El parlament ha aprovat una moció on s’insta el govern català a rebaixar les taxes universitàries en un 30% per al curs 2019-2020, així com a recuperar el finançament de les universitats públiques del 2010, anterior a les retallades, als pressupostos del 2019. Aquests punts de la moció, presentada pels comuns, s’han aprovat amb els vots favorables de tota l’oposició – Cs, comuns, PSC, CUP i PP – i amb l’abstenció dels partits de govern. D’altra banda, també s’ha aprovat per unanimitat instar a la publicació d’un informe sobre l’eficiència del sistema de beques actual i presentar-lo a la Comissió d’Empresa i Coneixement. La moció, validada en el marc del ple del parlament, insta el govern a aprovar aquest mateix any un nou pla de finançament per a les universitats ‘per fixar un calendari de compromisos’ i situar les inversions públiques en la mitjana de l’OCDE –d’1,32%– i l’aportació dels estudiants via matrícules a les condicions de l’any 2010, que era d’un 13,88%. A més a més, també proposa aprovar un pla d’inversions plurianual que permeti establir un calendari d’inversions per ‘establir les futures prioritats estratègiques i mantenir els actuals equipaments’. Aquests dos punts s’han aprovat amb els vots favorables de l’oposició i els vots contraris de JxCat i ERC.En matèria de beques , a banda de l’informe sobre l’eficiència del sistema, també es demana l’equiparació de la condició de família monoparental a la de les famílies nombroses perquè, com es considerava, hi ha ‘un greuge’ en l’accés als estudis. D’altra banda, s’ha aprovat gairebé per unanimitat, amb només l’abstenció de la CUP, instar el Govern a presentar, abans d’aquest mateix curs, un pla per estabilitzar el personal docent investigadors (PDI) i el d’administració i serveis (PAS) perquè les universitats puguin presentar els seus propis plans d’estabilització. Els cupaires han explicat durant el debat que ‘proposant un pla per presentar un pla no s’acabarà amb la precarització del personal universitari’. La cambra també insta el govern a aprovar un pla de finançament basal ‘consensuat amb els principals actors implicats’ per ‘dotar d’estabilitat la tasca universitària’, així com per fixar un calendari de compromisos per arribar a les inversions públiques de l’1% del PIB. Finalment, també s’ha aprovat per unanimitat desenvolupar un pla per augmentar la vocació científica, ‘especialment per a les dones’. L’únic punt de la moció que no s’ha aprovat ha estat el que demanava l’equiparació dels preus de màster als de grau, de manera que tot l’itinerari universitari tindria el mateix preu. El punt s’ha rebutjat amb els vots contraris dels grups de govern i l’abstenció de Cs.

Summary: El parlament insta el govern català a rebaixar les taxes universitàries en un 30%


Fa una setmana esclatava el conflicte. Els taxistes van començar una vaga a Barcelona, que va durar cinc dies, amb accions contundents, algunes de violentes, i que s’ha estès a les principals ciutats del país i de l’estat espanyol. El conflicte arribava arran de la presència cada vegada més gran de les plataformes Uber i Cabify, que fan perillar la viabilitat dels taxis. L’origen del problema va sorgir el 2009, quan el govern espanyol va desregularitzar els requisits per a obtenir una llicència de Vehicles de Turisme amb Conductor (VTC), en un moment en el qual encara no hi havia presència ni d’Uber ni Cabify, i la llicència la feien servir principalment xofers privats, limusines, serveis d’hotels i l’administració publica, entre més. Com que no hi havia limitació, l’aparició de les noves plataformes digitals va comportar una gran demanda de llicències, inclosa d’especuladors, que no es va aturar fins a la llei de transport terrestre de 2013, que permet de limitar les llicències, i un decret del 2015 que limita una llicència de VTC per cada trenta de taxis. Però hi ha prop de 10.000 llicències aturades, que encara no s’han lliurat, però que es van demanar en un moment que no hi havia limitació i que la jurisprudència del Tribunal Suprem avala. La regulació de l’Àrea Metropolitana de Barcelona És cert que la llei limita la proporció 1/30, però la realitat s’imposa i actualment a l’estat espanyol hi ha 9.366 llicències VTC per 65.277 de taxis, una proporció d’1/7, que encara pot créixer si s’aproven les que estan aturades. Al Principat, hi ha 13.424 llicències de taxis, de les quals gairebé el 80% (10.523) es concentren a l’Àrea Metropolitana de Barcelona (AMB), on hi ha també 1.035 VTC. Afegides a les prop de 3.000 aturades, se superaria amb escreix la proposició. Per afrontar el problema, l’AMB va modificar el reglament el 26 de juny, amb l’única abstenció de PP i de Ciutadans, per portar a la pràctica la limitació d’1/30. Es va aprovar que per actuar a l’àrea metropolitana calgués una llicència de l’Institut Metropolità del Taxi, a banda de la VTC, amb l’objectiu de prendre mesures per a reduir-les a unes 400, mantenint-les segons antiguitat. El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) va suspendre cautelarment el reglament el 19 de juliol, ja que considerava que se superposava a les autoritzacions estatals que permeten de fer el servei en tot el territori. El recurs va ser presentant per la Comissió dels Mercats i de la Competència espanyola, perquè envaïa competències estatals i perjudicava la competència en el mercat, i pel Ministeri de Foment, que el va acabar retirant després de les protestes. La suspensió ha comportat la mobilització del taxi, i el ministre de Foment, José Luis Ábalos, ha culpat de la situació el PP i Ada Colau (presidenta de l’AMB) per fer una ‘reglamentació unilateral’. Uber i Cabify posen en un atzucac el sector del taxi L’abril del 2014, el servei Uber es va establir a Barcelona. En un principi funcionava UberPop, de lloguer de cotxes, en què conductors particulars posaven el seu automòbil, aprovat prèviament per la companyia. Associacions de taxistes van dur aquest model als tribunals i es va suspendre a tot l’estat espanyol, atès que els conductors no tenien cap autorització. Per resoldre l’impediment, es va posar en marxa l’UberX, amb conductors amb llicència VTC i, per tant, legal. La llicència VTC permet la pre-contractació, però a diferència dels taxis, prohibeix de fer-ho directament al carrer o a les parades. En una sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea, es permetia a les autoritats estatals d’exigir a aquestes companyies requisits com les llicències. Per tant, teòricament tancava la porta a UberPop, present fora d’Europa. Els serveis d’Uber i Cabify actuen a Barcelona, València i Alacant. I el 2 de juliol es van establir a Perpinyà i Argelers de la Marenda, només en el període estival fins al 31 d’agost. Els taxistes nord-catalans ja han mostrat la insatisfacció per la competència, però els quatre-cents taxistes presents encara no han previst mobilitzacions. Com que és una prova només per a l’estiu, la majoria dels conductors d’Uber vénen de París. L’estiu passat, sense l’aplicació, 6.500 usuaris s’havien connectat per veure si el servei estava disponible en aquests dos municipis. En el cas d’Andorra, l’única aplicació mòbil que connecta els usuaris i el servei és Blablacar, amb què es comparteix el trajecte de manera col·laborativa, principalment per anar fora del Principat. Els residents i els turistes no fan servir l’aplicació per moure’s per dins, i l’única competència real dels vuitanta taxis, de moment, és el transport privat que ofereixen hotels i agències de viatge. Les noves plataformes i la diferència amb els taxistes Els taxistes denuncien que les noves plataformes representen una competència deslleial, en la mesura que les empreses no paguen els mateixos impostos; i també una precarització, perquè la majoria de conductors són falsos autònoms sense drets laborals reconeguts. Els taxistes tenen una assegurança a tot risc, però Uber pot operar sense uns controls de qualitat mínims. A més, la llicència VTC permet treballar 24 hores al dia 365 dies l’any, i poden sortir de la comunitat autònoma per a cobrir serveis i traslladar-se a esdeveniments. Les factures que paga el conductor, bàsicament l’IVA, sí que es paguen a l’estat espanyol, però després l’empresa o el conductor paga un percentatge (d’un 25%) a la plataforma Uber o Cabify per l’ús de tecnologia i serveis, que en el cas d’Uber emet des de la matriu europea, als Països Baixos, on hi ha més exempcions fiscals; Cabify sí que paga a l’estat espanyol, malgrat que la matriu original és a Delaware. Els conductors posen el cotxe i despeses associades (assegurança, gasolina, reparacions) i les hores dedicades, i la plataforma proporciona com a intermediaris els clients que contracten el servei. Es facilita un mòbil per a controlar les hores que el conductor comparteix despeses i, si no fa servir prou el servei, la plataforma pot entendre que abandona l’activitat i donar-lo de baixa. Aquí s’obre el debat si els conductors no són simplement treballadors de l’empresa. Una de les primeres reivindicacions dels taxistes és transferir la competència a les comunitats autònomes, i que es compleixi l’1/30. Un dels problemes afegits és l’acumulació de llicències i l’especulació. Trobem casos com el de Juan Ortigüela, que amb la seva empresa Ares Capital i altres companyies que controla, té demanades més de 1.000 llicències VTC a Barcelona, i també més de 2.000 a Madrid. El 2015, el Tribunal Suprem espanyol li va donar la raó, i va obtenir 300 llicències de les 450 que es van donar a Barcelona, i 500 a Madrid. Però hi ha molts altres casos, alguns lligats al món del taxi. Gran part del negoci consisteix a revendre aquestes llicències, amb unes taxes d’uns 34€ o 40€. Al mercat secundari, hi ha qui les ven per uns 30.000€, amb l’objectiu de muntar una flota amb condicions similars a les d’Uber i Cabify. Fins i tot, hi ha grups que combinen els dos serveis, com Star Taxi Mercedes, a Madrid, que combina 86 llicències de taxi i 28 de VTC. El problema de les llicències Mentre apareixen noves plataformes, el taxi fa dècades que té el mateix nombre de llicències, tot i el creixement de la població. Del 1994 al 2016, va passar d’haver-hi 13.696 taxistes a l’AMB a haver-n’hi 13.424. A l’estat espanyol, el nombre de llicències és d’unes 70.000. A Barcelona, hi ha 10.523 llicències per a taxis. Hi ha 9.359 taxistes autònoms que només tenen una sola llicència, però n’hi ha 233 amb diverses llicències; i hi ha 182 empreses que tenen 618 llicències. El president del Sindicat de Taxistes de Catalunya deia que a Barcelona hi havia prop de 500 permisos en poques mans, que les llogaven a altres conductors. Al País Valencià, per evitar aquesta, situació, les Corts van aprovar la llei de mobilitat de 26 d’octubre de 2017, amb el vot en contra del PP i Ciutadans, que només permet ‘un taxista, una llicència’, si bé poden tenir conductors col·laboradors o assalariats. El tràmit administratiu per a aconseguir una llicència pot costar 500€, però al mercat secundari, l’any 2016, costava 134.115€ a l’AMB, segons la Comissió dels Mercats i de la Competència espanyola. A Palma, arriba als 205.000€. Com n’és, d’important, la competència? L’any 2015 a Barcelona, es calcula que entre el 2,4% i el 4,7% dels trajectes diürns es contractaven mitjançant una aplicació; entre el 12,4% i el 14,4%, mitjançant una radioemissora; i la resta corresponien a viatges contractats al carrer o en parades. En els trajectes nocturns, del 2,9% al 4,7% es contractaven per aplicacions; i entre el 8,9% i el 9,4%, per radioemissora. Tenint en compte que més d’un 80% dels trajectes es contracten directament al carrer o en parada, i que això les llicències VTC ho tenen prohibit, cal qüestionar fins a quin punt afecta la competència. El president de Fedetaxi, Federació Espanyola del Taxi, que reuneix el suport de més del 60% del sector, explicava que no s’havia notat una baixada de la facturació en excés per Uber o Cabify i que les dues aplicacions no eren cap problema seriós per al negoci del sector. El problema del taxi, més enllà de les aplicacions HI ha hagut un debat entre la regulació del servei i el futur del taxi, més enllà de l’aparició de les plataformes. La discussió ve de lluny. Ja el 1931, es va aprovar el color únic, groc i negre, amb l’objectiu d’eliminar qualsevol marca o referència que diferenciés els taxis per evitar un monopoli i la precarització de la resta de xofers. També s’aprovava, com actualment al País Valencià, la fórmula ‘una llicència, un taxi’, i també s’obligava a portar uniforme, a fer un dia de descans setmanal i es va crear una xarxa telefònica centralitzada. La qüestió va comportar molta resistència d’alguns sectors. Actualment, la situació és en part similar, amb la possibilitat a l’horitzó que el sector de taxi no pugui afrontar un augment de la competència i acabi amb un sistema gairebé monopolístic de les grans plataformes, que no tenen preu fixat, i amb unes condicions molt precàries per als xofers. El sentit de les llicències, en origen, era protegir els primers taxistes, que feien una gran inversió, en un moment com l’any 1930, quan a Barcelona hi havia 10.500 cotxes particulars i 3.500 taxis. La inversió, molt alta, necessitava certes garanties per dedicar-los al servei de transportar viatgers. Però actualment els vehicles estan molt més estesos, hi ha un risc molt menor i no cal una inversió extrema. I es continua regulant per llicències. El mateix president de Fedetaxi, reconeixia que la venda de llicències del taxi era el seu ‘pla de jubilació’. Una autorització (no un mèrit) que es ven per uns 150.000€. Per això moltes veus denuncien que ja no és un servei públic i que ha quedat establert un model antiquat, en què no entren noves llicències des de fa dècades. Hi ha qui demana si no tindria més sentit que les llicències fossin intransferibles i es retornessin a l’administració un cop finalitzada l’activitat, com passa amb molts altres permisos. L’únic impediment és la gran quantitat de conductors que es veurien atrapats per haver-les comprades amb l’expectativa de rendibilitzar-les. La Comissió dels Mercats i de la Competència espanyola assenyalava que la situació actual provocava una pèrdua del benestar del consumidor, com a mínim, de 61,4 milions d’euros l’any. És cert que la liberalització podria portar a una oferta excessiva que només seria viable per a les grans empreses (amb pitjors condicions laborals i menys impostos), però també hi ha altres alternatives. El professor Andrés Boix, de la Universitat de València, considera que el taxi ha de deixar de ser considerat un servei públic i s’ha de limitar una oferta excessiva incrementant les exigències reguladores, tant del tipus ambiental (exigint vehicles elèctrics) com de mobilitat (adaptats). A més, és probable que d’ací a uns anys veiem una implantació de cotxes sense conductor, que segurament ja faria inviable el sector del taxi com el coneixem avui, cosa que ja esdevindria una lluita contra l’evolució tecnològica, com el ludisme el segle XIX. Sembla clar, doncs, que calen canvis, perquè serà inevitable que cada vegada arribin més competidors dels taxis, i que cal regular la teòrica ‘econòmica col·laborativa’, com Uber, Glovo o Deliveroo, perquè els falsos autònoms, que realment són treballadors, tinguin unes bones condicions laborals i que les grans empreses paguin els impostos de l’activitat que exerceixen al país. La proporció 1/30 pot ser una solució temporal per a una arribada massiva de llicències, però sembla evident que el problema no acaba amb aquesta mesura i caldrà afrontar-lo en un futur pròxim. Amb un conflicte, el del taxi, que sense una solució només pot créixer.

Summary: La guerra del taxi amenaça d’enquistar-se pendent d’una solució


La càmera de Jordi Borràs es va convertir, la tardor passada, en els ulls de tots aquells que volien saber què passava als carrers de Barcelona. Testimoni d’excepció de l’ocupació de l’aeroport, les flames d’Urquinaona i el tall del Pertús, el fotoperiodista relata a ‘La força de la gent’ (Ara Llibres) unes dates crucials que van sacsejar l’independentisme i la societat catalana. Dies i nits que van esborrar somriures i, malgrat la repressió, van canviar la por de costat. ‘La gent amb un mínim d’organització col·lectiva té una força que no l’atura cap llei’, defensa en aquesta entrevista. —Aquest és un llibre pràcticament sense polítics, en què els protagonistes són els ciutadans. Però quina força creieu que té, realment, la gent? —Crec que el poema de Joan Brossa que apareix a l’epíleg ho resumeix d’una manera brutal: ‘La gent no s’adona del poder que té: amb una vaga general d’una setmana n’hi ha prou per a ensorrar l’economia.’ Aquest és el poder. La gent amb un mínim d’organització col·lectiva té una força que no l’atura cap llei. Això retrata el llibre. En una situació com l’actual, en què hi ha un estat amb un poder enorme i tu no tens res, pràcticament no tens ni autonomia perquè te la intervenen, la mobilització popular és l’única manera de trencar aquesta correlació desigual de forces. —I seguint amb Brossa, què creieu que cal perquè la gent s’adoni d’aquesta poder? —Segurament, calen experiències com les de la tardor del 2017 o el 2019. Grans lliçons que ens demostren que som capaços de confrontar-nos amb l’estat amb una mica d’organització. Molta gent es queixa que el Tsunami Democràtic o les protestes no han tingut continuïtat, però crec que ho hem d’entendre com un aprenentatge. No ha tingut continuïtat, de moment. El fet d’ocupar l’aeroport i tot el que va venir després, no solament aquella setmana, sinó d’octubre a desembre, ens demostra que l’estat està dèbil i que encara el podem debilitar més. N’hem de ser conscients. —A part del tall a la Meridiana, què creieu que ha passat perquè les protestes no hagin tingut continuïtat? —Salvant les distàncies, la història del país és plena d’aquests esclafits o petites bullangues. Tot té un rerefons, com un terratrèmol que no esclata perquè sí. Hi ha avisos i també rèpliques. La tardor del 2019 no és un fruit de la tardor del 2017. És una força acumulada que ve des de la consulta d’Arenys del 2009. Sincerament, jo li veig una continuïtat a mitjà termini. Ara bé, crec els interessos polítics han contribuït a condicionar les protestes perquè era una revolta que no podien controlar. No és res nou, ja va passar el 2017. Avui tothom sap quin paper va fer per evitar una acampada indefinida o frenar la declaració d’independència el 3 o el 4 d’octubre. Els mateixos interessos han intentat apagar les flames de la tardor del 2019. —Quin paper creieu que ha de tenir l’anomenada generació del Primer d’Octubre en la política actual? —Hi ha d’haver espais on tota aquesta gent se senti representada políticament, però em sembla que els partits polítics actuals no ho aprofiten. Molta gent es va polititzar amb el 15-M l’any 2011, i ha passat igual amb l’1-O o la revolta d’Urquinaona. Les generacions joves s’agafen a la lluita com a referència i és vital no perdre’ls. Una revolta sense jovent no serà mai una revolta. —I si arriba aquest punt de desafecció? —És un perill que a mi em fa por, i ho he dit més d’una vegada. —Si no tenen referents actuals, en poden cercar de nous. —Per mi no cal cap nou ens polític al país. Aquest quart espai de l’independentisme s’ha intentat crear diverses vegades aquests últims deu anys i no ha reeixit mai. De totes maneres, en moments de frustració amb els partits polítics, tenen l’excusa perfecta per a tornar-ho a provar: ‘són uns traïdors, nosaltres som els autèntics’. Molt de compte amb aquest populisme barat. És evident que Junts per Catalunya i Esquerra Republicana han anteposat els seus interessos al país. I això és un gran error. —I la CUP? —Tampoc no veig que la CUP aprofiti l’avinentesa per presentar alternatives. Dit això, hi ha moltes coses a criticar, però els representats polítics també han fet coses amb molt de valor. Al cap i a la fi, la repressió ha esquitxat tothom. I fins i tot, aquells qui més critiquem són els qui han rebut més: presó, embargaments, exili… —Què creieu que ha passat amb un actor central de les protestes com el Tsunami Democràtic? —Jo crec que l’experiència del Tsunami no s’ha entès. No és un CDR, ni Òmnium ni l’ANC. El Tsunami neix després de l’experiència de la repressió directa que han patit aquests tres actors. Parlem d’una repressió brutal: detinguts, investigats, acusacions de terrorisme, webs tancades… I com neix el Tsunami? Directament, en la clandestinitat. No sabem qui són i alguna cosa han fet bé perquè no n’han enxampat ningú. La dinàmica del Tsunami no té absolutament res a veure amb els CDR, Òmnium ni l’ANC. Accions com l’ocupació de la T-1, el tall del Pertús o el Camp Nou, encara que fos un fracàs, són molt ambicioses. Cal molta preparació i temps. Per mi, el Tsunami és una eina viva i útil. Estic convençut que encara farà parlar. Espero no equivocar-me. —Parlem una mica del llibre. Com vau fer la selecció fotogràfica? —És un drama . Per sort, part de l’obra ja era publicada i, per tant, ja hi havia una selecció prèvia. Però fer el llibre m’ha permès de recuperar i valorar fotografies que havien quedat sepultades per la bogeria de l’actualitat. Penseu que la setmana del 14 al 18 dormíem dues o tres hores. El desgast físic era bestial. Al final no veia tres dalt d’un burro. Arribava a casa a les quatre de la matinada amb tres mil fotografies per a editar… —Quantes fotografies vau fer durant aquest temps? —Durant la setmana bèstia, crec que unes 17.000. En tot el període, per dir una cosa aproximada, més de 30.000. —Què volíeu reflectir amb el llibre, a banda de la força de la gent? —Primer de tot, he intentat representar les diferències entre les revoltes del 2017 i el 2019. És evident que en aquest país s’ha pitjat l’accelerador: hem passat de la revolució dels somriures a les flames d’Urquinaona. Per alguna cosa deu ser. També he volgut explicar que la repressió policíaca no serveix per a contenir les protestes. Tensar els cordons policíacs i treure les porres és intentar apagar les flames amb gasolina. I, finalment, una tercera idea que considero rellevant i que volia plasmar és la transversalitat del moviment. El 18 d’octubre, per exemple, mentre les marxes confluïen al passeig de Gràcia amb la Diagonal, la policia esclatava contra els manifestants a la via Laietana, amb els joves a primera línia. —Quina és la vostra fotografia preferida? —N’hi ha una que m’agrada molt, que és la del noi amb el tirador mentre porta una màscara de lluitador mexicà en plena batalla d’Urquinaona. Jo era dins la barricada, perquè vaig considerar que era el lloc més segur. Tenies un parapet davant i les bales de goma et passaven per sobre el cap. I estaves protegit perquè les pedres sortien d’allà. A mi, les bales de goma, des que vaig veure rebentar dos ulls el 2012, em fan pànic. N’hi ha una altra que també m’agrada molt, s’hi veu un nano amb calça curta i espardenyes arrencant panots amb els dits. Té un punt de 1936. —Quina va ser la situació més complicada que vau viure durant les protestes? —A Urquinaona vaig patir molt. Aquell dia vaig haver d’ajudar uns quants ferits. No em volia fer l’heroi, era qüestió d’humanitat. Recordo una noia a qui la policia va trencar el nas d’un cop de puny. Tenia un atac d’ansietat brutal i la vaig dur fins a un portal, on vaig trucar als sanitaris perquè l’atenguessin. Aquells dies es van viure moltes situacions límit. A l’aeroport, el primer dia, van rebentar un ull a un noi a l’aparcament. —Teniu cap esperança en l’anomenada auditoria dels Mossos per a revisar actuacions irregulars? —Cap ni una. Hauríem de recordar cada dia què se n’ha fet, d’aquesta gran investigació, i com és possible que una persona inepta, ho dic amb majúscules, com el senyor Miquel Buch continuï de conseller? Inepta i irresponsable, diria. No solament va permetre actuacions negligents dels seus subordinats, sinó que, a més a més, va tolerar actuacions absolutament inexplicables com la cacera d’antifeixistes dels ultradretans de la plaça d’Artós. Quina responsabilitat hi té el conseller? I el govern en ple? Aquí ningú ha passat comptes de res. La investigació dels Mossos era una enganyifa. Ho sap el conseller Buch, ho saben els sindicats policíacs i ho sabem nosaltres. I si no, que ens ho demostrin. Hi ha gent que ha quedat mutilada de per vida que es mereix una explicació. —La gent ha perdut la por? —Havien passat coses similars, però a petita escala. En aquesta trepitjada d’accelerador hi ha un component generacional claríssim, però cal dir que a primera línia també hi havia gent gran. També hi ha un component de frustració col·lectiva. Si per haver pujat a un cotxe de la Guàrdia Civil a desconvocar una manifestació et cauen nou anys de presó, la lectura és que et sortirà més barat cremar el cotxe. La lliçó de l’estat és aquesta. Una de les imatges que més em va impressionar va ser a l’aparcament de la T-1, on la policia no s’atrevia a entrar. No s’hi atrevien. És més, van recular. La gent es va plantar. Agafaven els extintors, les mànegues d’aigua i, fins i tot, un carret d’encerar el terra, que el portaven com si fos un Pànzer. Per primera vegada, veies la por als ulls dels policies. —Com a professional, què en penseu, de les desenes d’agressions a periodistes? —Tres de cada quatre periodistes ferits durant la tardor del 2019 ho van ser per la policia. Què vol dir, això? El relat de la violència i els encaputxats és cert, però porten placa i pistola. Com pot ser que els cossos policíacs, que són els qui han de garantir el dret de la informació en les manifestacions, siguin els qui causen més ferits entre els professionals de la informació. Això demostra a la perfecció la diferència entre una policia democràtica i una policia que encara està per domesticar. —Vau rebre? —El dia del tall de la Jonquera, després del tall al Pertús. Un camioner sonat ens va intentar atropellar i la reacció de la Brimo i la Guàrdia Civil va ser pegar els periodistes que retratàvem el conductor. Jo vaig rebre un cop de porra de tots dos. Res greu. No em van haver de posar punts, com alguns companys. —Creieu que la gendarmeria francesa actua de manera diferent en les manifestacions? —Al Pertús es va veure una diferència brutal, i amb això no vull dir que els CRS francesos siguin angelets. Allà vaig viure una actuació purament tècnica, a diferència d’una actuació ideològica que és el que fan els Mossos d’Esquadra i la policia espanyola moltes vegades. De fet, al Pertús és dels pocs dies en què els Mossos tractaven els manifestants amb pomadeta. Acabaven de presenciar una actuació purament tècnica i ells no es podien permetre el luxe de fer l’animal, que és el que acostumen a fer quan tenen la porra a la mà. —Finalment, en quin punt es troba la causa judicial per l’agressió que vau rebre d’un agent de la policia espanyola? —Estem pendents de judici, encara. Al juliol farà dos anys. Jo continuo encausat i he hagut de pagar una fiança. És una injustícia flagrant. Primer, perquè es posa en dubte el meu testimoni, cosa que m’emprenya sobiranament, perquè fins i tot la fiscalia ha demanat que em desencausin. I després, perquè a mi això em genera un desgast personal, econòmic i laboral que no em repara ningú. Podeu comprar La força de la gent a la Botiga de VilaWeb

Summary: Jordi Borràs: ‘El relat de la violència i els encaputxats és cert, però porten placa i pistola’


Científics de l’Institut Sloan Kettering de Nova York, encapçalats per l’oncòleg català Joan Massagué, han descobert que les cèl·lules que comencen la metàstasi dels tumors aprofiten les capacitats de curació de les ferides per a propagar-se. En un sentit literal, han provat que la metàstasi és la curació d’una ferida que ha sortit malament. Segons els investigadors, aquestes troballes obren una possible via per a trobar un tractament contra la metàstasi. La metàstasi és responsable de prop del 90% de totes les morts per càncer, encara que no se sap molt sobre què fa que les cèl·lules canceroses siguin capaces de formar metàstasis. Estudis previs del laboratori de Massagué han demostrat que una molècula anomenada L1CAM és necessària perquè nombrosos tipus de cèl·lules canceroses puguin produir metàstasi amb èxit en els òrgans. Els teixits sans normals no solen fabricar L1CAM, però els càncers avançats sí que ho fan. Però exactament el que desencadena l’expressió de L1CAM ha sigut fins ara un misteri. ‘Ara entenem la metàstasi com la regeneració del teixit equivocat (el tumor) en el lloc equivocat (els òrgans vitals distants). Això no és solament una metàfora. És literalment cert en termes moleculars i fisiològics’, explica Massagué en un article científic publicat en la revista Nature Cancer. En observar els teixits dels tumors humans sota el microscopi, els investigadors van veure clarament que la divisió de cèl·lules amb la L1CAM era més comuna en àrees on una capa epitelial estava alterada, és a dir, ferida. Utilitzant un model de colitis en ratolí, els investigadors van confirmar que la L1CAM és necessària per a la reparació normal de la ferida. A continuació, volien saber exactament què és el que fa que les cèl·lules activen la L1CAM en el procés de la ferida. Per a esbrinar-ho, van recórrer als organoides de teixit, una tecnologia que, en el futur, podria impulsar la generació d’òrgans per a trasplantaments. Utilitzant aquests organoides, els investigadors van poder demostrar que la simple separació de les cèl·lules de les seves ‘veïnes’ era suficient per a activar la producció de L1CAM. La metàstasi, com una ferida Els investigadors expliquen que les ferides són essencialment una bretxa en la integritat de la capa epitelial de la pell, en el qual unes cèl·lules que normalment estan unides estretament entre si per a formar una barrera protectora se separen sobtadament. De manera similar, en la metàstasi, les cèl·lules es desprenen de les seves ‘veïnes’ i migren per a arribar a nous llocs, segons aquest treball. Els responsables del treball sospiten que la reparació de ferides equipava tots dos tipus de cèl·lules per a sobreviure a aquest estat. En el primer cas, permet que les cèl·lules es desplacen i formen nous teixits; en el segon, permet que les cèl·lules afectades per la metàstasi es desprenguen i colonitzen noves destinacions. Ja que investigacions anteriors ja havien vinculat el creixement del càncer amb la curació de ferides, aquests científics liderats per Massagué es van preguntar si les cèl·lules que produeixen L1CAM són necessàries per a iniciar el creixement d’un tumor primari. Usant un model de ratolí, van trobar que no: els tumors es van formar bé sense ell. No obstant això, aquestes cèl·lules productores de L1CAM eren necessàries perquè els tumors feren metàstasis. Açò va portar els investigadors a concloure que les cèl·lules mare que formen els tumors primaris són diferents de les quals formen les metàstasis.

Summary: Un estudi encapçalat per l’oncòleg Joan Massagué obre una possible via de tractament contra la metàstasi


La presidenta de l’AMI, Neus Lloveras, no està preocupada perquè el magistrat del Tribunal Suprem Pablo Llarena l’hagi incorporada a la llista d’investigats de la causa que instrueix contra el govern i els dirigents de les entitats independentistes. ‘Estic tranquil·la perquè no he fet res que en un estat de dret pugui considerar-se un delicte’, ha escrit a Twitter. Lloveras ha recordat que la llibertat d’expressió i la llibertat d’associació’ són ‘pilars bàsics de qualsevol societat democràtica’. La presidenta de l’AMI ha agraït ‘les mostres de suport rebudes i ha afirmat que se sent ‘acompanyada’. Vull agrair les mostres de suport rebudes. Estic tranquil.la perquè no he fet res que en un estat de dret pugui considerar-se un delicte.La llibertat d'expressió i la llibertat d'associació, són pilars bàsics de qualsevol societat democràtica. Em sento acompanyada, gràcies! — Neus Lloveras🎗 (@neuslloveras) December 23, 2017 Neus Lloveras, Artur Mas, la secretària general d’ERC i número 2 d’ERC el 21-D, Marta Rovira, l’exdiputada de la CUP, Anna Gabriel, la coordinadora del PDeCAT, Marta Pascal, i la presidenta del grup parlamentari de la CUP, Mireia Boya apareixen a l’informe entregat per la Guàrdia Civil al jutge Llarena el passat 15 de desembre. Segons raonen, formen part del comitè estratègic que suposadament assenyalava el document ‘EnfoCATs’, considerat pel jutge com el full de ruta de l’independentisme. En la resolució, Llarena indica que tots ells van ‘idear i conjuminar el procés de ruptura que s’investiga’ i considera que van tenir un paper ‘destacat i principal’. Apunta que han aportat ‘suport polític a l’actuació parlamentària’ per portar a terme la declaració d’independència’. En condició d’investigats, es poden personar a la causa i tenir accés a les actuacions. De moment, el jutge no els cita a declarar.

Summary: Lloveras: ‘Estic tranquil·la perquè no he fet res que en un estat de dret pugui considerar-se un delicte’


Avui que comença el judici del cas Palau, recuperem aquesta entrevista a Joan Llinares (feta el mes de gener del 2016).Si voleu llegir l’entrevista sencera, la podeu trobar ací. Vaig conèixer Joan Llinares una nit del juliol del 2009, a l’aparcament del costat del Palau de la Música, quan sortíem d’una assemblea d’un Orfeó Català trasbalsat i neguitós. Xerràvem sobre la terrible situació que vivia el Palau. Se’ns va acostar un guardaespatlles, el seu, i ens va fer entrar a dins perquè era perillós de quedar-se a la vorera. Aquell gest ens va fer entendre que el que passava en aquella institució era encara molt més greu que no semblava. Ell no es va deixar atemorir per res ni per ningú. Va continuar la investigació sobre l’estafa descomunal fins al final. Al cap d’uns quants anys, ha fet això mateix a l’IVAM. En aquesta entrevista relata fets que et fan venir un nus a l’estómac, de tan cínics com són, i sobretot posen en evidència que la corrupció gairebé sempre necessita complicitats dels qui fan veure que només miraven cap a un altre costat. Llinares ho té clar: és imprescindible fer net i rescabalar allò que han robat.  —Fer net i rescabalar. Això és el que vàreu fer al Palau? —Si, fer net, rescabalar, garantir que el Palau continuaria funcionant i reformar-ne les estructures per apoderar el seu legítim titular, l’Orfeó Català, que en va ser el gran perjudicat. Reorganitzar perquè no torne un altre Fèlix Millet. Els recursos que havien d’anar destinats a l’activitat cultural musical vers l’interès general s’havien desviat cap a economies obscures subterrànies privades que sols buscaven els negocis i afavorir determinats interessos polítics. —S’ha parlat de comissions del 3% ? —En el cas del Palau era el 4,5%: és tot als papers i si un dia es fa el judici es veurà. Es treia el 4,5% de determinades adjudicacions, el 3% se separava i l’1,5% quedava al Palau. Com que Millet era l’amo d’aquests recursos, tant podien anar a un concert com a viatges a la Polinèsia o a la seua caixa particular o a Suïssa o… —S’incrementava l’1,5%, com a comissió? —Diguem que la comissió per a gestionar això era de l’1,5%. —Sis anys sense judici és massa temps? —Si, molt de temps. El cas Madof, als EUA, és de la mateixa època del cas Palau i era molt més complex. Al cap de sis mesos el senyor Madof era jutjat i condemnat a trenta anys de presó. És molt típic de la justícia de l’estat espanyol. El cas Fabra va durar nou anys, ací ja n’han passat sis i no sabem si finalment l’any que ve hi haurà judici. No donar recursos als jutjats ni a les fiscalies és una altra forma de corrupció, atès que la negació de mitjans té una motivació clara: que es perpetuen les investigacions o que no arriben mai a condemnar els corruptes. —Encara hi ha coses per a aclarir? —En el cas Palau hi ha una gran zona obscura que són els nou milions d’euros dels trenta-cinc que surten en les auditories, que no se sap com es van gastar. I és obscur perquè els bancs s’han negat a donar la informació i no els ha passat res. Ha quedat per resoldre on han anat a parar aquests diners. Crec que la instrucció no ha plantejat demanar als bancs que ho diguen, tot i que ho poden fer perquè negar-s’hi és un delicte tipificat. —Ho pot fer el jutge? —Sí, però pot ser que ja tinguen la prescripció, l’altre gran forat pel qual s’escapen corruptes i encobridors. —Es pretén què prescrigui? —Si ningú no fa res, l’efecte de la prescripció no s’atura quan no has actuat. —Hi ha la sensació que Millet no pagarà mai pel que ha fet. —El fet que a Millet no li escorcollen la casa fins tres anys després fa una sensació de fracàs del procediment i de la instrucció judicial. Què havien de trobar en un escorcoll al cap de tres anys? Això mateix havia passat abans, quan es va escorcollar el Palau. Millet va marxar a casa tranquil·lament sense ser sotmès a cap interrogatori. Això passa el 23 de juliol i fins el mes d’octubre no és citat a declarar al jutjat. Són fets que diuen que les coses no funcionen bé. Mentrestant, ells destruïren moltes proves. Nosaltres vam haver d’aturar les màquines de triturar paper i d’allà vam traure informació important per a saber el circuit dels diners. —La situació del país seria diferent si el cas del Palau s’hagués jutjat? —Vincular-hi la situació del país em sembla una mica fort, però hem de reconèixer que el cas Palau va ser una sacsejada impressionant. Sí, podríem dir que en les tranquil·les aigües catalanes d’aquells anys el cas Palau va ser una tempesta i que després res no va ser igual. —Perdoneu, no m’he explicat bé. Volia dir que constantment surt el cas Palau com a escenari de fons. És el punt on es comença a palpar la corrupció. —Sí, abans érem en ple oasi. Pasqual Maragall ja havia fet la seua intervenció del 3%, però ningú no li va fer cas ni hi va tornar a entrar. És cert que la sacsejada del Palau fa crear la primera comissió del parlament per corrupció; després n’hi ha hagut més. En aquell moment va ser molt important que l’Orfeó Català es mobilitzara i que fóra la mateixa estructura del Palau de la Música la que exigira responsabilitats. No oblidem que la fiscalia investigava dos milions d’euros que s’havien mogut en bitllets de cinc-cents i que el que es buscava era d’on havien sortit i per què s’havien mogut. Nosaltres no només ho expliquem, sinó que fem la neteja a fons. Arribem a documentar els deu anys, que el jutge ens havia dit, i trobem que l’estafa és de trenta-cinc milions. Entre les coses que impedim que es facen i el que trobem, rescabalem set milions per al Palau, que van ajudar la institució a sobreviure en aquell moment, que vivia una situació molt precària. —Us va ser difícil? —Hi va haver gent del Palau que m’hi va ajudar. D’entrada, vaig tenir el suport de Mariona Carulla, de gent de la junta directiva, dels treballadors i sobretot dels cantaires. Quan vaig entrar un treballador em va dir: ‘Senyor Llinares, a la quarta planta les màquines de triturar paper van a tot gas.’ A partir d’ací vam veure que encara eren a dintre. Actuem i pararem allò. Auditarem, regirarem papers, reconstruirem restes del paper triturat, analitzarem fitxers electrònics… És ben cert que també convivia amb gent que estava en guàrdia per a cobrir Millet i les seues derivades i que va posar-hi problemes. Però em quede que sense l’ajut de molta gent de dintre del Palau no s’hauria pogut treballar. —El paper es pot reconstruir? Les trituradores no serveixen, doncs? —Doncs no, les trituradores no són suficients… Ho sent pels fabricants, perquè em sembla que el jutge del Vendrell també ha reconstruït coses recollides de les bosses de les trituradores. —La Fundació CatDem va tornar els diners. CDC hauria pogut sortir-se’n de la situació del Palau fent les coses diferents? —El retorn dels diners de CatDem hauria pogut ser una bona oportunitat per a acabar tornant la resta. Quan ens trobem amb els convenis en què el Palau donava diners a la fundació d’un partit, no hi havia per on agafar-ho. Allò no tenia ni cap ni peus. Pensàvem que era l’únic que hi havia, perquè CatDem havia reconegut ràpidament que hi havia hagut una anomalia i que els convenis no tenien validesa perquè no havien estat aprovats per la junta directiva. És sobre aquesta ficció que es fa el conveni de devolució dels diners. Vist en perspectiva, la sensació que em queda és que es volia tancar ràpidament perquè les altres coses que van sortir després no sortiren. Vaig tenir moltes pressions per a no continuar i passar plana. —Però no ho vàreu fer. —Efectivament, jo tenia clar que passaria plana en el moment que la tinguérem escrita i acabada. El Palau no podia viure aquella situació d’una manera eterna. —Permeteu-me encara que us faci una pregunta més sobre la corrupció però des d’un altre punt de vista. Quan l’estat fa servir la informació sobre corrupció com a arma política contra el procés tot es complica molt, perquè es creen zones confuses. Ens podríeu fer una mica de teràpia, sobre això? —Una de les coses que més m’ha preocupat és l’ús pervers d’un fenomen que no es produeix sols ací sinó també fora de Catalunya. La corrupció va des del cap de Creus fins a Tarifa i des de Finisterre fins al Cabo de Palos. Des de la transició es desatén la corrupció, que ja s’havia implantat en el franquisme. A la nostra cultura secular aquest fenomen ha estat molt arrelat. No oblidem el cas Matesa, l’oli de Redondela… Són estafes milionàries del franquisme quan només ens assabentàvem de poques coses. La transició no hi dóna importància. Es decideix de fer els ulls grossos en el finançament dels partits i parle en general. La corrupció és considerada una cosa banal, la gent sap que existeix i no hi dóna més importància. —Però tot això canvia de cop. —Arriba un moment que això explota i es comencen a saber casos concrets: Fabra, Blasco, el cas Millet, el cas Bárcenas, Gürtel, Brugal, ERO d’Andalusia, Urdangarin, la monarquia… que és on pense que entra la part de teràpia que em demanes. La pregunta és per què si és tan generalitzat a tot l’estat, hi ha tanta gent interessada a vincular la corrupció amb la independència? Si llegeixes els diaris espanyols sembla que els catalans han de resoldre abans la corrupció que qualsevol altre desig que com a país puguen tenir. La corrupció la tenim en més llocs i l’haurem de resoldre, després la política haurà de prendre les seves decisions democràticament. No hi ha necessitat de contaminar l’una cosa amb l’altra. —Però de vegades es fa difícil, perquè sembla que si dius això acceptes la corrupció com un mal menor i no és el cas de la majoria de la gent. —L’altre dia vaig llegir un article d’una persona que estime molt, que considere un gran professional, que ha estat un gran fiscal, Jiménez Villarejo: ‘Por la corrupción a la independència’. Amb tota l’estima cap a una persona valenta i lluitadora contra la corrupció, jo li diria que si identifica nacionalisme i corrupció hauria de fer-ho també amb el nacionalisme espanyol perquè allà també tenen Bárcenas, el PP corromput i tota la resta. Són coses a nivells diferents i amb tractaments polítics que no han de barrejar-se. Una cosa és clara: que al país que volem fer, siga amb independència o amb uns altres vincles, s’ha d’expulsar la corrupció, ha d’haver-hi els mecanismes per a detectar-la, combatre-la i que passe a ser una cosa de la història i dels malsons. (Si voleu llegir l’entrevista sencera podeu continuar ací

Summary: Joan Llinares: ‘En el cas del Palau la comissió era el 4,5%: és tot en els papers i en el judici es veurà


L’ANC insisteix a investir Carles Puigdemont. El secretariat nacional de l’entitat ha aprovat un comunicat on reclama a les forces polítiques que s’investeixi de nou el president legítim de Catalunya ‘al parlament i de forma efectiva, sense estar condicionats als desacreditats tribunals espanyols, la llei dels quals no ha de tenir efectes sobre el territori de Catalunya des de la declaració d’independència del 27 d’octubre de 2017’. A més, l’ANC considera que s’ha entrat en una fase ‘decisiva’ del camí que ha de portar a la independència de Catalunya, i conclou que ara cal demostrar que tothom està disposat a assumir les ‘responsabilitats i conseqüències penals’ davant de l’estat ‘demofòbic’. Així mateix, l’ANC avisa els partits independentistes que prepararà mobilitzacions immediates en cas que no hi hagi acord per a la investidura de Puigdemont. A més, demana sentit de responsabilitat als polítics en el seu lideratge cap a la independència, ‘assumint els riscos que això comporta’, i els garanteix el suport ‘necessari’ des de la societat civil. Finalment, l’Assemblea conclou que quan Puigdemont torni a Catalunya per ‘entomar el repte de liderar la creació efectiva de la República’, l’entitat serà al seu costat i defensarà les institucions catalanes i el govern fins a les ‘últimes conseqüències’.

Summary: L’ANC reclama que s’investeixi Puigdemont al parlament i de forma efectiva


VilaWeb convoca, com cada any, l’Assemblea de Lectors, que tindrà sessions en dies diferents a Perpinyà, Barcelona, València i Palma. La primera d’aquestes sessions serà a Perpinyà el 25 de març a dos quarts d’onze del matí al Casal (avinguda del Liceu, 23). A l’Assemblea de Lectors, hi poden assistir tots els subscriptors del diari. El director, Vicent Partal, i responsables del diari membres de la redacció expliquen els projectes en marxa o futurs i escolten, especialment, els comentaris o crítiques dels subscriptors. La següent assemblea es farà a Barcelona el dia 1 d’abril a les onze del matí (a la seu del diari, carrer de Ferlandina, 43). L’assemblea de València es farà el 29 d’abril a les dotze del migdia a la Societat Coral el Micalet (carrer de Guillem de Castro, 73). I, finalment, l’assemblea de Palma es farà el dijous 4 de maig a Can Alcover. Pròximament, informarem de l’hora i la programació de Palma, que tindrà també algun acte públic obert als no subscriptors. La sessió de Barcelona, a més, serà retransmesa en directe per vídeo, per facilitar la participació de tots els qui no hagin pogut acudir a cap de les quatre convocatòries.

Summary: VilaWeb convoca l’Assemblea de Lectors a Perpinyà, Barcelona, València i Palma


Investigadors de la Universitat de Barcelona (UB) i de l’Hospital Clínic han identificat els mecanismes moleculars de resistència a un tractament contra el càncer de pulmó avançat i han constatat la implicació del tabac en aquesta manca d’efectivitat. El Nintedanib, desenvolupat per Boehringer Ingelheim, és un fàrmac que ha mostrat eficàcia en el tractament de l’adenocarcinoma de pulmó. L’estudi descriu que les partícules del fum del tabac modifiquen epigenèticament un gen, de manera que acaben reduint la seva activitat i augmenten la resistència al fàrmac. Els resultats de l’estudi també podrien tenir implicacions en el disseny d’estratègies terapèutiques per tractar l’adenocarcinoma amb diferents combinacions de medicaments, reduint així els efectes secundaris de teràpies com la radioteràpia.

Summary: Identifiquen que el tabac fa menys efectiu un fàrmac contra el càncer de pulmó avançat


La decisió del jutge del Suprem Pablo Llarena de retirar totes les euroordres contra els dirigents independentistes exiliats ha estat rebuda amb sorna pels advocats que s’encarreguen de les defenses internacionals. Gonzalo Boye, advocat de Carles Puigdemont i els consellers Meritxell Serret i Toni Comín, però també un dels grans estrategs en les línies de defensa, ha evocat la derrota de Napoleó a Waterloo com a metàfora del fracàs de Llarena amb les euroordres: ‘Napoleó va perdre a Waterloo quan van arribar els prussians… i aquí ho deixo. L’efecte dominó ha estat devastador… i aquí ho deixo.’ El efecto dominó ha sido devastador… y ahí lo dejo — Gonzalo Boye (@boye_g) July 19, 2018 Jaume Alonso-Cuevillas, també advocat de Puigdemont, ha celebrat que amb aquesta decisió se’n podrà anar de vacances: ‘Doncs sembla que se’ns ha quedat un estiu immillorable. I que, a més, podré per fi fer vacances’. Doncs sembla que se’ns ha quedat un estiu inmillorable I que, a més, podré per fi fer vacances 🥂 pic.twitter.com/ZUHcMY0oII — J. Alonso-Cuevillas (@JaumeAlonsoCuev) July 19, 2018 En declaracions a l’ACN, ha dit irònicament que ha ‘acabat sense client’. Cuevillas diu que quan el tribunal regional alemany va limitar la possible extradició al delicte de malversació de fons públics, ja van sospitar que el Tribunal Constitucional alemany podia ‘denegar per etapes’ tots els delictes esmentats a l’euroordre. ‘Abans que el Constitucional alemany es pogués pronunciar, Llarena s’ha volgut retirar’, ha opinat el lletrat. Aamer Anwar, advocat de Clara Ponsatí, també hi ha reaccionat amb humor. Ha piulat una fotografia on se’ls veu a ell i a Ponsatí amb un dit a la boca i ha escrit ‘celebrem les notícies, però encara no en tenim la confirmació oficial d’Espanya. N’esperem el següent pas sobre les ordres judicials i l’ordre nacional de detenció continua, fet que significa que Ponsatí continua a l’exili i els presos polítics sota custòdia. Un desastre per a Espanya.’ Anwar acaba el piulet amb unes paraules en català: ‘Lluitarem fins al final, i guanyarem!’ We welcome news but have no official confirmation yet from Spain-we await Spain’s next step on warrants & a national warrant remains which means @ClaraPonsati remains in exile & political prisoners in custody – A disaster for Spain Lluitarem fins al final, i guanyarem! 🌹🎗 pic.twitter.com/LJFYqJ0jUC — Aamer Anwar🎗🌹 (@AamerAnwar) July 19, 2018

Summary: Els advocats dels exiliats fan befa de Llarena


Entre el gran nombre de titulars que la premsa de tot el món ha dedicat a la classificació del Barça a la Champions, n’hi ha un del diari italià La Repubblica que diu: ‘Champions League, “remuntada”  del Barça contra el PSC: la llegenda blau-grana no s’ha acabat.’ I l’ex-primer ministre italià Matteo Renzi també ha fet servir l’etiqueta #remuntadahistorica en un piulet a Twitter expressant l’admiració per la gesta del Barça a la Champions: ‘Gent que no afluixa mai…’ Che roba, che squadra. Gente che non molla mai #remuntadahistorica https://t.co/rZMTsYr3eo — Matteo Renzi (@matteorenzi) March 9, 2017 La ‘remuntada’ catalana és una paraula incorporada a l’italià no fa pas gaire, precisament a causa del Barça, si més no entre els mitjans de comunicació. En aquest diccionari s’especifica que ‘remuntada’ és un neologisme del català, i indica la referència de la premsa esportiva italiana a una fotografia que duien els jugadors del Barça l’abril del 2010, en què animaven l’afecció a empènyer per a la remuntada en el partit contra l’Inter de Mourinho en les semifinals de la Champions. ‘Les fotos de la samarreta utilitzada pels jugadors del Barcelona després de la victòria amb al Xerès. Missatge a l’Inter: “Hi deixarem la pell. Dimecres tothom al Camp Nou per a la remuntada”.’ En la crònica del partit d’ahir, el diari La Repubblica també en feia esment: ‘Gairebé cent mil persones es van aplegar al Camp Nou al crit de “remuntada”. Un terme que es va fer famós en el temps del triplet de l’Inter de Mourinho, però aleshores la remuntada va fracassar i fou un revés. Aquesta nit hi ha hagut remuntada i ha propiciat un dels partits més extraordinaris de l’èpica barcelonista.’ Ara fa un any, quan Podem aspirava a superar el PSOE a les eleccions espanyoles, explicàvem en aquest article que els italians deien ‘remuntada’ per a referir-se a allò que ací, en periodisme polític, s’anomena ‘sorpasso’. La corresponsal a Itàlia d’El Punt Avui, Alba Sidera, ens explicava què en deia la crònica de La Repubblica: l’origen està en l’impacte que va tenir la paraula ‘remuntada’ utilitzada ‘com a crit de guerra’ entre els seguidors blau-grana. I afegia que anava més enllà: ‘Com que el Barça, tot i que va guanyar el partit, va perdre l’eliminatòria, “remuntada” va esdevenir la paraula preferida de molts periodistes per fer escarn. No únicament del Barça, i no únicament en l’àmbit esportiu. A Itàlia, on el futbol és una de les columnes que regeixen el país, la línia que separa el calcio de la política és ben estreta. I la remuntada no va tardar a esdevenir popular en el llenguatge periodístic, i també el col·loquial, per a referir-se a allò que els catalans, ai las!, en diem sorpasso.’ Vegeu també: ‘Sorpasso’, allò que els italians en diuen, en català, ‘remuntada’.

Summary: El diccionari italià incorpora ‘remuntada’ com a neologisme d’origen català… pel Barça


A Ferran Garcia Sevilla (Palma, 1949) l’art li ha servit per a pensar què és la violència, l’autoritat i com el llenguatge determina la manera com veiem el món. Fa uns dies, va entrar al Macba, on s’exposa la seva obra Déus (1982), per afegir-hi uns adhesius amb la paraula ‘Llibertat’ davant l’oposició dels responsables de seguretat, que li ho volien impedir. ‘Si voleu fer-me fora, ho haureu de fer a la força’, els va dir. Aquesta no és l’única vegada que Garcia Sevilla ha qüestionat la manera de funcionar dels museus. Fa un any, va rebutjar la invitació del Museu Reina Sofia a participar en una exposició que commemorava els quaranta anys de la constitució espanyola dient que no volia participar en un ball hipòcrita de disfresses de l’estat. Llicenciat en Història Moderna, Belles Arts i Filosofia, ha treballat en l’art conceptual des de la pintura, el body art i les performances. La conversa s’allarga dues hores i ens fem amics, perquè segons ell, les persones que coneix sempre reaccionen de dues maneres: o amb por o amb una amistat profunda. No té terme mitjà, és cinturó negre de judo i renega de les coses políticament correctes. —Quan va sortir la sentència, vau anar al Macba a posar adhesius a Déus i el personal de seguretat us va voler fer fora. —És el dret moral dels artistes. Si tu veus una obra teva exposada i ja no hi estàs d’acord, pots modificar-la. Vaig fer uns adhesius a la impremta de baix de casa de diferents colors. L’obra Déus és en blanc i negre i els adhesius els vaig posar als laterals de la pintura, perquè no l’afectés i em poguessin acusar de destrucció del patrimoni o coses així. Que a mi m’importa un rave, és clar. —Quan se us va ocórrer la idea? El mateix dia que va sortir la sentència? —No, uns dies després. El cos em demanava de fer-ho. Simplement, hi vaig anar i ho vaig fer. Ajudat per la Francesca Llopis i l’Albert Merino, que són amics meus. Quan vam haver acabat, vam anar al bar del Macba a fer una cervesa i vaig escriure unes paraules molt educades al director. Jo ja sabia quina seria la seva reacció, perquè ell no és gaire intrèpid, per dir-ho d’alguna manera. —Quina va ser la reacció del director del Macba? —Ja sabeu què hi ha darrere el Macba, oi? Són una mica carques. Als Estats Units ha nascut un moviment de gent que qüestiona com són finançats els museus. Vénen a dir: si el MOMA té aquestes grandíssimes obres, d’on surten? Són diners una mica bruts. —Llavors van venir els guàrdies de seguretat i van intentar impedir-vos que continuéssiu amb l’acció. —Sí, quan posava els adhesius van venir els guàrdies de seguretat, com és normal. El primer era un fanfarró i se’m va enfrontar. Jo li vaig dir que si volia que parés, m’hauria de reduir a la força. I mira que sóc cinturó negre de judo! I res, vaig continuar. Vaig fer la desobediència civil de Thoreau típica, no acceptar l’ordre i continuar. Ferran Garcia Sevilla, al Macba. —I la carta al director? Com va quedar? —No ha rebut resposta. La idea és que l’acció continuï, perquè com que els adhesius tenen poca pega, aniran caient i quedaran a terra. Ja m’han enviat una fotografia amb quatre adhesius a terra. La llibertat és per terra i això és una bona metàfora. Com les fulles a la tardor. Al Macba tot està mediatitzat, tot passa vint mil filtres. Jo no vaig a les inauguracions ni res d’això. —Al vídeo que vau enregistrar de l’acció, hi posa ‘no a la repressió política, judicial i policial’. Com vau viure els dies posteriors a la sentència? —Quan vaig veure què passava als carrers de Barcelona, vaig dir a la meva dona: què fem aquí mirant les notícies? Som una societat d’obedients. Perquè és més fàcil obeir que pensar. Pensar sempre genera problemes. En el cas de l’anomenada violència, és molt clar. —Què en penseu? — Quan a les ciutats importants europees, com Berlín, Barcelona i París, als grans bulevards, amb llambordes i botigues de Dolce & Gabbana, Gucci i Chanel, hi apareixen focs, alguna cosa passa. —Què passa? —La sentència ha disparat la ràbia acumulada. Els focs dels carrers em van semblar molt bé i no faig apologia de la violència. Perquè si manipulem i diem que això és violència, perquè el poder sempre té un plus de credibilitat en el seu relat, què hem de dir del maltractament de la falta d’inversions d’Espanya a Catalunya? La violència normalment es fa per part de l’estat en forma de lleis. L’estat té policia i porres. Hanna Arendt ens distingeix molt bé què és poder i què és violència. Ve a dir que la policia és un estament jerarquitzat i piramidal que obeeix les ordres des de dalt, però les dels jutges i funcionaris. A Madrid tots són fills de fills de fills. És un ordre piramidal. El poder no necessita la violència perquè és l’autoritas. Tu li atorgues el poder. Ja ho deia De la Boétie, l’amic de Montaigne: ‘Si estem agenollats és perquè nosaltres ens agenollem davant el poder.’ El poder no necessita la violència i si la fa servir és perquè falla, perquè veu que la seva base es va soscavant. —L’estat ha perdut el poder? —Maquiavel ja ho diu a El Príncep. El poble és molt creient, per tant, tu pots dir el que vulguis, que continuarà obeint-te, però si el poble deixa de creure en allò que dius, hauràs de tenir preparat l’exèrcit per treure’l al carrer. I això passa ara. —Em va sorprendre com, després dels primers aldarulls, la majoria dels opinants de premsa i televisió van condemnar les reaccions dels manifestants. Només ben pocs, com Manuel Delgado, van qüestionar el concepte de violència. —Perquè tothom està acollonit. L’estat és una construcció artificial. I aquesta construcció l’has de defensar d’alguna manera. És com la barrera de ‘no passeu’ que posa el paio que té una barraca i un hortet. Els estats també estan lligats al concepte de propietat privada. I la defensa són les porres. Passa que si trobes un contrapoder, aquestes porres potser poden recular un temps. Com ha passat a Hong Kong, que la ciutat s’ha paralitzat. Som en una guerra que intenta guanyar l’estat perquè no pot deixar escapar la mamella. —Després d’uns dies, va començar a aparèixer com un moviment organitzat per persones molt joves. Primer es va parlar d’infiltrats. —I si hi ha infiltrats, què passa? I si hi ha okupes vienesos o berlinesos, què passa? Què ens importa que siguin okupes de Milà o antisistema francesos? És el que deia abans. Quan el foc apareix a les ciutats europees el mal és profund i sortirà a poc a poc. Ara que dieu això, us diré que totes les fotografies que he vist són hereves de Caravaggio. Totes són contrallums del barroc catòlic. —Us interessa el fotoperiodisme? —En general no m’agrada. Perquè em sembla que sempre fan allò políticament correcte. La dona musulmana plorant, el nen, la banca… —Són imatges ja gastades. —Sí, perquè si tu vols fer una obra que tingui èxit només et cal tocar tres tecles. Feminisme, ecologisme i colonització. Tot allò que tingui aquests elements és un còctel perfecte. Agafa la mitjana de la població. Per això ara pinto puntets. Àtoms, bosons. Jo sempre he portat la contrària, però m’és igual. —Voleu crear coses que no siguin tan òbvies. —Sí, exactament. No seria mai Ai Wei Wei, que em sembla un xarlatà. Un paio que ha agafat els mecanismes de la societat occidental, Marcel Duchamp sense anar més lluny, i ho ha portat al seu terreny. És clar que té una història, que el seu pare va ser als camps de concentració xinesos i ell també i això ven, però són històries buides. Us explico una cosa: a mi m’agrada la complexitat en tot. En el pensament, en la ciència i en el món de l’art. La complexitat vol dir que tots els sistemes que tu estableixes són inestables. Tots els elements que hi ha en un sistema en un determinat moment poden canviar i crear un efecte papallona cap als altres, que el transformen totalment, et transformen el cervell i et porten a una altra banda. —El món de l’art s’ha tornat massa simple? —Sí, últimament deveu haver vist que tot l’art s’ha simplificat molt. És molt reduccionista. És d’una pobresa que es basa en una llei primària metafòrica. Una petita cosa amb les característiques d’una altra. Un exemple paradigmàtic d’allò que és obvi és jugar amb la bandera europea intercanviant els estels per allò que vulguis. Si hi poses caps de dona, UE feminista; si hi poses ganivets, UE club d’assassins o mercaders. És molt simple. Al Joan Minguet, per exemple, no li agrada que li digui que Brossa va ser un exemple d’aquesta simplicitat. Jo en dic art tweet, perquè és una cosa que es pot transmetre ràpidament i que tothom entén. El disc dur el tenim pleníssim. Som fruit d’un ensinistrament general. Per què ens agrada el que ens agrada, o per què diem el que diem? Sempre repetim consignes. Com volem que en una tertúlia del Grasset el primer dia tothom digui ‘fantàstics els focs’? —Integrem ràpidament la subversió i la fem normativa. El sistema xucla de seguida la dissidència i l’aprofita per vendre. —Maquiavel, a El Príncep, també diu que si tu vols arribar lluny amb les teves lleis, fes una llei que arribi a mig camí i quan això estigui assumit, augmenta un grau més, i així a poc a poc. Això és la creació del discurs. Es va apujant el to progressivament i allò que és una contestació legítima ho acaben convertint en violència. El poder té uns altaveus brutals i si a això, hi afegim la catalanofòbia del ‘a por ellos’, ja tenim el còctel assegurat. —L’estat espanyol té un problema quan les mares també parlen d’autodefensa. —L’estat només té dues solucions per a això: o més repressió fins al final o taula de negociació. Però de què han de parlar els polítics? Si uns volen autodeterminació i els altres no volen parlar-ne. Els espanyols pensen que els catalans només es mouen pels diners i això és un estigma de tipus jueu. Com voleu que els xiquets, quan tenen catorze anys o quinze, no surtin al carrer a matar jueus i homosexuals? És impossible. Responen a la seva educació. —Us mouen les ganes de vincular el pensament generat al llarg de tota la història. Us va marcar que el pare fos bibliotecari? —Sí, era bibliotecari de la Biblioteca de Mallorca. Jo he après amb incunables de Ramon Llull. Hi posava el dit damunt. Ahir vaig ser a l’Acadèmia de les Ciències i les Arts i em van ensenyar un llibre de Galileo Galilei, Le machie del sole, de 1612. Les taques del sol amb dibuixets fantàstics. Oh! Gairebé ploro! —Eren imatges semblants als àtoms que feu? —Sí. Galileo Galilei cada dia dibuixava aquestes taques. El meu pare no només m’ensenyava llibres fantàstics, sinó que també miràvem molt les estrelles. Li agradaven molt. El 1972, vaig fer unes llunes en apnea amb el diafragma obert. Aleshores deixaves de respirar, i quan respiraves ja estava. No és com ara el mòbil. Són coses del segle passat! —D’on us ve aquesta passió pel cel i les galàxies? —Sento que tot està relacionat. Si una cosa té la física quàntica és que relaciona el tot amb tot. Hi ha un perill terrible d’anar-te’n cap al misticisme o les teories new age. Aquestes de ‘tots som molt bons’. A mi em sembla molt bé, però tot això s’ha de demostrar. —Sou un artista amb mentalitat científica? —Per favor! És clar! La falsació de Popper. En el moment de la formulació de la hipòtesi està molt bé la intuïció, però després no. Les arts i les ciències tenen un punt en comú, que és la formulació de la hipòtesi. Carl Popper deia que tu pots dir el que vulguis, però ho has de demostrar al laboratori. I no només al teu laboratori, sinó en diferents laboratoris del món. Heisenberg, que és un físic que va tenir baralles amb Einstein, va dir que no podíem distingir entre l’objecte i nosaltres mateixos perquè la nostra manera de mirar el món condicionava l’objecte. —La física quàntica o el subjectivisme de la postmodernitat? —No, això és modernitat pura. Necessitem una nova modernitat. La postmodernitat són tot coses d’un sol ús. La modernitat és molt més radical i sòlida. És Picasso, és Stalin, és el feixisme. Són blocs ideològics inamovibles. I la postmodernitat és la interpretació d’aquests blocs a través de les nostres experiències personals. Heisenberg diu que en el model de lectura que tu tens de la realitat ja hi ha inclosa tota la informació que en pots treure. Dit d’una altra manera: imagineu que feu un viatge per la Ruta de la Seda i hi aneu amb un geòleg, un politòleg, un naturista i un artista. I que a mesura que aneu avançant, aneu tenint-ne una visió més amplia. No hi podeu anar només amb una manera de mirar determinada, com els creacionistes. És molt important que quan tu creïs un model de lectura, aquest model de lectura sigui ampli i obert, i hi inclogui fins i tot les contradiccions. I això és una crítica als artistes i comissaris, perquè quan fan una lectura d’una època determinada exclouen les diferències i la veu minoritària de les diferències. —Sempre es busca una constant. Com us heu sentit tractat com artista? —Molt bé. Vaig tenir molt d’èxit als vuitanta i als noranta, però ara ja sóc molt vell! —No us heu sentit part de cap paraigua? —Segurament he tingut moltes influències. M’he sentit molt influenciat pel pensament budista. He estat un gran lector de textos budistes. De totes maneres, el budisme ha canviat molt, eh? A França hi ha monjos budistes que ensenyen budisme a discoteques. El budisme té quatre grans lleis: que el dolor existeix, que el dolor pot ser superat, que el budisme és un camí que et dóna eines per a superar el dolor i que una vegada superat entres en un Nirvana, cosa que jo no conec, evidentment. Tàpies sí, perquè quan jo el visitava, em deia: Ferran, és que jo hi ha vegades que entro en trànsit. Em deia coses d’aquestes. —Us agrada molt la frase de Nietzsche ‘el centre és a qualsevol lloc’. —Sí. Aquesta frase és revolucionària, en qualsevol camp de la vida. El centre és a tot arreu. És antidogmàtic, antimetropoli, antiidees fixes, antidictadors. Però els museus, quan fan una exposició, només tenen un centre i tot gira al voltant d’allò. —Sou a la col·lecció del Macba com a representant de l’art dels vuitanta. —Els vuitanta sempre han estat considerats en l’ortodòxia acadèmica uns anys de tornada a l’ordre. En la meva opinió, són uns anys convulsos fora mida, com els seixanta dels hippies i els setanta, que és l’època de l’art conceptual. Als anys setanta, una de les primeres obres que vaig fer va ser una banda de militar plegada en forma de coixinet amb una hòstia real travessada amb una agulla de cap. El Macba ha fet una cosa molt interessant, que ha estat llegir els vuitanta d’una manera diferent. —Els àtoms o bosons que pinteu intentarien reflectir també aquesta absència de centre? — No m’agrada posar paraules a les coses que pinto, perquè seria precisament encapsular-les. Ho deia Susan Sontag: quan fem una crítica a una obra d’art l’engabiem. Però jo no estic cent per cent segur d’aquesta idea. —També heu estat crític d’art. —Quan parlem d’una obra d’art i l’encapsulem, oblidem una cosa molt important, que no podem conèixer res que no encriptem. El nostre cervell encripta i tradueix al nostre llenguatge les coses que veiem. És una cosa biològica, com tenir pipí. És per això que Wittgenstein diu: si un lleó parlés, no l’entendríem. En aquesta entrevista ens podem entendre perquè tenim llenguatges similars, però les dissidències sortirien si no compartíssim el llenguatge. És com quan l’estat anomena violència a unes fogueres. —Dieu que sou vell. Heu tingut prou temps per a fer les coses que volíeu? —Jo sóc molt ansiós. Sóc un cul de mal seure. Sóc una persona a qui l’interessa tot! Però només tenim una cultura de mosaic, que l’anem connectant, però vés a saber com connectem. —I amb la gent, hi connecteu o us agrada més estar sol? —Si sóc sincer, al llarg de la meva vida, només he tingut dues reaccions per part de la gent. Els qui m’han tingut por i l’amistat total. Sembla que no tinc un terme mitjà. Parlo molt de pressa i fort; ometo frases que penso que l’altre sap; i salto d’una idea a una altra. De la mateixa manera com pinto. —Com pinteu? —Poso música àrab, música índia i tecno, que també m’agrada molt. Hi ha hagut èpoques de la meva vida en què feia quatre pintures al dia. Els Déus del Macba, en feia quatre al dia. Molts cops, quan tornava de ballar a les discoteques. He fet moltes coses diferents. Els artistes de la modernitat com Pollock, Mondrian, Tàpies, Miró, Rothko, Newman, per què es caracteritzen? Perquè són artistes d’una sola idea. Passa com al capitalisme, que inventa les marques comercials quan veu que els objectes que arriben de la fàbrica o de l’hort no són iguals. Sembla que diguin: et garantim que tot allò que sigui Adidas serà igual. Doncs és igual amb els artistes. Sabeu la quantitat de vegades que m’he sentit a dir ‘tu no profunditzes en un estil’? Moltíssimes. Però no m’importa. —No us poden identificar! Dieu que no sou artista, sinó que feu d’artista. —És exactament això. A mi m’agrada canviar, fer una altra cosa. I llavors poso en crisi tot allò que tu havies pensat sobre mi. Per tant, poso en crisi la idea de l’artista com una persona que té més poder que les altres. Tàpies deia que tenia visions. Com si fos Superman! Jo vaig tenir molta relació amb ell i jo li deia: però, Antoni, com pots dir això? Ell deia que nosaltres, els artistes, veiem la realitat més profunda. Però si això no és possible en el cas físic, perquè tu no veus més o menys que les meves retines, no té cap sentit. Les persones interpretem segons els nostres codis. —Comenteu que doneu obra? —Sí, regalo la meva obra a institucions científiques i mèdiques catalanes. Sona molt malament, això de dir ‘per fer país’, oi?

Summary: Ferran Garcia Sevilla: ‘Vaig fer la desobediència civil de Thoreau típica, no acceptar l’ordre i continuar’


‘No sóc una princesa, sóc una khaleesi‘ és una frase que s’ha vist en samarretes, cartells i mems feministes arreu del món. ‘Joc de trons‘, malgrat no ser una sèrie feminista, ha marcat l’imaginari col·lectiu d’una generació i els seus elements han servit a reivindicacions feministes com la lluita contra l’arquetip de princesa en l’audiovisual. Les sèries s’han convertit en un gran vehicle de missatges innovadors, activistes i de transformació social, i el feminisme hi ha entrat amb molta força per fer-se seu aquest terreny en tota mena de vessants discursius. Ara que s’acosta el 8 de març és un bon moment per a repassar alguns dels títols més emblemàtics entre les sèries feministes. Vaga feminista: tota la informació sobre el 8 de març Tot seguit us n’oferim una selecció que passa per la comèdia, el drama, el musical, l’animació i molts gèneres més: ‘Fleabag‘. Amazon Prime. Comèdia dramàtica. ‘Tinc la sensació horrible que sóc una dona pervertida, egoista, apàtica, cínica, depravada, moralment fallida i que ni tan sols es pot anomenar feminista’, diu Fleabag al primer episodi. Les desventures d’aquesta londinenca d’uns trenta anys s’han convertit en el retrat d’una generació i ha enganxat milions d’espectadors. ‘Fleabag’, creada i protagonitzada per Phoebe Waller-Bridge, ha guanyat diversos premis i és molt aclamada per la crítica. Les sèries que no us podeu deixar perdre el 2020 ‘The Handmaid’s Tale‘. HBO. Drama distòpic. Basada en la novel·la homònima de Margaret Atwood (traduïda al català per Xavier Pàmies) i protagonitzada per Elisabeth Moss, The Handmaid’s Tale se situa en un futur pròxim als Estats Units, que ha esdevingut Gilead, un estat teocràtic i autoritari. Allí les dones no poden tenir ni feina ni propietats. La taxa de natalitat ha baixat en picat i les poques dones fèrtils restants són utilitzades com a ‘serventes’ per a donar fills als governants. Durant l’era Trump, molts col·lectius feministes dels Estats Units s’han disfressat de ‘serventes’ com a protesta per les polítiques del president. ‘The Marvelous Mrs. Maisel‘. Amazon Prime. Comèdia. Quan el marit la deixa per la secretària, Miriam Maisel puja a l’escenari d’un bar de monòlegs. Amb la cambrera del bar i mànager Susie Myerson, la senyora de Maisel maldarà per convertir-se en una monologuista en un món d’homes. De ‘Game of thrones’ a ‘Watchmen’ i ‘Chernobyl’: les quinze millors sèries del 2019 ‘Orange is the New Black’. Netflix. Comèdia. Una dona de classe mitjana acaba a la presó, on descobreix un món aparentment molt diferent del seu. Temes com ara l’amor, el desig, les classes socials, la transsexualitat, la maternitat, l’abús sexual, el lesbianisme i més es tracten en aquesta comèdia, la primera sèrie protagonitzada íntegrament per dones. ‘Killing Eve’. HBO. Enjòlit. Adaptada per Phoebe Waller-Bridge, retrata l’obsessió mútua entre una assassina en sèrie i l’agent de l’MI5 que la persegueix. Aquesta sèrie és tot un tomb de gènere en una mena de sèrie habitualment protagonitzada per homes com és l’enjòlit d’espionatge. ‘Girls’. HBO. Comèdia. La sèrie de Lena Dunham va ser pionera a l’hora de trencar els estereotips associats a les dones i tractar temes com ara la llibertat sexual o l’avortament. ‘Veep’. HBO. Comèdia. La sèrie retrata la carrera de Selina Meyer com a vice-presidenta dels Estats Units i el seu esforç per a deixar un llegat que valgui la pena de recordar. ‘Chilling Adventures of Sabrina’. Netflix. Fantasia/Juvenil. Aquesta nova adaptació dels còmics sobre la bruixa adolescent posen el focus en el seu passat fosc i la identitat de bruixa i presenten una Sabrina forta i independent. ‘Russian Doll’. Netflix. Comèdia. Una jove és la convidada d’honor d’una festa a Nova York, on mor. Després torna a començar aquest dia en un bucle temporal en què ella, la Nadia, s’anirà coneixent de mica en mica. ‘Las chicas del cable’. Netflix. Drama. 1928. Les vides de quatre dones fan un tomb quan comencen a treballar en una empresa telefònica com a operadores. S’hi tracten temes com el lesbianisme, la transsexualitat, la violència masclista o l’emancipació de les dones. ‘Les de l’hoquei’. CCMA. Drama/Juvenil. Set joves jugadores d’hoquei i la seva nova entrenadora malden per salvar la secció femenina del seu club, mentre que també intenten trobar el seu lloc, tant dins com fora de l’equip. ‘Amb “Les de l’hoquei” volíem fer la sèrie que ens hauria agradat veure d’adolescents’ ‘Jessica Jones’. Netflix. Superherois. Jessica Jones és una ex-superheroïna que obre una agència de detectius mentre intenta combatre el seu estrès post-traumàtic. El seu superpoder és la força sobrehumana. ‘Tuca & Bertie’. Netflix. Animació. Sèrie ideada per Lisa Hanawalt, la creadora de ‘BoJack Horseman’. Retrata l’amistat entre dues joves a la trentena que malden per superar els seus traumes personals, la por del fracàs i les dificultats de la societat en què viuen. ‘Unbelievable’. Netflix. Crim real. La mini-sèrie de Netflix és basada en el cas real d’una jove que va denunciar una violació i a qui, per pressions externes, la van acusar de mentir. ‘Crazy Ex-Girlfriend’. Netflix. Musical. Paròdia musical de les comèdies romàntiques. Una advocada d’èxit que pateix depressió i atacs d’ansietat decideix d’abandonar la seva suposada vida perfecta a Nova York per seduir un antic amor d’adolescència.

Summary: Quinze sèries feministes per a veure aquest març


Victoria & Albert Museum Cromwell Rd, Knightsbridge Mapa a Google El dia 9 d’octubre, el País Valencià commemora l’entrada de Jaume I a València, el 1238. La conquesta de Madīna Balansiya, com es deia la ciutat en època musulmana, va tenir lloc just un any després de la decisiva batalla del Puig, en què les tropes catalanes van anorrerar les defenses de l’emir Zayyan ibn Mardanix. Una de les imatges més evocadores d’aquella batalla és sens dubte el retaule gòtic de sant Jordi, d’Andreu Marçal de Sax, més conegut com el retaule del Centenar de la Ploma. Amb aquest nom, el Centenar de la Ploma, es coneixia una milícia civil creada més endavant per Pere el Cerimoniós –amb una característica ploma al casc o capell i sota l’advocació de Sant Jordi (primer patró del Regne de València i de moltes ciutats, com ara Alcoi)–, formada per cent ballesters amb l’objectiu de mantenir l’ordre i protegir la ciutat de València. Aquesta companyia va encarregar, pels volts del 1400, un retaule de grans dimensions al pintor alemany Andreu Marçal de Sax, amb sant Jordi i Jaume I com a elements centrals de la recreació de la batalla del Puig. La milícia armada, ja convertida amb el pas dels segles en una institució de la València foral, va desaparèixer arran de l’aplicació del Decret de Nova Planta, i el retaule es va anar abandonant fins a ésser adquirit a mitjan segle XIX per un antiquari francès, que el va revendre el 1864 al South Kensington Museum de Londres, el futur Victoria & Albert Museum. Per tot plegat, si voleu gaudir d’aquesta joia del gòtic, haureu de fer com l’astrònom i astrofísic Enric Marco: desplaçar-vos tantes vegades com calgui a la capital anglesa per admirar-ne tots els detalls. I una mica més: Si ja sou al Victoria & Albert Museum, no sols us remetrà a casa nostra el retaule del Centenar de Ploma. Tal com s’explica en un article del número d’octubre de la revista Sàpiens, a les seves sales també trobareu una interessant representació de la Mare de Déu de Montserrat, amb la muntanya santa de fons. Tot i que el museu no n’identifica l’autoria, es pot atribuir als Grau, una família d’escultors manresana d’època barroca. De fet, una altra representació de Montserrat seva es conserva… al Museu de Belles Arts de València. Imatge cedida per Enric MarcoImatge cedida per Enric Marco —Què és Com a casa? —Tots els articles —Suggeriments per a la secció: marti.crespo@partal.cat

Summary: La batalla del Puig, exposada a Londres


El director general de l’Agència Espacial Europea, Jan Woerner, vol construir una base permanent a la Lluna. El projecte encara és a les beceroles, però es creu que es podria portar a terme d’aquí a una dècada i tindria un cost aproximant de 130.000 milions d’euros. El projecte es desenvoluparia com una extensió de l’Estació Espacial Internacional i, per tant, comptaria amb la col·laboració de la NASA i les agències espacials de Rússia i Xina. Els principals problemes que hauran d’afrontar els possibles habitants són les radiacions solars i còsmiques, els meteorits i les temperatures extremes. Ací podeu veure un vídeo sobre el projecte:

Summary: L’Agència Espacial Europea vol construir una base a la Lluna


El diputat d’ERC al Parlament, Ernest Maragall, ha creu que Catalunya ha de recuperar el parlament i el govern per a començar a treballar els propers mesos i ‘construir república’. I en aquest sentit ha apuntat en una entrevista a Catalunya Ràdio que el que fa falta ara és un ‘país dempeus i una societat compromesa amb el projecte republicà’. ‘No necessitem més màrtirs’, ha assegurat Maragall en recelar d’enredar-se en cercles viciosos de repressió, amenaça, judicialització i empresonament. Maragall, que aposta per valorar costos i beneficis de totes les decisions de cara a la investidura, ha apuntat que no seria una ‘bona noticia’ que tot plegat desemboqués en un nou blocatge institucional. ‘Tenim pressa però tenim feina, i per tant és un element de valoració, en aquest sentit el país està per sobre de qualsevol persona’, ha assegurat en demanar que es tingui present també l’alliberament dels presos. Maragall ha assegurat que pertoca a Junts per Catalunya proposar un candidat i explicar la fórmula per investir-lo president –ara per ara només amb el nom de Carles Puigdemont sobre la taula. ‘La Mesa ha d’exercir la seva responsabilitat per modular i tirar endavant si es considera viable la proposta’. Maragall també ha defensat el seu discurs com a president de la Mesa d’Edat d’aquest dimecres al ple de la sessió constitutiva de la cambra catalana. ‘Hauria estat absurd fer com si res, com si fos qualsevol altre inici de legislatura.’

Summary: Ernest Maragall: ‘No necessitem més màrtirs, sinó un país dempeus i una societat compromesa’


Els centres privats que imparteixen ensenyaments reglats a Catalunya van produir serveis per valor de 2.854 milions d’euros durant el curs 2014-2015, xifra que representa un augment del 9,7% respecte al curs 2009-2010, segons dades de l’Institut d’Estadística de Catalunya (Idescat). L’Administració pública hi va aportar el 41% dels recursos. Aquest percentatge arriba fins al 50% en el cas dels centres no universitaris, mentre que disminueix a l’11% per als universitaris i al 6% per a les llars d’infants. Les partides principals d’ingressos van tenir comportaments oposats: les quotes satisfetes pels alumnes (1.567 milions d’euros) van augmentar un 24,2% en relació amb el curs 2009-2010, mentre que els ingressos procedents de concertació i transferències públiques (1.181 milions d’euros) van disminuir el 2,4%.

Summary: L’ensenyament privat reglat va generar 2.854 milions d’euros en serveis el curs 2014-2015, segons l’Idescat


Més per Menorca ha registrat avui una proposició no de llei perquè el parlament exigeixi al govern espanyol el desblocatge immediat de les transferències pendents amb el govern de les Illes, que són de 177 milions d’euros a compte del sistema de finançament i liquidació de la recaptació de l’IVA La formació ecosobiranista també ha sol·licitat una proposició de llei que insta al parlament balear a censurar la conducta de la ministra d’Hisenda espanyola en funcions, María Jesús Montero, sobre aquesta qüestió. Més per Menorca ha recordat que a principis d’agost, Montero va esgrimir un suposat document de l’advocacia de l’estat per a afirmar que un govern espanyol en funcions no té marge per a actualitzar les bestretes del sistema de finançament, cosa que era mentida. El diputat de Més per Menorca, Josep Castells, ha advertit que, malgrat donar suport a la investidura de Francina Armengol, els membres de la seva formació no seran ‘còmplices de les actuacions del govern del PSOE a Madrid’ que perjudiquin les Illes.

Summary: Més per Menorca exigeix el ‘desblocatge immediat’ dels 177 milions que el govern espanyol deu a les Illes


Els presos polítics catalans han optat per acceptar la recomanació del govern català i no han sortit a treballar ni a cuidar familiars, tot i que podien fer-ho perquè l’aplicació de l’article 100.2 continua vigent. L’únic que ha sortit ha estat Jordi Cuixart fper anar a treballar a la seva empresa, durant una estona i sense entrar en contacte amb ningú del personal. Fonts d’Òmnium expliquen que la sortida ha estat puntual per a resoldre qüestions inajornables perquè l’empresa pugui continuar funcionant amb tots els seus treballadors fent teletreball. La resta s’han quedat a les presons dels Lledoners, Mas d’Enric i Puig de les Basses. Tot i els dies que porten a la presó, els líders independentistes prefereixen estar confinats per evitar el contagi. Jordi Sánchez ha informat que s’ha fet la prova del coronavirus, perquè tenia símptomes i ha resultat negativa. A través de les xarxes ha convidat la ciutadana ha fer cas de les recomanacions de la Generalitat i ha instat el govern espanyol a què no posi entrebancs a l’executiu català. Per la seva banda, Josep Rull ha informat a la direcció de Lledoners que havia estat en contacte amb una persona que ha donat positiu per coronavirus i ara està en situació d’aillament a la infermeria. De moment, no té símptomes i es troba bé, segons ha explicat a través de les xarxes. Mentrestant, el secretari de Mesures Penals, Amand Calderó, ha explicat que a la presó de Brians II hi ha un cas de Covid-19 i que dotze presos més són sospitosos de tenir la malaltia. Per això, s’han aïllat 105 interns més de manera preventiva. Calderó ha negat que hi hagi vaga de fam a la presó arran de les restriccions imposades per la Generalitat per evitar l’expansió del coronavirus 2019. ‘Hi ha hagut protestes no significatives, però en general les restriccions tenen un gran grau de comprensió’, ha dit a Catalunya Ràdio. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Sobre el decret d’alarma, que implica la supressió dels permisos penitenciaris, Calderó ha dit: ‘Al Departament de Justícia fa dies que apliquem criteris propis a les presons catalanes per evitar la propagació del virus, entre les quals l’ajornament dels permisos i la supressió de les activitats grupals o les comunicacions vis-a-vis.’ D’una altra banda, Calderó ha assegurat que de moment es garanteix la sortida de la presó dels interns en tercer grau o aquells a qui ha estat concedit el 100.2, com ara els presoners polítics. ‘Els professionals penitenciaris recomanen el confinament i, per tant, que només facin aquelles sortides estrictament necessàries. Més endavant haurem de veure si hem de prendre cap mesura més’, ha afegit. Els presos polítics han seguit les recomancions dels professionals penitenciaris i s’han quedat a les presons dels Lledoners, Mas d’Enric i Puig de les Basses. Només Jordi Cuixart ha sortit per anar a treballar a la seva empresa, durant una estona i sense entrar en contacte amb ningú del personal. Fonts d’Òmnium expliquen que la sortida ha estat puntual per a resoldre qüestions inajornables perquè l’empresa pugui continuar funcionant amb tots els seus treballadors fent teletreball.

Summary: Els presos polítics opten per no sortir a treballar