La Núria és una veïna de Capellades que des de fa trenta anys treballa a Igualada, a vint minuts en cotxe. Cada dia fa el mateix trajecte quatre vegades: al matí per a anar a treballar, al migdia per anar a dinar a casa, després per tornar a la feina, i al final de la jornada per tornar a casa. Ahir, però, es va trobar amb un control de la Guàrdia Civil a la carretera i va haver de suportar un tracte autoritari dels agents. Indignada, va explicar el cas en una nota de veu de WhatsApp, que s’ha viralitzat. Podeu escoltar-la ací: VilaWeb ha contactat amb ella i li ha demanat més informació sobre què va passar. ‘Eren les 14.30 i portava al cotxe la meva filla i una veïna, que són menors i havien sortit de classe. A la rotonda sortint d’Igualada hi havia un control de la Guàrdia Civil i em van aturar. Em van preguntar d’on venia i on anava, i quan els vaig contestar em van fer passar més endavant, on hi havia un segon guàrdia civil, que ens va fer aparcar’, relata. L’agent el va fer aturar el cotxe, treure les claus del contacte i posar-les sobre el quadre de comandament. Després, va demanar el DNI de les tres i quan els els va tornar no va deixar que els guardessin. ‘Deixeu-los aquí a sobre, amb les claus’, els va dir. Tot seguit l’agent va dir a la Núria que agafés de la bossa tot el que tingués valor, com diners, perquè havia de sortir del cotxe. ‘Vaig contestar que la meva filla no em prendria res, perquè no sabia quina seria la següent part’, diu. ‘Un cop fora, em va fer treure tot el que portés a sobre, i com no portava res, em va fer treure les butxaques per a demostrar que estaven buides’, continua. L’agent, en veure la cara de sorpresa de les tres, li va dir ‘aquí no esteu acostumats a això, no? Doncs altres indrets es fa’. Mentrestant, la Núria veia com les noies continuaven dins del cotxe, però la van fer anar a un tercer guàrdia civil, que segons diu, ‘va ser el pitjor’. Metres enllà, la policia havia desplegat el sistema de punxes per impedir que els cotxes s’escapin i, darrere, hi havia un guàrdia civil amb una arma llarga i el dit al gallet davant d’una fila de gent. ‘Tregui’s les mans de les butxaques i posi’s aquí’, va dir-li l’agent secament. ‘Era al mig de la carretera i els cotxes, a banda i banda, anar passant’, diu. Després van arribar la filla i la seva companya i també les van fer posar a la fila. ‘De lluny, veia com eren dins del meu cotxe i el regiraven. No hi havia ningú present mentre me’l regiraven. Dins el moneder hi tinc l’estelada i patia per si la veien’, recorda. Després de vora deu minuts retingudes mentre escorcollaven el cotxe, les van deixar marxar: ‘Aquí es va acabar la història. Em van dir que podia recollir les meves coses i tornar al cotxe. No em van donar cap paper ni res.’ Segons que explica, tota la situació li va provocar impotència i ràbia. ‘De primer m’hauria queixat, però calles com un ruc. Potser en comptes de perdre mitja hora n’hauria perdut una de sencera’, diu. Ara, li queda el dubte de saber què buscaven dins del seu cotxe o què hi van fer: ‘Un conegut m’ha dit que miri si em van posar un micròfon al cotxe, però no ho crec, no sóc política. També em podrien haver pres el que volguessin. Jo no hi vaig ser present.’

Summary: ‘Em vaig sentir impotent’: el relat d’una conductora indignada per un escorcoll arbitrari de la Guàrdia Civil


Són les cinc de la tarda i esperem la declaració del president Puigdemont a la galeria gòtica del Palau de la Generalitat. Fa unes hores ja hi hem vingut convocats per l’equip de comunicació de Presidència. Però quan era el moment, s’ha suspès la compareixença. És un dia ben esbojarrat. Els rumors, les notícies filtrades i les emocions han saltat a ritme trepidant des de primera hora. Es convocaran eleccions? Es proclamarà la independència? Dimitirà algú? Les informacions que han corregut han precipitat pronunciaments públics de tota mena. Condemnes contundents. Crits de traïció. Algun anunci d’abandonament de partit. Els xats i les xarxes han exhaurit bateries de molts aparells. I el parlament, amb els seus cent trenta-cinc diputats, pendent tot el dia de l’hora del ple que hauria d’aixecar la suspensió de la declaració feta el dia 10 d’octubre. A la plaça de Sant Jaume, uns quants centenars d’estudiants –potser algun miler– cridaven independència i allò dels carrers que seran sempre nostres. Si alcen la mirada, enmig d’un cel radiant, poden mirar d’endevinar cap on bufa el vent amb l’ajut del penell de la cúpula del palau. Només tres i la cara de Mas Pocs minuts després de les cinc, Puigdemont ha aparegut acompanyat tan sols de tres consellers. Jordi Turull, Josep Rull i Joaquim Forn eren a primera fila mentre el president comunicava la seva decisió. Cap conseller d’Esquerra. Puigdemont ha parlat des del racó de la galeria on hi ha aquell Sant Jordi tan ben plantat, embeinant l’espasa, ben a prop de la porta més privada del seu despatx. Desenes de periodistes, fotògrafs i càmeres de televisió escoltaven, escrivien, disparaven i enregistraven amb atenció i silenci. Puigdemont ha arribat caminant al faristol amb un tímid somriure entre nerviós i confiat. Des del vèrtex oposat, arran de l’escala que baixa a les cavallerisses del palau, un Artur Mas amb rictus seriós i capficat escoltava també el president. Moviments, anants i vinents L’ara sí ara no de tot el matí i migdia havia estat motiu de broma, però també d’emprenyament, dels periodistes i treballadors dels mitjans que havien de cobrir els anuncis presidencials. Ara ja sabíem que el ple del parlament es faria com s’havia previst, però que començaria una hora més tard. El president i els seus col·laboradors de més confiança han fet un últim intent de diàleg abans d’emprendre el camí de la independència. Quan s’ha filtrat, no se sap si com a globus sonda, que Puigdemont dissoldria el parlament i convocaria eleccions el 20 de desembre –un dimecres amb un Madrid-Barça al calendari–, els dirigents republicans que hi havia al palau negociant aquestes últimes hores han marxat a fer una reunió urgent de l’executiva d’ERC. La conclusió de la reunió: ‘Si Puigdemont convoca eleccions, sortim del govern.’ Ambient enterbolit Aquesta actuació ha molestat molt l’equip del president i els consellers més pròxims, que aquesta tarda feien cara de pomes agres quan es deixaven veure per les dependències del palau, a la vora del Pati dels Tarongers. Segons fonts de presidència, els republicans estaven al corrent de les converses que s’havien explorat per a frenar el 155 i els processos penals en canvi d’una convocatòria d’eleccions. Ja fa dies que les converses entorn del president i del consell executiu de la Generalitat havien enterbolit l’ambient i posat a prova confiances i complicitats. De fet, avui l’únic que guardava una mica una expressió agradable i serena era Puigdemont. Ho ha explicat així en el seu discurs: ‘He considerat la possibilitat de convocar eleccions, i diversa gent m’ha preguntat si ho faria. El meu deure és esgotar totes les vies per trobar una solució dialogada i pactada.’ La senyora que no es fia del govern espanyol Però res de res. Qui es pot fiar a hores d’ara de les bones intencions del govern espanyol i dels òrgans repressors de l’estat? Aquesta era una mica la demanda que es feia la gent que s’arribava al palau per saber què hi passava. ‘Com ens podem fiar d’un govern que no té gens de respecte per la democràcia ni pels drets humans?’, es demanava una senyora preocupada per la situació que podia obrir una convocatòria electoral i la dissolució del parlament. Puigdemont resolia l’enigma donant la paraula al parlament, on hi ha setanta-dos diputats escollits expressament per a proclamar la independència i alguns altres que volen emprendre el camí del procés constituent des de la sobirania i ‘sense subordinació’. Aquest divendres a la tarda l’ambient pot ser ben diferent de l’actual. Després de la declaració presidencial, encara hi ha cares de pomes agres, cares llargues, mirades interrogants. Això sí, tot corrent cap al parlament a seguir la conversa dels diputats. La confiança i la solidesa del govern, posades a prova Aquesta última setmana han passat coses importants en el govern. S’ha posat a prova la confiança i la solidesa de l’aliança entre famílies de l’independentisme. Alguns consellers s’han exposat i caldrà veure com continuen. Uns altres s’han amagat i han callat quan calia parlar. Però ara caldrà entomar situacions prou difícils i dures que necessitaran recuperar ràpidament la confiança i la bona coordinació. Una part d’aquesta feina la feien des de fora en Cuixart i en Sànchez. Però ara són lluny i tancats i el govern camina més sol. Expectació per a saber com es concretarà ara l’alçament de la suspensió de la independència al parlament. I entre els equips del Palau de la Generalitat, mirada seriosa endavant per encarar un tram final que s’allarga una mica.

Summary: El somriure de Puigdemont, la prova de foc del govern i l’ambient enterbolit del palau


Catalunya en Comú-Podem proposarà al consell nacional del 19 de gener que Catalunya tingui una constitució pròpia dins una república espanyola plurinacional. Ho ha explicat el portaveu, Joan Mena, en una entrevista a Europa Press. Mena ha dit que els comuns mantenien inalterat l’ideari polític de l’assemblea fundacional i que el consell nacional serviria per a enllestir un document que reorienti l’estratègia del partit. Segons Mena, propugnar una constitució catalana va en la línia de superar l’estatut, que els comuns han defensat d’ençà que van fundar el partit. ‘Per a nosaltres una constitució catalana no és res més que la carta de voluntats que ha de tenir un territori que comparteix sobiranies amb altres territoris’, ha dit. I ha afegit: ‘Hi ha lands alemanys que tenen una constitució pròpia i formen part de la república federal d’Alemanya.’ ‘Aspirem a un procés constituent perquè hem de canviar moltíssimes coses a Catalunya. El volem fer compatible amb un procés constituent a l’estat que doni sortida a aquesta república plurinacional que defensem’, ha explicat Mena. Així mateix, ha insistit en la posició d’Units Podem de defensar el dret d’autodeterminació de Catalunya, tot i ‘els costs polítics que això té fora de Catalunya’.

Summary: Els comuns proposaran que Catalunya tingui una constitució pròpia dins una república espanyola plurinacional


Els llibres de la col·lecció Productes de Mercat de l’editorial sd-edicions, monogràfics dedicats a ingredients de la nostra cuina de tota la vida i també de nova incorporació, són peces delicades i tan agradables de consultar i emprar com les receptes que contenen. Cada llibret, escrit per especialistes amb sensibilitat i il·lustrat per l’artista Lluïsa Jové, ens proposa una mirada, un camí, per descobrir la versatilitat d’un aliment: l’all, la nyora, el vinagre, la carxofa, la sobrassada, la taronja, les mongetes del ganxet, la caça menor, les herbes aromàtiques, el nap, els peus de porc, l’albergínia, la mel i fins a una cinquantena de menges. D’entre tots aquests petits, senzills i delicats volums, ens fixem en el llibret dedicat al rap, a càrrec de l’escriptor i pintor Narcís Comadira. Ell hi aporta una mirada que va més enllà del fet gastronòmic, ell hi posa la literatura quan explica que no ofereix quantitats en les receptes, perquè, per a ell, la cuina ‘és una «idea» i un «procediment» que cadascú adapta a les seves necessitats, a les circumstàncies del moment, a les seves possibilitats.’ El poeta, tot un gastrònom, destaca del rap el sabor i l’enorme varietat del seu ús i la comoditat, perquè és un peix que no té espines. Diu Comadira: ‘Els he de confessar que m’agrada molt, el rap, sobretot si és d’aquí i fresc. Té una carn blanca i compacta, i el cap, tan monstruós, és ple de cartílags gelatinosos i de tous de carn melosa. El cap fa un fumet deliciós i és la base de moltes sopes de peix: jo crec que hi és indispensable.’ Comadira, en la introducció, apunta que ha fet una selecció de receptes que no són les habituals, com les saboroses rodelles de rap enfarinades i fregides. I proposa deu altres maneres, de la sopa de rap al suquet de rap, passant per receptes més singulars, com les croquetes de rap i espinacs, el rap allagostat, els calamars farcits de rap o el rap amb salsa d’anxoves.

Summary: Narcís Comadira i les deu maneres de cuinar el rap


Artur Mas ha entrat en la campanya electoral i ho ha fet per assegurar que el camí que va prendre el sobiranisme el 2012 no té marxa enrere. Mas considera que l’alternativa a seguir empenyent i treballant és molt pitjor, i ha reclamat que el pròxim 26 de maig es voti a Junts per Catalunya. ‘Sabem que és fatigant, dur, empipador i també emprenyador, però requereix picar pedra i assumir danys col·laterals’, ha reblat. El president Mas ha explicat que és necessari votar Junts per Catalunya tant a les municipals com a les europees, per no posar entrebancs al govern i per aconseguir que Puigdemont pugui entrar al parlament europeu, com Turull, Rull, Sánchez, Junqueras i Romeva ho faran al congrés i al senat. ‘Vam decidir que hi havia prou gent en aquest país per anar cap a la sobirania, i deixar l’autonomisme. Això ara no té marxa enrere’. D’aquesta manera ha arrencat els primers aplaudiments en l’acte que ha servit per presentar la llista de Junts per Catalunya a Banyoles. ‘Això no serà gens fàcil. S’ha d’estar disposat a pagar moltes contrapartides i alguns les estan assumint des d’un punt de vista personal, però no es pot defallir’, ha reblat Mas.

Summary: Mas demana el vot per a Puigdemont i diu que el procés ‘no té marxa enrere’


De la bombolla immobiliària que va protagonitzar la crisi econòmica del 2008, com a societat, n’hem après alguna cosa? Hem pres consciència de la necessitat de preservar uns valors del territori i del paisatge? Els valors que prenguem ara marcaran el futur de les nostres poblacions. Els valors de paisatge poden aportar una major qualitat de vida, mantenint uns trets tradicionals i culturals, i són valors sustentats per conceptes imprescindibles com ara la identitat, la sostenibilitat, la qualitat ambiental i també ambiciosos com la sobirania alimentària. Superada la crisi, però amb seqüeles enormes, les accions urbanístiques en zones periurbanes llamineres com són el Baix Maresme, tornen a amenaçar unes poblacions que fa gairebé cinc dècades que pateixen l’urbanització sense aturador, que massa sovint malmet el seu caràcter. Desdibuixades, trabucades, aquestes poblacions perden el seu caràcter, la seva identitat, s’empobreixen, es banalitzen. Quants plans urbanístics planificats abans de la crisi, amb una mentalitat neoliberal sobre el paisatge i una gestió urbanística caduca, es reactiven ara? Abans de la crisi, es donava poc valor als espais agraris, sobretot en les zones periurbanes (situades al voltant de les ciutats i regions metropolitanes), espais agraris que encara representen un tret distintiu per a aquestes poblacions. Sovint, els espais agraris periurbans al Baix Maresme es troben desprotegits, en el sentit que són els primers de ser mutilats, expropiats i eliminats. I la pregunta és important: perquè no s’aposta per potenciar-los? Per què no s’aposta per anar a favor de la pagesia i dels joves pagesos i viticultors que es volen guanyar la vida amb l’agricultura? Es podria potenciar la tendència, tímida però real, de creació de nous projectes d’agricultura ecològica, sana, de Km 0, sense el cost de la petjada de carboni que generen tants aliments que vénen de l’altra banda del món. L’agricultura periurbana suposa qualitat de vida per a les persones que viuen en aquests territoris frontissa, a pocs quilòmetres de la metròpolis, i són pulmons per a les ciutats. Els conreus del Pla d’Alella. I això ve a to, perquè fa pocs dies al municipi d’Alella es va fer una audiència pública per explicar un pla parcial molt agressiu, que contempla la construcció de 198 habitatges (en una zona on ara hi ha dues vinyes) i l’eliminació de quatre hectàrees de conreu d’horta per transformar-les en un ‘parc esportiu’. En aquest ‘parc esportiu’ (la definició ens porta a pensar en parc temàtic) s’hi vol construir una pista d’atletisme de 200 metres de corda i altres pistes per a esports diversos, encara no determinats. Però el municipi ja compta amb una pista d’atletisme, amb un pavelló esportiu i una piscina coberta, entre més equipaments. Aquest pla parcial (com d’altres que es desenvolupen en altres municipis del Baix Maresme) no té en compte moltes de les propostes de criteris i accions que fa l’Observatori del paisatge de Catalunya sobre aquest territori. Per exemple diu: «Alguns paisatges agraris singulars de caràcter local, com la vinya, l’horta i la flor ornamental, pels seus valors socials, productius i estètics extraordinaris, han d’ésser objecte d’una protecció estricta, tant quantitativament com qualitativa, mitjançant la planificació urbanística i el manteniment i la millora dels seus elements estructurals.» I també: «El Baix Maresme ha conformat històricament uns paisatges agrícoles que barregen cultius d’horta i flor ornamental, en bona part sota hivernacles, i vinyes corresponents a la DO Alella. Es tracta d’un paisatge en regressió, per la urbanització i la baixa rendibilitat de la producció agrícola en general, que comporten l’abandonament de moltes zones de cultiu i posen en perill el mosaic paisatgístic d’aquesta unitat. Cal, per tant, promoure i gestionar activament els paisatges agrícoles del Baix Maresme.» Els conreus del Pla d’Alella. El Catàleg de paisatge de la Regió Metropolitana de Barcelona No sabem encara de quina manera la llei dels espais agraris que tramita el departament d’Agricultura al Parlament tindrà en compte aquests espais agraris periurbans, per reconèixer per llei el seu caràcter productiu, cultural, ambiental, estètic, a preservar i potenciar. I tot i que encara no coneixem el text definitiu de la Llei dels espais agraris, sí que tenim a l’abast la una bateria de propostes, de mesures i accions, del Catàleg de paisatge de la Regió Metropolitana de Barcelona, definides per l’Observatori del Paisatge de Catalunya. Són propostes que totes aquestes poblacions haurien de tenir en compte a l’hora d’impulsar accions urbanístiques i eliminar espais de conreu, que són un bé comú que massa sovint s’ignora, s’oblida, es desdeny. El Catàleg de paisatge de la Regió Metropolitana de Barcelona contempla com a primer objectiu de qualitat paisatgística: «Uns paisatges agraris dinàmics i productius, amb funcionalitat econòmica, social i ambiental, que preservin els elements culturals i històrics (murs de pedra seca, barraques de vinya, pous de glaç, recs i canals, etc.) que els doten d’identitat pròpia.» I entre els criteris definits per a aconseguir aquests objectius hi trobem, en primer lloc: «Conservar i posar en valor els mosaics agroforestals, els camps de conreu i les hortes com a espais agrícoles d’elevada productivitat, biodiversitat, valor estètic i interès interpretatiu de la contribució humana sobre el paisatge.» I en segon lloc: «Mantenir, pel seu gran valor cultural, el caràcter dels paisatges agraris d’elevat valor productiu» i cita: vinyes de l’Alt Penedès, corredor agrícola del Llobregat, mosaic agroforestal del Vallès, agricultura del Maresme, Baixa Tordera (Tordera‐Palafolls), Plana del Garraf, Parc agrari del Baix Llobregat, Parc rural de Torre Negra, Parc agrari de Sabadell, Parc de l’Espai natural de Gallecs, les Cinc Sènies, D.O. Alella, D.O. Penedès. I també destaca els espais agrícoles singulars següents: mosaic agroforestal de la plana del Vallès i de les valls de l’Anoia; fruiters i conreus herbacis de regadiu de la Baixa Tordera, la Vall Baixa del Llobregat i el Delta del Llobregat; cultiu d’horta en estructura lineal de les valls dels límits entre l’Alt Maresme i la Serra de Marina; patrons amb contrast de conreu herbaci i boscos del Baix Montseny, el Moianès (est) i les Serres d’Ancosa; patrons amb contrast de conreu aïllat en matriu forestal de la Serra de Marina, Garraf, Xaragalls del Vallès; patrons de conreu herbaci vora mar de Mataró‐Sant Andreu de Llavaneres, i Pineda de Mar‐Santa Susanna. Els conreus del Pla d’Alella. Un tercer criteri és el d’impulsar l’elaboració de plans d’ordenació del paisatge per part dels municipis d’aquestes zones definides, amb la intenció de protegir les traces i els mosaics agraris tradicionals com a elements de valorització rural i urbana; definir els límits dels nuclis urbans i de franges d’espai de lliure transició, entre ells o al llarg de les vies d’entrada; la recuperació dels espais agrícoles abandonats; fomentar estratègies d’ajuda al manteniment de les activitats agràries pròpies d’aquests paisatges agraris quan sigui possible; promoure entre institucions i entitats públiques i privades fórmules de protecció i gestió dels paisatges d’interès agrari (vinyes de l’Alt Penedès, corredor agrícola del Llobregat, mosaic agroforestal del Vallès, agricultura del Maresme, Baixa Tordera , Plana del Garraf, Parc Agrari del Baix Llobregat, Parc rural de Torre Negra, Parc agrari de Sabadell, Parc de l’Espai natural de Gallecs, les Cinc Sènies, D.O. Alella, D.O. Penedès); entre més accions. El Baix Maresme en concret Dins del Catàleg de paisatge de la Regió Metropolitana de Barcelona, l’Observatori del Paisatge ha avaluat el paisatge del Baix Maresme. Entre les debilitats hi destaca: la degradació dels entorns dels nuclis urbans per l’abandonament de la modelació agrària rural, amb pèrdua del valor paisatgístic i increment del risc d’incendi. I també: el paisatge repetitiu, artificialitzat i de baixa qualitat que ha provocat la profusió de la urbanització de baixa densitat. Entre les amenaces parla del risc de banalització del paisatge més proper als eixos viaris, per l’existència de polígons i naus disposades linealment i amb una escassa o nul·la integració paisatgística. I la pèrdua del caràcter rural dels nuclis de dalt, fruit del creixement urbanístic, si no s’eviten algunes tipologies netament urbanes i desvinculades dels models constructius tradicionals. Per evitar aquestes debilitats i amenaces hi ha moltes accions a fer, com posar en valor les traces i els mosaics agraris tradicionals com a elements de requalificació rural i urbana o recuperar els espais agrícoles abandonats que no acullen cap activitat. I tantes més. Tot això és vetllar per la qualitat paisatgística del país, és vetllar per la qualitat de vida de les persones.

Summary: La fragilitat dels espais agraris del Baix Maresme


En aquest vídeo podeu veure com es va anar transformant una part de la Meridiana durant els moments previs a la Via Lliure i durant el transcurs de la mobilització. És un ‘time lapse’ espectacular que condensa en tres minuts i mig la gran manifestació vista des d’un balcó de la Meridiana. Des d’una altra perspectiva podeu veure aquest altre ‘time lapse’:

Summary: Així es va anar omplint la Meridiana: un espectacular ‘time lapse’ de la Via Lliure


‘El cas de Gustau és surrealista’, diu Roser Mercadé, presidenta del comitè d’empresa de TV3. I té tota la raó. Recordem la cronologia de l’increïble cas de Gustau C. : l’any 2012 es va filtrar a la xarxa un correu del president de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, Brauli Duart. Hi havia els sous dels treballadors de TV3 i Catalunya Ràdio. Unes dues mil persones. Gràcies a la filtració es va saber que hi havia treballadors que cobraven molt més que no permetia el conveni. I també es va descobrir que TV3 preparava un ERO.Any 2013: després d’un any investigant, els mossos detenen Gustau, tècnic de postproducció de la casa, i l’acusen de la filtració. Gustau, d’uns trenta anys, pare d’un nen de dos anys, es declara innocent. Però passa tres dies incomunicat a la comissaria dels mossos de Gavà. El deixen en llibertat en espera del judici. Any 2015: s’aprova la llei de transparència. Aquesta llei fa obligatori que els sous dels treballadors públics siguin públics. Ara ja no cal que els filtri ningú. És la llei, que ho marca. Per això, ara, ja es poden saber els sous dels directius i dels treballadors de TV3 i de Catalunya Ràdio en aquesta pàgina i en aquesta altra. Any 2016: la fiscalia i la Corporació demanen set anys de presó a Gustau C. per haver filtrat sous. Sous que ja són públics per llei. El treballador, segons que informa la seva germana Selena, cau en una profunda depressió, amb estrès posttraumàtic. Té la baixa laboral. ‘Està realment espantat de poder anar a la presó per una cosa que diu no haver fet, i que a més a més la llei ara obliga a fer!’, diu Roser Mercadé, indignada. El judici serà el 30 de juny. Arran d’aquest cas els treballadors de TV3 i Catalunya Ràdio s’han mobilitzat. Han obtingut més de 1.340 signatures per demanar que la Corporació retiri la demanda contra el treballador. I aquesta setmana el comitè de TV3 ha decidit que durant la campanya electoral espanyola hi haurà retards de deu minuts als telenotícies, ‘La riera’, ‘Els Matins’, etc., en solidaritat amb el company. Els treballadors hauran de ratificar aquestes accions amb un referèndum, que s’acabarà el dia 2 de juny. A més a més, polític que passa per TV3, polític que rep la demanda de fer tant com pugui per frenar aquest cas. Volen parlar amb Francesc Homs, Joan Tardà, Xavier Domènech… ‘Tots poden ajudar.’ Explica Roser Mercadé: ‘Rebem molta comprensió i solidaritat. Però fins i tot els consellers del govern, que en privat et donen la raó, després no s’expressen en públic. Un drama. I nosaltres tenim davant la mateixa Corporació intransigent dels darrers quatre anys. No hi ha manera d’obrir diàleg. La direcció, en cada resposta per escrit, ens diu que la demanda va endavant. És increïble. I aquí tot indica que és Brauli Duart personalment qui ha pres la decisió. La seva substituta, Núria Llorach, actua seguint fidelment la línia iniciada per ell. Ara, volem deixar clar que demanar set anys de presó, calcant la petició de la fiscalia, és decisió de la Corporació. Del consell de la Corporació sencer. No pas de Duart i prou. Això no és una cosa innocent. No és un tràmit. S’ho han pensat i repensat, i no es mouen de lloc.’ La Corporació va emetre aquesta nota de premsa on afirmava: ‘Pel que fa a l’exigència de retirada de la denúncia contra l’acusat de dos delictes penals, cal remarcar que des del primer moment tot el procediment judicial i d’investigació ha estat ordenat pel Jutge d’Instrucció, i no per la CCMA. La Corporació ni “jutja” ni “empresona”. (…)La CCMA, en defensa dels drets dels seus treballadors i en coherència amb la denúncia presentada en el moment dels fets, es va personar al procediment amb la voluntat de conèixer la veritat del que va passar i es va sumar a les conclusions de la Fiscalia’ Si Gustau C. no és qui va filtrar les dades, qui va fer-ho? ‘Aquí hi ha gent que diu que es va fer expressament per a provocar un enfrontament entre els treballadors i la direcció i tenir excusa per a fer l’ERO. Uns altres diuen que és un accident. I uns altres que va ser a posta. Però tant si és un error com si és un acte deliberat, i ho hagi fet qui ho hagi fet, a nosaltres ja ens és igual. Volem girar full. Els sous ara ja són públics, com ha de ser. Per una cosa que ara és legal, li demanen set anys de presó? Però això què és? A una persona que no ha fet mal a ningú, que no s’ha fet ric, que no ha fet destrosses? Demanar-li set anys és de bojos. I, per molt que la direcció digui que no, els nostres advocats ens diuen que només que TV3 retiri la denúncia, el cas s’acaba.Ni el fiscal ni el jutge no podrien fer res si TV3 es fes enrere. Aquest cas no té gens de sentit. Fa anys que el país ha canviat com un mitjó. Tot? No, tot menys la Corporació. Com sempre, la Corporació és inflexible, i té gestos de poca humanitat. Perquè ara apel·lem a la humanitat directament. Què més volen? De què servirà que hi hagi una sentència que el culpa? Si va a la presó set anys, què hi guanyen? I si hi ha una sentència absolutòria? Què farà la direcció? Plegaran ells? Com es justificarà tot allò que ha arribat a passar aquest noi? L’actitud de la direcció no porta enlloc. Només porta més patiment.’

Summary: L’increïble cas de Gustau C., de TV3


La Cambra de Representants dels Estats Units ha aprovat el procés de destitució (impeachment) contra Donald Trump. La iniciativa ara passa a la fase pública, i a finals de desembre serà el senat, de majoria republicana, qui votarà si és jutjat per la cambra. La proposta l’ha presentat el membre de la Cambra de Representants Jim McGovern, president de la Comissió de Normativa Interna de la Cambra, amb la intenció de ‘garantir la transparència’ del i ‘proporcionar un camí clar per avançar’ en la investigació. En el text s’han establert pautes clares sobre compareixences, publicació de transcripcions de testimonis i transferències de proves a la Comissió de Justícia de la Cambra de Representants, que serà l’encarregada de redactar i aprovar els articles del ‘impeachment’. ‘Donem aquest pas per eliminar qualsevol dubte que l’administració Trump pugui retenir documentació, vetar testimonis, ignorar requeriments degudament autoritzats o seguir obstruint a la Cambra de Representants’, ha explicat Nancy Pelosi, portaveu demòcrata a la cambra. Després de setmanes d’especulacions per la interferència de Trump en la investigació sobre la presumpta influència russa en les eleccions que el van portar a la Casa Blanca, Pelosi va anunciar al setembre l’inici d’un procés dels preliminars per a un procés de destitució contra el president al qual es podrien demostrar delictes d’abús de poder i obstrucció a la justícia.

Summary: El congrés estatunidenc engega formalment el procés per destituir Trump


Aquests dies arriba als cinemes el film Els dies que vindran, del director Carlos Marqués-Marcet, protagonitzat per Maria Rodríguez Soto i David Verdaguer. En una entrevista a ‘El món a RAC1’, Marqués-Marcet ha avançat que el nou projecte que té a les mans no s’estrenarà a la gran pantalla, perquè serà un telefilm sobre el militant antifeixista Guillem Agulló, assassinat l’11 d’abril de 1993. És una coproducció d’À Punt i Televisió de Catalunya que s’ha de començar a rodar al novembre a València. El director ha explicat que procurarà que pocs actors siguin professionals i que cercarà joves als instituts valencians per a interpretar el film. A la web de Catalan Films & TV, hi ha registrada una producció amb el nom de La mort d’en Guillem, de les productores Lastor Media, SomBatabat Produccions i Suica Films. El llargmetratge, actualment en desenvolupament, durarà noranta minuts, la versió original serà en català i tindrà com a actors principals Nacho Fresneda, Clara Segura i David Solans. En seran productors Tono Folguera, Marc Roma i Natalia Maestro. El guió va a càrrec d’Alfred Pérez Fargas i Roger Danès.

Summary: À Punt i Televisió de Catalunya coproduiran un film sobre Guillem Agulló


La comparsa bilbaïna Txori Barrote manté a la seva barraca, situada al recinte festiu de Bilbao, el cartell amb les fotografies dels presos d’ETA que l’Audiència espanyola ha ordenat de retirar, però sobre les cares hi ha escrit la paraula ‘censored’ (censurat). L’Ertzaintza ha anunciat que notificarà als responsables la barraca de Txori Barrote la interlocutòria de l’Audiència espanyola que ordena la retirada de fotografies de presos d’ETA i, en cas que obeeixi, executarà l’ordre judicial. El jutge de l’Audiència Alejandro Abascal, en funcions de guàrdia aquesta setmana, ha ordenat la retirada de fotografies de presos d’ETA de la barraca, instal·lada amb motiu de l’Aste Nagusia de Bilbao.

Summary: Col·loquen la paraula ‘censurat’ en un cartell sobre presos d’ETA que l’Audiència espanyola ha ordenat de retirar


Dolors Montserrat (1973) és la vicepresidenta tercera del Congrés dels Diputats, vicesecretària d’Organització i Acció Social del PP de Catalunya. Filla de la també política Dolors Montserrat, ara ella es presenta per Barcelona a les eleccions del 20-D pel Partit Popular. Va de número quatre. A les anteriors eleccions el PP a Barcelona en va treure set. Montserrat és advocada, llicenciada en dret a la Universitat Abat Oliba —Vau estudiar a l’Abat Oliba. Encara hi manteniu vincles? —Molt bons amics, sí, que encara ens veiem. Cada any pels ponts del desembre un de nosaltres organitza un viatge secret. Només ell ho sap i dóna pistes falses. Porteu banyador, i anem al nord. Per exemple. Hem anat a Marràqueix, Galícia, la Rioja, o els Castells dels Càtars. És el grup de la universitat, i mantenim molt bona amistat. I l’única del PP sóc jo. —Quina va ser la seva primera feina? —Quan vaig acabar la carrera l’any 1996, vaig treballar un any a l’empresa del meu pare. L’atur era bestial. Entre els menors de 25 anys hi havia un 36% d’atur. A casa tenim empresa familiar, logística i transport, fundada per l’avi matern. Vaig ajudar i aprendre a casa. Però jo volia exercir la meva professió d’advocada. Advocada de plets. Vaig fer un màster, i allà vaig conèixer els meus socis del despatx. Vaig muntar un despatx a l’Hospitalet de Llobregat. Un soci encara hi és. —Perquè t’especialitzes en immobiliària? —Immobiliària no vol dir només grans immobiliàries. Vol dir arrendaments, contractació civil, família, herències, servitud de camins i camins. Això també són béns immobles. I en finca rústica, mal m’està dir-ho, sóc molt bona. —Comencem per l’autocrítica. En feu, sobre com el PP ha gestionat la corrupció? —Està clar. A les nostres institucions i partits ha entrat algú que s’ha demostrat que és corrupte, i en benefici propi. Vol dir que hauríem d’haver posat més mesures de control. També és cert que moltes vegades és molt complicat. Molts empresaris t’ho expliquen. No només passa a les institucions, també a la privada tenen els seus problemes. I a vegades han de posar una càmera i tal per enganxar-los. Costa. I d’altres t’expliquen que fins al cap d’un o dos anys no se’n van adonar. Vull dir que a vegades costa molt de tenir un control estricte dels teus treballadors. L’autocritica és que potser no vam tenir prou mitjans per controlar a la gent del nostre partit. Rajoy va demanar perdó el 2012. No només als nostres afiliats sinó a tots els espanyols. I no hem posat pals a les rodes de la justícia. Volem un país net i polit com una patena. —La Sareb és un banc meitat públic i meitat privat. Tenen pisos. I aquí l’objectiu és tornar-los al mercat privat. Per què, tornar-los, i no quedar-te’ls? —El PP ha incorporat la dació en pagament al codi. Per primer cop a la història d’Espanya. No existia. Simplement no existia. I hem aturat 80.000 desnonaments. On els propietaris són bancs. Tots aturats. I es posen en funcionament els serveis socials, es dóna possibilitat als deutors de reestructurar el deute. I si no pot, dació en pagament. N’hem fet 17.000. Una bestialitat. —Quants desnonaments no heu aturat? Perquè també se’n fan. —I on és l’Ada Colau aturant els desnonaments? Va dir que hi seria. I no la veig pas… —La Dolors Sabater a Badalona els ha aturat —Sí? I va cada dia, a aturar-los? —No. Ha anat a parlar amb els bancs. És la batllessa. —No. Això ho ha fet el govern d’Espanya amb una llei. Qui digui que els bancs poden desnonar, menteix. —Les batllesses et diuen que no només els bancs desnonen, és que ni avisen. I no poden activar els serveis socials a temps. —Els desnonaments socials i econòmics estant aturats des de fa tres anys. Això és demagògia i perversió. —A Nou Barris hi ha desnonaments cada setmana —Estem parlant d’habitatges de propietats de bancs? Si el propietari és una altra persona és una cosa, i si és el banc, una altra. Fa temps va sortir un reportatge a La Vanguardia que em va agradar. Hi sortien diverses famílies que en l’època de bonança van comprar un segon pis. I ara vivien dels lloguers. I es trobaven que els entraven okupes i es veien en l’obligació de treure’ls. Jo no et puc assegurar si els de Nou Barris són desnonaments econòmics i socials, o no. Però sí sé el que diu la llei. I m’estranyaria que passés. —Com pretenen els partits unionistes a Catalunya… —Unionistes? M’ofèn que em diguis anticatalana. —Unionista és un insult? —Sí. No m’agrada. —Per què? —Perquè sóc catalana i espanyola i sóc lliure de pensar el que vulgui. No vull que m’etiquetin. El meu partit és el Partit Popular de Catalunya. ‘Unionista’ és un vocabulari que m’estigmatitza. N’estic farta. Em diuen que sóc anticatalana pel fet de ser del PP. I no. M’ofenen. M’insulten. No és l’únic cas. Jo sóc filla de mare que ha tingut càncer. I a vegades la gent utilitza l’expressió ‘càncer’, ‘Situació cancerígena’, ‘La crisi és com un càncer’. I també m’indigna, també, aquest vocabulari. No em diguis unionista. Unionista de què? Espanya ha estat sempre unida. Sóc catalana, espanyola i europea. —Tornem-ho a provar, doncs. Els partits independentistes van treure el 48%. Els NSNC un 12%. I només un 39%, els contraris a la independència. No sé com ho podeu frenar, essent minoria. —No vull frenar cap català. Nosaltres ens presentem per a governar els 7,5 milions de catalans. També els que tenen el cor independentista. Per tothom. I pensar en els problemes reals dels catalans. La convivència és un dels valors més grans que ens dóna la democràcia. El no crear un prejudici ni un estigma, per majoria que siguis. Però a més ara s’ha demostrat que de majoria, no ho són, els independentistes. —Home. Sí que ho són. —ERC i CDC, al llarg de la seva història sempre han sumat majoria absoluta. Per primer cop ara no sumen majoria independentista. I a més a més són ANC i Òmnium Cultural. I després, si vols parlem de la CUP, que no són ni independentistes. Són antisistema. I fora de l’euro. —No és independentista la CUP? —Sí. És independentista, antisistema i antieuro. És nacionalització de les empreses. Jo no he sentit que ERC i CDC vulguin sortir d’Europa. Són molt més a l’extrem. És un canvi de model brutal. Per mi és chavisme pur. Volen fer un món nou. —Perdoneu, però si feu l’anàlisi que l’independentisme ha perdut el 27-S, us estimbareu. —No faig aquesta anàlisi. Dic que el 27-S va néixer una nova oportunitat. Per tots. Pels que pensem que no és necessari la independència i pels que sí. Perquè el que s’ha vist és que Catalunya està partida en dos. És com un meló partit. I jo no vull un meló partit. Vull que torni a haver-hi convivència, concòrdia i llibertat. I està clar que moltes coses ens uneixen, i moltes ens separen. Però una ens uneix a tots: a tu et preocupa el lloc de treball? La crisi econòmica? Corrupció? Doncs posem-nos a treballar en això. —Us diran que els llocs de treball, la crisi econòmica i la corrupció té una solució: marxar d’Espanya. —Però i l’altra meitat? No els tens en compte, l’altra meitat? És que no sóc catalana, jo? —I vosaltres, que no teniu en compte el 48% que vol marxar? —Sí, que el tinc en compte. Però el que no pots fer és un país sense comptar amb l’altra meitat. Espanya hi ha hagut sis constitucions. Mai ha tingut èxit cap constitució, fins a l’actual. Saps per què? Perquè només una banda la feia. O els conservadors o els progressistes. I així no es fa res. En canvi, l’actual constitució… —No hi apareix la llengua catalana. Perquè ens tenen en compte. —Com que no? A l’article 3. —No. A l’article 3 no hi surt la llengua catalana. Surt ‘demás lenguas‘. I no és el mateix. —’Demás lenguas’, surt? —Sí. No ens desviem: al final la democràcia són majories. I ara sou minoria. —Minoria a Catalunya, però majoria a Espanya. I de fet, minoria a Catalunya, tampoc ho som. Som un 51%. Mira els de Podemos, que no els veus? Podem diu que sí al referèndum, però és que no penso entrar en aquest debat teu. Jo vull construir i edificar aquesta gran Catalunya. I que tenim molt en comú. I em sap greu que siguis independentista, perquè deus estar frustrat. Però qui t’ha frustrat no sóc jo. Jo tinc molts amics independentistes que m’ho diuen: ens han frustrat. —Frustrats són els que van deixar el PSC i s’han passat a l’independentisme. —Mira. el 27-S va dir que Catalunya està parida en dos. I sense convivència i amb fractura. — Vós esteu a favor de l’avortament? —No —Doncs jo sí. I això no ens fractura. Quin problema hi ha? —Jo vaig acceptar la llei del Zapatero, perquè era la llei de la majoria —Doncs accepteu ara la victòria del 48%. No? —I perquè no acceptes que el 8 d’abril del 2014, al ple del congrés dels diputats, dels 47 diputats catalans, 25 vam dir no a la transferència del referèndum? Per què no ho vau acceptar? Per què vau continuar saltant-vos la llei a la torera? La llei és per tots. Fora de la democràcia, fa molt de fred. És totalitarisme. —Insisteixo, em sorprèn l’anàlisi: negar la victòria dels independentistes el 27-S. —No t’ho nego. Han guanyat amb el 37% dels vots. —Els independentistes són el 48%, Dolors… —Per mi no tots són iguals. L’independentisme d’ERC i CDC no és el mateix que el de la CUP, que és independentisme més antieuro, més antisistema, més anti Europa. Qui s’ha unit és ERC i CIU: 37%. Els altres són antisistema i antieuropa. —I com us expliqueu que Anglaterra s’hagi acceptat, com a Canadà, un referèndum, i vosaltres no? —No penso entrar en aquest debat nacionalista que només ens ha portat a la discòrdia entre els catalans. —Com l’avortament —Jo vull una Catalunya pionera en tot. I sobretot en llibertat i convivència. Sense estigmatitzar el que pensa diferent. Aquesta era la gran grandesa de Catalunya. I per això a la resta d’Espanya ens admiraven. I ara a la resta d’Espanya ens diuen: què us ha passat? Éreu l’admiració i l’enveja. Ara, en canvi…Com vull fer-ho? Continuar essent Catalunya, pionera econòmicament i culturalment. Continuar dins Espanya I governar Espanya des de Catalunya. Com sempre hem fet els catalans. Hi ha una possibilitat: preocupar-nos dels problemes reals. A mi em fa vergonya que Catalunya no tingui president elegit. Estem en mans d’una assemblea de 1.500 persones, quan som set milions i mig. Quan l’únic que preocupa són les ambaixades i el separatisme. I no els llocs de treball. I a mi, com a mare, el govern d’Espanya m’ha pagat 100 euros al mes. I després, com a mare, els 500 de la Generalitat, no em van arribar mai. —I això la Generalitat ho fa expressament? No té res a veure que l’estat tingui l’aixeta dels diners? —València està pitjor finançada que Catalunya i paga les seves ajudes. Perquè es preocupa de les seves mares. Penso que la Generalitat es gasta els diners de tots en coses no prioritàries. —Jiménez Losantos va dir que ereu ‘la sicaria de Soraya, una lerda, y un escombro’ —La gent que m’ofèn no hi perdo cap moment. La Cayetana de Toledo va fer una crítica a Rajoy. I vaig dir-li que els que estem més legitimitats a parlar dins el PP de Catalunya som els del PP Català. I Jiménez va dir això. En fi. —També vau ser crítica amb Aznar. —No em va agradar unes declaracions d’Aznar i ho vaig dir. Jo a l’Aznar l’admiro, perquè l’admiro. És un valor que sempre hem de tenir en compte, però quan ell va governar, el van deixar ser president. I jo penso que Rajoy ha de fer el mateix: governar a la seva manera. Els nostres valors són els mateixos amb l’Aznar o el Rajoy. —Aznar està d’assessor en empresa privada. No és l’únic cas. —Penso que està bé que tots els expresidents cobrin de l’estat, com a representació. Perquè en el fons fan marca Espanya, o marca Catalunya. Però després hauria de ser incompatible amb qualsevol altra feina. Si volen anar a l’empresa privada, que hi vagin del tot. —Jorge Fernández, Moragas, Alícia Sánchez Camacho. Tots ells van a llista del PP aquestes eleccions. I d’una manera o altra, tots vinculats amb el Cas Camarga —Ho desconec. El ministre Jorge Fernández Díaz ha demostrat la seva capacitat al ministeri de l’Interior. I sempre ho ha demostrat en tots els càrrecs. És un home de gran capacitat de gestió i principis, que sap governar. I necessitem persones així. —Una persona que dóna medalles a verges. Ho trobo flipant. —No. No ho trobo flipant. Trobes flipant que la Immaculada Concepció sigui la patrona d’infanteria? Jo, no. —No hi ha cosa que em deprimeixi més que escoltar gent que diu que marxarà si som independents —No ho serà, d’independent, Catalunya. I a mi ningú em farà fora de Catalunya. A vegades aquests polítics independentistes volen que marxem. Perdoni? A mi em farà fora algú de la meva Catalunya? Al revés. Gent que divideix una societat, són ells els que han de marxar. Són ells els que no estimen Catalunya. A Catalunya sempre hi havia hagut independentistes. Respecte. Però un polític, cridats a conciliar, i fan tot el que fan? —Els independentistes han acceptat fins ara la majoria, que es volia quedar. Ara haurem d’acceptar la majoria, que vol marxar. —Es tornarà a girar la truita. —I si heu fet tard? —D’aquí a un any em tornes a entrevistar. I en parlem.

Summary: Dolors Montserrat: ‘Dir-me unionista és fer servir un vocabulari que m’estigmatitza. N’estic farta’


La xifra de residents a Suècia de nacionalitat britànica que han sol·licitat fa poc la ciutadania sueca s’ha elevat prop del 500% els últims dies. Si bé les xifres normalment no són elevades, és considerable l’increment que han sofert aquesta setmana. Amb una mitjana setmanal de 20 sol·licituds, els últims set dies s’han registrat 129 sol·licituds, de les quals més de cent s’han presentat durant els dies posteriors al referèndum, quan els britànics van decidir que preferien abandonar el bloc comunitari. ‘És una xifra rècord per a una setmana’, ha assegurat Annette Grafen Silander, responsable de la unitat de ciutadania de l’Agència de Migració Sueca a la ràdio Sveriges. ‘Però és massa aviat per saber si es tracta d’una tendència que continuarà’, ha afegit. El mànager musical Paul Sonkamble, de nacionalitat britànica, ha explicat a l’edició sueca del diari ‘The Local’ que la seva sol·licitud de la ciutadania sueca respon ‘no només a una perspectiva moral’ sinó a una necessitat laboral. ‘Com algú que treballa amb músics que fan gires i que depenen de mi, no puc quedar-me atrapat entre fronteres, ja que ells, i els equips amb els quals viatgen, ho fan entre les capitals europees amb facilitat’, ha explicat.

Summary: Creix un 500% el nombre de britànics que sol·liciten la ciutadania a Suècia


El fundador de WikiLeaks, Julian Assange, ha estat condemnat per un jutge britànic a un any de presó (cinquanta setmanes) per haver violat la llibertat condicional quan va demanar asil a l’ambaixada equatoriana a Londres el 19 de juny de 2012. Previsiblement les passarà internat a Belmarsh, al sud de Londres. En una vista judicial al Southwark Crown Court de Londres, Assange ha aparegut davant la magistrada per escoltar la sentència. Ha estat considerat culpable d’haver violat la llibertat condicional per haver-se refugiat a l’ambaixada de l’Equador. En una carta llegida al tribunal pel seu advocat, ha dit que llavors passava per unes ‘circumstàncies difícils’ i que va fer ‘la cosa que en aquell moment pensava que era millor o l’única que podia fer’. A més, Assange fa front a una petició d’extradició als Estats Units per un presumpte delicte de conspiració amb l’analista Chelsea Manning per haver accedit a bases de dades classificades. Si fos extradit i declarat culpable, això podria internar-lo cinc anys a la presó. Assange compareixerà demà davant un altre tribunal a Westminster en la primera vista judicial per aquest procés d’extradició.

Summary: Julian Assange, condemnat a un any de presó per haver violat la llibertat condicional


De fa uns quants anys, per a moltes editorials la campanya de Sant Jordi ja comença el mes de gener. És cert que al febrer i al març es concentren la majoria de novetats, però aquest gener n’ha arribat farcit. Us oferim una selecció de bona part dels nous llibres que podreu trobar aquestes primeres setmanes de l’any. Collita pròpia L’any ha començat fort pel que fa als autors en català i amb nota: Edicions de 1984 presentava, tot just tornar de les vacances de Nadal i Reis, la primera novel·la de Raül Garrigasait, Els estranys, una obra tan estranya i interessant com el títol, ambientada a la ciutat de Solsona en època de la primera guerra carlina, protagonitzada per un prussià mal informat (podeu llegir-ne aquest article). També ha aparegut la primera novel·la d’un altre traductor, Àlex Gombau, Carrers salvatges (Angle editorial). És una història situada més lluny, al barri del Bronx de Nova York, en el moment del naixement de la música hip hop, tot un revulsiu de molts joves d’aquest barri marginal. I també ha sortit la primera novel·la de Teresa Muñoz, Des del balcó, ambientada en la Barcelona de postguerra, publicada a Amsterdam Llibres. També se situa en la postguerra, però a Girona i les Guilleries, la darrera novel·la de Rafael Nadal, amb el títol suggeridor de La senyora Stendhal (podeu llegir-ne aquesta entrevista), una obra plena de silencis letals, publicada per Columna. A l’editorial Males Herbes hi podrem llegir la primera novel·la en solitari de Roger Coch, Udzu, un llibre que barreja l’autoficció amb les aventures, per proposar-nos una revisió postmoderna del mite d’Antígona, segons que expliquen els editors. I una novel·la de la sempre provocadora Anna Carreras, Fes-me la permanent, que publica El Cep i la Nansa, editorial que també ens duu aquest mes la novel·la L’iceberg de la punta d’Òscar Mercadé Garcia. Així mateix, podem descobrir l’experiment a quatre mans que és la novel·la d’Emma Vilarasau i Montse Barderi Camí d’anada i tornada (Columna); la nova novel·la de Valentí Puig, El bar de l’AVE (Proa), sobre la societat espanyoles dels nostres dies, i encara una nova novel·la d’una altra veterana, Margarida Aritzeta, La filla esborrada, que publica Capital Books, un segell adscrit a 9 Grup Editorial. Aquest mes de gener es presenten els primers premis literaris: el premi Joanot Martorell, que en la darrera edició ha estat per a Ponç Puigdevall i les Il·lusions elementals (Edicions 62), una baixada als inferns d’un escriptor en crisi. I els contes brillants de Joan Jordi Miralles, La intimitat de les bèsties, que va obtenir el premi Marian Vayreda i que publica Empúries (podeu llegir un fragment del segon conte, ‘Venació’). També es presenta el premi Just M. Casero, impulsat per la llibreria 22 de Girona, que enguany ha destacat Jaume Puig per l’obra El veler magenta. I ara, a final de gener, entre Tiana Negra i la BCNegra, es farà públic el guanyador del VIII Crims de Tinta, editat per RBA – la Magrana i que arribarà immediatament a les llibreries, perquè el jurat ja fa més d’un més que va decidir el veredicte i vol aprofitar l’ambient favorable a la novel·la negra i criminal d’aquest final de gener. Per aquest temps també arriben amb Pagès Editors dues novetats de gènere negre: Mans negres, el nou capítol de la saga de l’inspector Marc Sergior, de Jordi de Manuel; i Tros de Rafael Vallbona, destacat amb el XXV premi Ferran Canyemeres de novel·la, que l’autor sintetitza amb la sentència ‘una sola nit que acaba essent tota una vida’. En aquesta òrbita de misteri i assassinats podem situar la novel·la del periodista Andreu Claret Venjança (Columna), situada a Alexandria. I no passem per alt, és clar, la traducció de Morts prescindibles, de Hjorth & Rosenfeldt (Columna). Traduccions En l’àmbit de la traducció, es destaca un nou títol de Carson McCullers, Frankie Addams, autora de culte que L’Altra Editorial va començar a recuperar l’any passat i, com un degoteig, ens la torna a fer reviure. La traducció és de Jordi Martín Lloret. I Raig Verd, que el 2015 publicava Com ser-ho alhora d’Ali Smith, acaba de publicar un nou títol d’aquesta escriptora, L’accidental, la narració d’un estiu en què una misteriosa dona transforma la vida d’una família. La traducció és de Dolors Udina. A les llibreries també trobem les memòries de Joseph Conrad, Memòria personal, obra editada per Llibres de L’Avenç i traduïda per Josep M. Muñoz Lloret (en podeu llegir un fragment). Per tancar les novetats en l’àmbit de la traducció, destaquem un nou títol del periodista i escriptor Sorj Chalandon, Professió del pare, autor que alguns lectors recordaran per un altre llibre que Edicions de 1984 va traduir, Retorn a Killybegs; l’ha traduït Josep Alemany. I l’obra de Natalia Ginzburg, La ciutat i la casa (Club editor), que és la darrera novel·la que va escriure Ginzburg abans de morir-se, construïda en forma de cartes i publicada el 1983, any que també va ser elegida diputada pel Partit Comunista. En fa la traducció i el postfaci Meritxell Cucurella-Jorba. En parlarem més, de Ginzburg, escriptora que en català es torna a redescobrir, amb l’aparició d’un seguit de títols seus entre final de l’any passat i principi d’aquest en segells diversos. Poesia Pel que fa a la poesia, podem llegir un nou llibre coent de la gran dama de la poesia catalana, Dolors Miquel, El guant de plàstic rosa (Edicions 62), que li ha valgut el premi Ausiàs March. I també Com elles. Una antologia de poetes del segle XX, editada per Mireia Vidal-Conte a Lleonard Muntaner. I encara els poemes de Carles Camps Mundó, Elegia de l’origen (Proa) o l’obra d’Edward Hirsch, Història parcial de la meva estupidesa i altres poemes, que publica Edicions de 1984. Inèdit fins ara al nostre país, Edward Hirsch és un dels poetes nord-americans més reconeguts de l’actualitat i ha estat traduït al català per Ernest Farrés i Gemma Gorga. Per acabar, anem a parar a Shakespeare, amb una Tria d’obres, traduïdes per Miquel Desclot a Proa. També és del mateix autor l’obra La violació de Lucrècia, que publica Ara Llibres en la versió de Salvador Oliva. I sobre Shakespeare encara en tornarem a parlar, perquè més endavant l’editorial Adesiara ens n’oferirà tots els sonets, que va traduir Gerard Vergés. No-ficció Més enllà de la ficció, el mes de gener ens ha portat el volum de set-centes pàgines Llibertat i sentit, del poeta Lluís Solà, membre fundador de la revista del poesia Reduccions. Tal com explica el subtítol, és un volum de reflexions sobre la condició humana, amb texts que Solà ha anat escrivint entre el 1999 i el 2016. És publicat per Edicions de 1984. També trobem la biografia de Joan B. Cendrós, l’empresari dels productes Floïd, mecenes i activista cultural, que va encapçalar la segona etapa de l’editorial Proa. La biografia, El cavaller Floïd (Proa) és escrita per Genís Sinca (llegiu-ne un article d’opinió). Aquest mes també s’ha posat a la venda el premi Carles Rahola d’assaig que publica Pòrtic, La voluntat i la quimera (Proa), de Jordi Casassas, que és una revisió del moviment noucentista. En l’àmbit geopolític, s’han editat dos volums: el de Joan-Lluís Marfany, Nacionalisme espanyol i catalanitat (Edicions 62) i Atles de Micronacions, de Graziano Graziani (Males Herbes). S’ha de ressenyar també el llibre de Bel Olid Vides aturades (Ara Llibres), que arribarà a final de mes, on tracta de la crisi dels refugiats a partir de testimonis en primera persona. És un llibre vinculat al projecte ‘Casa nostra, casa vostra’. Acabem amb dos volums ben diferents: el primer, de l’històric llibreter de la Llibreria 22 de Girona, Guillem Terribas, que ens proposa Alegra’m la vida (Columna), on continua les memòries a través de la seva passió pel cinema. I, canviant completament, acabem amb L’escena antiga, volum que publica Adesiara, amb introducció de Joan Casas i traduccions d’Esther Artigas i Roser Homar. El volum, una història de l’espectacle, recull per primera vegada en català obres com ara La dansa de Llucià de Samòsata, Els espectacles de Tertul·lià i l’anònima Alcestis de Barcelona, entre més.

Summary: Novetats a les llibreries… aquest gener


Ara que fa cent vint-i-cinc anys que va néixer el periodista Eugeni Xammar (1888-1973) i quaranta que es va morir, VilaWeb ho ha volgut commemorar publicant una sèrie de fragments del llibre ‘Seixanta anys d’anar pel món‘ (Quaderns Crema) durant el mes d’agost. Abans de començar aquesta sèrie, hem volgut parlar amb el principal especialista en la vida i l’obra de Xammar, l’editor, escriptor i advocat Quim Torra, autor de la biografia ‘Periodisme? Permetin!: La vida i els articles d’Eugeni Xammar‘ (Símbol editors, 2008). Reivindicar Xammar és reivindicar un exiliat voluntari que no oblida ni un sol dia el seu país, un catalanista de pedra picada i un periodista d’estil viu, de comunicació eficaç i de llengua genuïna. —Per què us vau dedicar a recuperar Xammar? Com el vau descobrir? —Des que vaig llegir un recull d’articles seus titulat ‘Periodisme’, publicat per Quaderns Crema als anys noranta, vaig caure rendit a un autor que em divertia, m’explicava coses i em parlava del meu país des del cosmopolitisme més integral. Després va arribar el ‘Seixanta anys d’anar pel món’ i des d’aleshores vaig resseguir, obsedit, qualsevol indici o notícia que fes referència a Eugeni Xammar. Aprofitant que vaig viure una temporada a Suïssa, vaig arribar-me als arxius de la Societat de Nacions, on ell havia treballat durant els anys vint. Trobar el seu expedient allà em va provocar la darrera i visceral reacció: i si provava de fer-ne la biografia? —En la biografia que n’heu escrit, envieu el lector a llegir les seves memòries abans de continuar. Quina importància hi doneu? —Total. És absurd de provar de ser original per tornar a escriure la biografia que el mateix biografiat ha explicat en unes memòries prodigioses, que jo no dubto a comparar amb les de Pla i Segarra, o Hurtado i Ametlla. Així doncs, vaig provar d’escriure el ‘negatiu’ de les seves memòries, un llibre que completés, si fos possible, allò que Xammar apuntava en els ‘Seixanta anys d’anar pel món’: trobar el seu primer article, les cròniques des de Londres, els articles irònics de l’hipòdrom, els del Be Negre, el seu paper a l’exili, etc… —Xammar va viatjar pel món i el va observar sempre amb ulls catalans. Quines lliçons ens ofereix en un moment com l’actual? —Que catalanisme i cosmopolitisme han anat sempre de bracet. Jo ja no sé si aquella generació era catalanista per a ser moderna o moderna per a ser catalanista. Però en qualsevol cosa és una generació, amb en Xammar al capdavant, que vol explicar el món des d’un prisma català. A més, Xammar, liberal i conservador, és un personatge fascinant per a entendre la història de Catalunya: catalanista irredempt, mai no cedeix ni un mil·límetre de la seva independència personal i política. I, assumint la desfeta republicana, serà molt crític a l’exili amb els responsables de la República, però sempre al costat de la institució i els símbols de la pàtria. El Xammar baluard, íntegre, radical és imbatible. —Ha romàs molt de temps amagat i tanmateix és un dels periodistes més importants que ha donat el país. Com és? —El franquisme va liquidar la tradició periodística catalana. Els Xammar, Cabot, Passarell, Montanyà, Vigo, Ventalló, Tísner, Calders, Obiols, Rodoreda desapareixen d’avui per demà. I els Pla, Sagarra, Soldevila, Gaziel no tenen tribunes on escriure amb normalitat, és a dir, en català. Ha costat molt, moltíssim –de fet, no ho hem aconseguit– de tornar a posar aquella generació en la cadena que lliga una professió. Tampoc no ho hem aconseguit, políticament, per exemple, amb el liberalisme humanista i catalanista dels Nicolau d’Olwer, Ferran Soldevila, Josep Trueta, Amadeu Hurtado o Antoni Rovira i Virgili. Aquella gent va construir els pilars del país que podem arribar a ser algun dia. Tanmateix, alguns, pocs, joves periodistes durant la transició (Montserrat Roig, Ramon Barnils, Quim Monzó) són els qui el descobreixen, gairebé de nou, sense saber-ne res. Ells fan de pont i, d’alguna manera, trencant amb el franquisme, el recuperen. I caldrà agrair sempre a Jaume Vallcorba, l’editor, que el publiqués i ens permetés de llegir-lo en condicions. —Teniu predilecció per algun Xammar concret? El jove que descobreix, el cronista de Berlín, el corresponsal de guerra, el traductor en organismes internacionals, el que torna a l’Ametlla després d’anys de voltar… —A mi m’agrada el Xammar catalanista, exemplar perfecte dels homes d’Acció Catalana: intel·lectual, elegant, irònic… i un fracàs polític total. Els seus articles del Be Negre són antològics, pugilísticament parlant, i els que escriu els darrers anys de l’exili contra els catalans franquistes destil·len àcid. Són brutals. El Xammar polemista feia por –si s’enfrontava a tu–. Sempre, en qualsevol article de Xammar, hi ha un frase extraordinària, un pensament interessant, un toc d’ironia lacerant. I avui encara el podem llegir amb tot el plaer. —A l’octubre comença la celebració de l’Any Xammar a l’Ametlla del Vallès. Com heu preparat aquesta commemoració? —Els amics de l’Ajuntament de l’Ametlla han fet una cosa magnífica: sense esperar res de ningú, s’han llançat a explicar-nos i a fer-nos arribar Eugeni Xammar. No és fantàstic? La dramatització del ‘Seixanta anys d’anar pel món’, exposicions, conferències, premis internacionals de periodisme, documentals, etc… Un programa completíssim i amplíssim. Penso que el país farà un pas endavant molt important en la difusió del seu millor corresponsal de tots els temps. I la cosa millor de totes: que Xammar torna a casa per la porta gran.

Summary: Quim Torra: ‘El Xammar baluard, íntegre, radical és imbatible’


Fa un mes, enmig del debat sobre la conveniència de tenir un tramvia a Barcelona, VilaWeb va demanar quants diners públics rebia l’empresa privada TRAM, que gestiona els tramvies actuals. L’Autoritat del Transport Metropolità (ATM) va respondre que tardarien un mes a respondre oficialment. I, efectivament, ahir va arribar a la redacció de VilaWeb una carta on constaven els diners públics que aquesta empresa privada rep anualment de les administracions públiques. Aquests darrers quatre anys les quantitats han voltat els 100 milions: 96 milions (any 2012), 92 milions (2013), 100 milions (2014) i 95 milions (2015). L’empresa rebrà diners públics fins l’any 2032, quan s’acaba la concessió. La llista completa dels imports rebuts des de l’any 2003, i els calculats fins l’any 2032, es pot llegir en aquest quadre. El document vegeu el PDF L’ATM informa, en el mateix document, a peu de pàgina, que el càlcul dels diners que rebrà el TRAM a partir del 2016 es fa a partir de les previsions de viatgers i del preu del bitllet. Falta que es compleixin perquè aleshores la subvenció sigui aquesta i no pas una altra. L’empresa TRAM és un 95% privada, i presidida pel senyor Francisco Javier Vizcaíno Muñoz. Vizcaíno Muñoz també té una empresa d’autopistes, Cedinsa. Els socis majoritaris de l’empresa privada són tres: Globalvia, que inclou tres fons de pensió. Alstom, multinacional francesa. I Moventia, empresa catalana de transport (tramvies, automòbils, etc.). Hi ha un 5% que ha quedat en mans públiques (FGC i TMB). L’empresa privada rep els 100 milions dividits en tres àrees: subvenció de capital, contraprestació per prestació de servei i tarifa tècnica. La subvenció de capital són diners rebuts per ajudar l’empresa privada en la inversió inicial que van fer. Són diners que paguen infrastructura. Les contraprestacions, en canvi, són diners públics que paguen el servei que fa l’empresa privada. Una bona manera d’entendre la magnitud de la xifra és comparar-la amb més inversions de 100 milions. 100 milions són els diners que l’empresa Nike paga al Barça cada any pel patrocini. 100 milions són els diners que l’Ajuntament de Barcelona va comunicar que dedicaria a polítiques socials, gràcies a l’ampliació de pressupost recent. I el pla de xoc que van acordar Junts pel Sí i la CUP, per exemple, és calculat en uns 270 milions d’euros. Per eliminar les llistes d’espera, el conseller Antoni Comín calcula que calen 100 milions d’euros.

Summary: El Tram costa uns cent milions d’euros públics l’any


A Brussel·les tot és o blanc o negre. O combregues amb la fe del projecte europeu o ets un heretge. No hi ha marge per a la crítica. Discrepar t’agermana amb Le Pen, Salvini i Orbán. Així de taxatiu és Jean Quatremer, corresponsal del diari Libération al cor de la Unió Europea i una de les veus més crítiques de l’europeisme. ‘És el nou Vaticà, la nova fe veritable i els euròcrates són la nova Guàrdia Suïssa’, diu. Quatremer ha visitat Barcelona per rebre el premi Ernest Udina. Abans, però, ha participat en un esmorzar al Col·legi de Periodistes. Sense els edulcorants i els silencis de Jaume Duch, s’ha encarregat d’explicar les misèries del somni europeu. Vint-i-vuit estrelles sense cap brillantor que es barallen entre si per interessos nacionals. La Comissió i l’eurocambra planten un lliurament de premis de l’APEC perquè el guardó inclou un llaç groc ‘La UE és l’Europa dels estats, no hi ha cap rastre del federalisme promès. L’única construcció que hi ha és la continuïtat geogràfica, res més. Brussel·les s’ha convertit en un ens antidemocràtic, on la Comissió té poders dictatorials i no ha de retre comptes amb ningú. Qualsevol petició de reforma és vista com un atac. És frustrant. Els euròcrates en privat et diuen que tens raó, però en públic s’escandalitzen amb les crítiques’, explica. Quatremer mou les mans com qui desmunta un motor. Peça amunt, peça avall. Entre els dits li brillen quatre anells, n’hi ha un que és d’una calavera allargada amb unes cavitats orbitals d’una negror profunda, gairebé tant com les corrupteles de Jean-Claude Juncker i la seva mà dreta, Martin Selmayr. El corresponsal només cedeix davant una cosa: ‘Un petit cafè.’ Puigdemont serà eurodiputat? La pregunta del moment ha topat amb un periodista dubitatiu i evasiu. Ni sí, ni no. Sense resposta. De totes maneres, Quatremer ha blasmat la decisió unilateral del president del Parlament Europeu, Antoni Tajani, i Klaus Welle, secretari general del Partit Popular Europeu, d’impedir l’accés a l’eurocambra de Puigdemont i Comín. ‘Han provocat un escàndol per unes acreditacions provisionals. Provisionals, ho repeteixo. Quan els diputats espanyols se’n van queixar, haurien d’haver respost que era un merder que havia de resoldre Espanya’, diu. Però el coratge no és una de les virtuts de les institucions europees. El corresponsal explica que ‘Catalunya’ és una paraula tabú als passadissos de Brussel·les. ‘Sembla que vulguis parlar de Voldemort. No es pot esmentar. Ningú en vol parlar, no hi ha debat possible, no els treus del discurs oficial de l’afer intern i tal. De fet, Catalunya s’ha convertit en l’angle mort de la construcció europea.’ Quatremer assegura que, si hi ha voluntat, el marc legal és prou flexible per a permetre un referèndum. Per això ha retret a Mariano Rajoy que, en compte de negociar, optés per recórrer als tribunals i als agents de policia. ‘Si el judici acaba amb condemnes de trenta anys de presó… Això no s’ha vist mai a Europa. És una catàstrofe.’ Una independència sense aliats Però l’independentisme no ha sortit indemne de l’esmorzar. La immunitat estava reservada per als pancakes i el suc de taronja que cap periodista no s’ha atrevit a tocar. Quatremer ha declarat que la societat catalana estava fracturada. En aquest sentit, ha dit que la decisió de Puigdemont de tirar endavant l’1-O, amb tot el desplegament policíac, no havia ajudat gens a la cohesió. A més, s’ha mostrat sorprès amb l’actuació de Raül Romeva, de qui ha dit que era un home més intel·ligent que Puigdemont, durant l’octubre de 2017. Segons ell, el conseller d’Afers Estrangers sabia com funcionava la Unió Europea i que les institucions no mourien ni un dit per Catalunya després del referèndum. ‘Sabia que era impossible fer la independència contra el parer de França i Alemanya.’ Qui presidirà la Comissió? El relleu de Juncker no és gens clar, no tant pel resultat electoral sinó pels vets creuats entre Macron i Merkel. El Partit Popular Europeu va guanyar els comicis i el seu candidat, Manfred Weber, és el més ben posicionat. Però, segons Quatremer, té dues lloses insalvables. És un lampista de partit sense experiència de govern i França impedirà que el Consell Europeu el nomeni per al càrrec. Un vet que, evidentment, tindrà resposta per part d’Alemanya: Michel Barnier, la cara europea de les negociacions pel Brexit, tampoc no serà president. Sobre Timmermans, el corresponsal no es pronuncia, i en el cas de Margrethe Vestager, la comissària més mediàtica de la Comissió, Quatremer veu difícil que els Liberals, tercera força al parlament, puguin imposar el seu candidat. I finalment, quan l’esmorzar agonitza, una periodista salta amb aquesta pregunta: ‘Josep Borrell?’ El ministre d’Afers Estrangers espanyol entra a la sala per la xemeneia, una mica com el PSOE l’ha enviat a Europa. Un Pare Noel com a solució contra l’hegemonia conservadora a Brussel·les… ‘No, és massa vell’, sentencia Quatremer.

Summary: Jean Quatremer: ‘Catalunya és l’angle mort de la construcció europea’


Catalunya en Comú ha suspès de militància el diputat Joan Josep Nuet i li ha obert un expedient, ara que s’ha confirmat que ocuparà el lloc número 4 de la llista d’ERC a les eleccions espanyoles per la circumscripció de Barcelona. En un comunicat, els comuns han criticat allò que anomenen ‘espectacle mediàtic’ d’ERC i la negociació amb ‘trànsfugues’. Aquest vespre el consell nacional d’ERC ha aprovat la coalició amb els comuns Sobiranistes a les eleccions espanyoles del 28-A i ha tancat les llistes al congrés i al senat, encapçalades per Oriol Junqueras i Raül Romeva a la circumscripció de Barcelona, respectivament. ERC ha reservat el lloc número 4 per Barcelona –que sortirà molt probablement elegit diputat– a Sobiranistes. Aquest lloc l’ocuparà Joan Josep Nuet, segons que han confirmat fonts de Sobiranistes a VilaWeb. Aquests últims dies ERC ha negociat amb Nuet la possibilitat que s’incorporés a la llista d’ERC al congrés. Comunistes de Catalunya, el partit de Nuet, va aprovar dissabte de promoure una coalició entre Sobiranistes i ERC que ha fructificat aquest vespre. Sobiranistes decidirà qui ocupa aquest quart lloc de la llista, a més de la resta que els republicans els han reservat. Ahir, el consell nacional d’EUiA va aprovar de donar suport a la llista d’En Comú Podem. El sector crític va advertir Nuet que en demanaria l’expulsió del partit si finalment s’incorporava a la llista d’ERC. Durant el consell nacional, s’ha llegit una carta de Junqueras en què el president d’ERC fa una crida a un vot multitudinari pels republicans en resposta a la repressió de l’estat espanyol.

Summary: Els comuns suspenen Nuet de militància i li reclamen l’escó després de fitxar per ERC a les eleccions espanyoles


Silvestre Vilaplana (Alcoi, 1969), és el guanyador del III Premi Agustí Vehí, vila de Tiana, de novel·la negra amb l’obra ‘Els ossos soterrats’, on utilitza el gènere negre per parlar de la memòria històrica. La novel·la de Viaplana ha estat triada per unanimitat del jurat, que és format per Àlex Martín, LLuís Bosch, Anna Maria Villalonga i Sebastià Bennasar i s’ha imposat sobre les altres 28 novel·les presentades a concurs. El lliurament del premi es farà el proper 22 de gener en el marc de la jornada inaugural del festival Tiana Negra. La novel·la guanyadora es publicarà el proper mes de setembre en la col·lecció Crims.cat de l’editorial Al revés. Té una dotació econòmica de 2.000 euros. ‘Els ossos soterrats’ parteix d’una arqueòloga que vol desenterrar una fossa comuna del franquisme on, inesperadament, apareixen les restes d’un nadó. Una història familiar i els salts temporals entre el present de la narració i el dels fets luctuosos acabaran de conformar els eixos d’una obra que manté la intriga fins al final, segons els membres del jurat, que també han destacat l’elevada qualitat de la prosa. La quarta edició del festival Tiana Negra se celebrarà el 22 i 23 de gener, amb una vintena d’activitats i una trentena d’autors. L’aplec dels amants de la novel·la negra s’esdevé a la cila de Tiana, al Maresme. Enguany la proposta amplia espais, dates, territori i activitats. El programa compta amb el primer homenatge al col·lectiu literari Ofèlia Dracs, a càrrec d’Àlex Martín; un taller literari de novel·la negra amb alumnes de l’institut de Tiana; una ruta literària per la ‘Barcelona negra’, i la visita de l’escriptor francès François Thomazeau, com a cloenda del festival, a més de presentacions i signatures de llibres, debats sobre el gènere, etc. A més, aquest any el festival habilitarà un autocar llançadora de Barcelona a Tiana per facilitar el transport als interessats.

Summary: Silvestre Vilaplana guanya el III Premi Agustí Vehí amb la novel·la ‘Els ossos soterrats’ de gènere negre i memòria històrica


Albano-Dante Fachin, ex-diputat de Catalunya Sí que es Pot, ha retret al seu company Joan Coscubiela que critiqui la decisió del Tribunal Suprem espanyol de mantenir empresonat Oriol Junqueras. ‘Ara entens per què t’aplaudia el PP, PSC i Cs?’, li ha etzibat, en referència al discurs de Coscubiela en el ple del parlament del 6 de setembre durant el debat de la llei del referèndum. ‘Apuntalaves el discurs que avui fa possible això’, ha afegit Fachin. Ara entens perquè t'aplaudia el PP, PSC i Cs? Estaves apuntalant el discurs que avui fa possible això. https://t.co/ZZMKqXqimH — Albano-Dante Fachin (@AlbanoDante76) January 5, 2018 Després de saber la decisió del Suprem, Coscubiela ha lamentat la decisió i l’ha considerada ‘incomprensible’. Si és díficil justificar jurídicament la imputació de delicte de rebelió, més incomprensible encara és mantenir presó provisional — J.Coscu (@jcoscu) January 5, 2018

Summary: Fachin retreu a Coscubiela que critiqui el Suprem: ‘Ara entens per què t’aplaudia el PP, PSC i Cs?’


El portaveu de la Comissió Europea (CE), Margaritis Schinas, ha dit que el tancament de pàgines web en favor del referèndum de Catalunya (com la de l’ANC, que va executar ahir la Guàrdia Civil) era legal. Alguns corresponsals de mitjans internacionals a Brussel·les li han demanat si el tancament de webs o la persecució de mitjans de comunicació no eren un atac a la llibertat d’expressió. Fins i tot han comparat les actuacions de les autoritats espanyoles a Catalunya amb el cas de Turquia. Schinas no s’ha volgut pronunciar i ha indicat que tothom era lliure de tenir la seva opinió. Vegeu-ne el vídeo subtitulat: El portaveu ha respost que les mesures adoptades havien estat ordenades per jutges en un context específic i que la Comissió no tenia ‘competències ni veu’ quan es tractava de l’ordre constitucional d’un estat membre. ‘No podem improvisar competències que no tenim’, ha insistit. Arran d’aquesta resposta de Schinas, uns quants corresponsals internacionals han insistit a demanar per l’atac a la llibertat d’expressió. De fet, han acusat la Comissió de tenir dues posicions diferents pel que feia a la ‘legalitat’ i a la ‘llibertat d’expressió’. Un periodista ha demanat com era possible qüestionar la situació de la premsa a Turquia i no la d’Espanya, tenint en compte que allà també eren els jutges que ordenaven de tancar els mitjans de comunicació. Un altre reporter ha retret que la Comissió pogués ‘condemnar’ el tancament d’un diari a Cambotja però que decidís ‘no dir res’ quan es tractava de la ‘manca de llibertat d’expressió a la Unió Europea’. Encara un altre periodista ha remarcat que la Comissió tenia ‘dues posicions diferents’ quan es tractava de la llibertat d’expressió: la primera, adoptada en països ‘com Hongria i Turquia’; la segona, la que ha pres respecte d’Espanya i Catalunya. Schinas tampoc no ha volgut respondre aquesta acusació i ha dit que cadascú en podia fer la interpretació que volgués.

Summary: Els corresponsals a Brussel·les acorralen la Comissió per la seva passivitat amb Catalunya


Les famílies alguereses que ho vulguin podran escolaritzar els fills en català. Ho ha aprovat el parlament de Sardenya després de les esmenes presentades per la Plataforma per la Llengua al projecte de llei sobre la regulació de les llengües de l’illa. A banda l’opció immersiva en català o en sard, també podran triar l’ensenyament en italià amb classes de català, cosa que assegurarà l’aprenentatge de la llengua pròpia de l’Alguer. Aquest és un dels punts més importants de la nova llei, que equipara els drets lingüístics dels parlants de català amb els de sard, llengua autòctona de l’illa i la més estesa juntament amb l’italià. La proposició de llei que va arribar al parlament no garantia els mateixos drets i previsions per a les dues llengües, tot i reconèixer el català com una llengua a tutelar tant com el sard. La nova llei de Sardenya, a banda l’opció d’immersió en català a l’escola algueresa, també permetrà als catalanoparlants sards d’adreçar-se en la seva llengua a l’administració regional. Es crearà una estructura d’oficines lingüístiques que vetllaran perquè l’administració utilitzi les llengües pròpies amb normalitat. En el cas de l’Alguer, l’oficina instal·lada a la ciutat incorporarà treballadors que hauran de tenir el certificat C1 de català. Com a la resta de la llei, la proposta original només protegia el sard a la ràdio i la televisió. Després de les esmenes presentades per la Plataforma per la Llengua, la llei finalment aprovada també protegeix el català pel fet de ser la ‘llengua d’una minoria històrica’. D’aquesta manera es converteix en una llengua que cal promoure i incentivar en les produccions audiovisuals i haurà de ser present en un terç de la programació que sorgeixi del conveni entre l’administració sarda i el servei públic de radiotelevisió, juntament amb el sard i les altres llengües de l’illa.

Summary: Les famílies de l’Alguer podran escolaritzar els fills en català


L’escriptor Pere Gimferrer va descriure el poeta Joan Brossa com ‘un menestral il·lustrat que actua com un proletari rebel’. No sabem si aquesta definició va agradar a Brossa, però sí que sabem que ha marcat d’alguna manera els comissaris de l’exposició ‘Poesia Brossa’, que es podrà veure al Museu d’Art Contemporani de Barcelona (Macba) del 21 de setembre d’enguany al 25 de febrer de l’any vinent. Una exposició de tesi, amb dos comissaris complementaris: la cap d’exposicions del museu, Teresa Grandas, i l’artista Pedro G. Romero. Tots dos s’han passat un grapat d’anys treballant amb el Fons Brossa, que la fundació que porta el seu nom va dipositar al Macba ara fa sis anys. En aquest temps, al Fons Brossa, que conté 50.000 referències, s’hi han fet tasques de neteja, conservació, documentació, estudi i, en part, digitalització. Per al director del Macba, Ferran Barenblit, la inauguració de l’exposició és una fita per al museu. Són anys de feina amb la voluntat de ‘llegir’ aquest artista des del principi. Diu que l’exposició que es presenta és cent per cent Macba i que implica mostrar una manera de pensar i produir de Joan Brossa. Certament, contribuirà a difondre la figura de Joan Brossa i a internacionalitzar-la, alhora que farà dialogar la seva obra amb la d’artistes de diverses generacions. La influència de Brossa en els artistes de la primera i la segona transicions Vicenç Altaió, actual president de la Fundació Joan Brossa, diu que és una exposició oportuna des del punt de vista històric. Defineix Brossa amb aquestes paraules: ‘És l’artista poeta més radical de tota la segona meitat del segle XX a Catalunya, des de la Segona Guerra Mundial fins als inicis del segle XXI.’ Per Altaió, va ser el referent dels artistes de la primera transició, situats entre el franquisme tardà i la postmodernitat, cosa que amb aquesta exposició torna a ser visible i a marcar influència entre els artistes de la segona transició, l’actual. Visca els Països Catalans! El comissari Pedro G. Romero ha remarcat la impressionant actualitat de Brossa, gairebé d’una manera pornogràfica, ha dit. Un exemple: hi ha una obra que es diu Strip-tease català, que és la filmació d’un número de l’artista Christa Leem despullant-se. Per cada peça de roba que es treu li salta una carta, sempre la mateixa, l’as de bastos. En tombar-se per sortir de l’escenari, es veu que l’artista duu a l’esquena una carta de joc, bo i girada. Quan ja sembla que s’ha acabat l’acció, tot d’una surt Joan Brossa de darrere el teló de vellut vermell i crida: ‘Visca els Països Catalans!’ Un altre exemple: a la mateixa sala hi ha la projecció del moment en què Brossa surt a l’escenari del Price el 1970, enregistrat per Pere Portabella. Per sorpresa de molts, Brossa llegeix un poema molt curt que diu: De cos de Mossos d’Esquadra només n’hi ha autoritzada una secció que es considera com a força d’ordre públic i es limita constantment a prestar servei a la Diputació provincial. El comissari diu que és un poema pertorbador: la reivindicació d’una policia nacional catalana lliga molt amb els elogis que els Mossos han rebut recentment per l’actuació durant els atemptats de l’agost a Barcelona i Cambrils. Pedro G. Romero assegura que aquesta exposició sobre Brossa li ha permès de llegir l’actualitat catalana, el moment present. Troba, doncs, que el poeta és molt vigent. I Altaió ho diu així: ‘És una exposició enormement poètica, la del poeta de combat en un moment de combat polític com el que vivim.’ Joan Brossa. ’18 de juliol’ (1970-1982Col·lecció MACBA). © Fundació Joan Brossa. Fotografia: Martí Gasull Poeta incòmode També segons Gimferrer, Brossa és un poeta incòmode, que amb el temps esdevé un clàssic acceptat. I Tàpies considerava que Brossa posava en relleu les coses essencials. Però el fet és que una altra de les aportacions a destacar de l’exposició és que parteix d’una mirada que no és la de la generació de brossians declarats, de Portabella a Perejaume. Aquesta exposició es mira Brossa des dels ulls d’una altra generació, que no distingeix entre la poesia visual i la poesia textual i que mira d’evitar que la imatge impedeixi l’obra escrita. Els poemes objecte o visuals i els poemes escrits són un tot i no hi ha la voluntat de distingir-los. Com diu Altaió: ‘Brossa és un poeta literari que utilitza un vocabulari visual. No fa diferència entre acció poètica i acció política.’ El 2019 s’escaurà el centenari del seu naixement i l’any vinent farà vint anys de la seva mort. Amb motiu d’aquestes efemèrides, es publicaran uns quants volums, uns de poesia inèdita fins ara i, sobretot, la poesia completa. L’exposició ressegueix tota la seva trajectòria: el primer text que va publicar quan era milicià mobilitzat durant la guerra de 1936-1939, amb el títol Infiltració; la relació amb la generació del 27, el grup Dau al Set i el mestratge de Joan Miró. Alhora, superat Dau al Set, els seus poemes civils, que impliquen un tomb social que coincideix amb un tomb material. En aquesta època, als anys cinquanta, Brossa ja té una veu pròpia consolidada. En una segona sala descobrim els llibres Suites, que va fer entre el 1959 i el 1969 i que condensen tota la seva gramàtica textual i d’imatges. El treball de Brossa va ser extensíssim i ple de vasos comunicants. Una tercera sala explora tres aspectes de la seva obra: el polític, l’econòmic i l’estètic. I les dues últimes fan dialogar l’obra de Brossa amb tres artistes internacionals: Nicanor Parra, Marcel Mariën i Ian Hamilton Finlay. A més, l’exposició serà esquitxada d’accions poètiques que Brossa va imaginar i que, de sorpresa, s’anirà trobant el visitant. Això sí, només el divendres i el dissabte a la tarda i el diumenges al matí. Una de les sales de l’exposició durant una performança. Al fons, Joan Brossa en el film del Price dels Poetes de Pere Portabella.

Summary: Brossa: acció poètica i acció política


Entrevista amb Francesc Cabana (1934), historiador de l’economia, que acaba de publicar el llibre ‘La cultura de la cobdícia. Les claus de la crisi econòmica a Catalunya’ (Editorial Pòrtic).

Summary: Francesc Cabana: ‘Hi hauria d’haver una revolució moral’


L’advocat Gonzalo Boye es va mostrar ahir convençut que els presos polítics i exiliats seran condemnats pel Tribunal Suprem espanyol. ‘Això no és un judici just i només es pot esperar una sentència injusta. Cal preparar el judici a les instàncies següents ’, va declarar al Món a RAC-1. Boye va denunciar les irregularitats de la instrucció de Llarena i els encauaments per rebel·lió i sedició. ‘Aquests fets —el referèndum i la DUI— en un país democràtic no són delicte. Els maquillin com els maquillin’, va explicar. Segons l’advocat, no hi ha dubte que en la sentència del Suprem hi apareixeran els delictes de rebel·lió i sedició: ‘La seva estratègia implica establir d’una vegada per totes que plantejar un referèndum d’autodeterminació és delicte, tot i que el Codi Penal no ho contempla.’ A més, Creu que una volta publicada la sentència, el Suprem reactivarà les euroordres contra el president Carles Puigdemont i els consellers Toni Comín, Meritxell Serret, Clara Ponsatí i Lluís Puig, així com les exiliades Marta Rovira i Anna Gabriel. ‘El Suprem potser pensa que amb una sentència condemnatòria l’extradició serà més fàcil. Nosaltres ja diem que no’, va concloure.

Summary: Boye sobre el judici a l’1-O: ‘Cal preparar el judici a les instàncies següents’


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha ofert el seu primer missatge institucional amb motiu de la commemoració de l’Onze de Setembre. ‘Ens cal decidir si contra les injustícies, les amenaces, la por, la violència, les presons i l’exili, ens hi conformem o si resistim i avancem’, ha dit. Torra ha cridat a defensar les llibertats democràtiques: ‘Dediquem aquesta Diada a la llibertat. Perquè la llibertat no fractura mai. Allò que fractura és la seva absència’. Així mateix, ha afirmat que la convivència és ‘viure els uns amb els altres i no pas els uns sota els altres’ i ha afegit que cal mantenir la bandera del diàleg, la pau i la paraula sense caure en provocacions. ‘Us convido a fer valdre sempre la veritat, a desemmascarar la mentida quan calgui. Us convido a mantenir sempre el bon to i el somriure, malgrat els insults i les humiliacions’, ha afegit. El president ha insistit que el govern té el compromís de fer efectiva la República i que ha de ser de tots els catalans. ‘Ho farem per tots els presos polítics i exiliats i per tots els qui són perseguits perquè defensen la llibertat de Catalunya i perquè van donar la paraula al poble en el referèndum d’autodeterminació del primer d’octubre’, ha dit. També ha recordat la votació de la Junta de Braços del 1713 al Saló de Sant Jordi del Palau de la Generalitat, quan es va acordar de resistir l’arribada de les tropes borbòniques a Barcelona. ‘Aquella votació de fa tres-cents anys segurament va ser un dels actes de sobirania plena més importants del nostre país en l’època moderna’, ha reivindicat. Tot seguit, podeu llegir el missatge íntegre del president Torra. «Benvolgudes i benvolguts compatriotes, Va ser exactament en aquest Palau de la Generalitat, al Saló de Sant Jordi, on la primera setmana de juliol del 1713 es va fer una votació que canviaria el curs de la història dels catalans. Davant de la gravíssima situació que vivia el Principat per la imminent arribada a Barcelona de les tropes borbòniques i el començament del setge contra la ciutat, es va convocar la Junta de Braços, que substituïa les Corts Catalanes quan no es podien reunir. Calia prendre una decisió vital. Calia decidir entre la submissió o la resistència a Felip V. Avui, gràcies als nostres historiadors, sabem perfectament com van anar les intervencions, fins a la votació del braç reial, que representava les viles i ciutats. Per 78 vots contra 45, es va optar per resistir. ‘Va ser obra, veritablement, del poble’, va afirmar contemporàniament Ferran Soldevila. I, certament, el resultat del braç de les viles i ciutats va fer decantar la balança de tota la resta. La sort de Catalunya estava decidida: es defensaria fins a les últimes conseqüències un dels sistemes constitucionals i parlamentaris més antics d’Europa, el català, que aquell 1713 ja comptava cinc segles. La decisió no l’havia pres cap rei, sinó els representants dels catalans. Aquella votació de fa 300 anys va ser segurament un dels actes de sobirania plena més importants que ha fet el nostre país en l’època moderna. I els catalans de 1714 van defensar-lo fidelment fins al darrer instant del combat de l’Onze de Setembre, més d’un any després. El seu exemple perdura en la nostra memòria, com ho fan sempre en la història dels pobles aquells que han brandat la bandera de la llibertat per damunt de l’interès particular. Demà és la Diada Nacional de Catalunya i, com fa 300 anys, som en una nova cruïlla històrica per al nostre país. Ens cal decidir si davant de les injustícies, les amenaces, la por, la violència, les presons i l’exili ens conformem o resistim i avancem. Us convido a fer valdre sempre la veritat, a desemmascarar la mentida quan faci falta. Us convido a mantenir sempre el bon to i el somriure, malgrat els insults i les humiliacions. Desitjo que visquem lliures, amb totes les conseqüències, i que només ens deguem a la consciència íntima de persones demòcrates i pacífiques. I per damunt de tot, defensem aferrissadament, apassionadament, les llibertats democràtiques. Per això dediquem aquesta Diada a la llibertat. Perquè la llibertat no fractura mai. Allò que fractura és la seva absència. La història ens explica que cada vegada que hem caigut, ens hem tornat a alçar i a posar en marxa. I ara ho fem en un combat democràtic i pacífic pels drets civils, socials i nacionals. Ens tornem a posar en marxa sense abandonar mai les nostres banderes del diàleg, de la pau i de la paraula. No les abandonarem mai. Potser algú ho voldria i mira de provocar-ho. No ho aconseguirà. La paraula i el vot són les nostres úniques eines. Són els nostres baluards. Totes les catalanes i tots els catalans hem de trobar-nos en la defensa de la democràcia i la llibertat. Perquè són l’únic terreny fèrtil sobre el qual pot créixer el benestar, la justícia, el progrés, la qualitat de vida i la igualtat d’oportunitats. Ens ho mereixem tots. S’ho mereixien els nostres pares i s’ho mereixen els nostres fills. Aquest és el pacte de la convivència. Perquè conviure és viure els uns amb els altres i no pas els uns sota els altres. Ja ho sabeu, el nostre govern s’ha compromès a fer efectiva la República. Una República compartida que ha de ser de tots els catalans. Ho farem per tots els presos polítics i exiliats i per tots aquells que són perseguits per defensar la llibertat de Catalunya i per haver donat la paraula al poble en el referèndum d’autodeterminació del primer d’octubre. Aquest és un poble que se sent i es vol lliure. Que ha decidit ser sobirà del seu destí. Manuel de Pedrolo, de qui enguany commemorem el centenari del seu naixement, ho deia d’aquesta manera: ‘No som lliures d’ésser lliures; hi estem condemnats.’ Amb tota l’esperança i també amb tot el coratge pels dies que vindran, us desitjo una molt bona Diada. Visca Catalunya Lliure!»

Summary: Torra: ‘Ens cal decidir si ens conformem o si resistim i avancem’


El primer comboi de metro de Barcelona ha tornat a les vies aquesta nit. Passada la mitjanit, aquest tren del 1924 ha fet un recorregut per la línia 2, la lila, des de la parada de la Sagrada Família fins a la Pau. El trajecte s’ha fet també de tornada i tot plegat ha tingut una durada de dues hores. El viatge amb el comboi del 1924 es repeteix des de fa uns anys. Aquesta vegada el viatge ha estat un homenatge al Metro Transversal amb motiu de la celebració dels noranta anys, perquè el primer tram d’aquesta línia, entre la Bordeta i la plaça de Catalunya, es va inaugurar el 10 de juny de 1926. A més, a l’andana central de l’estació de la Sagrada Família, s’hi ha instal·lat una exposició de fotografies sobre els noranta anys del Metro Transversal.

Summary: Aquesta nit ha tornat el primer metro de Barcelona, del 1924


El Real Instituto Elcano, considerat el think tank més important de l’estat espanyol, fa cada any un baròmetre de la imatge de l’estat a l’exterior. Des del començament del procés, el moviment independentista català ha estat present en l’anàlisi d’aquesta imatge exterior i, des de l’any passat, s’interroga expressament sobre aquesta qüestió en l’enquesta. Les dades mostren, sobretot, que hi ha un alt grau de coneixement del procés independentista a la resta d’Europa, ja que entre el 62% i el 87% dels ciutadans dels països entrevistats tenen consciència de la situació política en què es troba Catalunya. En referència a l’any anterior, a més, ha augmentat significativament el nombre de ciutadans alemanys i francesos que se’n consideren informats. ‘Nivell de coneixement del moviment separatista a Catalunya.’ Institut Elcano. El coneixement del procés entre les respectives poblacions és superior, per exemple, a la participació en la segona volta de les presidencials pels francesos (75%), la participació en les eleccions portugueses (56%), les alemanyes (72%) i les italianes (75%), i no està gaire lluny de la participació en el Regne Unit (66%). Pels europeus, Espanya seria la gran perjudicada per la independència catalana El consens entre la gran majoria d’enquestats dels cinc estats on s’ha fet l’enquesta és que consideren que un estat independent català seria negatiu per a l’estat espanyol. La pregunta no especifica de quina manera ho seria, si democràticament, econòmicament o pel que fa a la influència de l’estat espanyol en el marc internacional. ‘Si Catalunya s’independitzés d’Espanya, creieu que això seria positiu o negatiu per a Espanya?’ Institut Elcano. Portugal és l’estat que veu de manera més negativa les conseqüències per a l’estat espanyol, però a tot arreu més de la meitat dels ciutadans que tenen coneixement del procés català considera que la independència perjudicaria l’estat espanyol. En el cas de com afectaria una independència catalana la Unió Europea, la visió també és més negativa que no pas positiva, però en cap cas no ho veuen tan perjudicial com per a l’estat espanyol. Una gran part dels ciutadans, entre el 43% i el 59%, desconeix com afectaria una independència les institucions europees o creu que no afectaria ni positivament ni negativament. En cap dels països no arriben al 50% els qui consideren que seria perjudicial per a la Unió. En cap país no arriba a la meitat dels ciutadans els qui pensen que la independència de Catalunya perjudicaria la Unió Europea Cal destacar la posició dels ciutadans de l’estat francès, l’únic dels cinc estats enquestat que és fronterer amb Catalunya. El 39% dels francesos considera que la independència no afectaria, mentre que un 15% no ho sap i només un terç (34%) creu que seria negativa per la Unió Europea. Els qui creuen que seria més positiu són els ciutadans del Regne Unit, on el mateix percentatge que considerava que seria bo per a Espanya considera també que seria bo per a Europa. En el cas de la Unió Europea, cal destacar que a final del 2012, amb l’inici del procés, es va fer una pregunta semblant i, en aquell moment, més de la meitat dels britànics, italians i alemanys (els estats europeus on es preguntava) van considerar que la independència seria negativa per a Europa. Per tant, en cinc anys s’ha reduït considerablement la visió que la independència catalana perjudicaria les institucions europees. I què consideren que implicaria per als catalans? Sobre com la independència afectaria els catalans, no hi ha una posició clara. Una gran part dels enquestats creu que no els afectaria, percentatge que fluctua entre el 30% i el 48% segons el país, sense arribar en cap cas al 50%. Els enquestats d’Alemanya i de França són els qui ho veuen més negativament, juntament amb els portuguesos, que cal tenir en compte que no han estat enquestats aquest 2017. En el cas francès, és significatiu que ha augmentat del 13% al 18% els qui consideren que la independència seria positiva pels catalans. En el cas italià, l’opció majoritària també és que la independència seria negativa, però amb un percentatge important de ciutadans que ho veu com a positiva per als catalans. Al Regne Unit, per la seva banda, hi ha una clara majoria que veu que seria positiu per als catalans, i aquest resultat no pot ser únicament a causa dels escocesos, ja que aquests només representen un 8,5% de la població de l’estat. Els resultats són força sorprenents, tenint en compte que els enquestats formen part de grans estats, amb segles d’independència, i seria d’esperar que, sense un coneixement sobre la realitat catalana, es tendís a anar en contra de reivindicacions independentistes i es pensés que és millor la unitat de l’estat. Però les dades no mostren pas tan contundentment aquesta posició; per tant, podem suposar que el relat català ha fet forat en aquests països.

Summary: Britànics i italians, els més partidaris de la independència de Catalunya