comunicat informant que Geraldes ja no era militant de la formació. I que aquest partit es presentaria amb ERC i Sobiranistes a les eleccions espanyoles. Geraldes ha esborrat tots els piulets que havia fet a Twitter aquests darrers temps i, per tant, no s’hi poden consultar les seves opinions d’anys enrere. Però sí que es pot llegir ‘Vam votar per no retrocedir, ara votem per avançar‘, un article d’abans de les municipals del maig passat, on separa clarament Catalunya d’Espanya d’un punt de vista polític: ‘El poble català va guanyar les passades eleccions  votant autodefensa, demostrant què no volia. Ara toca votar en positiu, fer-ho en clau de construcció del nostre projecte de país. I per això tenim el millor dels escenaris per a una tasca com aquesta, l’escenari municipal. Hem vist també com el poble català sap que per resoldre els problemes que afronta avui dia Catalunya necessita organitzacions no subordinades a altres interessos. Es va reconèixer Catalunya, una vegada més, com un subjecte polític clarament diferenciat d’Espanya.’ Geraldes també escrivia: ‘S’ha comprovat que ni les esquerres còmodes en les minories institucionals ni les fórmules de partit-franquícia que aconsegueixen sigles estatals a canvi de fidelitats són capaces de guanyar.’ Amb aquest passat, els rivals d’Errejón, sobretot PSOE i Podem, acusen Geraldes de ser un independentista de la CUP. Geraldes va publicar ahir un fil de Twitter negant que ho fos, i afirmant que en un referèndum votaria que no. I encara va dir més: ‘M’agradaria que Més País contribuís a crear un altre projecte d’Espanya i l’espanyolitat, des d’una perspectiva progressista i respectant les diferències entre els diferents pobles d’Espanya.’ Me gustaría que Más País contribuyera a crear otro proyecto de España y la españolidad, desde una perspectiva progresista y respetando las diferencias entre los distintos pueblos de España. — JA Geraldes (@JuanAntonioGH) October 9, 2019 Geraldes, doncs, ha passat de considerar Catalunya un subjecte polític clarament diferenciat d’Espanya a creure en un altre projecte d’espanyolitat. En declaracions a El Diario afirma que se sent espanyol i que darrerament ha canviat la seva opinió sobre la qüestió nacional. En canvi, ahir Pedro Sánchez el va qualificar de candidat de la CUP.

Summary: Juan Antonio Geraldes, de defensar el sobiranisme a impulsar un nou espanyolisme


Mar de fons s’estrena al Teatre Lliure de Barcelona després d’un gran èxit de públic a Mallorca. L’espectacle és una coproducció a tres bandes entre el Lliure, el Teatre Principal i la companyia mallorquina Iguana Teatre. Dirigida pel dramaturg Pere Fullana, l’obra parteix de testimonis reals per explicar els efectes del desembarcament d’Alberto Bayo i les milícies republicanes a Mallorca l’any 1936, després del cop d’estat franquista. La cruel repressió feixista, la por que va generar a Mallorca i el paper dels milicians catalans que van desembarcar a Sa Coma són alguns dels fils argumentals de Mar de fons, que recull una gran quantitat de veus oblidades i ànimes perdudes. Sis actors donen vida a cinquanta-set personatges. Una reflexió teatral que utilitza molts registres, del drama al grotesc i, fins i tot, el musical. Un tractament diferent a cada dècada del llarg període franquista que serveix per a crear una respiració que fa que l’obra sigui ben comunicada. Serà al Lliure del 13 al 24 de març. Pere Fullana presenta Mar de fons com una recuperació necessària de la història d’aquelles ànimes perdudes que el feixisme va voler silenciar. —Com neix la idea de produir Mar de fons? —Neix a partir de testimonis reals i parla dels efectes del desembarcament d’Alberto Bayo i les milícies republicanes a Mallorca el mes d’agost del 1936. Els militars, tot d’una, van donar suport al dictador, i la república va pensar que era una bona idea de fer una expedició republicana per a recuperar les Balears. Aquesta expedició va ser un fracàs per causes molt diverses. Hi havia columnes anarquistes, comunistes i d’Estat Català. No estaven coordinats entre ells. La Falange i l’aviació feixista italiana la van fer fracassar. Després de vint dies d’intentar avançar per la costa de Portocristo i Son Servera, van haver de reembarcar. Aleshores, a Mallorca va començar una repressió molt forta. Començaren a assassinar gent sospitosa de ser republicana o d’esquerres. De tot això parlem a Mar de fons. —Vau fer una investigació prèvia? —Sí, i tant. Hem vist que la primera cosa que van fer va ser tancar els batlles republicans. Després del desembarcament republicà, van començar els assassinats. Va ser molt cruenta, la repressió. Això va fer que hi hagués una por terrible. Penseu que no era gens fàcil sortir de Mallorca als anys trenta. Totes les famílies tenen històries ocultes de les quals no havien pogut parlar. Després de vuitanta anys, comencen a sortir a la llum i nosaltres en presentem unes quantes. —Quines històries personals us heu trobat? —Moltíssims testimonis de fills i de néts. Gent que temia coses de la seva família de les quals no havia sentit a parlar mai, com jo mateix. Expliquem el desembarcament, els vint dies de guerra, la repressió brutal i les dècades posteriors amb les seves conseqüències. Són dues hores d’obra on intentem reflexionar sobre la por que encara hi ha a la nostra societat. Els fets cronològics arriben fins a la mort de Franco i la restauració borbònica. —Què vau descobrir de la vostra família? —Un dia, en un dinar familiar, vaig treure el cas del batlle manacorí Antoni Amer, Garanya. Jo sóc molt amic d’un descendent seu i n’havia sortit un llibre. Vaig comentar que ja se sabia quin era l’escamot que havia dut a matar Garanya. Vaig dir un parell de noms i la meva mare va dir que un d’ells era el ‘tío José Luis’. Aleshores em vaig assabentar que un dels assassins del batlle Garanya era un familiar molt directe meu. A partir d’aquí vaig arribar a la conclusió que hi havia una quantitat immensa d’històries que s’havien silenciat. Així va començar Mar de fons. De casos com el meu, n’hi ha moltíssims a Mallorca. —Alguna història que us hagi colpit profundament? —Sí, moltes. Gent que va estar dos anys tancada dins un pou i que els anaven a visitar. Això surt a l’obra. O la història d’uns capellans que tenien dues maneres d’escriure cartes per a demanar el perdó de persones sospitoses de ser republicanes. Amb tinta blava per a perdonar aquella persona i, si escrivien en vermell, volia dir que no importava que la salvessin. Hi ha moltíssimes coses d’aquesta mena que fan venir calfreds. —I el temut Comte Rossi hi apareix, a Mar de fons? —Sí. Tota la repressió d’aquest fantasma feixista italià que copiava la manera de fer de Mussolini. Va crear una mena d’escamot, Los Dragones de la Muerte, que directament assassinava. Era format per joves de setze o disset anys, principalment de cases benestants mallorquines. Ell els comandava. Era un psicòpata. Històries d’ell pels bordells de Palma i Manacor n’hi ha un bon grapat. Hem descobert moltíssimes coses silenciades que realment valen molt la pena que siguin contades. És una manera de recuperar la memòria d’una gent que ha estat oblidada per la història. —Molta d’aquesta gent ja és morta? —Gairebé tots els testimonis directes ja són morts. Però queda encara testimoniatge de la gent que va patir el feixisme. És la gent que ara deu tenir vora vuitanta anys. Van néixer durant la guerra o just després i en varen patir aquestes conseqüències. S’ha de fer un homenatge a tota aquesta gent, fills de republicans, que ha patit tant. Cartell de l’obra. —L’obra és una reflexió artística a partir de cinquanta-set personatges. Són reals? —És un joc teatral. Som sis actors i dos músics que representen fragments de vida que s’enllacen durant l’obra. Els actors encarnen els seus cossos, les seves emocions, un moment de la vida d’aquests personatges. És un codi de ficció especial per a contar aquesta història. —Sempre s’ha dit que a Mallorca no hi va haver guerra, que hi va haver directament repressió. És correcte? —Hi va haver vint dies de guerra, quan va arribar aquesta expedició republicana que va abandonar de seguida. Després ja es va desencadenar la repressió. Les milícies es van crear a partir de l’odi. Els falangistes eren quatre rates. Però hi va haver gent que, aprofitant això, acusaven persones de ser d’esquerres perquè les matessin. Es va crear un sistema d’odi que encara perdura, perquè després va venir el silenci. —Aquest silenci, aquesta por, és un dels grans fils conductors de l’espectacle? —I tant! Si tu et topaves a Manacor, per exemple, amb algú que sabies que havia mort el teu germà o el teu pare, no li podies dir res. Et saludava i tu havies de saludar. Això va crear un mar de fons, d’aquí ve el títol: un dolor interior que no podia sortir a la llum, i això ens ha definit una mica com a societat. —La repressió a la zona de Manacor va ser especialment dura? —Allà on va tenir lloc el desembarcament és on va haver-hi més repressió. Però no únicament. A Palma, al cementiri, van assassinar moltíssima gent. I a Porreres. Diuen que hi va haver prop de cinc mil assassinats directes. Ja no parlem de la gent que va ser empresonada i es va salvar de miracle. I d’aquests cinc mil, n’hi ha molts que no saben ni qui són, perquè els descendents van morir també durant la postguerra. La història els ha esborrat. —Quina importància tenen els milicians catalans a l’obra? —Molta, perquè amb ells va passar igual. Com que es va perdre la guerra, van passar quaranta anys i ningú no va reivindicar la seva memòria. Són ànimes perdudes. El silenci creat durant la dictadura fa que molts dels descendents hagin mort i que una part dels qui queden no sàpiguen ni que van existir. —Com surt l’espectador, després d’haver vist la representació? —A Mallorca ha tingut un efecte catàrtic molt important. Ha funcionat molt bé a Palma, on es va estrenar al Teatre Principal, i també a Manacor. Jo crec que el teatre ha de parlar de la societat d’allà on es fa. Crec que és molt important que els actors mallorquins encarnin aquestes veus perdudes que no han pogut explicar-se. Això és la grandesa del teatre. Gent que va morir fa vuitanta anys reviu ara en els cossos dels actors que la representen. I això té un efecte catàrtic. —Quina resposta espereu del públic de Barcelona? —Supòs que serà diferent. A Mallorca ha estat molt potent. Hi va haver moltíssims milicians catalans que van quedar a Sa Coma, on hi ha una fossa que es calcula que té entre 300 i 400 milicians enterrats. És una de les fosses comunes més potents d’Europa. D’Europa, eh! Sa Coma és un lloc turístic espectacular, amb grans hotels… Quina ironia! Fa només un any es va parlar per primera vegada d’obrir aquesta fossa. Va venir un representant de la Generalitat. Però em sorprèn que s’hagi esperat tant i em ve de nou aquesta manca de memòria de la nostra societat. —Dieu que Mar de fons no és un espectacle de quota mallorquina. Què voleu dir? —No ho és. En absolut. Hem de pensar que la majoria de republicans que van venir a Mallorca amb Bayo eren d’Estat Català, eren catalans. Tot aquest anticatalanisme que s’estila a Mallorca ve una mica d’aquí. De fer creure aquest estigma dels rojos catalans. Hi ha molta gent que duu enquistat aquest odi, perquè el feixisme ha tingut quaranta anys per ficar-l’hi. En realitat, la majoria de nosaltres tenim llinatges catalans i venim de Catalunya. —Quaranta anys de feixisme i quaranta de democràcia? —Quaranta anys de restauració borbònica, diria jo. Democràcia borbònica. Hem de pensar que Franco va posar Juan Carlos. Crec que mai no s’ha passat pàgina. La transició és una gran mentida. S’ha dit que no hi havia cap més manera de fer-ho. A Itàlia i a Alemanya sí que van passar comptes, però aquí no. Aquí el feixisme no va desaparèixer pas, va evolucionar. Aquesta evolució del feixisme es pot veure ara mateix a la justícia espanyola i la manera de fer que tenen. —Com és la sinergia entre el teatre mallorquí, el català i el valencià. Existeix aquest mercat? —Iguana treballa molt al País Valencià i Catalunya. I vénen espectacles valencians i catalans a Mallorca. A Manacor, per exemple, només es programa teatre en català. No passa igual al Teatre Principal de Palma, que molta programació és en castellà. Sí que hi ha sinergies. D’ençà que existim –i fa 35 anys–, nosaltres hem fet tant com hem pogut per crear sinergies molt clares. Una llengua sempre és la memòria de la gent que va existir abans que nosaltres. Conté tota la seva saviesa i la història emocional dels nostres pares, padrins i repadrins. Jo em sent d’un mateix país cultural que els catalans i els valencians. No sent això mateix en relació amb els castellans. La meva pàtria cultural és la catalana. —Com és la salut del teatre mallorquí? —És molt bona. La part creativa és excel·lent. Cada any surten quinze o vint joves de l’Escola Superior d’Art Dramàtic, que es va crear fa dotze anys. La cultura teatral s’ha multiplicat. Es creen companyies i projectes. És gent que surt molt formada i coneix les arts escèniques. Hi ha una riquesa teatral important. —Com convenceríeu el públic perquè vagi a veure Mar de fons? —Li diria que és important que vingui a veure aquesta reflexió teatral sobre què som ara com a societat. I que, a més, es divertirà i s’emocionarà. El teatre sempre ha d’entretenir, sempre ha d’agradar. Crec que amb aquesta obra ho hem aconseguit. De fet, la gent surt encantada de les representacions.

Summary: Pere Fullana: ‘La repressió franquista va crear a Mallorca un sistema d’odi que encara perdura’


El president Carles Puigdemont i l’eurodiputada d’ERC Diana Riba organitzen conjuntament amb l’eurodiputat d’EH Bildu Pernando Barrena una taula rodona al Parlament Europeu avui sobre el lawfare, és a dir, sobre la lluita contra la dissidència política fent ús de l’aparell judicial i mediàtic. Per això, aquest acte es concentra en la persecució contra l’independentisme català per part de l’estat espanyola, i hi participen els advocats Andreu Van den Eynde i Gonzalo Boye; l’advocat basc Julen Arzuaga; els advocats de Lula da Silva Valeska Teixeira i Christophe Marchand, que també ha defensat exiliats catalans; l’ex-president d’Hondures Manuel Zelaya i l’ex-president del Perú Ollanta Humala i l’ex-primera ministra d’aquest país Nadine Heredia. Podeu seguir ací en directe l’acte:

Summary: EN DIRECTE: Acte sobre el ‘lawfare’ a l’eurocambra amb Puigdemont, Diana Riba, Boye i Van den Eynde


L’any 2015 l’empresa concessionària de la neteja viària i la recollida de residus de Sabadell, SMATSA, va cobrar 824.862,82 euros extres no relacionats amb la neteja de la ciutat, dels quals 404.000 euros no estan justificats. És el que es desprèn d’una auditoria encarregada per l’actual govern municipal presentada en una conferència de premsa sobre possibles delictes, irregularitats i sobrecostos del contracte. Segons que ha anunciat el batlle de la capital vallesana, Maties Serracant, aquesta informació s’ha posat en coneixement de la jutgessa que investiga el cas Mercuri i a la unitat anticorrupció de Mossos d’Esquadra. El consistori ha obert un web municipal on es pot consultar tota la informació facilitada. El batlle i el regidor de Serveis Municipals, Lluís Perarnau, han informat també que durant els anys 2014, 2015 i 2016 l’empresa de neteja va cobrar 3,5 milions d’euros per sobre del límit establert per contracte. Segons els plecs del contracte, l’ajuntament ha de pagar a SMATSA pels serveis realitzats, que han d’estar supervisats amb un sistema de GPS. Així i tot, des de 2016 només s’ha instal·lat el sistema en un 27% dels vehicles de neteja i un 76% dels de recollida de residus. A causa d’això, l’empresa concessionària no factura pels serveis efectuats com estableix el contracte, sinó que ho fa segons el personal i la maquinària que hi destina, independentment del grau de compliment de la tasca. La concessió del contracte a SMATSA es va fer el 2012 per una quantia de 283 milions d’euros per a un termini de 15 anys més 5 de possible pròrroga. Es tracta del contracte extern més important de tot el pressupost municipal, ja que representa una despesa de 21 milions d’euros anuals. El contracte s’investiga en la peça 28 del cas Mercuri, el sumari del qual parla d’un ‘interès aparentment il·lícit en afavorir i beneficiar a l’empresa SMATSA’. A partir de la fiscalització del contracte, el govern diu haver detectat irregularitats en relació a la durada del mateix. Per a fer una concessió de 15 anys més 5 de possible pròrroga l’empresa ha de cobrar en funció de la utilització de servei. El govern, però, interpreta que en realitat s’encarreguen i paguen serveis concrets com en un contracte d’obra i servei, que té una durada màxima de 6 anys. Ara fa un any el ple va posar-ho en coneixement de la Comissió Jurídica Assesora de la Generalitat amb la voluntat de declarar nul el contracte sense haver d’indemnitzar l’empresa. Aquesta intenció, però, no va reeixir perquè en el seu moment l’expedient del contracte va ser decomissat pels Mossos i la jutgessa que instrueix el cas Mercuri no n’ha facilitat cap còpia. Segons el batlle de la ciutat, la salubritat dels carrers és una de les principals crítiques que fan els ciutadans. ‘El municipi rep menys serveis de neteja dels contractats, a més de pagar més cars els que rep de manera deficient’ ha dit Serracant. L’ajuntament hi ha detectat que no es fa el 68% de les neteges de contenidors contractades ni tampoc el 33% dels serveis de neteja viària. Ara, l’ajuntament ha requerit a l’empresa que instal·li el sistema de control GPS a tots els vehicles. Si no ho fa en el termini requerit, el consistori obrirà un expedient sancionador que podria derivar en una resolució del contracte per incompliment d’un servei essencial. També es planteja d’obrir expedients sancionadors per incompliment en la neteja viària i de contenidors. En conjunt, tot plegat podria significar una sanció a SMATSA de 20 milions d’euros. A més, ha obert diversos expedients informatius per a esclarir la responsabilitat en tot el procés del personal municipal. Crítiques a l’anterior govern L’ajuntament ha apuntat contra l’anterior govern socialista per no haver fiscalitzat prou l’empresa concessionària. El 2011, abans de l’adjudicació del contracte, va quedar vacant el càrrec de Cap de Servei de Residus i Neteja, figura que ha de vetllar pel compliment del contracte. El 2014, quan ja havien passat tres anys sense que ningú ocupés aquest càrrec, es va eliminar la figura de l’organigrama municipal. També han criticar que no es requerís a l’empresa la implantació del sistema de control i seguiment del servei i que es permetés que SMATSA facturar segons els equips que hi destina, i no pas segons els serveis prestats com estableix el contracte. L’empresa justifica el retard del control GPS En una nota de premsa, l’empresa ha dit que les afirmacions del govern de Sabadell són ‘absolutament errònies, fregant en molts casos el despropòsit’. Justifiquen el retard en la implantació del control GPS pel fet que la tecnologia s’ha introduït amb la renovació de la flota de vehicles que van fer el 2015. A més, diuen que ‘l’estratègica de l’equip de govern consisteix a vincular el procés de nul·litat del contracte amb els suposats sobrecostos detectats’, fet que segons l’empresa confon l’opinió pública, ja que la Comissió Jurídica Assessora de la Generalitat només valorarà si va existir una qualificació errònia del contracte per part de l’ajuntament de Sabadell.

Summary: L’Ajuntament de Sabadell denuncia que l’empresa de neteja ha cobrat 400.000 euros extres no justificats


Els diputats de Junts per Catalunya han enregistrat un vídeo en què reivindiquen que continuen defensant la investidura com a president de la Generalitat de Carles Puigdemont. ‘A les forces de la majoria independentista i a tots els demòcrates a treballar per a restituir el president de l’1 d’octubre, i per a restaurar les dignitats i els drets que l’estat ens ha manllevat aquest any.’ El vídeo s’ha publicat quan fa un any del ple que havia de tornar a investir Carles Puigdemont president de la Generalitat, però que el president del parlament, Roger Torrent, va suspendre arran de les traves de l’estat espanyol. Vegeu-lo ací: Avui fa un any que s'hauria d'haver celebrat el ple d'investidura per restituir el president @KRLS Puigdemont. El nostre compromís de restituir-lo continua vigent. Hi érem, hi som, hi serem. #presidentPuigdemont pic.twitter.com/Q5Hlpa1BJI — Junts per Catalunya 🎗 (@JuntsXCat) January 30, 2019 Al vídeo, els diputats recorden que el parlament ha expressat la voluntat d’investir Puigdemont com a president i que la intenció de Junts per Catalunya d’investir-lo ‘continua vigent’.

Summary: Junts per Catalunya demana que el parlament investeixi Puigdemont


Rudy Giuliani, advocat del president nord-americà, Donald Trump, i exbatlle de Nova York, ha assegurat que el mandatari va pagar al seu advocat personal, Michael Cohen, 130.000 dòlars que es van utilitzar per fer una transferència a l’ex-actriu porno Stephanie Clifford a canvi d’un compromís de confidencialitat. Clifford, coneguda com ‘Stormy Daniels’, assegura que va tenir una relació sexual amb el magnat el 2006 i que cinc anys més tard, després de contactar amb una revista per parlar de l’assumpte, un home se li va acostar en un aparcament per amenaçar-la. Cohen ha reconegut que va pagar 130.000 dòlars a l’ex-actriu unes setmanes abans de les eleccions, cosa que el president ha negat conèixer. ‘Aquests diners no eren diners de campanya’, ha afirmat Giuliani en una entrevista a Fox News, segons ha recollit la cadena nord-americana CNN. ‘No són diners de campanya. No hi ha infracció de finançament de campanya’, ha asseverat. A més, l’advocat de Trump ha assenyalat que els diners ‘els va canalitzar a través de la companyia d’advocats i el president els va pagar’. Cohen va admetre haver pagat Daniels amb diners de la seva pròpia butxaca. No obstant això, el mandatari nord-americà mai no va signar l’acord de no-divulgació, per la qual cosa l’ex-actriu porno al·lega en la seva demanda que l’acord ara és nul. L’advocat de Daniels, Michael Avenatti, ha assenyalat que està ‘atordit’ per l’afirmació de Giulani que Trump sabia que s’havia fet el pagament. ‘Estic atordit i sense paraules. Si això és cert, ha mentit i enganyat al poble nord-americà durant mesos i s’ha de fer justícia’, ha advertit Avenatti. La demanda imposada per Daniels contra Cohen ha estat paralitzada durant 90 dies després d’una ordre del jutge federal a càrrec del cas, en al·legar que els drets constitucionals de Cohen seran posats en risc si la demanda segueix en curs mentre està sent sotmès a una investigació penal. Cohen va declarar a principis de la setmana passada que s’acolliria a la Cinquena Esmena i es negaria a respondre les preguntes de la demanda després que l’FBI fes una batuda a casa seva, la seva oficina i la seva habitació d’hotel dues setmanes enrere. La Cinquena Esmena de la Constitució dels Estats Units estableix que cap individu ‘pot ser obligat en un cas penal a atestar contra si mateix’.

Summary: Un advocat de Trump afirma que el magnat va pagar 130.000 dòlars al seu advocat personal per fer callar Stormy Daniels


El Parlament de Catalunya ha celebrat aquest migdia el dia d’Europa, i ha ofert una recepció als representants del cos consular de Barcelona. Per a l’acte d’avui hi havia certa expectació per a veure com es desenvoluparia la trobada a l’elegant despatx d’audiències entre els representants catalans i els dels vint-i-dos països (no tots europeus) que han fet acte de presència, segons el Parlament català. Ací podeu veure el vídeo sencer de l’acte, on no hi ha faltat el representant d’Alemanya, país on hi ha el president català. La llista completa és: Argentina, Cuba, Croàcia, Xile, Algèria, el Brasil, Xipre, el Paraguai, Polònia, Gàmbia, Mònaco, Sri Lanka, la República Txeca, els Estats Units, la Gran Bretanya, Noruega, Moldàvia, Alemanya, Suïssa, el Japó, Grècia i Eslovàquia, i també un representant de la Comissió Europea a Barcelona. Bruno Riff, cònsol de Suïssa.(fotografia d’Elisabeth Magre). L’acte públic, però, ha estat curt, menys de 15 minuts davant la premsa (més estona a porta tancada), i els discursos han passat de puntetes sobre el moment polític que viu Catalunya. Això sí, el discurs en nom dels cònsols l’ha fet el vicedegà,Bruno Ryff, representant de Suïssa, un dels països que s’ha mostrat més oberts al cas català. El discurs de Ryff, en castellà, ha durat un minut i mig: ‘Il·lustre president del parlament de Catalunya. Il·lustres membres de la mesa. Avui és un plaer saludar-los en nom dels meus col·legues del cos consular. Hi ha pocs moments en la història que un discurs marca la diferència. I entra a la història.I la canvia. I el discurs del ministre d’afers exteriors de França tal dia com avui de fa 68 anys ha canviat la història. Ha estat un projecte de pau per Europa, de cooperació i presentat amb la saviesa que es necessita pels petits passos per construir confiança i arribar a realitzar aquesta visió. El nostre cos consular va més enllà dels països europeus. Però tenim totes les raons per celebrar junts aquest dia d’Europa. I agraeixo al president del parlament i els membres de la mesa de permetre’ns de celebrar-ho tots plegats’. Unió en valors El discurs de Roger Torrent no ha estat gaire més llarg. Amb prou feines cinc minuts. Però en el seu cas sí que ha fet alguna aclucada d’ulls a la necessitat de diàleg i el valor de la paraula com a pilars de la construcció europea. Ho reclamava encara no una hora després que saltés la notícia: el partit Vox demanava la detenció de Torrent i els membres de la mesa. Doncs Torrent i els membres de la mesa presidien un acte a favor del diàleg com a pilar europeu. Ha dit Torrent: Europa té molts reptes de caràcter econòmic, social, però també de caràcter polític. Europa té reptes de cara al món però també reptes de cara endins (…) No podem negar-ho, també ha d’afrontar una certa distància amb la ciutadania, que ha generat que ara apareguin opcions polítiques euroescèptiques, populismes en contra d’Europa, o fins i tot opcions xenòfobes. I la manera d’afrontar aquest repte concret és amb política i democràcia. Amb paraula, amb aquesta idea d’Europa que reivindicava encara George Steiner i que encara avui és perfectament valida el segle XXI. (…) Aquest és un repte que té Europa i que Catalunya en tant que societat profundament europeista, profundament arrelada a Europa,vol contribuir a fer reflexionar-ho. A fer-hi aportacions. Catalunya ha estat de sempre lligada a les idees subjacents a Europa. El debat, la paraula, la democràcia, el parlamentarisme, són idees que ens són pròpies. En aquest sentit Catalunya sempre ha posat a disposició de la construcció europea el seu tarannà, les seves credencials des del punt de vista democràcia i el seu esperit en favor dels drets i llibertats fonamentals. Ara també ho fem, i serveixi avui per comprometre’s de nou amb aquesta construcció europea des de la visió catalana i en particular del parlament de Catalunya. Acabo amb una idea, tornant-me a referir a Steiner: si Europa vol estar la ment i els cors ha de ser molt més que una unió monetària i econòmica. Ha de ser una unió en valors. Siguem capaços constantment de reconstruir una unió en valors. Moltes gràcies per acompanyar-nos en el dia d’Europa.

Summary: Roger Torrent recorda als cònsols que si ‘Europa vol ser a la ment i el cor dels ciutadans ha de ser una unió en valors’


Avui al vespre ERC, la CUP, Podem, CCOO, UGT i més han convocat un acte per a commemorar el quarantè aniversari de la Diada de Sant Boi de 1976. Aquell fou el primer Onze de Setembre multitudinari després de la mort del dictador militar Francisco Franco, i encara avui molta gent recorda la frase d’un dels tres oradors, Jordi Carbonell (ERC): ‘Que la prudència no ens faci traïdors!’ En canvi, no hi ha tanta gent que recordi qui eren els altres dos oradors de Sant Boi. L’un era Octavi Saltor, ara poc conegut, membre de la Lliga, el partit de Cambó. L’altre, Miquel Roca i Junyent, un dels fundadors de CDC. Ací podeu llegir-ne el discurs. Roca, doncs, va ser un dels protagonistes de la històrica diada del 1976 que avui es recorda, però també ho ha estat dels anys que han vingut després. Per això avui repassem quaranta anys de Miquel Roca, figura clau i importantíssima de la transició política espanyola. I alhora ha estat un notable home de negocis, aspecte no tan públic que exposem a la segona part d’aquest article. Fer política La importància política de Roca es pot resumir de moltes maneres. Una podria ser aquesta: després de la dictadura de Franco van venir la constitució espanyola i l’estatut d’autonomia de Catalunya. Doncs ell va escriure tots dos texts. És a la vegada un dels sets pares de la constitució espanyola i ponent de l’estatut català del 1979. Aquesta capacitat política de Roca de ser a banda i banda no és tan sols marca de la casa, sinó que es manté intacta quaranta anys després: avui Roca és l’advocat de la infanta Cristina de Borbó i, a la vegada, de la independentista Irene Rigau. Els inicis de Miquel Roca són a Occitània, on va néixer el 1940 i va viure-hi un any, perquè son pare s’hi havia hagut d’exiliar. Son pare, Joan Baptista Roca i Caball (1898-1976) va ser fundador d’UDC durant la República i fou detingut pels nazis a l’exili, fins que retornà a la Barcelona franquista. Potser per això el fill va mamar el catalanisme a casa i es va allistar a les joventuts d’UDC, però no s’hi va quedar. Miquel Roca va passar pel Front Obrer de Catalunya (FOC) organització clandestina d’extrema esquerra on va coincidir amb Pasqual Maragall i Narcís Serra. Amb Serra, per cert, van obrir un despatx d’advocats especialitzats en urbanisme i immobiliàries, com informa aquesta documentada i breu biografia de Roca escrita pel CIDOB (pdf). Finalment, va anar a parar a CDC, partit que va ajudar a fundar, juntament amb Jordi Pujol. Sigui com vulgui, quan arribà a Sant Boi ja havia estat expulsat de la Universitat de Barcelona (UB), perquè era un dels professors que havia donat suport al clandestí Sindicat Democràtic d’Estudiants de Barcelona; havia representat com a advocat nombrosos acusats pel Tribunal d’Ordre Públic (TOP), la instància judicial de Franco; i havia fundat CDC. No era estrany, doncs, que fos un dels oradors de l’acte de Sant Boi. Miquel Roca ha estat al capdavant de les iniciatives més serioses per a implicar el catalanisme en la governabilitat espanyola, no solament en la catalana Després d’aquella diada, Miquel Roca va ser al capdavant de les iniciatives més serioses per a implicar el catalanisme en la governabilitat espanyola, no solament en la catalana: va ser un dels set ponents que van redactar l’esborrany de la constitució espanyola el 1978; va intentar presidir el govern espanyol presentant-se amb el Partido Reformista Democrático (PRD), amb la pretensió d’ocupar el centre polític que havia deixat buit UCD el 1986. L’hi acompanyaven Garrigues Walker i Florentino Pérez, actual president del Reial Madrid. Si algú sap què vol dir intentar catalanitzar Espanya, aquest és Roca, autor del llibre Per què no?, una proposta catalana per a la modernització de l’estat. El resultat d’aquest intent també és conegut: el candidat català a presidir Espanya va treure l’espectacular xifra de 0 diputats a les eleccions de 1986. Els 194.000 vots de l’operació Roca van significar un 0,96% dels vots. Ha estat el màxim representant dels èxits i fracassos del catalanisme a Madrid durant vint anys: va entrar de diputat a les corts espanyoles l’any 1997 i no en va marxar fins l’any 1995. Roca no va fer carrera a Madrid i prou. També en va fer dins el partit, on va ser el número dos de Jordi Pujol. En fou secretari general del 1987 al 1992 i del 1993 al 1995. Les relacions amb Pujol van tenir moments de tensió. Algunes de les fonts de l’entorn de Roca consultades per VilaWeb hi troben raons d’edat (‘Roca volia substituir Pujol massa aviat, i no es van entendre’); algunes altres, raons polítiques (‘Roca volia més implicació amb l’estat espanyol i Pujol no tanta)’; i una tercera font, raons ètiques: insinua que Roca va ser dels primers a no veure clar el paper dels fills de Pujol. El llibre Roca, l’últim segon (Columna, 1996), d’Andreu Farràs i Toni Soler, retrata aquesta època. Havent plegat de la secretaria general de CDC, es va presentar a les eleccions per a ser batlle de Barcelona i derrotar Pasqual Maragall. No se’n va sortir. Va perdre les eleccions. I se li acostava el final polític. ‘Jo era un dels assessors de Roca a l’Ajuntament de Barcelona. Després de perdre les eleccions, va convidar-nos al Port Vell de Barcelona. I lògicament li van demanar què faria a partir de llavors. Recordo com si fos ara la seva resposta: “Ja tinc 50 anys, me’n queden 15, i els vull dedicar a assegurar-me la vellesa.”‘ I efectivament, un any després de perdre les eleccions, el 1996, fundava un bufet d’advocats. Des de fa vint anys, s’ha dedicat amb més intensitat a fer diners que no pas a fer política. Fer diners ‘Com a advocat, Roca sabia que del rei en avall tots se li posaven al telèfon. La gran arma de Miquel Roca ha estat la seva agenda. I la seva empresa ha crescut gràcies a això’, diu una de les fonts acostades a Roca consultades per VilaWeb. L’empresade Roca efectivament ha crescut fins a atènyer unes xifres importants: hi treballen 205 advocats i té oficines als Països Catalans (Barcelona, Palma, Girona, i Lleida), Espanya (Madrid) i la Xina (Xangai). Segons que va publicar el diari Expansión, la facturació del despatx de Miquel Roca era l’any passat de 28 milions d’euros anuals, i se situava en el novè lloc de la llista dels bufets de l’estat espanyol per volum de negoci, molt lluny dels més de tres-cents milions l’any que factura Garrigues i els més de dos-cents milions de Cuatrecasas. Però els contactes de Miquel Roca no solament li han permès de ser un advocat mercantil de volum notable, sinó també l’advocat de la infanta espanyola Cristina en el cas Nóos, i d’Irene Rigau, la consellera imputada pel 9-N. Els actuals negocis de Roca no provenen tan sols del seu despatx. Només cal consultar el registre mercantil de Barcelona i de Madrid per veure que el seu nom apareix vinculat a moltes més empreses. Però els negocis de Roca no provenen tan sols del seu despatx. Només cal consultar el registre mercantil de Barcelona i de Madrid per veure que el seu nom es vincula amb moltes més empreses. En alguns casos Miquel Roca és membre de consells d’administració i per tant té veu i vot a l’hora de governar l’empresa. És el cas de l’empresa ACS del seu vell conegut Florentino Pérez, on forma part del consell d’administració. També és al consell d’administració del gegant elèctric Endesa, on cobra 300.000 euros l’any , o de l’empresa Aigües de Barcelona. En algunes altres empreses, en canvi, no té veu ni vot al consell, però hi treballa, en molts casos com a secretari no conseller, la figura legal de moltes empreses. És el cas de l’empresa d’autopistes Abertis i del Banc de Sabadell (pdf). La llista completa de les empreses on Miquel Roca té responsabilitats al consell d’administració, o hi treballa d’advocat, realment impressiona. Com deia fa temps David Fernàndez de la CUP en un piulet, Miquel Roca no se’n perd ni una: ACS, Abertis, Banc de Sabadell, Endesa, Aigües de Barcelona, Accesos de Madrid Concesionaria Española SA, Grupo Dragados, Barcelona d’Aparcaments Municipals, Catalana Occidente, Societat General d’Aigües de Barcelona, WerfenLife, Roca Junyent, Cat Previsió, Errajotanau, Inversiones e Iniciativas Baix Empordà, BanSabadell Holding, Alazor inversiones SA i Técnica y Proyectos SA. ‘Miquel Roca ha fet diners, és cert, però no és pas una de les grans fortunes del país, no’, diu un historiador de l’economia consultat per VilaWeb. ‘He estat a la casa que té al Port de la Selva i ja et puc dir que no és home de lluir. Més aviat discret, i res de luxes’, diu una altra font consultada. ‘Sovint em trobo amb la seva dona als Ferrocarrils de la Generalitat. Podria tenir xofer privat i limusina negra, però són discrets’, diu encara un altra font. Avui, quan es commemora el quarantè aniversari de la Diada a Sant Boi, Miquel Roca té setanta-sis anys, quatre fills i set néts.

Summary: De la diada de Sant Boi a la Zarzuela, 40 anys de Miquel Roca i Junyent


L’Organització Mundial de la Salut ha fet pública aquesta setmana, per primer vegada, una Taxa de Letalitat del Covid-19, conegut popularment com a coronavirus. En epidemiologia la Taxa de Letalitat és un indicador que calcul·la el nombre de persones mortes per una infecció en relació al nombre total de persones diagnosticades com a malaltes. Aquesta és una dada que s’ha fet servir per a comparar la mortalitat provocada pel coronavirus amb altres formes de grip o fins i tot altres malalties. El problema és que els números en que es basa la taxa són, en aquest moment encara molt discutibles, cosa que no és gens anormal ja que és habitual que una Taxa de Letalitat es presenti com més alta enmig d’un brot que quan es fa el càlcul final, càlcul que només es pot fer quan l’epidèmia es dóna per acabada. En aquest cas l’OMS ha afirmat que, globalment, un 3.4 per cent dels casos de Covid-19 reportats han mort. La xifra, presentada d’aquesta manera, és clarament superior al 0,1 de mort de la grip estacionària o fins i tot de la terrible pandèmia de grip espanyola que va matar el 1918 entre el dos i el tres per cent dels malalts. La xifra, però, és equívoca per les dades que ara mateix es tenen i per la forma en que són recollides. No hi ha un mètode harmonitzat al món i de país a país el còmput canvia de maneres molt importants. Per això les interpretacions que es fan sobre aquesta taxa de letalitat són poc realistes perquè les dades no parlen de coses equivalents. Així hi ha una disparitat evident entre les xifres de Corea del Sud o dels Estats Units, per exemple. A Corea del Sud s’han fet proves a milers de persones i s’han identificat 6,088 malalts, dels quals han mort 35 persones, cosa que dóna una taxa de letalitat del 0.5 per cent, molt inferior al que l’OMS planteja globalment. En canvi als Estats Units només s’han declarat 159 casos i onze persones han mort, cosa que dóna una taxa de mortalitat del set per cent, clarament incompatible amb la taxa de Corea del Sud. El problema és que als Estats Units només s’ha fet la prova a cinc centes persones que s’han presentat voluntàriament a l’hospital mentre que a Corea s’ha portat a terme un estudi sistemàtic i complet i per tant és difícil comparar les dades que apareixen en un país amb les de l’altre. L’Organització Mundial de la Salut ha fet el càlcul global que dóna com a resultat un 3.4 per cent de letalitat seguint el model habitual. El problema és que poques vegades, com ara, aquesta dada ha arribat descontextualitzada al gran públic. Els especialistes són conscients del valor d’aquestes dades i les posen sempre en un context que el gran públic no sol tenir en compte. I això pot generar una confusió que afavoreix una reacció de pànic polític i mediàtic.

Summary: Per què és impossible de saber ara quina és la mortalitat real del coronavirus?


L’advocat Gonzalo Boye ha explicat a Twitter que uns desconeguts han entrat al seu despatx de Madrid i ho han regirat tot. ‘No sabem si també hi han anat per robar  Si pensen que ens intimidaran van ben servits’, ha escrit. En un segon piulet, ha afegit que els assaltants no s’han emportat els ordinadors del despatx, però sí que han obert un servidor. Los “ladrones” no se han llevado los ordenadores pero parece que si les interesaba nuestro servidor… pic.twitter.com/WmTJ2mDRI9 — Gonzalo Boye (@boye_g) January 17, 2020 L’assalt, l’han condemnat, entre més, el president Carles Puigdemont i el president Quim Torra. Gracias, President. Quieren amedrentar, pues no es un robo, sino un ataque. Seguiremos más firmes. — Isabel Elbal Sánchez (@isaelbal) January 17, 2020 Intolerable però ni així aconseguiran frenar la nostra determinació. Una abraçada @boye_g i @isaelbal https://t.co/PGOma3uZKs — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) January 17, 2020 El despatx de Boye i Isabel Elbal fou escorcollat l’octubre passat per la policia espanyola, per ordre de l’Audiència espanyola, que volia vincular el lletrat amb una xarxa per a emblanquir capitals d’un ex-client seu, el narcotraficant Sito Miñanco. Els agents, que també van entrar al domicili de Boye, van copiar tots seus correus electrònics i van fer una còpia del contingut del seu telèfon mòbil.

Summary: Boye denuncia que li han entrat al despatx de matinada: ‘Tot està regirat’


La Convenció del Cant Coral a Catalunya és la gran cita dels dirigents de federacions corals, directors de cors, cantaires, compositors i editors de casa nostra. Durant tot un cap de setmana, s’organitzaran conferències, debats sobre cant coral, presentacions de novetats editorials a càrrec de compositors i editors i demostracions corals. L’activitat inclou també la gala de lliurament dels premis Josep Anselm Clavé del Cant Coral a Catalunya, el dissabte 14 al vespre (20.30 h al Born CCM). Els actes començaran amb un concert del Cor Jove Nacional de Catalunya. Serà el divendres 13 a les 19 h a l’Auditori (preu: 12 euros). El programa anirà dedicat a la música coral catalana dels segles XX i XXI. Llegiu tot l’article aquí. Convenció del Cant Coral a Catalunya

Summary: Del 13 al 15 de març es fa la Convenció del Cant Coral de Catalunya


Brian Currin (Sud-àfrica, 1950) és advocat expert en dret laboral, civil i drets humans. A les acaballes de l’apartheid va assumir un paper important en la transició de Sud-àfrica. Amb la confiança de Nelson Mandela, llavors president, va impulsar la Comissió de la Veritat i la Reconciliació. D’aleshores ençà, ha estat involucrat en la mediació internacional i la transformació institucional. Els seus serveis han estat requerits a Ruanda, Sri Lanka, el Llevant, i també a Europa. Per això els conflictes del Nord d’Irlanda i el País Basc són els que li han atorgat més ressò mediàtic. Parlem amb ell de la dissolució d’ETA i el procés de pau basc, però també de sortides possibles del cas català. —Gairebé un any després de la dissolució d’ETA, quina valoració feu del procés de pau? Hi ha res que us hagi decebut? —Que l’estat espanyol hagi decidit de no involucrar-s’hi em decep. D’aquesta manera, totes les conseqüències del conflicte violent no es poden resoldre. I això afecta les víctimes i tot el procés de reconciliació. La societat civil s’ha organitzat per a fer aquest paper, però l’estat no pot eludir les seves responsabilitats, i és una pena que ho faci. Aquest és un conflicte d’arrels molt profundes que ens porten fins a l’època de Felipe González, però fins i tot més enllà, a la dictadura de Franco. Per tant, crec que la dissolució d’ETA era una gran oportunitat per a ser comprensius i cercar solucions inclusives, perquè les ferides del passat encara hi són. —Sovint heu estat molt crític envers la situació dels presos. —No s’ha tractat en absolut la situació dels presos polítics i, una altra vegada, em decep profundament el paper de l’estat espanyol, però també del francès. La dissolució d’ETA ha estat total i és evident que avui el País Basc té pau. Tanmateix, l’estat espanyol continua tenint més d’un centenar de presoners relacionats directament amb un conflicte que ja no existeix. Amb això no vull dir que les presons s’hagin d’obrir i que aquesta gent hagi de ser lliure. Això són decisions que ha de prendre Espanya a escales més altes, però hi ha situacions injustes que cal tractar. I això em decep profundament. Tanmateix, crec que el progrés és possible. Només cal observar la societat basca. Els partits, del PSE a EH Bildu, tenen les seves diferències, però treballen de manera molt més constructiva que no pas abans. Per això espero que en un futur no gaire llunyà els presos puguin ser traslladats al País Basc. —Es podria fer una Sentence Review Commission a la basca perquè es fes càrrec de la situació dels presos com al Nord d’Irlanda? —Durant el procés de pau es volia crear un organisme semblant. La voluntat no era en cap cas d’atorgar una amnistia generalitzada. Cada cas s’analitzava de manera individualitzada segons les especificitats. Si el govern s’oposava a l’alliberament, es feien audiències; la comissió actuava com un estructura gairebé judicial. De fet, alguns van acabar a la Cambra dels Lords. Hi ha molt marge dins el marc legal per a tractar aquest afer. I és desitjable que al País Basc passi alguna cosa semblant, però fins ara no ha estat pas possible. —Quina relació teníeu amb el govern espanyol quan treballàveu al País Basc? —No n’hi tenia cap. Uns mesos després de l’atemptat a l’Aeroport de Barajas em vaig reunir a Madrid amb Alfredo Pérez Rubalcaba, que llavors era ministre de l’Interior. Vàrem debatre què calia fer per a avançar en el procés de pau. Em va transmetre algunes dificultats, una de les quals era que Batasuna havia de condemnar de manera clara i pública la violència. I si això passava, segons ell, s’obriria una oportunitat per al procés. —I què vàreu fer? —Em vaig centrar en això i hi vaig dedicar totes les meves energies. I la veritat és que la cúpula de Batasuna estava realment disposada i interessada a transformar el seu projecte polític. Però la relació amb el govern es va esfondrar completament. Madrid interpretava la meva feina i el fet que intentés involucrar-hi la comunitat internacional com un intent de donar oxigen i legitimitat a ETA. I això, del seu punt de vista, minava el seu objectiu, que era destruir-la. Jo cercava una solució política al conflicte i ells en volien una de seguretat. No vaig tenir cap més reunió amb cap altre membre del govern espanyol. —És veritat que el govern espanyol va pressionar el sud-africà per la vostra tasca al País Basc? —És cert. Varen pressionar el meu govern. De fet, constantment em trucaven dient-me: ‘Hem rebut una queixa de les autoritats espanyoles perquè t’immisceixes en afers interns.’ —Quina posició mantenia el govern sud-africà? —Responia a l’espanyol dient que no en formava part. ‘No podem evitar que actuï com a facilitador al País Basc perquè és el seu dret personal i professional’, deien. Així i tot, també és veritat que Madrid podria haver-me refusat les peticions de visat cada vegada que volia anar al País Basc i fer-me impossible la feina. —Massa polseguera, oi? —No ho sé pas. Però una vegada havia d’anar-hi amb urgència i varen obrir l’ambaixada de Pretòria un dissabte al matí perquè pogués fer els tràmits i agafar un vol el diumenge . —La feina d’un mediador consisteix a teixir complicitats de manera discreta i al marge de les càmeres. Us varen afectar les acusacions i difamacions de la premsa espanyola? —Mira, francament, les ignorava. Tinc prou experiència en processos complicats per a no deixar-me portar per les emocions. Sé que la meva feina pot despertar admiració i fins i tot odi, però jo em concentro a fer-la tan bé com puc. Res més. Em dedico, doncs, a treballar on cal i a teixir les relacions i confiança que em penso que són necessàries per a avançar, encara que això impliqui tractar amb gent que no em té afecte. Si passa res fora d’aquest cercle, no ho controlo. Amoïnar-se perquè la premsa ha dit això o allò no ajuda gens. L’única preocupació és mantenir la legitimitat, perquè al final és això que et permet de fer la feina. —Una mediació és possible quan una part no en reconeix la necessitat o no la vol reconèixer? —Per aquest motiu, en el cas basc no em vaig autoanomenar mai ‘mediador’. En aquell context sempre feia èmfasi que no era pas un ‘mediador’, ans un ‘facilitador’. De fet, vaig arribar al País Basc col·laborant un sol partit, que era Batasuna, per desenvolupar un procés de pau, però amb el temps ja vaig anar ampliant les relacions. Per això es va crear el Grup Internacional de Contacte, i conjuntament amb Paul Ríos vàrem començar un procés de consulta a la societat civil i a tots els partits polítics. —El PP també? —Tots, inclòs el PP, que no em volia veure. En un primer estadi em vaig reunir amb Jesús Eguiguren, que era president del PSE. Tot i que no tenia el vist-i-plau de l’executiva del PSOE ens van animar a continuar amb els nostres esforços. Ens vàrem esforçar molt per ampliar tant com van poder l’espectre de les nostres relacions per intentar incloure-hi tothom. Per tant, vam fer de facilitadors, tot i que sí que vàrem mitjançar en certa manera entre el PNB i l’esquerra abertzale, que tenien diferències estratègiques importants. —Penseu que la figura d’un mediador o facilitador pot ajudar en el cas català? —La intervenció d’una tercera part sempre és útil. Ara, no crec que les crides públiques a la mediació serveixin per a res. Cal una actuació discreta i silenciosa, i no em sorprendria gota que ja passés. —Què voleu dir? —Que una tercera persona es reuneixi amb els partits per ajudar-los a analitzar les opcions que tenen damunt la taula. Si repassem les posicions i declaracions dels darrers anys, em penso que s’han generat unes expectatives irreals. Crec que convé aquesta figura externa que aporti un punt de vista més objectiu. Sé que això que dic pot semblar contradictori amb la meva feina al País Basc. —Per què? —Allà vaig fer molta feina rere les càmeres, però també hi tenia molta visibilitat. Certament, podríem dir que no era discret. Era una estratègia necessària, perquè el projecte de l’esquerra abertzale tenia molt poca credibilitat més enllà dels incondicionals, un 15% dels votants. La majoria no es fiava d’ETA i Batasuna i no creien que el procés de pau fos una iniciativa real. La meva estratègia era de canviar aquesta narrativa. —Us han contactat per a mitjançar al Principat o teniu coneixement d’algun intent de mediació internacional després de l’1-O? —He sentit que hi ha hagut algunes intervencions, i crec que alguns ho ha tractat. Alguns partits han fet servir la paraula ‘mediació’, però desconec a què es refereixen ben bé. A mi, personalment, no m’han contactat per a actuar a Catalunya i tampoc no m’ho han demanat. Crec que els partits, més que una mediació, d’entrada necessiten més realisme en les posicions que defensen. Però sobretot cal, i això és ignorat habitualment, teixir confiances. La gent té pressa per a negociar i llavors tens taules en què les posicions s’atrinxeren. Cal, doncs, calma i cercar la manera de generar aquest confiança entre els partits, però també a la societat. Així les negociacions es podran desenvolupar de manera molt més constructiva. —Un referèndum acordat podria ser el desllorigador del cas català? —Teniu un problema constitucional. Crec que en aquest moment el referèndum acordat no és un problema polític, sinó més aviat legal. No veig el Tribunal Constitucional dictaminant que la constitució contempla l’opció d’un referèndum d’independència vinculant per a Catalunya. Per fer-ho possible cal esmenar la constitució i, francament, ara per ara, ho veig molt complicat. —Dit així fa pinta d’atzucac permanent. —És evident que cal una solució política per a Catalunya. Tal com s’ha fet fins ara no s’ha arreglat res; per tant, cal una altra aproximació. Una aproximació integradora dins de Catalunya que faci possible d’avançar de manera constructiva. Una consulta no vinculant amb múltiples opcions en què es demani sobre la independència i més autogovern és potser una manera d’esclarir cap a quina direcció cal anar. —Considereu un error l’1-O i la declaració d’independència? —Dir que faràs un referèndum unilateral i que, si el guanyes, declararàs la independència, crec que no ajuda a resoldre res. L’independentisme, com a moviment polític, certament ha crescut moltíssim, però crec que Madrid en continua essent el lobby principal. Són ells, amb les seves polítiques, qui converteix la gent en independentista. —Quina opinió us mereix la repressió de l’1-O? —Va ser una resposta absolutament oposada a la concepció d’un estat democràtic. No era un referèndum vinculant i, en essència, Madrid va fer servir la força perquè la gent no expressés la seva opinió, que és un dret fonamental en democràcia. Va ser un comportament propi d’una dictadura. Em va decebre i alarmar profundament. Relacionant-ho amb això d’abans, estic convençut que la violència d’aquell dia va convertir molta gent en independentista. La reacció va ser absolutament inacceptable, però després d’haver vist la manera com Madrid va respondre a les nostres actuacions al País Basc, puc dir que no em va sorprendre gens. —Com es poden teixir complicitats i confiances si hi ha presos polítics i d’aquí a poques setmanes comença el judici contra bona part del govern de Puigdemont? —Per a mi això és contraproduent. Com ha d’ajudar tot això? No va ser sedició, i la rebel·lió tampoc no la hi pot veure ningú. Trobo increïble que les autoritats judicials espanyoles, que òbviament tenen una agenda política, hi insisteixin. Si els encausats són declarats culpables, poden estar a la presó durant molts anys. —Gairebé una trentena. —Això dibuixa la imatge d’un país que no ha abraçat els principis fonamentals de la democràcia. En certa manera, aquesta causa acosta més Espanya a Hongria que no pas a l’Europa liberal. —Què creieu que caldria fer? —Per exemple, si el govern té el poder d’aturar el judici, crec que l’hauria d’exercir. Pot ser una mesura que permeti de generar confiança i un espai per al diàleg. —Pedro Sánchez sempre s’escuda en el fet que no pot manar res a la fiscalia. —En aquest cas, si més no, hauria de fer una declaració pública perquè la fiscalia aturi el judici. Encara que no sigui una aturada permanent, però sí una moratòria. Cal aconseguir espai en l’arena política per a canviar el context i l’ambient. Cal que entrem en una fase de bastir ponts i de negociacions per a cercar una solució pacífica. —I els presos? Alguns ja fa més d’un any que són entre reixes. —En aquesta crida a la fiscalia també esmentaria l’alliberament, encara que sigui provisional. En tot plegat, crec que el rei també hi pot intervenir, encara que sigui una figura sense poders executius. —Teòricament és una figura simbòlica, però després de l’1-O va fer un discurs televisat defensant amb molta vehemència la unitat d’Espanya. —Doncs podria fer-ne un altre parlant de la unitat d’Espanya, si ho creu convenient, però alhora obrint un espai perquè els partits puguin començar a teixir confiances que permetin de resoldre aquest conflicte polític. Crec que tot això rebria una resposta constructiva de part de Catalunya.

Summary: Brian Currin: ‘Si el govern espanyol té el poder d’aturar el judici, l’hauria d’exercir’