L’economista català Xavier Sala i Martín ha respost per Twitter al governador del Banc d’Espanya, Luis María Linde, que havia apuntat que la independència de Catalunya podria derivar en un ‘corralito’ i que els bancs catalans marxarien a Espanya. ‘Si els bancs catalans passen a ser espanyols, com pot ser que es quedin fora de l’euro i sense finançament? O l’una cosa o l’altra’, ha dit Sala i Martín. També es pregunta si Linde formula ell mateix aquestes declaracions, que qualifica de ‘incongruents’, o bé rep ordres de Mariano Rajoy. Per acabar, recorda que el Banc d’Espanya va sotmetre Bankia a un test d’estrès i va concloure que era una entitat ‘sana’. Vegeu els sis piulets ordenats cronològicament: 1. El governador del Banco de España, Luis Maria Linde, diu que si Catalunya marxa, els bancs Catalans aniran a Espanya. — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) September 21, 2015 2. Linde també diu que si Catalunya marxa, els bancs catalans quedaran fora de l’euro i no tindran finançament del BCE i risc de corralito. — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) September 21, 2015 3. Ara bé, si els bancs catalans passen a ser espanyols, com pot ser que es quedin fora de l’euro i sense finançament? O una cosa o l’altra. — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) September 21, 2015 4. Un es pregunta si el Sr Linde ha pensat abans de fer les seves incongruents declaracions o simplement ha llegit el que li mana Rajoy. — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) September 21, 2015 5. Per cert, el Banco de España va fer “stress tests” i va dir que Bankia estava sana i que podíem comprar accions sense problema. — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) September 21, 2015 6. Jo em pregunto si vull seguir a un país on el govern pot obligar institucions independents com el BdE a condicionar el vot de la gent!!! — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) September 21, 2015

Summary: Sala i Martín desmunta les amenaces del Banc d’Espanya en cas d’independència


Josep Maria Montaner (Barcelona, 1954) és doctor en arquitectura i catedràtic de teoria de l’arquitectura a l’Escola d’Arquitectura de Barcelona. El 2015 va deixar les aules i va afegir-se al projecte de Barcelona en Comú. Amb la victòria electoral d’Ada Colau, es va convertir en regidor d’Habitatge, unes de les àrees més crítiques de l’ajuntament. En el primer any de mandat, la situació ha empitjorat, el preu del lloguer a Barcelona ha crescut de més d’un 5% i s’acosta als màxims del 2008. Parlem amb ell sobre un dels problemes més preocupants de Barcelona. —El preu del lloguer a Barcelona arriba a les cotes del 2008, just abans que esclatés la bombolla. —Sí, és veritat, i de llavors ençà les rendes mitjanes no han augmentat, sinó que han tendit a baixar. A moltes famílies el lloguer, 700 o 800 euros mensuals, se’ls menja gairebé tot el sou. Això no ho poden assumir ni els joves, ni les famílies monoparentals ni, és clar, els pensionistes. —Dieu que ‘la qüestió de l’habitatge és irresoluble en el sistema de mercat capitalista’. No hi ha solució? —Dins el capitalisme el problema de l’habitatge no es pot resoldre. El sistema es basa en la propietat del sòl, per tant, en el domini. Als països amb un estat del benestar fort, no s’hi ha resolt el problema, però s’ha pogut mitigar. Per exemple, Viena té el 50% d’habitatges de lloguer assequible. No és la solució definitiva, però hem d’aspirar que el dret a l’habitatge es compleixi al màxim. Hem de prendre mesures per a evitar la gentrificació i l’expulsió de la gent. És cert que totes van sempre a contracorrent i darrere dels moviments que fa el sector immobiliari, però hem d’intentar de fer de contrapunt. —I què penseu fer per lluitar contra els augments de preu? Hi ha cap solució? —La més sòlida seria disposar de més habitatge assequible, però a la ciutat en tenim poc: no arriba al 2%. Provarem de duplicar-lo amb el pla de l’habitatge 2017-2025, però és un procés lent. Podem fer moltes coses: rehabilitar, aconseguir pisos buits, construir, signar convenis amb el sector privat, però no tindrem les bases per a assolir el 15% d’habitatge assequible –mitjana europea– fins d’aquí a un parell d’anys. Parlem de tota una maquinària: disposar de sòl, inversió i projectes. —Quan es podria assolir aquest 15%? —No seria ni d’aquí a deu anys. Potser el 2030. —De quants habitatges parlem? —Uns 100.000. Dins el període del nostre pla, en podríem tenir uns 20.000 de gestió pública. La resta s’haurien d’aconseguir per mitjà d’uns altres mecanismes. De totes maneres, assequible no vol dir necessàriament de propietat pública: són lloguers un 20% per sota del preu del mercat per raons múltiples: ONG, ajudes explícites o implícites, etc. —I des d’on partim? —Ara tenim 11.000 pisos de gestió pública o del tercer sector. A més, n’hi ha 9.000 que reben una ajuda econòmica per a pagar el lloguer. —Teniu cap mesura d’efecte immediat sobre el mercat? —L’única mesura que pot tenir efecte immediat és una certa regulació dels preus del lloguer, com passa en unes altres ciutats europees, com ara París o Berlín. Però això un ajuntament no ho pot fer. A la Generalitat, de fet, el govern central tampoc no li ho permetria, però ho pot intentar. Tot i això, no té la intenció de fer-ho ara que és urgent. —I què penseu fer? —Catalunya Sí que es Pot, la CUP i l’ajuntament lluitem perquè la nova versió de la llei contra l’emergència residencial inclogui mínimament el concepte de lloguer abusiu, com fan les constitucions de Suïssa o els Països Baixos. —Però el nom no fa la cosa. De què serveix parlar de lloguer abusiu? —Això ens obre la porta a regular. Anar directament sobre els increments i evitar que no passi d’un tant per cent. A París, per exemple, el límit és del 20%. D’aquesta manera, es defensa el dret del llogater, perquè quan se li acaba el contracte no li n’augmentin el preu abusivament. —I què us responen? —Hi posen reticències, fins i tot legals. Tant CDC com ERC no hi estan d’acord. Nosaltres considerem que és urgent perquè si el Tribunal Constitucional torna a retallar aquesta llei, ho farà encara que no s’hi inclogui. —Alguns experts temen que sigui una limitació permanent i perjudiqui el mercat. —Seria temporal, sens dubte. Si tinguéssim la llei seria revisable, quatre anys o cinc, i a veure què passa. Es considera una llei d’emergència. No hi ha cap solució perfecta, màgica i definitiva. París té aquestes mesures i allà encara hi ha problema d’habitatge. Tu pots defensar la cohesió social, frenar l’expulsió de la gent, que hi hagi diversitat als barris, pots marcar una sèrie d’objectius, però si ets al món capitalista les regles del joc no et van a favor. —I si no hi ha llei per a limitar els preus, què fareu? —Si no tenim el control de preus, hi ha una mesura, que ja anem treballant, que clarifica i dissuadeix el mercat: tenir uns preus de referència oficials i acordats. Això implica que tant els propietaris com els llogaters tenen uns preus de referència per localització, superfície i estat del pis. —Una referència no vinculant? —Sense llei no pot ser-ho. —Com es marquen els preus? —A Barcelona es faria per barris. Es poden fer servir les dades de l’Incasòl, els portals immobiliaris o l’Associació de Promotors de Catalunya (APC), però s’han de recollir i treballar, de manera que aconseguim uns preus oficials. No condiciona de manera legal, però si des d’un punt de vista d’informació. És un primer pas que sí que podem fer. París, abans de poder instaurar limitacions, ja tenia uns preus de referència. —Hi ha punts d’acord amb la Generalitat? —A posar ordre al mercat immobiliari, hi estem d’acord la Generalitat, l’ajuntament i fins i tot, en certa mesura, el món immobiliari. Necessitem unes regles del joc que aclareixin els drets dels llogaters i els propietaris. Unes regles clares beneficien tothom. Un mercat on domina el qui és més espavilat i té menys escrúpols no és sostenible. Hem de dignificar el lloguer, perquè, tal com canvia la situació, serà la solució de molts sectors. De fet, ja ho és per a un 30% dels barcelonins. I augmentarà. —A què és degut l’augment? —El principal factor per a nosaltres és el turisme. El monocultiu del turisme és el que ha fet que aquests últims anys s’hagin perdut pisos de primera residència per convertir-se en pisos turístics o hotels. Els pisos disponibles s’han reduït i això expulsa la població. —Diuen que l’economia es va recuperant. —L’economia ha reprès una mica el vol, però molt poc, i no en benefici de totes les classes socials. La desocupació s’ha reduït mínimament. Els factors són més aviat externs. El 40% de les compres d’immobles a Barcelona ja són d’inversió. Tot i que és més de compra-venda, també implica que hi hagi inversors amb expectatives de treure molts beneficis del lloguer. Hi ha una bombolla. A més, hi ha una població flotant de gent que s’està una època a Barcelona per feina, estudis o unes altres raons, que té molts més recursos que no la població local. Si anem al Meeting Point, estan contents perquè el mercat es mou, però per a gran part de les classes socials de Barcelona és negatiu. —L’ajuntament no hauria de fer res per aturar-ho? —No tenim cap mesura única, ni política ni màgica. En el cas de la compra, tenim el dret de tempteig i retracte. Hem pogut aturar alguna operació de compra-venda, perquè són edificis que s’havien aconseguit a partir d’execucions hipotecàries i amb tràmits legals llargs. És una possibilitat, però només ens permet d’actuar amb comptagotes, perquè no es pot comprar tot. Seria molt millor si poguéssim comprar a un preu inferior al de mercat. —Els pisos buits són un altre gran maldecap. —Tenim un problema de poca oferta i molta demanda. Sabem que hi ha pisos buits. Disponibles, per posar directament al mercat, possiblement n’hi ha pocs, un percentatge baix. Tanmateix, volem esbrinar-ne el nombre concret i les condicions. Per això hem impulsat un cens. —Teniu un nombre aproximat d’habitatges buits? —Entre 31.000 i 88.000 (l’última dada de l’INE). —La discrepància entre xifres és enorme. —Sí, més del doble. Com diu el nostre gerent és com una piscina d’aigua remoguda, gens clara, però la piscina té aigua. —Com es fa el cens? —Fins ara s’havia fet creuant dades del padró, del cadastre, de l’institut d’estadística o les factures de l’aigua. A més, ara els inspectors i tècnics van al pis a confirmar si els indicis són certs i fan un cens de solars buits. Si l’habitatge no s’utilitza, un altre equip es posa en contacte amb els propietaris per esbrinar-ne el motiu. Amb les inspeccions oculars també podem aconseguir més dades: si l’edifici té patologies, si l’escala té ascensor, etc. —El cens és el pas previ a obtenir la cessió d’algun d’aquests pisos? —Sí, nosaltres hem fet una previsió que uns 4.000 pisos podrien passar a la borsa de lloguer municipal aquests anys vinents. En canvi d’això, els propietaris reben tota mena d’avantatges. Es paga el lloguer immediatament, fins i tot si costa de trobar llogater. Es cobreixen rehabilitacions fins a 15.000 euros. Es garanteix el pagament del lloguer dels nous llogaters i el propietari no se n’ha de preocupar perquè l’ajuntament fa d’interlocutor. També es fa un descompte del 50% de l’IBI. —Per què es promou el lloguer social i no el ple domini? —Totes les solucions tenen qualitats i la propietat dóna una certa seguretat. Nosaltres defensem que l’habitatge de protecció oficial ha de ser sempre de propietat pública, per molt que la persona tingui el dret d’ús per setanta-cinc o noranta anys. Entenem que en el context actual la gent es desplaça més i que hi ha sectors que no es poden permetre de pagar un pis en propietat. L’opció del lloguer social és la més raonable, tal com passa a la resta d’Europa.

Summary: Josep Maria Montaner: ‘Dins el capitalisme el problema de l’habitatge no es pot resoldre’


El director d’Obres Públiques, Transport i Mobilitat de la Generalitat, Carlos Domingo, ha avançat als representants del taxi i dels vehicles de transport amb conductor (VTC) la proposta de regulació per al sector en una reunió a dues bandes. L’esborrany del decret llei presenta com a principal novetat l’obligació per als VTC de contractar els clients amb 15 minuts d’anticipació, almenys, cosa que diferenciarà aquest servei del que presta el taxi. La norma també prohibeix a aquests conductors que captin clients mentre circulen i els obliga a fer-ho en garatges o aparcaments. A més, imposa una antiguitat màxima de deu anys als seus vehicles. A Barcelona, la proposta inicial també era de 15 minuts, però el govern va accedir a allargar-ho a una hora per pressions dels taxistes, cosa que va motivar la retirada d’Uber i Cabify. En un comunicat, la conselleria d’Habitatge, Obres Públiques i Vertebració del Territori explica que el decret llei afecta només els trajectes interurbans i trasllada als ajuntaments la regulació específica en cada municipi, als quals dóna la possibilitat d’endurir la norma si ho consideren necessari. La proposta del govern valencià no ha agradat a ningú. Els portaveus del taxi diuen que n’estan decebuts. Consideren que ha fet curt i recorden que reclamaven una pre-contractació per als VTC de 12 hores i no de 15 minuts. Tampoc no ha agradat gens a Unauto, la patronal dels VTC, que adverteix que la regulació del Consell portarà a l’eliminació de les llicències a València i a Alacant i caldrà despatxar cinc-cents treballadors directes o indirectes des de les plataformes Uber i Cabify.

Summary: El govern valencià proposa quinze minuts d’antelació per a contractar un VTC


‘Ens volen fer fora’, ‘Dret a l’habitatge, no a l’especulació’. Algunes pancartes pengen de la façana de l’edifici del carrer d’Entença 151, situat en una de les cruïlles de la presó Model. A l’edifici hi ha dotze pisos, nou d’habitats. L’anunci del tancament de la presó ha canviat la vida dels llogaters. A quatre famílies, el propietari ja els ha notificat que no els renovaria el contracte de lloguer i hauran d’anar-se’n durant els mesos vinents. Tret d’un sol llogater de renda antiga, els altres esperen rebre l’avís aviat, perquè se’ls acaba el contracte entre el 2017 i el 2018. ‘Les presons fan baixar el preu del sòl’, explica José Mantilla, antropòleg urbà i integrant de l’Observatori d’Antropologia del Conflicte Urbà (OACU). ‘Fins ara –diu– aquesta zona s’havia escapat del procés especulatiu sobre el preu de l’habitatge que es viu a tota la ciutat.’ Segons ell, és previsible que hi hagi un canvi en el paisatge urbà: els qui no puguin encarar la pujada del preu del lloguer hauran d’anar-se’n del barri i hi arribaran nous llogaters amb més poder adquisitiu. Les botigues també hi canviaran, d’acord amb les necessitats de consum dels nous veïns. Segons Jaime Palomera, portaveu del Sindicat de Llogaters, el problema no és la renovació d’equipaments al barri: ‘A tota la ciutat es compren i es venen blocs sencers a curt termini amb finalitats especulatives’, recorda. Per ell, el problema d’arrel és l’actual legislació –modificada l’any 2013–, que fixa una durada dels contractes de lloguer de tres anys i no estableix cap límit al preu dels lloguers. Tanmateix, Palomera creu que cal fer força col·lectivament: ‘Cada vegada hi ha més gent que veu que organitzant-se pot trobar alguna garantia que es faci efectiu el dret d’habitatge.’ És el cas d’Entença 151. Els veïns organitzen reunions setmanals en què participen tots els llogaters. També formen part de la Xarxa d’Habitatge de l’Eixample Esquerra i estan en contacte amb el Sindicat de Llogaters, que els ha ofert assessorament legal i els ha posat en contacte amb veïns d’uns altres barris que han passat per experiències similars. ‘Hi ha una xarxa emergent de blocs en lluita’, diu. Les víctimes de l’especulació L’Olga viu en un pis del carrer d’Entença 151 des de l’any 2014, però l’1 d’agost l’haurà de deixar contra la seva voluntat. Fa gairebé tres mesos, una setmana després de l’anunci del tancament definitiu de la presó Model, va rebre un burofax en què l’informaven que el seu contracte de lloguer no seria renovat i que hauria de deixar el pis. ‘Quan reps la notícia et quedes en blanc, no entens res’, explica. I afegeix que l’administrador de la finca ha amagat informació als veïns i els ha donat missatges contradictoris per confondre’ls. Quan van aclarir la situació, els estadants van decidir d’organitzar-se. ‘Hem de pressionar perquè les institucions ens ajudin o haurem de marxar, però on marxem?’ L’Olga va néixer a Veneçuela i viu amb la seva parella en un pis de trenta metres quadrats. El d’ell és l’únic sou estable que entra a la llar, ella només troba feines esporàdiques amb contractes d’obra i servei. La finca no té ascensor i els veïns es queixen de la manca de manteniment. Pel pis paguen 400 euros, però ara el preu del lloguer a la zona ha augmentat fins a superar el miler. ‘Si ens fan fora, no podem pagar un pis –explica l’Olga–. Et sents impotent, desorientat, no saps què fer. Sense casa no tinc futur.’ En Juan fa trenta-sis anys que viu en aquest pis i cobra una pensió de 600 euros. Té un contracte de renda antiga, indefinit, i paga 335 euros cada mes. És l’únic veí nascut a l’estat espanyol i l’únic que té un contracte indefinit. Explica que quan va arribar, venint del País Basc, cobrava un sou de 30.000 pessetes –el salari mínim– i en gastava un terç en el lloguer. ‘Si ara em fessin fora no podria viure a Barcelona, no puc pagar més de 300 o 400 euros el mes’, explica. Ell tampoc no té un entorn familiar al qual pugui acudir. Explica que la pressió immobiliària va arribar després de l’anunci del tancament de la Model: ‘Abans ningú no havia rebut cap burofax.’ Els pisos del carrer d’Entença 151 són propietat d’una única família, que negocia la venda de totes les cases del bloc amb Renta Corporación. Els veïns no saben del cert si l’edifici ja ha estat venut o no, perquè no reben cap resposta clara de l’administrador de la finca. ‘M’estimo més tenir de veïns els presos que no pas un fons voltor; si més no, ells no em fan fora de casa’, diu en Juan. ‘Si un veí gran com jo es queda sol al bloc, com que no poden rescindir el contracte, els inversors et fan la vida impossible’, afegeix. Es considera una víctima potencial d’assetjament immobiliari. Per aquest motiu s’ha unit a tots els veïns en la campanya per evitar que hagin d’anar-se’n l’edifici: ‘Perquè sé que sol no podré fer res.’ De moment, les portes dels tres pisos inhabitats del bloc ja han estat segellades amb plaques metàl·liques. Els veïns expliquen que, segons el propietari, és una mesura per a evitar l’entrada d’ocupes, però no saben com interpretar-ho. Per superar aquesta situació, els llogaters s’han posat en contacte amb diverses instàncies de l’Ajuntament de Barcelona, però el resultat, ara com ara, no ha estat satisfactori. ‘L’ajuntament té eines per a frenar l’especulació immobiliària, però no hi ha voluntat política de fer-ho’, diu en Juan. Els llogaters de l’immoble reclamen a l’ajuntament que faci d’intermediari i trobi una sortida negociada a la situació. ‘De moment, ens sentim desatesos per l’ajuntament’, diu una altra veïna, la Iman. Té dos infants. El gran, de cinc anys, estudia en una escola primària del barri i la petita, d’un any, no ha pogut ocupar cap de les places de les escoles bressol públiques de la zona. D’ençà que va arribar del Marroc, fa dotze anys, la Iman ha viscut sempre en aquest pis, amb el seu marit. Ell és l’únic que treballa i paguen un lloguer de 500 euros. Encara no han rebut cap burofax. Se’ls acaba el contracte al novembre i la Iman té coll avall que el missatge els arribarà. Però diu, amb contundència: ‘Si volen que marxem ens hauran d’arrossegar pels cabells.’ En total, al bloc hi viuen nou infants. Tots estudien i fan vida al barri. Segons la Iman, la inestabilitat de no saber si hi continuaran residint els afecta més que als adults: ‘Pels nens, deixar la casa és com emigrar a un altre país.’ A excepció d’en Juan, tots els llogaters són immigrants i la majoria no tenen parents a la ciutat per acudir-hi en cas de perdre la casa. La Iman explica que fa uns mesos que va començar a arribar, diàriament, gent que venia a veure els pisos buits, però les visites es van interrompre quan les portes van ser segellades. Diu que fa mesos que hi ha rumors sobre la venda dels pisos, però l’administrador no els n’ha volgut donar cap resposta clara. ‘Quan es va convocar la trobada de la xarxa de l’habitatge del barri vaig veure clar que hi havíem d’anar –explica–: no ens podem quedar quiets veient com ens fan fora de casa.’ ‘Per trobar un pis necessites un aval, un contracte fix… D’on ho traiem, tot això?’, es demana. La Iman remarca també que els immigrants tenen dificultats afegides a l’hora de trobar pis. ‘M’he trobat amb propietaris que no acceptaven llogaters marroquins’, explica. En cas de deixar casa seva –diu–, hauria de demanar un pis de protecció oficial. Tanmateix, diu: ‘Quan vaig acudir a l’ajuntament em van informar que la llista d’espera és d’un any.’ Amb aquest futur tan incert, la Iman no pensa fer res més sinó això que fa ara: ‘Continuar defensant el nostre dret d’habitatge.’

Summary: Entença 151, veïns en perill d’expulsió


Quatre eurodiputats catalans han participat avui en una manifestació a Roma per a reivindicar la Unió Europea en el seu seixantè aniversari. En declaracions a l’ACN, Jordi Solé (ERC), Ernest Urtasun (ICV), Javi López (PSC) i Francesc Gambús (independent, ex d’Unió) han defensat el paper de Catalunya en el procés d’integració europeu. Solé ha assegurat que l’europeisme ha de plantar cara als populismes euroescèptics per a reivindicar els valors europeus. Ha defensat una Unió més federal que permeti afrontar els reptes interns i externs: ‘Reivindicar més Europa i una Europa políticament més forta és absolutament complementari a voler formar part del projecte de la manera més directa possible, esdevenint la República catalana’, ha afegit. ‘Avui reivindicar Europa significa voler-la canviar de dalt a baix’, ha afegit Urtasun. Ha afirmat que la UE necessita un gir de cent vuitanta graus i posar en marxa una alternativa a les polítiques actuals, i ha destacat que Catalunya ha de jugar un paper de motor de la construcció europea i que és una veu molt important a tenir en compte. López ha advertit que amb el procés independentista Catalunya viu una etapa més introspectiva, i ha reivindicat que el Principat té eines i bagatge suficient per a poder continuar tenint pes a la UE. Ha reclamat una Europa més justa, amb una dimensió social més forta, més influent de cara a l’exterior i més eficaç a l’hora d’abordar els problemes. ‘Catalunya sempre ha encaixat en el procés de construcció europea, sempre ha volgut ser un actor en el procés de construcció europea, estar en la primera línia en la mesura de les seves possibilitats’, ha coincidit Gambús. Ha exemplificat el projecte europeu com una mostra per l’estat espanyol i per Catalunya de com es construeixen espais comuns.

Summary: Eurodiputats catalans defensen el paper de Catalunya a la UE


L’Eurocambra ha reconegut Juan Guaidó com a president interí legítim de Veneçuela vuit dies després de la seva autoproclamació el passat 23 de gener. Amb 439 vots a favor, 104 en contra i 88 abstencions la resolució pactada pel Partit Popular Europeu, els socialistes, liberals i conservadors ha estat aprovada aquest dijous al migdia a Brussel·les. El text, que compta amb el suport de més del 60% de la cambra, expressa el reconeixement explícit a Guaidó i dóna suport al seu full de ruta. A més, l’Eurocambra reclama als estats membre de la Unió Europea que també reconeguin a Guaidó fins que es convoquin noves eleccions presidencials lliures, transparents i creïbles per tal de restaurar la democràcia.

Summary: El Parlament Europeu reconeix Guaidó com a ‘president interí legítim’


JXCat ha presentat al·legacions al Tribunal Constitucional espanyol (TC) perquè rebutgi el recurs del govern espanyol contra la investidura de Carles Puigdemont. El TC encara no s’ha pronunciat sobre l’admissió a tràmit del recurs de l’executiu de Rajoy, però ja va rebutjar les al·legacions de JxCat i del mateix Puigdemont sobre les mesures cautelars que va dictar el 27 de gener que van condicionar la candidatura del president a que fos presencial i amb autorització judicial. En l’escrit, signat per l’advocat de Puigdemont Jaume-Alonso Cuevillas, s’exposa que es vulnera l’article 23 de la constitució espanyola –sobre el dret de participació política– amb una ‘impugnació preventiva fonamentada en situacions hipotètiques i basada en meres presumpcions’. A més, considera que si el TC admet a tràmit el recurs del govern espanyol s’estaria extralimitant en les seves funcions de control de la constitucionalitat. També argumenta que Puigdemont pot ser elegit president i que no hi ha cap causa que justifiqui la impugnació de la seva candidatura, que en el cas d’admetre a tràmit el recurs seria improcedent la suspensió cautelar de la candidatura i adverteix que no es pot restringir el dret de sufragi sense una sentència condemnatòria ferma, atès que això vulnera l’article 3 del protocol I del Conveni Europeu dels Drets Humans.

Summary: JxCat presenta al·legacions al TC perquè rebutgi el recurs del govern espanyol contra la investidura de Puigdemont


L’escriptora Irene Solà ha guanyat el quart premi Llibres Anagrama amb la novel·la curta Canto jo i la muntanya balla. Solà és una jove escriptora nascuda a Malla, Osona, el 1990. Va començar escrivint poesia i en l’àmbit de la narrativa es va donar a conèixer l’any passat amb Els dics (premi Documenta, l’Altra Editorial). Aquesta segona novel·la es publicarà el mes de maig en català i castellà alhora. El veredicte ha agafat Irene Solà enmig d’un viatge pel sud-est asiàtic. Des del Vietnam, l’escriptora ha explicat que la novel·la conta una història que s’esdevé en un tros de muntanya i s’explica des de la perspectiva de moltes veus, les que viuen i ocupen aquest tros de paisatge. Veus humanes algunes i d’altres que no ho són: les veus de les bèsties, dels núvols, dels bolets, de les plantes, de la terra i de la mateixa muntanya. Veus dels que hi són i d’alguns que ja no hi són, però que hi habiten, morts i fantasmes del lloc i de les seves llegendes, les dones d’aigua. El lloc se situa al Prepirineu, entre Camprodon i Prats de Molló. Diu Irene Solà que en la història hi ha dos fets traumàtics que marquen el lloc, un és la mort d’un pagès poeta, abatut per un llamp, i l’altre, que s’esdevé vint anys després, és la mort del seu fill, arran d’un accident de caça. I el títol, Canto jo i la muntanya balla, diu l’autora, remet a aquesta idea de novel·la coral, de moltes veus, i de la puixança, l’energia, que empenyen aquestes veus cap endavant, davant la brutalitat que genera la muntanya. I el títol és el vers d’un poema escrit per en Domènec, el pagès poeta, i que conté allò que vol ser la novel·la: la polifonia de veus que habiten el lloc i que fan una cançó que és la que fa ballar la muntanya. També es refereix a l’autoria que mou els fils i fa moure la muntanya. ‘Doncs és el poder de la paraula, de la literatura, que fa ballar la muntanya’, diu Solà. El follet que estreny el pit Mita Casacuberta, membre del jurat juntament amb Imma Monsó, Sergi Pàmies i Guillem Gisbert, ha destacat de l’obra: ‘És una gran novel·la. A mi em va passar que tot i la distància que hi poses quan llegeixes els originals, la primera frase d’aquesta novel·la em va xuclar cap a un món literari i ja no en vaig sortir fins a acabar el llibre. Aquesta primera frase prové de dos personatges no humans, són dos núvols que parlen en femení, que porten la panxa plena i descarreguen en un bosc, d’un lloc de muntanya.’ Continua Casacuberta: ‘I veus que la muntanya és un espai on passen coses que tenen a veure amb el bé i el mal. I veus com Irene Solà, a través d’un llenguatge poètic, parla del mal. El mal com a part de la condició humana i universal. La poesia és al centre de la novel·la. I cal destacar-ne la manera que té d’emprar la llengua. És una obra on ressona la millor Rodoreda, la de La mort i la primavera i la millor Víctor Català; i que empra el joc, l’experimentació i la ironia per fugir del fals ruralisme que va encaixonar les obres de Víctor Català i d’altres.’ Irene Solà ha dit que Víctor Català és una de les autores que té llegides i que té a prop sempre, i que enmig de la redacció de la novel·la se li van despertar moltes ganes de llegir Canigó de Verdaguer. L’impacte de la novel·la en Mita Casacuberta ha estat ben explícit, quan ha explicat un fet familiar i personal per mirar de descriure: ‘Aquesta novel·la m’ha permès fer un viatge cap al meu paisatge i els meus records d’infantesa. Jo sóc d’Olot i provinc del món rural. Quan era petita, a mi encara m’explicaven contes a la vora del foc i el meu pare em parlava de la presència del follet. Deia que era com una mena d’ocell que se li posava a sobre el pit i l’ofegava. Llegint Canto jo i la muntanya balla he pogut notar i entendre el que el meu pare m’explicava del follet.’ I ha conclòs: ‘Irene Solà domina el llenguatge, hi juga, experimenta i ens permet, a cadascun de nosaltres, fer també una exploració cap a la complexitat del món, on el mal és ben integrat en la vida.’

Summary: Irene Solà guanya el premi Llibres Anagrama amb la novel·la ‘Canto jo i la muntanya balla’


El govern espanyol ha fet tancar la delegació de la Generalitat a Brussel·les i ha enviat tots els treballadors ‘a casa fins a nova ordre’ mitjançant un burofax. En l’escrit, enviat des del ministeri d’Afers Estrangers, i fet arribar a la delegació a través de l’ambaixada espanyola a Bèlgica, es recorda que la seu roman sota la ‘tutela’ del govern espanyol. Poc abans, els treballadors havien rebut l’ordre del govern espanyol perquè impedissin la reunió prevista entre el president del Parlament de Catalunya, Roger Torrent, i el de la Generalitat, Carles Puigdemont a les oficines de la delegació. Fa un mes de les eleccions del 21-D en què va guanyar l’independentisme, però l’article 155 es continua aplicant i la Moncloa ha fet saber al personal de la delegació de Brussel·les que resta sota les seves ordres i que aquesta reunió, en què Torrent i Puigdemont han de parlar de la investidura, no es pot dur a terme. La trobada amb Puigdemont s’havia de fer a les onze del matí i una hora més tard Torrent s’havia de reunir amb Toni Comín, Lluís Puig, Meritxell Serret i Clara Ponsatí. El portaveu de Carles Puigdemont, Joan Maria Piqué, ha explicat en declaracions als mitjans que el president del parlament ha cercat un lloc alternatiu per a la reunió. Serà a la seu de l’European Free Alliance, a Brussel·les mateix, a les dotze del migdia. Segons Piqué, no hi ha cap motiu per a impedir la trobada entre Puigdemont i Torrent a la seu de la Generalitat. També ha recordat al govern espanyol que la reunió és en territori belga i no espanyol. En aquest sentit, ha avançat que estudiaran totes ‘les implicacions legals’ que pugui tenir aquesta decisió. Torrent ja ha hagut de pagar-se els vols de la seva butxaca perquè els partits unionistes van amenaçar-lo que si ho pagava la institució podria considerar-se malversació de fons públics. Fonts de la presidència del parlament han explicat que Torrent vol defensar els drets de tots els 135 diputats electes, inclosos els que hi ha a l’exili i a la presó, i tenir-hi un diàleg ‘franc, continuat i tranquil’. A més, Torrent abordarà amb Puigdemont i els consellers Toni Comín, Lluís Puig, Meritxell Serret i Clara Ponsatí la situació política prèvia a la investidura de Puigdemont.

Summary: El govern espanyol tanca la delegació de la Generalitat a Brussel·les i envia els treballadors a casa ‘fins a nova ordre’


El Mallorca ha tornat a Primera Divisió després de remuntar l’eliminatòria d’ascens contra el Deportivo de la Corunya. L’equip de Vicente Moreno va perdre a Riazor 2 a 0, però a Son Moix, els vermells van guanyar 3 a 0 amb gols de Budimir, Sevilla i Prats. Feia sis anys que el Mallorca no jugava a la màxima categoria. De fet, l’any passat ho feia a Segona B. La remuntada va fer esclatar de joia i èxtasi les graderies de Son Moix. Després del xiulet final l’afició va saltar al camp per a celebrar amb els jugadors l’ascens. La gespa es va convertir en una immensa taca vermella vibrant. A Primera! 👏 pic.twitter.com/NNk5g8c7mo — Talking LaLiga (@TalkingLaLiga) 23 de juny de 2019 El Mallorca va baixar a Segona el 2013 després de jugar quinze anys a Primera. Aquells van ser els anys més gloriosos del club que va guanyar una copa del rei i una Supercopa espanyola. A més a més, va participar a Champions League i en una final de la recopa d’Europa. 🍾 ¡El orgullo es máximo! 🎉 ¡En el vestuario fue una explosión de alegría!#JuntsSomMillors #SomeIMallorca pic.twitter.com/pfzm0VU9Gq — RCD Mallorca (@RCD_Mallorca) June 24, 2019

Summary: El Mallorca torna a Primera Divisió després de sis anys


El fiscal general de l’estat espanyol, José Manuel Maza, ha presentat una querella contra el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, contra tots els consellers del govern, contra la presidenta del parlament, Carme Forcadell, i contra els membres de la mesa que no són unionistes. Els acusa de rebel·lió, de sedició i de malversació per la proclamació de la República Catalana. El delicte de rebel·lió implica penes de fins a trenta anys de presó i requereix que la declaració d’independència vagi acompanyada de violència. Però fins i tot el redactor de l’article sobre la rebel·lió en la reforma del codi penal del 1995, el socialista Diego López Garrido, havia dit amb claredat que en aquest cas no es podia aplicar. En canvi, el fiscal José Manuel Maza diu que considera que el govern i el parlament van fer ús d’un instrument de gran violència: els catalans que volien votar. D’entrada, la querella justifica la imputació d’un suposat delicte de rebel·lió en el fet que es mantingués la resistència durant la jornada de l’1-O i també en l’actuació del govern durant aquests últims dos anys. Diu el fiscal que la ‘violència’ que requereix l’acusació de rebel·lió ‘no exigeix que s’esgrimeixin armes, ni combat, ni violències greus contra les persones’. La fiscalia basa aquesta premissa en la jurisprudència del Tribunal Suprem sobre el cop d’estat del 23-F. ‘Els rebels no poden assegurar mai que el seu alçament serà incruent, sense víctimes i sense vessament de sang’, arriba a dir. Ho explica així: ‘La violència que requereix el tipus  no exigeix que s’esgrimeixin armes, ni combat, ni violències greus contra les persones, circumstàncies que es configuren com a agreujants en l’article 473.2 del codi penal. De fet, referida al delicte de rebel·lió militar del codi de justícia militar derogat o en ocasió del cop d’estat esdevingut el 23 de febrer del 1981, el TS va arribar a estimar que es podia dur a terme “de manera incruenta”, sense perjudici de “destacar que el que es projecta i convé com a incruent esdevé violent i bel·licós tan bon punt s’ofereix resistència o oposició als plans dels rebels, els quals mai no poden asseverar –perquè els humans no poden predir el futur– que el seu alçament, amb tota seguretat, serà incruent, sense víctimes i sense vessament de sang (STS del 22 d’abril del 1983). Per això, s’ha afirmat doctrinalment que la intimidació, tant si es produeix de manera expressa com en els seus actes concloents, i fins i tot la força en les coses amb eficàcia intimidatòria, poden complir els requisits que la infracció demana.’ Recorda que en la reforma del codi penal el 1995 es va incloure que l’alçament havia de ser ‘violent’, i afegeix una interlocutòria del TSJ del País Basc del 2007 que estableix que això inclou que ‘els alçats estiguin disposats a aconseguir els objectius a qualsevol preu, recorrent fins i tot, si fos necessari, a la utilització ’. Encara afegeix una interlocutòria del TSJC del 2014 que deia que ‘és un pressupòsit necessari del delicte que amb intenció de declarar la independència  hi hagi un alçament violent i públic, és a dir, mitjançant una actitud activa per la força o estant disposat a utilitzar-la i de forma pública, patent o exterioritzada’. I també: ‘N’hi ha prou que amb l’alçament s’hagi produït un perill objectiu per a la consecució de les finalitats rebels.’ Més: ‘La concurrència de violència física pot no ser necessària quan l’alçament, per les seves característiques i pel nombre indeterminat de persones implicades, és d’una dimensió que té prou capacitat intimidatòria per a dissuadir les forces de l’ordre d’una possible actuació, sabent que una oposició als plans rebels esdevindrà violenta i bel·licosa.’ ‘Una insurrecció’ Sobre això, diu que els dies previs i posteriors a l’1-O, i també el dia 1, es va constituir ‘una insurrecció, un alçament violent encoratjat pels querellats, en què el sector de la població partidari de la secessió, enardida pels seus dirigents, va desobeir públicament i va mostrar la seva resistència col·lectiva a l’autoritat legítima de l’estat, mirant d’impedir per la força el compliment de les resolucions judicials mitjançant una actuació propiciada i impulsada pels querellats per a la reparació i celebració del referèndum i la conseqüent consagració de Catalunya com a república independent’. Els denunciats, diu la fiscalia, volien fer una crida ‘a la mobilització popular o ciutadana com a mesura intimidatòria i violenta per a aconseguir la finalitat secessionista’. De la gent que va voler votar l’1-O, en diu que eren ‘una multitud enardida que desplegava tota la força amb la seva superioritat numèrica’ i que s’aplegava en ‘concentracions pressionant-los  perquè no poguessin acomplir les seves obligacions’. Diu que la policia ‘va ser objecte d’actes de violència material amb danys en vehicles policíacs i de violència física com en la jornada del dia 1 d’octubre, en què a més d’aquesta violència compulsiva, acompanyada de crits i d’insults, van arribar a produir-se actes violents, també relatats, com puntades de peu a agents de l’autoritat o llançament de cadires contra ells’. Vegeu també: La fiscalia espanyola denuncia Puigdemont i Forcadell per rebel·lió, sedició i malversació

Summary: La fiscalia espanyola compara els votants de l’1-O amb el 23-F per justificar la rebel·lió


El director de Televisió de Catalunya (TVC), Vicent Sanchis, ha anunciat que presentaria ‘diverses querelles’ contra el president de Ciutadans, Albert Rivera, per haver dit que en la cadena s’havia insultat Inés Arrimadas, presidenta del grup parlamentari. ‘Quan un dirigent polític assegura que es diu ‘puta’ a Arrimadas, no resta sinó la defensa legal’, ha dit Sanchis en la comissió de control de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA) al parlament. I ha afegit que, en veient les ‘mentides’ que s’han abocat sobre TV3, presentaria querelles per calúmnia, injúries i incitació a l’odi contra Rivera. El Consell Professional d’Informatius de TV3 va negar aquesta setmana que s’hagués qualificat de ‘puta’ Arrimadas i va exigir a Rivera que rectifiqués i a la direcció del canal que engegués mecanismes legals per defensar la seva integritat. Sanchis està preocupat per la caricaturització que es fa de TV3. Diu que molta gent que en malparla no l’ha mirada mai i apel·la al sentit comú dels polítics. ‘Sembla que som els grans miserables de la pel·lícula’, ha reblat. Escolteu ací les declaracions de Rivera: Según Rivera "en TV3 se ha llegado a llamar p..a a Ines Arrimadas"Lo sabía la Sra. Arrimadas? Si lo sabía, no protestóAhora que lo sabe, podrá una querella a la CCMA? pic.twitter.com/Edun48621V — Fulvio Capitanio 🎗 (@FulvioCapitanio) March 28, 2019 Una estona després, Rivera ha penjat un vídeo a Twitter amenaçant TV3 i reptant Sanchis a un debat. El director de TV3 se va a querellar contra mí por decirle la verdad: TV3 miente, manipula e insulta a los constitucionalistas. Dos cosas: 1⃣Rece para que siga Sánchez: si gobernamos se le acaba el chollo 2⃣Si se atreve, le cuento todas sus manipulaciones e insultos a la cara pic.twitter.com/3JAFZlR5w9 — Albert Rivera (@Albert_Rivera) April 5, 2019

Summary: TV3 presentarà querelles contra Albert Rivera


L’Onze de Setembre es preveu que Catalunya visqui una Diada històrica en defensa de la independència. Fa temps que l’ANC i Òmnium —aplegats a la campanya Ara és l’hora— van anunciar la mobilització que preparaven. Després de la Via Catalana el 2013 i la V el 2014, enguany s’han proposat d’omplir la Meridiana de Barcelona, del carrer de Rosselló-Pòrcel al parc de la Ciutadella, fins al parlament. La Diada és el mateix dia que el principi de la campanya del 27-S, i és per això que el president de l’ANC, Jordi Sànchez, ha insistit que la Via Lliure no seria un acte electoral i ha demanat als partits una moratòria perquè hi participessin tots els defensors del dret de decidir i de la necessitat d’impulsar un país nou. Per saber-ne tots els detalls, us oferim aquesta guia: —Les inscripcions es van obrir el 21 de juliol i ja s’hi han inscrit més de 250.000 persones. Els trams més plens són els dos extrems de la via —sobretot els trams pròxims al parlament— i la plaça de les Glòries, que ja és gairebé plena. Al mapa podeu consultar els cent trenta-cinc trams i el volum d’inscripcions que té cada un. Samarreta de la Via 2015 —Aquesta vegada també hi ha samarretes, que seran de color blanc. El pack del marxandatge inclou la fletxa, que els assistents hauran de pintar del color del tram al qual s’hagin inscrit. —La mobilització de la Meridiana començarà a les 17.14. L’acte és previst que duri, amb parlaments inclosos, una hora i mitja. —El recorregut ocuparà una distància aproximada de 5,2 quilòmetres, des del parc de la Ciutadella fins al carrer de Rosselló-Pòrcel. Enguany s’omplirà la Meridiana completament, no únicament el tram central, com passava l’any passat a la Gran Via i a la Diagonal. —La via es dividirà en deu eixos que haurà marcat la campanya de mobilització estiuenca d’enguany de l’ANC i Òmnium amb vista al 27-S: equilibri territorial (5 de juliol a Tortosa), solidaritat (11 de juliol a Manresa), oberts al món (18 de juliol a Vic), diversitat (25 de juliol a Lleida), sostenibilitat (2 d’agost a Bolvir), igualtat (8 d’agost al Vendrell), benestar i justícia social (14 d’agost a Torreforta), innovació (22 d’agost a Lloret de Mar), regeneració democràtica (29 d’agost al Voló) i educació i cultura (5 de setembre a Santa Coloma de Gramenet). Fletxes de la Meridiana —Cada eix és format per uns quants trams. N’hi haurà 135, tants com escons al parlament. —El color inicial de la Via Lliure és el blanc. Però tots els assistents tindran unes fletxes del color de l’eix del qual formaran part. —Una fletxa gegant recorrerà la Via Lliure per un carril central mentre al voltant s’alçaran les de la gent per crear una gran onada fins al parlament. —Una vegada la fletxa hagi sobrepassat cada tram, els manifestants ocuparan tota la via. —Per acabar, els assistents faran costat simbòlicament a la República Catalana aixecant a la vegada les fletxes, amb què dotaran de color tota la mobilització. A més, al final de l’acte hi haurà una sèrie de votacions simbòliques per donar suport popular a la nova república. La Via Lliure a la Meridiana: de quin color sou? Així serà, esquemàticament: Fem de la #ViaLliure11S una onada imparable d’il·lusió, color i arguments per guanyar la República catalana de tots! pic.twitter.com/bfc1wnFsyt — Assemblea Nacional (@assemblea) July 2, 2015 Heus ací els vídeos que convoquen a la manifestació: Josep Sabaté, membre del secretariat nacional de l’ANC, parla de la mobilització de la Meridiana:

Summary: Via Lliure 2015 de l’Onze de Setembre: guia informativa


Josep Sánchez Llibre serà candidat a la presidència de Foment del Treball, segons han publicat diversos mitjans. Sánchez Llibre és ex-dirigent d’Unió Democràtica de Catalunya i ex-diputat al Congrés dels Diputats espanyol ha decidit de formalitzar la seva candidatura com a successor de l’actual president de la patronal catalana, Joaquim Gay de Montellà. El mandat de Montellà s’acaba formalment el mes de desembre, però diverses veus demanen que sigui abans, perquè Foment pugui presentar-se unida a les eleccions de la patronal espanyola, que es faran també el desembre.


Brauli Duart tornarà a assumir les funcions de presidència de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals. Duart va deixar el càrrec temporalment l’abril del 2016 per motius de salut i es va mantenir només com a conseller. Un cop recuperat, ha estat nomenat vice-president de l’ens, un càrrec que actualment assumeix les funcions de la presidència. Així ho ha confirmat Núria Llorach, que assumia fins ara la direcció de la CCMA. Vaig assumir la vicepresidència de la CCMA per motius de salut de Brauli Duart, en un exercici de responsabilitat i amb voluntat de transitorietat. Superada aquesta situació, avui restablim la voluntat del Parlament, retornant-li les funcions de la presidència a ell. pic.twitter.com/oSSPpXjjMK — Núria Llorach (@nllorachb) 17 de gener de 2018 El comitè d’empresa de TV3 ha explicat que celebra la recuperació de Duart, però ha criticat que torni a agafar les regnes de la CCMA per la seva gestió anterior. Els treballadors enumeren la supressió de canals, les retalladesm els acomiadaments, els intents de privatització comercial i la ‘injustificada’ petició de presó per a un treballador com a exemples de la seva direcció. ‘El que cal de forma urgent són solucions per a la Corporació: reclamem al nou Parlament de Catalunya la reforma de la Llei de la CCMA, per a deslliurar-la del control governamental i, sense demora, que es resolgui el cop de l’IVA’, han afegit. Així mateix, demanen que es renovi el consell de govern ‘amb criteris de professionalitat i independència’.

Summary: Brauli Duart torna a assumir les funcions de presidència de la CCMA


El coordinador general d’EH Bildu, Arnaldo Otegi, ha afirmat que la ‘unitat d’acció estratègica’ amb ERC inclourà probablement ‘actors d’Astúries, Galícia, Canàries i Aragó’. En un acte a Portugalete (País Basc), en el qual ha presentat Iker Gil com a cap de llista d’EH Bildu a les eleccions del municipi el 26 de maig, Otegi ha dit: ‘L’etapa en la qual participàvem en el congrés i el senat des de la perspectiva d’una sigla política ja s’ha superat.’ Ha dit que aquest model d’intervenció en les institucions espanyoles i europees és de la fase anterior, ‘autonòmica’. Pel que fa al programa, ha anunciat: ‘Serà clar, simple i de mínims i tindrà com a eixos el respecte al dret d’autodeterminació, la llibertat de tots els presos polítics de l’estat espanyol i el desenvolupament de polítiques contra l’austeritat imposada i el neoliberalisme.’ Otegi ha dit que el País Basc és una ‘petita nació que ha aportat grans coses’, i que ha de ‘continuar remant’. EH Bildu –ha afegit– representa un ‘ordre alternatiu’ i és una esquerra que ofereix ‘certeses, solucions i la seguretat que es poden fer les coses d’una altra manera’. També ha denunciat el ‘procés d’involució’ de l’estat espanyol. ‘L’estat espanyol és feble i es troba immers en una crisi estructural –ha dit–, que ha provocat una resposta autoritària i antidemocràtica. Volen tornar a la repressió, al blanc i negre, a instal·lar la por.’

Summary: Otegi diu que la ‘unitat d’acció estratègica’ entre Bildu i ERC incorporarà més actors


El moviment per a organitzar unes eleccions primàries als municipis de Catalunya amb l’objectiu de confeccionar candidatures independentistes va començar com una idea concreta per a Barcelona. La idea fou de Jordi Graupera, que pretenia forjar una llista unitària independentista per a les eleccions municipals del 2019 a Barcelona. Gairebé un any després, malgrat que no té el suport de les principals formacions independentistes –s’hi han unit l’ANC i Demòcrates–, el projecte va endavant i tindrà cinquanta-sis candidats. L’elecció del candidat independentista a Barcelona que ha de sorgir d’aquestes primàries es farà en dues voltes: la primera, del 14 al 16 de desembre, i la segona del 21 al 23 del mateix mes. Els dos candidats amb més vots de la primera volta s’hauran de presentar amb un equip format per tres persones més a la segona volta. Qui guanyi, serà el cap de llista i els membres del seu equip ocuparan els números 3, 5 i 7. El lloc número 2 l’ocuparà el rival del guanyador. Les 36 candidatures més votades en la primera volta, després de les dues primeres, podran ser votades a l’urna B de la segona volta. Els qui hagin superat el 2% dels vots en aquesta segona volta ocuparan un lloc a la llista electoral, en les posicions 4, 6 i del 8 endavant. A continuació presentem la llista dels 56 candidats que s’han presentat a les Primàries Barcelona, tot destacant les biografies dels més coneguts: Jordi Graupera. És l’impulsor de les primàries per a articular una candidatura unitària independentista a Barcelona. Té un currículum difícil de resumir. El gran públic el coneix per les seves intervencions com a tertulià i corresponsal de ‘El món a RAC1’, i els articles escrits a La Vanguardia i el Nacional. Però Graupera és, sobretot, doctor en filosofia política i, actualment, investigador de la Woodrow Wilson School of International and Public Affairs, de la Universitat de Princeton, un institut de recerca que es dedica a l’autodeterminació. Consulteu-ne el currículum. Diana Coromines. És doctora en traducció i interpretació i llicenciada en comunicació audiovisual. Aquests últims anys s’ha dedicat a la diplomàcia, com a treballadora de la Generalitat de Catalunya a la delegació dels països nòrdics, amb seu a Dinamarca. En el seu programa presenta tres grans eixos: potenciar Barcelona com a ciutat intel·ligent, reivindicar el valor democratitzador en ‘el marc de la tensió creixent entre autoritarisme i democràcia’ i situar Barcelona com a capital d’estat, explicant que Catalunya ha votat a favor de la independència el 9-N, el 27-S, l’1-O i el 21-D. Consulteu-ne el currículum. Pep Puig. Doctor en enginyeria industrial, ha col·laborat en diversos projectes d’impuls de les energies renovables, com ara Ecoserveis, Som Energia i Viure de l’Aire. Entre el 1995 i el 1999 va ser regidor de l’Ajuntament de Barcelona pels Verds, dins la coalició d’ICV. També ha estat professor a la UAB. És autor d’articles i llibres de divulgació científica i ha participat en actes, conferències i fòrums relacionats amb el medi, l’ecologia i les energies renovables. Consulteu-ne el currículum. Maria Vila. Advocada especialitzada en dret privat comparat, amb presència mediàtica com a opinant política. Ha col·laborat en diversos mitjans i actualment es pot veure al ‘Més 3/24’. L’any passat també col·laborava a Catalunya Ràdio, però –segons que va denunciar a les xarxes– la direcció del mitjà va decidir de prescindir-ne per motius polítics. Diu que vol convertir la ciutat en un bastió de llibertat i independència contra l’afany recentralitzador de l’estat espanyol. Consulteu-ne el currículum. Borja Vilallonga. Doctorat en història, la seva exposició mediàtica va multiplicar-se quan va ser nomenat director del setmanari el Temps. Va dimitir poc temps després i diu haver-se ‘exiliat’ a Nova York, des d’on escriu articles, alguns dels quals vinculats amb l’actualitat política catalana. També és educador espiritual i, segons la seva web, ofereix direcció i guiatge religiós i espiritual a tots aquells que cerquen un desvetllament vital. Consulteu-ne el currículum. Núria de Gispert. Política catalana amb àmplia experiència: ha estat presidenta del parlament i consellera de Justícia, Interior i Governació en diversos governs de Jordi Pujol. Va ser de les veus més crítiques amb la deriva d’UDC i va participar en el naixement de Demòcrates de Catalunya. Retirada de la vida política, va oferir-se a tancar la llista per Barcelona de Primàries Catalunya. Adrià Alsina. Periodista i politòleg, aquests darrers anys ha estat molt vinculat amb l’Assemblea Nacional Catalana. Primer en va ser cap de premsa, càrrec que va deixar enguany per presentar-se a les eleccions al secretariat nacional. A final de setembre, va deixar la direcció de l’ANC per apuntar-se a les Primàries Barcelona. A banda la seva activitat política, és professor associat de periodisme a la UVic i col·labora amb diversos mitjans. Consulteu-ne el currículum. Jordi Domingo. Advocat amb més de quaranta anys d’experiència en dret civil, mercantil, internacional i processal. Durant el franquisme va ser molt actiu a la clandestinitat. En la transició es va involucrar en comissions d’ajut parlamentari. Fou portaveu de la plataforma Constituïm i actualment és president de la Coordinadora de l’Advocacia de Catalunya. També és articulista de VilaWeb. Consulteu-ne el currículum. Àstrid Bierge. Periodista de formació, Bierge ha col·laborat amb mitjans com ara el Temps, la Xarxa i TV3. Actualment és columnista del diari digital el Món. També ha publicat dos llibres: un recull d’articles anomenat Pedacets al Sol i Sí-Sí o Sí-No, una conversa entre Vicent Sanchis i Xavier Sardà. Consulteu-ne el currículum. Jaume Alcantara Olga Amargant Christian Arbós Gerard Ardanuy Joan Babeli Aleix Báez Cristina Barón Ariadna Benet Salvador Bonada Sílvia Bonàs David Bultà David Cardenas Jordi Carreté Antoni Carulla Bernat Casanova Marc Comes Oriol Crespo Carles Domingo David Folch Joan Baptista Fonollosa Cristina Font Albert Forcades Ricardo Garnier Violeta Gràcia Núria Grau Guillem López Roberto José Madrid Roger Mallola Xavier Martínez David Mitjavila Miquel Nadal Jordi Oliver Ferran Palau Eulàlia Pascual Enric Porta Eugeni Rodoreda Carles Rojas Cristina Rúbies Cristian Salomoni Sergi Sancho Pere Solà Josep Soldevila Joan Valero Mònica Vidal Xavier Vidal Teresa Vilardell Selene Zaragoza

Summary: De Graupera a De Gispert: tots els noms de les primàries de Barcelona


Stefanie Kremser és escriptora i ara com ara viu a Barcelona. Però té una història familiar i una actitud vital nòmades, que l’han dut a viure en molts llocs diferents. És filla de mare alemanya i de pare bolivià, va néixer a Alemanya i va créixer a São Paulo, al Brasil, on va viure des que tenia set anys fins que en tenia vint. També va passar temporades a Cochabamba, Bolívia, on vivien els avis paterns. I després se n’anà a estudiar a Alemanya. I més i més… Les tres primeres dècades de la seva vida han estat marcades pel desplaçament, instal·lada en llocs que no coneixia, amb llengües conegudes i desconegudes, amb llocs que l’han acollida (no pas sense dificultats) i llocs que l’han conformada. Una situació nòmada, d’identitat dual, que han fet que s’interrogués sobre alguns grans temes de la humanitat: qui sóc, d’on vinc, què vol dir ser d’un lloc, cap on vaig…? A partir d’aquest interès per reflexionar sobre la identitat i sobre la idea de nomadisme, sobre l’alteritat, sobre la diferència, etc., Kremser ha bastit dues novel·les: Postal de Copacabana (Club Editor, 2007) i El dia que vaig aprendre a volar (Edicions de 1984, 2016). I ara tanca la trilogia amb una obra de no-ficció, Si aquest carrer fos meu (Edicions de 1984, 2020), un mémoire en què construeix relats a partir de les seves experiències. El lector de les novel·les anteriors hi trobarà l’origen d’algunes històries ja explicades, però és una construcció literària nova, que parteix d’una història personal per anar a la història universal. Diu Kremser: ‘És un llibre especial, el primer que escric de no-ficció i després d’haver escrit tres novel·les. Tots els meus llibres transiten entre dues nacionalitats i dos continents. Per tancar aquest tema literari, havia d’escriure des de la no-ficció, com un mémoire, seguint els passos de Vivian Gornik, per trobar l’ordre d’aquest trencaclosques i ventall de països, continents, nacionalitats, llengües…’ Aquesta relació d’espai i de trànsit que estableix Kremser és un tema molt contemporani. Ja ho diu ella: ‘L’ésser humà és nòmada, perquè el món és ple de migrants i sempre serà així.’ I afegeix: ‘La novel·la és un caos en moviment fet d’episodis biogràfics, vitals, que s’esdevenen en dos continents, cinc països i vint-i-dues adreces. I tot va començar amb un fet que sembla de ficció: a casa em va arribar una postal del passat. I aquest fet em va desencadenar un seguit d’esdeveniments, que s’anaven connectant, que em van fer pensar que totes aquestes adreces on havia viscut i persones que havia conegut tenien un sentit. La postal em portava cap a una història i cap als fets, plaents o no, que s’esdevenen quan ets poliimmigrant: conèixer el lloc, entendre la llengua i la cultura d’aquest lloc… Hi ha països que ho permeten molt bé, són països d’acollida; en canvi, n’hi ha que no tant. Jo he anat ajustant la meva identitat a cada lloc on he viscut. I en aquest procés també hi he trobat entrebancs, que he hagut de resoldre.’ ‘El llibre que he escrit és un mémoire i no pas una autobiografia, perquè no és un relat cronològic, sinó que segueix unes altres normes: porto el lector d’un lloc a un altre, fent salts temporals i geogràfics. Crec que la nostra memòria també funciona d’aquesta manera. I així construeixo una història que no és previsible. Tampoc no és un llibre de viatges, sinó un llibre d’experiències.’ ‘Vaig créixer al primer món, el segon món i el tercer món alhora. Això vol dir una superposició de molts llocs, ciutats i llengües. Potser per això necessitava donar-li un ordre literari. I per això vaig triar el mémoire, perquè en aquest gènere tot allò que expliques va relacionat amb el tema que tries. En aquest cas: la descoberta d’un lloc, la identitat, què vol dir pertànyer a un lloc… Pregunto i qüestiono.’ ‘I cada lloc és marcat per la seva història geopolítica, que afecta tota la societat i també em marca a mi. No es pot separar. A Bolívia topo amb els nazis que s’hi amaguen després de la Segona Guerra Mundial; a Alemanya hi vaig anar a estudiar quan va caure el Mur de Berlín; i a Catalunya hi arribo i poc després comença el procés cap a la independència.’ Una de les característiques que donen valor a l’obra de Kremser és una manera de mirar els fets quotidians que se li presenten. N’és un bon exemple la caixa forta que ella i el seu company, l’escriptor Jordi Puntí, es van trobar al pis de Barcelona on ara viuen: una caixa forta de la mida d’una rentadora, que no es pot obrir, que ningú no sap com va anar a parar al balcó i que segurament allò que conté restarà per sempre més un misteri. Ella embolcalla circumstància i objecte en una mena de fet màgic, que fa que la vida tingui una dimensió més onírica. El realisme màgic. I diu: ‘És molt bonic conviure amb un misteri així. S’ha d’estar amatent a les sorpreses que vindran i també als misteris del passat que no es poden resoldre, i acceptar-ho.’ L’altra característica de l’obra de Stefanie Kremser és la manera de mirar i d’encara la vida: amb optimisme, amb la llibertat i el respecte cap a l’altre com un valor insubornable, el valor de l’alteritat. En aquest sentit, Si aquest carrer fos meu és un gran antídot contra l’extrema dreta en alça a tot Europa, ‘perquè convida a no tenir por de l’estrany, de l’altre, que ve d’un altre lloc, amb un altre aspecte, amb una altra llengua’. Un llibre que planta cara a ‘la por de la diferència que és d’on s’alimenta el racisme, la xenofòbia, el populisme’. Stefanie Kremser vol deixar clara una cosa: ‘No em moc per enyor, per tornar enrere. Jo ja no enyoro el passat, ja el tinc resolt. He viscut en tots aquests llocs que explico tot allò que hi podia viure i ara estic preparada per a afrontar-ne de nous, de llocs, i també per a romandre al mateix. Avui casa meva és aquí.’ I una última informació important: ‘Aquest llibre de no-ficció tanca la sèrie de novel·les on apareix la binacionalitat. M’he alliberat d’aquest tema i la novel·la següent –que ja escric– serà ben diferent. El tema de la identitat ja no hi apareix.’

Summary: Stefanie Kremser, escriptora de vida nòmada que fa literatura sobre la identitat


El govern espanyol no tan sols no farà cabal de la resolució del Grup de Treball contra les Detencions Arbitràries de l’ONU demanant l’alliberament immediat de Jordi Sànchez, Jordi Cuixart i Oriol Junqueras, sinó que vol emprendre represàlies. Segons que ha anunciat l’ambaixador d’Espanya davant l’ONU a Ginebra, Cristóbal González-Aller, l’executiu de Pedro Sánchez demanarà avui formalment a l’ONU que inhabiliti dos dels cinc membres del Grup de Treball: el mexicà José Guevara, que n’és el president relator, i el sud-coreà Seong-Phil Hong. El diplomàtic espanyol diu que ‘hi ha un conflicte d’interessos’ entre aquests dos experts i l’advocat britànic Ben Emmerson, defensor dels tres presos polítics catalans, perquè Emmerson va formar part d’altres òrgans similars de drets humans de l’ONU en els quals va treballar amb Guevara i Hong en dues causes, com a mínim. La portaveu del govern espanyol, Isabel Celaá, ha dit que l’executiu era lleial a l’ONU, però considera que hi ha ‘errors i distorsions’ en l’informe a causa del conflicte d’interessos per part dels dos membres del grup de treball. El grup va demanar que, a més d’alliberar immediatament els presos polítics, se’ls indemnitzés i que Espanya fes una investigació exhaustiva sobre la violació d’una desena de drets fonamentals contra els presos polítics.

Summary: Espanya vol represàlies contra els experts de l’ONU que van exigir l’alliberament dels presos polítics


El sindicat Comissions Obreres (CCOO) de Catalunya ha alertat avui que el nombre de treballadors pobres ha augmentat en els últims cinc anys a Catalunya i l’any 2017 ja representaven 391.400 persones. L’any 2013 hi havia 335.800 treballadors en risc de pobresa o exclusió social. Són dades que inclou l’informe ‘Una aproximació a la pobresa en el treball’ elaborat per CCOO i que també mostra com entre el 2008 i el 2018 s’han destruït 292.000 llocs de treball, deixant més de 430.000 persones sense feina, i un increment de 140.000 aturats en aquests deu anys. Amb aquest estudi, el sindicat vol denunciar que la recuperació econòmica no s’ha traslladat a les classes treballadores sinó, que, al contrari, ‘la precarietat s’ha consolidat com a model laboral’, ha assegurat la responsable de Mercat de Treball i Polítiques d’Ocupació del sindicat, Romina Garcia en una roda de premsa.

Summary: CCOO alerta que el nombre de treballadors pobres creix des del 2013 i ja són gairebé 400.000 persones a Catalunya


Manuel Delgado (Barcelona, 1956) és antropòleg i professor universitari a la Universitat de Barcelona. Fortament polititzat i militant comunista de fa dècades, Delgado ha estat una de les veus més punyents del procés català. Sempre s’ha definit com una persona no independentista que s’afegia al procés per les oportunitats de millora social que podia oferir. Però en aquesta entrevista, feta al seu barri de Barcelona, és molt pessimista i molt crític amb la situació actual. De Torra a la CUP, passant per Pedro Sánchez i els comuns, Manuel Delgado explica els seus contundents punts de vista. —Quina valoració en feu, del govern Sánchez ? —No m’ha despertat gens d’interès perquè dubto molt que impliqui cap variable per a canviar res. És absolutament insignificant. Excepte com a coartada. Coartada perquè uns i altres facin creure que el problema és el PP. Tot conseqüència directa de la perfídia del PP i Rajoy. La coartada perfecta. —Hem de fer fora el PP! —Exacte. Si el PP és fora, es reobre la perspectiva que és possible una reforma a Espanya. La qual cosa serveix perquè els comuns continuïn confiant en aquesta mena de pastanaga penjada d’un bastó, ERC consideri la viabilitat proposada per Tardà de refer un tripartit, i el PDECat torni a ser allò que era, és a dir, Convergència. Coartada perquè tot torni a ser com era abans d’aquest parèntesi que alguns van pensar gairebé de somni. Ara es culmina el procés de desmobilització. S’ha de fer política per dalt. Ho fan els uns i els altres. I això ja es veia a venir. Quan va haver-hi la declaració d’independència algú va decidir que la gent tornés a casa. I ara en veiem les darreres conseqüències: plegar veles i conformar-nos a vindicar el retorn dels segrestats. —Tesi Cebrián. Tanqueu-los a la presó i deixaran de parlar d’independència i parlaran dels presos. —És clar. Com que l’element central és l’alliberament dels ostatges ja tenim per què lluitar. La perspectiva i l’horitzó de la República Catalana acabarà essent com una mena de fita similar a la República Socialista de l’esquerra tradicional. Sempre present però, per definició, horitzó inabastable. I, per inabastable, justificació ideal perquè res no es mogui. —I com el valoreu, el govern de Torra? —Algú va pensar que amb el seu nomenament alguna cosa canviava, i amb la seva declaració fundacional seria rupturista. Però és claríssim que aquesta perspectiva també s’ha frustrat d’una manera vergonyosa i vergonyant. Han guanyat, tu. I ja està. Som un poble derrotat. Una vegada més. —Per sempre? —Podem comptar amb lustres, segles o mil·lennis. Era aleshores o mai. Tu creus que d’aquí a cinc anys canviarà res? Estaran tots acomodats. Per cert, Puigdemont és viu o no? Pràcticament ha desaparegut. El nou govern Sánchez ha estat estratègic perquè Puigdemont es desinflés. La retòrica republicana serà vigent per imatge, però en canvi ara per ara la dinàmica per a restablir l’expectativa que vam tenir a tocar dels dits no es manté. No hi ha ambient. No descarto, tampoc, que hi hagi una sorpresa i es pugui restablir l’esperança. Però per mi no és clar que d’una manera o altra puguin dur-nos a un altre lloc que no sigui el restabliment de l’autonomia. Que bàsicament és la fita que hem aconseguit. I sembla que estem contents, tu. Ara només falta rescatar els presos polítics. No veig que s’hagi planejat tornar a comptar amb mi, com a peó. Com un d’aquells que vam ocupar els carrers i vam pensar que eren nostres. És claríssim que no. —Ningú no sap què fer. —La clau va estar sempre en la mobilització. Allò que realment donava força, la matèria primera, era la gent al carrer. Això va començar al carrer i havia d’acabar al carrer. I algú va decidir que no era bona idea. No sabrem mai què va passar. Confiar en allò que algú va anomenar les masses, la gent al carrer, i donar-los el protagonisme, era molt arriscat. Potser no ho van voler. No van gosar. No era por dels morts. Era por dels vius. Hi havia vertigen a trobar-se que els carrers no eren seus, ni dels altres. I d’aquesta perspectiva, i mirant-s’ho de la balconada de la Generalitat estant, van tenir por. —Passem a l’àmbit de la CUP. Com els veu Manuel Delgado? —La CUP ha acabat convertint-se en un altre partit qualsevol. I ja està. Ara per ara la CUP, amb el seu discurs molt més radical, ha decidit de dedicar-se a la política. Fan política. La sensació que alguns tenim, per raons històriques, és que tornem a viure la pitjor cosa que podia passar: que vinguessin els nostres. Va passar a la transició, va passar amb l’eufòria inicial dels comuns i els canvis als municipis i passa ara. —Molt optimistes no ho estem. —Si vols que sigui optimista, paga tres whiskys. Dóna’m un motiu per a ser optimista. Alguna cosa que no sigui el nou govern de Pedro Sánchez i que d’una manera o altra em doni expectativa. I ens equivoquem tantíssim amb el paper que pot fer el PSOE! Però tant! Aquí hi ha hagut un malentès històric del qual no ens n’acabem de sortir. —Quin? —Pensar que el nacionalisme espanyol més desmesurat, fanàtic, radical era el PP o Ciutadans. No és veritat. El PSOE són els hereus històrics de la Falange, no dic del franquisme. Amb noms i cognoms. Francisco Vázquez, Alfonso Guerra, Rodríguez Ibarra, José Bono. Quan dic que són els hereus de Falange parlo d’aquest nacionalisme entre cometes d’esquerres, que podia ser Falange, amb un fort factor social, però amb el factor patriota per damunt de qualsevol altra cosa. Això ho encarna molt més Susana Díaz que no pas Inés Arrimadas. No sé què esperem què pugui fer el PSOE de diferent del PP i Ciutadans. El PSOE té el patriotisme social que tenia la Falange. Està claríssim que la perspectiva d’un govern del PSOE no és gens ni mica tranquil·litzadora. —Com veu Manuel Delgado el món dels comuns, ara? —Jo m’he sentit molt a prop d’Albano-Dante Fachin i Àngels Martínez. Jo, com ells, no he estat mai independentista. Vam creure que hi havia un horitzó, una oportunitat. I ho intentàvem. Els comuns ara són el PSC. En l’àmbit municipal són el neomaragallisme. I ja està. —Escriviu cartes? —Dissabte hi ha un acte d’Òmnium a la Vall d’Hebron. I hi aniré perquè m’estimo molt Jordi Cuixart. Ell va fer que arrelés un procés de canvi a Òmnium, que durant molt de temps per mi era una vergonya. Quan jo anava a actes d’Òmnium molta gent del meu entorn no entenien res. Òmnium era la bèstia negra, la burgesia catalana. I el tipus va fer aquesta cosa tan magnífica: lluites compartides. La vindicació d’un passat que la classe treballadora catalana tenia un paper hegemònic. I on quedava clar que les lluites no eren únicament contra ells. També hi havia lluita de classes dintre. On l’enemic era català. I demostrava una cosa important: que el nostre poble té tradició de lluita. Contra qui ho mereixi. I que si alguna cosa hauria de caracteritzar el català, amb moltes cometes, seria justament la lluita. —Què n’opineu, de Torra? —Malament rai. No ho podem negar. Hi ha un catalanisme essencialista, culturalista que creia que la cultura catalana era no humana i creada per algun tipus de déu. O un fet natural. És la tradició dels comentaris de Jordi Pujol, Marta Ferrusola i Heribert Barrera. Això ha existit. Aquesta idea que el procés ens ha tornat bons no és veritat. Aquest procés ha incorporat gent que proveníem i desembocàvem en una esquerra històrica, i que creia en la igualtat dels humans. I hem hagut de compartir l’espai un temps amb una gent que creia que el nostre poble era una obra divina, com deia Folch i Torres. Creuen que Catalunya i la catalanitat és un fet natural. Per a la gent que veníem de l’esquerra Torra ha estat una autèntica mala passada, perquè amb les discussions internes ens trobàvem contra un element que no podíem rebatre. Inacceptable. Autèntica jugada que ens ha deixat amb el cul en l’aire. Hi ha hagut escoraments racistes en el catalanisme. De sempre. I hi continuen essent. No cal dir noms. I et dic una cosa: alguns estàvem en aquesta història justament per veure’ns les cares amb aquests. Del punt de vista de l’esquerra històrica era dir: voleu la independència? Doncs vinga, va. Fem-ho. I aleshores l’esquerra independentista no tindrà cap remei que ser esquerra, i els altres, que ja teníem clissats, els podrem desemmascarar. —Ciutadans. Un milió de vot a Catalunya. —Finalment s’ha acabat imposant una distribució identitària en la distribució de vot. Ciutadans s’ha endut tot el vot patriòtic espanyol que s’ha sentit amenaçat. Això de Tabàrnia sí que és greu. —Per què? —És un argument perillós. Implica la idea que existeix una bossa d’espanyolitat aïllada al si de Catalunya que justificaria en algun moment una operació de rescat. Era repetir l’esquema dels enclavaments serbs a Croàcia i Bòsnia que van justificar la intervenció de l’exèrcit iugoslau. Tremendament perillós. Ciutadans ha acabat convertint-se en la desembocadura de l’extrema dreta nacionalista espanyola. Ciutadans no és que ho sigui per si, però és el lloc on s’ha aixoplugat aquest odi. I això els fa inquietants. Ciutadans és un partit que neix de la rancúnia. A Catalunya hi ha extrema dreta catalanista, i també espanyolista. A algú li costa de creure, perquè té la visió que això no s’adiu amb el nostre tarannà. Doncs mira. —Els CDR també estan molt quiets, ara. Potser hi ha por. —La por no pot mantenir una situació com aquesta permanentment. No pot sense la complicitat d’aquells que han decidit que per què complicar-nos la vida. I mira que bé que estàvem, oi? Es vol acotar el cap, acceptar la reprimenda i aconseguir que deixin anar els presos. I ja està.

Summary: Manuel Delgado: ‘El PSOE són els hereus històrics de la Falange’


La policia turca ha fet escorcolls simultanis en 44 empreses a Istanbul aquest dimarts i té ordres d’arrest contra 120 executius en el marc de la investigació del cop d’Estat fallit del passat 15 de juliol, segons ha informat l’agència estatal Anatòlia. Segons aquest mitjà, les empreses han estat acusades de donar suport financer al moviment del clergue Fethullah Gülen, exiliat als Estats Units i al qual Ankara responsabilitza d’estar darrere de l’intent, alguna cosa que aquest nega. De moment no s’ha identificat cap de les empreses afectades. La Policia ha començat els escorcolls als districtes d’Uskudar i Umraniye d’Istanbul, segons Anatòlia. Des del cop fallit, més de 35.000 persones han estat detingudes, de les quals 17.000 han estat posades sota arrest formal, i desenes de milers més han estat suspeses dels seus llocs de treball en una purga que ha afectat al sistema judicial i educatiu, així com l’estament militar i als cossos de seguretat.

Summary: La policia turca escorcolla 44 empreses per detenir executius en relació amb el cop fallit


Agustí Carles és advocat, membre de Drets i de Constituïm. Té despatx a Barcelona. I ara també és un dels assessors dels equips jurídics de Carme Forcadell, Carles Puigdemont i el govern català. Però diu que en aquesta entrevista parla en nom propi i no pas de ningú més. Carles és de l’opinió que la declaració d’independència de Carles Puigdemont es va fer com tocava. És a dir, fora del ple i sense votació. En aquesta entrevista explica el perquè. —Agustí Carles, qui és? —Sóc advocat. Formo part del col·lectiu Drets i de Constituïm, que vam fer proposta de constitució. Per la meva feina, sóc un dels assessors de Carme Forcadell, del president Puigdemont i del govern català. L’advocat de Forcadell és Van der Eyne, que és penalista. I necessitava ajuda de constitucionalistes, com jo. Però jo parlo en nom meu, no de ningú més. —Dieu que la declaració d’independència es va fer ben feta i seguint la llei internacional. Per exemple, no s’havia de fer al ple, ni votar-la. —Ni la constitució ni l’estatut no ens dirà com es fa una declaració d’independència. Lògicament, no ho preveuen. On s’ha d’anar a buscar com fer una declaració? A la llei internacional. Què ens diu el dret internacional? Doncs el dictamen del Tribunal de l’Haia de l’any 2010 sobre Kossovo en parla. I el tribunal afirma, diu i aconsella que la independència de Kossovo de Sèrbia va ser correcta perquè les independències no les ha de declarar un parlament de l’estat matriu. I el Parlament de Catalunya, tingui la història que tingui, actualment depèn de la constitució espanyola. Agradi o no, és un parlament autonòmic. I des d’aquest parlament no es pot trencar la legalitat de l’estat matriu. Les declaracions les han de fer els representants del poble. I això es va fer. Observeu que la declaració la van signar com a representants electes. No com a diputats autonòmics. Això també havia estat estudiat. Seguia els consells del dret internacional. —La llei del referèndum sí que diu que el parlament ha de declarar la independència. —La declaració d’independència no es va votar dins el ple perquè seguia el dret internacional. Tot ha estat estudiat. Van anar a l’auditori del costat. I la van signar en una sala annexa, a l’auditori. La llei del referèndum diu que la declaració l’ha de fer el parlament? Cert. L’auditori forma part del parlament. El problema és que tenim un estat en contra, i hem d’anar avançant sense dir-ho tot. Com deia, la declaració, a més, no la van signar com a diputats, sinó com a representants del poble. I de fet es podria ampliar i que la signessin també diputats a Madrid, senadors, alcaldes. Tots ells representarien el poble de Catalunya. Tot estudiat. —Tot estudiat? No va ser improvisació signar-la fora del ple? —Tota la litúrgia havia estat pensada. Cada pas que s’ha fet, cada article, s’ha estudiat d’acord amb el dret internacional. No hi ha res basat en la improvisació. Tot havia estat previst així. És la litúrgia que toca per fer una declaració d’independència. —I el paper signat ja és la declaració, doncs? —Jo entenc que la declaració formal és aquesta, sí. —I ja està, doncs? No cal que el parlament faci res més? —Sí que ha de fer, sí. Ara el parlament ha de concedir els efectes jurídics a la declaració. És a dir: la declaració d’independència és un acte polític, no jurídic. Per això jurídicament encara no té cap transcendència. Arribarà quan el parlament faci entrar en vigor la llei de transitorietat. Aleshores sí. Aleshores tindrà efectes jurídics. I després el president, o el govern, donarà ordres executives. —La declaració és feta, falta la llei de transitorietat. És això? —Correcte. El president què va fer? Va dir que la independència no entri en vigència perquè volem diàleg, tal com ens demana la comunitat internacional. —És curiós que, segons això que dieu, la llei internacional donaria avui la declaració per feta i, en canvi, segons la llei catalana i espanyola, no. —Ni la catalana ni l’espanyola no la preveuen, la declaració. No la regulen. Em fa gràcia que la gent s’esperi una votació. On ho diu, això? Si fas un referèndum després l’has de votar? Home, no. S’ha fet la declaració formal. Deixen per escrit allò que la gent ha decidit. Això és una opinió meva. No del govern. Que quedi clar que és la meva valoració. —I quina és? —Crec que s’ha fet bé. —Una altra qüestió. Per anar al Tribunal de Drets Humans d’Europa a defensar Carme Forcadell i altres, què falta? Quan s’hi arriba? —Vam anar al TC a recusar-ne els magistrats. Ens van dir que no. I ara podem anar al Tribunal de Drets Humans Europeus. Encara no s’ha esgotat el termini ni les resolucions. I quan sigui el moment es farà. Com més aviat millor. I també pensem anar al Tribunal de Luxemburg. Allà un altre equip ja ho va preparant, i és en relació amb les càrregues policíaques. Aquestes són les dues vies que hi ha en marxa, ara. I també tenim tot d’advocats estrangers que fan arribar tota la documentació a altres instàncies, com hem vist aquests dies.

Summary: Agustí Carles: ‘La declaració d’independència no es va votar dins el ple perquè seguia el dret internacional. Tot ha estat estudiat’


Guillem Anglada-Escudé, nascut a Ullastrell, és professor d’astrofísica de la Universitat Queen Mary de Londres. Amb només trenta-set anys ha liderat la investigació que ha descobert l’exoplaneta Pròxima b, que orbita al voltant de l’estrella més propera al Sol i que per les característiques que té podria tenir vida. I ha estat elegit un dels deu científics més destacats de l’any 2016 per la revista Nature. En aquesta entrevista ens parla de com fou el descobriment d’aquest planeta, de la possibilitat que tingui vida, i de la probabilitat que hi hagi vida a l’univers, més enllà del nostre petit punt blau pàl·lid. Però també es mostra crític amb el model de recerca a l’estat espanyol, que ha fet que ’s’hagi deixat perdre la vitalitat i el talent de tota una generació’, de gent, com ell, que han hagut de desenvolupar la tasca investigadora en altres països. —Dieu que sobreviure com a científic és una tasca salvatge. —Sí. El científic professional no existeix massa; hi ha els caps de projecte. Tu no pots participar en un projecte essent un investigador: ets un postdoc, amb un contracte temporal de tres o quatre anys. I quan s’acaba, adéu. I no hi ha reciclatge; es tracta d’anar agafant la gent, i és gent nova, gent jove, que surt més a compte que no reciclar els altres. —A tot arreu passa això? —A tot arreu. I és un model molt brutal, perquè te’l venen com allò que has de fer: anar pel món treballant i aprenent coses. Però hi ha una doble moral, perquè proporciones mà d’obra barata altament qualificada en projectes i quan deixes de ser-ne útil, pel que sigui, te’n vas al carrer. —I quin problema afegit hi ha a Catalunya per a la recerca? —Aquí el problema és portat a l’extrem. La precarietat és molt més gran, fins i tot en gent més consolidada. Afecta a grups de recerca més grans, on hi ha l’investigador principal, que té una plaça, i els altres, que no la tenen. Quan hi ha una d’aquestes crisis cícliques tot això es destrueix. Cada x anys. Tot aquest personal que penja, se’n va. Només queden els directors de projectes, però tots els altres no; fins i tot la indústria que es genera al voltant de la investigació quan hi ha aquests col·lapses desapareix. —Per les retallades en R+D? —Sí. Tothom va patir l’austeritat. Això passa també amb la indústria. Per exemple, si tanquen la Seat a Martorell, el problema no és la Seat, és que et carregues l’economia de la zona. En investigació passa el mateix: quan tanques una línia de recerca gran et carregues l’economia de servei, de tecnologia, de suport tècnic que penja d’això. I en altres llocs encara que hi hagi una crisi això ho saben cuidar. —En quins llocs? —Com a Anglaterra o a Alemanya. Subvencionen tota aquesta indústria local a través de les universitats; no donen diners directament a les empreses perquè facin coses, sinó que hi ha molta circulació de recursos i això fa que es mantinguin totes aquestes empreses. Fins i tot els governs locals subvencionen aquestes activitats. —El sistema espanyol és massa burocratitzat, doncs. —Hi ha molt poc marge de creativitat, d’investigació i innovació. Perquè pots veure que ha sortit una cosa nova, que ens hi podríem posar, que podríem agafar aquesta empresa que fa tal cosa, i que per això necessitem vint mil euros. Vint mil euros són diners, però per a un projecte d’innovació no és res. Vint mil euros, en llocs com a Alemanya o a Anglaterra els tens en dues o tres setmanes, si els demanes. I el model espanyol és el del cunyat. S’ha de perseguir qui es fa el llest i s’aprofita del sistema per a col·locar-hi la família, qui es fa el llest, però no penalitzar tota la resta. Perquè llavors tenim el sistema més burocràtic i anacrònic de la UE. —Sentiu que formeu part d’una generació amb talent expulsada per poder-se guanyar la vida? —El meu cas és una mica peculiar. Perquè jo vaig marxar de Barcelona amb una beca el 2007, que és just quan començava a esclatar la crisi, i aleshores no se sabia ben bé l’abast que tindria. I vaig marxar amb la idea d’aprendre al costat de gent bona, per després poder tornar i crear el meu grup de recerca. —I ja no vau tornar. —No. I hi ha molta gent que ha quedat fora. No és només la quantitat de gent que ha marxat; sinó que és tota una generació amb una manera de veure el món, els anomenats ‘millenials’, que interactuen i enfoquen les coses d’una manera molt determinada, també a l’hora de fer investigació. Tota aquesta mecànica, tota aquesta vitalitat, l’hem perdut. Hem perdut una forma de veure el món aquests últims anys. Hem perdut gent en quantitat i en qualitat, en coses que no són quantificables. I en deu o quinze anys la resta del món anirà per una banda i nosaltres encara anirem per una altra. —L’estat s’autocondemna permetent que hagi passat això. —Una cosa és que hagis de reduir… si has de fer una retallada del 50%, la fas. Però és que hi ha programes sencers que s’han destruït. La gent ha sofert bastant, gent que havia tornat de formar-se a l’estranger i en sis mesos s’ha quedat sense res, al carrer. —El ministre de Treball espanyol deia encara fa uns dies que en el fons a la vostra generació ja us va bé haver de marxar perquè és molt enriquidor. —I no és la primera vegada que fan comentaris així. En realitat és molt absurd. Perquè paguen l’educació, hi ha una inversió en la formació universitària i després tot això se’n va. Dels cinc-cents físics que surten cada any no tots faran investigació puntera. I els pocs que destaquin els acabaran perdent: es forma gent que o bé se’n va a treballar a fora o gent que acaba fent de professor d’institut. I això no és gaire eficient. —Parlem del vostre descobriment. Quan vau començar la cacera de Pròxima b? —Amb un col·lega meu matemàtic l’any 2012 vam aplicar una sèrie de mètodes que consistien a combinar mesures de diversos instruments i vam observar un munt de senyals en moltes estrelles. I una d’elles era Pròxima b. —I us vau centrar en Pròxima b. —Al principi vam agafar cinc o sis estrelles i vam prendre’n més dades. I vam aconseguir tenir un telescopi, que va costar molt. Pròxima continuava mostrant els senyals, però no podíem dir si hi era o no hi era, per la manera com es prenen les dades. I aquesta ha estat la diferència: vaig organitzar un consorci amb molta gent i amb altres observatoris per fer una campanya per observar Pròxima cada nit durant dos mesos amb un instrument que detecta planetes que es diu HARPS, i també amb altres instruments simultàniament. Aquesta ha estat la novetat cientifica, la de la implementació d’aquest mètode enfocat a un objecte, posant molts recursos a fer una cosa concreta. —Què us va passar pel cap quan vau tenir la confirmació de l’existència del planeta? —Les característiques aproximades de com és Pròxima b les sabem des del 2012, quan vèiem els primers senyals; vèiem que podia ser un planeta en una òrbita temperada, un planeta terrestre. I en aquell moment es va convertir en un objectiu prioritari. I després vam treballar a fons l’estrella de moltes maneres diferents per veure si aquell senyal es confirmava o no. —Dèieu que aquest descobriment pot tenir conseqüències. Quines? —La gràcia d’aquest planeta és que orbita l’estrella més propera al sol, i això ens fa tenir l’expectativa que aquests anys vinents puguem caracteritzar-lo i mesurar-hi coses concretes: si té atmosfera i si aquesta atmosfera conté aigua, oxigen o altres gasos. Per primera vegada tindrem l’oportunitat de començar a cercar evidència de vida fora del sistema solar. És un canvi de paradigma. Fins ara ens concentràvem en la detecció dels planetes; i ara ja ens aboquem en caracteritzar-los. A més, ara també es mira en un altre sistema de planetes detectat per un altre grup d’investigació l’any passat, orbitant una estrella semblant. —Participeu directament en la investigació sobre si hi ha vida a Pròxima b? —Ara estic implicat en la planificació d’un parell d’instruments per poder caracteritzar els planetes, i pensem per a Pròxima b quina és l’estratègia i l’instrument que ens aniria millor. —I què pot passar en aquesta cerca? —Segurament es detectarà un planeta semblant a Pròxima B en una altra estrella, on hi hagi un trànsit d’aquest planeta a la seva estrella. Serà en una altra estrella, doncs, en una altra nana vermella, que és una mena d’estrella com el sol però és petita, més freda, i això fa que es pugui detectar el trànsit del planeta més fàcilment. Crec que això passarà l’any que ve: es trobarà un planeta semblant a Pròxima b orbitant una nana vermella. —I per què no es podrà detectar el trànsit a Pròxima b? —A Pròxima b la probabilitat que passi és bastant baixa, una entre cinquanta. —I detectar el trànsit en una altra estrella pot ajudar a determinar si hi ha vida a Pròxima b? —Sí, sigui quin sigui el primer planeta temperat en què poguem mirar la seva atmosfera, si trobem que hi ha atmosfera i hi ha molècules interessants d’entrada. —En un any podríem dir si és possible que hi hagi vida a Pròxima b? —Sí, quan trobem el primer planeta que transita i puguem veure’n l’atmosfera, passarà com amb les apostes: les apostes canviaran les probabilitats que sigui habitable o no. Aquestes probabilitats s’ajustaran a mesura que anem fent deteccions. Sí que podem dir que se suposa que dins de la dècada vinent, amb els instruments que es construeixen, els telescopis gegants ja haurien de ser capaços d’obtenir imatge directa d’aquests planetes. La primera evidència en un sentit o un altre vindrà la pròxima dècada. —També pot ser que hi hagi vida extraterrestre al sistema solar. On és més probable que se’n trobi? —S’escapa del meu àmbit, però si vols podem fer una aposta. —Endavant. —Jo crec que serà a Mart, alguna cosa en el subsòl; a més, hi ha una certa evidència que hi és. No s’ha demostrat, i podria ser un procés geològic. Però hi ha alguna cosa que hi genera metà, i encara no és clar de què es tracta. Podria ser vida. I si no és a Mart, seria a la lluna Europa de Júpiter, on hi ha un oceà sota una capa de gel; ara s’hi han observat uns gèisers, de manera que segurament es podrà detectar sense necessitat d’anar-hi a perforar gel. —Una altra cosa és la detecció de vida extraterrestre intel·ligent. És un propòsit més d’espècie que no pas d’una generació. —Sí, això és més a llarg termini. Ara mateix només podem escoltar. Però la comunicació serà complicada, perquè encara que sigui una estrella relativament propera, com Pròxima b, que és a quatre anys llum, el missatge d’anada i de tornada és de vuit anys. I això que és l’estrella més propera. Estadísticament és poc probable que n’hi hagués justament a Pròxima b. Si passés això voldria dir que l’univers és ple de gent i que no ho sabíem!. —I una forma de vida no necessàriament intel·ligent o avançada? —Si resulta que el primer planeta que trobem, Pròxima b, té tots aquests gasos i sembla que és consistent en vida, vol dir que segurament n’hi ha a tot arreu. —Per probabilitat podem dir que la vida no és un fet insòlit a l’univers, oi? —Ara mateix no ho sabem. Només tenim una detecció. Per això és molt important trobar-ne en un exoplaneta o en un dels planetes del sistema solar, sigui a la lluna Europa o a Mart, i que es pogués veure que no ha estat contaminació de la Terra. Seria un pas brutal perquè aleshores voldria dir que la vida pot generar-se en ambients completament diferents. Ara, potser no hi trobem res. —Però seria una mica arrogant pensar que només hi som nosaltres. —Jo crec que segur que n’hi ha, de vida, en algun lloc o en un altre. La pregunta és; quant freqüent és? I que duri anys. Perquè potser Mart va tenir vida molt exhuberant en un moment donat, però avui dia, per més que tingui alguna forma de vida no és res comparable a la Terra, amb una biosfera rica i moltes espècies.

Summary: Guillem Anglada-Escudé: ‘Hem deixat marxar la vitalitat de tota una generació’


El ministre de Finances d’Andorra, Jordi Cinca, ha explicat avui que va ser apoderat d’una societat a Panamà, concretament entre l’abril de l’any 1999 i el juliol del 2000. Segons que ha dit, no va fer servir mai aquesta societat per ocultar capitals, sinó que va seguir el consell dels seus advocats, per participar en empreses privades que operaven a Amèrica Central. Segons ell, quan es va fer apoderat no es pagaven imposts i la creació d’aquesta societat no implicava cap valoració ni cap conseqüència fiscal. Aquesta societat panamenca –ha dit– no va generar activitat i, doncs, no va incidir en les seves obligacions legals. Finalment, ha explicat que compareixia per iniciativa pròpia, com ‘un exercici de transparència’ i per evitar perjudicis al govern, atesa la seva condició de càrrec públic. I ha afegit: ‘Demano que es tracti Andorra de la mateixa manera que la resta de països.’

Summary: El ministre de Finances d’Andorra va ser apoderat d’una societat panamenca


Aamer Anwar, l’advocat de la consellera Clara Ponsatí, considera que el que ha fet l’estat espanyol amb els dirigents independentistes és ‘terrorisme d’estat’ i que, per tant, el relat del diàleg de l’executiu de Pedro Sánchez és fals. ‘Si un lladre entra a casa i apunta amb una arma una família, agafa els familiars com a ostatges i diu al pare de família “vine aquí, pren un te i negociem”, això no és negociació. Això és terrorisme. Això és terrorisme d’estat. El paral·lelisme es veu clar. No hi ha separació de poders’, ha dit al programa ‘FAQS’, de TV3. “No és negociació, estem parlant de terrorisme d’Estat” @AamerAnwar (advocat de l’exconsellera Clara Ponsatí) #FAQSbellaciaoTV3 ▶ https://t.co/E6TZs23PdE pic.twitter.com/HbLxphoCF3 — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) 3 de novembre de 2018 També s’ha mostrat convençut que els presos polítics no sortiran de la presó fins que Catalunya no sigui independent: ‘Tard o d’hora seran lliures, i seran lliures quan Catalunya arribi a la independència. Perquè la qüestió no és si arribarà, la qüestió és quan passarà’. “Si els polítics van a la presó, en sortiran quan Catalunya s’independitzi” @AamerAnwar (advocat de l’exconsellera Clara Ponsatí) #FAQSbellaciaoTV3 ▶ https://t.co/E6TZs23PdE pic.twitter.com/J89TaoYKWN — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) 3 de novembre de 2018

Summary: Aamer Anwar: ‘No és negociació, és terrorisme d’estat’


La sala segona del Tribunal Suprem espanyol, on es fa el judici contra el procés, ha desestimat els recursos dels ex-diputats de la CUP Antonio Baños i Eulàlia Reguant contra la multa de 2.500 euros a cadascú per haver-se negat a contestar les preguntes de Vox. A més, ha enviat el cas al Jutjat de Guàrdia de Madrid per tal que determini possibles responsabilitats penals.  Reguant i Baños expliquen la seva actuació al Suprem: ‘A Marchena vam posar-li un mirall al davant’ Després dels fet, la CUP va fer una crida per a recollir donacions per a pagar les despeses judicials i les multes. En menys de 24 hores va recaptar 25.000 euros.

Summary: El Suprem confirma la multa a Baños i Reguant per no haver contestat a Vox


El president de la Generalitat, Ximo Puig, ha anunciat que demà el Consell aprovarà ajuts directes per als autònoms que aniran dels 750 euros als 1.500, en funció de si han hagut de disminuir l’activitat o de tancar per la crisi del coronavirus 2019. Segons Puig, els autònoms necessiten una resposta immediata per a qüestions bàsiques com pagar el lloguer. Aquests ajuts van dirigits a cobrir el lucre cessant en els seus negocis, sigui per la pèrdua d’una part de l’activitat o per la suspensió total. Avui, Puig s’ha reunit amb el president de la Confederació Empresarial de la Comunitat Valenciana (CEV), Salvador Navarro, i els dirigents sindicals de CCOO i UGT, Arturo León i Ismael Sáez, a la qual també han assistit el conseller d’Economia Sostenible, Rafa Climent, i el conseller d’Hisenda, Vicent Soler. S’hi ha abordat l’acord de la setmana passada sobre la posada en marxa d’un pla per als autònoms que mobilitzarà 57 milions d’euros. El decret de la Generalitat habilita un acord amb l’Institut Valencià de Finances (IVF) perquè puguin ser ‘ajuts immediats’ per al conjunt dels autònoms del País Valencià. Per la seva banda, el govern espanyol ha descartat, per ara, de suspendre el pagament de la quota dels autònoms mentre duri la crisi.

Summary: Puig anuncia ajuts directes de 750 euros a 1.500 per als autònoms