El líder de Podem, Pablo Iglesias, ha presentat avui un resum del programa electoral de la seva formació, que concorre a les eleccions amb el lema ‘Per a un nou país’ i que, entre altres, proposa eliminar la ‘irresponsabilitat’ del rei espanyol davant de la llei, i promet d’obrir una comissió d‘investigació sobre la monarquia. En clau catalana, Podem reserva un apartat en el programa –editat en forma de llibret que recorda la constitució espanyola– a la qüestió catalana i proposa, com ja va fer en el passat, un referèndum vinculant. ‘La gestió viable del conflicte a Catalunya passa per construir un procés de reconciliació que permeti el diàleg i arribar a acords. Apostem per un referèndum pactat en el qual Podem defensarà un nou encaix per a Catalunya a Espanya‘, diu el programa. En les eleccions anteriors, les del 26-J del 2016, Podem parlava de convocar un referèndum ‘amb garanties a Catalunya perquè els seus ciutadans i ciutadanes puguin decidir el tipus de relació territorial que volen establir amb la resta d’Espanya’. ‘Estem d’acord amb el PSOE que no és desitjable la independència de Catalunya’, han dit fonts de Podem durant la presentació del programa per les eleccions del 28-S, però cal ‘parar d’empényer’ la independència, ‘desjudicialitzar’, deixar de ‘fer el bèstia’ i ‘cercar solucions democràtiques’. ‘Per això plantegem des del principi un referèndum on la majoria que vol continuar a Espanya amb un encaix diferent es pugui expressar votant’, ha dit. Iglesias ha presentat el programa a Madrid en un acte on ha carregat contra les formacions de la dreta que diuen defensar la constitució però que segons el líder de Podem només es preocupen de determinats punts de la carta magna. Podem, ha dit, cens inspirarem en la constitució per a un sistema fiscal just inspirat en els principis d’igualtat i progressivitat, que és el que diu la Constitució’, o per proposar un impost a les grans fortunes ‘que gravi els patrimonis superiors a 1 milió d’euros’ Eliminació dels aforaments i de la llei ‘mordassa’ El programa electoral de Podem també aposta per ‘suprimir els aforaments i acabar amb la irresponsabilitat del rei’, eliminar l’exempció de l’IBI per a l’església i posar punt i final a la llei ‘mordassa’ i a les ‘lleis medievals d’ofensa als sentiments religiosos i injúries a la corona’. També recuperar els 60.000 milions que el Banc d’Espanya va donar als bancs mitjançant un nou impost de transaccions financeres, intervenir el mercat del lloguer perquè cap família hagi de pagar més del 40% del seu sou al lloguer, i fixar un salari mínim interprofessional (SMI) de 1.200 euros mensuals. En total són 40.000 milions d’euros de despesa que segons Podem sortiran del fet que ‘els que no paguen impostos, que són les corporacions i les grans fortunes’ passin a pagar-ne. Són diners que segons Podem no es dedicaran ni a pagar el deute públic ni al dèficit, que s’han de reabsorbir gràcies al creixement econòmic.

Summary: Podem manté un referèndum per a Catalunya en el seu programa electoral


Les tempestes acompanyades de pedra que van descarregar de forma irregular divendres al vespre a les terres de Ponent ha malmès 5.765 hectàrees de cultius, principalment de fruita de pinyol. Segons dades recollides pel Departament d’Agricultura, el municipi més afectat és Alcarràs (Segrià) amb 1.620 hectàrees d’aquesta fruita que han percebut danys situats entre el 60 i el 100%. Ara, la pedra ha registrat danys a un total de 13 municipis del Segrià, la Noguera i les Garrigues i també ha perjudicat cultius de fruita de llavor i cereal. Els pagesos han començat a rebre avui la visita dels pèrits que han d’avaluar les pèrdues per poder tramitar el cobrament de l’assegurança agrícola. En alguns punts de la zona del camí de Vallmanya, a Alcarràs, i també a Gimenells i el Pla de la Font s’ha perdut la totalitat de la collita. La pedra que va caure divendres al vespre ho va fer de forma irregular, molt barrejada amb aigua però en alguns punts amb mides que arribaven a la d’una moneda d’un euro. La tempesta del passat divendres a la tarda va ser especialment virulenta a la comarca del Segrià. Va haver-hi molts municipis afectats, però especialment Alcarràs, Lleida (Sucs), Raimat, Almacelles, Gimenells i el Pla de la Font i el nord de l’Horta de Lleida. Amb menys intensitat i barrejada amb molta aigua, la pedra va afectar més zones de la comarca, com són els municipis de Soses, Torrefarrera, Alguaire, Rosselló, i Corbins; de la comarca de la Noguera, el municipi de Torrelameu; i de la comarca de les Garrigues, el municipi de Castelldans, on l’afectació va ser més desigual. El cultiu més afectat és la fruita dolça, amb danys molt variables. En destaca l’afectació tant en fruita de llavor, que pràcticament és tota per a collir, com en fruita de pinyol, que ara és en plena campanya de recol·lecció. Als indrets menys afectades es preveuen danys d’entre el 10 i el 25% de la producció, amb pedres d’uns 0,5 centímetres de diàmetre, però a les més afectades, els danys poden arribar al 80% i fins i tot al 100% amb pedres de fins a 2 centímetres de diàmetre. Quant als cultius herbacis, destaca una afectació important al panís de Gimenells, Almacelles i el nord de Lleida, amb força superfície afectada. El total d’hectàrees afectades, amb diferent intensitat, és de 5.765. També s’ha produït dany en vinya al municipi de Raimat, amb una afectació d’entre el 30 i el 50% sobre un total de 485 hectàrees.

Summary: La pedregada de divendres va afectar prop de 5.800 hectàrees de cultius a Ponent, principalment de fruita dolça


El judici als presos polítics catalans és a tocar. Els rumors de dates són molts, tot i que l’únic de segur és que serà a partir de l’última setmana de gener. Sigui com sigui, difícilment serà més enllà del mes de febrer. Per això la fiscalia, l’advocacia de l’estat i les defenses fa setmanes que preparen una cita que preveu d’allargar-se tres mesos i que inclourà desenes de testimonis. Però també es va coordinant la societat civil. Per evitar les vulneracions que hi va haver durant la fase d’instrucció, un conjunt d’entitats vinculades amb el món del dret i l’advocacia, han creat l’International Trial Watch, una plataforma que actuarà com un observador internacional. Les entitats impulsores són Novact, l’Associació Catalana per a la Defensa dels Drets Humans, l’Institut dels Drets Humans de Catalunya, l’Observatori del Sistema Penal i els Drets Humans de la UB, el Col·lectiu Praga i Irídia. Diuen que estan preocupats per la manera com s’ha instruït la instrucció, amb vulneracions de drets substantives, com la llibertat d’expressió, ideològica i de reunió. Ara volen focalitzar-se en la independència i la imparcialitat del tribunal que jutjarà els presos, i per això volen observadors que estiguin presents a la sala. ‘Sabem que no canviarà res, però és imprescindible que se sentin observats perquè la presència d’especialistes en el judici no permetrà de fer coses barroeres a cop d’ull’, comenta Mercè Barceló, coordinadora del Col·lectiu Praga però que aquí actua com a portaveu de la plataforma coral. Les males condicions amb què declararan els presos en el judici de l’1-O Al final de tota l’observació elaboraran informes per difondre internacionalment qualsevol irregularitat que hagin pogut cometre i recordar en quin marc es va executar la instrucció. L’observació serà doble. Per una banda hi haurà un grup de catedràtics de dret espanyols procedents d’universitats de Sevilla, Jaén, del País Basc, del País Valencià i de Catalunya. ‘Però és la branca internacional la que ha de donar prestigi a aquesta plataforma, amb juristes de prestigi reconegut, ja siguin advocats, professors o especialistes en seguiment de judicis’, apunta Barceló. Són dos tipus d’observació diferent, perquè alguns dels internacionals requeriran un suport tècnic que els expliqui el funcionament de l’ordenament jurídic espanyol i com hauria d’avançar el judici en l’àmbit processal. Això també és tot un obstacle a escala econòmica, perquè es vol facilitar a tots els observadors una traducció de les interlocutòries que el jutge Pablo Llarena ha anat emetent durant la instrucció. I també de tot allò que passi al judici oral: ‘Tindrem una persona allà que abans de començar el judici els orientarà, i quan s’acabi cada jornada tindran a la seva disposició un resum de què hi ha passat. Per exemple, si tal dia s’han posat en qüestió aquests drets o aquells altres.’ Manuel Marchena, un home del PP al capdavant del jurat contra l’1-O De moment no volen dir qui seran aquests observadors. Prefereixen de fer l’anunci en un acte a final de mes a Madrid, però asseguren que són professors de prestigi d’Amèrica i Europa. Llavors també divulgaran les associacions internacionals i espanyoles que ja s’han unit a la plataforma, importants en la fase final del procés, quan calgui internacionalitzar el missatge. Tota aquesta tasca derivarà en informes amb conclusions finals, però també al llarg del judici. Hi haurà un equip de persones que aniran seguint tot el procés i que cada dia publicaran un report de què ha passat. També un de setmanal, que ajudi a entendre al gran públic tot allò que ha passat en les tres sessions de cada setmana. Set claus i tres escàndols que desacrediten la causa contra l’independentisme al Suprem Tota aquesta tasca requereix finançament per a pagar desplaçaments i estades als observadors, un local a Madrid, un servei de premsa, i les traduccions dels texts jurídics. Per això han engegat una campanya per a recaptar fons.

Summary: Així s’organitzarà l’equip d’observadors internacionals durant el judici contra l’1-O


El 21 de desembre Barcelona bullirà per les mobilitzacions en contra del consell de ministres espanyol a la Llotja de Mar. Al matí els CDR i l’ANC han convocat manifestacions, a més d’un ‘Consell de Ministres Popular’ que Òmnium Cultural farà a les 11.00 davant l’Estació de França. Al vespre, la Comissió 21-D ha convocat una manifestació unitària amb el lema ‘Tombem el règim del 78, pels drets socials i polítics, per l’autodeterminació, contra la repressió’. La manifestació sortirà a les 18.00 dels Jardinets de Gràcia i arribarà fins a la cruïlla de la Gran Via de les Corts Catalanes i passeig de Gràcia. La comissió és formada per entitats com ara l’ANC, els CDR, la CUP, els sindicats IAC i SEPC, les organitzacions juvenils JNC, Jovent Republicà, Arran i la Forja, la Crida LGTBI, i compta amb el suport d’Òmnium. La Comissió 21-D considera que s’ha criminalitzat qualsevol protesta contra el govern espanyol. ‘Tenim motius per a protestar’, diuen. I afegeixen que, a banda la motivació independentista, s’ha de sortir al carrer per defensar els drets civils, polítics, socials i econòmics. En una conferència de premsa davant la Llotja, els portaveus de la comissió, l’actor Manel Barceló i Marta Torrecillas –que es va fer coneguda perquè va ser lesionada l’1-O–, han llegit un manifest en què es denuncia que es van forjant les condicions per a una ‘tempesta perfecta’. Segons ells, alguns mitjans de comunicació i partits espanyols criminalitzen les possibles manifestacions de divendres, de manera que afavoreixen un clima de ‘por, amenaces, repressió i divisió’ i un ‘relat inexacte de violència’. Totes les mobilitzacions contra el consell de ministres espanyol a Barcelona Vegeu alguns piulets de les organitzacions que donen suport a la manifestació unitària: ⬛⬜Si ens llevem ben d'hora…el #21D podrem anar tranquil·lament amb vehicle cap a Barcelona. Informa-te'n a la teva territorial!I a les 18 h, tothom a la manifestació #TombemElRègim als Jardinets de Gràcia!Contra la repressió, una única resposta #FemLaRepùblicaCatalana🚩 pic.twitter.com/xJrY8wfPPx — Assemblea Nacional 🚩 (@assemblea) December 18, 2018 Divendres #21D a la tarda manifestació unitària #TombemElRègim per denunciar de forma massiva i pacífica el rebuig a la provocació del govern espanyol #Sumat21D pic.twitter.com/tGdcB3XS67 — Òmnium Cultural (@omnium) December 15, 2018 El #21D des de les universitats #TombemElRègim! 🗣 Manifestació unitària🕕 18h📍 Jardinets de Gràcia (Barcelona)#Sumat21D pic.twitter.com/ntBuzjMc1Q — Unis x la República 🎗 (@unisxrepublica) December 16, 2018 🚩Per un món del treball digne i un sistema de protecció social just, a la Intersindical-CSC també ens mobilitzem. ✅Pels 1200 euros de Salari Mínim! ⛰Construïm la República de tothom!#TombemElRègim. #SumatAl21D pic.twitter.com/kWEwBHXDs6 — Intersindical-CSC 🎗 (@I_CSC) December 16, 2018 🔴#21D | MANIFESTACIÓ 🗓21 de desembre ⏰18:00H 📍Jardinets de Gràcia #Barcelona #SumatAl21D i #TombemElRègim ✊🏼 pic.twitter.com/NvAVCRTJxN — La Forja – Jovent Revolucionari (@LaForja_Jovent) December 16, 2018 21D | 🔴 Siguem moltes al carrer el #21D i aturem la retallada de drets polítics i socials #TombemElRègimVeniu? ➡Manifestació #Sumat21D🕰18h📌Jardinets de Gràcia | Bcn pic.twitter.com/vSYlMOxy8j — CUP Països Catalans (@cupnacional) December 16, 2018 ⚫El #21D de bon matí, des d'arreu de Catalunya, anirem tranquil·lament en vehicles cap a BCN per dir-los que no són benvinguts. Acompanyarem #RogerEspañol i participarem del Consell Popular de Ministres‼ 🔷A la tarda, manifestació unitària #TombemElRègimDivendres #SumatAl21D pic.twitter.com/e58XNlZmlP — Assemblea Joves 🎗 (@ANJI_ANC) December 16, 2018 #SumatAl21D! El #21D al matí seguiu les diferents convocatòries i a les 18h ens trobem a Jardinets de Gràcia. #TombemElRègim! pic.twitter.com/gMzJcjrpiK — Crida LGBTI (@CridaLGBTI) December 16, 2018 El #21D la resposta a la jugada del PSOE del Consell de Govern ha de ser una mobilització unitària i impugnadora contra un Estat cada cop més autoritari #TombemElRègim #Sumat21D pic.twitter.com/mV1msjHmRC — Anticapitalistes (@anticapiCat) December 16, 2018

Summary: Manifestació unitària 21-D: tota la informació sobre la mobilització ‘Tombem el règim’


Curiosíssim i tristíssim exercici viscut ahir al Cercle d’Economia de Barcelona: representants del capitalisme més sistèmic van demanar-se en veu alta si no seria hora de frenar els excessos i canviar els objectius del capital. Durant la xerrada ‘El propòsit de les empreses i el nou contacte social‘, ells mateixos afirmaven que l’estat havia demostrat que no tenia força per a genera els canvis necessaris. I falta que fa, segons ells, que la idea és canviar el capitalisme per mantenir-lo viu. El president de CaixaBank, Jordi Gual (l’home que ha substituït Isidre Fainé) i Vicente Salas, ex-conseller del Banc d’Espanya, van ser els ponents d’aquesta curiosa, interessant i trista xerrada d’hora i mitja moderada per Javier Faus, president del Cercle d’Economia i gestor de capital d’inversió, que va tenir una primera fila amatent: Salvador Alamany, Mercè Conesa, Antoni Castells, Antoni Zabalza, Alfonso Pastor i Anna Gener. Javier Faus. Va obrir el tema Javier Faus, amb aquesta introducció terriblement honesta: ‘Quin és l’objectiu de les empreses? Des de fa cinquanta anys, sabem per Milton Friedman que les empreses donen servei als seus accionistes i serveixen per a generar beneficis. Aquest mantra ens ha guiat durant tots aquests anys, i és el que han ensenyat les escoles de negocis. Ara aquest mantra es posa en qüestió. Ja no es tracta de beneficis i accionistes, sinó que ara les empreses han de servir grups d’interès més generals (treballadors, clients, comunitats). Molt important, això de les comunitats. Les nostres ciutats i comunitats com a part dels grups als quals s’ha de servir.’ Important sopa d’all, la del senyor Faus. Les comunitats apareixen, de fet, … a la definició d’Economia: administració ordenada dels béns d’una comunitat (estat, establiment, família, etc). Faus prosseguia així: ‘Us vull ensenyar com a exemple una portada del Financial Times del mes de setembre. Més que una portada, era un encartament. “Capitalism. Time for a Reset.” “Capitalisme, l’hora del reinici.” El Financial Times deia, literalment, que els negocis han de generar beneficis però han de servir un propòsit, també. Inconcebible, fa un any o dos’ El mateix Faus ens descobria, a la part final de l’acte, quins podrien ser aquests propòsits en un al·legat final amb aire d’autocrítica, a falta de crítica: ‘Alguna cosa no hem fet bé. Els millennials ja no volen treballar en empreses sense propòsit, i és molt possible que la rotació de talent sigui molt elevada. I el propòsit pot ser que tots els contractes de l’empresa siguin fixos. O Mercadona, que va decidir no treballar els diumenges. Un farmacèutic pot tenir línies vermelles, un tèxtil pot decidir no fabricar en segons quins països. I segurament aquests propòsits aniran en contra dels beneficis. Però l’accionista que pensa a llarg termini i, sobretot, els treballadors t’ho respectaran, i t’ho valoraran.’ Hi ha qui diu que tot això és cínic El president de CaixaBank, Jordi Gual, va començar la seva intervenció així: ‘Vaig conèixer el Vicente Salas fa trenta anys. Ell és de la Franja. I jo parlo en català i ell em respon en català. Ell m’entén, això segur. Si no hi ha ningú que no entengui el català, jo parlaré en català.’ I així és com el senyor Gual va canviar l’idioma de la trobada, fins aleshores castellà, cap al català, que va passar a ser idioma dominant de la trobada. Jordi Gual (esquerra), Javier Faus (centre) i Vicente Salas ‘El tema és molt important, hi ha un clamor social perquè des del món de les empreses s’ataquin problemes de lliure mercat, com la desigualtat o el fet que l’economia actual consumeix recursos naturals sense que això es tingui en compte en la presa de decisions. Hi ha gent que diu que són les empreses les que ocasionen aquests problemes. Hi estic d’acord. I la reacció de la business round table va ser encertada. Després de trenta anys de predomini de Milton Friedman (el predomini dels accionistes), s’ha d’atendre la generació de valor per a tots els actors i entorns socials. Hi ha qui ha criticat tot aquest posicionament com un moviment tàctic als Estats Units, per si arriba l’extrema esquerra (Sanders) o l’esquerra clara (Elisabeth Warren) al poder. Hi ha qui diu que tot això és cínic. M’ha interessat molt veure la reacció dels mitjans de comunicació. The Economist va reaccionar de manera liberal i quasi llibertària. Recordant el capitalisme dirigit dels cinquanta i seixanta i dient que no va funcionar, i que hem de tenir propietat privada i competitivitat, i que una bona actualització de l’estat ja resoldrà els problemes de renda o els recursos naturals. El Financial Times, en canvi, diu sí, hem de canviar. Però ho diu una mica a contracor. Perquè l’argument és: si cada empresa vol maximitzar el benefici i no tenim en compte els efectes de les nostres actuacions sobre els recursos naturals i provoquem una reacció negativa en la societat, això és perjudicial. Va ser un moviment a la defensiva.’ El senyor Gual va arribar a dir que una empresa que té propòsit i ànima, era la seva, la Caixa. L’home que presideix el banc que se’n va anar de Catalunya en ple procés polític va afirmar això: ‘Ja m’agrada, des de la perspectiva institucional i personal, que passem al model d’empresa basada en grups d’interès i no només beneficis. Perquè aquest és el model de la Caixa des de fa molts anys. Creiem que s’atén millor el conjunt dels actors, no només els accionistes: treballadors, proveïdors i el conjunt del territori on opera.’ El conjunt del territori on opera. Fixa’t tu. ‘El mercat per si sol no corregeix les desigualtats’ El senyor Vicente Salas, ex-conseller del Banc d’Espanya i professor a la Universitat de Saragossa i la de Barcelona, va fer la intervenció més acadèmica, i va ser qui més va insistir en la desaparició de l’estat com a ens regulador: ‘Si fins ara s’acceptava que l’empresa es movia en l’àmbit privat i que de l’interès general s’encarregava l’estat, potser ara es volen crear unes empreses que internalitzin les externalitats que s’han generat, com el creixement no sostenible i les desigualtats. El mercat per si sol no corregeix les desigualtats. Jo centraré el debat en dues propostes. La que ve de Davos, que diu de substituir l’objectiu del màxim benefici pel de crear riquesa per al conjunt dels participants i no només els capitalistes. I la de Collin Meyer i la British Academy, que proposa de complir el propòsit de resoldre problemes del planeta i de la gent de manera rendible. El benefici no és criteri, sinó restricció.’ Vicente Salas ‘Alguns diuen que si les empreses ara diuen que de les externalitats  ja se n’encarregaran ells, potser és perquè l’estat no s’hi posi. Intenten d’evitar la intervenció estatal  Es creu que els estats nacionals tindrà dificultats per a resoldre externalitats, per això creiem que les empreses ho han de resoldre des de l’origen.’ Salas mateix va llançar una pregunta demolidora: ‘Falta discutir el paper de l’estat. És suficient que les empreses creguin que seran benevolents perquè ho siguin?’ Acte al Cercle d'EconomiaAnna Gener, CEO Savills Aguirre Newman Mercè Conesa (presidenta Port de Barcelona) i Salvador Alemany (Abertis), en un acte al Cercle d'EconomiaD'esquerra a dreta: Vicente Salas (ex conseller Banc d'Espanya), Antoni Castells (exconseller d'Economia), Jordi Gual (president Caixabank), Javier Faus (president Cercle d'Economia) Blackstone, potser no són els més adients En aquest festival de preguntes autocrítiques fetes des de dins, a manca de preguntes crítiques fetes des de fora ( ‘D’alguna manera, el món de l’empresa és absent a l’hora de reaccionar davant les tendències negatives del mercat lliure’, va dir Gual), el senyor Javier Faus va començar la mitja hora final del debat així: ‘ Si eliminem companyies públiques i ho deixem tot en mans dels mercats oberts, quedarà en mans dels Blackstone, que potser no són els més adients. Com fem que els accionistes, en molts casos fons d’inversions d’Oregon, passin la informació als directius? Com contacten els CEO amb els d’Oregon?’ I aquí ho va resumir com ningú Jordi Gual: ‘Les companyies amb molts propietaris, és com si no en tinguessin, de propietaris. Amb molts accionistes repartits per tot el món, al final els gestors acaben essent els propietaris. Aquesta és el punt central que té el sistema. Està bé que companyies treballin en aquest entorn. Però també en altres. A la Caixa treballem en tots dos. Tenim accionistes de referència, grans, que ens donen estabilitat i valors.’ La resta de preguntes del debat van ser tan interessants o més que el debat, i van cloure una jornada calurosa, si es pot dir així, després dels dies de Glòria, on uns capitalistes es feien preguntes en veu alta, per si de cas s’ha de canviar un sistema per mantenir-lo viu: És possible reinventar el capitalisme des del sector privat? La primera reinvenció va venir del sector públic, amb el senyor Keynes. Ara al sector públic no el veiem empoderat. I tenim la sensació que ells no poden. Molt bé. Però es pot fer un nou contracte social des del sector privat? Com es plasma la diferència entre el curt i el llarg dins el consell d’administració? És possible un nou contracte social si la meitat de la població està infrarepresentada? El nivell de les dones al consell d’administració és dels més baixos a la Unió Europea. Salvador Alemany, en un acte al Cercle d'EconomiaAntonio Zabalza, en un acte al Cercle d'EconomiaAlfred Pastor, en un acte al Cercle d'EconomiaActe al Cercle d'EconomiaActe al Cercle d'Economia

Summary: Capitalistes reinventant el capitalisme?


Després d’haver aconseguit de controlar la Cambra de Comerç de Barcelona, l’ANC vol entrar de ple en el món empresarial i per això ha fundat una gran patronal catalana, Anem x Feina. Ho ha anunciat avui l’entitat en una conferència de premsa a la seva seu: ‘Avui presentem la primera patronal desacomplexadament independentista, que té l’objectiu d’omplir un forat de representativitat en l’àmbit empresarial català’, ha dit David Fernàndez, coordinador de la comissió Fem República de l’ANC, que ha ideat la creació de la patronal. Aquesta iniciativa forma part de ‘Eines de País‘, la campanya impulsada per l’ANC que treballa perquè l’independentisme prengui part en institucions diverses de la societat civil i que fomenta el consum estratègic. El primer èxit de la campanya va ser guanyar les eleccions a la Cambra de Comerç de Barcelona el mes de maig passat i ara es disposa a posar el peu al món patronal. De moment l’entitat neix amb cinc-centes empreses adherides i delegacions a Sort, Manresa, Tortosa, Lleida, Girona, Tarragona, Barcelona i la Bisbal de Penedès. ‘Fem una crida a totes les empreses, siguin grans o petites, que creguin que Catalunya és important per a ells’, ha dit Fernàndez, que anava acompanyat de la presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie, i de Sílvia Cubo, empresària que ha participat en la formació de la patronal. El nom de Foment del Treball ha estat present en l’ambient fins que Paluzie ha recordat que aquella patronal havia denunciat l’ANC per la campanya de consum estratègic. Ha dit que Anem x Feina no neix per a fer-los la competència. Sobre Pimec i CECOT, patronals marcadament independentistes, Fernàndez ha estat clar: ‘Pensem que hi ha un àmbit empresarial orfe de representació i de projecte empresarial; per això creem una patronal nova amb valors nous i desacomplexadament independentista’, ha repetit. Cubo ha explicat que entre els objectius de la patronal hi ha la creació d’un hub d’empreses que fomenti l’emprenedoria i la implantació a tot el Principat: ‘Catalunya és més que Barcelona i tots els territoris són molt rics.’

Summary: L’ANC activa Anem x Feina, la primera patronal ‘desacomplexament independentista’


Jaume Sisa i Mestres (1948) acaba de treure a la llum una obra que aplega tota una vida en forma d’obra escrita. No és un disc, sinó les lletres de totes les cançons –algunes d’inèdites–, tota la poesia i els articles de diari, els discursos i les intervencions que ell i Ignasi Duarte han escollit. L’obra Els llibres galàctics 1966-2018 (I i II) (Anagrama) és un ‘tot Sisa’ encomiable, més de 700 planes dividides en dos volums que recullen l’estil i la mirada d’un artista sensible i rigorós que ha marcat diverses generacions i que a vegades costa de veure, amagat sota el personatge. Aquesta entrevista feta ahir a Barcelona n’és un exemple. Un Sisa tendre, savi i reflexiu vesteix l’entrevista amb estirabots lúcids i escandalosos a la vegada. —Impressiona la quantitat de poesia que publiqueu. —És abundant, sí. Hi ha tot el material que havia publicat amb Lletres galàctiques, fa 35 anys, ampliat i actualitzat fins avui. La meitat és producció nova. La poesia és rigor. Com la vols fer, sinó? És clar que compto síl·labes. Tu pots fer escriptura automàtica o vers lliure, però has de poder fer mètrica perfecta, si convé. L’ofici és això. Un pintor ha de saber pintar a l’oli, per després fer abstracte i omplir-ho de taques. —Per què una poesia acaba essent la lletra d’una cançó, i una altra no? —Aquesta és una gran pregunta, i m’he de remetre al meu mestre Pau Riba. Quan començàvem tots dos a cantar, fa cinquanta anys, jo veia que el Pau escrivia molt bé. I un dia li vaig fer aquesta pregunta: hi ha una prova de foc, em diu, per veure si la cançó és bona. Que es pugui llegir independentment de la música, com un poema. Si ho resisteix, la cançó és bona. I si no, amb la música es pot arreglar. —Altres referents, a banda de Riba? —Tinc els meus mites, sí: Pessoa, Salvat-Papasseit, Borges, Gil de Biedma i Foix. Quevedo i Machado m’agraden. Però sobretot Rimbaud. És el mite més gran de la poesia com a devorador de l’ànima humana. Tu lliures la teva ànima a la poesia, i mors. I Rimbaud va deixar d’escriure, que és l’equivalent de morir. Com a creació de foc espiritual, és el més gran. —Va acabar venent armes a l’Àfrica, Rimbaud. —Gens d’importància. Caravaggio es veu que era un delinqüent, que anava robant, violava homes i dones i nens i el que trobés. Un autèntic delinqüent i grandíssim pintor. Jo sempre he diferenciat l’artista de l’ésser humà. Si l’obra és bona, em quedo amb l’obra. —Reivindiqueu la malenconia i la ironia. —Em semblen els dos ingredients més importants de la sensibilitat. La ironia et dóna distància, et fa sortir de tu mateix i et treu importància. La malenconia és un terreny molt productiu en el qual recrear-se. Et fa traspassar els límits del temps. Cal diferenciar-la de la nostàlgia. La nostàlgia és el vol curt. Recordes quan érem joves? Res. En canvi, la malenconia és: recordes fa 5.000 milions d’anys quan érem unes cèl·lules perdudes enmig de l’univers? Això sí. —Què llegiu, ara? —Res, perquè la meva vista no m’ho permet. Però em llegeixen. Amics i gent que em llegeixen coses en veu alta. I escolto la ràdio. Estic al corrent de tot. Perquè a mesura que hi vaig veient menys cap enfora va creixent la visió interior. Visió que condueix a la comprensió galàctica de les realitats. A l’ONCE encara no hi he arribat, no. De moment em valc per mi mateix i puc fer una vida força normal. No sé què em passarà perquè no és operable. Problema de la vista que arrossego des dels quatre anys. Però total, per les coses que s’han de veure. —Projectes? —Tinc un projecte teatral. A mitjà termini. Un projecte relacionat amb els himnes. Relacionaria els himnes de la humanitat. I la condició més desvalguda de l’ésser humà davant els himnes. M’agraden tots. —Inclòs l’himne de la Comunitat de Madrid (vídeo)? Im-pres-sio-nant. —Sí. Marcianada de collons, obra de García Calvo. Quasi podria dir galàctic, perquè és incomprensible, absurd. Un himne que ningú no canta mai. I que ningú no l’ha cantat mai. No s’atreveixen, els fa vergonya, cantar el seu himne. —Teniu aquest poema: ‘Som anarcos i cristians segadors i comerciants som negrers i botiguers traficants i mentiders som poetes benestants som covards, som els més grans som catalans!’ —M’agrada molt, Andreu, que hagis tret aquest poema, hòstia, perquè jo l’anava a treure. Estava segur que cauria una pregunta sobre el tema. Això som els catalans. No sé què més afegir-hi. Aquí està rodó, en quatre paraules, què som. Els catalans som anarcos i cristians, segadors i comerciants, etc. —Tenim mig govern a la presó, i l’altre a l’exili. —Han fet el burro. I en lloc d’agafar les metralladores i posar bombes, han fet l’imbècil. —Us ho he llegit: o fem la guerra o deixem estar la independència, tu. —Totalment. I tant. Cada vegada es veu més clar. Jo vull que m’expliquin en què consisteix això de la desobediència. De moment, no entenc res. És el que deia: els sento parlar i m’avorreixo. Canvio de canal, d’emissora. Fa quinze anys que no voto. Ni voto ni vaig a cap manifestació. El Primer d’Octubre tampoc no hi vaig anar. No participo en res. Ni hi vull participar. Jo estic alimentant la teoria de la visió galàctica i això és incompatible amb prendre partit. Ni amb els uns ni amb els altres. Jo tinc amics de totes les tendències: de Vox a la CUP. —Grans dones de la vostra vida? —Totes m’ha inspirat. Totes. Començant per la meva mare. La meva mare és la dona més important de la meva vida. Em va ensenyar les bases. El meu pare no tant. Som allò que ens ha ensenyat la mare, i allò que creus que era el teu pare. Perquè allò que eren els pares, no ho sabrem mai. En fem mites. I en canvi, la realitat la dóna la mare. El pare dóna el mite. La imaginació. L’abstracció. La meva mare era teixidora des dels deu anys. A la fàbrica, dotze hores cada dia. A Sallent. Després ja eren deu hores i després vuit. Va caure malalta a 60 anys. I va morir a 64 anys. Ma mare era una esclava. —Heu viscut mai amb alguna dona? —Això és molt complicat. Hi ha tres coses a la vida que són difícils de compaginar: la passió, l’amor i la convivència. Si en pots conjugar dues, dóna’t per content i no demanis més, que pots entrar en una zona molt perillosa. Les tres, quasi impossible. I normalment, moltes persones només en poden conjugar una. Jo, d’això, no en vull parlar. Pertany a la meva vida íntima. I jo sóc un cavaller que no pot parlar d’aquestes coses. Si vols, parlem de putes. —De putes? Parlem de putes. Com està el tema de les putes a Barcelona? Hi ha un partit que voldria legalitzar-les. —Crec que s’han de legalitzar, sí. Hi ha un sindicat que es diu Otras, Putas Libres y Anarquistas. I a mi em sembla estupend. M’hi vull apuntar. —El sexe, sobrevalorat i sobredimensionat. —Ho està. Perquè el sexe és un 90% d’imaginació, un 9% de fantasia, i un 1% de realitat. Com vols que no estigui sobredimensionat? Se’n parla constantment i ningú no toca. Jo he cardat molt. Però molt. Després de Julio Iglesias, sóc l’artista que ha cardat més. Ara ja de gran, estic afluixant. No et puc dir la xifra perquè no t’ho creuries. —Per què i quan us surt d’escriure en català o en castellà? —Jo a casa parlava català i vaig aprendre el castellà gràcies a Franco. Però, en canvi, sóc català de naixement, de somnis, les primeres farinetes. Jo no vaig aprendre el català fins a 25 anys. Ja feia cançons, però el català no el dominava. Ningú no m’havia ensenyat la gramàtica. I pel meu compte vaig agafar un professor particular. De petit, al carrer, els nens jugàvem en català i castellà indistintament. Però a l’escola t’obligaven a parlar en castellà, tot i que el mestre era català. I si se m’escapava alguna paraula en català deia, públicament, ‘en espanyol’. I el mateix mestre, fora de l’aula, parlava en català. —Quina història, la dels catalans, tu. —Sí noi. Tot això és un drama. Els catalans tenim aquesta desgràcia. I no l’hem sabuda solucionar mai. A nosaltres ens surt bé el comerç, i la cultura. Els trobadors i els comerciants. El poeta i el botiguer. Això és nostre. Però de la realitat política i militar, no en sabem. No ho sabem afrontar. A mi, si som independents, m’és igual. Ja ho sóc jo, d’independent. L’única independència a la qual aspiro és la de mi mateix. No facis cas de tu mateix. A tots els efectes. És un principi lacanià. No et creguis obligat a fer allò que has de fer. No et creguis presoner del deure. Si el deure, sigui moral, religiós, nacional, familiar et diu fes això, posa-ho en qüestió. I si creus que no ho has de fer, no ho facis. Però quasi ningú em fa cas, a mi. Els individus tenim vocació d’escombriaires i ens recreem, com els porcs, en la pròpia merda. I normalment la nostra merda són les nostres creences, ideologia, fe, coses que creiem que hem de fer. En realitat no hem de fer res. Absolutament res. Només deixar-nos emportar pel fluid de la vida, i respirar. Res més. La resta és accessori i superflu. —Però ens hem de guanyar la vida. Mireu la vostra mare, dotze hores treballant. —Ens hem de guanyar la vida. I pots triar dues coses: ser funcionari de correus o atracar un banc. Jo vaig decidir ser cantautor. —Ara no faríeu de músic, eh? —Ara no. El negoci de la música ha desaparegut. Era un negoci totalment capitalitzat, i només en viuen les grans multinacionals i les grans figures. I ningú més. La classe mitjana ha desaparegut. I la classe obrera ja ni t’explico. Jo vaig agafar una època molt bona. En què hi havia molts calés. Ara es reparteixen d’una altra manera. I han de fer concerts. El públic s’ha acostumat que la música és gratis. I el cinema. I tot ha de ser gratis. Anem de collons. Anem cap a una catàstrofe sistemàtica. Si jo ara fos més jove i tingués fills, em sembla que em fotria un tret. No sé com podeu aguantar l’angoixa de viure en aquesta situació i aquest món. I tenint fills. Em sembla admirable. Ho dic amb respecte. De debò. Jo no en seria capaç. —I per què no heu volgut tenir fills? Seríeu un pare extraordinari. —És una pregunta que no sé respondre.

Summary: Jaume Sisa: ‘Som anarcos i cristians’


L’advocacia de la Generalitat ha presentat un escrit d’acusació ad cautelam contra Francisco Camps i més ex-alts càrrecs del consell i empresaris, en la causa que investiga les irregularitats en el disseny i construcció del circuit de fórmula 1, en contra del criteri de la fiscalia anticorrupció, que ha demanat que la causa sigui arxivada. L’escrit d’acusació cautelar es presenta perquè encara hi ha pendent de resoldre el recurs a la negativa de la magistrada del jutjat d’instrucció 17 de completar la prova pericial de la causa, sol·licitada per l’advocacia de la Generalitat i refusada aquest matí per la magistrada. L’advocacia volia comptar amb un informe complementari per a tenir encara més tancats determinats aspectes, però la jutgessa considera que hi ha indicis de delicte per a elevar un escrit d’acusació, sense perjudici que continuï explorant totes les vies oportunes en defensa de l’interès general. L’advocacia assenyala que va tenir coneixement de l’informe de l’interventor de la Generalitat –en el qual reconeix que no es disposa del criteri tècnic suficient per a pronunciar-se sobre aspectes com el pressupost que es va aprovar, els preus dels contractes, les valoracions tècniques i les modificacions– quan la causa ja era tancada, per la qual cosa va sol·licitar diligències complementàries per a fer aquesta anàlisi tècnica. No obstant això, manté que hi ha prou indicis establerts per la titular del jutjat d’instrucció número 17 en la seva ordre de processament per a presentar l’escrit d’acusació pels presumptes delictes de prevaricació i malversació en relació amb un circuit que no havia de costar diners i que va acabar costant uns noranta milions d’euros.

Summary: La Generalitat contradiu la fiscalia anticorrupció i acusa Camps per la fórmula 1


Les Illes Balears han registrat seixanta-nou casos i cinc morts més pel coronavirus 2019, segons que ha informat la conselleria de Salut. Fins ara, 1.069 persones s’han contagiat, de les quals vuitanta-cinc són a l’UCI, i quaranta-tres no han sobreviscut a la malaltia. Els centres sanitaris de les Illes han donat un total de 111 altes. Segons un comunicat de la conselleria, les noves defuncions van tenir lloc entre el 27 i el 29 de març però encara no s’havien validat com a casos de coronavirus. El dia 27 van morir una dona de gairebé 90 anys a l’Hospital Universitari Son Llàtzer i un home de 95 a l’Hospital Sant Joan de Déu. El 28 va morir a Son Llàtzer una dona de gairebé 95 anys i a Sant Joan de Déu un home de més de 80. Finalment, el 29 va morir un home de més de 65 anys a Sant Joan de Déu.

Summary: Seixanta-nou casos i cinc morts més per coronavirus a les Illes Balears


Manifestants contraris al govern pro-xinès de Carrie Lam han traslladat les protestes als centres comercials d’Hong Kong durant la vigília de Nadal. A més, han avisat que mantindran les accions durant totes les festes. La policia ha carregat contra els manifestants i ha fet servir gas lacrimogen. Malgrat que les protestes fa mesos que duren, Pequín no ha fet cap concessió. El règim només s’ha resignat a acceptar la derrota en les eleccions locals, on els candidats pro-democràcia van arrasar. Els manifestants tenen cinc demandes: la retirada completa de la llei d’extradició a la Xina, una comissió d’investigació sobre la brutalitat policíaca, amnistia per a tots els detinguts, que la policia no consideri els manifestants ‘esvalotadors’ i unes eleccions lliures.

Summary: Els manifestants d’Hong Kong traslladen les protestes als centres comercials durant la vigília de Nadal


Les Illes afronten un any clau en la reivindicació de la millora del seu sistema de finançament. El govern ha començat a negociar la renovació del Règim Econòmic de les Illes Balears (REIB) amb el Ministeri d’Hisenda espanyol, però també vol que s’estudiï una quitança del deute públic i que es renovi el model de finançament. Paral·lelament, la societat civil ha començat a bastir un front unitari amb la intenció de pressionar el govern espanyol. Per aquest motiu, diversos sindicats i entitats han creat la plataforma Per un Bon Finançament, que va presentar-se a Inca a mitjan febrer. A més de pressionar i mobilitzar la ciutadania, volen sensibilitzar els partits polítics. En el manifest de la plataforma es reivindica el reconeixement efectiu de la insularitat al REIB, l’augment progressiu i substancial de les inversions estatals, la derogació de l’anomenada Llei Montoro –que ofega els ajuntaments– i el pagament de les inversions pendents previstes a l’Estatut. Miquel Rosselló, membre de Fundacions Darder Mascaró, ha explicat a VilaWeb que van començar a impulsar la plataforma fa dos mesos: ‘Veiem imprescindible de començar una mobilització al carrer perquè som en un moment crucial per la negociació del nou model de finançament’. Es preveu de fer una campanya poble a poble amb diversos debats per a conscienciar la població de la importància de reivindicar un finançament millor que culmini amb una gran manifestació a la tardor. El grup promotor, el formen l’Obra Cultural Balear, CCOO, la Federació d’Associacions de Veïnats de Palma, PIMEM, STEI, UGT, Fundacions Darder Mascaró, USO, Fundació Gabriel Alomar, Unió de Pagesos i l’Associació de Pares i Mares de Mallorca. La plataforma vol sumar tants partits i entitats com sigui possible. Ara per ara, s’hi han adherit una setantena de sindicats, organitzacions socials i col·legis professionals. Segons Rosselló, els últims anys la ciutadania ha pres consciència d’aquestes necessitats, però ara cal passar a una fase de mobilització. ‘És el moment de moure’s, de lluitar i de sortir al carrer. Prenem l’exemple de la gran mobilització que va fer-se al País Valencià’, ha afegit. De fet, volen reunir-se aviat amb la Crida pel Finançament del País Valencià per compartir la seva experiència. Suport del PSIB, de Més i de Podem Pel que fa a l’àmbit institucional, la plataforma ja ha rebut les adhesions del PSIB, de Més per Mallorca, de Més per Menorca i de Podem. Rosselló ha reivindicat que la qüestió del finançament és transversal, i ha dit que esperen sumar aviat el suport d’El Pi, de Ciutadans i també del PP. No obstant això, l’exigència de la supressió de l’anomenada ‘llei Montoro’ pot dificultar l’adhesió del PP. El manifest denuncia que la situació que ha creat és ‘francament greu’ perquè els ajuntaments tenen cinc-cents milions d’euros paralitzats que no poden invertir. ‘No sé si rebrem el seu suport, però la majoria de batlles del PP, quan se’n van a dormir estan d’acord amb nosaltres’, ha comentat. Malgrat l’impuls que ha agafat la plataforma, no les tenen totes: ‘Som molt pessimistes sobre el canvi de model de finançament. Sobre el REIB, desitgem que fructifiquin les negociacions, però no tenim grans esperances’.

Summary: Comença a bastir-se el front unitari per a pressionar el govern espanyol pel finançament a les Illes


El vice-president de la Generalitat, Oriol Junqueras, ha lamentat que la reunió que va mantenir aquest dijous a la Moncloa amb el ministre d’Hisenda espanyol, Cristóbal Montoro, i la vice-presidenta del govern espanyol, Soraya Sáenz de Santamaría, no va obtenir bons resultats: ‘A efectes pràctics, res de res.’ En dues entrevistes aquest divendres a Catalunya Ràdio i TV3 recollides per Europa Press, ha apuntat que el principal motiu de la reunió ‘és possible que sigui per escenificar que dialoguen i parlen amb tots’. El també conseller d’Economia ha dit que el refinançament de la Generalitat de 680 milions d’euros de deute a curt termini autoritzat pel govern espanyol és en realitat ‘un automatisme que s’aplica en totes les comunitats diverses vegades al mes’ i no suposa una novetat. Ha lamentat que el govern espanyol no permeti que Catalunya faci operacions financeres a llarg termini tot i que ha assegurat que el Tresor és partidari: ‘Montoro mai diu que no, però mai diu que sí’, ha assenyalat. Ha detallat que en la reunió van parlar ‘en termes molt generals’ de la multa d’Europa a l’estat espanyol per incomplir el dèficit, del Brexit i les condicions que posarà la UE per a la sortida del Regne Unit i del tren que uneix la Pobla de Segur amb Lleida, que a partir d’aquest dilluns podrà transitar per l’últim tram d’1,5 quilòmetres. A més, va explicar a Montoro i Santamaría que les conselleries de Salut, Exteriors, Empresa i Economia treballen perquè l’Agència Europa del Medicament aterri a Barcelona: ‘Els vaig recordar que Barcelona havia quedat en segon lloc quan es va elegir seu. Que estàvem treballant i esperàvem que no ens posessin cap dificultat, com és d’esperar’, ha apuntat. Junqueras ha detallat que ‘no hi ha cap compromís ni calendari concret’ per continuar mantenint reunions bilaterals entre Catalunya i l’estat espanyol. Avís a la CUP En clau catalana, ha dit que ja han començat a parlar sobre els Pressupostos de la Generalitat per al 2017 ‘amb tots i singularment amb la CUP, tot i que l’intent anterior va acabar en res’. El conseller ha plantejat que si el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, supera la qüestió de confiança però així i tot no es pot assolir amb la CUP un acord pressupostari, ‘de què haurà servit la qüestió de confiança?’

Summary: Junqueras, sobre la reunió amb el govern espanyol: ‘A efectes pràctics, res de res’


La cap de la diplomàcia europea Federica Mogherini va anunciar anit la pròxima signatura de quatre acords entre Kossove i Sèrbia, que representen el pas més seriós per a la normalització de les relacions entre els dos estats i la possible incorporació de tots dos estats a la Unió Europea. Els presidents de Kossove i Sèrbia, reunits ahir a Brussel·les, van acordar de crear una zona autònoma sèrbia dins Kossove, a les poblacions del nord, on la majoria és sèrbia. Aquesta zona autònoma serà sotmesa a la legislació kossovesa, però Sèrbia pot ser que financi l’activitat de les institucions. Dos acords més fan referència a energia i telecomunicacions. Sèrbia ha acceptat que Kossove obtingués un prefix telefònic d’estat, el +383. Sèrbia té el +381 i fins ara els telèfons mòbils de Kossove havien de funcionar fent servir codis nacionals d’Eslovènia o Mònegue, que havien acordat la cessió amb el govern kossovès. Finalment els dos governs han acordat un reglament d’ús per al pont de Mitrovica. Aquest pont separa les comunitats kossovesa i sèrbia i ha estat el lloc d’incidents molt seriosos aquests darrers anys. Ara els dos governs es comprometen a mantenir-lo obert i ha crear-ne un protocol d’ús. Els dos estats han considerat que els acords eren una victòria. Sèrbia posa l’èmfasi en l’autonomia aconseguida pels serbis, mentre que Kossove remarca que, signant aquests acords i acceptant el nom de ‘República de Kossove’ per primer vegada Sèrbia n’ha reconegut la independència de fet. UNESCO i Interpol, les pròximes fites Per les autoritats kossovars l’acord és un pas més en l’ofensiva per a aconseguir un reconeixement diplomàtic total. Kossove ja és reconegut avui per gran part dels estats membres de l’ONU, però encara no en forma part. El mes vinent, però, presentarà la candidatura per a formar part de la UNESCO i la Interpol, que té moltes possibilitats de ser guanyadora perquè fins i tot el Consell de Seguretat de l’ONU la veu positiva.

Summary: Kossove i Sèrbia signen quatre acords per a normalitzar les relacions


La planta de Ford Almussafes signa avui el XVII Conveni Col·lectiu que recull el compromís d’actualitzar els plans de desenvolupament de carrera dels empleats de la factoria, que deixarà de produir des d’aquest divendres fins al 29 d’abril en el cas dels motors i fins al 6 de maig en la fabricació. L’articulat del conveni ha estat actualitzat i recull llenguatge inclusiu, segons informen fonts de la secció sindical de la UGT Ford. La fàbrica començarà les vacances de Setmana Santa aquest divendres i tornarà el dia 29 en el cas dels treballadors de motors en anul·lar-se quatre dels cinc dies de l’expedient de regulació temporal d’ocupació (ERTO) en vigor que hi havia previstos per a finals d’abril i principis de maig. Aquesta setmana els treballadors de fabricació de vehicles sí que estan afectats per l’ERTO, en concret els dies 29 i 30 d’abril i 2 i 3 de maig, per la qual cosa l’activitat es reprendrà el 6 de maig. L’anul·lació de dies d’ERTO per a motors -es manté el del 31 de maig- es deu a l’augment de la demanda dels motors que fabriquen per a Amèrica (per models del Edge, Escape i Continental). La direcció de Ford ha plantejat la necessitat d’avançar les vacances d’estiu a cent onze treballadors d’algunes àrees de Mecanitzats de motors, una possibilitat que UGT veu ‘impossible’ d’acordar perquè considera que no pot convertir-se en una norma que cada dos mesos ‘canviïn els plans de producció’, amb el consegüent impacte en les condicions laborals dels empleats. Segons el sindicat STM, aquesta mesura hauria de ser voluntària i hauria de ser incentivada amb un complement salarial. UGT ha advertit que després de l’aturada de Setmana Santa es tornarà a tractar aquesta qüestió i s’ha reafirmat en què no acordarà l’avançament de les vacances d’estiu. Sobre la reestructuració que està realitzant Ford en les seves plantes a Europa, el portaveu d’UGT, Carlos Faubel, ha assenyalat: ‘Anem cap a un camí llarg i complicat, i veient el panorama a la resta de fàbriques començarem a preguntar i elevar el to’ sobre la planta d’Almussafes.

Summary: Ford Almussafes signa el conveni col·lectiu al començament de les seves vacances


El ple del Tribunal Constitucional (TC) ha avalat per unanimitat la coneguda com ‘llista Falciani’ – document que arreplega el nom de més de 100.000 clients amb comptes opacs en el banc britànic HSBC – en entendre que l’obtenció de dades bancàries de presumptes defraudadors no vulnera drets fonamentals com el de presumpció d’innocència. El tribunal de garanties ha avançat avui la decisió de la sentència, que es donarà a conèixer en els pròxims dies, en la qual desestima el recurs d’empara interposada per l’enginyer espanyol Sixto D.C contra la sentència del Tribunal Suprem que va confirmar sis anys de presó per dos delictes contra la Hisenda Pública per ocultar més de cinc milions d’euros. La sentència del TC, la primera que analitza aquest assumpte i de la qual ha sigut ponent el magistrat Alfredo Montoya, assenyala que no existeix en el cas jutjat vulneració dels drets fonamentals a un procés amb totes les garanties ni a la presumpció d’innocència per l’obtenció de dades bancàries de la ‘llista Falciani’. La Sala penal del Tribunal Suprem va dictar una sentència al final de febrer de 2017 en la qual va validar com a prova el conegut llistat. En aquesta ocasió també s’estudiava el cas de l’enginyer, el nom del qual figurava juntament amb el de més de cinc-cents contribuents espanyols en els documents sostrets per l’exempleat del banc britànic Hervé Falciani, que van donar origen a la inspecció de l’Agència Tributària espanyola. La sentència de l’alt tribunal, la ponència del qual va ser del magistrat Manuel Marchena, va distingir dos formes d’obtenció il·lícita de dades a tercers. En aquest sentit, va aclarir que si la prova l’obté la policia no es considera vàlida d’acord amb l’article 11 de la Llei Orgànica del Poder Judicial que considera nul·les les proves obtingudes violentant drets o llibertats fonamentals. No obstant això, si ho fa un particular sense connexió amb els aparells de l’estat espanyol i que no busca prefabricar proves sinó obtenir lucre, sí pot tindre validesa. Així, el Suprem va explicar que els fitxers bancaris que va aconseguir Falciani consistien en ‘informació continguda en uns arxius dels quals es va apoderar il·lícitament un particular que, quan va executar l’acció, no ho va fer com a agent al servei dels poders públics espanyols interessats en el càstig dels evasors fiscals’.

Summary: El TC avala la ‘llista Falciani’ com a prova contra el delicte fiscal: no vulnera la presumpció d’innocència


Una setantena de personalitats del món polític i cultural han signat un manifest que demana un pacte entre ERC i Barcelona en Comú per formar govern a Barcelona. Entre els signants, hi ha David Fernàndez, Míriam Hatibi, Arcadi Oliveras, Jaume Roures, Toni Soler, Joan Tardà, Joan Manuel Tresserras i Rubén Wagensberg. El manifest diu que la millor opció per a la ciutat és un acord entre ambdues forces polítiques ‘per conformar un govern fort, d’esquerres i compromès amb els drets civils i democràtics’. Considera que seria ‘un govern inèdit’ a la política catalana ‘perquè uniria per primera vegada un partit independentista amb un de confederalista, amb l’objectiu clar de liderar la ciutat per garantir els drets socials de la ciutadania com ara l’habitatge, el treball amb salaris dignes, l’educació, la cultura, la mobilitat, la lluita contra el xoc climàtic i la contaminació, el feminisme, els drets LGTBI i les cures, i els béns comuns i la coproducció social de polítiques públiques’. També destaca ‘l’àmplia coincidència programàtica’ entre Barcelona en Comú i Esquerra Republicana i diu que és l’alternativa que ‘garanteix millor’ la governança de la ciutat. ‘Els governs minoritaris i febles tenen una capacitat d’actuació molt limitada. Per poder realitzar polítiques públiques que transformin la realitat cal articular acords amplis i sòlids entre actors diversos –acords que, ara com ara, només aquestes dues formacions garanteixen, ja que són les úniques que no es veten mútuament –afegeix el manifest–. Demanem, sabent que cada organització decidirà sobiranament, en aquest sentit a Esquerra Republicana i Barcelona en Comú que negociïn amb generositat i posin la ciutat i la seva gent al centre.’ Vegeu ací la llista sencera de signants: Joan Abellà Francesc Amat Xavier Aspachs Alegre Oriol Bohigas Mireia Calafell Gemma Calvet David Caño Margarida Casacuberta Toni Casares Jordi Coca David Companyon Alfons Cornellà Xavier Cutillas Eduard Escofet David Fernàndez Joan Fontcuberta Beth Galí Luca Gervasoni i Vila Dani Gómez-Olivé Itziar González Virós Míriam Hatibi Manuel Huerga Salah Jamal Simona Levi Josep Maria López Llaví Sandro Maccarrone Heredia Julio Manrique Enric Marín Jordi Muñoz Josep Maria Muñoz Ivette Noguera Garcia Arcadi Oliveras Ismael Peña Arnau Pons Marta Puig Paltor Jaume Roures Martí Sales Antoni Segura i Mas Toni Soler Joan Tardà Joan Manuel Tresserras Antoni Trobat Eduard Vallory Blanca Llum Vidal Carrasco Ricard Vilaregut Rubèn Wagensberg

Summary: Joan Tardà, David Fernàndez i Jaume Roures, entre els signants d’un manifest que demana un pacte entre ERC i Barcelona en Comú


La portaveu del govern espanyol, Isabel Celaá, ha hagut de sortir en defensa del ministre d’Afers Exteriors, Josep Borell, que ahir va ser notícia per l’espectacle ofert a la televisió pública alemanya. ‘El ministre Borrell va fer un acte de fermesa davant un interrogatori’, ha dit Celáa, en la conferència de premsa posterior al consell de ministres espanyol, i ha defensat que Borrel havia volgut enviar el missatge que Espanya és un estat democràtic amb separació de poders. Però es veu que Celaá està incòmoda per la situació, i s’acaba embarbussant en la resposta i tot.

Summary: El tràngol de la portaveu del govern espanyol per a provar de defensar Josep Borrell


De totes les revoltes de la tardor del 2019, si n’hi havia cap d’anunciada era la catalana. Se sabia que en algun moment d’aquells mesos el Tribunal Suprem espanyol faria públiques les condemnes contra la presidenta del Parlament de Catalunya, la part del govern que va optar per no anar a l’exili i els dirigents socials que havien encapçalat la proclamació de la república independent l’octubre del 2017. Se sabia que les condemnes serien dures perquè provenien d’un judici sense garanties democràtiques i ple d’irregularitats i se sabia que originarien una reacció important perquè el volum de la confrontació entre Catalunya i l’estat espanyol no tan sols no havia amainat d’ençà del 2017 sinó que fins i tot havia pujat d’intensitat. Amb tot, la reacció va ser inesperadament dura. La sentència va ser comunicada el 14 d’octubre a primera hora del matí. Durant el cap de setmana els diaris de Madrid n’havien anat filtrant el contingut, pràctica habitual a Espanya, per més estranya i sorprenent que siga. Les penes, efectivament, eren dures, amb l’argument d’un delicte medieval, el de sedició, com a eix central de la condemna. En total sumaven prop de cent anys de presó per a nou dirigents polítics i socials. El vice-president Oriol Junqueras rebia la pena més alta, de 13 anys. El Suprem condemnava també a 12 anys els consellers Jordi Turull, Raül Romeva i Dolors Bassa. Després de la de Junqueras, aquestes eren les penes més altes, perquè el tribunal també els considerava responsables, a més de sedició, de malversació de diners públics. En concret, el tribunal veia ‘actuació sediciosa’ en Romeva pel fet de cercar suport internacional a la causa de la independència; en Turull per haver presentat les urnes del referèndum del Primer d’Octubre; i en Bassa per haver obert les escoles com a centres de votació durant el referèndum d’autodeterminació. La barbaritat especial d’aquesta darrera condemna era evident, perquè s’acusava la consellera de Treball de fets que en realitat corresponien a la d’Educació: l’havien identificada erròniament. En un altre país un error d’aquesta magnitud hauria servit per a anul·lar el judici. La sentència va ser rebuda al carrer amb molta indignació. Especialment a Barcelona, on milers de persones es van anar concentrant al centre de la ciutat tot esperant la convocatòria d’un nou actor polític de nom sorprenent: Tsunami Democràtic. El Tsunami havia aparegut poques setmanes abans com a forma plataforma tecnològica innovadora que volia coordinar les reaccions a la sentència. La convocatòria era per a ocupar l’aeroport internacional del Prat. L’ocupació de l’aeroport, imitació o comprensió de les noves regles? ‘Tothom a l’aeroport!’, anunciaven de sobte petites pancartes que van aparèixer d’improvís entre els manifestants. I tal dit tal fet. Milers i milers de persones van adreçar-se a les instal·lacions d’un aeroporta que és, segons les estatístiques actuals, el 29è amb més trànsit de passatgers del món. La maniobra no era ben bé previsible i sí que era, en canvi, reclamada i esperada. Setmanes abans els manifestants d’Hong Kong havien ocupat també l’aeroport de la ciutat, el novè amb més trànsit de passatgers del món, on originaren el caos i catapultaren la reivindicació democràtica a tot el planeta. En un món en què les imatges circulen a una gran velocitat, el col·lapse aeroportuari era una jugada guanyadora i efectivament els mitjans de tot el món varen tenir les imatges, els vídeos, les fotografies, que havien de situar Barcelona, els catalans, en el mapa de la revolta. Però les autoritats catalanes i espanyoles hi van posar entrebancs. Quan milers de persones s’adreçaven cap a les boques de metro i ferrocarrils, es va decidir d’aturar la circulació, frenar els combois i apartar-los en estacions secundàries. Tanmateix, això no va evitar que moltíssima gent optàs per arribar amb cotxe i amb altres mitjans fins a la terminal A, la més important. I molts més encara optaren per caminar els dotze quilòmetres que separen la ciutat de Barcelona de la instal·lació. I a l’aeroport hi hagué una autèntica batalla campal, premonitòria d’allò que vindria després. La policia catalana i espanyola, sorprenentment actuant de manera conjunta, van blocar els accessos a la terminal, en un intent d’evitar-ne l’ocupació. El Tsunami va donar mostres d’imaginació imprimint i repartint milers de bitllets d’avió que els manifestants feien servir per a acréixer el caos i desorientar els policies. A mesura que passaven les hores, la tensió anava creixent i finalment manifestants i policies es van enfrontar. Sorprenentment, les dures càrregues de la policia aquesta vegada van tenir resposta i va començar a quedar clar que allò no seria el Primer d’Octubre, quan en un exercici extraordinari de desobediència civil la gent havia votat i havia defensat les urnes, però sense cap resposta violenta. Ara la sentència ho havia canviat tot, com es va anar veient en les hores següents. La batalla d’Urquinaona i les Marxes per la Llibertat, els models antagònics es posen d’acord Durant els nou anys de creixement del moviment en favor de la independència de Catalunya, les enormes mobilitzacions que s’havien fet s’havien caracteritzat sempre per un ordre i una disciplina remarcables. I d’això se’n feia gala. Manifestacions tan imponents com la Via Catalana acabaven sense ni un sol paper a terra i sense originar ni una sola confrontació. Fins i tot després de l’aplicació del 155 i les detencions dels dirigents polítics catalans, les manifestacions havien continuat essent extremadament pacífiques i els grupets que volien elevar el nivell de la confrontació eren apartats i controlats sovint pels manifestants. La publicació de la sentència va posar fi a aquesta actitud i la vella discussió va restar aparcada. Durant cinc dies, entre l’ocupació de l’aeroport i allò que acabà anomenant-se la batalla d’Urquinaona, Barcelona i bona part de Catalunya van cremar literalment, amb nits d’una violència extraordinària. De la policia, s’esperava que actuaria sense límits. Ho va fer. Fins i tot disparant a tort i a dret pilotes de goma, prohibides pel Parlament de Catalunya. En canvi, no s’esperava ningú la contundència dels manifestants que van derrotar militarment –si es pot dir així– els cossos de seguretat. Durant sis nits llarguíssimes les batalles al carrer van ser constants. Fins que dissabte de matinada, després d’un cara a cara entre manifestants i policies que va durar hores a la plaça d’Urquinaona, de sobte la policia es va retirar del centre de la ciutat. Impotent. La batalla d’Urquinaona va ser una explosió de violència que vinculava, també, els fets de Barcelona amb la revolta global de la tardor. Perquè a tot arreu hi ha hagut violència, una reacció lògica a la pèrdua de confiança en els canals tradicionals de la política, els parlaments, els governs i molt especialment els partits polítics. En el cas català, aquesta violència es va combinar amb mostres imponents d’allò que havia estat la mobilització tradicional fins aleshores. El 26 d’octubre centenars de milers de manifestants van tornar a ocupar una de les artèries més llargues de Barcelona, el carrer de la Marina, de la Sagrada Família fins a mar. Això passava dotze dies després de comunicar-se la sentència. Però abans, menys de quaranta-vuit hores després de saber-se la sentència, milers de persones s’havien posat a caminar des de diversos punts de la geografia del Principat per fer les Marxes per la Llibertat, unes marxes que farien una entrada apoteòsica a Barcelona, col·lapsant les principals autopistes d’accés, el 18 d’octubre, coincidint i complementant-se amb els enfrontaments més durs entre la policia i els manifestants. Un tall a la frontera, un avís a Europa Abans d’acabar-se l’any, el Tsunami Democràtic encara havia de convocar dues noves mobilitzacions de gran impacte: les protestes del 18 de desembre durant el partit de futbol entre el FC Barcelona i el Reial Madrid i, sobretot, el tall de l’autopista AP-7, una proposta llargament reivindicada per amplis sectors de l’independentisme. Com en totes les accions del Tsunami, la sorpresa va ser un factor clau. S’havia anunciat una acció, però no s’havia dit quina. Els rumors, després de l’ocupació de l’aeroport, apuntaven a unes altres infrastructures, molt especialment a la AP-7. Tanmateix, ningú no s’imaginava que passaria com va passar. Perquè l’acció no es va fer a la banda administrativament espanyola de Catalunya sinó a la banda de l’estat francès, una novetat que remarcava el paper de Catalunya Nord els darrers anys en defensa del sud i que causava un maldecap evident a Espanya, perquè no podia intervenir-hi. L’acció, a més, era espectacular perquè allà on només hi havia asfalt i carretera, en pocs minuts s’hi va instal·lar un escenari i una petita ciutat amb cuines, serveis sanitaris i tota mena d’equipaments. En total, l’ocupació va durar dos dies i dues nits. La gendarmeria francesa, malgrat les pressions espanyoles perquè desallotgés l’espai de seguida, no ho va fer durant les primeres vint-i-quatre hores, en part per la reacció dels electes nord-catalans. Quan finalment el blocatge va ser dissolt, la gent es va reagrupar, de primer a la Jonquera i després a Girona, on va mantenir el tall una nit més. Les autoritats franceses havien tallat l’accés a l’autopista des de Narbona i això havia causat un forat en una de les rutes més importants d’Europa. L’esforç de desviar la ruta cap al País Basc va topar, a més, amb el blocatge pels bascs de la frontera a Irun, també seguint la crida del Tsunami L’acció va ser un avís d’allò que pot arribar a passar i la confirmació que l’entrenament de la població en tàctiques més dures de lluita contra la repressió va fent efecte. Tan sols un any abans, el 21 de desembre de 2018, la visita de Pedro Sánchez a Barcelona havia originat enfrontaments entre manifestants que pretenien fer accions contundents i manifestants que els ho impedien i que deien que una persona encaputxada no els representava. Un any després aquesta controvèrsia s’havia superat completament, després d’una tardor catalana que havia posat el Principat al mapa de les revoltes globals.

Summary: Barcelona: l’explosió catalana


La junta militar del Sudan i l’oposició han arribat a un acord per formar un consell sobirà durant un període de transició cap a la democràcia, segons ha informat avui l’agència de notícies SUNA. Les dues parts han acordat que la presidència del Consell Sobirà serà rotatòria per un període de tres anys o més. També han pactat establir una investigació nacional ‘exhaustiva, transparent i independent sobre els diversos esdeveniments desafortunats que ha viscut el país en les darreres setmanes’, segons ha recalcat l’enviat especial de la Unió Africana (UA) en un comunicat. A més, totes dues parts han decidit assumir la responsabilitat per prendre les mesures que es duran a terme per crear un ambient al país adequat per a la reconciliació. La junta militar del Sudan i l’oposició van portar a terme ahir la segona ronda de contactes després de reprendre el diàleg aquest dimecres, en una jornada en la qual a més han estat alliberats 235 membres d’un grup rebel actiu a la regió de Darfur. Els contactes es van reiniciar aquest dimecres després que la coalició opositora es declarés disposada a mantenir converses directes amb la junta, després que se suspenguessin arran de la massacre de més d’un centenar de manifestants el 3 de juny. La UA i Etiòpia van demanar aquest dimarts a la junta i a l’oposició que ‘redoblin els seus esforços per superar les seves diferències’ i aconseguir així una solució a la crisi política al país. El govern d’Etiòpia i la UA van presentar la setmana passada una nova proposta per mirar de solucionar la crisi política, segons va confirmar l’oposició del país africà a través d’un breu comunicat. La UA va anunciar el 6 de juny que apartava el Sudan fins que hi hagués una administració civil, en un exemple de la creixent pressió internacional perquè els actuals dirigents dimiteixin.

Summary: La junta militar del Sudan i l’oposició arriben a un acord per formar un consell sobirà


La Guàrdia Civil va desplegar ahir una nova operació contra l’independentisme, encara més extensa i més agressiva que les precedents. Una ràtzia pocs dies abans de saber-se la sentència del judici contra el procés, i just una setmana abans del segon aniversari del Primer d’Octubre. Un altre intent de dinamitar els CDR, d’atemorir el moviment independentista a la porta d’un octubre que es preveu calent. Nou persones van ser detingudes en una operació ordenada per l’Audiència espanyola, específicament contra grups d’independentistes. Quatre dels detinguts són de Sabadell, un de Mollet, un de Cerdanyola, un de Santa Perpètua de Mogoda, un de Sant Pere de Torelló i un de Sant Fost de Campcentelles. Tres són membres dels Nou dels Lledoners, El Ministeri d’Interior espanyol, dirigit en funcions per Fernando Grande-Marlaska, va desplegar ahir un dispositiu policíac enorme de la Guàrdia Civil. Va enviar sis-cents agents al Principat, amb helicòpters i drons, va fer servir els Tedax, experts en desactivació d’explosius, va entrar amb armament d’assalt de matinada a les cases particulars dels detinguts, alguns dels quals acompanyats de la família –dels fills o dels pares. Perquè, diu el fiscal, ‘preparaven accions violentes’. I el jutge de l’Audiència espanyola els acusa de terrorisme, de rebel·lió i de tinença d’explosius. La Guàrdia Civil va comunicar que als escorcolls havia localitzat ‘abundant documentació i material informàtic per a ser estudiat i analitzat’, i també ‘abundant material i substàncies, considerades precursores per a la confecció d’explosius, susceptibles (tot esperant confirmació dels especialistes) de ser utilitzades en la fabricació d’artefactes.’ Quin és aquest material tan perillós de què parlen? En un vídeo editat per la Guàrdia Civil mateix, de caire propagandístic, es veuen agents entrant de nit, armats amb fusells, en un local –que no diuen on és– on hi ha tot d’andròmines, com ara un sac amb un material que no es precisa i una olla i que la policia presenta com una prova contra els detinguts. Dos dels detinguts van quedar en llibertat, després d’haver passat sis hores detinguts, però els mantenen els càrrecs de terrorisme. Els altres set els van dur cap a Madrid per a declarar a l’Audiència espanyola. Rebuig unitari de l’independentisme La reacció de l’independentisme a aquestes detencions ha estat d’absolut rebuig, tant per part dels partits polítics i les organitzacions independentistes com dels ciutadans. Al vespre hi va haver concentracions contra la ràtzia de la Guàrdia Civil i de suport als detinguts en tot de viles i ciutats, com ara Sabadell, Cerdanyola, la Selva del Camp, Badalona, Vic, Lleida, Manresa, Mollet… ERC i JxCat van exigir al ministre d’Interior espanyol, Fernando Grande-Marlaska, que retés comptes per la ràtzia policíaca. Tots dos partits van demanar la compareixença del ministre davant la comissió d’Interior del congrés espanyol. Tanmateix, no es podrà fer perquè avui es dissoldrà la cambra per la convocatòria de les eleccions espanyoles del 10 de novembre. ‘Vius en un país en el qual es deté gent de matinada per a buscar proves en contra seu. Ho comento perquè en democràcia és just a l’inrevés. L’única pregunta que cal fer-se és qui serà el següent. Ja vam avisar. L”A por ellos’ era un ‘A por todos’, va escriure ahir a Twitter el portaveu d’ERC al congrés, Gabriel Rufián. I la portaveu de Junts, Laura Borràs, va criticar Grande-Marlaska per una operació que va titllar de ‘opaca i criminalitzadora contra l’independentisme’. I es demanava: ‘Primer detenen i després investiguen?’ El ministre Fernando Grande-Marlaska, no descarta de reforçar la presència de policia espanyola i de Guàrdia Civil a Catalunya quan es faci pública la sentència del judici de l’1-O al Tribunal Suprem. En una entrevista a RNE, va dir que prendrien les ‘mesures de prevenció necessàries per a garantir la seguretat i que tothom pugui continuar exercint els seus drets i llibertats’. Va afegir que això ho avaluarien els operatius de policia en coordinació amb els Mossos d’Esquadra. I va demanar de no fer ‘alarmisme’: ‘Evidentment, davant circumstàncies concretes s’actua amb els mitjans necessaris.’ En relació amb el ‘moment especial’ que hi haurà quan es publiqui la sentència, parlà de ‘contestacions des de l’àmbit més radical’. I encara va afegir: ‘Esperem que la prudència de tothom en minimitzi possibles conseqüències.’ Els comuns també van refusar l’operació. El dirigent d’En Comú Podem, Jaume Asens, es va manifestar preocupat i va lamentar que ‘es banalitzi el terrorisme’. Recordant els casos d’Adrià i Tamara Carrasco va dir: ‘Ens preocupa perquè sabem que aquestes operacions amb molta publicitat i alarma social després s’acaben desinflant.’ El president de la Generalitat, Quim Torra, es va pronunciar també sobre la ràtzia de detencions d’independentistes. Creu que és una mostra més que la repressió continua essent l’única resposta de l’estat espanyol, que ara vol construir un relat de violència abans de les sentències. ‘No ho aconseguiran –va afegir–. El moviment independentista és i serà sempre pacífic.’ Els partits unionistes van aprofitar la ràtzia de la Guàrdia Civil per criticar Torra. Parlant com si fossin veraces les acusacions contra els detinguts, van dir que el president n’era el responsable.

Summary: La ràtzia de l’estat espanyol contra l’independentisme encén la indignació per la repressió


A partir d’avui i fins demà passat, la militància de Podemos podrà escollir quin serà el sistema de votació per a escollir el pròxim Consell Ciutadà -62 electes- de la formació en una assemblea que es farà el mes de febrer -prevista entre el 10 i el 12-. Aquesta votació prèvia ha fet surar la rivalitat entre les dues faccions del partit, els ‘pablistes‘ i els ‘errejonistes‘. Iglesias, basant-se en el model de decisió -sistema Borda- que s’ha seguit fins ara, vol una votació unificada que esculli la nova direcció del partit i els documents que marcaran el full de ruta polític. ‘No em pots demanar que desvinculi el meu paper com a secretari general de les meves idees’, deia aquesta setmana a Errejón. Iglesias té el suport del secretari d’Organització, Pablo Echenique o diputats al congrés espanyol com Carolina Bescansa o Irene Montero. Ahir, el secretria general de Podem Catalunya, Albano Dante Fachin, també li va donar suport. Segons ha defensat el líder del partit morat al Congrés espanyol en declaracions als mitjans, és un sistema que no perjudica a ningú i que té l’objectiu de protegir les minories, d’una banda, i per una altra, d’afavorir els acords. ‘És un sistema pensat per integrar tot el món’, ha assegurat. El número dos del partit, en canvi, vol que el debat de les cares es faci separadament del de la nova línia ideològica. Creu que vincular un full de ruta amb la permanència d’Iglesias al timó de Podem podria condicionar la votació. En la presentació del seu projecte, Errejón va comptar amb el suport de membres destacats del partit com Juan Pedro Yllanes, Ángela Ballester o Rita Maestre. Camp de batalla o uniformitat Ahir durant la reunió del consell ciutadà, que va delegar l’organització de l’assemblea de Vistalegre a un equip tècnic amb representants de tots els corrents, hi van tornar haver retrets entre Iglesias i Errejón. El líder va demanar al crítiques que no converteixin el partit en ‘un camp de batalla’, quelcom que va titllar de ‘vici tradicional’ dels partits vells. Errejón va contestar amb un piulet defensant la ‘unitat’, però no la ‘uniformitat’. Nuestro reto:construir unidad no desde la uniformidad sino desde el debate y la articulación de lo diverso.Modelo PP VS 15M.Abrir para ganar — Íñigo Errejón (@ierrejon) December 17, 2016 Durant el consell ciutadà, Iglesias i Errejón es van reunir dues hores en privat per intentar trobar punts d’acord. Més informació: Iglesias o Errejón: qui està amb qui?

Summary: Primer assalt entre ‘pablistes’ i ‘errejonistes’ en la consulta del sistema d’elecció de la direcció


El mateix dia que es constitueixen les corts espanyoles, la fiscalia ha fet pública la petició enviada al Tribunal Suprem perquè investigui la diputada de Junts per Catalunya Laura Borràs. La fiscalia vol que sigui investigada perquè la considera responsable d’irregularitats en adjudicacions de contractes quan dirigia la Institució de les Lletres Catalanes. Fa uns quants dies, la jutgessa del jutjat número 9 de Barcelona, Sílvia López, va enviar al Tribunal Suprem una exposició raonada perquè assumís la investigació contra Borràs, adduint que hi veia indicis de delicte. Com que és diputada a les corts espanyoles, és aforada i només la podria jutjar el Suprem. En aquesta causa s’investiga la presumpta contractació irregular per a la reforma i la creació de pàgines web oficials a partir del possible fraccionament d’encàrrecs per a rebaixar el cost i no haver de fer concursos públics durant l’etapa de Borràs al capdavant de la Institució de les Lletres Catalanes, entre el 2013 i el 2018. El desembre passat, Borràs, aleshores consellera de Cultura, va negar taxativament cap mena d’irregularitat en l’adjudicació de contractes. Va dir que aquestes informacions eren ‘rotundament falses’ i que sempre havia actuat guiada pel rigor i l’ajustament a la llei. També va lamentar ser víctima d’un ‘linxament públic’. Per la fiscalia, en canvi, hi ha ‘indicis clars i contundents de simulació documental continuada’ de Borràs. Per això demana al Suprem que sol·liciti al congrés el suplicatori per a poder encausar-la i jutjar-la.

Summary: La fiscalia engega una ofensiva contra Laura Borràs el dia de constitució del congrés espanyol


Els accionistes majoritaris de Banca Privada d’Andorra (BPA) han posat en marxa els protocols que permet la legislació estatunidenca per tenir accés a l’expedient administratiu que suposadament va elaborar el Tresor dels Estats Units per elaborar l’avís de presumpte blanqueig de capitals a l’entitat financera andorrana que va emetre el 10 de març del 2015. Higini i Ramon Cierco han iniciat aquest procediment després que el jutge federal de Colúmbia hagi conclòs que la retirada aquest any de l’avís suposa la consecució de l’objectiu principal de la demanda plantejada pels dos germans, ha exposat el Grupo Cierco en un comunicat aquest dijous. Tot i això, els accionistes majoritaris de BPA han afirmat que seguiran analitzant totes les opcions que permet la llei per defensar la il·legalitat de la publicació de l’avís, que va conduir a la intervenció i posterior liquidació del banc del país dels Pirineus per decisió del Govern d’Andorra.

Summary: Els Cierco demanen als EUA l’informe que va provocar l’avís de possible blanqueig a BPA


Ciutadans ha anunciat que donava un ultimàtum de 48 hores perquè el Partit Popular concretés la negociació d’investidura quantificant els recursos que es destinarien a un conjunt de mesures socials. També reclamen als populars que avancin en el camp de les reformes institucionals. Ho ha fet públic el portaveu de Ciutadans al congrés espanyol, Juan Carlos Girauta, que ahir ja es va queixar de la manca d’avanços en la negociació d’investidura. Després del quart dia de converses, Girauta admet que van parlant ‘de moltes coses’, però que el PP continua sense quantificar les mesures socials que es volen acordar i no acaba d’acceptar reformes institucionals de profunditat. Si després de les pròximes 48 hores no es tanca l’acord, els d’Albert Rivera donaran la negociació per trencada.

Summary: Ciutadans dóna al PP un ultimàtum de 48 hores


‘Islamistes vinculats a Nous Catalans de Mas i Junqueras s’uneixen a l’ISIS’, titulava ahir el diari La Razón. En la notícia, doncs, empastifava la Fundació Nous Catalans, vinculada a CDC i dirigida per Àngel Colom. No és la primera vegada que la premsa espanyola, o el govern espanyol mateix, proven de barrejar l’independentisme i el gihadisme. Però la informació del diari dirigit per Paco Marhuenda arriba en una situació d’estat d’alerta a tot Europa pel gihadisme, després dels atemptats de París. En aquesta entrevista Àngel Colom diu que estudien de presentar una querella contra el diari i fa unes dures acusacions contra el Ministeri d’Interior. —Quina impressió us va fer la informació que va publicar ahir La Razón? —És una informació greu. Greu en els titulars i greu en la notícia, en el sentit que tot hi és manipulat, ple de falsedats. Fan un refregit de coses que han publicat aquests últims mesos i anys entre El Mundo, ABC i La Razón. Intoxicacions diverses. És una manipulació absolutament barroera i descarada; ple de mentides i amb molta mala fe, no tant pel periodista que ho ha escrit, com pel diari i la línia ideològica que segueixen. —Teniu pensat d’emprendre accions legals contra La Razón? —El nostre departament jurídic ha consultat diversos advocats i, d’entrada, creiem que els titulars, tant el de la portada com el de l’interior del diari, són clarament susceptibles de querella. Però és el nostre punt de vista. El recorregut jurídic no és tan senzill i restem en espera que els advocats consultats ens diguin si creuen que una querella d’aquesta mena pot tenir recorregut jurídic a l’estat espanyol o no. I remarco a l’estat espanyol. Perquè algunes altres vegades s’han presentat querelles contra algunes informacions que eren mentida en aquests diaris, i eren basades en dades i fets, però ni tan sols van prosperar. Per tant, tenim una sensació d’indefensió jurídica. —Diuen coses molt greus contra Nous Catalans. —Sí, contra Nous Catalans, i també contra Oriol Junqueras i Artur Mas, i contra l’independentisme en general. I tens aquella impressió d’inseguretat jurídica que et dóna el fet de saber que potser hi ha jutges i part pel camí. Per tant, ara encara no sabem si acabarem presentant la querella o no. Si el departament jurídic ens diu que té molt poques possibilitats de reeixir, buscarem un altres vies. Però sí que vull deixar clar és que això no pot quedar impune. —La Razón, entre moltes més coses, diu que el Ministeri d’Interior espanyol ha investigat dues entitats vinculades a Nous Catalans, l’Espai Catalano-Marroquí i la Unió de Centres Culturals Islàmics. En teniu constància, d’haver estat investigats? —No, en cap moment ens han dit res. Sí que tinc constància, com a director de la Fundació Nous Catalans, que aquestes últimes setmanes hem estat vigilats. Els francesos en diuen ‘banaliser’. És a dir, un cotxe no oficial de la Guàrdia Civil, amb gent a dins que vigilava i que era a prop de la Fundació Nous Catalans. —Com sabeu que són de la Guàrdia Civil? —Només et puc dir això. Nosaltres vàrem fer una contravigilància i tenim constància que durant aquests últims quinze dies o tres setmanes ens vigilaven. A més, alguns són molts barroers. Cada dos per tres hem tingut persones que s’instal·laven ostensiblement davant la fundació. Hi eren deu minuts i marxaven. Miraven fixament, es passejaven. Gent que no feia res. Fins i tot hem avisat els mossos, però quan arribaven ja havien marxat. —Per què us haurien de vigilar? —No sé què poden vigilar, perquè la feina que fa Nous Catalans és coneguda absolutament per tothom, procurem publicar tot el que fem diàriament a la web nouscatalans.cat. Per tant, tothom qui vulgui saber què fem ho pot seguir cada dia a través d’aquesta web. No ens amaguem de res ni ens amagarem mai de res. Tothom sap quina feina fem. Ells també ho saben. I quan dic ells em refereixo als aparells de l’estat espanyol. Però passa que no és la primera, ni la segona ni la tercera vegada que hem estat assenyalats pel Ministeri d’Interior, pel ministre en persona o per uns altres organismes de l’estat espanyol. —La policia espanyola mai no us ha arribat a sol·licitar informació per col·laborar amb ells? —Mai. Mai, i mira que deuen tenir el telèfon i el nostre correu. —I els Mossos d’Esquadra? —Amb els Mossos tenim un contacte estret habitual. La fundació té la seu central a Santa Coloma de Gramenet. Per tant, tenim una relació habitual amb l’oficina de la ciutat. Però també amb serveis que de vegades ens han demanat informació i sempre els hem sol·licitat. Però els cossos i forces de seguretat de l’estat, encara és hora que ens demanin res. —Penseu que un atac com el de La Razón pot formar part d’una operació per a anar barrejant l’independentisme amb el gihadisme? —No és ni la primera ni la segona vegada. En ocasions anteriors hem estat assenyalats directament pel ministre d’Interior, que acusava la fundació d’adoctrinar les persones immigrades a Catalunya que són de religió musulmana en una línia determinada cap a l’independentisme. Nosaltres ho hem desmentit mil vegades. La feina de Nous Catalans no ha estat mai ni serà mai adoctrinar ningú en res. El que fem no és pas res més que acompanyar les persones immigrades, siguin de la religió que siguin, i en tinguin o no en tinguin, en el procés d’encaix a Catalunya per tal que actuïn i siguin uns catalans més. Aquesta és la feina que fem en tots els terrenys. —La Razón deia concretament que alguns assidus de les mesquites de Vilanova i la Geltrú i de Sant Vicenç dels Horts havien viatjat a Síria. —Només et puc dir una cosa. Si el que jo conec del que diu aquest infumable article de La Razón és tot fals, d’allò que no conec tinc unes àmplies sospites que també és fals. Aquests últims anys he visitat 60 o 70 mesquites i oratoris de tot Catalunya. No he visitat cap d’aquestes dues, però això no vol dir res… —I el batlle de Sant Vicenç dels Horts bé ha de poder visitar la mesquita del seu poble. —Només faltaria! La de Sant Vicenç dels Horts i les que cregui oportú. És que hi ha ningú que vigili qui va a la parròquia de Sant Andreu de Rupit i Pruit? Per què ens hem de fixar en qui va a un altre centre de culte d’una altra religió? Això forma part, en si, d’una voluntat d’estigmatitzar els centres de culte musulmà com a llocs perillosos. Forma part d’aquesta voluntat d’estigmatitzar la religió musulmana pel que és el comportament d’una minoria superminoritària que no actua en nom de la religió, sinó en nom d’una ideologia. —El gihadisme com a ideologia. —És que hem de tenir present que el gihadisme és una ideologia política bàrbara, radical i extremista que combatem tots els demòcrates europeus. Però això no té res a veure amb la religió musulmana. I la religió musulmana és tan honorable com les altres religions. Per tant, una cosa és la religió musulmana i una altra cosa és una ideologia política radical. Quan alguns fan aquests reportatges ho confonen tot, ho empastifen tot, ho barregen tot i barregen conceptes. —Però sí que heu dit de vegades que a Catalunya hi havia nuclis d’islamisme radicalitzat. On els trobem? —Sí que n’hi ha, sí. Però jo estic convençut que aquesta informació els mossos la saben. Pertoca a l’àmbit de seguretat i, per tant, els pertoca a ells de fer el seguiment. Que n’hi ha? Això ho sabem tots. Nosaltres treballem amb la gent musulmana de bona fe que és la immensa majoria. I ho fem no pas com a musulmans, sinó com a catalans. Així com ho fem també amb catalans d’uns altres orígens, siguin evangelistes, hinduistes o sikhs. La religió en aquest país, que és un país laic, compta el que compta. Per tant, la feina d’encaix la fem amb els ciutadans de Catalunya d’origen immigrant, independentment de l’origen, de la llengua i de la religió. —Us preguntàvem si hi havia nuclis radicalitzats a Catalunya perquè hi ha diverses informacions que parlen de centres de culte vinculats al salafisme. —Això és una qüestió de seguretat i qui ho ha de saber, que estic convençut que ho segueix, són els Mossos. Són els que han de garantir la seguretat de tots els catalans en relació amb aquest tema. Col·lateralment, també ho fa la policia espanyola i la Guàrdia Civil perquè també són presents a Catalunya. —Hem d’estar tranquils? —En l’àmbit de seguretat estic tranquil com qualsevol europeu. A França ha passat el que ha passat. A Bèlgica han viscut uns dies de terror i excepcionalitat. A Alemanya va passar el que va passar. Aquí estem en una situació, per sort, molt més tranquil·la, però recordo que ens trobem en nivell quatre; això vol dir que som en un nivell d’alerta alta, com a tot Europa. Per això els Mossos i les altres policies, en aquest cas les espanyoles, que actuen a Catalunya, vetllen per la nostra seguretat. Però entenc que no inventar-se problemes o estigmatitzar tota la població musulmana. Ni tampoc poden fer, com ha fet avui aquest pamflet que és La Razón, un reportatge manipulador, falsejat… —La pregunta és per què barregen ara l’independentisme amb el gihadisme enmig d’aquest panorama que definíeu. —Et sóc franc: a hores d’ara veig el Partit Popular i els aparells de l’estat capaços, fins i tot, d’inventar-se un GAL gihadista per ocupar militarment Catalunya, si els convé. —Els veieu capaços d’això? —Els veig capaços d’això i tot. Pot ser que el senyor Marhuenda hagi perdut la raó, perquè no seria la primera vegada que ho fa. Jo em pregunto: A què treu cap tot això? Per això et dic que veig els aparells de l’estat perfectament capaços d’inventar-se un GAL gihadista per ocupar militarment o policíacament el país, si els convé. Els en veig capaços. No sé si el que ha fet La Razón és perquè és un afer recurrent i no tenen ètica periodística, o bé ens avisen que les clavegueres de l’estat pensen jugar amb l’alarma gihadista a Catalunya per ocupar policíacament el nostre país. —Com viu la comunitat musulmana a Catalunya aquesta estigmatització i alhora aquesta situació de tensió que s’ha creat arran dels atemptats de París? —D’una banda, amb una gran tristesa. Aquests dies, des dels atemptats de París i els fets de Brussel·les, veig molta tristesa i desconcert en els musulmans catalans. La setmana passada les principals comunitats musulmanes de Catalunya van publicar un manifest de condemna sense pal·liatius. No parlem d’una o dues entitats, parlem de desenes de federacions. Un dels llocs d’Europa que han manifestat més clarament el seu rebuig al gihadisme és Catalunya. A França també ho han fet, òbviament, perquè han estat tocats tots els francesos. Però aquí, que som una mica lluny encara que siguem un país veí, doncs els musulmans també han volgut respondre-hi. I hi han respost en primera persona i en present. Va ser una manifestació tranquil·la però molt clara. L’eslògan central era: ‘No en nom nostre’. —Ja havíeu alertat fa un temps que el govern espanyol havia maniobrat per col·locar Mounir Benjelloun, vinculat al radicalisme islàmic, al capdavant de la Comissió Islàmica d’Espanya. —Sí, vaig dir-ho i que jo sàpiga no s’ha desmentit. Bé, el senyor Benjelloun ho va voler desmentir. Però bé, la gent té la vida que té i la biografia que té. I tothom sap de quin peu calça. —I de quin peu calça? —És un home proper a Justícia i Caritat, prohibida al Marroc i tolerada a Espanya, segons que sembla. Aquí el fet és que ell arriba a la copresidència de la Comissió Islàmica d’Espanya amb el vist-i-plau del govern espanyol i del CNI. Aquest és el nucli del problema. —Amb quin interès creieu que es va fer aquest moviment? —Jo no sóc una persona de l’aparell de l’estat espanyol, i per tant no sé quins interessos hi juguen. Ja ho vaig explicar a través del vostre mitjà, quan vaig dir que havia consultat experts europeus i em van dir que estaven sorpresos que a Espanya, els poders de l’estat, d’alguna manera toleressin la presència d’una persona que dóna suport a la idea d’un califat islàmic del Marroc: això és el que fa el senyor Benjelloun. La sorpresa que tinc jo la tenen experts en gihadisme a Europa i la tenen alguns membres dels serveis de seguretat europeus. Per tant, això cal preguntar-ho al general en cap del CNI: ‘Com és que vostè tolera la presència d’aquesta persona al capdavant d’aquesta organització?’ Com és possible que una persona d’un moviment prohibit al Marroc per islamista radical, ocupi encara avui des de fa anys, un lloc de responsabilitat i d’interlocució institucional de l’islam espanyol? —I cap país no ha denunciat aquest nomenament? —De vegades les diplomàcies i els interessos dels estats es mouen sibil·linament o no saps ben bé per què no es mouen. El senyor Benjelloun en cap moment no ha negat la seva simpatia amb Justícia i Caritat. En un cert moment, aquest senyor de Múrcia té la representació elevada del conjunt de l’islam institucional espanyol. Però per sort nostra té molt poc impacte a Catalunya. Això ho haig de dir. Les federacions musulmanes catalanes en fan poc cas, de la Comissió Islàmica d’Espanya. Dit en llenguatge franc. Cada vegada més actuen en clau catalana i a poc a poc deixen d’actuar en clau espanyola. —Això deu molestar el govern espanyol. —Efectivament. I la prova és la concentració que hi va haver davant el Palau de la Generalitat per condemnar els atacs de París, on hi eren presents les federacions més importants. Van actuar en clau catalana i jo ho celebro. Una cosa és l’estructura institucional que tenen, que per llei encara és espanyola. L’altra cosa és que a la pràctica els musulmans catalans veuen i viuen el procés d’aquí, com tots els altres ciutadans, i quan hi ha un fet actuen. I no sé si demanen permís, però a mi em fa la impressió que actuen directament.

Summary: Àngel Colom: ‘Són capaços d’inventar-se un GAL gihadista per ocupar militarment Catalunya’


Cinc presos i sis funcionaris de presons s’han contagiat del coronavirus 2019, segons que ha informat el Departament de Justícia. Entre els interns, tres estan ingressats a l’Hospital Penitenciari de Terrassa i dos més en hospitals de la xarxa pública. A més, hi ha trenta-sis casos en estudi. El primer cas conegut de la Covid-19 va transcendir el 14 de març a Brians 2. La setmana passada es va saber que la declarada culpable pel crim de la Guàrdia Urbana i interna a la presó de dones de Wad Ras, Rosa Peral, també havia estat infectada. D’altra banda, les presons catalanes han començat un pla pilot perquè els interns contactin per videoconferència amb els seus familiars mentre duren les mesures de confinament pel coronavirus. Les trucades es faran des dels ordinadors dels equipaments educatius de les presons. La prova es posa en marxa avui a la presó de Quatre Camins (La Roca del Vallès) amb els ordinadors de la biblioteca i amb un programa gratuït de fàcil instal·lació (jitsi meet), que permetrà comunicar amb els presos des de telèfons, tauletes i ordinadors de familiars amb una aplicació instal·lada amb l’ajuda de la conselleria.

Summary: Cinc presos i sis funcionaris de presons tenen el coronavirus al Principat