El candidat de Cs a la batllia de Barcelona, Manuel Valls, ha advertit avui Ciutadans que qualsevol acord programàtic o de govern amb Vox seria ‘un error polític i una incongruència moral’ i incompatible amb els valors europeus. En un comunicat emès quan Vox ja havia entrat a la mesa del parlament andalús gràcies al pacte amb el PP i Cs, Valls també ha demanat al PSOE que s’abstingués perquè ‘és millor perdre vots, o fins i tot el govern’ que ‘trair els valors democràtics’. Tanmateix, ha defensat l’acord de govern del PP i Cs a Andalusia perquè ‘no té res a veure amb les propostes de Vox’. Diu que és un pacte de caràcter progressista i que no significa pas cap amenaça contra l’autonomia. Però ha afegit: ‘La irrupció de la ultradreta a les institucions, tot i que respongui al resultat de les urnes, és una mala notícia per Espanya i per Europa.’ Valls també ha insistit que ell és un candidat independent. Diu que ell no treballarà ‘amb populistes d’esquerres, ni separatistes ni amb els ultres de la dreta més reaccionaria’. Ha felicitat Cs per haver aconseguit la presidència del parlament autonòmic i ha advertit el partit que un acord de govern amb Vox o un pacte programàtic seria ‘trair les pròpies conviccions’. Aquestes paraules no han agradat gaire al secretari general de Vox, Santiago Abascal, qui ha amenaçat de fer noves eleccions i de trencar el pacte amb PP i Ciutadans. Això es desprèn del piulet que ha fet, en què, dirigint-se a Valls, ha dit: ‘Manuel Valls anuncia que Andalusia tornarà a fer eleccions…’ Manuel Valls anuncia que Andalucia irá a nuevas elecciones… https://t.co/o6Wd9MuPUB — Santiago Abascal (@Santi_ABASCAL) December 27, 2018

Summary: Valls torna a criticar els pactes de Ciutadans amb Vox


L’alcaldessa de Barcelona, Ada Colau, ha fet una crida a la ‘responsabilitat’ dels treballadors de l’empresa Eulen perquè convoquin una nova assemblea i sotmetin a votació la proposta de mediació de la Generalitat. La batlle ha considerat que arribar a l’extrem d’haver d’aplicar un laude d’arbitratge obligatori seria un ‘fracàs’, tot i que ha admès que la situació ‘no es pot allargar més’. Per aquest motiu ha demanat als empleats que valorin les conquestes que han aconseguit fins ara, referint-se a la resta de punts de l’acord plantejat pel departament de Treball que fan referència a aspectes com l’increment de personal. L’alcaldessa de Barcelona ha fet aquestes declaracions després de reunir-se aquest divendres amb el ministre de Foment, Íñigo de la Serna a la Delegació del Govern a la capital catalana. L’alcaldessa de Barcelona, Ada Colau, i el ministre de Foment, Íñigo de la Serna, han valorat ‘positivament’ que el comitè de vaga hagi convocat una nova reunió aquest divendres a la tarda per decidir si sotmet a votació la proposta de mediació de la Generalitat. ‘Seria ideal que tot es resolgués abans de dilluns i que fos per la via de l’acord i no per una altra’, ha apuntat la batlle. Per la seva banda, el ministre de Foment, Íñigo de la Serna, ha explicat que el govern de l’Estat i l’Ajuntament de la capital catalana han acordat establir ‘mecanismes de diàleg fluids per tenir una informació el més realista possible de cara les pròximes setmanes’.

Summary: Colau apel·la a la ‘responsabilitat’ dels treballadors d’Eulen i adverteix que arribar a un laude seria ‘un fracàs’


Edicions de la Campana, ja integrada dins el grup Random House Mondadori, publica Egmont, de Goethe, musicada per Beethoven, en una adaptació de Joan Lluís Bozzo, a partir de la traducció de Joaquim Pena, perquè l’obra es publica amb la intenció d’arribar als escenaris. Per la vigència que té, en relació amb la idea de poder i la manera d’exercir el poder i la conquesta, l’editora, Isabel Martí, va demanar el pròleg al president a l’exili, Carles Puigdemont. Egmont arribarà a les llibreries la setmana entrant. Llegiu-ne el pròleg. En el prefaci del llibre, Joan Lluís Bozzo, parlant de Goethe i Shakespeare, de la manera d’exercir el poder i de ser especialment cruel, i també de l’adaptació que n’ha fet, escriu: «Tot val per aconseguir el poder –ho hem vist i ho seguim veient al llarg de la història, passada i recent– i aquesta és, precisament, la lliçó despullada d’arguments morals que Shakespeare llega a la humanitat i que el converteix en l’escriptor més gran de la història. Però el poeta anglès no sempre havia estat ben acollit a l’Europa immediatament posterior. La seva barreja d’elements divins i profans, de grolleries populars i motius humorístics pujats de to amb versos sublims i delicats, li va valdre per molt de temps la desconsideració d’altres grans autors, sobretot dels francesos canònics Racine i Corneille, acèrrims defensors de la unitat d’acció, d’espai i temps en el teatre, unitat que Shakespeare, sense cap complex, feia saltar pels aires en totes les seves obres. Les constants referències als gustos populars van motivar que un intel·lectual tan agut com Denis Diderot arribés a dir que ‘Shakespeare és un monstre de tanta alçada que la humanitat sencera passa per entremig de les seves cames, fregant el cap amb les parts baixes del poeta’. A finals del segle XVIII, Goethe va reprendre i revaloritzar la fama i l’art de Shakespeare i el va encimbellar al capdamunt de la literatura mundial.  Goethe va fer que Shakespeare fos definitivament valorat. Goethe, com Skakespeare, parla també de la lluita pel poder, de la terrible escala que es dreça davant dels ambiciosos, dalt de la qual es troba el tron o el cadafal i, a vegades, tots dos. Però Goethe afegeix en la seva dramatúrgia un concepte que prové de la tragèdia grega: la lluita per la llibertat, per la llibertat individual i per l’alliberament dels pobles oprimits, pel respecte als drets inviolables de la persona que Antígona defensa contra el tirà Creont. Aquesta idea és capital en el moviment preromàntic anomenat Sturm und Drang (‘tempesta i empenta’, en català), del qual Goethe va ser un dels iniciadors. L’autor alemany també modifica els cànons de la dramatúrgia shakespeariana tot introduint en la lluita pel poder l’element clau de la política. Goethe entén que les vies per les quals els homes i les dones arriben a assolir el poder són dues: la violència –la força bruta, militar o civil, l’energia més o menys heroica–, però també el càlcul polític, les aliances, les retirades a temps per tal de guanyar terreny, la mobilització popular; en definitiva, les armes actuals per aconseguir la llibertat, com bé coneixem els que vivim al nostre país.  El mateix Goethe explica a les seves Converses amb Eckermann que l’acte quart d’Egmont, l’acte més ideològic de l’obra, en què es posa en escena la ruptura entre els dos poders –l’espanyol, representat pel duc d’Alba, i el neerlandès, pel comte d’Egmont–, li va representar més de dos anys de feina per tal d’anar confegint els arguments i contraarguments que l’un i l’altre es llancen a la cara, en un diàleg de tensió creixent i insuportable que acaba amb la detenció d’Egmont per part dels espanyols. Egmont és un home que encara confia en la justícia i en la decència del rei d’Espanya, i que no pot concebre que l’una i l’altra es posin en dubte, però Orange, més polític, l’adverteix: confiar en aquesta justícia és quimèric. ORANGE: Però, i si ell  es volgués atribuir títols més grans i considerés traïció allò que nosaltres considerem el manteniment dels nostres drets? EGMONT: Podem defensar-nos. Que convoqui els cavallers del Toisó d’Or i serem jutjats. ORANGE: I si hi hagués la sentència abans del procés? El càstig abans de la sentència? EGMONT: Això és una injustícia que Felip no cometrà mai; una follia de la qual no el blasmaré ni a ell ni als seus consellers. ORANGE: I si fossin injustos i folls? La meva labor com a adaptador del text té com a finalitat primordial la seva posada en escena; és, per tant, un treball de dramatúrgia per fer viable una representació escènica que és, amb tota seguretat, el destí que qualsevol dramaturg persegueix, i cal tenir molt en compte que J. W. von Goethe va ser un home molt implicat en la creació teatral i també en la producció i en l’organització que el fet teatral comporta. L’adaptació parteix de la traducció catalana que, l’any 1937, va publicar el periodista i escriptor Joaquim Pena, crític musical i ànima inspiradora de la Societat Wagneriana de Barcelona, molt influent en la conformació dels gustos dramatúrgics i musicals del públic barceloní dels primers anys del segle XX. Tot comparant la traducció de Pena amb altres versions a altres idiomes, he elaborat aquesta proposta que, d’una banda, pretén posar unes paraules i expressions ben catalanes a la boca dels personatges goethians sense caure, però, en uns mots, una sintaxi i un estil dels anys trenta que ara allunyarien, al meu parer, la vivesa de la representació i l’afeixugarien amb formes i girs en desús; i, de l’altra, he pretès reduir considerablement la durada de l’obra –cinc actes prolífics i detallats plens de monòlegs extensos– tot pensant en la possibilitat d’una representació que s’emmotlli als ritmes i als formats de durada que en l’actualitat regeixen en el teatre. He fet, doncs, una profunda esporgada del text, procurant de no tallar cap de les vies vitals de la seva dramatúrgia, eliminant personatges secundaris poc rellevants (com la mare de Clara), o repeticions i reafirmacions que em semblaven innecessàries. He procurat que la història d’Egmont vagi dreta i ràpida com un tret de ballesta i es clavi en la diana del cor i del pensament dels espectadors. Aquesta és, doncs, una proposta pensada per ser representada. Molts quedaran sorpresos de la vigència i la contemporaneïtat de les frases i els plantejaments de Goethe, que semblen extrets de la realitat actual, i algú fins i tot podrà pensar que jo he forçat la mà de l’autor. Res més lluny de la veritat: les dures sentències i els qualificatius, de vegades enlluernadors de tan radicals, que els personatges deixen anar són exactament els que Goethe va escriure i que, sense cap mena de dubte, van contribuir poderosament a augmentar la sinistra «llegenda negra» espanyola que un altre amic de Goethe, Friedrich Schiller va ampliar encara més amb el seu Don Carlos, del qual Verdi en va fer una de les òperes més famoses de la història. La confluència de la força brutal dels militars espanyols i la lluita coratjosa d’Egmont per la llibertat dels seus esclata, amb tota la violència consegüent, en el cinquè acte, en el qual, clàssicament, la mort i la sang ho tenyeixen tot, tant en les obres de Shakespeare com en les de Goethe, com en les pel·lícules anomenades ‘d’acció’ de l’actualitat. L’heroi que mor per la llibertat del seu poble és un tema molt emprat en la dramatúrgia romàntica. Però Goethe hi sap introduir una qüestió molt punyent, d’interès polític i sociològic: què ha de fer un poble davant de la condemna del seu líder? La resposta que dóna és ben poc engrescadora: el poble s’amaga, dissimula i no defensa ni poc ni molt aquell que sempre ha representat la salvaguarda dels seus interessos i de les seves llibertats. Goethe, com Shakespeare, creu molt poc en el poble, en la menestralia, en la burgesia, que veu sempre com una massa influenciable i volàtil, covarda i banal. Potser caldrà un dramaturg que, avui, escrigui el sisè acte d’Egmont, on es posi en escena el triomf polític del poble, és a dir de la democràcia.» Podeu comprar Egmont a la Botiga de VilaWeb

Summary: Avançament editorial: ‘Egmont’, de Goethe, obra musicada per Beethoven


‘Si es pot escriure o pensar, es pot filmar.’ Stanley Kubrick (1928-1999), nascut al barri del Bronx de Nova York, és un dels cineastes més importants del segle XX. L’exposició internacional que duu el seu nom ha arribat al Centre de Cultura Contemporània de Barcelona i s’hi estarà fins al 31 de març del 2019. ‘Stanley Kubrick’, que ja ha passat per ciutats com Frankfurt, Ciutat de Mèxic, Seül, Los Ángeles i París, repassa la trajectòria artística del director de cinema novaiorquès, des del començament com a fotògraf a la revista Look fins a les peces cinematogràfiques que mai no van arribar a veure la llum. Un fotograma de ‘2001: una odissea de l’espai’ Stanley Kubrick © Sony/Columbia Pictures Industries Inc. Photo: Weegee (Arthur Fellig) Cap cineasta no ha encarnat millor que Kubrick la idea del director de cinema com a demiürg: creador, ordenador, constructor d’universos propis a l’interior dels quals tot allò humà pot esdevenir caòtic. En la seva filmografia, formada per setze films, Kubrick va explorar diversos gèneres i temes, va revolucionar les formes i va crear un llenguatge propi. Ell mateix va construir-se un personatge de geni remot, esquiu i cerebral. El seu univers és regit pel rigor formal i barrejat amb una visió pessimista però compassiva de l’ésser humà, en uns films on sovint es troben la violència, el desig, l’obsessió i la pulsió de la mort. L’exposició s’articula en tres parts. La més extensa i central és ‘Panòptic Kubrick’, que fa el recorregut per l’obra publicada de l’artista. Des dels primers passos i les primeres cintes de gènere negre (Killer’s Kiss i The Killing) fins a Camins de glòria Spartacus, Lolita, Dr. Strangelove, 2001: una odissea de l’espai, La taronja mecànica, Barry Lyndon, El resplandor, La jaqueta metàl·lica i Eyes Wide Shut. Sue Lyon a ‘Lolita’ © Warner Bros. Entertainment Inc. La mostra, la conformen els objectes, l’escenografia, els articles, el vestuari i altres elements clau en relació amb les obres. Per exemple, destaca la correspondència amb l’escriptor Vladímir Nabókov sobre l’adaptació cinematogràfica de la novel·la Lolita, i també l’àmplia mostra escenogràfica de La taronja mecànica. Lisa i Louise Burns a ‘El resplandor’ © Warner Bros. Entertainment Inc. Continguts inèdits a Barcelona Jordi Costa, crític de cinema i escriptor, és el comissari de l’adaptació de l’exposició a Barcelona. La mostra del CCCB incorpora continguts inèdits, com ara nous materials i objectes de 2001: una odissea de l’espai, que enguany celebra cinquanta anys, guions il·lustrats del film Barry Lyndon i entrevistes inèdites a actors i directors que van col·laborar amb Kubrick. A més, la primera part de l’exposició és totalment nova: una instal·lació audiovisual biogràfica de Manuel Huerga que presenta al visitant l’univers artístic de Kubrick. Detalls de l’exposició #KubrickCCCB. Us esperem aquesta tarda a la inauguració! pic.twitter.com/AXqCSNjpMa — CCCB (@cececebe) October 23, 2018 Kubrick i la música Als films de Kubrick, la música hi té un paper fonamental. ‘La marsellesa’, ‘Singin’ in the rain’, ‘La gazza ladra’, de Rossini, o ‘These boots are made for walking’, de Nancy Sinatra, són cançons que Kubrick va incorporar a les seves obres com a element de suport narratiu i d’impacte emocional. I les bandes sonores dels seus films també s’han mantingut en l’imaginari col·lectiu vinculat al cineasta. Tant és així que a la inauguració de l’exposició, l’Orquestra Simfònica del Vallès va oferir un concert al pati de les Dones del CCCB amb les peces clàssiques de les obres del director novaiorquès. A més, el departament d’educació del museu proposa de recórrer cinc segles de música amb la filmografia del cineasta. També en podeu escoltar la llista musical d’Spotify.  Activitats paral·leles La Filmoteca de Catalunya acull, durant els mesos d’octubre i novembre, el cicle ‘Stanley Kubrick, un gegant’, que el dimecres 24 d’octubre presentarà Barry Lyndon amb la presència de la filla de Kubrick, Katharina Kubrick. En relació al cicle de la Filmoteca, el CCCB també ha organitzat un cinefòrum per analitzar-ne l’obra.

Summary: El món artístic de Stanley Kubrick pren el CCCB


Junts pel Sí (JxSí) ha manifestat aquesta setmana la intenció de reformar el reglament del parlament per permetre d’agilitar la tramitació de la llei de transitorietat jurídica. Això ha fet saltar les alarmes de mitjans i partits no independentistes, que en diversos editorials han qualificat la proposta de ‘antidemocràtica’, ‘atemptat contra la democràcia parlamentària’ i ‘cop parlamentari’. Però aquest mecanisme de ‘tramitació exprés’ ha estat habitual en la política espanyola, i una bona part de les lleis en què se sustenta l’estat espanyol s’han aprovat d’aquesta manera. Què es vol modificar? La reforma del reglament del parlament comprèn diversos aspectess: el vot delegat, la conciliació horària i la tramitació de les iniciatives legislatives populars, entre més. Però si l’oposició s’ha indignat és perquè també preveu de modificar la tramitació ordinària per la lectura única. La tramitació ordinària d’una llei és un procés que pot durar setmanes i, fins i tot, mesos. En canvi, amb la lectura única, la llei pot ser aprovada en pocs dies. En la tramitació ordinària, un projecte o proposició de llei és portat a la comissió parlamentària corresponent i, abans no s’aprova, hi ha debats, compareixença d’experts, esmenes i la possibilitat de demanar un dictamen previ al Consell de Garanties Estatutàries. En el cas de la lectura única, el ple del parlament, a proposta de la mesa i una vegada s’ha escoltat la junta de portaveus, pot acordar que es tramiti la llei directament: hi ha un debat parlamentari on es discuteix si el text s’aprova o no. Òbviament, les majories necessàries per a l’aprovació són les mateixes que en la tramitació ordinària. Al Parlament de Catalunya només es pot fer servir aquest mecanisme si ho demana el govern o un acord de tots els grups. I la reforma del reglament proposada preveu que els grups parlamentaris també puguin demanar a la mesa la tramitació per lectura única. És un mecanisme habitual? La tramitació per lectura única és un mecanisme habitual en la política de l’estat espanyol, recollit en tots els parlaments autonòmics i a les corts espanyoles. En el cas del congrés, és necessària la petició de dos grups parlamentaris o una cinquena part dels diputats per a fer aquesta mena de tramitació. El Tribunal Constitucional s’ha pronunciat sobre aquesta qüestió, la qual, diu, permet a l’oposició d’exercir els seus drets, tenint en compte que participa en els actes i tràmits anteriors a l’aprovació de la llei, com ara: formular al·legacions, fer exposicions orals en què manifesten la posició política i possibles discrepàncies i votar la llei, que pot ser aprovada o no. En cap cas ‘no s’ha d’interpretar com una mesura il·legítima respecte del dret de participació dels parlamentaris en la discussió i aprovació legislativa’, diu la sentència 27/2000 del TC. A l’estat espanyol, i en molts altres estats, hi ha mecanismes encara més directes i immediats. És el cas del decret llei, que permet que un govern pugui aplicar una llei de manera provisional, amb tots els seus efectes i conseqüències, i només requereix l’aprovació de l’assemblea legislativa un mes després. En canvi, la lectura única obliga a tenir una majoria parlamentària per a aprovar la llei; simplement, agilita el tràmit. L’estat de dret, en dubte? Per lectura única s’han aprovat una gran part de les lleis més significatives de l’estat espanyol. Es podria considerar que les bases de l’estat actual s’han establert a través de la lectura única. Un dels casos més comentats és el de la reforma constitucional del 2011, pactada entre PSOE i PP, i que en una setmana fou aprovada al congrés. Però no és l’únic cas. L’altra reforma constitucional, la de 1992, també va ser tramitada per lectura única. La llei que reformava el Consell General del Poder Judicial (CGPJ) el 2004, que va tenir l’oposició del PP i els jutges, es va aprovar pel mateix mecanisme, i també la que va fer efectiva l’abdicació del rei Juan Carlos el 2014. Cal afegir-hi la reforma de la Llei Orgànica del Règim Electoral General (LOREG) el 2016 i la reforma del Tribunal Constitucional, que només va tenir els vots de PP i els seus aliats. Per tant, les principals lleis que estructuren l’estat espanyol han estat aprovades per mitjà d’aquesta tramitació, que no s’ha considerat mai cap mecanisme d’ús excepcional ni amb biaix antidemocràtic. Però els mateixos partits que l’han feta servir i no l’han qüestionada, s’hi oposen ara que es proposa en la reforma del parlament català. Sembla que posin en dubte la democràcia mateixa i la legalitat de tot el sistema que defensen. Mecanisme emprat per tots els partits La lectura única ha estat utilitzada per tots els partits. Aquesta mateixa setmana, Ciutadans i PP l’han feta servir per tramitar la llei sobre el vot telemàtic a la Comunitat de Madrid, tot i tenir l’oposició de Podem i PSOE. El tancament de Radiotelevisió Valenciana (RTVV) per part del PP també es va fer mitjançant aquesta tramitació. El PSOE també n’ha fet un ús constant; i Podem, que ha demanat la lectura única per agilitar tràmits, fins i tot retraient a la resta de grups que no la fessin servir. En trobem un altre cas al País Basc, que ha tramitat per lectura única la llei que regula les aportacions dels tres territoris històrics a la hisenda general del país. També en va fer ús Juan José Ibarretxe l’octubre del 2008 en la llei per a una consulta popular. Per tant, el mecanisme ha estat constant en la política a tot l’estat espanyol, per part de tots els partits i sense que se n’hagin posat en dubte la legalitat ni la legitimitat. Sembla que el problema per als partits que ara s’hi oposen és que es tramiti la llei de transitorietat jurídica per aquest mecanisme, més que no pas el mecanisme en si. Com influeix la modificació en les ‘lleis de desconnexió’? La tramitació per lectura única és una via ràpida que, segons JxSí, només es farà servir si s’impedeix que la llei de transitorietat jurídica es tramiti de manera ordinària i no hi pugui haver debat parlamentari. Amb aquest mecanisme, la llei es podria aprovar en pocs dies, o hores, i s’evitaria que el TC la impugnés. Per tant, sembla pensada per al cas que hi hagi una situació excepcional que impedeixi el desenvolupament normal de la política catalana, com ara que el TC intervingués en l’activitat parlamentària mitjançant inhabilitacions o impedint que es debatessin les lleis. Amb el reglament actual, la llei es podria tramitar per ‘la via ràpida’ a iniciativa del govern català, però això podria accelerar la intervenció de l’estat contra el president i els consellers de la Generalitat. De manera similar als requeriments que s’han fet contra la mesa i la presidenta del parlament, la petició per part del govern permetria de dirigir-se directament contra els membres de l’executiu, fins i tot abans del referèndum. En canvi, si la iniciativa la presenta el grup parlamentari, es fa més difícil que s’inhabiliti el govern, i això permetria d’arribar fins al referèndum, que és la fórmula amb més consens. Per tant, la modificació estableix una via alternativa per a fer ús dels mateixos tràmits que s’han utilitzat tantes vegades, però ara sense exposar el govern. És una estratègia arran de l’intent de judicialitzar i blocar l’actuació de la majoria del parlament. En cap cas no sembla que la modificació sigui ‘un frau de llei antidemocràtic’, perquè simplement permet de fer ús d’aquesta tramitació als grups parlamentaris, més enllà del govern. Aquest mecanisme continua requerint l’aprovació de la mesa i el vot favorable de la majoria de diputats, i és àmpliament utilitzat en més cambres i per més partits. L’única cosa que canvia la reforma és que obre una alternativa que no exposa l’executiu català i que no permet que la llei sigui impugnada al TC durant el tràmit. Pot ser que d’aquí vingui la reacció airada de l’oposició.

Summary: La tramitació ‘per la via ràpida’ de la llei de desconnexió evidencia la doble vara de mesurar dels partits


El trencament entre els dos partits socis del govern de la Generalitat, JxCat i ERC, s’ha fet evident en la gestualitat dels diputats després de la intervenció del president de la Generalitat, Quim Torra. Els diputats de JxCat han aplaudit Torra quan ha acabat el seu discurs, però, en canvi, cap conseller d’ERC no l’ha aplaudit pas, ni tampoc la majoria dels diputats d’ERC. Només l’han aplaudit uns quants d’ells, com Josep Maria Jové, Rubén Wagensberg, Núria Picas, Najat Driouech, Ferran Civit i Toni Castellà. També han aplaudit els diputats de la CUP Carles Riera, Maria Sirvent i Natàlia Sànchez. Després, els diputats de JxCat s’han aixecat per continuar aplaudint, però novament s’han quedat sols. Només s’hi ha afegit Toni Castellà, diputat del grup parlamentari d’ERC però dirigent de Demòcrates de Catalunya.

Summary: La imatge que fa evident el trencament entre JxCat i ERC


David Kaye és professor de dret de la Universitat de Califòrnia i relator especial de l’ONU per a la llibertat d’expressió. El mes passat, poc després del segon empresonament de part del govern de Puigdemont, va criticar amb duresa les acusacions de rebel·lió del jutge Pablo Llarena. ‘Poden conduir a llargues condemnes a presó i presenten riscos greus de dissuadir el discurs totalment legítim’, va alertar. Kaye insisteix en tot moment que ell només denuncia vulneracions de drets fonamentals, però que en cap cas pren partit en el debat sobre la independència. Sigui com sigui, destaca que l’estratègia actual de l’estat espanyol de detencions i empresonaments difícilment ‘permetrà la reconciliació’ i trobar una solució per a un afer que és polític. No és la primera vegada que Kaye assenyala l’estat espanyol. El 2015 ja en va denunciar la reforma del codi penal perquè ‘soscavava els drets de reunió i expressió’. Tres anys després, dos activistes independentistes han estat acusats de ‘terrorisme’ per organitzar talls de carreteres. Parlem amb ell dels seus informes, la llibertat d’expressió i de la situació política a Catalunya. —Abans del referèndum de l’1-O vau publicar un informe demanant a l’estat espanyol que respectés ‘els drets fonamentals’ i que els implicats evitessin ‘tota mena de violència’. Mesos després, què en penseu, de l’actuació de l’estat? —He de dir que no era un informe íntegre sobre la situació a Catalunya, però volíem subratllar les nostres preocupacions en un afer tan polític. Com bé dieu, el vam escriure abans del referèndum. Els dies previs, vam veure com el govern espanyol tenia la intenció clara d’eliminar el debat sobre l’1-O. Es van amenaçar mitjans de comunicació i pàgines web. Volíem emfatitzar que, sense prendre partit per cap part, els atacs als mitjans i a les xarxes socials eren un atac a la llibertat d’expressió i, per tant, un atac a la capacitat de la societat d’informar-se i comunicar-se en el debat sobre la independència. I ara, mesos després, veiem que el govern espanyol persisteix en aquesta estratègia contra els mitjans i els activistes. I, sincerament, penso que és problemàtic. —Us esperàveu una resposta tan violenta contra l’1-O? —L’expressió ‘eviteu tota mena de violència’ crec és que una fórmula força habitual quan ens referim a situacions polítiques tan apassionades. Ara bé, la policia ha de garantir dues coses en dies com la jornada del referèndum. Per una banda, protegir el dret dels manifestants de protestar de manera pacífica i, d’una altra, que s’abstindran de fer servir la violència mentre no hi hagi vides en risc o s’hagi de protegir algú de danys físics. Hi ha protocols internacionals sobre això. Però cal subratllar que els manifestants no han de recórrer mai a la violència, perquè això dóna una excusa a l’estat per a fer-ne ús i limitar el dret de manifestació. Quan miro què va passar abans i durant el referèndum, penso que hi va haver clarament situacions de violència, però probablement no tan terribles com alguns havien avisat. —Què vau pensar, doncs, quan la policia va carregar contra els votants? —Jo no hi era, allà, durant el referèndum. —Però les imatges han fet la volta al món. Tothom les ha vistes. —És clar. L’única cosa que puc dir, segons el que he vist i sentit, és que no estic en una posició… He d’anar amb molt de compte amb què dic, perquè aquesta mena de situacions poden ser realment complicades. Per això és molt important tenir observadors creïbles en els llocs dels fets. Periodistes inclosos. De manera que la gent tingui accés a informació veraç, aquesta és la cosa realment important. Per mi és molt difícil de fer una declaració o una conclusió sobre això mesos després. —En el vostre últim informe, demanàveu a Espanya que retirés les acusacions de rebel·lió contra els dirigents independentistes. Per què? —Estava preocupat, i encara ho estic, perquè l’ús d’aquesta tipificació penal exigeix que hi hagi violència, i penso que no hi ha cap evidència d’incitació a la violència. Això certament és greu, perquè pot limitar, o directament impedir, que la gent s’involucri en protestes. Pel que sé, en cap de les declaracions dels acusats de rebel·lió s’han fet crides a la violència. Sí que han estat molt passionals i centrades en els drets de Catalunya, i entenc que l’estat espanyol pensi que amenacen la constitució, però això no significa rebel·lió. Fent servir aquesta acusació crec que s’amenaça de manera greu el dret de protesta. —Ex-magistrats del Tribunal Suprem i el Constitucional espanyols, i també la jutgessa alemanya que ha de decidir sobre l’extradició de Puigdemont, són del vostre mateix parer. Per què creieu que la justícia espanyola persisteix en l’acusació de rebel·lió? —No puc respondre a aquesta pregunta. No ho sé. Hauríeu de demanar-ho a ells i als magistrats. En aquesta mena de situacions, on hi ha sentiments molt forts a totes les parts, és important que la banda més forta, en aquest cas el govern espanyol, es demani quina és la millor manera de solucionar aquest problema polític i reconegui que hi ha una bona part de la població, perquè parlem de ciutadans espanyols, que són independentistes. I em sembla que la pressió que comporten els empresonaments i les detencions no permetran la reconciliació ni pensar una manera positiva de solucionar això. No sé què pensa que pot obtenir el govern espanyol, en un sentit positiu, amb aquesta estratègia, però crec que s’equivoca. Crec que cal fer un pas enrere i demanar-se: ‘Com solucionem això, abans que res?’ Ara bé, és un pregunta que també se l’han de fer els catalans. —Dieu que els dirigents independentistes no van fer incitar a la violència. Què penseu, doncs, quan la justícia espanyola els acusa a ells, però també els votants, d’haver provocat la violència policíaca de l’1-O? —No discuteixo que potser alguns individus han fet crides a la violència en alguna situació concreta. Pot haver passat, tot i que no en tinc constància. Ara bé, els dirigents polítics no ho han fet en cap cas. Han intentat encapçalar un moviment de protesta pacífica, no pas un de violent. Jo m’he centrat en el cas dels dirigents i no puc parlar d’altres possibles casos. Una de les grans preocupacions que hauríem de tenir és que un estat que ataca dirigents polítics o els persegueix per rebel·lió també envia un missatge als ciutadans: les protestes apassionades i pacífiques són, d’alguna manera, inconsistents amb les seves obligacions com a ciutadans. El govern hauria de promoure les protestes pacífiques sense haver de perseguir gent perquè considera que violen una norma constitucional. Però vull deixar clar que el meu paper no és posicionar-me a favor o en contra de la independència. Simplement penso que calen espais per a protestar, debatre i fer oposició política, perquè són essencials perquè la situació avanci. —Arran de la repressió que s’ha desencadenat després de l’1-O, creieu que hi ha una regressió en la llibertat d’expressió a Catalunya? —No crec que el govern, fins ara, hagi limitat o suprimit el dret a la llibertat d’expressió. Ens trobem en un aspecte molt específic de la llibertat d’expressió, això és el dret d’oposar-se o donar suport al govern, sigui Madrid o Barcelona. La meva preocupació és que els atacs als dirigents polítics són un atac a la llibertat d’expressió, però només un atac als individus en concret. D’altra banda, em preocupa que a llarg termini, si la situació s’estanca, això també comporti atacs contra altres persones que debatin sobre la independència. Una de les raons per les quals faria una declaració pública, tal com he fet recentment, és per a protegir l’espai públic com a lloc de debat. En una situació com aquesta és fonamental que es preservi l’espai públic per al diàleg. —Comenteu que els atacs contra la llibertat d’expressió dels dirigents els afecta només individualment. Ara bé, són representants polítics i limitar-ne els drets és també atacar els centenars de milers de persones que els van votar, no creieu? —Certament. Mentre aquests dirigents siguin empresonats o l’exili, això és una limitació al dret dels catalans, i també de tots els espanyols, d’escoltar els seus arguments polítics. És un atac a la llibertat d’expressió dels ciutadans, doncs, tot i que és un atac encara més greu contra els dirigents. —En relació amb les possibles violacions de drets fonamentals que esmentàveu abans del referèndum: ara hi ha una sensació d’indefensió per part dels catalans, perquè darrere dels atacs hi ha l’estat. Com ho poden denunciar? —És una bona pregunta, però no puc recomanar cap pas en l’àmbit polític o legal. Només puc parlar de les pressions que pateixen. En tot cas, crec que puc parlar de la solidaritat que genera arreu del món, no pas la seva causa sinó els atacs contra els seus drets. Clarament, hi ha maneres perquè la gent pugui mantenir-se activa i pugui connectar amb mecanismes dels drets humans, com ara l’ONU, per tal de canviar la situació. Jo mateix agrairia que la gent es posés en contacte amb mi per denunciar casos de violacions de drets fonamentals com la llibertat d’expressió. —El 12 d’abril, el jutge Llarena no va fer cabal de les recomanacions del Comitè dels Drets Humans de l’ONU per a alliberar Jordi Sànchez, que havia de ser candidat a la presidència de la Generalitat. És habitual que les democràcies occidentals no facin cas d’aquestes recomanacions? —Desgraciadament, els estats no sempre actuen d’acord amb les crides i recomanacions que fa el Comitè dels Drets Humans de l’ONU. Ho hem vist en el passat i crec que continuarà passant. Nosaltres, els relators sobre drets humans, no tenim cap mena de poder polític, només tenim el poder de dir quina és la llei i com creiem que s’hauria d’aplicar segons el context. Jo faria una crida al govern espanyol perquè actués de manera consistent amb els mecanismes dels drets humans. Quan un organisme expressa la seva preocupació, l’estat ho hauria de tenir en compte i no pas ignorar-ho. Lamentablement, no és únicament Espanya que actua així. —El 2015, en un altre informe, citàveu la reforma del codi penal espanyol perquè ‘soscavava els drets de reunió i expressió’. En relació amb aquesta reforma, recentment la fiscalia espanyola ha acusat de ‘terrorisme’ una activista independentista per haver organitzat talls de carreteres durant una vaga general. Què us sembla? —Com? Què dieu que va organitzar? —Talls de carretera durant una vaga general. —L’acusació de terrorisme sempre ha estat molt problemàtica. Arreu del món hem vist governs que han adoptat noves lleis sobre terrorisme o extremisme que serveixen com a excusa per a castigar de manera més dura l’activisme polític. En un cas com el que esmentes, amb talls de carreteres, pot ser més complicat, perquè els governs tenen el deure de mantenir l’ordre i protegir els drets de tots els ciutadans. Hi ha estàndards internacionals sobre com els governs i les forces de seguretat han de tractar les protestes. No conec els detalls específics dels talls que esmentes, però el govern pot tenir responsabilitats si els talls interfereixen en l’accés a serveis essencials com els hospitals. Ara bé, aquest comportament no ha de ser criminalitzat, perquè el govern també té el deure de garantir el dret de protesta. Però sobretot, els governs han d’evitar titllar de ‘terrorisme’ una protesta pacífica, perquè això suggereix que tenen la voluntat de limitar un dret fonamental. És un atac a la idea de protesta, però també al dret de fer oposició política. —Un parell de rapers són a punt d’entrar a presó gràcies a l’enduriment de delictes com l’enaltiment del terrorisme. —No conec els casos, però enaltiment del terrorisme què vol dir? És una tipificació penal que pot englobar moltes coses i pot arribar a confrontar-se directament amb la llibertat d’expressió. És tan poc precís que fins i tot algú que fa declaracions a favor de tallar carreteres, per citar el cas anterior, pot ser acusat d’enaltiment al terrorisme. —Un d’ells també és acusat d’injúries greus a la corona espanyola. —La idea que algú no pugui criticar el govern o, fins i tot, un cap d’estat simbòlic com és el rei, és una interferència a la llibertat d’expressió. I això em recorda que ho hem denunciat a molts llocs, com ara Tailàndia, on pots anar a la presó per insultar la reialesa. També passa a Malàisia i molts llocs del Llevant. Aquesta mena de tipificacions legals no s’entenen en una Espanya democràtica i el seu compromís amb els drets humans. —Heu tingut algun contacte amb el govern espanyol? —De tant en tant responen a les nostres peticions. De fet, no estan d’acord amb les nostres observacions . Però ara mateix no em consta que cap de les seves respostes s’hagin fet públiques. Quan ens comuniquem amb un govern ho fem en privat i després rebem una comunicació seva que és publicada abans d’una sessió del Comitè de Drets Humans.

Summary: David Kaye: ‘Quan un estat persegueix dirigents polítics per rebel·lió també envia un missatge a la ciutadania’


Canvi d’hegemonia municipalista. ERC s’ha convertit en la primera força en vots (818.837, un 23,49%) i en regidors (3.100) a Catalunya amb uns resultats històrics a les eleccions municipals. Les victòries a Barcelona i Lleida han estat les més destacades d’una nova configuració del poder municipal independentista en què ERC i JxCat han bescanviat les posicions de fa quatre anys. JxCat ha estat tercer en vots, amb 535.940 (un 15,37%), i segon en regidors (2.794). ERC ha obtingut 308.000 vots més que fa quatre anys, seguint el rastre de la victòria del 28-A al Principat. En canvi, JxCat n’ha perduts 130.000 respecte dels que va obtenir CiU el 2015. ERC té majoria absoluta a 256 municipis i, relativa a 85 més. JxCat, absoluta a 303 i relativa a 75. A més, el partit d’Oriol Junqueras ha guanyat en 19 dels 40 consells comarcals, mentre que JxCat ha estat la força més votada en 16. ERC ha mantingut la tendència electoral a l’alça que la va dur a guanyar les eleccions espanyoles el 28-A, i l’ha consolidada a l’àmbit municipal, tot i que JxCat mantindrà el gruix de les batllies més emblemàtiques amb què es va convertir en primera força municipalista fa vuit anys. Ernest Maragall serà el nou batlle de Barcelona si no hi ha un pacte liderat pels comuns que ho impedeixi. JxCat hi ha obtingut cinc regidors i, per tant, ha perdut la meitat dels que hi va obtenir Xavier Trias el 2015. Miquel Pueyo serà el paer en cap de Lleida, on ha empatat a 7 regidors amb el PSC i l’ha guanyat en vots. El PSC, Cs i el PP no arriben a la majoria absoluta, i el candidat de JxCat, Toni Postius, ha mantingut els 6 regidors que tenia. A Tarragona, el candidat d’ERC, Pau Ricomà, pot provar d’enllestir un pacte per expulsar Josep Fèlix Ballesteros de la batllia. ERC també tindrà la batllia de Manresa, on Marc Aloy ha empatat amb JxCat en regidors però ha guanyat en vots, per primera vegada en més de vuitanta anys. El convergent Valentí Junyent hi governava d’ençà del 2011, quan CiU va recuperar la batllia. També ha superat JxCat a Cervera. Girona és la ciutat més important que ha preservat JxCat. Marta Madrenas hi ha guanyat, amb 9 regidors. N’ha perdut un dels que, fa quatre anys, va aconseguir Carles Puigdemont, mesos abans d’esdevenir president de la Generalitat. Guanyem Girona hi ha obtingut 6 regidors i ERC hi ha mantingut els 4 que hi tenia. Malgrat la davallada general, JxCat mantindrà les batllies de ciutats grans o mitjanes que fins ara han sustentat el seu poder municipal, tot i que ERC hi va guanyar les eleccions espanyoles el 28-A. A Sant Cugat del Vallès, Carmela Fortuny ha guanyat amb 9 regidors, 2 menys dels que va aconseguir Mercè Conesa el 2015. CiU hi governa d’ençà del 1987; ERC hi ha superat la CUP com a segona força, amb 6 regidors. ERC ha preservat les batllies i ha millorat els resultats a capitals de comarca com ara la Bisbal d’Empordà, amb Lluís Sais, i governarà amb majoria absoluta a Amposta (Adam Tomàs), Balaguer (Jordi Ignasi Vidal), Falset (Carles Brull) i Solsona, on David Rodríguez ha estat escollit per tercera vegada. ERC també ha guanyat a Cambrils, Salt, el Masnou, Vilassar de Mar i Manlleu. Tot i perdre suport, també governarà a Montblanc (Josep Andreu) i Moià (Dionís Guiteras). A Santa Coloma de Farners, Joan Martí haurà de pactar per a preservar la batllia. En canvi, ERC ha quedat segona a Sant Vicenç dels Horts, darrere del PSC, i a Prats de Lluçanès, darrere de JxCat. La victòria del PSC a Sabadell també complica les possibilitats que es pugui reeditar l’acord pel qual el republicà Juli Fernàndez i Maties Serracant (Crida per Sabadell) es van repartir la batllia en l’anterior mandat. JxCat ha obtingut majoria absoluta en alguns dels seus baluards. És el cas de Vic, on la batllessa de JxCat, Anna Erra, repetirà en el càrrec sense la necessitat d’arribar a acords amb l’oposició. El 28-A, ERC hi va guanyar per primera vegada, però no hi ha millorat el resultat del 2015. S’hi ha mantingut amb 5 regidors. CiU governa la capital d’Osona del 1979 ençà. A Olot, JxCat hi presentava per primera vegada Pep Berga, i ha eixamplat fins a la majoria absoluta el resultat del seu predecessor, Josep M. Corominas. A Mollerussa, Marc Solsona ha perdut regidors, però manté la majoria absoluta tot i l’ascens d’ERC. El mateix ha passat a Puigcerdà i a Les Borges Blanques. A Gandesa, s’han repetit els resultats del 2015 i JxCat ha heretat l’absoluta de CiU, igual que a Móra d’Ebre. Per contra, Marc Castells ha perdut la majoria absoluta que tenia a Igualada: ha passat d’11 regidors a 9, amb ERC com a segona força i amb dos regidors més dels que tenia. JxCat també ha perdut l’absoluta de CiU a Pont de Suert, i es manté igualment com a primera força a Tàrrega. A Figueres, Jordi Masquef ha millorat el pes amb què va rellevar Marta Felip a la batllia el novembre passat. Ha guanyat un regidor i ERC, segona força, dos. Però JxCat ha perdut alguns dels seus municipis emblemàtics amb el canvi de candidat. A la Seu d’Urgell, la marxa d’Albert Batalla, que no tornava a ser candidat de JxCat, pot haver perjudicat la candidatura. Hi ha guanyat Compromís per la Seu amb el socialista Òscar Ordeig. A Vilanova i la Geltrú, amb la sortida de Neus Lloveras, JxCat ha passat de primera força a tercera, per darrere de PSC i ERC i, per tant, perdrà la batllia. En canvi, JxCat manté la de Valls tot i que n’ha plegat el batlle, Albert Batet. A Vila-seca, la sortida de l’històric convergent Josep Poblet ha fet que la candidatura Vila-seca Segura-Junts hagi perdut la majoria absoluta, tot i que ha guanyat les eleccions. A Reus, JxCat s’ha mantingut al capdavant i ERC s’ha erigit en segona força, tot desplaçant la CUP fins al cinquè lloc. ERC s’enforteix als consells comarcals ERC ha guanyat, a més, en 12 consells comarcals que fa quatre anys i s’ha convertit en la primera força en vots i nombre de consellers, segons que ha detallat el conseller d’Acció Exterior, Relacions Institucionals i Transparència, Alfred Bosch. Ha estat la més votada a l’Anoia, el Bages, el Baix Camp, el Baix Ebre, el Baix Empordà, la Conca de Barberà, el Maresme, el Moianès, el Montsià, la Noguera, Osona, el Pallars Jussà, el Pallars Sobirà, el Priorat, Ribera d’Ebre, el Ripollès, la Segarra, el Solsonès i el Vallès Oriental. Els resultats d’ERC i JxCat semblen aquí vasos comunicants: la formació de Carles Puigdemont n’ha perdut 13. Ha quedat primera força a l’Alt Camp, l’Alt Empordà, l’Alt Penedès, l’Alt Urgell, l’Alta Ribagorça, el Berguedà, la Cerdanya, les Garrigues, la Garrotxa, el Gironès, el Pla d’Urgell, el Pla de l’Estany, el Segrià, la Selva, Terra Alta i l’Urgell. Hi ha sis consells comarcals en què les dues candidatures independentistes han empatat: la Conca de Barberà, el Moianès, el Pla de l’Estany, la Selva i l’Urgell. Al Tarragonès, ERC ha empatat amb el PSC, que ha guanyat en cinc consells comarcals (un més que fa quatre anys). Es tracta del Baix Llobregat, el Baix Penedès, el Garraf, el Tarragonès i el Vallès Occidental.

Summary: ERC assoleix l’hegemonia municipalista i JxCat manté batllies importants


Quim Arrufat (1982) és politòleg i ex-diputat de la CUP al parlament. Parla set idiomes: català, anglès, castellà, francès, alemany, àrab i turc. Actualment forma part del secretariat nacional de la formació independentista i, tot i no negociar directament amb Junts pel Sí, és una de les persones actives en el procés. Assessora, ajuda, obre ponts. L’endemà del debat nacional, Arrufat parla amb VilaWeb en una terrassa de Barcelona, a pocs minuts de la seu de l’organització. Diumenge va ser un dels mil dos-cents militats que van participar en el debat a Manresa. —Com valoreu els resultats? —Nosaltres ja els intuíem. L’opció més votada és la situació que ja teníem: continuem les negociacions com fins ara. I després van quedar empatats els dos plans B. Acabar fent president Artur Mas o eleccions. Va guanyar fer eleccions, però no per gaires vots. És el que ja hi havia. Ha estat molt útil per a aclarir. —Fins ara la gent no tenia ni idea que dins la CUP hi hagués gent que voldria investir Mas, com a pla B. —Vols dir? Nosaltres sabíem que tothom s’avenia amb la possibilitat A, i aquí no hi ha fissures: d’entrada ningú no vol Mas. I als plans B, que són Mas o març, hi arribarien quan ja no hi hauria l’opció A, per haver perdut la negociació: aleshores hi ha una meitat Mas i una meitat març. Més o menys. Amb la qual cosa no aclarim gairebé res. Tot plegat no saps què passarà. És incertesa absoluta. —I a l’assemblea nacional, què creieu que guanyaria? Mas o març? —D’acord amb el que va passar diumenge, encara quedarem empatats. I que no coincideixi en vots, mira què et dic. 555 a 555. Ha! No ho sé. Sí que sé que totes dues possibilitats són molt dolentes. S’ha de decidir si l’assemblea es farà el 12 de desembre o el 27. I serà un vot, una persona. —Ahir, permetent el vot múltiple, tampoc no us vau comptar del tot. En teniu una idea i prou. —Era fet expressament. Si treballes per a l’opció A, però fas un sistema en què el B és definitiu, i clavat, i el mostres exacte, et trobaries que la part negociadora, JxSi, aniria a buscar directament la l’opció B. I oblidaria l’A, que és la teva aposta. Dit això, també et dic que ahir l’objectiu no era decidir-ho, sinó esbrinar quina fotografia teníem de la gent, de les territorials. Escolteu, fem el que cal? Després de dos mesos, què en penseu? I el que va sortir és el marc que defensa el grup negociador. —Si la CUP vol reflectir el que és de veritat, que dos diputats investeixin Mas. Té militància que ho faria. —Entenc què vols dir. Però és mitja trampa. Hauria de passar això mateix a Junts pel Sí. —Que facin assemblea i comptin vots. —Exacte. I que reflecteixin el resultat final al parlament. I Mas encara tindrà menys suport del que té ara. —Salellas diu que el ‘Mas no’, no s’entén. Hi esteu d’acord? —La gent no ens està entenent. El gruix dels mitjans no fan l’esforç d’explicar-ho i nosaltres tampoc no ho expliquem gaire bé. Aquí hi ha una reflexió a fer quan se saben els resultats del 27-S: s’ha de convèncer els no estrictament independentistes. I no pensis en federalistes. Pensa en els que volen profunditat democràtica i contingut social. I aquí pots sumar-hi gent. I a Junts pel Sí no trobem cap reflexió en aquest sentit. Cap reflexió orientada a augmentar, en divuit mesos o en un any, les 300.000 persones que ens calen. O ens expliqueu vosaltres quin projecte teniu per sumar més gent, o escolteu el nostre: figura de consens que no sigui Mas, una presidència coral que articuli institucionalment aquesta pluralitat. La principal fortalesa del procés sobiranista. La pluralitat. El procés no ha de ser d’esquerres. Ni de dretes. Sinó d’esquerres i dretes. Això s’ha de fer real i traspassar-ho a la institució. Hi ha la gent que considera que Mas ha fet un esforç titànic per convertir Convergència a l’independentisme. Innegable. Innegable aquest esforç. Però encara no ha arribat el moment de penjar-nos medalles. Ara ens falta arribar més enllà. —Una crítica a Junts pel Sí? —Encara no ha jugat cap carta d’estadista. Aquí s’ha anat tirant mentre desgastem la CUP per unes altres bandes. A veure si aconseguim que les opinions de dins la CUP vagin posant-la en tensió i es desmunti. Bé. Doncs molt bé. Crear majories així és molt mal auguri. Ho hem vist tres vegades. Nosaltres hem vist com pel 9-N Mas va dir que no duria endavant res del que havia negociat amb ERC. I ERC en queda tan decebuda, que al cap d’unes reunions, salta. Però ho arreglem com podem i tenim el 9-N. Segon, Mas sacrifica les eleccions que havien de ser just després, per les que vam fer ara. I tercer: llista unitària de civils sense partits, i a la reunió que hi ha a Palau torna a fer xantatge. Si es fa el que diu la CUP, res. Per tant, ja són tres moments que nosaltres hem après que permanentment es fa el que diu Mas, per xantatge, i no necessàriament és el millor que es pot fer. No sé si és gaire bon auguri, comportar-se així. Dins de Junts pel Sí hi hauria d’haver alçada de mires. I deixar de criticar còmodament dins les xarxes i amb els tertulians en lloc de centrar-se en l’acord. Perquè hi anem prenent mal tots. —S’ha avançat en l’àmbit de les privatitzacions? —No s’ha avançat. Cap privatització. Nosaltres ens preguntem: aquesta gent són capaços de no aturar BCN World pels seus pebrots? Una cosa tan senzilla com aturar un pla urbanístic que no treu cap a res? Que només salva La Caixa, i els seus terrenys, que no l’entén ningú, que no el comparteix ningú, ni els hotelers de Salou? Són capaços de tirar la cavalleria sobre la CUP perquè no fa Mas president, i a la taula de negociacions ni tan sols cedir amb Barcelona World? Ni tan sols per la transició a la república? Ni ara, en un moment d’excepcionalitat? És d’un feudalisme preocupant. Preocupant per tot el que haurà de venir, i s’haurà de fer. Quan els ensenyem la llista de privatitzacions i retallades i els demanem fins on sou capaços de comprometre’s, ens porten els punts del seu programa! I la pregunta és: esperen que coli, això? Entenc que CDC té plans de privatització a mig fer, i que ara comprometre’s amb massa actors i agents… Però senyors, parlem de tot plegat. De tot. Perquè la lògica de ‘només em calen dos diputats i ja està i deixeu-me en pau’ és un molt mal plantejament per començar un procés d’independència. —La gent del carrer pressiona. Té pressa. —I això és bo. Així ens espavilarem. És bo que la gent apressi. Tant de bo hagués estat preparat abans. Això posa en evidència moltes mancances d’un nivell polític que continua jugant al partidisme al començament d’un procés d’independència. I hauria de ser una altra, la lògica. A mi em sembla molt lògic que la gent tingui pressa, i que ara la canalitzi per la CUP perquè ara la CUP és qui ho endarrereix. Molta de la gent que ara està emprenyada, ho està amb el bon cor d’exigir una velocitat de creuer. Però atribuir totes les mancances a la CUP? Doncs molt bé. Escolta’m. Ja ens apartarem del procés i a veure on va. Si no hi posem tots alguna cosa, no arribarà gaire lluny. I ara mateix, i em sap greu dir-ho, qui té el poder té la responsabilitat de ser més generós. De tenir més vista. Des dels marges es poden fer molts menys moviments. Com deia el poema, tens escassament el temps que t’ha tocat viure, el teu petit tros on viure-la i la teva poca gent. No tenim gairebé res més que això, nosaltres. —En això d’ampliar la base, jo veig Colau enfilant-se al carro. Potser. Però Coscubiela no. —És que no són iguals. En absolut. No ho són. Uns representen un partit de l’esquerra institucional molt còmodament instal·lat al marge esquerre del parlament, reivindicant una mica més de justícia social i portant una mica la contra en alguns temes amables. I en canvi el sector de l’Ada Colau el veig llançat a construir una nova identitat popular que entronqui amb un projecte que va més enllà de les institucions. I pot arribar el punt que aquests sectors s’hagin d’implicar. Fer Mas president, amb unes negociacions en què queda derrotada la CUP, i on es visualitza que només volien dos vots per continuar un procés que en realitat tampoc no articula amb entusiasme tota la majora independentista, tampoc no és la millor oferta. I no parlo tan sols per Colau. Que sectors populars que veuen el procés molt vinculat a la classe política i a la corrupció, no s’hi acabin de sumar també és un impediment. Aquestes són les reflexions que hem de fer. —Risc que teniu: Mas és el millor dels seus, i encara el perdrem. —És el millor dels seus. I per no dir, el millor dels millors que ara hi ha sobre la taula. En cap equació no hem demanat que Mas se’n vagi. És important. No demanem que marxi, sinó que escenifiqui el lideratge plural del procés. Al carrer ha estat plural i transversal. Que també ho sigui en el lideratge institucional. El procés, impulsat pels independentistes, el farem amb aquesta pluralitat o no el farem. I això vol dir pel camí no perdre els de Convergència ni els de la CUP. No podem perdre per aquí, ni podem perdre per allà. I aquí no es tracta de dos vots, aleshores. Perquè també tindrem pressupostos. Haurem de fer com ara, aleshores? A mi m’agradaria insistir molt dins la CUP a recordar-nos que aquí no estem per encaixar la CUP en un acord en què ens sentim còmodes. Posem l’èmfasi en la majoria social que cal completar. I que l’ha de completar una societat que les ha passades magres enmig d’una crisi. Amb un govern bastant dèspota CiU-PP (2010-2012) i després el del 2012-2015, amb l’afer Ester Quintana i Felip Puig. I la societat ha de sentir-se còmoda i entusiasta en aquest procés. No ens valdrà una majoria que una vegada va votar. No. Necessitem una societat activa i confiada que no ho fa tot per crear una nova hegemonia de Convergència, sinó que ho fa pel país. —La CUP aniria a totes amb un Mas al govern. I us trobeu que amb un Mas de president, no tant. —A David Fernández li agrada molt dir això, a mi no tant: som els vostres fills i filles. Que ens hem criat en una crisi, i hi hem vist part de culpa en vosaltres. Part de culpa en la manera com es porta l’economia, com es gestionen els diners, de tractar la població, d’informar la població. Voler saldar això amb amenaces… Perquè també hi ha una fractura generacional, provocada per la crisi. Per això l’acord no és sobre dos diputats. Sinó que això vagi a tot gas. I per tant no hi hagi fissures, ni contraarguments, ni coses a tapar en un procés que ha de guanyar per golejada. I això requereix un pèl més de mà esquerra. —Autocrítica, quina feu? —Una és que no s’ha deixat prou clar, i potser no es té prou clar, quin és l’objectiu de tot plegat. L’objectiu no és fer Mas fora. És construir les bases compartides i guanyadores. O no es té prou clar, o ens perdem en el pim-pam-pum de la negociació, o no ho sabem explicar prou. Després, el pim-pam-pum comença a ser greu. Anem prenent mal. Comences a picar-te, picar-te, picar-te, i després qui és el maco que fa l’acord? Per despit, ja no el faig. Això és greu. I també és en part culpa nostra. O ho aturem, o prendrem mal. I finalment, la CUP és molt nova. Amb la coherència d’assumir els principis, tenir-ne cura, engreixar-los. Tot això està molt bé. Però també t’inhabilita a ser àgil. Som un projecte en construcció que ha de prendre decisions com algú ja construït. Tot plegat és remeiable. —A la CUP hi ha un no o un sí flexible, pensat, lúcid. Però també els tancats. —Cert. Segur. I a Junts pel Sí també ho veus. Uns que diuen ‘aquests perduts no sé què’, i uns altres que no, això s’ha de construir entre tots. Veus que a l’altra banda no hi ha gaire mà esquerra, tampoc. I de la teva fusta, hi ha la que hi ha. Però ho tenim a tocar. Ho podem tenir amb un acord molt justet, molt apagat, o amb un acord de país. —Mas o març. Quim Arrufat què votaria? —Et diria que en quines condiciones, una i altra? Insisteixo en el que he dit tota l’entrevista. L’acord amb JxSí hauria de contenir de manera palpable aquesta idea: no és acord per a un govern, investidura, sinó que es tracta de cessió de poder, d’obertura i de ser transversal. No tan sols amb la CUP. Sinó amb el país. Això pot tenir formes diferents. Nosaltres hem dit Mas no, però pot tenir diferents formes. I després tenim l’opció de fer eleccions. Aquí hauríem d’anar-hi per tenir encara més força. Si no, de què serveix fer eleccions? A mi em preocupa poc que votants de CUP vagin cap a JxSí. Em preocupa, però al final, votarien independentistes. A mi em preocuparia més que la CUP no fos capaç de sumar per l’altra banda. Després de tota la coherència i tota la defensa. Si la suma servís per a créixer, aleshores no hauria estat tot en va. Ara, donar un acord a Junts pel Sí sense convenciment, in extremis, i fer eleccions al març a perdre, doncs no porten enlloc. —Acord amb Junts pel Sí, i amb convenciment? Costa de creure. —Costa de creure. Però vull pensar que a banda i banda hi ha estadistes. I els estadistes són gent que fa prevaldre un interès a llarg termini de més gent que la pròpia.

Summary: Quim Arrufat: ‘Pel camí no podem perdre els de Convergència ni els de la CUP’


Un grup de com a mínim quatre homes amb armes i explosius, presumptament talibans, ha atacat la Universitat de Bacha Khan, a la ciutat de Charsadda (Paquistan). Segons testimonis presencials, han accedit al recinte disparant indiscriminadament enmig d’una intensa boira. Membres de la policia i l’exèrcit s’han desplegat per la zona i han començat a evacuar estudiants i personal universitari. Segons les autoritats, ja hi ha una trentena de morts confirmats i seixanta ferits. Els quatre atacants també haurien mort. A la universitat, hi estudien uns tres mil estudiants. El grup talibà paquistanès Tehreek-e-Taliban Pakistan (TTP) hauria reivindicat l’atac, tot i que no s’ha pogut confirmar.

Summary: Una trentena de morts en l’atac contra la universitat paquistanesa de Bacha Khan


El Parlament de Catalunya ha fet un gest històric de sobirania per reparar moralment i políticament les víctimes de la dictadura franquista. L’aprovació de la llei de reparació jurídica de les víctimes del franquisme declara, per primera vegada a tot l’Estat, la nul·litat i la suspensió de l’efecte jurídic de tots els consells de guerra sumaríssims i les corresponents sentències, instruïts per causes polítiques a Catalunya pel règim franquista. Un pas que la democràcia espanyola s’ha negat reiteradament a fer durant quaranta anys, i que ha provocat la humiliació continuada de milers de persones –a Catalunya, prop 80.000 persones van ser encausades en consells de guerra, de les quals es calcula que 4.000 van ser assassinades-, perquè a ulls d’Espanya, aquestes persones continuen sent delinqüents i fins i tot assassines, i no pas víctimes per haver defensat la seva terra, la seva família i la democràcia.La llei és un pas històric en la construcció d’un nou país, però sobretot, és una victòria del món associatiu. I és que la llei ha estat impulsada per diverses plataformes de memòria històrica, liderades per la Comissió de la Dignitat, que han aconseguit l’empara de Junts pel Sí, la CUP i Catalunya Sí que es Pot per fer-la realitat. Una vegada més, la societat civil ha anat per davant dels polítics, i els ha empès a fer un gest que fa anys que hauria d’haver arribat. Però tot i el retard, les associacions impulsores s’han mostrat satisfetes perquè el Parlament ha fet ús de la seva sobirania. Llegint l’article sencer a Tornaveu, fent clic aquí

Summary: L’associacionisme, clau per a la recuperació de la memòria històrica


El conseller Lluís Puig ha comparegut avui davant la justícia belga, que continua estudiant l’euroordre enviada pel jutge Pablo Llarena perquè sigui extradit a Espanya. El jutge no resoldrà la qüestió fins al 24 de febrer, una decisió que estarà estretament lligada a la vista de sis dies abans. I és que el dia 18 el tribunal belga decidirà si suspèn o rebutja –com demana la defensa– les euroordres que pesen sobre Carles Puigdemont i Toni Comín, que ara mateix gaudeixen d’immunitat. La defensa dels polítics catalans, encapçalada per Gonzalo Boye, defensa que s’ha d’anul·lar el procés d’extradició de Puigdemont i Comín perquè gaudeixen d’immunitat: ‘El manteniment de l’euroordre vulnera el dret internacional’, ha dit Boye en al·lusió al jutge Pablo Llarena. El lletrat espera que aquesta decisió també afecti Lluís Puig, ja que les euroordres del conseller de Cultura i Comín es van emetre conjuntament. En cas que Puig no se’n veiés afectat, s’ha programat una vista per al 24 de febrer. La defensa de Puigdemont, Comín i Puig busca ara l’anul·lació de les euroordres, tot argumentant que es van emetre quan els dos primers ja eren eurodiputats. “Només el manteniment de les euroordres en vigor, fins i tot a Espanya, vulnera el dret internacional”, ha assegurat l’advocat Gonzalo Boye en sortir de la vista, que ha durat unes dues hores. A més, l’estratègia de la defensa passa perquè el cas de Puig, que és l’únic que no té immunitat com a eurodiputat, segueixi vinculat al procés de Puigdemont i Comín. En aquest sentit, els advocats argumenten que Llarena va dictar una única euroordre contra Comín, Puig i Ponsatí i, per tant, els casos han de seguir agrupats. “Si l’ordre és nul·la per vulnerar la immunitat, entenem que ho és en tot el seu conjunt”, ha defensat Boye.

Summary: El jutge belga decidirà el 24 de febrer si extradeix Lluís Puig


Desenes de milers de persones han participat sota la pluja a Glasgow en la primera manifestació independentista escocesa d’ençà les darreres eleccions britàniques del desembre. L’SNP obtingué una contundent victòria a Escòcia, malgrat la majoria absoluta que els conservadors van assolir al conjunt del Regne Unit. La marxa l’ha promoguda el moviment unitari All Under One Banner (‘Tots sota una mateixa bandera’). Vol ser una mostra de força en favor del referèndum d’independència, i més, després de la negativa del govern britànic d’acceptar una segona votació. Els manifestants reclamen que sigui abans de l’any 2021, quan el Brexit passarà a ser efectiu. Podeu veure el directe que RT ha fet de la marxa: ‘Què volem? La independència. Quan la volem? Ara!’, han cridat els manifestants. L’ajuntament havia previst que hi participessin unes cent mil persones, si bé l’organització ha pronosticat que podrien triplicar aquesta assistència. #AUOBGlasgow #AUOB #indyref2020 What do we want?!!!!!! pic.twitter.com/D0KAW605Q0 — Gordon Boyd (@Myshitelife) January 11, 2020 Pro independence march in #Glasgow pic.twitter.com/wFum0Ilt1H — Lucie H Cunningham (@Luciededelft) January 11, 2020 🥁Scotland’s RIGHT To Choose.#AUOBGlasgow #Scotland pic.twitter.com/7Ys1WcAzmQ — JackElphinstone (@JackElphinstone) January 11, 2020 Here we go #indyref2020 #AUOBGlasgow pic.twitter.com/TNjOO4suuy — Mira Knoche (@miraknoche) January 11, 2020 Nothing can stop us #AUOBGlasgow pic.twitter.com/4bbzNrA44e — September Rising 🏴 (@JmJohnpj) January 11, 2020 March for independence, Glasgow. Marchers leave Kelvin Way. @scotnational @heraldscotland @sunscotnational @auobalba #auobglasgow #indyref2020 pic.twitter.com/hoyQhowjmm — colin mearns (@MearnsColin) January 11, 2020 always one of the better spots! #drumsforindy #indyref2020 pic.twitter.com/dfI27bDtml — Carla Jenkins (@caarlaajenkins) January 11, 2020 Pics of todayNo appetite for independgence?Get tae f***#AUOB#AUOBGlasgow pic.twitter.com/YRWr3cPqLs — Ian W 🏴 (@_ian_w_) January 11, 2020 "The rain won't stop us asking for independence" they say(Photo from Rick McGregor at the #AUOBGlasgow) pic.twitter.com/TMvz9SiFVl — Pilar Fernandez (@pilaraymara) January 11, 2020 Rain aint gonna stop us! Come say hi! I’m the girl with the speaker and tartan umbrella! #indyref2020 pic.twitter.com/cGSQw2m3qM — Malena (@LalenaMa) January 11, 2020 Just joined at Kelvingrove more joining behind and apparently it's been moving for almost half an hour. Incredible! #AUOBGlasgow pic.twitter.com/DrCUOKJ79W — Julie Calderwood (@Calder1Julie) January 11, 2020 Rain certainly hasn't dampened our spirits! People as far back as the eye can see. Lots of EU flags here as well as Saltires #indyref2020 pic.twitter.com/9OoOiC0XAn — Humza Yousaf (@HumzaYousaf) January 11, 2020 So far so good. Weather is a bit dreich but spirits are high. Do come and say hello if you see our branch banners fluttering proudly aloft in the wind and rain! #AUOBGlasgow #AUOB #AUOB2020 pic.twitter.com/1sAqyCDXUO — PSG&F SNP (@PSGFSNP) January 11, 2020 The front of the march is at Sauchiehall St and we've not even left Kelvingrove yet. A Force For Good official count: 462 EXACTLY!#AUOBGlasgow #AUOB #youyesyet #indyref2020 pic.twitter.com/CzOm9RND2a — ScoobyDrew McBot (@ScoobyDrew2) January 11, 2020

Summary: ‘Volem la independència ara!’: milers de persones es manifesten a Glasgow per un nou referèndum a Escòcia


En Comú Podem ha perdut en aquestes eleccions 81.354 vots respecte als que va obtenir al desembre. Però aquesta pèrdua es reparteix d’una manera desigual. Per circumscripcions, la de Barcelona és clarament on perd més vots (77.758). I, d’aquests, 21.845 li fugen a la ciutat de Barcelona. A les altres tres circumscripcions, en perd una quantitat negligible. A Girona 1.017, a Tarragona 2.015 i a Lleida només 564. Aquesta davallada es correspon amb una participació més baixa. Però, analitzades les dades en tants per cent, apareix una dada significativa: Barcelona representa el 23% del vot total a En Comú Podem, però en canvi a Barcelona hi perd el 26% dels vots que perd a Catalunya. Per districtes, perd vots en tots i, curiosament, és a Sarrià-Sant Gervasi on en perd menys respecte del desembre, mentre que a Gràcia i l’Eixample és on en perd més.

Summary: En Comú Podem perd més vots a Barcelona que no a la resta del país


Antonio Baños (1967) fa dies que recull avals per tal que Front Republicà, la coalició de Poble Lliure, Pirates de Catalunya i Som Alternativa, es pugui presentar a les eleccions espanyoles del 28 d’abril. ‘En una hora i mitja n’hem recollit cent cinquanta’, afirma. El periodista i escriptor, ex-diputat del parlament català, explica en aquesta entrevista per què creu que és una bona idea de presentar-se a Madrid i d’aquesta manera respon a la pregunta de si serà un dels candidats: ‘No en tinc ni idea.’ Baños va rebre VilaWeb abans-d’ahir a la seva segona oficina, el bar La Pubilla de Fabra i Puig, a Barcelona i té temps de parlar de la negativa a respondre a Vox i de l’actualitat política, que porta a la sang. —Per què és una bona idea anar a Madrid? —Crec que en termes generals l’esquerra independentista no s’hi hauria de presentar, a Madrid. Però dic en termes generals. D’entrada perquè el seu àmbit nacional són els Països Catalans, i no Espanya. I dos, presentar-se a unes eleccions fa que dins les organitzacions pesi més l’aparell electoral i institucional. Més recursos per a la campanya, assessors i equip per als diputats. I en una organització que té el municipi com a centre, i la mobilització en el centre… Per això a mi m’agradava que ens presentéssim a les eleccions necessàries i prou. Però… —Però… —Però l’hora és greu. L’hora és greu i crec que és un moment en què, si hi ha cap forat, qualsevol forat, com per exemple el de fer servir les institucions, doncs s’ha d’aprofitar. Ho crec així. Pensa que el trifachito  ho té clar. Si ells guanyen, entrem en una deriva que puja molts graus. Molta repressió. I si guanya Sánchez, una mica també, perquè ja ha dit que d’autodeterminació ni parlar-ne. Hi hauria laminació. Si a Madrid s’hi va amb l’única intenció de fer blocatge i en la línia d’explicar l’autodeterminació com a línia vermella, doncs escolta’m, tot esforç és útil. —Antonio Baños serà el candidat de Front Republicà a Madrid? —No en tinc ni idea. Les llistes no són fetes. Aquests dies jo m’ocupo dels avals. Ara imagina’t que et dic sí, sí, i no tenim els avals. El ridícul és espantós. Anem a pams. Primer, avals. I després, ho vull deixar clar: Jo no sóc militant de Poble Lliure ni militant de la CUP. Ni ara ni mai, n’he estat. Passa que sí que en aquest moment sóc molt pròxim a què fa Poble Lliure en aquesta jugada d’anar a Madrid. Però de militant, no en sóc. Amb la qual cosa no estic als òrgans de decisió ni tinc ni idea de com es prendran les decisions. No et puc ajudar. —Suposem que el Front Republicà entra al congrés. La coalició hauria de votar Sánchez per evitar l’entrada de Vox a les decisions de govern? —No. Ho han dit també el PDECat i ERC. Més ERC que no el PDECat. Aquesta és la teoria del mal menor: volem la independència, però abans que guanyi la dreta, ens conformen amb l’autonomia. Tot per a salvar Espanya de la dreta. Escolta: les coses que passin a Espanya amb la seva ultradreta, són el seu problema. La dreta que hi hagi a Catalunya, ja ens encarregarem nosaltres de limitar-la. Jo no donaria el vot a Sánchez. La idea és anar a Madrid a fer blocatge. L’autodeterminació com a línia vermella. La idea no és d’anar a salvar Espanya dels seus pecats, que és que la ultradreta, que és dins el seu sistema de partits, hi entri o no… Aquest és un problema que ha de resoldre el poble espanyol. Però no els independentistes catalans. —La CUP al final no s’hi presentarà. Però molts dels seus votants sí que hi votaran. I a les espanyoles fins ara es passaven a ERC i Comuns. —Trobo molt bé que la CUP, lliurement, hagi decidit de no presentar-s’hi. Però sí que és cert que hem detectat això: que el votant que anys enrere a les espanyoles podia passar de la CUP a ERC, aquest automatisme, ara ja no era tan clar. Ara n’hi havia que valorava d’abstenir-s’hi, a no ser que s’anés a Madrid amb una idea de blocatge clara. Aquesta proposta del Front Republicà vol recollir tota aquesta gent que s’hi podria abstenir. Gent que ara no ho veia clar. Les posicions d’Esquerra sobre donar suport a Sánchez i sobre les fraternitats a Espanya fan que molts diguin, ‘ai, vegem què hi faran allà’. I l’altra opció independentista, de dretes, tampoc no convencia. —També n’hi ha que votaven els Comuns. —Sí. Però quan eren uns Comuns que podien representar una esperança d’Espanya que transforma. Tan bon punt els Comuns ho fien tot a una aliança amb el PSOE, de fet fent més propaganda del pressupost que no el PSOE mateix, un té clar que votar-los és votar la crossa del PSOE. Tal com era Esquerra Unida en temps històrics. La gent que podia votar els Comuns se n’ha desencisat. Han tingut moltes baixes. El Front Republicà pot aspirar a recollir vots d’ERC i dels Comuns. —Ara tenim Albano Dante Fachin al Front Republicà i Asens als Comuns. Sembla el món al revés. El Front Republicà posarà un independentista al costat de Fachin? —Crec que últimament hem comès un error que s’ha d’esmenar. Aixecar un mur entre qui és independentista i qui és sobiranista. Entre qui està a favor del dret de decidir o els qui se senten espanyols i estan escandalitzats amb la deriva actual i els independentistes. Posar barreres entre aquests és tan erroni com fer veure que tots pensem igual. No. No tots pensem igual. Nosaltres som independentistes i ells no. Però posar murs, com diria aquell, ara no toca. Fachin no és independentista, però s’hi assembla. I ell, que no ho és, pot anar de bracet de gent que sí. Ni s’hi sent incòmode ell, ni m’hi sento incòmode jo. De la mateixa manera dic: dir que Asens no és dels nostres perquè ha apostat per un projecte de reforma d’Espanya, ho trobo ridícul. Asens és un capital brutal per al país. I Fachin també. Jo vull gent que vagi a defensar opcions rupturistes. Uns la independència, els altres fer caure el règim. Hem de carregar tot el pes en la ruptura. En gent que vulgui trencar. Tots amb una finalitat diferent. Però que volen ruptura. Això, crec ara, ho exigeix. I, atenció, sense aigualir el projecte independentista català. Donar la mà a uns altres que són una mica diferents és perquè has rebaixat les aspiracions? Doncs no. Això no és eixamplar la base a la manera de Tardà. Això és per a qui vulgui fer un projecte rupturista. —Per què no és eixamplar la base a la manera de Tardà? —Perquè ells es refereixen a gent que vol ser reformista, no rupturista. Eixamplen la base cap a sectors de Comuns i PSC que consideren que el 78 està bé i viu. Per aquí no. Aquí es tracta d’opcions rupturistes. —El govern Torra, com el veieu? —És un govern en espera. Saps que abans, quan trucaves per telèfon et posaven La marxa turca de Mozart? Doncs igual. Esperen tres coses: les municipals, per saber qui guanya a Catalunya, si ERC, o encara el post-PDECat. Les espanyoles, per saber si vénen els tancs per la Diagonal o si ve un govern pseudoprogressista. I després esperen les sentències. És evident que si posen a la presó la classe política electa, aquí ha de passar alguna cosa. Se ha de haber un follón . Si es dicta sentència i la gent se’n va a veure el Barça, voldrà dir que per ara ens han guanyat. L’embat és molt bèstia. Si la sentència és condemnatòria, no es podrà deixar passar. El mateix president Torra ho ha dit: després de la sentència passaran coses. I no parlava d’eleccions. Passaran coses. No em preguntis quines. Però s’hi haurà de fer alguna cosa. Necessitem organització i una certa cordialitat. —Certa cordialitat? —Ens falta organització i aturar això d’insultar-nos els uns als altres. Culpar de covards els uns, de botiflers els segons, de traïdors els tercers… Això no porta enlloc. Entenc que, quan no passa res, la gent s’atabali i necessiti mambo. Però això no ajuda. Jo tinc la meva opinió de persones, entitats i institucions. I algunes no són favorables. Però em guardaré molt de donar a l’enemic un titular. Hem d’aprendre que estem tots en un bàndol, que hi som per necessitat, perquè ens poden acabar fotent a presó a tothom. Com va passar a Euskadi. De VilaWeb a l’ANC. D’un alcalde al president de la Generalitat. Fóra bo de limitar els insults. Fem-ho. I provem de reorganitzar-nos. Hem de tenir clar que hem de tornar a l’atac. Una altra ofensiva democràtica. En la forma que es decideixi: desobediència, referèndum, DUI, això ja ho veurem. Però ens hem d’organitzar per l’embat següent. —Us vau negar a respondre les preguntes de Vox. —Vull agrair a tothom que va col·laborar a pagar la multa donant diners. Mil gràcies. Els diners serviran per a pagar-la, si s’escau. Però també per a posar-los totes les pegues possibles. No pagarem la multa així com així i donarem per acabat el cas. Aquest va ser un gest d’objecció de consciència contra un fet evident: la ultradreta s’ha colat al judici. I a tot arreu. La idea és recórrer-hi com més puguem i, si ens obren un procediment de desobediència, fer-ne una acció política contra el feixisme. No es tracta de treure’ns-ho de sobre com més aviat millor, sinó el contrari. I aprofito per tornar-ho a dir: ho vam preguntar a les defenses, i la decisió va passar pel secretariat de la CUP, perquè l’Eulàlia Reguant en forma part, i jo vaig acceptar que allò que diguessin em semblaria bé. És, per tant, una acció col·lectiva. Aquí la cosa important és expulsar Vox. I una abraçada als amics demòcrates i progressistes de la Sexta. Tenen els nassos com els de Dumbo de posar-los en un debat electoral quan no tenen representació. No hi ha criteri periodístic que ho avali. Ja que hi som que hi posin ERC, no? —Què us ha semblat l’opció de Quim Torra de tapar el llaç groc de la façana i de substituir una pancarta per una altra? —He canviat d’opinió trenta mil vegades. En principi no em semblava bé que es perdés el llaç groc. La inhabilitació d’un president electe per haver fotut un llaç era un bon conflicte per a anar-hi a fons, també. La imatge d’Espanya es reforça molt, no creus? Per tant, en un principi no em feia gràcia, però veient la premsa espanyola, Ferreras, la Sexta, la jugada tan dolenta no ha de ser, perquè tothom està histèric. El canvi de pancarta, la premsa de Madrid se l’ha pres d’una manera histèrica. Desobediència! Desobediència! Ha estat veient la seva reacció que jo també hi he pres posició. —La gent està desorientada. Antonio Baños està desorientat? —A vegades n’estàs fins als nassos, que és diferent. Desorientat, no. Després de l’embat del 2017 estem sense forces. La classe política és escapçada. Es creen nous lideratges. Els partits polítics tornen a prendre posició. S’ha d’anar cap a una nova acumulació de forces per a l’embat següent. Has de renovar lideratges. I tot això és poc lluït i calen consensos. Hi ha institucions que estan erosionades per l’ús. La Generalitat té funcionaris espantats i despistats, i s’entén perfectament. Les institucions civils s’han de redimensionar. L’ANC va néixer per donar al món la idea del referèndum i la independència, i ara ha de fer antirepressió i més campanyes. Quan ho repenses és molt poc lluït. És molt de porta tancada. Però mira, tenim un exili que ha creat un Consell per la República, que crec que és una institució important. I que s’hi ha d’apostar. Tenim un president que volta Europa explicant la història. I tenim uns presoners que estan allà, com uns campions, aguantant condicions tremendes. Els independentistes hem entès que Espanya no aturarà la repressió. No s’aturarà. Aquesta és una de les virtuts del 2017. Posar a l’agenda independentista que això és un conflicte entre un estat que no ens permetrà de votar en cap cas, a no ser que ens ho guanyem. Per això necessitem organització i certa cordialitat. Perquè, si no, no aconseguirem d’acumular forces perquè no es repeteixin els errors del 2017. Però jo em guardaria molt de ridiculitzar el 2017. Me’n guardaria molt. Hi ha dues dates fonamentals: el 27 d’octubre de 2017 i 21-D. Com més temps passa, més ho veig. Però ara ens cal més organització, en tots els fronts, també l’institucional, i una certa cordialitat entre nosaltres.

Summary: Antonio Baños: ‘La idea és anar a Madrid a fer blocatge’


La guerra és molt difícil, no és pas com als films, diu l’Amer. Va néixer a Síria, però la guerra el va obligar a marxar i deixar enrere bona part de la seva família. La destinació final de la seva fugida va ser Catalunya, concretament Esparreguera i una família que va decidir acollir-lo a casa com un més. Aquesta és la història que ell mateix explica a càmera a ‘Amer, testimoni d’un refugiat’, un vídeo de Berta Esteve, estudiant de Publicitat i Relacions Públiques de la Universitat Ramon Llull. En el vídeo, Amer explica com, el 2011, després de les primeres protestes contra el règim, les forces armades van començar els atacs i detencions de civils. A aquesta situació s’hi va sumar, al cap de ben poc, l’arribada al seu poble d’Estat Islàmic. Aleshores va ser el moment d’anar-se’n. No hi havia alternativa, sabia que si no se n’anava, a ell i a tots els joves de la seva edat els tocaria empunyar el fusell. Un oncle de l’Amer, enginyer de professió, viu a Terrassa des de fa prop de trenta anys i va fer tots els esforços per endur-se de Síria tants familiars com va poder. Finalment, va aconseguir visats per a sortir del país a tres dels seus nebots. L’Amer va aconseguir sortir a través de Turquia, on va haver d’esperar-se tres mesos abans de reunir-se amb el seu oncle. ‘Una vida diferent’ Un lloc ‘sense guerra’, això destaca Amer de la seva primera impressió de Catalunya quan va arribar-hi el novembre del 2015. Però encara li quedava molt per descobrir. El seu oncle va ser un dels ponents d’una conferència sobre la guerra de Síria, i va explicar-hi el cas de joves, com l’Amer, que necessitaven una nova llar. Entre el públic, hi havia la dona que acabaria esdevenint la seva mare d’acollida. El 23 de juny de 2016, va arribar a la casa d’Esparreguera on viu avui. ‘L’arribada va ser una mica traumàtica perquè va ser durant el Ramadà’, explica el pare d’acollida, Joan Masdefiol. Aleshores l’Amer no parlava gens de català i, entre altres coses, no estava acostumat al menjar local. L’adaptació, però, ha estat total. ‘Ja és un més de la família’, explica en Joan, que destaca que avui dia l’Amer fins i tot diu ‘àvia’ a la seva mare i ja té un català perfecte. En tot aquest temps, no han rebut el suport de cap administració, segons que explica en Joan. L’única ajuda, diu, ha provingut d’una plataforma creada a Esparreguera d’ajuda als afectats per la guerra de Síria. L’últim escull també és administratiu. L’Amer va entrar a l’estat espanyol com a estudiant i, per tant, amb un permís per a tres mesos. Encara ara espera que li concedeixin l’estatut de refugiat, una esperança que confia que es concreti aquest mes d’agost. La situació a Síria Ningú no emigra per gust, l’Amer tampoc. Ell assegura que li agradaria tornar a Síria algun dia, però ara per ara no sap quan ho podrà fer. La situació al seu poble és encara molt complicada. La mare de l’Amer es va morir a causa d’una malaltia i de la impossibilitat d’obtenir medicaments. Per la seva banda, el seu pare encara és a Síria en una zona controlada per Estat Islàmic. Ell és l’únic contacte que té l’Amer per a saber com es troba la seva família. Ara bé, no sempre és possible de parlar-hi. Per poder trucar sense que es controlin les converses, cal sortir de l’àrea controlada per Estat Islàmic i entrar a la zona kurda. ‘A vegades parlen cada setmana i a vegades passen dos o tres mesos que no poden parlar’, explica Masdefiol.

Summary: Amer: la història d’un viatge de Síria a Esparreguera cercant refugi


BOGOTÀ, 3 (EUROPA PRESS) Uns 1.300 guerrillers de les Forces Armades Revolucionàries de Colòmbia (FARC) encara no han arribat als llocs de desarmament acordats en el marc del procés de pau al país sud-americà, segons ha informat el diari ‘El Tiempo’. La xifra de membres de les FARC que encara no han arribat als punts de desarmament l’ha aportat el mecanisme de verificació de l’alto el foc que coordina Nacions Unides i, per la seva banda, el delegat de la guerrilla ha deixat clar que es manté el seu compromís amb la pau. “Vull reiterar el compromís de les FARC en el compliment de l’acord de pau, amb sacrificis però amb convicció”, ha assegurat Marco Calarcá, representant de les FARC en el mecanisme. Fins al moment, la mobilització de prop de 6.300 guerrillers de les FARC als llocs on abandonaran les armes s’ha complert en un 80 per cent del total. “No hi ha hagut cap inconvenient de seguretat. Felicito les parts pel seu gran compromís i confiança que mostra que el procés és sòlid”, ha afirmat el general Javier Pérez Aquino, representant de l’ONU, en la roda de premsa en la qual s’ha fet balanç de l’entrega d’armes fins al moment. De les 36 rutes previstes des dels punts de preagrupament de les FARC als 26 llocs de desarmament, ja se n’han realitzat 30. Els guerrillers que falten per arribar ho faran entre dilluns i dimarts, segons el mecanisme.

Summary: Colòmbia.- 1.300 guerrillers de les FARC encara no han arribat als punts de desarmament


L’Audiència de Barcelona farà pública avui al matí la sentència de l’anomenat cas Palau, vuit anys i mig després de l’entrada dels Mossos d’Esquadra a l’històric edifici modernista i d’un llarg periple judicial. Els dos ex-màxims responsables de l’entitat, Fèlix Millet i Jordi Montull, s’encaren a penes de presó importants, però la fiscalia els va rebaixar la petició després de pactar amb ells dos la confessió del suposat finançament irregular de CDC a través de la constructora Ferrovial, cosa que el partit i l’empresa neguen i que ha pogut implicar, entre més motius, la dimissió d’Artur Mas al capdavant del PDECat aquesta setmana. Acusats i advocats són citats a les 9.30 en una sala de jurat del Palau de Justícia on els lliuraran el CD amb tota la sentència i la part decisòria, amb les possibles penes, en paper. La sessió serà a porta tancada i després es comunicarà la sentència a la premsa. Història d’un llarg procés El cas Palau va començar durant la primera dècada d’aquest segle amb alguns anònims arribats a l’Agència Tributària i a la fiscalia en què es denunciaven irregularitats comptables en l’entramat del Palau de la Música Catalana, que incloïa la Fundació Palau de la Música, l’Orfeó Català i el Consorci del Palau, amb presència de la Generalitat, l’Ajuntament de Barcelona i el Ministeri de Cultura espanyol. També la Sindicatura de Comptes va fer advertiments al parlament, com també un interventor de la Generalitat. Durant anys, aquests advertiments no van ser escoltats, però el 2008, el qui aleshores era fiscal de delictes econòmics, Emilio Sánchez Ulled, va voler saber què hi havia de real darrere aquells anònims. El juny del 2009 va presentar una querella que va recaure al jutjat d’instrucció número 30 de Barcelona, amb Juli Solaz al capdavant. A final de juliol d’aquell any es va veure una imatge inusitada: els Mossos d’Esquadra entrant al Palau i enduent-se caixes de les oficines, i Fèlix Millet sortint per una porta lateral i amagant-se de la premsa amb un paraigua negre. Tot i algunes proves i l’escàndol públic suscitat, no hi va haver detencions ni imputacions immediates. No va ser fins al setembre quan, acorralats, Millet i Montull van assumir públicament, i per indicació dels seus advocats (Pau Molins i Jordi Pina), que s’havien embutxacat fons de l’entitat cultural. Setmanes després van declarar per primera vegada al jutjat per malversació de fons públics, apropiació indeguda, falsedat documental, tràfic d’influències, emblanquiment de capitals, frau fiscal i delicte societari d’administració deslleial. Van ser posats en llibertat provisional. Poc després, Millet va canviar d’advocat i més endavant encara hi va tornar. Tots dos van admetre que havien pagat despeses particulars com ara reformes de casa, electrodomèstics, viatges familiars i fins i tot els casaments de les filles de Millet amb diners de l’entitat. Ho van fer falsejant factures per a empreses externes o pròpies o traient grans quantitats de diners en efectiu dels comptes de l’entitat, extraccions que feien treballadors del Palau amb xecs bancaris o fins i tot lingots d’or. Mesos després, ja el 2010, van sortir les primeres informacions que apuntaven a un possible desviament de diners del Palau a CDC per finançar el partit irregularment, diners que suposadament provenien de la constructora Ferrovial, un dels principals patrocinadors del Palau. El cas va passar a ser un escàndol polític. La instrucció del cas va ser força lenta i accidentada, i el jutge Solaz va deixar el jutjat per anar a l’Audiència de Barcelona. El va substituir un magistrat que havia jutjat la corrupció d’Unió als casos Treball i Turisme, Josep Maria Pijuan, fins que se’n va anar a treballar a Andorra. Fou va ser substituït per José Julián García de Eulate, que va cloure pràcticament la investigació del cas, amb retards per recursos i entrebancs. De la investigació principal, en va sorgir una peça separada sobre l’hotel que Millet i Montull volien que es fes en una finca del costat del Palau. Va ser per aquest cas, per suposades pressions a polítics municipals per obtenir la llicència urbanística, que van estar en presó provisional uns quants dies, però el juny del 2016 van ser absolts pel Tribunal Suprem. Finalment, la secció desena de l’Audiència va rebre la peça principal el 2 de setembre del 2016, incloses 65 caixes amb 102 volums i 60.784 folis, més la documentació de les peces separades de situació. En la causa hi ha 38 parts processals: 16 acusats, 2 acusacions públiques, 4 acusacions populars o particulars, 5 responsables civils a títol lucratiu, com ara CDC i 11 entitats jurídiques com a responsables civils subsidiaris, bàsicament empreses de Millet i Montull o de proveïdors que van desviar factures. El judici va començar l’1 de març del 2017 a l’auditori de la Ciutat de la Justícia, per falta d’espai al Palau de Justícia, seu de l’Audiència. Després de mig centenar de sessions, es va acabar el 16 de juny. Ara, set mesos després, se’n sabrà la sentència, tot i que sempre s’hi podrà presentar recursos en contra al Tribunal Suprem, que pot trigar dos o tres anys més a resoldre’ls. Judici amb sorpreses i acusacions encreuades Al començament del judici, Xavier Melero, advocat de CDC i del seu ex-tresorer Daniel Osàcar, va renunciar a més d’una trentena de testimonis polítics com ara Jordi Turull, Felip Puig, Pere Macias, Joaquim Nadal i Jordi Cañas. Durant tres mesos es va fer habitual a la Ciutat de la Justícia l’arribada de Millet en cadira de rodes empès per un ajudant, i bona part dels acusats i advocats esmorzant al restaurant del complex judicial a mig matí. Les sessions més esperades van ser les declaracions de Millet i Montull, quan havien de confirmar el seu canvi d’estratègia en canvi que el fiscal Ulled els rebaixés la petició inicial de pena. Tots dos es comprometien a admetre que diners del Palau havien anat a parar a CDC. I ho van fer. Montull fins i tot hi afegí que la comissió irregular va passar del tradicional 3% al 4%, perquè ‘CDC volia més diners’. També ho va fer Gemma Montull, la gran beneficiada per la rebaixa de penes, tot i que va assegurar que ella no decidia res. En canvi, Osàcar ho va negar rotundament, però no va posar la mà al foc pel seu predecessor ja mort, Carles Torrent. Els diners, uns 6,2 milions d’euros, segons la fiscalia, es pagaren suposadament per mitjà de convenis entre la Fundació del Palau i la Fundació CatDem, propera a CDC, i mitjançant factures falses a proveïdors de CDC per a campanyes electorals. En canvi d’això, Ferrovial va obtenir presumptament adjudicacions d’obra pública com la línia 9 del metro o la Ciutat de la Justícia. Mesos després, al final del judici, es va confirmar el pacte. En les conclusions definitives abans d’acabar el judici, la fiscalia va rebaixar a la meitat les penes de presó sol·licitades per a Millet i Montull i va demanar catorze anys i nou mesos per a Millet i deu anys i deu mesos per a Montull, en compte dels 27 anys i mig que demanava inicialment, perquè va tenir en compte els atenuants de dilacions indegudes, confessió i disminució del dany, pel fet d’haver pagat part dels diners defraudats. A tots dos els continuava demanant 22 milions d’euros de multa pels delictes de tràfic d’influències, emblanquiment de capitals, apropiació indeguda, falsedat documental i frau fiscal. Però la rebaixa més substancial va ser la petició per a Gemma Montull, ex-directora financera, a qui de primer demanava 26 anys de presó i després ho va rebaixar a dos anys per apropiació indeguda i falsedat i un any més per emblanquiment. Aquesta última pena proposava que la pogués substituir per 14.400 euros i 10 milions d’euros de multa. El ministeri públic ja no la considerava coautora dels delictes del seu pare i de Millet, sinó només còmplice, i li va retirar el delicte de frau fiscal. A Rosa Garicano, ex-directora general, li demanava nou anys i mig de presó i ara li demana tres anys i mig per apropiació indeguda, emblanquiment i tràfic d’influències, a més de 12 milions d’euros de multa. A tots els imports, cal afegir-hi les indemnitzacions a l’Orfeó, la Fundació del Palau, el Consorci i l’Agència Tributària, que superen els 25 milions. La fiscalia també demanava set anys i mig de presó, que va augmentar a vuit, per a l’ex-tresorer de CDC Daniel Osàcar, que acusa dels delictes de tràfic d’influències i d’emblanquiment de capitals en concurs amb un delicte continuat de falsedat documental, i una multa de 20 milions. Per als dirigents de Ferrovial Pedro Buenaventura i Juan Elizaga reclamava una pena de quatre anys i mig de presó i 10 milions, i finalment va sol·licitar cinc anys de presó i la mateixa multa. Als assessors legals i fiscals Raimon Bergós i Santiago Llopart, els demanava dos anys i 30.000 euros de multa, i a Edmundo Quintana, dos anys i deu mesos de presó i 530.000 euros de multa. Als tres representants d’empreses d’enviament de correus que presumptament van fer factures falses per al Palau –tot i que no ho van reconèixer– el ministeri públic els va mantenir la mateixa petició de penes, mentre que als dos empresaris que van admetre haver presentat factures de CDC perquè les pagués el Palau, els va admetre l’atenuant de confessió i els demana només penes de multa. Intens debat sobre CDC i Ferrovial El fiscal diu que l’import que presumptament va rebre CDC de Ferrovial a través del Palau de la Música en concepte de ‘comissions il·lícites’ per a l’adjudicació d’obra pública puja a 6,6 milions d’euros. Per això, ja va decomissar-se aquest import a la formació política, que va lliurar la seva seu central del carrer Còrsega de Barcelona com a fiança. L’advocat de Ferrovial i de l’ex-directiu de l’empresa Pedro Buenaventura, Cristobal Martell, va insinuar durant el judici que CDC havia demanat diners al Palau de la Música per aportar-li la constructora com a patrocinadora. Segons ell, Millet va aportar fons al partit sense que Ferrovial ho sabés ni ho demanés, perquè les adjudicacions d’obra pública que va aconseguir la constructora van ser totalment legals, segons la seva versió. De fet, va criticar que cap acusació no hagués denunciat les adjudicacions ni hagués contradit una prova pericial que havia presentat la defensa per assegurar la plena legalitat de les adjudicacions. Així mateix, va recordar que l’ex-director general de l’empresa pública GISA Xavier Borràs havia dit que no havia tingut cap pressió per adjudicar obres a Ferrovial. Finalment, va assegurar que la constructora va tenir més adjudicacions amb el tripartit que no amb CiU. Igualment, Martell va defensar que el patrocini del Palau per part de Ferrovial va ser totalment real, amb les contraprestacions adequades a l’import pagat per la constructora, i que les acusacions no han pogut demostrar el contrari. També va intentar rebatre una anotació d’una secretària on es deia que calia parlar amb Osàcar després de parlar amb Juan Elizaga, director de relacions institucionals de Ferrovial. Segons Martell, hauria estat més escandalós al revés, però això implicaria que el Palau s’esperava a cobrar de Ferrovial abans de pagar a CDC, no per indicació de Ferrovial, sinó per indicació de CDC. Martell també va atacar Millet i els Montull per la seva suposada confessió. ‘Quan el penedit té avantatges processals, posa-ho en quarantena’, va recomanar, demanant prudència al tribunal a l’hora de donar credibilitat a la versió de Millet i Montull durant el judici. En aquest punt, va posar en qüestió el paper del fiscal, car Millet hauria ‘vomitat la frase pel Telenotícies’ assegurant que Ferrovial finançava CDC a través del Palau, però sense donar-ne més detalls, contestant amb monosíl·labs com ‘sí’ o ‘no’ o dient que no ho recordava. Per la seva banda, l’advocat d’Osàcar i CDC no dóna cap validesa ni credibilitat a les confessions de Millet i dels Montull perquè les exculpacions i incriminacions no han estat contrastades judicialment, i per tant no es poden tenir en compte. Osàcar, segons ell, no tenia capacitat d’influir cap funcionari que fes adjudicacions d’obra pública, tot i que admetia que els pagaments de Ferrovial al partit podien no tenir res a veure amb les adjudicacions. Les altres acusacions La Fundació del Palau i el Consorci –integrat per les administracions que atorguen subvencions públiques al Palau– demanen, respectivament, penes de 81 i 21 anys per a Millet i Montull, sense acusar CDC de lucrar-se a través de l’espoliació. La posició del Consorci va ser molt controvertida durant el judici. Si bé en la reunió del 12 de maig la direcció del Consorci, encapçalada per la Generalitat, va decidir de no acusar CDC, l’advocat va parlar amb l’organisme el dia 16 i el 17 al matí abans de començar la sessió on s’havien de presentar les conclusions definitives. No va rebre cap contraordre, tot i que se sabia que el parlament aprovaria una resolució a favor d’acusar CDC i que l’Ajuntament havia obligat a convocar una reunió pel 23 de maig. Però tampoc no va demanar cap ajornament per a presentar les conclusions. El lletrat va voler presentar unes noves conclusions, que sí que acusaven CDC, el 26 de maig, però el tribunal no les va acceptar perquè ja era fora de termini. La fiscalia també s’hi va oposar i va recomanar fer l’acusació al partit durant l’informe final. El lletrat del Consorci va protestar i va anunciar un possible recurs, però finalment no va seguir la recomanació del fiscal ni va fer cap acusació, encara que fos simbòlica, contra CDC. Per una altra banda, la Fundació del Palau i de l’Orfeó va mostrar la seva profunda indignació pel ‘saqueig i espoli colossal’, i la ‘burla i el creixent desvergonyiment’ dels acusats a la institució. Per això, el seu advocat va expressar el ‘rebuig ètic i moral’, tot i que no té significat jurídic, i no acusa ni CDC ni Ferrovial. L’advocacia de l’estat xifra el frau fiscal en 684.000 euros entre 2006 i 2009, tot i que només el 2007 va superar els 120.000 euros que impliquen delicte fiscal. Per aquest delicte acusa Fèlix Millet, Jordi Montull, Gemma Montull i l’assessor fiscal Edmundo Quintana. Demana set anys i tres mesos de presó contra Millet i Montull, cinc anys i tres mesos per a Gemma Montull i Quintana per delicte fiscal i falsedat documental, a més de multes milionàries. Si els acusats no poden pagar la responsabilitat civil corresponent, Hisenda demana que sigui la Fundació del Palau qui n’assumeixi els pagaments. Finalment, l’acusació popular exercida per la FAVB, va qualificar Millet de ‘patrici poca-vergonya’. A més, va criticar que fallessin els mecanismes de control i atenció a alertadors, com les denúncies anònimes que arribaven a Hisenda o els advertiments d’un interventor de la Generalitat i de la Sindicatura de Comptes. Però, igualment, va criticar que després de l’esclat de l’escàndol el 2009, la institució continuï dirigida per la vice-presidenta d’aleshores, Mariona Carulla, que presideix tant la Fundació com l’Orfeó. En aquest sentit, va dir que caldria haver acusat més persones, com els industrials que van fer les obres particulars a casa dels Millet i els Montull i que van falsificar factures, les esposes dels dos ex-dirigents o treballadors del Palau com el secretari de l’Orfeó, Joan Segura, i la secretària de Millet, Elisabet Barberà. També va criticar la posició del Consorci i la de la Diputació de Barcelona, que el juliol del 2015 va retirar-se del cas sense motiu aparent, just un mes després de presentar escrit d’acusació amb peticions fins a 67 anys de presó per a Millet i Montull, i pocs dies abans que hi hagués un canvi de majories a conseqüència de les eleccions municipals. La FAVB demana 37 anys de presó per a Millet i 25 per a Montull i la filla d’aquest, Gemma, a més d’una indemnització global als acusats de 165 milions d’euros, 6,6 dels quals a CDC. L’entitat veïnal acusa Millet i Jordi i Gemma Montull de malversació de fons públics, delicte societari, apropiació indeguda, tràfic d’influències, emblanquiment de capitals, falsedat documental i frau fiscal. Demana 11 mesos per a Rosa Garicano, l’ex-directora general. La resta de penes van dels sis mesos als quatre anys per als responsables de CDC, Ferrovial i empreses proveïdores. L’acusació popular també demana penes de multa o indemnització fins a 57 milions en el cas de Millet, 33 per a Jordi Montull, 27 per a Gemma Montull, 13 per a Daniel Osàcar, 11 per a Rosa Garicano i 6,6 per als dos directius de Ferrovial i CDC.

Summary: La justícia es pronuncia sobre el cas Palau gairebé un dècada després de l’escàndol