Cap a migdia ha començat a córrer que Artur Mas renunciaria a la presidència del PDECat. Trucades i missatges han anat confirmant el rumor. A dos quarts de set del vespre, la sala de premsa del partit s’ha desbordat per una munió de periodistes, càmeres de televisió i fotògrafs, amb els habituals cops de colze per a fer-se un lloc. L’expectació era màxima. Quins motius donaria? Amb quina explicació? Al cap de tothom –i a les converses d’escalfament– hi havia la imminent sentència del cas Palau, que pot esquitxar la Convergència que Mas va presidir abans de la fundació del partit actual. També les renúncies recents de consellers afectats pel cop d’estat del 155 i la complicada situació amb què s’obre la legislatura nascuda el 21-D. Xavier Trias, Neus Munté, David Bonvehí, Maria Senserrich, Francesc Homs Escobar, Ferran Bel, Mercè Conesa, Marc Castells, Marta Pascal i Elena Rakosnik, entre més, configuraven la primera fila de suport a l’ex-president. Mas ha aparegut envoltat dels clics de les càmeres de fotografia. Amb un llaç groc a la solapa i una corbata blau marí de llunes grises. Les connexions en directe de les televisions s’han activat. Davant del faristol, Mas ha entonat: ‘Fa mesos que ho tinc pensat. Ho tenia decidit abans del referèndum i abans que passés tot això que ha passat. Ho vaig explicar a la Marta Pascal, a les persones més properes del partit i persones de la meva confiança personal. Ho he meditat molt. L’he volgut materialitzar just en aquest moment que comença un curs polític. Un curs que obre moltes possibilitats. La decisió és dimitir com a president del Partit Demòcrata Europeu Català.’ Del 9 de gener al 9 de gener Han passat exactament dos anys de l’altre pas al costat. En aquell cas, forçat per la negativa de la meitat de la CUP de donar suport a la seva investidura a la presidència de la Generalitat. El trasllat del testimoni a Puigdemont es va fer un dissabte 9 de gener: ‘Faig un altre pas al costat. Avui precisament fa dos anys d’aquell primer pas al costat. Aleshores vaig deixar la presidència de la Generalitat i vaig proposar en Carles Puigdemont, que va esdevenir el nou president.’ Si en aquella ocasió la raó venia imposada de fora, aquesta vegada Mas assenyala dos factors. Un de partit i projecte i un de personal i judicial. L’oportunitat d’or és Junts per Catalunya El resultat del 21 de desembre dóna, segons Mas, una oportunitat al PDECat per a poder ampliar el seu projecte polític: ‘El resultat que va obtenir Junts per Catalunya em sembla que és un gran resultat. Va més enllà de les expectatives que tenia el nostre partit. Les va millorar i augmentar.’ Mas considera que Junts per Catalunya és ‘una oportunitat d’or perquè el partit pugui eixamplar la base’. I afegeix: ‘Pot ser un punt d’acceleració del projecte que va posar en marxa el PDECat.’ Per això, Mas considera que és el moment de deixar espai per a nous lideratges. ‘No vull que la meva presidència pugui ser un fre al creixement del projecte que ara pot arribar’, ha dit Mas. Un calendari judicial complicat ‘També hi ha el factor judicial’, ha explicat. ‘A mi em van processar i condemnar pel 9-N. A mi i a més persones: Quico Homs, Joana Ortega i Irene Rigau. Jo quedaré inhabilitat per a l’exercici de càrrecs públics amb la ratificació gairebé segura del Tribunal Suprem. També he d’encarar el procés del Tribunal de Comptes. Algunes persones tenim en risc els nostres habitatges habituals. Avui he rebut una notificació que diu que som dins la causa ampliada per l’1 d’octubre. D’aquí a uns dies hauré d’anar a prestar declaració a Madrid com a investigat.’ Aquesta era l’explicació del panorama judicial que encara Mas aquests mesos vinents. I ell mateix reconeix: ‘Tot això em resta marge de maniobra a curt termini. No vull limitar el projecte del PDECat i Junts per Catalunya per aquesta situació judicial personal meva.’ Amb tot, Mas afirma que aquesta no és la primera raó de la decisió. Com no podia ser altrament, Mas ha deixat clar que continuaria vinculat al projecte del PDECat i de Junts per Catalunya des de la base. I que restava a la disposició del partit i del president Puigdemont per a allò que calgués. Amb tot, ha reconegut que es volia concentrar a preparar la seva defensa judicial. ‘Jo no em retiro de la política. No és això. Continuo vinculat a la política d’aquest país i al moment en què estem. Hi ha moltes maneres de fer política. Crec que la decisió que prenc convé al país i em convé a mi per a concentrar-me en el calendari judicial que he d’encarar.’ A sis dies de la sentència Mas ha negat que el cas Palau fos un factor més en la seva decisió. La sentència del judici es farà pública dilluns vinent i pot causar un cert impacte en la gent que prové de la CDC investigada per finançament irregular. Mas ha volgut remarcar que els fets que s’investiguen en aquest cas van néixer en l’etapa anterior a la seva presidència del partit. I també ha recordat que no ha estat cridat a declarar en condició d’investigat, ni de testimoni, ni en cap condició durant la vista judicial. Amb tot, ha dit que entenia que algú pogués interpretar la seva decisió també atribuint-la a aquesta sentència. I ha volgut remarcar: ‘CDC va pagar el preu més alt de la corrupció: va desaparèixer. Quin altre partit ha desaparegut per l’impacte de la corrupció? Cap. CDC va pagar un preu molt alt sense que hi hagués cap sentència ferma. Calia desvincular i no donar cap excusa a ningú per al període que s’havia d’encarar.’ Mas ha fet una mica de balanç del seu periple per la primera línia política. Cinc victòries electorals consecutives, ha dit, i tan sols en dues ocasions va poder governar. També ha assenyalat l’evolució del catalanisme majoritari del seu partit cap a les posicions sobiranistes actuals. I una gestió d’una Generalitat que ‘ens vam trobar en situació de ruïna total’. Cap discrepància pública amb Puigdemont Finalment, ha volgut deixar clar que unes paraules seves en una reunió del partit van ser filtrades de manera esbiaixada i incorrecta. Ahir alguns mitjans van atribuir a Mas unes frases crítiques amb l’independentisme perquè no té prou força i perquè no ha fet tant com calia per imposar-se a l’estat espanyol. A més, la frase deixava entendre que Mas parlava en tercera persona dels independentistes i van aixecar força polseguera a les xarxes. L’ex-president ha dit que la seva decisió de plegar no implicava cap missatge per a ningú, ‘i encara menys al president Puigdemont’. I ha afegit: ‘No he expressat mai discrepància amb allò que s’ha fet fins ara. Tinc la meva opinió i puc estar més o menys d’acord amb les decisions que s’han pres. Però en cap cas no he expressat mai cap discrepància. Jo no faig arribar cap missatge a ningú. I totes les decisions que es prenguin, les respectaré.’ A qui cedeix l’espai Mas? Mas s’ha retirat lentament de la política més activa. Continuarà essent notícia per aquests plets judicials que suara esmentàvem. Un aplaudiment de la quinzena de persones de la direcció del partit que l’han acompanyat a la conferència de premsa ha tancat un període de dos anys de lenta retirada. Uns mesos que han servit per a moltes especulacions. Mentre Puigdemont negava la possibilitat de ser el candidat a unes pròximes eleccions, Mas mantenia l’opció de recuperar la davantera. Però Junts per Catalunya ha tancat una etapa i n’ha obert una de nova en el camp de l’independentisme centrat. Mas ha dit que volia cedir espai a nous lideratges. La pregunta és si no és el PDECat que comença a cedir l’espai a la candidatura erigida entorn de Puigdemont perquè pugui cristal·litzar en un nou partit més ampli i més desvinculat de l’antiga CDC. Al cap i a la fi, Mas s’ha especialitzat des de fa anys a acompanyar amb els seus gests polítics l’avenç col·lectiu d’un poble que s’ha alçat i que ara encara una etapa ben diferent de l’anterior. Mas no es retira, però penja el timó.

Summary: El factor 9 de gener, l’oportunitat d’or, el marge de maniobra i l’espai que cedeix Mas amb la seva dimissió


El president del Parlament Europeu, David Sassoli, ha exigit a les autoritats espanyoles que apliquessin la sentència d’avui del Tribunal de Luxemburg que reconeix la immunitat d’Oriol Junqueras com a eurodiputat. Ho ha fet en una sessió a Estrasburg que ha començat tard, precisament, perquè analitzaven la sentència. Sassoli ha començat parlant d’aquesta qüestió, entre la cridòria d’alguns eurodiputats. També ha demanat als serveis de l’eurocambra que analitzessin els efectes que tenia la sentència d’avui en la composició del Parlament Europeu, és a dir, en el reconeixement de Carles Puigdemont i de Toni Comín com a eurodiputats a tots els efectes. Sassoli ha acabat advertint els eurodiputats que no acceptava cap discussió sobre l’aplicació del reglament de la cambra sobre aquesta qüestió. ‘Avui el TJUE ha dictat una sentència sobre el cas Junqueras i Vies. És una sentència molt important que afecta la composició de la institució. El tribunal s’ha pronunciat dient que el mandat provenia del vot dels electors i ha dit que una persona proclamada adquiria la condició de diputat igaudia de protecció i d’immunitat.’ El president ha reafirmat la seva declaració sobre la sentència del TJUE i l’ha compartida a les xarxes socials: The ECJ found that a person elected acquires the status of member of the @Europarl_EN and therefore enjoys immunity. I call upon the competent Spanish authorities to align with the ruling. I have given a mandate to the services to evaluate its possible impact on the composition. pic.twitter.com/CPK7wTCdAk — David Sassoli (@EP_President) December 19, 2019 La Comissió se’n renta les mans Mentre a Estrasburg passava això, a Brussel·les un portaveu de la Comissió Europea es treia del damunt qualsevol responsabilitat i opinió sobre la sentència, tot dient que corresponia al Tribunal Suprem espanyol i al Parlament Europeu de donar-hi compliment. I malgrat el revés judicial que ha significat aquesta sentència, la Comissió ha continuat defensant el funcionament de l’estat de dret a Espanya. La sentència de Luxemburg afecta directament els drets de Puigdemont i Comín com a eurodiputats

Summary: El president del Parlament Europeu exigeix a Espanya que acati la sentència sobre Junqueras


El president francès, François Hollande, ha indicat aquest dimarts que França rebutja la signatura de l’Associació Transatlàntica per al Comerç i la Inversió (TTIP) en l’estadi actual en què es troben les converses, perquè no és partidària del lliure canvi sense regles. ‘Ara mateix, França diu “no” a l’etapa que coneixem de les negociacions comercials internacionals’, ha indicat Hollande durant un discurs amb motiu del col·loqui ‘L’esquerra i el poder’, fet a París. ‘Mai acceptarem que es posin en qüestió els principis essencials per a la nostra agricultura, la nostra cultura, per la reciprocitat per a l’accés als mercats públics’, ha aclarit, segons recullen els mitjans locals. ‘Nosaltres hem plantejat principis en el marc de les negociacions comercials internacionals’, ha afegit Hollande, esmentant normes sanitàries, alimentàries, socials, culturals i mediambientals. Prèviament, el secretari d’estat de Comerç Exterior, Matthias Fekl, havia assenyalat que l’opció més probable és que se suspenguin les negociacions vist la posició dels Estats Units.

Summary: Hollande descarta signar l’acord TTIP entre la UE i els EUA


Avui fa mig any, el 23 de gener, el president del parlament veneçolà, Juan Guaidó, va sorprendre el món dient que assumia formalment ‘les competències de l’executiu nacional com a president encarregat de Veneçuela’. La fórmula insòlita de proclamar-se ‘president encarregat’ va provocar un conflicte diplomàtic quan diversos estats, començant pels Estats Units, el van reconèixer com a president legítim d’un país, Veneçuela, que mig any després encara no pot governar. En aquest temps, Guaidó ha explotat diverses situacions amb molta habilitat publicitària i fent creure que podia aconseguir el seu objectiu, però sempre s’ha quedat curt. Va semblar que ho podria aconseguir just després d’haver-se proclamat ‘president encarregat’, quan va provocar les manifestacions més multitudinàries dels darrers anys d’una oposició que estava apagada i dividida. Un mes després, l’arribada de l’anomenat ‘ajut humanitari’ a les fronteres veneçolanes, un ajut promès directament a Guaidó, va semblar que el tornava a posar a prop del poder real. I, finalment, el 30 d’abril, va semblar que arribava el moment definitiu, quan Guaidó va anunciar una rebel·lió militar contra Nicolás Maduro, però no no va arribar mai. Vist amb la perspectiva dels sis mesos passats, la decisió del cap de l’Assemblea Nacional segurament va estar mal calculada. Guaidó i els seus incitadors van confiar massa en l’efecte de la pressió internacional i no van calcular prou bé l’efecte de la lleialtat de l’exèrcit al president Maduro. La marxa dels ambaixadors només és un gest simbòlic que no té més importància, però en canvi el suport dels soldats i dels comandants de l’exèrcit sí que en té. És el que assegura el control de Veneçuela, per més manifestacions i proclames que l’oposició vulgui fer. És veritat que el creixement de la tensió creada per l’autoproclamació de Guaidó va comportar algunes desercions sonades a l’exèrcit; la més important, la del general Cristopher Figuera. Però, al cap i a la fi, les xifres més favorables a ell indiquen que han desertat uns 1.500 soldats, dels 235.000 que hi ha en actiu al país. El fet de no aconseguir moure l’exèrcit ha estat el fracàs més gran de Guaidó, però la reacció internacional a favor seu ha estat el seu èxit principal. I segurament això li ha permès d’evitar ser detingut durant mig any d’insurrecció pública. En aquests sis mesos, més de cinquanta estats l’han reconegut com a president interí de Veneçuela, un reconeixement que també li ha arribat d’institucions com l’Organització d’Estats Americans (OEA), el Banc Llatinoamericà de Desenvolupament i el Parlament Europeu. Només aquests reconeixements poden explicar com és que l’autoproclamat president interí pot viatjar lliurement pel país mentre que vint-i-dos diputats han perdut la immunitat parlamentària, deu han estat inhabilitats i hi ha presos per qüestions polítiques–les ONG els xifren entre cinc-cents i sis-cents. Emparat en aquesta llibertat de moviments, Juan Guaidó ha aconseguit d’aplegar al seu voltant tota l’oposició, tradicionalment molt fragmentada. Avui ningú no dubta que ell és el líder de tots els grups contraris al govern de Maduro, però això no ha estat suficient per a complir les promeses que va fer, fa mig any, de ‘aturar la usurpació, crear un govern de transició i convocar eleccions lliures’. D’alguna manera, per tot plegat, es pot dir que hi ha un empat tècnic difícil de resoldre. Tant, que ja hi ha negociacions a Barbados, amb la participació de Noruega, per a trobar una manera de fer marxa enrere tots plegats i posar fi a aquest sorprenent doble govern fictici que ha fet de Veneçuela un país insòlit, on una bona part de la població i cinquanta estats estrangers reconeixen un president que, tanmateix, no té cap poder.

Summary: Guaidó: mig any de presidència fictícia


La Diada Nacional de Catalunya arriba enguany marcada per la futura sentència del judici de l’1-O. Al matí s’ha fet l’ofrena floral al monument de Rafael Casanova. Al pla de Palau, l’ANC ha habilitat la Fira Eines de País per a potenciar el consum estratègic. Per la seva banda, Òmnium Cultural ha exigit l’absolució dels presos polítics en un acte al passeig de Sant Joan. Guia Diada 2019: Tot el que has de saber A les 17.14 ha començat la manifestació de la Diada d’enguany, que té gairebé 450.000 manifestants inscrits. La Guàrdia Urbana ha xifrat l’assistència en 600.000 manifestants, la dada més baixa que ha donat des de la manifestació del 2012.

Summary: Diada 2019: La manifestació omple els carrers de gom a gom clamant per la unitat


Una desena de representants institucionals ha abandonat les executives del Bloc i, en alguns casos l’executiva de la coalició Compromís, en senyal de protesta per la ‘manca de democràcia interna’ al procés pel qual s’ha decidit la coalició electoral amb Podem per presentar-se a les eleccions espanyoles. L’eurodiputat Jordi Sebastià va fer ahir una roda de premsa amb els membres crítics del Bloc Nacionalista Valencià per presentar el manifest ‘Amb tu, #MésCompromís‘ on expressen les seves crítiques respecte de la forma com s’ha assolit l’acord amb Podem. Sebastià i la resta de crítics han elaborat aquest document que compta amb el suport de més de 600 persones per manifestar la seva disconformitat amb la fórmula electoral escollida i per reclamar més ‘democràcia interna’. El corrent crític va apuntar que ‘la majoria’ preferia presentar-se el 20-D com a Compromís. També van demanar la convocatòria d’un congrés extraordinari del Bloc Nacionalista Valencià i un congrés constituent de Compromís, que haurien de celebrar-se després de les eleccions del 20-D, segons van assenyalar els crítics. Pel que fa a la coalició Compromís-Podem han assegurat que donaran tot el seu suport a Joan Baldoví, cap de llista de la candidatura per València. Una altra de les seves demandes és que hi hagi al Bloc ‘una executiva forta amb càrrecs orgànics diferents dels càrrecs institucionals’. Una reclamació que fa referència al president de les Corts, Enric Morera, que també és el secretari general del Bloc. ‘Hem dimitit en senyal de protesta, no vol dir que abandonem el vaixell’ L’alcalde de Tavernes de la Valldigna i diputat de Compromís, Jordi Juan (que ha abandonat l’executiva de la coalició) va dir ahir que els que han sortit de les executives ‘hem dimitit en senyal de protesta, però això no vol dir que abandonem el vaixell. Creiem en el projecte i per això volem enfortir-lo’. La diputada a les Corts, Mònica Álvaro, va reconèixer que és un moment dur perquè hi ha hagut ‘dimissions per demanar més democràcia i més participació’. Álvaro ha manifestat que Compromís ‘ha de ser més que la divisió estructural de tres partits’ i va assenyalar que ‘és una força que s’ha manifestat que pot arribar molt lluny i fer molt pel nostre País Valencià’. La diputada va dir que la coalició no pot seguir mantenint les estructures ‘que fan que no totes les persones tinguin vot’ i que en aquest sentit les dimissions van en la línia de reclamar un congrés extraordinari del Bloc. Amb tot, va assegurar que els crítics estan disposats a seguir treballant i fer campanya. La reacció de Morera Preguntat sobre el pronunciament del sector crític, el secretari general del Bloc i co-portaveu de Compromís, Enric Morera, ha manifestat respecte per totes les opinions, però va indicar que els òrgans de decisió tant el Bloc com de Compromís han pres una determinació ‘per àmplia majoria’. Morera va afegir que ara és el moment de la campanya i que a partir del 21 de desembre, ‘tenim executives on hem de decidir moltes coses, entre altres si volem seguir avançant en aquest projecte il·lusionant que és Compromís’, va reblar.

Summary: La crisi s’accentua a Compromís després de l’acord amb Podem


El Tribunal de Comptes espanyol ha acceptat l’aval que van presentar l’ex-president de la Generalitat Artur Mas i els ex-consellers Francesc Homs, Joana Ortega i Irene Rigau, a més de l’ex-conseller Jordi Vilajoana, i els embarga per acabar de pagar la fiança en el procés judicial contra el 9-N. En total, han avalat 2,33 milions d’euros. El tribunal ha estimat que els immobles que han presentat els ex-dirigents cobreixen els 5,27 milions d’euros de la fiança, dels quals ja s’han pagat 2,9 milions gràcies als diners recollits per la caixa de solidaritat de l’ANC. Un cop hagin acabat de pagar la fiança, se’ls retirarà l’embargament de les propietats. Aquesta fiança és preventiva per les presumptes despeses públiques que va fer el govern en l’organització de la consulta del 9-N. Mas i els ex-consellers sempre han defensat que l’única despesa del 9-N va ser la compra dels ordinadors, els quals s’han aprofitat a les escoles públiques del Principat, i que en conseqüència no se’ls pot investigar per malversació de cabals públics. El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya sí que va condemnar Mas, Ortega i Rigau –i el Tribunal Suprem espanyol, Homs– per prevaricació i desobediència, i els va inhabilitar per a exercir càrrecs públics.

Summary: El Tribunal de Comptes espanyol embarga Mas i els ex-consellers per pagar la fiança del 9-N


El ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, ha dit en una entrevista a la cadena britànica BBC que ‘personalment’ és partidari d’alliberar els presos polítics independentistes abans del judici. Ha assegurat que prefereix que fossin ‘lliures incondicionalment’ perquè considera que es podien haver pres unes altres mesures per evitar que deixessin el país. A continuació el periodista li demana per què el govern espanyol no facilita la sortida dels polítics de la presó si volen solucionar la crisi catalana. ‘Heu sentit a parlar de la divisió de poders? A Espanya hi ha divisió de poders. La justícia és independent i ha de ser un jutge qui prengui una decisió com aquesta’, respon Borrell. També ha dit que Catalunya és una nació dividida en dos. ‘No parleu de Catalunya com si fos una cosa homogènia’, diu Borrell, que afegeix que ha estat ‘ferida’ per una crisi política que ha durat anys. També ha assenyalat la inactivitat de l’anterior govern espanyol com la causa principal.

Summary: Borrell diu a la BBC que és partidari de l’alliberament dels presos polítics abans judici


El Partit Conservador britànic comença avui oficialment el procés per elegir el successor de David Cameron com a líder de la formació i primer ministre del Regne Unit, després de la victòria del Brexit en el referèndum del 23 de juny. Després de la derrota de l’opció de la permanència que defensava en la consulta popular, Cameron va anunciar que dimitiria del seu càrrec com a líder dels ‘tories’ i com a primer ministre després de l’estiu i que no seria ell qui s’encarregui de gestionar la sortida del bloc comunitari. Cinc candidats s’han presentat al procés que comença aquest dimarts amb la primera votació que faran al parlament els 331 diputats conservadors sobre qui serà el seu nou líder. La votació començarà a les 11.00 (12.00, hora catalana) i els resultats s’anunciaran unes vuit hores després. El candidat que tingui menys suport quedarà eliminat. La tanda següent de votació es farà dijous i el procés continuarà fins que només quedin dos candidats. Quan arribi aquest moment, el líder del partit serà elegit per uns 150.000 membres de la formació ‘tory’ de tot el Regne Unit. Theresa May, la ministra de l’Interior que va defensar la permanència a la Unió Europea, se situa com la favorita a succeir a Cameron, segons les cases d’apostes i sembla que és la que suma més suports entre els parlamentaris. Tot i això, el seu suport a la permanència a la Unió Europea podria esdevenir un llast, perquè molts conservadors consideren que correspon als qui van defensar el Brexit gestionar ara la sortida del país del bloc comunitari. Una enquesta feta pel web ConservativeHome situa May amb el 37% de suports, al darrere de la ministra d’Energia, Andrea Leadsom, que tindria el 38% dels sufragis. Leadsom, de 53 anys, podria convertir-se en la gran sorpresa d’aquest procés, després d’haver aconseguit dilluns el suport de l’ex-batlle de Londres Boris Johnson. Johnson estava considerat com el principal favorit per agafar el testimoni de Cameron, però la setmana passada va decidir no presentar-se després que el ministre de Justícia, Michael Gove, anunciés la seva candidatura. A més de May, Leadsom i Gove, participen en el procés el ministre de Treball i Pensions, Stephen Crabb, i l’ex-ministre de Defensa, Liam Fox, que es creu que serà el primer eliminat en les votacions parlamentàries d’avui

Summary: Els ‘tories’ comencen al parlament el procés per elegir el successor de Cameron


El departament d’Interior investigarà una actuació dels antiavalots dels Mossos d’Esquadra a l’aeroport de Barcelona, on un furgó policíac va arrencar amb un manifestant enfilat a la part davantera del vehicle. Una furgoneta de @mossos circula amb dos manifestants al capó a l'aeroport del Prat. Vídeo via @anonymous. Ha estat aquest vespre enmig de les corredisses, llançaments i contundents càrregues policials. S'han cancel·lat més de 100 vols i milers de passatgers atrapats per sortir. pic.twitter.com/hNw7mhUepn — Anna Punsí (@punsix) October 14, 2019 En un informe intern, al que ha tingut accés Efe, el departament ha acordat visionar les imatges d’aquesta actuació, per ‘determinar eventuals responsabilitats, d’acord amb els protocols d’actuació’. Les intervencions policíaques d’ahir per dispersar els manifestants de l’aeroport, que van incloure càrregues i llançament de projectils de precisió, van deixar trenta-quatre agents dels Mossos i a sis de la policia espanyola, segons l’informe. D’altra banda, el Servei d’Emergències Mèdiques (SEM) va fer 115 atencions a l’aeroport de Barcelona. 91 persones van ser donades d’alta al mateix lloc i 24 traslladades a centres sanitaris, entre les quals un jove amb una lesió ocular greu

Summary: Interior investigarà el furgó dels Mossos que va arrossegar manifestants a la T1


T’imagines una vaca pasturant al ritme de Pavarotti, amb un pelatge perfectament pentinat, que només s’atura per beure cervesa i gaudir d’un massatge amb sake? Aquest és el ‘mite Kobe’, la carn japonesa coneguda per la seva qualitat i exclusivitat. I també pel seu preu desorbitat. Però, són aquests mètodes certs o una simple tècnica de màrqueting? Què s’entén per Kobe? Cada cop és més habitual entrar a un restaurant de Barcelona que ofereix hamburgueses de carn ‘kobe’ per preus que ronden la vintena d’euros. De ben segur, el que podràs degustar no serà carn Kobe; serà, simplement, carn japonesa. Aquest tipus de carn pertany a la raça de toro ‘wagyu’. Tanmateix, n’existeixen fins a quatre tipus. La ‘black japanese’ (‘Kuroge Washu’) és la raça genèticament superior perquè és la única que no està creuada. Per tant, perquè sigui carn ‘kobe’ autèntica ha de complir dos requisits bàsics: ser de la raça ‘wagyu black japanese’ i pertànyer a la ciutat de Kobe, capital de la prefectura de Hyogo des d’on van començar les exportacions d’aquest tipus de carn. ‘Jo no crec que es vengui una cosa per l’altra perquè el preu és molt diferent, sinó que el problema principal és el desconeixement’, opina Maria Antònia Pujol, propiètaria de la botiga Carns Selectes Pujol de Barcelona. *Passeu el cursor sobre la Kuroge Washu per a més informació Per evitar vendre gat per llebre, el govern japonès atorga un certificat amb el logotip del crisantem, la flor sagrada nipona, als restaurants i establiments que disposen de carn autèntica de Kobe. A més, el certificat que acompanya l’entrecot no només conté l’arbre geneològic de l’animal sinó que, a més, et permet fer un seguiment d’aquest, des que neix fins que arriba al punt de venda. Però a Europa no hi ha aquest tipus de control. ‘ A Japó no es pot dir que una carn és ‘wagyu’ o ‘kobe’ quan no ho és, però aquí s’utilitza aquesta terminologia sense control’, explica Takeshi Masatsuki, gerent de Tokyo-Ya, distribuidora que importa productes nipons i carn ‘wagyu’. Encreuaments vaccins Últimament, països com els Estats Units o Austràlia han inseminat de bous wagyus vaques d’altres races. Aquestes granges afirmen que tenen carn ‘wagyu’ però, des del Japó, s’insisteix que per a gaudir de la denominació ‘wagyu’, els animals han d’haver nascut i estat sacrificats al país. De fet, etimològicament, la paraula està formada per dos kanjis (símbols japonensos): ‘Wa’, de Japó, i ‘Gyu’, vaca. Aquí a Catalunya també s’està portant a terme un experiment pioner que consisteix en encreuar vaques frisones de La Garrotxa amb torus ‘wagyu’. Eduard Bagaria, propietari del Mas Ferrarons, juntament amb Josep Sanitja, del restaurant El Santuari, són els impulsors d’aquesta iniciativa que farà néixer petits ‘wagyus’ encreuats a casa nostra. Una carn diferent Hi ha molts tipus de carns, però què fa especial la de ‘wagyu’? Bàsicament, la seva qualitat genètica, sobretot en el cas de la raça ‘black japanese’. El tipus de greix que té aquesta carn s’anomena marmolejat perquè està infiltrat al teixit muscular de la carn, com si fos un marbre. Pujol explica que aquest marmolejat té un percentatge elevat d’àcids oleics, un tipus de greix moniosaturat (present també en l’oli d’oliva), d’omega 3 i omega 6, i això la fa molt beneficiosa per la salut. A més, en desgustar-la ‘literalment se’t desfà a la boca’, descriu la carnissera. Segons Masatsuki, és per aquest motiu que hi ha gent que la compara amb el foie gras o la ventresca de tonyina. Preus desorbitats La carn ‘wagyu’ japonesa autèntica és molt cara: a Carns Selectes Pujol, l’entrecot -‘la part més noble de la carn’- té un preu de 295 euros el kilo. Però, com s’explica aquest preu tan elevat? Per començar, al Japó la producció de wagyu és molt baixa i, en el cas de les vaques ‘black japanese’ encara més, ja que són animals que ‘no tenen un rendiment de carn gaire alt i poden criar pocs vedells perquè la seva capacitat lletera és molt baixa’, explica Pujol. D’altra banda, la carn s’importa embasada al buit i té una caducitat de dos mesos. Conseqüentment s’ha de transportar en avió i això fa incrementar el cost de la carn. Paral·lelament, del preu d’un tipus de ‘wagyu’ a un altre hi poden haver fins a 100 euros de diferència. Tot depèn de la classificació qualitativa que tingui. La carn se sotmet a un sistema d’avaluació únic format per dos barems: el grau de rendiment i la qualitat de la carn, que inclou textura, color, brillantor i marmolejat. Però fins que l’animal no se sacrifica, es desconeix la qualitat de la seva carn. Més enllà del mite Les llegendes urbanes creades al voltant del tracte que reben aquests animals són el més conegut per la gent. No obstant això, ni la cervesa, ni els massatges ni la música són els responsables de l’alta qualitat de la seva carn. Segons l’associació ‘Kobe Beef Marketing & Distribution’, ‘aquests mètodes estranys no són els estàndards dels productors de kobe’. Tanmateix, Bagaria explica que la cervesa va molt bé per marmolejar la carn tot i que això no ho és tot. El veritable secret es troba en l’ADN. Però una bona alimentació és essencial. Pujol també contribueix a desmuntar el mite: ‘Són animals que estan molt ben cuidats i alimentats però la cervesa, els massatges i el sake només són turistades que criden l’atenció’. On es pot tastar? A Catalunya hi ha pocs restaurants o botigues on es vengui ‘wagyu’, però trobar carn de Kobe encara és més complicat. Cal ser membre de la ‘Kobe Beef Marketing & Distribution Association’, l’associació oficial que distribueix aquest tipus de carn. Per esdevenir-ne membre cal pagar una quota anual d’uns 4000 dòlars, i després afegir-hi les despeses de cada importació. Malgrat tot, fa relativament poc que els japonesos poden exportar la seva carn. Tal com explica Masatsuki, no van poder portar ‘wagyu’ aquí fins el 2014 perquè els escorxadors japonesos no estaven adaptats a les exigències de la normativa alimentària europea. Un capritx per a carnívors A Catalunya, es podria pensar que pel fet de ser una carn tan excepcional s’acostuma a consumir en ocasions especials com Nadal o Cap d’Any. Però no és així. D’una banda, perquè quan són festivitats la família es reuneix i comprar ‘wagyu’ per tanta gent sortiria molt car. D’altra banda, Pujol també explica que per Nadal s’acostumen a preparar plats més elaborats. La carn ‘wagyu’, en canvi, ‘mereix ser provada tal i com és, a la planxa. No l’has de disfressar amb res: seria com posar sucre o soja al pernil ibèric bo’, afirma la carnissera. Encara que al mercat actual els productes de quilòmetre zero hi juguin un paper principal, els productes exòtics importats d’altres contintents segueixen fent-s’hi lloc. És una carn que no està a l’abast de totes les butxaques, però aquells que han tingut l’oportunitat de degustar-la asseguren que és un capritx que val la pena. Si més no, que s’hauria de provar un cop a la vida.

Summary: De Kobe a Catalunya, la carn més exclusiva


Com apropar les sardanes a persones que sovint no s’atreveixen a entrar a una rotllana? Aquesta pregunta té una resposta en forma d’activitat, perquè la cultura ha de ser viscuda. Amb aquest objectiu, els 3 propers dissabtes (3, 10 i 17 d’octubre) i si la meteorologia ho permet, tindran lloc les denominades Immersions sardanistes a càrrec de Grups i colles sardanistes de competició amb seu propera als supermercats triats per BonPreu. La iniciativa, nascuda del conveni de col·laboració de la Confederació Sardanista de Catalunya amb el Grup Alimentari BonPreu Esclat, s’ajudarà del mestratge de colles sardanistes de competició, ja que l’objectiu és que tothom qui mai ha tingut la pensada de ballar sardana, no tingui por de fer-ho. Les Immersions sardanistes consten de 3 parts: curs de sardanes de dues hores, exhibició de lluïment i punts lliures i un parell de sardanes per a tothom. Si bé és recomanable inscriure’s als mateixos establiments, aquestes immersions per aprendre a ballar o millorar la tècnica en una sola sessió de matí o tarda, són gratuïtes i obertes a tothom que s’hi acosti. Tal com expressen des de l’organització: “Serà molt bonic que els sardanistes omplim aquests establiments per aprendre a ballar, millorar el punteig i gaudir d’unes quantes sardanes amb la metodologia de cada colla o grup sardanista”. Consulta el calendari de les Immersions sardanistes, a Tornaveu, fent clic aquí.

Summary: Por d’entrar a una rotllana? Comencen les ‘Immersions sardanistes’


Amb més o menys intensitat, les manifestacions amb motiu de la vaga feminista han arribat a totes les ciutats del país. Les més multitudinàries, les que s’han vist a València i Barcelona, que han anat acompanyades d’accions com ara talls de carreteres. Vegeu algunes de les millors imatges de les mobilitzacions que s’han fet durant el dia a tot el país. Quan la manifestació ha arribat a la plaça de Catalunya de Barcelona, un piquet s’ha plantat davant el Corte Inglés, protegit per la policia. Barcelona València Seguim de vaga a #València, #Alacant i molts altres llocs del País Valencià #VagaFeministaPV pic.twitter.com/6v5g8G0JUH — Escola Valenciana (@escolatv) March 8, 2018 Girona Palma Castelló Badalona Alcaldessa de Badalona penjant mocadors color violeta al balcó. pic.twitter.com/vAf25DQPx6 — Montserrat Rovira (@Mrovirag) March 8, 2018 Alacant Sense les dones no hi ha revolució! #VagaGeneralFeminista8M pic.twitter.com/NmMKrVUWMT — FEL-Alacant (@FEL_Alacant) March 8, 2018

Summary: Centenars de milers de dones es manifesten arreu del país durant la vaga feminista


Esquerra Republicana ha exigit a la Comissió Europea que es pronunciï sobre la decisió de la Junta Electoral Provincial de Barcelona de prohibir a TV3 i Catalunya Ràdio utilitzar les expressions exili o presos polítics durant la campanya electoral. En una pregunta escrita a l’executiu de la UE, els eurodiputats Josep Maria Terricabras i Jordi Solé han demanat avui si aquesta mesura s’adequa a la directiva europea sobre la prestació de serveis audiovisuals. Segons ERC aquesta legislació ‘prohibeix qualsevol ingerència dels estats en el contingut emès pels mitjans’. Solé ha reivindicat que l’objectiu d’aquesta pregunta parlamentària és ‘seguir denunciant a Europa les vulneracions de drets fonamentals que s’estan produint a Catalunya i demanar a les institucions europees que no mirin cap a un altre costat’.

Summary: ERC exigeix a Brussel·les que es pronunciï respecte a la decisió de la Junta Electoral sobre TV3 i Catalunya Ràdio


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha assegurat que l’ajuntament compleix amb dues premisses en l’acord amb la Generalitat perquè es pugui votar a la capital catalana el primer d’octubre: garantir el dret de vot dels ciutadans i alhora la seguretat dels funcionaris i de la institució. Aquestes eren les dues condicions que va posar al govern en la resposta a la carta que el president i el vice-president de la Generalitat, Carles Puigdemont i Oriol Junqueras, van enviar a tots els batlles del Principat. En una entrevista a TV3, Colau ha explicat que l’acord també compleix amb l’informe del secretari municipal de Barcelona, que l’ha advertida de possibles conseqüències penals si cedeix espais de votació. ‘No li puc donar detalls, la Generalitat anirà anunciat cada cosa en el seu moment’, ha dit. La batllessa ha negat que el seu posicionament sigui de partit: ‘Sóc la batllessa de tots i he de vetllar pels drets i la seguretat de tothom’. Ha afegit: ‘Tenim diferències amb el full de ruta del govern, però Catalunya ha de poder exercir el seu dret de decidir.’ Colau ha reiterat la seva predisposició a votar en el referèndum i ha criticat l’estratègia del govern espanyol: ‘Han perdut el nord, amb tot el respecte’. Així mateix, ha assegurat que la situació és d’excepcionalitat perquè el PP ‘va molt més enllà del que podíem imaginar’, i ha lamentat l’actuació de la fiscalia, les amenaces als batlles i la ‘degradació de la democràcia’.

Summary: Colau assegura que l’acord amb el govern garanteix el dret de vot i la seguretat dels funcionaris


La sala de govern del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha demanat que es depurin responsabilitats per la ‘cadena de sabotatges’ dels CDR a seus judicials de tot el territori aquesta matinada. En un comunicat, el TSJC ha condemnat de manera ‘rotunda i enèrgica’ les accions dels comitès, ‘pràcticament generalitzades’ arreu de Catalunya. ‘Són inacceptables en un estat de dret i demanden la depuració de les responsabilitats que poguessin derivar-se’n’, ha dit. La sala de govern ha apuntat que aquests actes, que es repeteixen des de fa mesos, ‘constitueixen un atac material que no altera la normalitat amb què els representants del poder judicial’ actuen. Ara bé, sí que han obligat a tancar algunes instal·lacions judicials. Els CDR tornen a escampar fems i escombraries a les portes dels jutjats de Catalunya Els CDR han tornat a abocar fems i escombraries a les portes de diversos jutjats de Catalunya. En alguns casos també han fet pintades. La sala de govern del TSJC ha mostrat la seva ‘més ferma repulsa a qualsevol acció tendent a alterar el normal funcionament de les institucions de l’estat’. Aquests ‘sabotatges’, segons el mateix comunicat, han provocat una ‘important incidència en l’obertura dels edificis judicials’, obligant a tancar algunes instal·lacions. El TSJC ha lamentat la incidència que això ha tingut en el servei al ciutadà, i també per a jutges, fiscals, lletrats i la resta de professionals que treballen en els edificis judicials.

Summary: El TSJC vol que es depurin responsabilitats pels ‘sabotatges’ dels CDR a seus judicials


Les associacions Francisco de Vitoria (AJFV), Jutgesses i Jutges per a la Democràcia (JjpD) i Fòrum Judicial Independent (FJI) han enviat un escrit urgent a la Comissió Permanent del Consell General del Poder Judicial (CGPJ) per a advertir que tancaran els òrgans judicials si en el termini de vint-i-quatre hores no se’ls ha dotat de ‘mitjans reals de protecció individual i col·lectiva bàsiques’ contra la Covid-19. ‼Requerimiento de #AJFV, @JpDemocracia y @FJuecesIndepend al #CGPJ para que ⬇ ✅En un máximo de 24 h doten a los juzgados de medios REALES de protección individual. ✅De no hacerlo, acudiremos a la Autoridad Sanitaria. ✅Proponemos cierre de sedes conforme al art 21.3 LPRL pic.twitter.com/KppYo0dYki — AJFV Jueces (@JuecesAJFV) March 18, 2020 L’advertiment també el van fer dimarts en la Comissió Nacional de Seguretat i Salut de la Carrera Judicial, quan els representants d’aquestes associacions -la missiva exclou l’Associació Professional de la Magistratura (APM)- van explicar la situació i van amenaçar de recórrer a l’autoritat sanitària i de substituir els serveis mínims per teletreball en cas que no atenguin les seves demandes. Recorden que l’article 21.2 i 3 de la Llei de Prevenció de Riscos de Laborals reconeix el dret del treballador a interrompre l’activitat i abandonar el lloc de treball quan consideri que comporta un risc greu i imminent per a la seva vida o salut. Segons el document que han enviat a la Comissió Permanent del CGPJ, que presideix Carlos Lesmes, el requeriment de mitjans de protecció individuals i col·lectius que reclamen aquest òrgan i els presidents dels diferents tribunals superiors de justícia ‘estan consistint en simples formalitats’. Per aquesta raó, exigeixen al CGPJ coherència entre les seves instruccions i les recomanacions tant nacionals com internacionals en matèria preventiva i de contenció de la Covid-19, i recorden que hi ha un ‘risc real’ que els òrgans judicials i registres civils es converteixin en un focus d’infecció. Per això, conclouen que cal evitar els riscos del treball presencial a l’hora de prestar els serveis mínims als ciutadans sense riscos innecessaris per als jutges, personal de justícia i ciutadans en general, i proposen a la Comissió Nacional de Seguretat i Salut que paralitzi l’activitat jurisdiccional. El report diari sobre el coronavirus: les Illes sí que es confinen, es doblen els morts al Principat i Sánchez torna a fer curt

Summary: Ultimàtum dels jutges a Lesmes: si avui no els dóna protecció, tancaran els jutjats de guàrdia


L’actor i còmic Xavi Castillo i l’humorista gràfic Lalo Kubala han parodiat aquest matí l’ex-president de la Diputació de València Alfonso Rus i l’ex-gerent d’Imelsa Marcos Benavent, a l’entrada de la Ciutat de la Justícia. Avui declara l’ex-dirigent popular en una de les peces del cas Imelsa, la dels contractes ‘zombi’. Tots dos han arribat a la Ciutat de la Justícia moments abans de Rus, i han parodiat a l’autodenominat ‘ionki dels diners’ i l’ex-president del PP provincial, posant darrere d’una reixa, com si es tractés de la cel·la d’una presó. L’acció s’ha fet davant d’una gran expectació mediàtica. Castillo s’ha posat de genolls per fer de Rus, a qui han arribat a descriure com ‘the little man’ (‘l’home xicotet’). L’humorista ha representat juntament amb el seu company una de les gravacions incorporades en la causa principal d’Imelsa en les que suposadament se sent a Rus comptant diners procedents de comissions il·legals: ‘Mil, dos mil, tres mil…’, han enumerat. Començ del nou curs! Ací em vingut, ha recolçar a Alfonso el dia de la seua declaració, amb @LaloKubala pic.twitter.com/DMrWcgA5dt — Pot de Plom (@PotdePlomTeatre) September 9, 2016 A falta de declaracions d'Alfonso Rus, @PotdePlomTeatre pic.twitter.com/msKlfFGboL — Empar Marco (@emparmarco) September 9, 2016

Summary: Xavi Castillo i Lalo Kubala parodien Alfonso Rus i Marcos Benavent a la Ciutat de la Justícia


L’Audiència espanyola va ordenar ahir l’ingrés a la presó dels joves d’Altsasu (Navarra) Iñaki Abad, Aratz Urrizola, Jon Ander Cob i Julen Goikoetxea. Han estat condemnats sense sentència ferma a penes entre nou anys i tretze anys de presó per una baralla en un bar amb dos agents de la Guàrdia Civil i sengles parelles. Per aquest mateix cas, ja fa un any i mig que Adur Ramírez de Alda, Jokin Unamuno i Oihan Arnanz, ara també condemnats, són tancats en presó condicional. Divendres es va anunciar la sentència del cas. L’Audiència espanyola no va condemnar els joves per terrorisme, com demanava la fiscalia i les acusacions particulars, però sí per uns altres delictes: desordres públics, atemptat contra agents de l’autoritat, lesions i amenaces. Parlem amb Bel Pozueta, mare d’Adur Ramírez de Alda, que ha estat condemnat a dotze anys. Entre més coses, Pozueta denuncia que el judici ha consistit en un intent de desacreditar els acusats pel fet de tenir una suposada ideologia i que la sentència concreta una ‘venjança molt ben planificada’. —Com esteu, els familiars dels joves, després de la sentència i de les detencions i els empresonaments d’ahir? —Estem molt i molt entristits, aclaparats i amb molta ràbia. Tenim una sensació d’impotència i de desprotecció increïble. Si la sentència va ser increïble, malgrat que ja intuíem alguna cosa, això d’ahir és una volta més a la rosca de la repressió. —Malgrat que no intuíeu les detencions, abans-d’ahir sí que vau detectar la presència de policia secreta a Altsasu. —Sí. Vam començar a veure una altra vegada la realitat dilluns al vespre, quan vam detectar que hi havia moviments i policia secreta. Els familiars fem una reunió cada dilluns i cada dijous i tres policies secretes van enregistrar tots els qui entràvem al local. A la nit també vam veure que a les cases de la vora dels encausats hi havia cotxes i moviment de policia. Llavors vam començar a reviure allò que ja havíem viscut fa un any i mig. Com que la sentència condemnatòria ha estat tan inhumana, pensàvem que amb això ja n’hi hauria prou i que, si més no, fins que la sentència no fos concretada no hi hauria detencions. —No tan solament no hi ha sentència ferma, sinó que finalment han estat condemnats a penes més baixes que les que demanava la fiscalia i han complert les mesures cautelars. Així i tot, han decidit de detenir-los i empresonar-los… —Sí. Han viscut durant un any i mig amb unes peticions fiscals de cinquanta anys. Han complert correctament totes les mesures cautelars i no hi ha hagut cap intent de detenció. Ara hi ha una sentència que no és ferma però amb peticions de nou anys i, en el cas d’Iñaki Abad, de tretze. Sense fer una crida perquè acudeixin a la vista de l’Audiència espanyola, es tornen a plantejar una macrooperació per ensenyar aquesta fortalesa militar que té la Guàrdia Civil i per recordar al poble d’Altsasu i a qui vulgui mirar que ells són els qui poden decidir i fer. Això és terrible. És molt dur… —Aquesta nova arbitrarietat és un altre episodi de la guerra psicològica contra vosaltres? —Forma part, clarament, de l’expressió d’un estat no democràtic que pren la repressió com el pa de cada dia contra tota aquella entitat o persona que no entri en la línia d’allò que està marcat. La repressió es va estenent cada vegada més i pot arribar a qualsevol. —No han estat condemnats per terrorisme. Però l’acusació de terrorisme ha estat la manera que fossin jutjats per l’Audiència espanyola i que rebessin penes molt dures? —Sempre hem dit que hi havia una intencionalitat clara de donar més magnitud als fets i a allò que realment viuen les suposades víctimes de la suposada pallissa. S’hi ha donat grandiloqüència per a justificar un delicte de terrorisme. Aquesta intencionalitat ha implicat que el cas no sigui portat per un tribunal natural, com podria ser l’Audiència de Navarra, sinó per un tribunal excepcional. Saben que les penes que decidirà l’Audiència espanyola seran el doble o el triple que en un tribunal natural. Les coses s’han de dir clarament: ens han parat una trampa. Una pena de terrorisme són dotze anys i mig i les penes que s’han posat a Adur, Jokin, Oihan i Iñaki, per exemple, han estat de dotze anys i tretze. El delicte de terrorisme no s’ha recollit, però han estat condemnats com a terroristes. A més, tota la justificació té un caràcter ideològic. Això mateix va fer el fiscal a l’hora de sentenciar i presentar les seves conclusions i és l’única cosa que ha tingut en compte el tribunal de l’Audiència espanyola. —Amb aquest parany volen que la gent pensi que encara han tingut sort i que no els han tocat tants anys de presó com els demanaven? —Les peticions eren desorbitades i sabien que ni el delicte de terrorisme ni aquestes penes no es podrien sostenir en cap tribunal, i menys a Europa, que tornaria a cridar l’atenció a l’estat espanyol. Totes les parts d’aquest judici sabien clarament que no es podria defensar ni mantenir el delicte de terrorisme, però han fet aquestes peticions desorbitades sabent que després la condemna seria igualment desorbitada però la gent podria concloure’n: ‘Bé, no són cinquanta anys…’ Les famílies hem dit durant aquestes tres setmanes que quinze anys, deu o cinc per unes lesions que no van ser greus no és una condemna adient. Hem vist que no ha estat així, que la venjança era molt ben planificada i que s’ha concretat. Les detencions d’ahir són la cirereta d’aquesta barbàrie. —Quan parlàveu d’aquest caràcter ideològic, a què us referíeu? —Es parla que hi havia una intencionalitat d’expulsar les forces de seguretat. Això com ho concreten? A tots els testimonis que vam presentar les defenses ens van demanar si anàvem a manifestacions i si havíem anat a manifestacions en defensa dels joves. A mi em van demanar si havia anat mai a cap manifestació pels presos d’ETA. A tots els testimonis ens van voler induir o relacionar amb una ideologia concreta i ens van voler desacreditar per una presumpta ideologia. En el cas dels nostres fills, no han arribat a poder justificar el delicte de terrorisme, però sí que s’ha parlat del fet que poguessin tenir relació amb el moviment ‘Ospa Mugamendia’, que és legítim i legal, per a poder argumentar l’agreujant. I és amb els agreujants que han pogut inflar aquestes penes. —Això a banda, hi heu trobat més irregularitats? —Bé, les irregularitats van començar en el moment de la instrucció. La jutgessa Lamela no va deixar que s’hi aportessin proves testimonials ni documentals. Va ser un inici amb un sol relat, el de la Guàrdia Civil. D’una altra banda, quan era a punt de començar el judici, vam voler introduir testimonis i proves i la majoria ens els van denegar. Vam començar-lo en una situació de completa desprotecció. Al judici vam veure que ens jutjaven per la ideologia. El súmmum va ser quan a Iñaki Abad li van acceptar la presentació d’un vídeo que desmuntava totalment la versió policíaca i de la fiscalia: precisament per aquest vídeo és de les persones que té un càstig més alt (tretze anys de presó). Ell era qui enregistrava i mostrava clarament que ni era un fet prèviament organitzat, ni els increpaven pel fet de ser guàrdies civils, ni el sergent estava ferit de tanta gravetat com es diu. Anava amb una camisa blanca impol·luta, sense sang ni cops, i tenia davant els encausats i no els reconeixia. Això desmuntava totalment el relat de la Guàrdia Civil. A Iñaki l’han castigat. La venjança té nom d’Iñaki. —Penseu que pot passar una cosa semblant amb els presos polítics catalans? —No puc dir què crec, però sí que veig que la lògica de la justícia espanyola és injusta. Ens podem trobar qualsevol cosa. Hem dit ‘s’atreviran a fer…?’, i ho han fet. Ens preguntàvem si s’atrevirien a ficar tots els joves a la presó i ara veiem que sí que s’hi atreveixen. —Al principi teníeu por de vincular el vostre cas amb el dels presos catalans, però ara heu canviat i feu actes compartits. Per què? —El procés ha estat simètric i paral·lel. De por, no n’hem tinguda mai, però sí que hem volgut que cada cas i procés es veiés de manera diferenciada per no donar arguments a qui considerem que ens pot fer mal. Veiem que és important d’unir forces i per això mateix veiem la necessitat de tenir-nos. Amb els familiars dels presos catalans compartirem coses de manera no pública perquè ens sembla que l’experiència d’aquest any i mig els pot ser enriquidora. No tenim por, però sí molta cautela. —Quins mecanismes de recurs us queden? —En deu dies tenim la possibilitat de presentar un recurs davant la sala de l’Audiència espanyola. No n’esperem res. Posteriorment, el recurs es farà al Suprem, i haurem d’esperar un any. Ací hi ha l’esperança que hi puguin posar sentit comú. Però no podem oblidar que va ser el mateix Suprem que va decidir de dur aquest cas a l’Audiència espanyola i no deixar-lo a l’Audiència de Navarra. Tornem a estar en la situació que no sabem què pot passar. La situació política, evidentment, marca molt. —Teniu esperança en els tribunals europeus? —La majoria de persones relacionades amb el món de la judicatura ens asseguren que allà ens donaran la raó, però arribar-hi implica un recorregut de vuit anys o deu. Fins ara s’ha vist que el Tribunal Constitucional, que gestionarà aquesta tramitació, allarga i engruixeix el termini perquè el cas arribi a Europa. Al cap d’aquests vuit o deu anys, encara que ens reconeguin que els nostres fills havien de ser a casa, ja hauran pagat un càstig que no hauria d’haver pagat. És per això que demanem que els ciutadans surtin al carrer. Que cridin ben alt que això és una gran injustícia i que, a més, Altsasu pot ser qualsevol. Fem una crida als pobles de la península perquè vinguin a Pamplona el dia 16 i que, juntament amb Altsasu Gurasoak, mostrin la gran ràbia amb aquesta idea que això no és justícia i que no ho admetrem. —Com que no seran condemnats per terrorisme, canviarà el seu règim penitenciari? —La justificació per a mantenir el règim FIES era que eren empresonats per un delicte de terrorisme. Ara se suposa que no l’haurien d’aplicar, però ja ens han advertit que el FIES té un caràcter ideològic i que dependrà d’Institucions Penitenciàries. Així doncs, poden continuar amb aquest règim malgrat que siguin ‘presos comuns’. —I hi ha cap possibilitat d’acostar-los a Navarra? —Utilitzen la dispersió i l’allunyament per a causar més dolor. Ara que els diran que són presos comuns, els nostres fills haurien de ser a Pamplona, malgrat que nosaltres diem que on haurien de ser és al carrer. Ja han complert de sobres la pena per unes lesions mínimes. La més gran és un turmell trencat… Ja l’han complerta de sobres sense haver-se provat res.

Summary: Bel Pozueta, mare d’un dels joves d’Altsasu: ‘Ens han parat una trampa’


El Parlament de les Illes ha retirat vora les 11.10 el llaç groc que tenia a la façana i que havien col·locat els diputats de Més per Mallorca, després de l’ordre de la Junta electoral provincial de Balears a petició del PP. Ahir va requerir a Més per Mallorca i al president del parlament, Vicenç Thomàs, que en un ‘termini màxim de 24 hores’ ordenés ‘la immediata retirada’ dels llaços grocs que poguessin trobar-se a la cambra. Segons la junta, el llaç groc és un signe que ‘legítimament’ pot ser usat en propaganda electoral, però no pels poders públics, que han de mantenir ‘una rigorosa neutralitat política’. La junta argumenta que aquest és un signe que pot ser utilitzat en propaganda electoral però no pels poders públics, els quals han de mantenir ‘una rigorosa neutralitat política’. El PP de les Illes ho havia denunciat avui mateix, després d’haver presentat dos escrits a la mesa sol·licitant la seva retirada. El 10 de setembre, Més per Mallorca va col·locar el llaç en un dels balcons dels despatxos dels diputats. Després de penjar el llaç, minuts abans del primer ple de la legislatura, el portaveu parlamentari de la formació, Miquel Ensenyat, va assegurar que aquest era ‘un símbol de denúncia emparat per la llibertat d’expressió’. ‘És una manifestació cívica i pacífica d’una idea. Qui no comparteixi el seu significat té infinites formes per expressar-ho, però mai ocultant o negant l’expressió de qui pensa diferent’, va defensar abans d’afegir que el llaç ‘no va en contra de res, ni de ningú’.

Summary: El Parlament de les Illes retira el llaç groc de la façana per l’ordre de la Junta electoral


La sala del contenciós del Tribunal Suprem espanyol ha refusat de suspendre de manera cautelar l’acord de la Junta Electoral espanyola (JEC) que retira l’acreditació com a diputat al president de la Generalitat, Quim Torra. El tribunal considera que no hih a cap raó d’urgència que aconselli de suspendre l’acord abans de resoldre sobre el fons de la qüestió. D’aquesta manera, la sala segueix el mateix criteri que amb el cas d’Oriol Junqueras. La JEC va acordar divendres passat de retirar-li l’acreditació malgrat que la condemna per desobediència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) no és ferma. Cal recordar que diversos membres de l’organisme electoral van discrepar de la decisió perquè consideren que no és competent. En primera instància, la Junta Electoral de Barcelona havia desestimat el recurs del PP, Vox i Ciutadans que demanava la inhabilitació del president. Tanmateix, els tres partits van decidir de tornar a presentar la reclamació a la JEC.

Summary: El Tribunal Suprem espanyol decideix de retirar la credencial de diputat al president Quim Torra


El Principat se situa entre els deu països d’Europa amb més participacions en assajos clínics i entre els vint primers del món, segons ha informat Biocat. Els principals centres de recerca catalans sumen més de sis mil participacions actives en prop de quatre mil assajos. Només l’any 2017 es van començar més de mil participacions. Si es compara aquesta xifra internacionalment, Catalunya se situaria en la posició setze de la classificació mundial i en la setena a escala europea. En oncologia està entre els cinc primers països d’Europa i entre els deu primers del món. Amb aquestes dades, el territori català és el segon del món amb més assajos per milió d’habitants, només per darrere de Dinamarca. Barcelona acull del 19 al 21 de novembre l’esdeveniment internacional Clinical Trials Europe, que reuneix a la ciutat representants de l’àmbit dels assajos clínics d’arreu del món. El 37,3% dels assajos clínics que es fan a Catalunya són en oncologia, seguits en nombre pels estudis per a teràpies per a malalties de la sang i immunitàries (9,9%), sistema circulatori (8,1%), malalties infeccioses (5,8%) i sistema digestiu (5,4%), segons dades de l’Agència de Qualitat i Avaluació Sanitàries de Catalunya (AQuAS). Per centres, Vall d’Hebron Barcelona Hospital Campus és el més actiu a Catalunya en assajos clínics, i un dels més actius a Europa. Només el 2018 aquest hospital va iniciar tres-cents sis nous assajos i va reclutar més de mil sis-cents pacients, dels quals més de mil cinc-cents en oncologia. Altres centres catalans amb una intensa activitat d’assajos clínics són els vinculats a l’Hospital Clínic, Hospital de Bellvitge, Sant Pau, Parc Taulí i Hospital del Mar. Totes les grans farmacèutiques globals tenen assajos clínics actius a Catalunya.

Summary: Catalunya, entre els deu països d’Europa amb més participacions en assajos clínics


La vaga de fam que han començat quatre dels presos polítics ha tingut un gran impacte polític, social i emocional. De seguida la societat civil hi ha reaccionat, intensificant la protesta a la rodalia de la presó dels Lledoners i convocant dejunis col·lectius. El primer, de caràcter simbòlic, és avui als Caputxins de Sarrià, amb la participació de la consellera i portaveu del govern, Elsa Artadi, i alguns altres diputats de Junts per Catalunya i d’ERC. I serà el dia 9 vinent que a Montserrat començaran els torns de dejuni en què tothom qui vulgui pot participar, una acció que rep el suport de les formacions polítiques principals (ERC, el PDECat, JxCat, CUP), i l’ANC, Òmnium Cultural, l’Associació de Municipis per la Independència (AMI) i l’Associació Catalana de Municipis (ACM). També s’hi han afegit dos membres dels comuns a títol individual, Elisenda Alamany i Joan Josep Nuet. A més, l’AMI impulsarà mocions als ajuntaments en suport als presos polítics i demanarà un pronunciament del Tribunal Constitucional espanyol sobre els recursos presentats. Aquestes han estat les respostes de la societat civil i dels partits polítics durant aquesta primera setmana de vaga de fam de Jordi Sànchez, Jordi Turull, Josep Rull i Joaquim Forn. Tots quatre han sacsejat consciències amb la seva acció, que porta un pas més enllà la desobediència civil no violenta i legítima. Una protesta amb una motivació concreta, demanar al Tribunal Constitucional espanyol que, encara que els desestimi, atengui els recursos d’empara contra l’empresonament preventiu, que fa mesos que dura, més d’un any per a Sànchez, i que desbloqui la via de denúncia als tribunals internacionals. Però sobretot reactiva la projecció internacional de la reivindicació catalana per l’autodeterminació i contra la violació de drets fonamentals per part de l’estat espanyol en la represàlia judicial, política i policíaca contra l’independentisme. L’última hora de la vaga de fam. Tota la informació sobre la protesta Suport als vaguistes i a les famílies ‘Aquesta vaga de fam ratifica una vegada més la injustícia comesa contra tota una sèrie de persones que van respondre a una voluntat democràtica servint els seus ciutadans’, diu l’històric activista pels drets humans Arcadi Oliveres en declaracions a VilaWeb. ‘Hi ha unes quantes maneres de protestar contra això i ells han pensat que aplicar aquesta manera tradicional de lluita no violenta és una manera contundent d’expressar aquesta protesta. Per tant, jo crec que necessiten que tots els donem suport perquè ho fan amb un esforç molt important per a ells i la seva salut.’ La solidaritat als vaguistes i l’escalf a les seves famílies és una primera reacció. Ho expressa el vice-president d’Òmnium, Marcel Mauri: ‘És indispensable de fer-los un seguiment de l’estat anímic i de salut i traslladar-los el màxim escalf. Igual a les famílies. Òmnium Cultural és a la seva disposició. Òmnium escoltarà també totes les propostes que posi damunt la taula la societat civil i ajudarem a articular les que siguin acordades.’ En quatre dies, la web vagadefam.cat ha recollit més de dues-centes mil adhesions. I hi ha hagut la iniciativa dels dejunis. Són menes de protesta amb precedents al nostre país, però que ara prenen una altra dimensió. Ho explica la presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie, que destaca el punt d’inflexió que va significar l’1-O en la mobilització social a Catalunya, per l’extensió i generalització de formes de protesta pacífica i de desobediència civil. La vaga de fam hi incideix: ‘Tot el moviment independentista ha de fer un canvi de xip, de paradigma. Fins ara hem estat en una fase bàsica, en una lluita no violenta que era la fase de denúncia. L’1-O és un punt d’inflexió, amb la defensa de la gent amb els seus cossos del dret de votar. Però canviar el paradigma d’estratègia de lluita és complicat. Cal un canvi de mentalitat i una preparació per part de tots que requereix un cert temps’, diu Paluzie. D’entrada, ajuda a tornar a visualitzar una situació d’excepcionalitat política, a treure la son de les orelles, a fer entendre que no es pot normalitzar la repressió. El sociòleg Salvador Cardús ho veu així: ‘El drama de la normalització d’una situació tan bèstia com l’actual és que al final ens acostumem a tot. Que tinguem un govern elegit democràticament a l’exili i a la presó és tan bèstia; una gent que no ha fet cap crida a prendre cap arma, que no ha tingut cap comportament fora de l’estrictament legítim, és tan bèstia que fa patir de veure com ens hi acostumem. La vaga de fam té la virtut de posar de nou l’accent en aquesta brutalitat, i això és un element molt important.’ Quines accions de protesta? Però què més es pot fer? ‘S’han de fer accions de carrer’, diu Oliveres. ‘És evident que no es poden fer cada dia, però sí de tant en tant.’ I en posa uns quants exemples: ‘A Catalunya hi ha tota una sèrie d’empreses que serveixen a partits que es neguen a reconèixer l’autodeterminació. Jo crec que una eina molt important és la del boicot al consum. Ara s’acosten les grans compres de Nadal i hem de saber exactament què fan les empreses, amb què i per a què. I a partir d’aquí intentar boicotar-les. Diria això mateix de les institucions financeres. A part de donar suport, hem de tenir en compte un ventall d’opcions diferents, que poden anar del boicot a la desobediència civil, com la de l’1-O, o a accions variades en funció de les circumstàncies.’ La direcció de les entitats sobiranistes subscriu que caldrà fer més accions de protesta, però van amb peus de plom. Pas a pas. ‘Com a entitat pensarem de quina manera podem ajudar a fer visible la denúncia dels vaguistes’, diu Mauri. I Paluzie demana que no s’avanci ningú, i que se sàpiga mesurar cada acció de protesta tenint en compte que el camí pot ser llarg. ‘De vegades hi ha un risc que una acció concreta que s’emmarca en una lluita no violenta com és la vaga de fam generi un impacte i una reacció que ens faci precipitar en les accions d’acompanyament. Les accions de lluita no violenta han de tenir un sentit i un objectiu, han de ser intel·ligents, han de ser eficaces. I s’han de fer en cadascun dels moments clau. D’alguna manera, que l’impacte emocional d’això no faci que generem una dinàmica no prou pensada i contraproduent, perquè la lluita que emprenem serà relativament llarga i tindrà molts moments els pròxims mesos. Hem de saber decidir, pensar i fer accions d’impacte que ajudin a la causa. I a parer de l’ANC l’acció per l’acció no té gens de sentit si no hi ha uns objectius polítics concrets. L’objectiu polític és fer efectiva la independència. Aquest objectiu interpel·la no tan sols la gent, sinó els nostres representants al parlament i el govern també.’ Salvador Cardús també interpel·la els partits i el govern perquè siguin capaços de donar una resposta política de cohesió i decisió a una protesta com la vaga de fam. ‘Cal exigir que hi hagi unitat estratègica, una presa de decisions que ens permeti de continuar endavant i que ni les forces polítiques ni la societat civil restin encallats, perquè ens ha durat massa el desconcert; em pensava que seria més breu i que la primavera passada hauríem recuperat la iniciativa, el discurs i el relat. I la veritat és que ens costa moltíssim. Jo diria que les vagues ens poden portar a la recuperació de la iniciativa en el temps, en l’acció, on ens hi haurien de portar.’ Paluzie ho rebla: ‘No ens en sortirem fins que no tinguem clar tots que la solució és la independència i hi hagi coordinació sobre la manera com arribar-hi. La mobilització s’ha d’emmarcar en una estratègia. Nosaltres ens hem reafirmat en la via unilateral, per a la qual cal que estiguem més preparats tots plegats: la societat civil, el govern i el parlament.’

Summary: La vaga de fam: Quina resposta política i social cal donar-hi?


Monestir de Vatopedi Mapa a Google Al completíssim llibre Els catalans a Grècia (2013), Eusebi Ayensa, filòleg i ex-director de l’Institut Cervantes d’Atenes, no s’està d’esmentar l’infaust record que tenen dels catalans en aquest país arran de la presència dels almogàvers durant algunes dècades del segle XIV. Del seu pas, en resten nombroses referències i expressions en el folklore i la literatura gregues, documentades anteriorment per l’historiador Antoni Rubió i Lluch, algunes de les quals han arribat fins als nostres dies. És el cas del monestir de Vatopedi, un dels vint establiments ortodoxos espectaculars que formen part de la República Monàstica del Mont Athos, sota la jurisdicció directa del Patriarcat Ecumènic de Constantinoble i situada al dit més septentrional de la península de la Calcídica. A la cronologia històrica present a la web oficial del monestir, és ben destacat ‘el pillatge del mont Athos per part dels catalans entre el 1307 i el 1309’. I és això que va descobrir amb astorament l’octubre del 1993 el cantant empordanès Josep Tero quan va visitar aquesta peculiar i aïllada república autònoma dins Grècia per aprendre cants de la litúrgia ortodoxa dels monestirs. ‘El 9 d’aquell mes, davant el prior del monestir d’Ivíron, se’m va escapar d’identificar-me com a català, oblidant els consells de l’hel·lenista Alexis-Eudald Solà que m’acompanyava. Vaig ser expulsat del monestir sota l’advertiment de no entrar-hi mai més. Vaig haver de passar la nit al ras, entre els udols dels llops’, recordava fa uns quants anys el músic. Punyit per l’experiència, quan va tornar a Catalunya no va parar fins a convèncer la Generalitat que calia fer un gest per a reparar la mala fama dels catalans al mont Athos. I la resposta va ser la restauració, amb fons del govern, de l’anomenada torre del tresor de Vatopedi, un antic trull de dos pisos que ara acull l’esplèndida col·lecció d’obres d’art regalades al monestir per emperadors bizantins, tsars russos i més monarques cristians. Acabades les reformes, a la porta de la torre es va instal·lar una placa commemorativa en grec i català, inaugurada el 9 d’octubre de 2005 per autoritats gregues i eclesiàstiques de l’Athos, juntament amb una delegació catalana formada per Josep Tero mateix i el conseller Joaquim Nadal. Encara que ho haguessin volgut, no hi haurien pogut assistir les quatre conselleres que aleshores feien part de l’executiu (Montserrat Tura, Marina Geli, Anna Simó i Caterina Mieras), perquè d’ençà del 1045 no es permet l’entrada a dones ni nenes a la península, una prohibició criticada periòdicament per la UE i que s’estén a tots els animals domèstics femella (tret de les gallines). Dels greuges i desgreuges catalans al mont Athos, en concret, i a Grècia, en general, en parlava Eusebi Ayensa en aquest extens reportatge publicat el 2006 a la Revista de Girona. I una mica més: El paper de Josep Tero per a reconciliar Catalunya i Grècia va molt més enllà de la restauració de la torre del tresor de Vatopedi: als seus discs i concerts sol haver-hi referències i sonoritats gregues, tal com destacava fa pocs mesos el diari grec I Kathimerini. —Què és Com a casa? —Tots els articles —Suggeriments per a la secció: marti.crespo@partal.cat

Summary: Desgreuge dels almogàvers al mont Athos


A casa, quan érem petits, els pares bevien en porró. Era de vidre bufat, de color verd maragda. No recordo quan va desaparèixer de la taula, però de segur que ja érem grans. Potser els pares el van canviar per la copa el mateix temps que van canviar el vi a doll pel vi embotellat. Sigui com sigui, a casa sempre s’ha valorat el porró també com a peça artística i els pares encara en tenen molts en una estanteria. Perquè durant molts anys a Alella, per les festes de la verema, el Casal n’oferia un d’una col·lecció que, ara parlo de memòria, va arribar a la trentena: porró de vidre de color, porró doble, porró de tres brocs, porró de broc gros, porró de taverna, porró del segle XVIII, porró popular del segle XIX, porró setrill… Amb el temps, cada vegada es feia més difícil de trobar bons artesans del vidre bufat (els millors eren a Mallorca) i models de porró que no acabessin essent de fantasia i impossibles d’utilitzar. Al final, es va donar per tancada la col·lecció, amb bon criteri. Perquè un porró no té raó de ser si no serveix per a beure. I tot això ve a tomb d’una sessió que fa uns dies ens va brindar el periodista i crític gastronòmic Salvador Garcia-Arbós en el si de la Fira de Calella, dedicada al fet de beure a galet, amb porró o amb gallet. Salvador Garcia-Arbós és un personatge que sap conjugar el vessant popular de la cuina amb el coneixement minuciós de la tradició, la història, la tècnica, l’art i la cultura de la gastronomia. Un home exigent en la seva feina i amb els sentits ben entrenats. I així va ser com ens va parlar el gastrònom: ‘Hi va haver un moment que tothom bevia “a galet” o “a gallet”. El savi Coromines deia que tant era dir-ne “galet” com “gallet”, que totes dues paraules venien de “gargamella”.’ I més: ‘Un porró, tradicionalment contenia 940 ml, gairebé un litre. I es diu “porró”, probablement, perquè “porró” ve de “porra”, i “porra” ve de “porro”, i de la forma el mot. Però en qüestió d’etimologia, la cosa és molt més complexa. Perquè us en feu una idea, Coromines va dedicar dues planes i mitja a explicar el porró. La gràcia de beure a gallet és que es beu poc i no cal utilitzar gots ni compartir-los i que no es trenquen tampoc. I per anar de pressa va molt bé, també.’ Garcia-Arbós va llegir un fragment d’Homenatge a Catalunya, en què George Orwell explica que, quan va ser a Catalunya, durant la guerra del 1936-39, va descobrir el porró, però que no li agradava perquè li recordava el pipí, especialment si contenia vi blanc: «Menjàvem en taules de cavallets, molt llargues, i en plats de llauna permanentment greixosos, i bevíem amb una cosa horrible que en deien ‘porron’. Un ‘porró’ és una mena de flascó de vidre amb un braç punxegut del qual brolla un rajolí de vi cada vegada que aixeques enlaire l’estri; així pots beure a distància, sense tocar el porró amb els llavis, i el pots passar de mà en mà. Jo, de seguida que vaig veure com funcionava, allò del porró, em vaig imposar i vaig exigir un got. Als meus ulls, els porrons s’assemblaven massa als orinals de vidre per als malalts, especialment quan eren plens de vi blanc.» I va continuar Garcia-Arbós: ‘Parlem de beure en comunitat i de beure tots la mateixa cosa i sense gots. De fet, per la festa major sí que es bevia en gots, però la resta de l’any no. El porró també tenia de bo que sempre el vi era servit i, si arribava algú a casa, l’hi podíeu convidar. Per tant, el porró formava part d’un dels grans actes de cortesia de les cases. La gent bevia què havia de beure, bevia poc i sobretot es refrescava la gargamella. Però era un gran acte de generositat envers qui venia a casa.’ ‘Els porrons normalment no s’omplien només de vi. Normalment contenia un terç de vi, un terç d’aigua i una mica de sifó o graciosa. Penseu que abans els vins eren molt potents, de més graduació que els d’ara. En molts pobles hi havia una fàbrica de sifó o un de gasosa. Tothom tenia una marca local de tots dos.’ Un gallet. ‘Parlant de beure “a galet” o “gallet”, també van inventar una peça anomenada “gallet”, feta amb un tap de suro travessat pel mig per una canya i una regata en un costat perquè hi passés aire i pogués anar rajant. Aquesta peça, que encara es fa servir, es posa al broc de les ampolles i a vegades també el trobem en les setrilleres. Porteu l’ampolla plena de casa o la bóta petita de fusta i hi poseu el gallet per beure. El canti, la setrillera, l’ampolla amb gallet i el porró són estris que serveixen per a beure a galet. I una cosa important és que a l’hora de beure no es bavegi. No s’hi ha de posar el morro ni mamar. És una qüestió també d’higiene.’ I així Salvador Garcia-Arbós va continuar relatant històries relacionades amb el porró, amb beure a galet, els taps de suro, el conglomerat, la suca-mulla… una festa.

Summary: El porró i el beure a galet


El concepte Edat Daurada de les sèries és en boca de tothom i fa referència tant a la gran quantitat de sèries que es fan actualment (409 ficcions el 2015 només als Estats Units, gairebé el doble del que s’havia fet els últims sis anys) com a la quantitat d’espectadors que hi ha darrere les pantalles. Crítics i experts, però, parlen sobretot de la creixent qualitat en les produccions televisives, amb cada cop més pressupost i un èxode de professionals del cinema que emigren cap a la caixa tonta. Estem davant d’una sobresaturació de sèries? David Canto, periodista especialitzat en cinema i ficció televisiva, no ho creu així: “Hi ha moltíssimes sèries i és impossible veure-les totes, però això està bé perquè cadascuna està adreçada a un públic concret; tothom té la seva sèrie”, afirma. Canto distingeix entre dos nivells de produccions pel que fa a la qualitat: per una banda, sèries com Joc de Trons o Mad Men, amb pocs capítols (uns deu per temporada) i molta inversió a darrere; i, per l’altra, ficcions com Perdidos o The Good Wife, també d’alta producció però amb menys cost i, per tant, amb més capítols per temporada (una mitjana de 24). La tendència als EUA i al Regne Unit va cap a fer sèries del primer grup, sobretot en el cas de les cadenes de pagament, on compten més els subscriptors que les audiències i per tant poden arriscar més. Aquesta qualitat creixent fa, no obstant, que les televisions en obert també estiguin fent canvis i pujant el nivell de les seves produccions. Les comèdies també s’estan veient afectades pel canvi de paradigma, allunyant-se cada cop més de les sitcoms d’episodis auto-conclusius com Friends o The Big Bang Theory i apostant per trames continuistes i, de nou, pocs episodis. “Transparent i Mozart in The Jungle són comèdies amb temporades que semblen un sol capítol de quatre hores”, explica Canto. Ambdues són produccions d’Amazon, les quals, com en el cas de Netflix, s’emeten per Internet i d’un sol cop, en lloc de fer-ho setmanalment. Així busquen captar a aquells espectadors a qui no els agrada esperar per veure les seves sèries preferides. Canto creu que, malgrat tot, segueixen existint diferències entre cinema i sèries “tant a nivell d’escriptura de guions com a nivell de producció” i que l’única diferència és Joc de Trons, però que és “un cas a banda”. L’Edat Daurada sap parlar en català? Si les sèries catalanes estan millorant la seva qualitat, és per la forta influència de la tendència estatunidenca i britànica, segons explica Canto–“i quan parlem de sèries catalanes, parlem de TV3”, aclareix-. El Crac, de Joel Joan, per exemple, s’assembla a las sèries americanes Louie o Episodes, en les quals els protagonistes interpreten una versió d’ells mateixos. La sèrie Cites, per la seva part, és una adaptació de la sèrie britànica Dates. La gran diferència entre països –i el gran obstacle pel desenvolupament de les produccions- és que aquí s’exigeix que les sèries omplin sencer el prime time; no es pot fraccionar, al contrari del que passa als EUA, on les comèdies curtes duren 20 minuts (i se’n posen dues de diferents seguides) i els drames en duren 40. Els motius són de programació i a vegades també publicitaris ja que, com més duri el producte, més anuncis s’hi podran intercalar. A conseqüència d’això, per exemple, a la comèdia El Crac la van obligar a durar 40 minuts. Malgrat aquestes exigències per part de la cadena, Canto s’alegra que la qualitat no se n’hagi vist afectada. El cas Merlí Un dels problemes que troba David Canto amb les ficcions de Catalunya és que les cadenes es mouen “més lentament” que els creadors: “TV3 segueix fent culebrons com La Riera”, diu. “Però ara a les nits està buscant formats més arriscats com Merlí, una sèrie per a tota la família però amb guions treballats i una evolució en la història”. Héctor Lozano és el creador i guionista absolut d’aquest producte de TV3 anomenat Merlí; una dramèdia que ha aconseguit el beneplàcit tant de l’audiència com de la crítica. La sèrie compleix amb la regla estatunidenca del nombre reduït de capítols i la producció cuidada. És, a més, una obra escrita en la seva totalitat per Lozano –a diferència de la resta de sèries, que es fan habitualment per equips de guió-, que també va supervisar els rodatges per a assegurar-se que es mantenia la seva visió. L’opinió de l’Héctor Lozano sobre aquesta nova onada de ficció és clara: “A mi el concepte Edat Daurada em fa riure”, diu. “Què passa, que abans no hi havia sèries bones?”. L’autor posa l’exemple de sèries suposadament anteriors a l’Edat Daurada, com Urgències, que va començar l’any 1994 i que per a ell és “excel·lent”. Per Lozano, la diferència consisteix en el fet que ara hi ha una major inversió i una qualitat més cinematogràfica. La vertadera revolució, no obstant això, es troba a les plataformes digitals: “La gent té menys ganes d’anuncis i amb Netflix tens tot el que vols a casa per deu euros al més”, opina. “Els canals generalistes s’hauran de posar les piles amb això, però falta risc en general”. Missió: superar el virus de la por Quan Lozano va “parir” el projecte Merlí, va fer-ho amb total llibertat, sense cap limitació per part de la cadena a nivell de contingut. Això ha portat que la sèrie parli de temes controvertits, i per això el guionista considera que TV3 va voler arriscar i fer un tipus de ficció que no s’havia fet mai a la televisió catalana. “No sembla de TV3”, és una de les frases que més li diuen a Lozano. “Això és bo per la cadena perquè demostra que ha anat més enllà i al mateix temps no és tan bo, perquè vol dir que feia temps que TV3 no sorprenia amb res” creu el guionista, destacant casos excepcionals com Polseres Vermelles, que per a ell sí que va ser arriscada. El que demostra el panorama televisiu actual és que les coses estan canviant. “La gent fa molt de temps que no veia la televisió en directe”, opina David Canto. “I últimament tant a TV3 com a altres cadenes ens asseiem a la butaca i estem mirant aquestes sèries i, sobretot, les comentem a la segona pantalla: les xarxes socials”. Per a Héctor Lozano, l’empenta final que necessita la ficció de TV3 és “perdre aquella cosa tan catalana de la por i del què pensaran”. I conclou: “La gent a casa no té por de res i vol que li parlin de tot allò més fosc, brut, arriscat i escandalós. S’ha de ser més valent”. Sèries TV3 Create your own infographics

Summary: De Joc de Trons a Merlí: quan el boom serièfil parla català


Les Forces Armades Revolucionàries de Colòmbia (FARC) llançaran l’1 de setembre el seu projecte polític. Les seves línies d’acció quedaran definides en un congrés que la guerrilla organitzarà entre el 27 i el 31 d’agost, segons el calendari difós aquest dilluns. Un portaveu del secretariat de les FARC, Carlos Antonio Lozada, ha anunciat que l’1 de setembre l’organització donarà a conèixer el nom del seu moviment polític i les propostes que defensarà. Ho faran amb un acte a la Plaça Bolívar de Bogotà, als voltants del Parlament colombià. La cúpula ja es troba reunida a la capital, en la denominada Convergència Nacional per la Reconciliació i la Pau, per ultimar els detalls del congrés. Hi assistirà el líder de les FARC, Rodrigo Londoño Echeverri, àlies ‘Timochenko’, que encara es recupera a Cuba d’un aneurisma cerebral, segons informen mitjans colombians. L’acord de pau subscrit amb el Govern de Juan Manuel Santos contempla la reconversió de les FARC en partit polític una vegada completats els processos de desmobilització i desarmament. Aquest pacte garanteix al nou partit una representació mínima de cinc senadors i cinc diputats durant els propers dos períodes electorals. Les primeres eleccions en què les FARC podran participar com a partit polític seran les presidencials i legislatives previstes pel 2018, si bé ‘Timochenko’ ja ha aclarit que la guerrilla no presentarà candidat a la Casa de Nariño per considerar que encara és massa ràpid.

Summary: Les FARC llançaran el seu partit polític l’1 de setembre


L’ex-primer ministre de França Manuel Valls ha revelat que estudia una oferta per ser el candidat de Ciutadans a la batllia de Barcelona. Així ho ha explicat al programa ‘Los desayunos’ de TVE, on ha dit que si s’ha involucrat en el debat sobre la independència de Catalunya és perquè creu que és una qüestió molt important per a Europa i que li agradaria poder continuar fent-ho ‘d’una manera o una altra’. ‘He entrat en aquest debat perquè sóc nascut a Barcelona, fill de català, i perquè també vull donar a Catalunya i a Espanya els meus orígens’, ha explicat Valls. Després de ser primer ministre, Valls es va presentar a les eleccions primàries del Partit Socialista francès per a les presidencials de 2017 però no va resultar elegit candidat. Posteriorment es va oferir a Emmanuel Macron per ser candidat a les legislatives pel seu partit La república en marxa (LREM), però Macron no hi va accedir. Així, Valls es va presentar com a candidat socialista, però LREM no va presentar cap candidat a la seva circumscripció. Valls va ser escollir diputat per només 139 vots més que la seva rival i, mesos més tard, va deixar el Partit socialista per a passar al grup de LREM. Tensions a Ciutadans per a escollir el candidat a Barcelona L’actual portaveu de Ciutadans a Barcelona, Carina Mejías, ha anunciat públicament la seva intenció de ser candidata, però darrerament li han sortit competidors per a encapçalar la llista del partit a les eleccions de 2019. A banda de Valls, també es contempla la possibilitat que sigui Jordi Cañas, ex-diputat del partit, qui competeixi contra Ada Colau i els candidats —o candidat, si Graupera aconsegueix fer una llista única— independentistes. Cañas va abandonar la primera línia política quan va ser encausat per frau fiscal, però en ser absolt ha recuperat visibilitat mediàtica.

Summary: Ciutadans ofereix a Manuel Valls ser candidat a la batllia de Barcelona


La titular del jutjat d’instrucció número 5 de València ha citat a declarar entre els mesos de maig i juny l’ex-president de la Generalitat Francisco Camps, l’ex-vice-president Víctor Campos, l’ex-president de les Corts, Juan Cotino, i el bisbe auxiliar de València, monsenyor Esteban Escudero, i quatre persones més. Aquest jutjat investiga d’ençà del 2016 presumptes irregularitats en les contractacions de la Fundació V Trobada Mundial de les Famílies (FVEMF) per a la visita del papa Benet XVI a València. La jutge ha fixat les dates de les compareixences d’aquests vuit investigats, després de dos ajornaments. El primer, a principi del mes de gener, va ser arran de la petició de les defenses de la pràctica de proves pericials i testificals, a més de la incorporació de determinats documents al procediment. Així mateix, el 29 de març la jutgessa va tornar a suspendre el calendari de declaracions que s’havia establert després del primer ajornament, a petició de tres advocats dels investigats, i va fixar les noves citacions. Ara ha comunicat a les parts que la ronda de declaracions dels investigats començarà el 14 de maig a les 9.00, amb la compareixença de l’ex-president de les Corts Juan Cotino, conseller d’Agricultura i vice-president del Consell en el moment dels fets investigats, i de la secretària general de la Fundació V Trobada Mundial de les Famílies (FVEMF), Henar Moliner, segons que ha informat el Tribunal Superior de Justícia. El 15 de maig, a la mateixa hora, serà el torn de monsenyor Esteban Escudero, bisbe auxiliar i president de la FVEMF. L’endemà, el 16, acudiran als jutjats valencians el representant legal de la fundació, Francisco Javier Jiménez, i el secretari de l’arquebisbat, Antonio Corbí. El dia 17 de maig declararà Enrique Pérez Boada, membre del Patronat i comissionat de la visita de Benet XVI. Finalment, el 5 de juny a les 9.00 hauran de declarar davant la instructora del cas l’ex-president de la Generalitat Francisco Camps i l’ex-vice-president Víctor Campos. Prevaricació, malversació i falsedat La jutgessa va obrir aquesta causa el 2016 per delictes de prevaricació, malversació i falsedat, per suposades irregularitats en les adjudicacions per part de la fundació que va organitzar la visita del papa Benet XVI a València el juliol del 2006. En va ser l’origen la peça separada del cas Gürtel remesa a València pel jutjat central d’instrucció número 5 de l’Audiència espanyola. En concret, s’investiga si aquestes adjudicacions es van fer sense respectar les normes generals de contractació, sense concurs ni concurrència pública. El febrer de l’any passat es va acordar la consideració d’investigats de Camps i la resta d’ex-alts càrrecs. Segons que va informar el Tribunal Superior de Justícia, a aquestes diligències s’hi va unir una peça separada del cas Vaersa, que s’investigava al jutjat d’instrucció 15, de manera que també es va informar que serien cridats a declarar com a investigats dos ex-directors de Vaersa: Enrique Simón i Felipe Espinosa. La magistrada havia requerit informes pericials a diversos organismes i documentació a empreses i administracions i va acordar de citar els investigats una vegada hagués rebut i estudiat els informes i la documentació rebuda, i després d’haver escoltat els testimonis.

Summary: La jutge que investiga la visita del Papa cita Camps, Cotino i el bisbe auxiliar de València entre maig i juny


El Tribunal de Comptes espanyol calcula que gairebé trenta mil pensionistes morts van continuar cobrant la prestació durant el 2014. Això implica un cost mensual de 25 milions d’euros per a l’erari públic. El descobriment del tribunal consta en l’informe de fiscalització de les prestacions de la seguretat social del 2014, on s’alerta de les ‘deficiències’ en el control de la seguretat social. Segons el tribunal, per culpa d’aquestes mancances, entre el 2012 i el 2014 ha prescrit el dret de reclamar deutes per valor de més de deu milions d’euros. A l’informe es denuncia la ‘comunicació deficient’ entre l’Institut de la Seguretat Social i la Tresoreria. El tribunal també ha detectat mancances en la informació tramesa per la Direcció General dels Registres i el Notariat i l’Institut d’Estadística espanyol.

Summary: Trenta mil morts cobren pensió a l’estat espanyol


La defensa del president de la Generalitat, Carles Puigdemont, ha demanat al Tribunal Suprem espanyol que esmeni l’error de referir-se a ell i els consellers Clara Ponsatí i Lluís Puig com a ‘fugits’ perquè és un terme ‘pejoratiu’ i ‘indegut’. Segons que explica en el document que l’advocat Jaume Alonso-Cuevillas ha publicat al seu compte de Twitter i va lliurar ahir al tribunal, en algunes resolucions s’ha fet servir el terme ‘fugit’, el qual no considera ‘gramaticalment exacte’ per a fer al·lusió als seus clients. Presentado asimismo escrito solicitando al TS que subsane un error formal Se les ha escapado la palabra ‘huidos’ para referirse al MHP @KRLS y los Hbles. @ClaraPonsati y @PuigGordi Es evidente que es un error meramente formal y seguro por tanto que lo subsanan de inmediato pic.twitter.com/sLZgUXkXRL — J. Alonso-Cuevillas (@JaumeAlonsoCuev) July 31, 2018 Per exemple, el terme apareix en la interlocutòria del 9 de juliol en què el jutge Pablo Llarena conclou la instrucció i obre una peça separada per als exiliats. El lletrat sol·licita que es modifiqui l’error i, fins i tot, suggereix a la sala penal del Suprem que en les properes resolucions identifiqui els seus clients com a ‘processats absents’. De fet, argumenta que el diccionari de la Reial Acadèmia Espanyola de la llengua (DRAE) defineix ‘fugit’ com la persona que ‘camina recelós o amagant-se per temor d’alguna cosa o algú’. ‘Els meus representats ni s’amaguen, ja que l’administració de justícia sap perfectament on es troben, ni caminen recelosos excepte les naturals prevencions que els provoquen la naturalesa i manera d’instrucció d’un procés de naturalesa eminentment política com el que ens ocupa’, diu en l’escrit. Van sortir d’Espanya ‘legalment’ En aquest sentit, Cuevillas diu que Puigdemont i els seus consellers van sortir ‘legalment’ d’Espanya, ‘sense que pesés sobre ells cap ordre de detenció ni cap diligència que els afectés’. Això va passar quan la jutgessa de l’Audiència espanyola Carmen Lamela els havia citat a declarar, el 2 de novembre, en l’inici de la causa contra ells pel procés sobiranista a Catalunya. No es van presentar al tribunal i la jutgessa va dictar una primera euroordre. L’advocat també recorda que ‘des del primer moment’ s’han sotmès a la jurisdicció de la justícia europea i hi han col·laborat en relació amb les ordres de detenció cursades. I recorda que els jutges d’Alemanya, Escòcia i Bèlgica que han portat els seus casos no els han imposat cap mesura cautelar, a diferència del jutge Llarena, qui ha acordat ‘oneroses mesures’ que ‘podrien justificar la seva no personació voluntària davant els tribunals espanyols’. De la disposició de Puigdemont davant els tribunals europeus, l’advocat en parla en un altre escrit presentat a l’Audiència espanyola. En aquest, demana que s’arxivi la causa contra el professor de la Universitat de Barcelona Josep Lluís Alay, investigat a l’Audiència espanyola per delicte d’encobriment, per ser una de les quatre persones que acompanyaven el president Puigdemont quan va ser detingut en un viatge de retorn a Bèlgica des de Finlàndia. En aquest cas, Cuevillas diu que Alay no pot ser investigat per encobrir Puigdemont perquè no es donen les circumstàncies previstes al codi penal. És a dir, el president ‘no estava intentant sostreure’s de l’acció de la justícia, sinó al contrari, presentar-se com més aviat millor davant els tribunals belgues, perquè aquest era el lloc de referència’, destaca.

Summary: Puigdemont utilitza el diccionari de la RAE per demanar al Suprem que no el qualifiqui de ‘fugit’


La presidenta de Vox Tarragona, Isabel Lázaro, ha mostrat la seva ‘solidaritat i suport envers els simpatitzants de Ciutadans’ que van arrencar una pancarta a favor de l’alliberament dels presos polítics que penjava de l’Ajuntament de Reus (Baix Camp). En un comunicat, Lázaro expressa la ‘repulsa cap a l’equip de govern municipal’ segons que considera, ‘per haver incomplert la llei’. També ha criticat que el batlle de Reus, Carles Pellicer, no persegueixi qui penja llaços grocs al carrer o que no censuri l’expressió política a les festes de Sant Pere, que ha descrit com a actuacions més típiques dels radicals de l’extrema-esquerra comunista de la CUP’. ‘El fet que tornés a posar la pancarta a tota velocitat, i que culpi els constitucionalistes de voler-se carregar la convivència, denota un cert grau de cinisme perquè ell ha permès que es col·loqués una estelada al balcó de l’Ajuntament’, diu la presidenta tarragonina de Vox.

Summary: Vox aplaudeix Ciutadans per haver assaltat la casa de la vila de Reus i haver-ne retirat la pancarta pels presos polítics


Una treballadora de l’aeroport de Palma pot ser multada amb fins a 200.000 euros i la retirada del carnet d’accés a l’aeroport per haver parlat en català a un guàrdia civil, segons que publiquen el Diario de Mallorca i l’Ara Balears. Després d’haver hagut de tornar a passar per l’arc de seguretat, la treballadora va parlar en català a l’agent, que va exigir que ho fes en castellà. Ella s’hi va negar i el policia la va denunciar per haver posat ‘en perill la seguretat aèria’ dient que no havia volgut passar per l’arc de seguretat. Per la seva banda, la dona va presentar una denúncia per un presumpte cas de discriminació lingüística i per delicte d’odi contra l’agent al jutjat d’instrucció número 3 de Palma. Els fets es remunten a finals de juny, quan la treballadora va ser escorcollada per un dels treballadors de seguretat privada de l’aeroport i va poder accedir a les instal·lacions després d’haver passat per segona vegada per l’arc de seguretat, atès que el primer cop havia reaccionat erròniament. Tanmateix, de seguida una parella de guàrdies civil li van demanar que els acompanyés, que els ensenyés el DNI i la targeta d’Aena. La dona ho va fer i la van fer tornar a passar per l’arc de seguretat. Llavors, un dels agents li va dir que ‘tot està correcte’ i que podia accedir a l’aeroport. En aquell moment, l’afectada afirma que es va acomiadar en català i que l’agent es va exaltar molt. ‘A l’agent de l’autoritat se li ha de parlar en espanyol o no es pot entrar’, li va dir. Tot seguit, la dona va respondre que ella tenia el dret de parlar l’idioma que vulgui. ‘Ell em diu que espanyol o no entro, així que no em deixa passar i s’inventa que no he passat el control de seguretat’, explica en la denúncia, on afegeix que és una excusa i una falsedat per a retenir-la.

Summary: Amenacen amb 200.000 euros de multa una treballadora de l’aeroport de Palma que va parlar en català a la Guàrdia Civil