Hi ha una visió heroica de la història, del progrés i de la ciència. Consisteix a personalitzar els descobriments, el avenços i la glòria. Recentment, la pel·lícula The imitation game (2014), traduïda al castellà com Descifrando Enigma, ha fet una reconstrucció de la contribució del matemàtic britànic Alan Turing, criptoanalista tingut com a iniciador de la moderna ciència de la computació. A Turing se li reconeix haver desxifrat els codis secrets nazis continguts en la màquina Enigma. Historiadors i militars consideren que aquest fet no sols va contribuir de manera determinant al desenllaç de la Segona Guerra Mundial en favor dels aliats, sinó que a ulls de molts Turing és santificat com a fundador de la informàtica. Tanmateix, el fet històric té una dimensió menys personal. Enmig del camp, en una luxosa casa d’estil clàssic a Bletchley Park, a la comarca de Milton Keynes, el govern britànic va instal·lar el Government Code and Cypher School (GC&CS) en 1938, un centre lligat als serveis britànics d’intel·ligència amb la missió de descodificar i desxifrar els missatges secrets encriptats que feien servir les potències de l’Eix. Dirigit pel comandant Alastair Denniston, quan es va crear en 1919 va incorporar un ampli ventall d’especialistes de tota mena: lingüistes, campions d’escacs, experts en paraules creuades o papirologia. També contractaren personal acadèmic qualificat de les principals universitats britàniques, en especial d’Oxford i Cambridge. Les tensions militars que abocaren a la Segona Guerra Mundial feren del GC&CS una organització estratègica dels serveis secrets britànics. Al centre hi arribaren a treballar vora deu mil persones cap al final de la guerra, en 1945, de les quals –ara ho sabem– un 75 % eren dones. Entre elles es trobaven Joan Murray, Jane Hughes, Mavis Batey, Margaret Rock i Ruth Briggs. Quan Gran Bretanya va declarar la guerra a Alemanya, Alastair Denniston va adonar-se que per descodificar els missatges encriptats de les màquines electromecàniques de l’enemic necessitava matemàtics i criptoanalistes. La majoria dels barons joves havien estat reclutats per anar al front, així doncs, les dones van ocupar un lloc que, segurament, en condicions de normalitat social haurien ocupat els homes. La majoria d’elles pertanyien a la burgesia mitjana i tenien graus universitaris en matemàtiques, física i enginyeria. El seu treball va ser excel·lent i van demostrar total capacitat per a suplir amb igualtat de condicions i eficàcia tècnica un treball matemàtic que requeria mètode i coneixement. La màquina que feien servir els alemanys des del 1930, Enigma, i les màquines ideades per la companyia alemanya Lorenz disposaven de mecanismes rotatoris capaços de xifrar i desxifrar missatges. Les dones de Bletchley Park realitzaren durant la guerra tasques complexes de càlcul i codificació que abocaren al desenvolupament integral de la informàtica. Un seguit de llibres i articles de premsa ha revelat les biografies personals i el treball tècnic d’aquelles dones: Codebreakers: The inside story of Bletchley Park (1993), The secrets of station X: How the Bletchley Park codebreakers helped win the war (2004), o The Bletchley girls. War, secrecy, love and loss: The women of Bletchley (2015). El treball probabilístic i matemàtic que allí varen desenvolupar col·lectivament és avui ben conegut i l’edifici de Bletchley Park és un museu visitat per centenars de milers de persones que ara ja coneixen la important contribució d’aquelles dones. Llig l’article sencer a la web de Mètode. Josep Lluís Barona. Catedràtic d’Història de la Ciència de la Universitat de València. Què és Mètode?

Summary: Les desxifradores de codis de Bletchley Park


El conseller d’Interior, Miquel Buch, compareixerà davant la comissió d’Interior del Parlament de Catalunya per a donar explicacions sobre el dispositiu i les càrregues dels Mossos d’Esquadra en les mobilitzacions independentistes de dissabte i ahir. Ho ha anunciat el president de la Generalitat, Quim Torra, durant el seu discurs d’obertura del debat de política general. ‘La petició serà registrada avui mateix’, ha dit. L’actuació dels Mossos ha estat qüestionada pels grups de l’oposició i pels sindicats de la policia catalana, que han criticat la falta de preparació del dispositiu d’ahir. En canvi, el director general dels Mossos, Andreu Martínez, ha atribuït els incidents a ‘grups radicals’ que cercaven la confrontació amb els agents i ha desvinculat els CDR dels disturbis. A més, la CUP fa dies que demana explicacions i la dimissió de Buch. Dimecres passat els Mossos van desallotjar un grup d’activistes encadenats a les portes del TSJC –entre els quals, el diputat anticapitalista Carles Riera. La CUP va reiterar la petició de dimissió després de les actuacions dels Mossos dissabte passat contra els manifestants que protestaven per la provocació d’un sindicat de la policia espanyola que homenatjava la violència de l’1-O, unes càrregues que Buch va negar l’endemà. Arran de les càrregues dels Mossos ahir al vespre davant el parlament i a la Via Laietana, la CUP ha tornat a demanar la dimissió del conseller d’Interior. Aquest matí, tant el PSC com Catalunya en Comú han demanat la compareixença de Buch, mentre que Ciutadans i el PP han demanat directament la dimissió de Torra pels fets d’ahir. Buch ha reaccionat pocs minuts després a Twitter: ‘Els reptes s’encaren des de la crítica constructiva per millorar el que calgui però amb l’obligació de continuar vetllant pel bé general des de la responsabilitat que tenim.’ Compareixaré al @parlamentcat a petició pròpia per donar explicacions sobre les darreres actuacions policials. Els reptes s’encaren des de la crítica constructiva per millorar el que calgui però amb l’obligació de seguir vetllant pel bé general des de la responsabilitat que tenim pic.twitter.com/ZLLs0Me46x — Miquel Buch (@MiquelBuch) October 2, 2018

Summary: Buch compareixerà al parlament per a donar explicacions sobre el dispositiu i les càrregues dels Mossos


Els sindicats de treballadors del Metro de Barcelona i Transports Metropolitans de Barcelona (TMB) no han arribat a cap acord en la reunió convocada avui pel Departament de Treball. Després de més de tres hores de negociació, es manté la vaga prevista, de demà fins divendres, coincidint amb el Mobile World Congress (MWC). L’objectiu era arribar a un acord per a desconvocar les aturades parcials al metro. Serveis mínims El Departament de Treball ha fixat uns serveis mínims per a les aturades parcials convocades, previstes de dilluns a dijous, entre les 7.00 i les 9.00, les 16.00 i les 18.00 i les 22.50 i les 00.50. El metro circularà al 50% en els torns de matí i tarda i en un 30% en l’aturada nocturna. Són un serveis mínims que l’Ajuntament de Barcelona i TMB consideren insuficients i per sota dels fixats en la protesta de fa dos anys. Vegeu-ne els detalls: ℹ⚠🚇 Del dilluns 25 al dijous 28 de febrer, afectacions al servei de #metrobcn per aturades parcials Serveis mínims:-De 7 a 9 h, 50%-De 16 a 18 h,50% -De 22.50 i fins a la finalització del servei, 30%❗La resta de franges, servei habitualhttps://t.co/koX0tEEKXf — TMBinfo (@TMBinfo) February 22, 2019 TMB va dir divendres que l’empresa havia atès totes les demandes i considera que amb aquesta informació i les propostes fetes durant el procés de mediació no hi ha ‘raons objectives’ que justifiquin la vaga. El comitè de treballadors les considera insuficients. Sobre el conflicte de l’amiant, l’empresa també defensa que segueix els criteris que marca la llei i explica que tot el personal del metro podrà sotmetre’s periòdicament a un TAC d’alta resolució de l’aparell respiratori encara que no formi part del programa específic de seguiment.

Summary: Els sindicats de metro i TMB no arriben a cap acord i es manté la vaga durant el Mobile


Un jaciment al Kurdistan meridional, en què treballa un equip sota la direcció dels professors del Departament de Prehistòria de la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB), Anna Gómez Bach i Miquel Molist, mostra l’evolució cap a les primeres ciutats agrícoles de Mesopotàmia. L’equip està portant a terme excavacions al jaciment de Gird Lashkir, ‘una zona excepcional perquè no hi ha una seqüència d’ocupacions similars a tota la zona i aquest és el primer jaciment excavat en tècnica moderna que contribueix al coneixement de les primeres societats agrícoles’, ha explicat aquest divendres en roda de premsa el director de la campanya i professor de la UAB, Miquel Molist. Gómez Bach ha afegit que ‘gairebé no hi ha excavacions de zones tan antigues com aquesta perquè des dels anys 90 aquest sector del Kurdistan va estar tancat a la investigació arqueològica’ i per tant ofereix un marc històric nou. Ha sostingut que aquesta investigació pretén descobrir l’aparició de les primeres ciutats del nord de Mesopotàmia, i Molist ha afegit que ‘el rellevant és que es tracta de la zona del món que permetrà conèixer més bé l’origen de l’agricultura i de les ciutats de Mesopotàmia, que més tard tindran la seva influència a Europa’. Quaranta equips Actualment uns 40 equips europeus i americans investiguen aquesta zona pròxima a la ciutat d’Erbil, però només tres fan excavacions buscant restes del Neolític, entre els quals es troben aquest grup de la UAB, mentre que els altres dos procedeixen del Japó i Anglaterra. Les investigacions del grup de la UAB van començar a la tardor del 2015 i la segona part es va fer durant maig i juny del 2016, aprofitant el marc de conveni de col·laboració amb la Universitat de Salahaddin d’Erbil, i tenen lloc en un jaciment de quatre hectàrees de superfície. Fins ara, s’han descobert una successió d’ocupacions d’hàbitat que cobreixen des de l’època del Neolític fins al primer mil·lenni de la nostra era i s’han trobat espais que podrien ser antigues cases, murs típics de les ciutats, una tomba i objectes com bòvids d’argila. ‘El que ha estat una novetat és que els objectes estan en un molt bon estat de preservació, cosa molt inusual, com el fet que hem trobat diversos bòvids junts quan el normal és trobar-ne algun d’aïllat, cosa que fa pensar que podrien tractar-se de joguines’, ha remarcat Molist. ‘Fins ara, durant aquests dos anys, el nostre objectiu ha estat conèixer la columna vertebral del jaciment i ara toca la feina de laboratori per estudiar en profunditat els materials que hem trobat, per tant no tornarem a Gird Lashkir fins a la primavera que ve’, ha conclòs Gómez Bach. El projecte que porta a terme el Departament de Prehistòria de la UAB compta també amb el finançament de la Universitat de Salahaddin, el Ministeri d’Educació, Cultura i Esport i la col·laboració de la Direcció General de les Antiguitats del Kurdistan.

Summary: Un jaciment al Kurdistan mostra l’evolució cap a les primeres ciutats de Mesopotàmia


1a perla: ‘Això és el dia de la marmota’: l’última intervenció de Santi Vidal al Senat 2a perla: El vídeo dissortat de Ciutadans convocant una concentració espanyolista a València 3a perla: ‘Els sucs verds són una bomba explosiva de vitamines i minerals’ 4 perla: Els altres santuaris de Montserrat 5a perla: Augsburg instal·la semàfors a terra per als addictes al mòbil

Summary: Les 5 perles: L’últim discurs de Santi Vidal al Senat, el vídeo dissortat de Ciutadans, les vitamines i minerals dels sucs verds…


La bona pràctica mèdica està lligada a l’evidència científica. D’acord amb aquest axioma, l’administració pública sanitària, com a responsable i garant del dret a la salut, està obligada a combatre les pràctiques que vulneren aquest principi irrenunciable. En aquest marc garantista és obvi, i així ho demostra l’experiència, que les pseudociències no hi tenen cabuda. No només per la seua ineficàcia, sinó també –el que és més greu– per ser un factor de risc. Així ho expressa de manera nítida un recent i demolidor informe sobre l’homeopatia de la Reial Acadèmia Nacional de Farmàcia en què s’alerta d’aquest perill. «Pot –diu literalment el text acadèmic– crear falses expectatives, substituir tractaments amb eficàcia demostrada, retardar la consulta mèdica  amb greus conseqüències per al pacient i un impacte negatiu des del punt de vista social i econòmic per al sistema públic de salut.» És per això que el govern de la Comunitat Valenciana es va erigir, el passat mes de juliol, en el primer a demanar al Govern central que es retire la condició de medicament als productes homeopàtics. A més d’açò, i dins de les seues competències, va cursar una instrucció als centres sanitaris públics perquè les pseudoteràpies no hi entren. Això implica que no s’autoritza la publicitat, promoció, presència o desenvolupament de qualsevol activitat que no estiga reconeguda com a assistencial. No és temps de declaracions d’intencions sinó de decisions tan fermes i valentes com les que exigeix preservar la salut de les persones a l’empara de la ciència. És a dir, recórrer sense excepcions a la metodologia clàssica que es basa en l’experimentació, en la comprovació, la reproductibilitat dels resultats, la refutabilitat i la formulació d’hipòtesis. Recentment, un estudi de la Universitat de Yale va traduir a nombres i percentatges els resultats de l’ús de medicaments «alternatius». L’oncòleg Skyler Johnson, junt amb el seu equip, va comparar casos de 281 pacients de càncer que van optar per pseudotractaments amb 560 que van recórrer a la quimioteràpia, radioteràpia o cirurgia. El resultat és tan eloqüent que a penes mereix comentari. Per exemple, les dones amb càncer de mama tractades amb pseudociències van augmentar el risc de mort en un 470 %. Un 360 % en el cas de tumors colorectals i un 150 % en els de pulmó. Dades tan aclaparadores com per a extirpar de manera urgent aquestes teràpies del sistema sanitari. Llig l’article sencer a la web de Mètode. Carmen Montón. Consellera de Sanitat Universal i Salut Pública de la Generalitat Valenciana. Què és Mètode?

Summary: Carmen Montón: ‘Quan hi ha en joc la salut, no hi ha lloc per a la tebiesa’


Intersindical Valenciana ha convocat una concentració per al dijous 6 de setembre, a les 11 hores, a les portes del Palau de Justícia de València per expressar el seu rebuig a les sentències que ha dictat el TSJCV sobre el decret d’usos lingüístics a l’Administració Valenciana i el decret de plurilingüisme per al sistema educatiu valencià. Unes sentències que, des del punt de vista del Sindicat, ‘responen més a valoracions polítiques que no jurídiques’ i ‘només poden ser qualificades d’antivalencianes, en anar, fins i tot, en contra de la jurisprudència del TSJCV mateix, del Tribunal Suprem i del Tribunal Constitucional’, ha indicat el sindicat mitjançant un comunicat. Les sentències del mateix TSJCV, dictades des de 2004, admeten que el nom de la llengua pot dir-se català o valencià i que això està d’acord amb la legislació; a més, ‘s’ha omès la sentència 75/1997, de 21 d’abril, de Tribunal Constitucional’. Uns fets que ‘posen en evidència la manca de rigor jurídic de les quatre sentències sobre el decret d’usos lingüístics’, han assenyalat. Sobre aquest assumpte, els serveis jurídics del Sindicat estan estudiant la presentació de recursos en contra de les quatre sentències. ‘Respecte del decret de plurilingüisme considerem positiva la providència del Tribunal Suprem que posa fi a la via judicial en contra d’un decret ja derogat i que deixa en evidència al TSJCV i a determinades entitats obstinades a mantenir la via jurídica oberta quan la Generalitat mateixa l’havia derogat’, ha assenyalat. Un altre exemple que deixa clar ‘com els recursos presentats per institucions i entitats tenien una finalitat política, en cap cas pedagògica ni educativa ni respectuosa amb els drets lingüístics de l’alumnat, en ser contràries al desenvolupament de la competència comunicativa en les dues llengües oficials i, com a mínim, en una llengua estrangera.’ Per tots aquests motius i per expressar públicament el rebuig total i absolut a les actuacions del TSJCV, per les seves sentències contràries, segons Intersindical Valenciana, a l’ordenament jurídic, la jurisprudència del TSJCV, TS i TC, a les disposicions establertes en la Carta Europea de les Llengües Regionals o Minoritàries signada pel govern espanyol, a l’Estatut d’Autonomia i la Llei d’Ús i Ensenyament del Valencià, així com a la voluntat popular de les valencianes i valencians mostrada en les normes legals aprovades per les Corts Valencianes, el Sindicat ha convocat la concentració del 6 de setembre com un pas més en la defensa dels drets lingüístics de les valencianes i valencians.

Summary: Intersindical Valenciana convoca una concentració davant del TSJCV


Eugeni Alemany és expert a conxorxar-se amb la ciutadania valenciana per crear iniciatives úniques, com ara mobilitzar milers de persones per aconseguir l’emoji de la paella valenciana o campanyes com ara #NadantambMelons o #Blondachallenge. I ara, malgrat que és confinant a casa, el seu cap no para quiet ni un moment i se n’ha empescada una altra: demà, que és el dia que s’havien de cremar les falles, tots els músics del País Valencià tenen una cita al balcó de casa seva. Eugeni Alemany, d’acord amb la Federació de Societats Musicals i Raül Anton, han impulsat una iniciativa que es diu Festivals dels Balcons. Milers de músics de les bandes del país tocaran ‘Paquito el Chocolatero‘ i ‘Amparito Roca’ als balcons i finestres. ‘Serà un concert irrepetible, on tocaran simultàniament, però cadascú des de sa casa’, explica. Alemany diu que la idea va sortir en veure vídeos d’italians que cantaven als balcons. De seguida va pensar: ‘Com ací isquen tots els de les bandes…’ Molt bonics els vídeos d’Itàlia amb gent tocant als balcons. Però ara quan en els pobles valencians comencen a eixir els músics de les bandes als balcons a tocar, anem a flipar. A mi dediqueu-me Amparito Roca, per fa! 🙂 — Eugeni Alemany (@EugeniAlemany) March 13, 2020 I allò que semblava una idea esbojarrada compartida a les xarxes, ha acabat agafant forma i s’ha convertit en el Festival dels Balcons. Diu la Federació de Societats Musicals: ‘Ser músic és, també, ser present en els moments difícils.’ Així doncs, demà milers de músics tocaran individualment, però simultàniament, a finestres i balcons d’arreu del País Valencià per a rebre la primavera. Per imaginar-nos l’envergadura de l’esdeveniment, Alemany recorda: ‘Pensa que ací hi ha més de 550 bandes: imagina’t la quantitat de músics que podran eixir als balcons aquest dijous, dia de Sant Josep.’ I anima tothom a afegir-s’hi, ‘siga tocant un instrument o una cassola’. Per fer-ho més fàcil han confegit un musicograma perquè qualsevol pugui participar-hi seguint el ritme de les dues peces que tocaran. Ells proposen de fer-ho amb una cassola, però també es poden fer servir les mans o les castanyoles. Tot serà benvingut. Este dijous 19/03, els milers de músics valencians eixiran a fer un #FestivalDelsBalcons. Serà un concert irrepetible, on tocaran simultaniament, però cadascú des de sa casa. Podeu gaudir-lo o acompanyar-los!. Perquè han preparat esta partitura per a cassola: 😍😍😍 pic.twitter.com/txLbpwgh6K — Eugeni Alemany (@EugeniAlemany) March 17, 2020 Tant s’ha difós la iniciativa, que els dolçainers i tabalers també hi volen ser, al Festival dels Balcons. Ells tocaran una hora més tard, a les 13.00. I faran sonar cançons tan populars com ara ‘Ramonet’, ‘Manta al coll’ i ‘La Muixeranga d’Algemesí’. L’Escola Municipal de Tabalet i Dolçaina d’Algemesí ha estat l’artífex d’aquesta segona proposta per a Sant Josep. Este dijous acompanyem als nostres músics! Tots als balcons per escoltar la #dolçaina i el #tabal fent sonar la #Muixeranga! #FestivalDelsBalcons #Femsonardolçainesitabals #Joemquedeacasa pic.twitter.com/PaURFIFK9m — Muixeranga Algemesí (@muixerangablava) March 15, 2020 Alemany explica que a pobles com a Alginet ja s’han vist algunes imatges de músics tocant als balcons. ‘Només de veure-ho jo ja m’he aborronat. I més, de pensar que el 19 passarà això mateix a tota la Comunitat Valenciana, encara més.’ S’emociona pensant-hi: ‘Serà diferent, però continuarà viu l’embrió de les Falles, que són els fallers, la festa i la música. Ens faltaran els grans monuments, però donarem la benvinguda a la primavera com els valencians sabem fer.’ Els músics no poden substituir de cap manera els monuments, les cercaviles ni l’ofrena a la Mare de Déu, però sí que poden ser una teràpia per a passar aquests dies de confinament i recordar-ho tot amb un somriure: ‘Seran les Falles més recordades de la història’, diu el presentador d’À Punt. Certament, malgrat que molt poca gent l’ha poguda visitar, la falla de l’Ajuntament ja s’ha convertit en un tot un símbol de la crisi del coronavirus 2019 al País Valencià. ‘El lema de la falla, “Açò també passarà”, sembla un presagi.’ Sí, encara que sembli mentida això també passarà. Però què vindrà després? Diari d’una quarantena Eugeni Alemany diu que tota la crisi del coronavirus ha de servir per a canviar alguna cosa. ‘La pesta bubònica va indicar el pas de l’edat mitjana al Renaixement; açò hauria de servir per a alguna cosa semblant, hauríem de tornar a valorar coses a què ja no donàvem importància.’ I afegeix: ‘Ara trobem a faltar de quedar amb els amics o fer una abraçada o un bes. Recuperem això quan acabe el confinament, deixem el WhatsApp i quedem amb els amics.’ Preguntem a Alemany com viu aquests dies de confinament. I confessa: ‘Jo sóc molt casolà, de manera que suporte bé el confinament; la meua dona no tant.’ El truc és posar humor a tot, per bé que assegura que entén que hi ha gent que travessa moments molt complicats i que serà difícil de saber de què riure. De moment, mira de fer més amè el confinament tot explicant les seves experiències a les xarxes. Cada dia a les 14.00 publica un nou episodi a Instagram. ‘Cada dia publique un capítol amb humor sobre com visc aquesta alarma sanitària. De moment ja hem passat diverses fases.’ Ahir parlava sobre els sentiments paranoics que es desperten quan, per exemple, has d’anar a comprar o et trobes un veí a l’ascensor. Fins i tot ha tingut temps de fer un nou desafiament a les xarxes, amb l’etiqueta #BaixaLaBasuraMudatChallenge. Anima tothom a mudar-se per baixar la brossa, perquè és una de les poques coses que encara no han prohibit. I la gent no ha tardat a animar-se a fer-ho i enviar-li’n vídeos. Una nova manera de distreure’s. La gent s’està mudant per a baixar el fem. Sí, senyor, per a un ratet que eixim, amb les millors gales. És molt divertit 😂😂😂😂#BaixaLaBasuraMudatChallenge pic.twitter.com/OsEXibXEnj — Eugeni Alemany (@EugeniAlemany) March 17, 2020 Però si hi ha res que recomana per sobre de tot Eugeni Alemany és enregistrar-se aquests dies. ‘Explicar la quarantena davant una càmera ens aniria bé a tots. Mentre ho expliques no penses què passa. No cal que ho publiques enlloc, ho pots enviar als amics o a la família. O veure-ho d’ací a uns quants anys i recordar com va anar tot.’ Una teràpia més per a aquests dies de confinament.

Summary: Eugeni Alemany aixeca el dol de les Falles amb un Sant Josep ple de música als balcons


Després del sorprenent informe de conclusions del fiscal del judici del 9-N, els advocats de la defensa han tingut la seva oportunitat d’exposar els seus arguments per demanar l’absolució al tribunal. Han fet una defensa jurdícia, però també de caràcter polític, de l’actuació dels acusats, Artur Mas, Joana Ortega i Irene Rigau. L’ús del català Xavier Melero, l’advocat d’Artur Mas, ha començat explicant que parlaria exclusivament en català després que el fiscal Emilio Sánchez Ulled hagués justificat que parlaria en castellà en la defensa del seu informe de conclusions perquè allò que hi deia eren coses molt importants i s’havien de poder entendre sense traduccions. Amb tot, Melero —que va participar a la fundació de Ciutadans el 2006— ha mostrat el respecte que té pel fiscal i ha explicat que Mas no havia respost a les preguntes de la fiscalia en aquest procés, però no pas per manca de respecte. Melero ha dit que per ell no es tracta d’un judici on les proves no són la qüestió central, sinó que allò que cal és una valoració del tribunal sobre els fets. I ho ha justificat dient que els acusats no han negat les proves ni els fets en cap moment. En l’exposició de les seves conclusions, l’advocat de Mas ha dit que els testimonis han deixat clar que qui va voler va participar en la jornada del 9-N i els que no van voler no ho van fer. ‘La defensa no és dir que no ho hem fet’ ‘Tot està documentat. Tot s’ha posat a disposició del fiscal. La defensa no és dir que no ho hem fet. La defensa és la doctrina dels actes polítics.’ Melero ha dit que hi ha jurisprudència sobre aquesta doctrina dels actes polítics que fins ara ha servit per refusar les querelles presentades. Melero ha criticat la petició del fiscal al tribunal que tingués en compte les mirades i somriures entre els acusats i alguns testimonis de la defensa: ’Alguns són companys de feina o de partit des de fa molts anys. I els testimonis de la defensa no fan determinades declaracions als mitjans de comunicació abans d’entrar a aquest tribunal.’ A continuació, l’advocat de l’ex-president ha parlat de la desobediència: ’És exactament igual si el senyor Mas hagués volgut desobeir. Que no volia. Però no hauria afectat a les raons d’aquesta defensa.’ L’absència de resposta del TC Melero ha recordat que el TC no va resoldre el recurs d’aclariment presentat pel govern de la Generalitat després de la suspensió del 4 de novembre. I ha recordat que, en canvi, sí que s’havia reunit d’urgència quan el govern espanyol havia presentat les impugnacions i recursos contra la consulta i el procés participatiu. Ha volgut manifestar que el TC s’hauria pogut reunir d’urgència —com quan això convenia a l’estat— per resoldre els dubtes del govern català després de la segona suspensió. En la seva defensa, Melero també ha dit que entre els dies 4 i el 9 de novembre, no va passar res. ‘Bé, sí que va passar. Van haver-hi unes declaracions del president del govern espanyol i del ministre de Justícia’, ha dit l’advocat fent referència a les manifestacions de Rajoy i el ministre Catalá dient que el 9-N no era ni un referèndum ni una consulta i que no tenia cap validesa ni cap valor polític ni jurídic. Actuació independent de la fiscalia? Melero també ha posat en dubte que la querella presentada per la fiscalia fos el resultat d’una actuació des de la independència. I ha recordat la dimissió del fiscal general de l’estat després d’haver rebut ordres d’actuar contra Mas pel 9-N contra el criteri de la Junta de Fiscals de Catalunya. ‘Si es vol condemnar el senyor Mas per desobediència, s’haurà d’innovar’ Un altre argument de l’advocat de Mas ha estat l’ex-president va impedir que cap funcionari actués a partir de la providència del TC en l’organització i celebració de la votació del 9-N. ‘Si es vol condemnar el senyor Mas per desobediència, s’haurà d’innovar’, ha dit Melero, que ha recordat que, fins ara, per considerar que s’havia produït el delicte desobediència calia demostrar una actitud contumaç i reiteració per part de l’acusat. Segons Melero, aquest no és el cas. A més, ha explicat que no es va comunicar la providència amb els procediments que són habituals i necessaris en aquestes ocasions. I també ha recordat que el text del TC no tenia una instrucció expressa d’actuació. En conclusió, Melero ha recordat que no es pot desobeir si no s’ha rebut un requeriment previ específic, tal com diu la llei. L’advocat ha dit que Mas es va trobar amb la creença que la providència del TC no implicava el deure d’actuar en contra del procés de participació. No es va trobar en una situació d’in dubio pro reo, sinó en un dubio pro libertate. La querella del pont aeri, un error absolut L’advocat de Joana Ortega, Rafael Entrena, ha dit que s’afegia a tota l’argumentació feta per l’advocat de Mas perquè les defenses han estat coordinades en tot moment durant el procés i també en la presentació de les conclusions. Entrena diu que és inqüestionable que ens trobem davant d’un judici singular. En el qual es fa seure al banc dels acusats a l’ex-president Mas, l’ex-vice-presidenta Ortega i l’ex-consellera Rigau per una voluntat estrictament política. ‘Va ser un error absolut que s’articulés la querella del pont aeri’, ha dit Entrena en referència a l’ordre de la fiscalia general de l’estat contra el criteri de la Junta de Fiscals de Catalunya. I ha afegit: ‘Va ser un error que s’admetessin unes querelles amb evident to polític i ha estat un error l’obertura del judici oral quan considerem que hi havia una manca de fonament evident.’ ‘No ens amaguem’ ‘Entenem que en una societat democràtica i en un estat de dret els tribunals no haurien de conduir per la via criminal allò que són expressions polítiques i voluntats democràtiques’, ha espetat Entrena en la seva argumentació final. ‘No ens amaguem. El govern de Catalunya tenia voluntat de complir els mandats parlamentaris i donar veu a la voluntat popular. I per això es va canviar el format del procediment per donar veu a la voluntat popular.’ L’advocat d’Ortega ha fet demanat que es tingués en compte l’evolució de la democràcia i les noves formes de participació ciutadana. Entrena ha volgut posar èmfasi també en el paper dels voluntaris per culminar un procés que l’administració ja havia deixat a punt abans de la suspensió ordenada pel TC. En aquest sentit, l’advocat d’Ortega ha recordat el testimoni dels diversos voluntaris que ahir van passar per l’audiència pública a declarar per explicar com van coordinar el 9-N. El judici ha quedat suspès fins havent dinat després de la intervenció d’Entrena. A dos quarts de quatre serà el torn de l’advocat d’Irene Rigau i dels al·legats finals dels acusats abans que el jutge no digui el ‘vist per a sentència’ final. Ací teniu totes les cròniques del seguiment del judici: Dilluns: Amb la vènia o sense… Artur Mas planta cara al tribunal pel 9-N Primera de dimarts: Dos inspectors amb excés de zel i el fantasma de Caridad Ramos animen el judici Segona de dimarts: Agenjo dibuixa un escenari de pressions (amb un cop de mà del jutge del 9-N) Tercera de dimarts: El ‘hand-off’ del 9-N centra els durs interrogatoris del fiscal a Cañada i Escalé Quarta de dimarts: Un testimoni del judici del 9-N acusat de fer xantatge sorprèn exigint de no sortir a la televisió Primera de dimecres: El testimoni fallit proposat per Manos Limpias i el transport de les urnes, al judici al 9-N Segona de dimecres: Homs no s’amaga al judici del 9-N i exclama ‘quina llàstima!’ quan el fiscal no li fa preguntes Tercera de dimecres: El CATN passa pel judici: ‘Calia forçar molt la legalitat per portar el 9-N als tribunals’ Quarta de dimecres: Xavier Trias, Joan Rigol i Miquel Buch reforcen els arguments de la defensa de Mas, Ortega i Rigau Resum dels tres primers dies: Tram final del judici al 9-N: quins són els relats de l’acusació i la defensa? Primera de dijous: L’acusació no aconsegueix fer contradir els voluntaris del 9-N Segona de dijous: Dos agents de la Guàrdia Civil generen dubtes sobre les proves informàtiques del judici al 9-N Tercera de dijous: El fiscal manté la petició d’inhabilitació per a Mas, Ortega i Rigau Primera de divendres: Sorprenent al·legat polític del fiscal del 9-N: ‘Aquest judici també és democràcia’ Segona de divendres: ‘No ens n’amaguem; el govern volia donar veu a la voluntat popular’ Tercera de divendres: ‘El govern espanyol vol la mort política dels tres acusats’ Quarta de divendres: Artur Mas: ‘No som aquí per haver desobeït, sinó per l’èxit del 9-N’

Summary: La defensa de Mas, Ortega i Rigau: ‘No ens n’amaguem; el govern volia donar veu a la voluntat popular’


La llei Aragonès no s’aprovarà. La comissió d’Economia i Hisenda ha tombat el dictamen del projecte de llei de contractes de serveis a les persones –més coneguda com a Llei Aragonès– i no s’arribarà a votar al ple. Durant la comissió els grups de l’oposició, Cs, PSC, CatECP, CUP, PPC han votat en contra del dictamen i de la major part de les esmenes, mentre que JxCat i ERC hi ha votat a favor però s’han quedat en minoria. JxCat i ERC volien retirar el punt que feia referència al dictamen, però els grups a petició de la CUP han votat ampliar l’ordre del dia per incorporar la qüestió, que ha quedat rebutjada. La ‘llei Aragonès’: una millora o un perill per les externalitzacions de serveis? Segons fonts d’ERC, el projecte de llei de contractes de serveis a les persones podria arribar al ple tot i haver estat rebutjat en comissió. Tot i això, les mateixes fonts concreten que el grup encara no ha valorat cap dels possibles escenaris. Durant la comissió, el relator de la ponència, Jordi Albert (ERC), ha retret als diputats de les formacions que no presentessin cap esmena a la totalitat si estaven en contra del model de la norma i els ha recriminat ‘tirar per terra’ tota la feina feta en ponència. En aquest sentit, ha assegurat que ‘cap administració pública pot gestionar directament el cent per cent dels seus serveis’ i ha reivindicat, per tant ‘una bona llei’ que ‘posi les persones al centre’, com creu que feia aquesta. Així, ha lamentat que sense l’aprovació de la llei ‘hi continuarà havent contractes’ i ha insistit que el que pretenien era que l’administració ‘tingués el màxim control possible’ sobre la seva execució. ‘Ara mateix algunes empreses els incompleixen o no estan a l’alçada de la qualitat exigible i l’administració no té cap mecanisme al seu abast per extingir el contracte’, ha remarcat. La diputada de CatECP Marta Ribas ha defensat que la ‘llei Aragonès’ és una oportunitat ‘perduda’ en la gestió de les persones i els serveis públics i ha criticat que el Govern no hagi ‘blindat’ la gestió directa dels serveis públics. Ha criticat que el govern ‘hagi començat la casa per la teulada’. ‘Avui es plasmarà en la votació de la llei el seu fracàs i el de la opció del govern’, ha subratllat. El PSC, per la seva banda, ha reconegut que durant la ponència ‘s’ha millorat la llei, però no de manera suficient’. La diputada Alicia Romero s’ha queixat que ‘era una llei que ja va començar malament’, tot i que ha reconegut la bona feina de Jordi Albert (ERC) i Josep Maria Forné (JxCat) per la ‘cintura’ durant les negociacions. ‘El que passi aquí no és culpa seva’, ha dit en referència a la no-aprovació. A més, Romero ha remarcat que moltes de les coses que plantejava la norma es poden recollir en una nova Llei de Contractes estatal i ha apostat, per tant, per ‘no duplicar lleis’ ni ‘complicar la vida al ciutadà’. La diputada de la CUP-CC Maria Sirvent ha dit que avui és ‘un dia de celebració per qui defensa els serveis públics’, en referència al fet que es tombi el dictamen, i ha retret al Govern que fes una llei ‘per vendre’s el país al millor postor’. Per a la CUP, la norma consolidava el model público-privat i regulava la privatització dels serveis públics ‘més essencials per a la vida’. A més, ha remarcat que els serveis més afectats eren precisament els que més havien patit les retallades, així com els treballs de cura i dependència, ‘feminitzant’ així la pobresa, segons ha considerat. El diputat del PP Santi Rodríguez ha defensat el vot contrari dels populars perquè no s’ha acceptat ‘cap de les seves esmenes’ i perquè la llei no tractaria amb ‘igualtat’ els diferents operadors econòmics que concorren a les licitacions i se’n ‘expulsaria a alguns’. Finalment, el diputat de JxCat Josep Maria Forné ha dit que no el fet que es rebutgi el dictamen no és una celebració sinó ‘un error’. Ha acusat les formacions de l’oposició de votar amb ‘contradiccions’ i ‘tactisme’. En aquest sentit, ha avisat la CUP que la contractació externa en els serveis públics ‘continuarà existint’ i que quedarà reeixida per una llei estatal. L’oposició força abordar el dictamen Abans que s’hagi pogut celebrar la votació, els grups parlamentaris de Cs, PSC, CatECP, la CUP i el PPC han aprovat aquest dilluns a la comissió d’Economia i Hisenda ampliar l’ordre del dia per forçar la votació del dictamen. JxCat i ERC han desconvocat prèviament la convocatòria per tractar la qüestió, motiu que ha portat als grups a reclamar que s’ampliés l’ordre del dia de la comissió. Un cop ampliat l’ordre del dia, la presidenta de la comissió Teresa Pallarès consultada pel lletrat ha informat que es contactaria amb el ponent relator de la llei Jordi Albert perquè assistís a la comissió per presentar-ne el dictamen.

Summary: L’oposició tomba la llei Aragonès en comissió al parlament


El president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart, creu que la voluntat de diàleg real de la taula de negociació entre els governs català i espanyol es veurà amb l’amnistia i la fi de la repressió. En una carta als socis de l’entitat ha reivindicat, dos dies després de la primera reunió de la taula, un diàleg ‘sincer i sense renúncies’ i ha alertat que si es ‘perverteix’ el valor de la paraula, seria una ‘greu irresponsabilitat’ i un ‘menyspreu als més de 2.500 represaliats’. Per això ha subratllat que la negociació només serà útil ‘si som exigents a l’hora de garantir que no es perverteixi el valor de la paraula’. En paral·lel, ha fet una crida a participar en l’acte del Consell per la República a Perpinyà, com a manera demostrar que ‘lluitar contra la repressió i mantenir la dignitat’ són ‘una de les millors maneres d’avançar’. L’acte, ha afirmat Cuixart, servirà per reivindicar l’exili com a ‘eina fonamental i imprescindible de la lluita compartida per l’autodeterminació’, i ha afirmat que el ‘destí’ dels presos i els exiliats està ‘unit d’una manera granítica’, igual com, ha dit, ha de ser la unitat de l’independentisme. Guia de l’acte a Perpinyà del Consell per la República: horaris, aparcaments, accessos… Finalment, Cuixart ha felicitat Enric Casasses per l’obtenció del 52è Premi d’Honor de les Lletres Catalanes. El president d’Òmnium ha afirmat que la veu ‘transgressora i valenta’ del premiat ‘encoratja a abraçar sense por la llibertat’. Enric Casasses, el poeta pirata que es nodreix de la tradició

Summary: Cuixart fa una crida a anar a l’acte del Consell per la República a Perpinyà


La NASA posa a prova avui el sistema de defensa planetària arran d’un possible impacte d’asteroides contra la superfície de la Terra. El petit asteroide 2012 TC4 passarà a poca distància del nostre planeta, a una distància aproximada de 42.000 quilòmetres, just per sobre dels satèl·lits de comunicacions. Es calcula que l’asteroide, descobert el 2012, té una mida de quinze a trenta metres. El fenomen no implica cap mena de perill, però servirà per a coordinar la capacitat operativa de la xarxa internacional d’advertiment d’asteroides. La prova de coordinació del sistema global d’alerta és un projecte voluntari finançat per la NASA i compta amb el suport de l’oficina de coordinació de defensa planetària de l’agència. Amb tot, no és previst que cap cos espacial faci impacte en el planeta durant els cent anys vinents. Segons que explica el científic de la NASA Michael Kelley, la prova permetrà d’avaluar la capacitat de la xarxa de treballar conjuntament per donar una resposta a un possible futur asteroide que sí que representi un perill real per a la Terra. S’hi involucraran una dotzena d’observatoris, universitats i laboratoris de tot el món, que faran observacions i un seguiment de la trajectòria i del comportament de l’astre, en determinaran l’òrbita i comprovaran les comunicacions internacionals. No obstant això, serà difícil que astrònoms afeccionats el puguin veure a causa de la mida i de la velocitat que portarà. A small asteroid will safely fly by Earth on Oct 12. Our network of observatories & scientists will test tracking it https://t.co/8ISXusz06U pic.twitter.com/yafgR5LTE1 — NASA (@NASA) October 11, 2017

Summary: La NASA posa a prova la defensa planetària contra l’impacte d’asteroides


Una setmana després de l’acord entre Grècia i els membres de la zona euro, és previst que avui tornin a obrir els bancs grecs, tal com va anunciar dijous passat el ministre d’Economia, Dmitris Mardas. Els ciutadans grecs, doncs, podran tornar a fer operacions bancàries després del control de capitals que ha estat vigent durant dinou dies. Tot amb tot, les restriccions no s’aixecaran pas totalment. Per exemple, el límit de retirada d’efectiu als caixers automàtics es mantindrà a seixanta euros el dia, amb un màxim de tres-cents cada cinc dies hàbils. Quant als pensionistes, podran retirar un màxim de 120 euros la setmana, igual com els desocupats. Els grecs tornaran a poder accedir als dipòsits a terminis, és a dir, cancel·lar comptes o utilitzar els diners per fer pagaments de transaccions electròniques o a la finestreta. Tanmateix, això només serà possible entre comptes de la mateixa entitat. Els xecs, molt corrents a Grècia, podran tornar-se a utilitzar a partir d’avui, igual com l’accés a caixes fortes. Les operacions a l’estranger continuaran essent molt limitades, però els pares que tinguin fills estudiant a l’estranger podran enviar-los fins a 5.000 euros per trimestre i aquells que hagin d’abonar despeses mèdiques podran disposar d’un màxim de 2.000 euros. Ajuda de 7.000 milions És previst que Grècia rebi de l’eurozona un crèdit pont de 7.000 milions d’euros destinat a cobrir les necessitats més immediates, com ara la devolució de 3.500 milions i d’uns 700 milions més d’interessos al Banc Central Europeu (BCE). És probable que aquesta injecció de capital serveixi per a tornar els 1.500 milions que van quedar a deure al Fons Monetari Internacional (FMI) el 30 de juny.

Summary: Els bancs grecs tornen a obrir al cap de vint-i-tres dies


La campanya de les eleccions a les Corts i al parlament espanyol començarà divendres, dia 12. El panorama és encara ben obert, poc més de dues setmanes abans de totes dues eleccions. Per dues raons: perquè el vot és com més va més inestable i per la gran quantitat de candidatures que hi ha. Aquesta vegada, doncs, la campanya serà fonamental. Les eleccions a les Corts es van avançar per a fer-les coincidir amb les espanyoles. Però les expectatives electorals han canviat d’ençà del moment que es van ajuntar les dues convocatòries. Els socialistes s’han beneficiat del nou calendari, però això no ha canviat l’equilibri de forces entre l’esquerra i la dreta, sinó que el creixement del PSPV ha anat en detriment dels seus socis: Compromís i Podem-EUPV. L’objectiu d’avançar les eleccions semblava que era principalment aquest, refermar el lideratge entre les esquerres. Tanmateix, el dubte és que les tres candidatures tinguin majoria per a formar govern. Les prediccions que s’han fet d’ençà de la convocatòria de les eleccions mostren un repartiment de forces bastant similar. Però les diferències, de pocs escons, fan decantar la majoria cap a una banda o cap a una altra. En un cas la majoria és a la dreta per molt poc marge; i en un altre cas, per tres diputats, a favor de l’esquerra. Un dels factors clau que marquen la diferència entre les dues estimacions és la força de la irrupció de Vox. De fa pocs mesos, la base electoral de la dreta s’ha ampliat, amb vots provinents de l’abstenció i una petita part de l’esquerra. Però no se sap si n’hi haurà prou perquè la dreta tingui majoria. Fins fa pocs mesos, es veia una còmoda majoria d’esquerres. Tanmateix, el suport de Vox és de molt mal mesurar, perquè sense cap referència costa molt de predir el comportament dels votants dels nous partits. No se sap si els votants de Vox oculten el vot, perquè és d’extrema dreta; o si, en canvi, la irrupció fa que hi surti sobrerepresentat. Molt pocs escons en joc en les eleccions espanyoles A les eleccions espanyoles del 2016 al País Valencià va haver-hi quatre candidatures amb possibilitats d’obtenir escó (PP, PSPV, Cs i Compromís-Podem), però ara n’hi ha sis, de resultes de la separació de Podem i Compromís i la irrupció de Vox. Si Vox obté prop d’un 8%, milers de vots es poden perdre en les circumscripcions petites. En canvi, si se supera el 12%, la dreta podria tenir assegurada la majoria absoluta. La major part d’escons, segons les enquestes, ja són segurs per a un partit o un altre, i sembla que tan sols n’hi ha sis que ballen. A la demarcació de València, dels quinze seients que es trien, totes les formacions en tenen un de garantit, i n’hi ha dos en joc. Les enquestes ja han errat més d’una vegada, però ara totes mostren una situació semblant. A les darreres eleccions espanyoles, el PP i Compromís-Podem van acumular 11 escons del total de 16, i només quatre partits van aconseguir un diputat. Aquesta vegada, el PSPV sembla que serà la primera força. Els dos escons que ballaran poden ser un segon escó de Compromís o bé anar a parar a Ciutadans o al PP. A la demarcació de Castelló, hi ha una gran desproporció. Amb molt pocs escons en joc –cinc–, un marge de vots estret pot fer que els partits obtinguin un diputat o no. Partits amb un suport important, superior al 10%, poden restar fora del repartiment d’escons. El 2016, la situació era similar, amb 1 per a Cs, 2 per al PP i 1 per al PSPV. Aquesta vegada sembla que seran els socialistes que n’obtindran 2. El repartiment d’aquests 4 escons pot ser força estable i el cinquè en joc, que va obtenir la coalició de Podem i Compromís, ara se’l disputen Podem, Vox i PP. Quant als blocs d’esquerra i dreta, el PP i Cs van aconseguir 3 dels 5 diputats. Ara, en canvi, n’hi ha 2 per a l’esquerra i 2 per a la dreta, i el que hi ha en disputa decantarà la balança. Finalment, a la demarcació d’Alacant, hi ha 12 escons a repartir. El 2016 el PP va ser la primera força, però ara sembla que guanyarà el PSPV, amb 4. Compromís-Podem van ser tercera força, però la caiguda de Podem i el fet que vagin separats, podria fer que no hi entressin. Els 2 escons no són garantits per a cap formació, però Compromís i Ciutadans són els que tenen més possibilitats de guanyar-ne un. Segurament, un serà per a Compromís o per a Podem, segons quina de les dues formacions tingui més vots. Compromís sembla que té un lleuger avantatge. En l’altre costat, el pes de Vox també serà clau en el repartiment d’escons. En el conjunt del País Valencià, el 2016, 18 escons van ser per a la dreta i 15 per a l’esquerra. Ara, sembla que 12 seran per a l’esquerra i 15 per la dreta; n’hi ha 5 en joc, que seran els que decantaran la majoria. Tant en les eleccions valencianes com a les espanyoles, les majories encara són incertes i es decantaran segons el desenvolupament de les campanyes electorals. En dues setmanes es jugarà la majoria que governarà el país els quatre anys vinents. Tot és obert.

Summary: Un panorama totalment obert al País Valencià, a les portes de la campanya electoral


El Festival de Sitges portarà a la programació de l’Étrange Festival de París, que se celebra del 6 al 17 de setembre, títols icònics del cinema català de gènere, amb pel·lícules com Angoixa, de Bigas Lluna; Tras el cristal, d’Agustí Villaronga, i tindrà lloc l’estrena mundial de La pell freda, de Xavier Gens, adaptació de la novel·la d’Albert Sánchez Piñol. Segons ha informat el festival en un comunicat, aquesta finestra de cinema català de gènere a França se suma a les celebracions del 50è aniversari del Festival de Sitges, i comptarà amb altres pel·lícules com El ataúd de cristal, d’Haritz Zubillaga, o els curtmetratges Alicia i Días sin luz, de Jaume Balagueró. Precisament, el festival ha atorgat a Balagueró una carta blanca per triar pel·lícules i ha escollit L’home elefant, de David Lynch; El sacrifici, d’Andrei Tarkovski; La bouche de Jean-Pierre, de Lucile Hadzihalilovic; La Gran Bouffe, de Marco Ferreri, i Street Trash, de James M. Muro.

Summary: El Festival de Sitges porta a París títols icònics del cinema català de gènere


Eulàlia Reguant és membre del secretariat nacional de la CUP, ex-diputada i ex-regidora de Barcelona. En aquesta entrevista parla sobre la decisió de la CUP de presentar-se a les eleccions espanyoles, en un moment en què el seu nom sona com a possible candidata. També diu que l’independentisme ha d’exercir la desobediència civil, malgrat l’amenaça de més empresonaments, i qüestiona el paper dels Mossos d’Esquadra en les mobilitzacions que vénen. —Què ha canviat perquè hàgiu decidit de presentar-vos a les espanyoles? —La suma d’excepcionalitats democràtiques ens ha fet entendre que la CUP aporta a les eleccions una nova manera d’intervenir políticament a l’estat. Hi ha una evolució amb la no-investidura. Canvia la constatació que, en el fons, el procés d’autodeterminació de Catalunya continua essent l’element que porta inestabilitat a l’estat. És per això que Pedro Sánchez decideix que no vol arribar a cap acord d’investidura amb Podem, amb la voluntat de no dependre de vots independentistes. A més, la ràtzia repressiva de la setmana passada probablement també fa que la tendència de la militància de la CUP derivi cap aquí. Ho fa partint d’aquesta excepcionalitat democràtica que s’expressa en la repressió i en la negació del dret d’autodeterminació, però també en les polítiques de frontera, en la negació del dret d’habitatge per part de l’estat, etc. —Parleu de blocatge, però l’amnistia es negocia. —Parlem de la necessitat de posar al centre del debat polític a l’estat el dret d’autodeterminació, l’amnistia total i la garantia o el reconeixement de drets. Són tres coses que han d’anar absolutament lligades. Però quan parlem d’amnistia, no fem un símil amb la llei d’amnistia del 1977, ni de bon tros. Creiem que ha de ser absolutament diferent, perquè ja vam veure què va passar. Parlem d’amnistia de les persones jutjades al Tribunal Suprem però també de tots els encausats al jutjat número 13 i al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, de tots els activistes encausats en infinitat de jutjats d’instrucció al Principat per la seva defensa del dret d’autodeterminació, sigui l’1-O, el 3-O, en les últimes vagues o manifestacions que hi ha hagut vinculades directament o indirecta al dret d’autodeterminació. I alhora, també parlem de reparació i reconeixement dels danys causats, cosa que amb l’amnistia del 77 no va passar. No volem entrar en el debat, ara mateix, si ha de ser una llei o quina és l’eina concreta, sinó que sobretot volem que políticament puguem fer aquest debat. Però partim de la idea que no serà al congrés on es dirimirà això, sinó amb la desobediència civil; i la institucional, quan sigui necessari acompanyar la civil. Per tant, es dirimeix aquí, amb l’autoorganització. No variem en això. La nostra posició continua essent aquesta. —Per tant, la desobediència hauria de forçar la negociació amb l’estat? —No neguem que el conflicte català es dirimirà entorn d’una taula, però segons com seguis a la taula tindràs capacitat de forçar coses o no. Ara mateix, és inviable una negociació perquè l’estat ni en vol sentir parlar. I seria una negociació basada en què? Diem que la desobediència civil i la institucional són eines que et serveixen per a exercir drets que són negats pels poders i per l’status quo, i perquè sigui un altre actor el que forci l’estat i es pugui negociar multilateralment, d’igual a igual. Parlar de negociació en la situació actual és obrir la porta a sortides rebaixades o descafeïnades. El dret d’autodeterminació és innegociable. El dret d’habitatge és innegociable. El dret de tenir vides dignes és innegociable. —Amb els empresonaments dels set independentistes, l’estat espanyol intenta criminalitzar la desobediència civil? —És evident. És una reacció de l’estat a l’organització de la gent i, sobretot, una mostra de què pensa fer en cas de qualsevol dissidència política, no tan sols per l’exercici del dret d’autodeterminació, sinó per tot allò que discuteixi l’status quo, els privilegis assentats durant quaranta anys. —Pot ser que amb la desobediència civil hi hagi més empresonaments? —Pot ser. Ho veiem. La detenció de nou persones i que set acabin en presó preventiva té a veure amb això, amb el fet d’augmentar el nombre de presos polítics amb una clara voluntat d’atemorir i criminalitzar aquesta desobediència civil, la mobilització i el dret de protesta. I ho veurem també amb la sentència que surti del TS. En el fons, els Jordis els condemnaran per haver exercit el dret de protesta. —Els costs personals de la desobediència poden ser alts. La repressió pot ser efectiva? —Pretén atemorir i la por és absolutament normal. No podem negar que l’actuació de l’estat fa respecte i fa por. Sí. Però també tenim clar que la millor manera de combatre aquesta por és continuar organitzats i mobilitzats, perquè volen fer por per guanyar. Hi haurà més represaliats? Molt probablement sí, si continuem endavant. Si no hi ha més represaliats, serà perquè en el fons ens hem quedat a casa i hem deixat que l’estat (amb totes les seves múltiples cares, i amb els poders econòmics, els judicials i els polítics i la monarquia) guanyi i aconsegueixi el seu objectiu, que és que res no canviï. —Demanen que condemneu la violència i heu insistit que no entrareu en aquest marc mental. —L’altre dia, un piulet interessant deia que condemnar, només condemnen els jutges i l’església. Què hem de condemnar? La violència de la policia de l’1-O? La violència dels Mossos quan desnonen famílies? De quina violència parlem? De la violència patriarcal? De la violència estructural? Així, en genèric, és fer nostre el marc de l’estat i arraconar el moviment autodeterminista i tots els moviments de protesta allà on vol l’status quo. —Cremar contenidors o tallar carreteres és violència? —Són eines de sabotatge utilitzades històricament per qualsevol moviment de protesta. Hem de ser molt curosos amb el llenguatge i el vocabulari que es fa servir i no criminalitzar certs elements que s’han fet servir durant tota la lluita a favor dels drets. —N’hi ha que diuen que una pintada és violència si algú se sent coaccionat. —Hem arribat a un punt en què la perversió de l’ús de l’espai públic és total. En una societat desigual, on hi ha classes socials, gent que no pot arribar a final de mes, dir que la institució o que l’espai públic és neutre és una fal·làcia. Vol dir que qui guanya són els poders. Si tothom tingués el mateix accés als drets bàsics potser podríem parlar de neutralitat. Ho poso en dubte també, però potser ho podríem fer. Però l’espai públic no és neutre. El carrer sempre ha estat l’espai de conflicte i on s’han guanyat els drets. Per tant, l’ús d’eines de lluita que s’han utilitzat durant molts anys d’història en el context de la desobediència civil, de la resistència, no poden ser catalogats de violència i són vies legítimes d’actuació al carrer. —Us sentiu amenaçats quan parlen de la il·legalització de partits? —Això fa molt temps que va començar a circular i és evident que l’experiència basca ens avisa. L’experiència basca que, probablement, molts catalans descobreixen ara, però fa molts anys que ha existit una solidaritat molt clara entre els Països Catalans i Euskal Herria en la defensa dels drets dels bascs. És evident que l’estat pot intentar de fer-ho aquí, que fa temps que intenta d’amenaçar amb això. El 20-S a la seu de la CUP ja van fer un intent d’obrir aquesta via. Però perquè amenacin amb això no deixarem de fer allò que creiem que s’ha de fer. Entenem que l’amenaça vol que ens quedem quiets i que assumim el marc mental on ens volen situar. Estarem preparades? Sí. No neguem que és un fet que hi pot ser i per això ens preocupa que hi hagi certes declaracions de certs dirigents o representants polítics de l’independentisme català que assumeixin aquest marc mental. Perquè en el fons faciliten que entrin fins a la cuina, fan possible l’objectiu, que és dividir i crear aquesta por en una bona part de l’independentisme. —Quan ERC condemna la violència entra en aquest marc mental? —Sí, perquè la pregunta seria per què s’ha de desmarcar d’una violència que no existeix. Aclarim per què hi ha aquesta pregunta i veurem que l’objectiu només és un, que és facilitar-los d’entrar fins a la cuina i que hi hagi certs sectors de l’independentisme o dels moviments populars que siguin criminalitzats i anul·lats en aquesta voluntat d’exercir drets. —En el cas extrem que la CUP fos il·legalitzada, no creieu que tots els partits independentistes farien pinya en compte de dividir-se més encara? —Vull creure que sí, però ho haurien de respondre ells quan arribés el moment. Crec que tots tenim clara quina és la voluntat de l’estat. Però fins ara, aquests últims cinc dies, ERC ha estat excessivament ambigua en alguns moments a l’hora de respondre de manera clara i ferma a les insinuacions de l’estat. —El Consell per la República proposa de convocar l’assemblea de càrrecs electes per a respondre a la sentència. Com ho veieu? —No hem tingut temps de valorar-ho. Sempre hem dit que calia crear institucionalitat pròpia, i aquesta pot ser una via, però ja hi havia una assemblea de càrrecs electes abans del 2017, impulsada per l’AMI, que no va fer mai res. Per tant, hem d’analitzar quins objectius té, què vol fer. Ni direm que sí a priori ni direm no a priori. Hi era abans i no va fer res. —I el pre-avís de vaga del dia 11? —Són els sindicats els responsables de convocar les vagues. En algun moment, durant aquests anys, ha semblat que hi havia vagues convocades per altres sectors, no pels sindicats, i volem deixar clar que, si ens mobilitzem per a defensar drets bàsics, la vaga com a eina de la classe treballadora per a guanyar drets s’ha de defensar i garantir. Evidentment que farem la vaga. —Hi haurà una resposta a les sentències a l’altura de les expectatives que s’han creat? —Les expectatives que es creen sempre acaben essent molt subjectives. Però la resposta que hem treballat parteix dels aprenentatges de l’octubre i la tardor del 2017 i d’aquests darrers dos anys. És evident que la institució, en aquests moments, no està en condicions d’encapçalar una resposta, que demana autoorganització de la gent, capacitat de sortir al carrer i plantar-se, i no esperar necessàriament consignes de grans lideratges que també tenen la capacitat de tancar per dalt allò que s’acaba obrint. Nosaltres posem més el focus en la manera com la gent s’organitza als barris, als pobles, com es mobilitza i com utilitzem fins al final eines de desobediència civil perquè entenem que és la manera de forçar les institucions a seguir-ho. L’1-O va ser això. És evident que hi ha una institució que ha preparat un mínim de coses perquè sigui possible. Però es culmina l’1-O perquè la gent, el 29 de setembre, no escoltant consignes sinó organitzant-se amb el boca-orella, s’organitza per anar a dormir a les escoles i garanteix que siguin obertes. —Però ara no hi ha un lideratge compartit com el de llavors. —Durant tot aquest temps, l’escapçament de partits i entitats ha originat una certa desorientació, una necessitat de resituar-se i de recuperar la iniciativa. Per tant, potser no hem d’esperar tant grans consignes de persones concretes o d’entitats, perquè ho fem més fàcil a l’estat per saber on ha d’atacar. Creiem que ha de ser de baix a dalt i forçar la institució que faci allò que la gent mobilitzada fa. —Què pot fer la institució? Vau dir que no hi ha les condicions de fer un referèndum unilateral. —És un procés de confrontació amb l’estat que requereix guanyar-li espais de poder. Si volguéssim fer ara un referèndum unilateral, hauríem d’analitzar com treballem els reconeixements internacionals, com treballem la legitimitat interna del que passi… En aquest moment precís, creiem que cal treballar per aquestes condicions. Però en aquesta pugna de poder, hi ha elements que ens podem proposar per fer de confrontació amb l’estat. Quan el dret d’habitatge es vulnera de manera sistemàtica, la Generalitat pot oposar-se de manera clara i nítida als desnonaments quan no hi ha un habitatge alternatiu? Podria fer-ho i no ho fa. Arran de les amenaces d’Endesa de tallar el subministrament elèctric a les famílies que no poden pagar el rebut a final de mes, quan incompleix la llei que diu que no són els ajuntaments els que han de pagar sinó la companyia, més enllà de demanar a Endesa que signi un conveni, la Generalitat pot tenir una actitud molt més contundent? Quan hi ha pisos buits o desnonaments de bancs i caixes, la Generalitat pot fer-los seure i treballar l’expropiació d’aquests pisos per a destinar-los al parc públic d’habitatge? En algun moment ens trobarem que els poders econòmics es plantaran i diran que no, o que l’estat diu que les competències autonòmiques no són possibles, però tu has de poder posar sobre la taula que com a administració pública vols fer costat a la garantia de drets, i això també té a veure amb si et vols confrontar amb els poders de l’estat. I això la Generalitat no ho fa. —Si hi hagués confrontació en la gestió i la preparació de les condicions per a un referèndum unilateral, entraríeu en un govern de concentració? —Quan vam fer el procés de reflexió i debat estratègic, en parlàvem com una possibilitat després de les eleccions. Entenem que aquest govern, ara per ara amb les polítiques que fa i com ha funcionat, està bastant esgotat. No preveiem aquesta opció. No ha estat sobre la taula l’opció real d’un govern de concentració, què faria ni amb quins objectius polítics, deixant de banda les grans proclames d’ERC sobre un govern de concentració, i d’alguns dirigents de JxCat, perquè en algun moment el president de la Generalitat també en va parlar en mitjans de comunicació. Hi ha molt de boca i poc de voluntat real. Ja hi havia qui es preparava per a les eleccions al Parlament de Catalunya. —Els quatre diputats de la CUP votaran contra la moció de censura de Cs. —Votaran contra un acte de campanya electoral de Cs. —Una hipòtesi: és possible que els Mossos d’Esquadra reprimeixin protestes de desobediència civil i que el govern digui que no hi ha cap altra manera de gestionar les competències en seguretat. —Aquesta és una de les incoherències a què ha de fer front aquest govern, i per això és important de no fer grans proclames de certes coses, perquè després els Mossos actuen com actuen. No confiem en els Mossos perquè no deixa de ser la policia que, també en una lògica de disputa de poder, vol vetllar pels privilegis dels poders. En cas de dissidència política, actua exactament igual que la policia espanyola o la Guàrdia Civil. És incoherent que el president de la Generalitat surti a dir que calen mobilitzacions contundents i que els Mossos d’Esquadra, dels quals és el responsable polític, siguin els que reprimeixen les protestes. Ho vam veure amb la vaga general del 21 de febrer, que tenia molt de resposta a l’inici del judici, amb una clara voluntat de protesta davant la criminalització de la dissidència política. La gent talla carreteres, es mobilitza, i hi ha centenars de persones amb multes administratives dictades pels Mossos d’Esquadra. —A Madrid parlen de l’aplicació de la llei de seguretat espanyola. Si els Mossos no actuen, no podrien prendre les competències a la Generalitat i que la repressió policíaca fos més dura? —L’1-O qui van retirar més urnes van ser els Mossos d’Esquadra. Han reprimit tots els moviments de dissidència política. L’estat amenaça amb això? Sí. Veiem quines són les vies de solució, però no pot ser que acceptem que els Mossos d’Esquadra reprimeixen. Hi ha qui s’omple molt la boca de policia democràtica, però partim d’un estat que no és democràtic perquè no garanteix drets. Per tant, és una contradicció màxima. Continuarem posant al centre la necessitat d’exercir la desobediència civil, hi hagi Mossos d’Esquadra, policia espanyola o Guàrdia Civil. —L’Ajuntament de Berga ha decidit de retirar l’estelada de la façana. Això no és també una contradicció d’un partit que defensa la desobediència institucional? —El mandat passat, l’Ajuntament de Berga va decidir de mantenir l’estelada i vam veure el procés judicial de la Montse Venturós amb la inhabilitació subsegüent. Tot el procés va ser seguit i debatut amb la plataforma d’entitats de Berga, analitzant en cada moment què consideraven els veïns i les veïnes millor per al poble, per a la governabilitat o per a mostrar les seves posicions polítiques. Un cop arriba aquesta petició, torna a ser el mateix procés. Defensem la desobediència civil com a eina, i la institucional quan sigui necessari, però la institucional no pot ser una cosa aïllada o exòtica. Berga va fer tot això el mandat passat, el cas va quedar aïllat, la majoria d’ajuntaments no han anat cap aquí, i en un procés de debat amb els veïns de Berga es va decidir que això era el millor. Contradiccions en tenim pel simple fet de ser anticapitalistes i de participar de les institucions. La vida és contradicció. —Sereu la candidata de la CUP al congrés espanyol? —Fem un procés de debat i de confecció de les llistes i moltes de les persones que en algun moment hem tingut responsabilitats o hem estat cares visibles de la CUP estem al servei del que s’acabi decidint o proposant. Evidentment, sempre hi ha l’última paraula de cadascú de nosaltres. Espero a veure quina proposta hi ha i acabarem tots de decidir. Ja ho veurem. Anar al congrés dels diputats no és l’objectiu polític de cap militant de la CUP i no és que a ningú li faci il·lusió ni tingui ganes d’anar-hi. —Què fareu si us ho proposen? —Acabaré de fer les valoracions pertinents. —Era inviable d’arribar un acord amb Albano-Dante Fachin? —Aquí es barregen unes quantes coses. Quan la CUP fa el debat sobre si presentar-se o no, una de les opcions és presentar-se com a CUP, que és el que acaba decidint la militància. La gent de Som Alternativa proposava de fer primer el Front Republicà, després el Front Unitari, o una barreja de totes dues coses, i no era una opció que la CUP s’hagués proposat, perquè creia que, quan es parla de blocatge, s’ha de parlar dels objectius. Per a nosaltres era autodeterminació, amnistia i reconeixement de drets. I en un marc de front unitari, aquests tres eixos que són indestriables no eren sobre la taula. Ens agradaria que Som Alternativa pogués relacionar-se o participar en això, però no en una lògica de coalició electoral, perquè la CUP no n’ha fet mai. Requereix un treball de base, treballant realitats locals que condueixin a la confiança, no fent acords per dalt. Continuem amb voluntat de comptar amb l’Albano sempre que ell vulgui i sempre que sigui positiu, perquè entenem que és una persona amb un capital i una trajectòria al darrere que és interessant de tenir en compte sempre.

Summary: Eulàlia Reguant: ‘No pot ser que acceptem que els Mossos reprimeixen’


El fiscal superior de Catalunya, José María Romero de Tejada, ha sortit aquest dimecres en defensa del paper del ministeri públic i del magistrat instructor del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) que porta la querella pel 9-N. Després d’algunes crítiques rebudes per haver determinat la data de la declaració del president de la Generalitat, Artur Mas, dos dies després de les eleccions i que aquesta coincideixi amb l’aniversari de l’afusellament de Lluís Companys, Romero de Tejada ha sortit en defensa de la independència judicial, la imparcialitat de la fiscalia i la seva legitimitat. A més, ha considerat que hagués estat “poc sensat” que Mas declarés abans de les eleccions al Parlament.

Summary: El fiscal superior de Catalunya hauria vist ‘poc sensat’ que Mas hagués declarat pel 9-N abans de les eleccions


Segons la Intersindical-CSC i la IAC, sindicats convocants de la vaga general, la mobilització té un seguiment superior a la de la vaga del 3 d’octubre de 2017. Tot esperant xifres concretes de participació, el seguiment al sector de l’ensenyament ha estat del 43% als centres públics, del 26% als privats i del 35% als concertats; 90% a les universitats. a la sanitat, el 40%. Segons la intersindical, en determinats territoris del país el nivell d’incidència ha estat molt generalitzat en tots els sectors, amb la major part de comerços amb les persianes abaixades. Així mateix, les mobilitzacions han estat multitudinàries arreu, amb concentracions i manifestacions a les capitals de comarca i ciutats principals, amb la participació d’una enorme quantitat de vaguistes i de nombroses organitzacions sindicals, socials i polítiques. Les Marxes per la Llibertat fan història amb una mobilització sense precedents Entre les dades oficials que ja s’han fet públiques, hi ha un descens de prop del 30% del trànsit a Barcelona, superior a vagues generals reeixides, com les del 2012. Cal destactar la reducció de vendes a Mercabarna, amb reduccions de peix (-85%), fruita (-80%), flors (-50%) i una reducció en el sacrifici d’animals (-40%). A conseqüència de la vaga general, la producció de SEAT s’ha interromput i per tant ha tancat durant la jornada d’avui. El servei del port de Barcelona està aturat arran del seguiment del 100% dels estibadors. En relació amb la mobilitat, s’ha reduït un 50% el nombre d’usuaris de metro i de FGC i un 40% el nombre de viatgers del Tram; s’han cancel·lat 57 vols a l’aeroport del Prat. El consum elèctric s’ha reduït d’un 11%.  Mobilitzacions multitudinàries en la jornada de vaga general contra la repressió El 50% de les empreses associades a Cecot són tancades i el seguiment dels petits comerços és generalitzat a tot el país.

Summary: La vaga general contra la repressió supera fins i tot l’aturada del 3 d’octubre


Si hi ha un indret on la carxofa és ben arrelada és Benicarló. El cultiu d’aquest producte és un eix bàsic sociocultural del municipi. Tant és així, que a l’escut del poble apareix representada una planta de carxofa. És per això que quan arriba el temps de collir-les, Benicarló fa festa grossa, i durant el mes de gener hi dedica un reguitzell d’activitats de tota mena: des de torneigs d’escacs i pàdel fins a tallers de dibuix o concerts. Però, com no pot ser d’una altra manera, les activitats més aclamades de la Festa de la Carxofa són la torrada popular, la Fira de Productes Gastronòmics i de Proximitat i les Jornades Gastronòmiques de la Carxofa, que es fan aquest cap de setmana. Què podem fer aquest cap de setmana: deu propostes Divendres arriba el cinquè festival Art&Xoc, una proposta que marida la música i les carxofes adreçada a tota mena de públic però amb un punt en comú: els ritmes d’arrel afroamericana i afrocaribenya com el reggae, l’ska i el hip hop. Hi haurà gastroteques amb productes relacionats amb la carxofa, tallers i música per als més menuts i, a partir de les onze de la nit, concert a càrrec de Soweto, Rigodonians, Black Fang i un discjòquei. Qui vulgui gaudir simplement de la gastronomia, a dos quarts de nou del vespre del mateix divendres es farà el Sopar de Gala de la Carxofa, en què s’homenatjarà una persona destacada del món de l’agricultura i es lliurarà el distintiu Carxofa d’Or. Podeu consultar tota la programació de la Festa de la Carxofa Dissabte és el dia gros. Comença la fira de productes gastronòmics, que ocuparà l’avinguda de Joan Carles I i el carrer de Sant Joan. A partir de les deu del matí es faran tota mena d’activitats, des d’un taller de balls tradicionals valencians fins a una visita teatralitzada al Poblat Ibèric del Puit de la Nau. També es podrà fer la ruta de la Carxofa de Benicarló, que descobrirà els conreus dels voltants del municipi. A més, a dos quarts de dotze a l’avinguda de Joan Carles Primer aterrarà el festival Sonora amb el concert d’Òscar Britz i Vera Green. El moment més esperat de la festa és la torrada popular de carxofes, que es farà dissabte a les set del vespre a la plaça de la Constitució. Es preveu que s’hi torraran uns tres mil quilos de carxofes. Per acabar la festa, a les onze de la nit, es farà el ball popular amb l’orquestra Àgora, a la mateixa plaça. Diumenge hi haurà la tradicional Demostració Gastronòmica de la Carxofa de Benicarló, en què hi participaran els establiments de la ciutat. A més, també començaran les Jornades Gastronòmiques de la Carxofa de Benicarló, que s’allargaran fins al primer de març i on participaran diversos restaurants de la ciutat, que ofereixen un menú singular amb la carxofa com a element principal. La carxofa de Benicarló D’ençà de 1998, les carxofes de Benicarló tenen Denominació d’Origen Protegida, però el conreu d’aquest aliment ve d’antic. Hom creu que es va començar a conrear al segle XIII, però no va ser fins als anys quaranta del segle XX que no es va començar a produir la carxofa que coneixem avui en dia. Pel clima de la zona, la carxofa de Benicarló té unes característiques morfològiques que li aporten qualitat: el cos més compacte i el fruit més apinyat. A més, per a reconèixer-les, les carxofes de Benicarló tenen un clotet al centre que les distingeix d’altres tipus. Us oferim un recull de receptes amb carxofa: —Carxofes amb ous escalfats i pernil —Carxofes farcides —Carxofes confitades —Carxofes de Benicarló amb gavardina —Cors de carxofa farcits de ‘steak’ tàrtar —Pèsols i carxofes estofats amb botifarra negra —Rap amb carxofes, tomàquets i gambes —Calamars i carxofes arrebossades

Summary: Com gaudir de la carxofa, a Benicarló


La direcció de Ciutadans ha decidit de trencar amb Manuel Valls a l’Ajuntament de Barcelona arran del suport a la investidura d’Ada Colau. Ho ha anunciat Inés Arrimadas, que considera que haver donat suport a Colau és com haver-ne donat a Ernest Maragall. Amb aquesta decisió, els tres regidors de Ciutadans se separaran de Valls en el consistori. Com que Barcelona pel Canvi-Cs es va registrar com a coalició, els tres regidors de Ciutadans –María Luz Guilarte, Paco Sierra i Marilén Barceló– podran tenir grup propi a l’ajuntament; i Valls, Corbacho i Parera, també. Arrimadas ha explicat que el secretari general de Ciutadans, José Manuel Villegas, ja havia comunicat la decisió a l’ex-primer ministre francès. Ahir mateix, tant Arrimadas com el líder de Ciutadans al parlament, Carlos Carrizosa, deien que continuarien treballant amb Valls perquè hi compartien ‘valors i programa’. Les relacions entre Valls i la cúpula de Ciutadans eren tenses des del pacte d’investidura andalús, pel qual el popular Juanma Moreno va accedir a la presidència de la Junta d’Andalusia amb els vots de Ciutadans i de Vox, un acord que l’ex-primer ministre francès va censurar. El mateix dia de les eleccions municipals, quan es van saber els resultats, Valls va tornar a avisar que no consentiria un nou acord que inclogués Vox per a governar, en aquest cas, Madrid –com ha acabat passant– i que això seria ‘un motiu per a trencar amb el partit’.

Summary: Ciutadans trenca amb Manuel Valls a Barcelona pel suport a Colau


La portaveu de Cs al parlament, Lorena Roldán, ha estat la vencedora de les primàries del partit per ser la propera candidata a la Generalitat amb el suport del 86,6% de la militància que hi ha votat. Roldán, que era l’aposta de la direcció del partit, s’ha imposat als seus 11 rivals per àmplia majoria. Nascuda a Tarragona, circumscripció per la qual és diputada, és llicenciada en Dret per la Universitat Rovira i Virgili (URV) i té el màster d’accés a l’advocacia. Ha treballat a l’administració local i, a banda de diputada, va ser breument regidora a l’Ajuntament de Tarragona. A més, és senadora per designació autonòmica i portaveu de Cs a la cambra alta espanyola. L’elecció de Roldán, que al llarg de les primàries ha anat sumant mostres públiques de suport dels seus companys diputats, arriba després que la fins fa poc líder de Cs a Catalunya, Inés Arrimadas, decidís presentar-se a les eleccions espanyoles i ara sigui portaveu al congrés espanyol. En previsió d’aquest moviment, el partit va decidir promocionar-la donant-li un major protagonisme davant dels mitjans de comunicació i al parlament. El secretari general de Cs, José Manuel Villegas, ja la va assenyalar com a ‘molt bona candidata’ quan va anunciar el procés de primàries. Però el seu perfil no és del gust de tothom a Cs: malgrat que públicament ha rebut mostres de suport dels seus companys, hi ha veus que li recriminen que participés a la manifestació independentista de la Diada de 2013, quan es va organitzar una cadena humana. Roldán, ha admès públicament que hi va anar –amb barretina inclosa–, però que ho va fer per no significar-se amb els companys de feina de la Diputació de Tarragona. De fet, el president de la Generalitat, Quim Torra, li ho va recordar en un ple del mes d’abril. Els seus rivals, a més, li retreuen que té un estil molt similar al d’Arrimadas, que ella considera ‘un referent’, i massa basat en eslògans de la formació taronja.

Summary: Lorena Roldán, candidata de Ciutadans a la Presidència de la Generalitat


L’any 2008 va néixer una col·lecció de narrativa estrangera vinculada a Viena edicions, ‘El cercle de Viena’, que van impulsar Àlex Susanna, Marcel Riera i Jordi Llavina. Aquest darrer va abandonar l’aventura ben aviat perquè anava molt enfeinat, però els altres han mantingut fins avui la tria dels títols de la col·lecció, i n’han conformat el consell editorial juntament amb l’editora de Viena, Isabel Monsó, i Enric Viladot, responsable de la part comercial de l’editorial. Hem parlat amb Marcel Riera per entendre les voluntats d’aquesta col·lecció, que s’ha fet un lloc entre les col·leccions de novel·la estrangera que ofereixen algunes de les millors obres de la literatura universal. Marcel Riera (Badalona, 1956), tot i que no viu de la literatura, és poeta i traductor. Llicenciat en filologia, va guanyar el premi Carles Riba l’any 2012 amb ‘Llum d’Irlanda’. També ha publicat dos llibres de poemes més: ‘Lluny’ (2006) i ‘L’edat de coure’ (2008). I entre els autors que ha traduït hi ha Joseph Brodsky, Philip Larkin i James Fenton. Explica que amb Àlex Susanna sospesaven la idea de publicar alguns títols d’autors contemporanis internacionals que no es trobaven en català (bé perquè no s’havien traduït mai, bé perquè eren descatalogats). Van arribar a imaginar de crear un segell propi, però al final es van decidir a trucar a la porta de Viena Edicions, amb Enric Viladot i Isabel Monsó al capdavant, perquè eren els hereus de Columna, editorial de què Àlex Susanna havia estat un dels fundadors. A més, en aquell moment Viena no tenia cap col·lecció d’obres de ficció. ‘Vam sortir el 2008 amb dos títols alhora: “La casa de les velles adormides”, de Yasunari Kawabata, i “El riu”, de Rumer Godden. Era una declaració d’intencions, perquè la nostra voluntat era de construir una col·lecció de referència de clàssics moderns. Una col·lecció d’autors estrangers i morts, que fos hereva de la primera època de la col·lecció “A tot vent” i de la col·lecció “El Balancí”, perquè va ser amb aquestes col·leccions que la nostra generació va descobrir la narrativa estrangera contemporània.’ I continua: ‘En aquests set anys hem publicat dotze autors inèdits en català i sis premis Nobel. També hem reeditat títols que ja no es trobaven. I de tots els autors publicats només n’hi ha un de viu, l’escriptora nord-americana Cynthia Ozicka, que té vuitanta-set anys.’ Però quins criteris han guiat la selecció d’aquestes cinquanta obres? Què les vincula? Diu Riera: ‘Hi ha bona part del nostre gust literari, és clar. No hem publicat res que no ens agradi, tot i que hem acceptat suggeriments d’alguns altres autors, traductors i llibreters. Les obres es tradueixen de la versió original i això ens ha fet construir una escuderia de traductors que s’ha consolidat. I, entre els autors publicats, tots són de referència, tots són autors d’excel·lència literària.’ Entre els clàssics moderns que han publicat, hi trobem obres de Joseph Roth, Isak Dinesen, Thomas Mann, Dylan Thomas, K. P. Kavafis, Sherwood Anderson (que va ser distingit amb el premi Llibreter 2009), Gerald Durrell, Yasunari Kawabata, John Cheever, Rainer Maria Rilke, T. S. Elliot, John Steinbeck, Ba Jin, Mircea Eliade, Boris Vian, Thomas Wolfe, Saul Bellow, Joseph Conrad… I en un lloc a banda es destaca la voluntat de publicar els dotze volums de ‘A la recerca del temps perdut’ de Marcel Proust, en traducció de Josep Maria Pinto. Recorda Marcel Riera: ‘No ens coneixíem pas, amb en Pinto, però m’agradava molt un bloc que ell escrivia sobre literatura –”Combray” es deia– i m’hi vaig posar en contacte perquè especialment m’agradaven els fragments dedicats a l’obra de Proust. Quan em va dir que era ell qui els havia traduïts li vaig proposar la comesa. Ja n’hem publicats sis, la meitat. I esperem que en els cinc anys vinents puguem tenir publicats tots els que falten.’ Tot i que gairebé al mateix temps va aparèixer una altra versió de la ‘Recerca’ de Proust, de la traductora Valèria Gaillard, a Grup 62, Marcel Riera considera que la de Josep Maria Pinto serà la traducció canònica de Proust al català, la que romandrà. I assegura: ‘Hem trobat el traductor ideal i ens hem compromès a acabar-la.’ Marcel Riera està content de la col·lecció, tot i que no amaga les dificultats que hi ha al mercat actual català per vendre traduccions: ‘La literatura estrangera costa molt de vendre. Per què? No ho sé. Fins als anys vuitanta passava a l’inrevés. Però amb l’arribada de la generació d’escriptors catalans joves, Monzó i companyia, la tendència es va invertir. A més, si al baix nivell de vendes hi afegim el sobrecost d’una traducció (i no ho dic contra els traductors, que en general cobren molt malament), és lògic que se n’editin menys que en algunes altres èpoques.’ Amb tot, el responsable de ‘El cercle de Viena’ també assegura que en aquests vuit anys la col·lecció s’ha envoltat d’un cercle de seguidors fidels, que compren els llibres d’aquesta col·lecció, perquè els vinculen amb una tria de qualitat. ‘Tenim entre tres-cents i quatre-cents lectors fidels que ens fan un coixí necessari per a mantenir la vida de la col·lecció. I hem aconseguit la complicitat dels llibreters, que això és fonamental també.’ El títol que fa cinquanta és una obra japonesa inèdita fins ara en català, ‘El tallador de canyes’, de Junichirô Tanazaki, el celebrat autor de ‘Elogi de l’ombra’. I el lector ha de saber que, comprant aquest títol, el llibreter l’obsequiarà amb dues perles més: l’obra d’Anton Txèkhov ‘La dama del gosset’ i un volum que aplega les cinquanta cobertes de la col·lecció i que pren per títol ‘Quadern per a 50 lectures’.

Summary: ‘El cercle de Viena’ publica el títol que fa cinquanta


Aquesta setmana Twitter ha anunciat quatre canvis que el revolucionaran enguany. Aprofitant un esdeveniment al CES 2020, a Las Vegas, ha anunciat que permetrà de decidir qui pot respondre a cada piulet. La directora de gestió de productes, Suzanne Xie, ha explicat que afegiran una funció per a ‘participants de la conversa’, que oferirà quatre opcions: global, grup, panell i declaració. Xie ha recalcat que la xarxa social és ‘en procés de fer una investigació sobre aquesta funció’ durant el primer trimestre d’enguany per llançar-la més endavant, al final de l’any, segons que ha recollit The Verge. Per això, de moment, només un petit grup d’usuaris podran accedir-hi. L’anunci arriba quan ja és disponible a escala mundial la funció d’ocultar respostes dels piulets, que permet que els usuaris gestionin les seves converses. Restriccions graduals L’opció ‘global‘ permet que qualsevol usuari pugui respondre als piulets. És a dir, és Twitter tal com l’hem conegut fins ara quant als comptes públics, en què tothom pot respondre a un piulet. L’altra opció, més restrictiva, s’anomena ‘grup‘. En aquesta només hi podrà respondre a qui l’usuari segueix i alhora menciona específicament en el piulet. Una tercera alternativa, anomenada ‘panell‘, farà que únicament puguin respondre-hi els qui hi són mencionats específicament. L’última opció serà la ‘declaració‘, que no permetrà que ningú hi respongui. Una mesura polèmica? Aquests canvis permetran de combatre els odiadors i els comptes falsos a Twitter, però alhora poden limitar la llibertat d’expressió de què sempre ha gaudit. Fins ara, en aquesta xarxa social es pot respondre a tothom de manera lliure, sense restriccions prèvies. A Twitter és habitual de veure que la participació en una conversa pot canviar la qüestió tractada d’entrada, o fins i tot el to de la conversa, fins a arribar a desviar-se’n completament i acabar en discussions interminables. Per això la companyia ja va avançar que treballava en més opcions sobre qui pot respondre o veure converses específiques, i que també provava canvis relacionats amb la interacció per veure si ajuden a tenir una conversa més saludable.

Summary: Els quatre canvis contra els odiadors que revolucionaran Twitter al final del 2020


L’ex-secretari general del PP valencià Ricardo Costa, una de les persones de màxima confiança de Francisco Camps, ha confessat avui –durant la seva declaració en el judici pel cas Gürtel– el finançament del partit amb diner negre. ‘Vull explicar ara, després d’una profunda reflexió, què va passar aquells anys’, ha començat dient. I ha deixat clar que els empresaris donaven diners al PP en canvi d’adjudicacions. I encara més: ‘Les decisions les prenia Camps. Sí, és cert que el PP es finançava amb diner negre. I jo no vaig fer res per impedir-ho.’ Este es el momento en que Ricardo Costa, ex secretario general del Partido Popular en Valencia, afirma que el PP se financiaba con dinero negro en metálico aportado por los empresarios y que Francisco Camps era el máximo responsable.#Gurtel pic.twitter.com/0wc8R4lWmv — Noticias CMM (@CMM_noticias) 24 de gener de 2018 Costa ha dit que fou Camps qui va decidir de contractar l’empresa Orange Market, vinculada a la trama Gürtel, per organitzar els actes de campanya de les eleccions autonòmiques i municipals del 2007 i les espanyoles del 2008. A més, ha assegurat que va ser ell, juntament amb l’ex-president de les Corts Valencianes Juan Cotino, qui va ordenar que el PP es financés ‘amb diner en negre’ per poder sufragar aquests comicis. L’ex-numero dos del partit, per a qui la fiscalia demana 7 anys i 9 mesos de presó, ha reconegut els fets que se li imputen en l’acusació: tres delictes electorals, un per cada campanya (municipals i autonòmiques del 2007 i generals del 2008), i un delicte de falsedat documental. Ricardo Costa ha explicat que va saber que el partit es finançava de manera irregular i que no va fer res per evitar-ho. ‘Assumeixo les conseqüències’, ha dit i ha demanat perdó ‘a la societat valenciana i a l’espanyola, i a la meva família’. En la seva declaració, ha explicat que va ser un altre ex-vicepresident valencià, Victor Camps, qui li va mostrar sobres amb diners negres provinents d’empresaris i que li va manifestar que era un encàrrec efectuat per Francisco Camps i per l’expresident de les Corts Valencianes Juan Cotino. A més, Costa ha confessat que li van plantejar una nova forma de finançament, consistent en què els organitzadors de les campanyes, Orange Market, efectuessin factures falses a nom d’empresaris. Davant els dubtes que li plantejava aquest mètode, Costa ha dit que va informar el tresorer del PP, Luis Bárcenas, que li va dir que era una pràctica prohibida al PP i que això seria ‘un cas Filesa 2’. L’ex-secretari general del PP valencià ha afegit que davant la insistència d’Orange Market per cobrar els actes, va traslladar-los que els seus interlocutors eren Vicente Rambla o Francisco Camps. Tot i que la seva declaració estava prevista per aquesta tarda, Ricardo Costa ha demanat al jutge ser el primer en declarar. Costa ha iniciat la seva declaració assenyalant que anava a explicar els fets ‘després d’una profunda reflexió amb la meva família i la meva dona’ i amb la intenció de col•laborar amb la justícia, assegurant que no ho feia en funció de les declaracions anteriors. Vegeu aquest fragment de la confessió: Camps ho nega tot En conèixer la confessió de Costa, Camps ha negat que el PP valencià hagi finançat de manera irregular les campanyes electorals. L’excap del Consell ha remarcat que ‘és impossible que ningú pugui dir res mai de mi perquè mai no he donat cap ordre per a una actitud irregular ni il•legal en cap àmbit, ni a l’administració autonòmica ni al PP valencià’.

Summary: Ricardo Costa confessa: ‘Sí, el PP es finançava amb diner negre per ordre de Camps’


El secretari general de Podem Catalunya, Albano Dante Fachin, ha convocat l’assemblea ciutadana del partit per a decidir la posició respecte del referèndum de l’1 d’octubre. Segons que ha explicat Podem en un comunicat, també s’hi debatrà la possibilitat de treballar políticament en un futur amb Catalunya en Comú. És previst que es convoqui una consulta entre el 7 i l’11 de setembre sobre el posicionament de Podem, en la qual s’haurà de ratificar la postura sorgida dels debats territorials ‘tenint en compte els últims esdeveniments’. D’aquesta manera, Podem decidirà què fa l’1-O tres setmanes abans del referèndum i amb totes les cartes sobre la taula. Cal recordar que les bases de Podem van decidir el juny que la formació consideraria l’1-O com una mobilització i no com un referèndum vinculant, amb l’aval d’un 35% dels cercles. No obstant això, els resultats van mostrar que el 63,5% de les bases de Podem Catalunya donen suport al referèndum. Les bases també decidiran, en una nova consulta a l’octubre, si Podem ha de treballar per a formar una aliança electoral amb Catalunya en Comú de cara a les pròximes eleccions.

Summary: Les bases de Podem decidiran el seu posicionament sobre l’1-O tres setmanes abans del referèndum


Segons el PP, la nova presidenta del Parlament de Catalunya, Carme Forcadell, és ‘la presidenta de l’odi’. Ho diu en un un vídeo penjat al seu canal de YouTube, amb imatges d’un discurs de Forcadell de quan era presidenta de l’ANC. Al vídeo també critica la darrera presidenta del parlament, Núria de Gispert, amb aquestes paraules: ‘Passem de la presidenta de l’adoctrinament a la presidenta de l’odi.’ Carme Forcadell ha estat elegida presidenta del parlament amb el suport de la majoria de la cambra, amb els vots de Junts pel Sí, la CUP i de cinc diputats de Catalunya Sí que es Pot.

Summary: El PP diu que Forcadell és ‘la presidenta de l’odi’


L’Organització Internacional per a la Migració (OIM) ha destacat en el seu últim informe, emès aquest divendres, que més de 262.000 refugiats han arribat a Europa per mar des del començament d’aquest any a través de la Mediterrània, on han mort més de 3.100 persones des del gener. De moment, el nombre estimat de refugiats que van arribar a Europa aquest any correspon a la quarta part del número total dels quals ho van fer el 2015, ha indicat l’OIM. Al juliol, la quantitat de refugiats s’ha reduït en més del 50% en comparació del mateix mes de l’any passat, és a dir 32.500 persones contra 78.000.

Summary: 263.000 refugiats han arribat per mar a Europa el 2016


La CUP farà l’assemblea nacional amb tota la militància el dia 27 per a decidir sobre la investidura i un possible acord amb Junts pel Sí. Així doncs, ajorna la decisió fins passades les eleccions espanyoles del dia 20. Al debat nacional de diumenge a Manresa els militants, en una votació no vinculant, es van decantar per mantenir el vet a Mas. La segona opció més votada va ser repetir les eleccions i la tercera investir-lo amb unes condicions de pla de xoc social i ruptura. L’opció que va rebre menys suport dels 1.250 militants reunits va ser deixar passar el 20-D per pactar amb Catalunya Sí que es Pot una abstenció a un candidat alternatiu. Ahir, el diputat de la CUP per Tarragona, Sergi Saladié, va anunciar la data de l’assemblea nacional i va dir que l’havien triada perquè hi hagués el màxim temps possible de reflexió i de debat polític. ‘Farem l’assemblea nacional el 27 de desembre i no hi podem anar novament amb un full en blanc’, va dir. Així mateix, va avisar a Junts pel Sí que s’acabava el temps i els va demanar que actuessin diligentment. I afegí encara: ‘No tenim cap acord que puguem ensenyar. Entenem que hem de fer una cosa molt seriosa, declarar la independència, i ara veiem que es parla sols sobre qui ha d’exercir la presidència.  Sembla que sigui l’única cosa que els preocupa.’ Segons ell, la CUP vol trobar un acord global amb Junts pel Sí i va dir que proposaven una presidència ‘amb una línia de govern més plural i transversal’. La crítica de Mas al vet de la CUP El president de la Generalitat en funcions, Artur Mas, va declarar ahir, adreçant-se a la CUP, que el procés no avançaria ‘vetant’, sinó ‘votant’. Segons Mas, l’actitud que demostra la CUP fa que ‘un munt de gent baixi del tren’ de l’independentisme perquè té la sensació que les decisions les pren aquell que té menys força i menys vots al parlament. ‘La premissa del procés han estat els vots i les urnes, no vetar l’un o l’altre. Vetar ja ho fa l’estat espanyol, amb les finances, les competències, la projecció internacional’, va dir. Per Mas, a Catalunya ‘falta més gent entrenada a anar a favor i no obsessionada a anar a la contra’. La petició de Junqueras Per una altra banda, el president d’Esquerra Republicana, Oriol Junqueras, va demanar que l’acord entre Junts pel Sí i la CUP fos ràpid i estable. ‘Tenim una majoria per a la independència i no tenim cap intenció de deixar-la perdre ni deixar de negociar’, va afegir. Va reiterar que l’acord amb la CUP era possible i imprescindible, i va insistir que per tenir estabilitat parlamentària calia que l’acord fos còmode per a tots. ‘Estic disposat a fer-ho tot perquè hi hagi acord. Per part d’Esquerra Republicana no fracassarà. El 27 de desembre és una nova oportunitat’, va dir, referint-se a l’assemblea nacional de la CUP. El seu partit –assegurà– no posa cap condició a l’acord: ‘Ho posem planer perquè hi hagi acord. I no ens en cansarem. Estic convençut que tothom vol arribar a acord. I és important que tothom se senti còmode perquè tingui continuïtat.’

Summary: La CUP ajorna la decisió sobre la investidura fins passat el 20-D


‘La nostra democràcia és únicament el tren on pugem fins a aconseguir el nostre objectiu. Les mesquites són les nostres casernes, els minarets són les nostres baionetes, les cúpules els nostres cascs i els creients els nostres soldats.’ Són paraules del poeta turc Ziya Goklap citades per l’actual president del país, Recep Tayyib Erdogan, quan era batlle d’Istambul. Després d’haver fet aquesta cita, fou empresonat durant quatre mesos. Erdogan va néixer el 26 de febrer de 1954 a Istambul, fill d’una família immigrant de la província de Riza, al nord-est de Turquia. De ben petit, ja venia sucs als carrers de Kasimpasa, un barri de classe mitjana d’Istanbul, on també jugava a futbol. Tot i jugar bé, no va arribar a posar-se la samarreta groga i blava de Fenerbahçe, el seu equip favorit, ni a jugar-hi professionalment. Va estudiar política i economia a la Universitat de Marmara, on va començar la carrera política. Erdogan va afiliar-se a la Unió Nacional d’Estudiants Turcs (MTTB), d’ideologia anticomunista, on va conèixer Abdullah Gul, ex-president turc. Als anys setanta, va decidir de participar activament en la política dins un moviment juvenil del Partit Islamita. Més endavant va militar en unes altres organitzacions polítiques, com ara el Partit del Benestar (Rafah). Aquest partit havia estat fundat el 1983 per Necmettin Erbakan, i Erdogan en fou un dels responsables en un districte d’Istambul. Rafah, d’orientació islàmica, va ser la primera facció religiosa a guanyar unes eleccions generals a Turquia. L’actual president turc va ser batlle d’Istambul del 1994 al 1998. Va poder resoldre alguns problemes de la gran metròpoli turca, com ara problemes de trànsit, aigua, neteja, etc. A més, algunes normes pròpies de l’islam les va aplicar en la seva gestió, com ara la separació entre homes i dones en espais públics. Quan Erdogan va citar el poema de Ziya Goklap, no tan sols fou empresonat sinó que les autoritats turques li van prohibir d’ocupar càrrecs públics. Però això no el va pas frenar, sinó que encara el va impulsar. Uns quants anys més tard, el 2001, es va separar del moviment d’Erbakan i fundà el Partit de Justícia i Desenvolupament (AKP), de tendència conservadora moderada, del qual fou president. Després de guanyar les eleccions generals del 2002, Erdogan es va convertir en el primer ministre del govern del seu company de joventut, Abdullah Gul, ex-president de Turquia. Molts analistes consideren que la primera legislatura fou marcada per l’obertura tot i que Erdogan era un polític conservador. Però els últims anys la seva política, cada vegada més autoritària, suscità molts dubtes. Quan era primer ministre, Erdogan va fer moltes reformes que van incitar la ‘moral pública’: va permetre que les dones portessin vel en llocs públics com ara universitats, oficines del govern, etc. Va declarar que avortar era un crim i una massacre. A més, va anunciar que les dones havien de tenir tres fills, pel cap baix. Fins i tot va dir que els joves de sexes diferents no podien compartir pis. La popularitat d’Erdogan va trontollar després de les protestes del parc Gezi d’Istambul, encapçalades per joves que va qualificar ‘d’esquerrans, ateus i terroristes’. Gezi va esdevenir un punt de trobada de les lluites a Turquia i fou desallotjat per la policia amb abundant material antiavalots, com ara canons d’aigua i gasos lacrimògens. El jove que venia sucs als carrers de Kasimpasa, que hi jugava a futbol, anhelava ser el màxim dirigent de la república turca. Després d’ocupar el càrrec de primer ministre durant onze anys, Erdogan va guanyar les eleccions presidencials l’agost del 2014 i es va convertir en el primer president escollit per votació directa. A les eleccions del juny del 2015, l’AKP va perdre la majoria absoluta a la gran assemblea turca per primera vegada des del 2002. Tampoc no va poder formar coalició per governar. Però la convocatòria d’eleccions legislatives anticipades el novembre passat ha permès al Partit Justícia i Desenvolupament de mantenir-se al poder. Tanmateix, no té prou escons per a acomplir la reforma que tant desitjava el president: convertir la república parlamentària turca en una república presidencial. El cop d’estat del 16 de juliol proppassat mostra la cara del règim que el govern d’AKP vol imposar a Turquia. L’endemà van començar les detencions, la persecució i la purga contra acadèmics, analistes, jutges, periodistes, militars, polítics… El món pot contemplar els seus somnis de convertir-se en un nou soldà otomà.

Summary: Erdogan: el dirigent que acumula més poder després d’Ataturk