El trasllat dels presos polítics és una autèntica odissea. Un autobús de la Guàrdia Civil trasllada Junqueras, Romeva, Rull, Turull, Sànchez, Forn i Cuixart de la presó de Soto del Real al centre penitenciari de Valdemoro, on faran nit. El trasllat durarà dos dies i no arribaran al Principat fins dimecres. Demà aniran fins a la presó de Zuera (Saragossa), on dormiran. Dimecres al matí passaran a custòdia dels Mossos d’Esquadra a la presó de Brians. D’una altra banda, el trasllat de Carme Forcadell i Dolors Bassa, empresonades a Alcalá Meco, serà directe i arribaran també dimecres a Catalunya. Vegeu ací el recorregut dels presos: Una volta al Principat, Junqueras, Romeva, Rull, Turull, Sànchez, Forn i Cuixart aniran a la presó dels Lledoners. Bassa al Puig de les Basses i Forcadell al Mas d’Enric. El Tribunal Suprem espanyol va autoritzar el trasllat divendres en comunicar a Institucions Penitenciàries que no era prevista la pràctica de més actes processals que requerissin la presència dels acusats i que, per tant, ‘no existeix cap obstacle’ a fer efectiva la petició. Els missatges dels presos abans del trasllat: ‘No tornem a casa, tornem a una presó’ El president de la Generalitat, Quim Torra, ha assegurat que el trasllat no és cap gest del govern espanyol envers Catalunya, sinó ‘la seva obligació’. A més, ha recordat que la justícia espanyola continua incomplint el dictamen del Grup de Treball sobre Detencions Arbitràries que ha exigit l’alliberament dels presos polítics. Tornen els presos polítics a Catalunya. No és cap gest del govern espanyol, és la seva obligació. A més, segueixen incomplint la comunicació de les NNUU que insta a la seva llibertat immediata. La seva llibertat, i la nostra com a poble, ens exigeix una resposta de país. https://t.co/xqmhDK6lRA — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) June 24, 2019 La part fosca dels trasllats Tal com han denunciat alguns advocats dels presos, com ara Jordi Pina o Andreu Van den Eynde, els trasllats són un espai d’impunitat per a la policia espanyola. ‘És la cosa més inhumana de tot el sistema, fins i tot més que la presó. És un espai d’impunitat fora de control, van sense cinturó, donant-se cops’, explicava Van den Eynde en una entrevista a Catalunya Ràdio. Els trasllats dels presos, un espai d’impunitat per a la policia Gairebé no hi ha control sobre aquests trasllats, tot i que hi ha unes recomanacions generals del Comitè de Prevenció de la Tortura del Consell d’Europa. Per exemple, estableix que hi hagi requisits de seguretat dels vehicles, com ara l’ús de cinturons de seguretat, i diu que els presoners no han d’estar emmanillats. També han de disposar d’un espai raonable i net, il·luminat, ventilat i amb l’escalfor adequada, i d’un seient adequat. Si el trajecte és llarg, com el de les presons espanyoles a les catalanes, els han de subministrar aigua i menjar apropiat i fer parades per raons higièniques.

Summary: Els presos polítics passen la primera nit de trasllat a la presó de Valdemoro


‘Ciència i nazisme: La inconfessa col·laboració dels científics amb el nacionalsocialisme’ és el nom que rep el nou número de Mètode, un monogràfic coordinat pel director de Mètode, Martí Domínguez, que posa llum sobre la implicació de la ciència en les polítiques del Tercer Reich. En la revista, els nostres redactors i col·laboradors habituals proposen sis novetats editorials, cadascuna amb la seua ressenya corresponent també disponible al nostre web. Ens trobem actualment immersos en una espècie de “neuromoda”, una tendència que ha popularitzat termes com neuroètica, neurolingüística, neuroeconomia i moltes més. Aquesta situació ha portat a Anna Carballo i Marta Portero, psicòlogues i doctores en neurociències, a parlar sobre educació des de la perspectiva neurocientífica en la seua obra Neurociencia y educación, que ressenya en Mètode Jordi Solbes. El cervell és també el protagonista de La nueva biología de la mente, un llibre que ens proposa Cinta Navarro en què s’explora la base biològica de l’autisme, la depressió, l’esquizofrènia, l’alzhèimer o les addiccions del seu autor Eric R. Kandel. Del programa de Ràdio 5 (RNE) Historias de la medicina, conduït per l’historiador Carlos Aitor Yuste i l’investigador i historiador de la medicina Jon Arrizabalaga naix el projecte Esto no estaba en mi libro de historia de la medicina. Amb ressenya de María José Báguena Cervellera, ofereix una aproximació a la lluita contra la malaltia a través de les actuacions dels qui la van protagonitzar. Aquesta proposta històrica es suma a la recomanació d’Amelia Ortiz-Gil: El manual del astrólogo cuántico, de Michael Brooks, és una biografia, poc convencional i amb tocs irònics, sobre el matemàtic i metge renaixentista Girolamo Cardano. Les dues últimes propostes literàries ens acosten al món de les plantes i a la genòmica. Primerament, David G. Jara revela la complexitat, el dinamisme, i la varietat d’adaptacions i processos biològics de la flora en El reino ignorado. Per la seua banda, el biòleg David Bueno i Torrens acosta al lector l’interessant camp de l’epigenòmica en Epigenoma para cuidar tu cuerpo y tu vida, una obra per comprendre els efectes que pot tindre l’estil de vida en la descendència. Podeu trobar més recomanacions en la web de Mètode Què és Mètode?

Summary: Divulgació científica de llibre


Una climatologia adversa marca les vacances de la Setmana Santa arreu del país, amb afectacions especialment importants al País Valencià, amb un temporal de pluja i vent d’una importància considerable. Al Principat el vent també es fa notar, especialment a la costa de Barcelona i a Tarragona. I a les Illes Balears, l’avís de pluja i vents forts es mantindrà activat fins demà. Pluja forta i ports tancats al País Valencià El port de Castelló és tancat al trànsit marítim a causa del temporal de pluja i vent que afecta el País Valencià, segons que han informat fonts de l’Autoritat Portuària a Europa Press. De la mateixa manera, els ports gestionats per l’Autoritat Portuària de València a Gandia (Safor), Sagunt (Camp de Morvedre) i València també estan tancats al trànsit marítim. D’ençà de divendres a les 23.45 que el port de la capital és tancat per la climatologia. Avui al matí han tancat el de Sagunt a les 9.30 per les mateixes causes. Una hora més tard han tancat també la instal·lació portuària de Gandia, per mala mar i ratxes de vent de 40 quilòmetres per hora. El recinte portuari roman tancat d’ençà de divendres i, si més no, fins a les 20.00 d’avui, quan es tornarà a avaluar la situació meteorològica. L’episodi de pluja forta amb temporal marítim ha deixat més conseqüències. Per exemple, s’ha cancel·lat el festival SanSan de Benicàssim (Plana Alta) i s’hi han suspès processons de Setmana Santa. Aquestes últimes hores s’han registrat entre 80 i 90 litres a Torrevella (Baix Segura), 71 a la Vall de Gallinera (Marina Alta), 60 a Planes (Comtat), i per damunt dels 50 a Oriola (Baix Segura), Elx (Baix Vinalopó), Asp (Vinalopó Mitjà), Bocairent (Vall d’Albaida) o Agres (Comtat). El vent bufa amb molta força i s’espera que al litoral del Baix Vinalopó i del Baix Segura arribarà a bufar amb força 8. S’han registrat ràfegues de 117 km/h a Alcoi (Alcoià), al cim del Menejador, 103 al Castell de Xixona (Alacantí), 99 a Villena (Alt Vinalopó) o 92 a Santa Pola (Baix Vinalopó) o a Finestrat (Marina Baixa). Els ports de València, Sagunt i Gandia romanen tancats al trànsit pel temporal marítim i les males condicions meteorològiques. L’Agència de Resposta a les Emergències de la Generalitat ha activat el protocol d’actuació especial. El telèfon 112 ha gestionat 2.680 trucades: 1.409 a València, 992 a Alacant i 279 a Castelló; la gran majoria per qüestions sanitàries i incidents relacionats amb el temps. A Alacant, el Consorci de Bombers ha realitzat més de 180 intervencions, en la seva majoria relacionades amb caigudes d’arbres, sanejaments de façanes i cornises o l’assistència de vehicles bloquejats per aigua, entre altres. També s’ha produït diferents accidents de trànsit a Novelda, Sant Vicent del Raspeig i Oriola. Durant la tarda, les pluges han deixat 10,4 litres per metre quadrat a Saix, 10,4, 7,1 a Alcoi, 5,6 a Agost, 4,8 a Agres i 4,6 en Càrcer. Les ratxes màximes de vent s’han registrat a Xàtiva, amb 57 quilòmetres per hora, a l’aeroport de València amb 50 km/h i a Fredes amb 55 km/h, ha detallat el 112. A València, s’han rebut 85 avisos per vent i pluja a Manises, Nàquera, Godella, Alboraia, Silla, Paterna, Paiporta i Ontinyent, entre més. A causa del temporal, les processons de la Setmana Santa Marinera han estat suspeses. Durant el matí, els bombers del Consorci de Castelló han realitzat 15 serveis relacionats amb el temporal i, principalment, amb el vent. Llevantada al Principat Entre les dotze de la nit d’ahir i quarts de cinc de la tarda d’avui els Bombers de la Generalitat han atès 57 avisos relacionats amb l’episodi de vent, cap de greu i la gran majoria relacionats amb arbres caiguts o bé tendals, persianes, banderes, teules o pals elèctrics a punt de caure. La gran majoria de trucades s’han rebut a l’Àrea Metropolitana, 30 a la part nord i 12 a la sud; i la resta a Tarragona (7), a les Comarques Centrals (2), a Lleida (5) i a les Terres de l’Ebre (1). Per la seva banda, Protecció Civil n’ha atès sis entre les 22.00 d’ahir i les 16.00 d’avui. Divendres l’Ajuntament de Barcelona va activar el Pla bàsic d’emergència pel temporal marítim i la bandera vermella continua hissada a totes les platges de la ciutat. Avui a la tarda els Bombers de la Generalitat han treballat a Cunit (Baix Penedès) per assegurar una vidriera que podia caure a la coberta del local de baix. Inestabilitat a les Balears El temporal de vent i mala mar afecta també Mallorca. Avui matí hi ha hagut unes quantes caigudes d’arbres, algunes de les quals han tallat temporalment carrers. També hi ha hagut despreniments urbans lleus i fins i tot han deixat quatre embarcacions a la deriva a Calvià. A més, l’Institut Balear de la Naturalesa (Ibanat) ha suspès les autoritzacions d’ús del foc en totes quatre illes durant tota la jornada a causa de la ‘meteorologia extrema’. Avui al matí s’han registrat vents de 60 quilòmetres per hora a Mallorca i ratxes màximes de 97 km/h a la Serra d’Alfàbia; de 78 km/h en l’aeroport i de 73 km/h en el Dic de l’Oest de Palma. A Palma, a primera hora del matí un pi derrocat pel vent ha obligat a actuar als Bombers de Palma i retirar-lo. També han sanejat una façana del carrer Guillem Forteza, després de la caiguda d’uns quants rebles a la via pública. A Calvià, d’ahir fins a les 11.00 d’avui, hi ha hagut 16 caigudes d’arbres; 5 despreniments d’elements urbans i 3 embarcacions han acabat a la deriva, ha informat l’ajuntament. A Palmanova un pi ha caigut sobre un vehicle que anava circulant però no hi ha hagut ferits. A l’aparcament de l’església de Santa Ponça un altre pi ha caigut sobre dos vehicles estacionats. També n’ha caigut un altre al Club Nàutic de Santa Ponça, sense causar danys i els bombers han retirat un arbre amb perill de caiguda enfront de l’Hotel Lluna Mar. A més, ja ahir hi havia quatre embarcacions a la deriva. Dues han estat localitzades a la platja de Son Maties (un iot de 20 metres d’eslora i un veler de 12), i una tercera es va encallar ahir a la tarda. Quant a la quarta embarcació, un llaüt, que també s’ha encallat a la platja de Son Maties, Salvament Marítim fa gestions per a localitzar el titular perquè es faci càrrec de la retirada. A més, a petició de Bombers de Mallorca, avui s’ha tallat al trànsit de vehicles el carrer Duc d’Extremera (Son Maties-Palmanova) per perill de caiguda d’arbres. El pronòstic per a les Illes Balears és de cel nuvolós amb precipitacions ocasionals que podrien anar acompanyades de tempesta. Temperatures en lleuger descens i vents de l’est i nord-est amb intervals de vent fort i ratxes que podrien aconseguir 80 quilòmetres per hora.

Summary: Una climatologia adversa marca les vacances de Setmana Santa arreu del país


Juanjo Sáez (Barcelona, 1972) surt de Catalunya Ràdio esperitat com si volgués aprofitar els últims minuts de llum. Travessa un pas de vianants i fuig cap al soroll de la Diagonal. S’oblida que té una cita per a fer un entrevista amb VilaWeb. Però després d’una trucada, acaba reculant. En un pub irlandès, tot i que es demana un cafè, ens cedeix bona part de la seva tarda de divendres per parlar sobre política, els seus nous projectes –una sèrie sobre ‘una mena de Banksy català’ i un llibre que es dirà Para los míos–, la ràdio, la vida, la mort i els seus propòsits per al 2020. —Trencarem el gel parlant de política. Darrerament us heu polititzat molt a Twitter. —Ui, fa molts de temps que estic així. La política la vaig començar a tocar quan vaig entrar a l’Ara, on faig una vinyeta diària ja fa deu anys. Amb l’edat, suposo, he deixat de ser tan egoista i això m’ha ajudat a sentir-me part d’un col·lectiu. I sí, m’he polititzat, però com tothom al nostre país. Simplement, jo opino a la ràdio i faig humor gràfic a la premsa, cosa que em dóna l’oportunitat que em facin cas. —Premsa, ràdio… i Twitter. —A Twitter últimament estic més actiu. És un mitjà que al principi no m’agradava gens, però el programa de ràdio, ‘Estat de Gràcia’, en part passa a la xarxa i això m’hi ha anat arrossegant. I no és bo per a la salut… Vas llegint les coses que escriu la gent, se t’escalfa la sang. —Us va passar una mica això, amb la investidura de Pedro Sánchez. —Suposo. No recordo què vaig escriure.  —Per exemple: ‘És al·lucinant la quantitat de fatxes que hi ha al parlament.’ — És al·lucinant. El congrés és farcit de nostàlgics del franquisme. Gent d’extrema dreta i racista que tranquil·lament deixa anar les seves mentides a la tribuna. És al·lucinant. —Però també parlàveu de vós mateix. I us definíeu com un home no nacionalista de cultura espanyola a qui no l’importava portar el nom d’un país o un altre al passaport. —I és així. —Aquest discurs pot fer esclatar molts caps entre l’unionisme. —És possible. La meva cultura és la meva família, que és d’origen aragonès i murcià. Per diverses circumstàncies, jo vaig néixer a Barcelona i m’hi he criat, però no tinc gens afecte per cap lloc en concret. M’estimo aquesta ciutat, però entenc que és una estima molt circumstancial. El fet de no sentir-me ni espanyol ni català, el fet de no ser nacionalista, em permet deixar de fer servir un passaport i tenir-ne un altre en cas d’independència. No passa res. Un passaport nou no canviarà la meva cultura ni el meu passat. —I què us amoïna? —Com es gestionarà el país on visqui sí que em pot afectar i em pot fer decidir entre un passaport o un altre. Sincerament, crec que viuria millor en una república, i Espanya no va precisament en aquesta direcció. Ni es qüestiona el model d’estat. —Podem ho feia quan va començar, però ara és força de govern. —Jo he estat de Podem, i encara m’hi sento vinculat en alguns aspectes. Però la seva estratègia actual és anar aconseguint cotes de poder encara que sigui a còpia de contradir-se i oblidar-se de si mateixos. Dit això, s’ha de reconèixer que ningú no donava un duro perquè governessin, i ells s’hi han col·locat, encara que hagi estat gairebé de nit i per les golfes. Podem avança com a estructura, amb càrrecs per a la direcció, però crec que fan massa concessions. —Però aquestes cotes de poder s’han traduït en menys suport a les urnes i menys diputats. —És normal. S’han convertit en una incertesa. Viuen dels equilibris i l’ambigüitat. Però la direcció és clara: poder dins el regne d’Espanya. Té mèrit tenint en compte la pressió mediàtica i les campanyes de desprestigi. Ara, jo me n’he anat sentit desvinculat a poc a poc. Espanya és una baluerna, una estructura molt rígida i amb una història molt fosca, i Podem ja no té aquella voluntat trencadora del començament. —Però diuen que hi ha un govern progressista i que les coses canviaran. —Mireu si ho són, de progressistes, que no s’atreveixen ni a dir-se d’esquerres. Ens ho hem de creure? Realment canviarà res? Tinc les venes carregades d’escepticisme. Només cal veure la campanya anticatalana de Pedro Sánchez per intentar guanyar els vots morts de Ciutadans. —Creieu que el desànim en la política és transversal entre la ciutadania? —Possiblement. —Potser els de Vox són els únics que van embravits. —Aquests tenen l’adrenalina disparada. En el meu cas, la decepció ve per la política espanyola. Aquí, a Catalunya, jo tinc moltes esperances i fe en el bloc independentista. —En quin sentit? —En general. Jo no he estat mai fidel a cap partit, però crec en la gent. Coses com el Tsunami Democràtic, malgrat el bluf del Camp Nou, em motiven. Jo tinc fe en la gent. En els més de dos milions de persones que s’han mobilitzat una vegada i una altra. —Què us semblen els partits? —ERC té alguna cosa que em sembla bé, però hi tinc diferències. També la CUP. Una barreja de tots dos estaria bé. Sóc partidari de la unitat. Tots són necessaris. Les esquerres pequen moltes vegades d’ingenuïtat. Cal gent més astuta i amb experiència, acostumada al poder i tots els seus vessants. De fet, la diferència es nota en la gestió de l’exili. Es nota que hi ha gent amb un fons i que se sap moure. Això és necessari, però també els esperits de Junqueras i Cuixart. I també tota la gent jove que dóna suport a la CUP. De separat poden encertar algunes coses, però fallen en l’objectiu final. Quan s’han unit és quan aconseguit el millor resultat. —Però no han anat mai tots junts. —Sempre hi ha una primera vegada.  Feu-me cas, hòstia. —Heu pensat a fer un llibre més lligat a l’actualitat política? —En vaig treure un, Crisi d’ansietat (Reservoir Books, 2013), que recopila vinyetes, però potser en faré un altre algun dia. És una qüestió de trobar temps i el moment adequat. També m’he adonat que ara estem molt enganxats als fets polítics i la manca de distància genera confusió. Em preocupa que el material pugui envellir malament o que doni una opinió massa esbiaixada o completament incorrecta. —Heu tingut cap problema per haver pres una posició política? —Si m’ha passat, jo no me n’he adonat. No m’han trucat mai per dir-me que no em feien un encàrrec. El telèfon no sona i prou. Però continuo tenint clients i feines fora de Catalunya. No he notat res. —Preferiu treballar per a grans marques o per a mitjans? —A mi m’agrada tot. Treballar per a grans marques i multinacionals és treballar per al mal… —Sona fantàstic. —Té un matís.  En publicitat, sobretot, hi ha gent molt brillant i creativa. Aquesta mena de relacions són molt productives i pedagògiques. I no podem negar la realitat. Vivim en un món capitalista i no pots ser aliè a aquestes feines, necessites els diners. Tots tenim un preu. —Suposo que hi ha empreses més ètiques que no unes altres. —Al final, per molta campanya ètica que facin, totes les empreses sempre tenen una part fosca darrere. I fer servir determinats valors per vendre més em sembla encara pitjor. —Heu definit el Barça. —Una mica.  —Quan feu humor us censureu? Repasseu gaire els dibuixos? —No solc censurar-me gaire. —Gaire? — No sé si és realment censura. Crec que és més aviat sentit comú. He treballat en mitjans que m’han permès fer com volia. A l’Ara, per exemple, no he tingut mai cap problema. Si han tirat enrere cap vinyeta, que es deuen comptar amb els dits d’una mà, ha estat per coses molt específiques que podien fer interpretar malament el dibuix. Són coses puntualíssimes i sempre n’hem parlat. En el passat, en alguns altres llocs, sí que havia tingut més problemes. —Què voleu dir? —M’han acabat fent fora de la majoria de mitjans on he col·laborat. —De debò? —Sí. Per diversos motius: al director no li agradaven les coses que feia, dibuixava sobre algú que no es podia… Censura, estrictament, no n’he patida, però sí que he pagat les conseqüències d’alguns dibuixos. Com que sóc autònom, em deixen de trucar i s’ha acabat. Però més recentment, aquests últims deu anys, no he tingut problemes. —Digueu-me un mitjà i el problema que vau tenir. —D’El Periódico de Catalunya em van fer fora per haver fet broma sobre Raimon. —Raimon? —Sí, tal qual. La vinyeta va portar molta cua i em van acabar fent fora. No va ser una cosa directa, però en va ser el detonant. —I què deia la vinyeta? —Res d’especial.  El comparava amb Serrat i crec que es va ofendre. Després hi van haver unes trucades i quan van poder prescindir de mi, ho van fer. Eren uns altres temps. Ara… —Ara teniu més nom. No deu ser tan fàcil fer fora Juanjo Sáez. —La gent em coneix més, però no ho afirmaria amb tanta rotunditat i confiança. —El ressò seria brutal si us fessin fora de l’Ara per una vinyeta. —No ho sé, no ho sé… Encara sóc autònom. Em sembla que sou molt optimista.  —L’altre dia us definíeu a la ràdio com una víctima del fracàs escolar i com un gandul impertèrrit. Ho dèieu seriosament? —El perfil és aquest, un fracassat escolar. Però jo no vull ser exemple de res. I suposo que el meu fracàs escolar també responia a unes circumstàncies i a una educació d’una altra realitat. —Encara n’hi ha molt, de fracàs escolar. —M’ho imagino. Però en el meu cas crec que es devia a problemes de dislèxia. No em van fer mai cap diagnòstic. Tampoc no hi havia psicòleg a l’escola. I de seguida et posaven l’etiqueta de gandul i això s’adhereix molt a la pell. Sóc un gandul, sóc un gandul… I llavors tens la sensació que mai no aprofites prou el temps. Però al final és un prejudici que tens sobre tu mateix, perquè la realitat és que no faig res més que treballar. La meva vida és dibuixar. No faig res més. Amb prou feines tinc vida personal. Ara tinc parella, no tinc família, no tinc fills… La meva vida real és la feina. —Però això sona molt dur. —No em mal interpreteu. Jo estic encantat amb la meva vida. M’agrada molt la meva feina. Simplement, és de dedicació completa. A més, la meva parella també és artista i m’entén. Una mica com els periodistes. Sempre acabeu tots junts perquè no feu res més que estar enganxats a l’actualitat, les notícies i el Twitter.  Si tens una parella que provingui del món real, és difícil que t’entengui. —I fills, no en voleu tenir? —Si no n’he tingut ja, molt em temo que… Potser de cop i volta passa alguna cosa… Com aquesta gent molt gran que té un fill. —Julio Iglesias? —Per exemple. Jo vaig cap a la cinquantena ja, però coses més estranyes s’han vist. La veritat és que no hi penso. —En quin moment noteu que el dibuix és la vostra vocació? —No recordo que hagi volgut ser res que no fos dibuixant. —No heu ambicionat res més? —Sincerament, no. El dibuix m’ha obert moltes portes. He tocat gairebé totes les branques de la creativitat dins aquest món, però també m’ha permès d’accedir a més coses, com ara la ràdio. Sempre he volgut ser dibuixant i això em considero. —Ni il·lustrador, ni dissenyador gràfic… —No, perquè el dibuix et permet fer totes aquestes altres coses. Dibuixant és una professió prou àmplia perquè ho abraci tot. ‘Il·lustrador’ no m’agrada gens perquè al final és un dibuix supeditat a una altra cosa. Tot i que, incomprensiblement, és un mot que sembla que es fa servir per donar més prestigi a la professió de dibuixant. —Què creieu que us falta fer en el món del dibuix? —He tingut la gran sort de provar pràcticament totes les coses que permet el dibuix. Disseny, historieta, animació, publicitat, il·lustrar… —Fer un film? —En tinc moltes ganes. D’animació, ja n’he fet molta, però com a projecte em resta fer el llargmetratge. Ara vaig desenvolupant un argument. Passa que aquests projectes són tan llargs que ves a saber… Pots tardar ben bé cinc anys. A més, ara fa més d’un any que preparem una altra sèrie. I enguany, si no passa res estrany, potser ja entrem en producció. —De què tractarà aquesta sèrie? —És sobre un grafiter i l’art de carrer. —Serà per a TV3? —TV3 corre per allà.  —Podeu desenvolupar-ne una mica l’argument? —Ui, no sé si ho puc explicar. —Hi ha molta fressa al pub, no us sentirà ningú. —És una mena de Banksy català. Un xaval de família molt humil que s’acaba convertit en una referent mundial de l’art de carrer. —Ambientada en els nostres dies? —Sí, en la Barcelona actual, que és una ciutat molt important en l’art de carrer. Però la sèrie també té una mica de vocació internacional, hi apareixen ciutats i personatges dels altres països. Crec que és la millor manera de reflectir una escena que és molt rica i, en part, antisistema. El gran públic les desconeix, però hi ha primeres figures mundials pintant als nostres carrers. —Com heu entrat en aquest món? —Jo, al carrer, encara no hi he pintat mai, però per interès i per coneguts sí que ho coneixia una mica. —Per què no heu pintat al carrer? —Em fa una mica de mandra. Anar de nit a pintar i tot plegat.  A més, és una dimensió, el gran format, que no conec i no domino. Algun dia suposo que ho acabaré fent. —Deixareu de banda elements recurrents de les vostres sèries, com ara la nostàlgia o la por a la mort? —Serà diferent de Arròs covat i Heavies tendres, tot i que també tindrà el seu pòsit sentimental, perquè és la meva manera de treballar. —Us fan por la mort i la vellesa? —Oh, i tant. Molta. —Per què us fa por de fer-vos gran? —Perquè et mors al final.  —Però es pot viure sense por de la mort. —Jo encara no ho he aconseguit. No em vull morir. M’incomoda molt la idea. Sobretot perquè tinc la sensació que no tindré temps de fer tot allò que vull fer. Són maneres de ser, suposo. —Què temeu més, la vellesa o la mort? —Avui em fa por la mort. No penso tant en el fet d’arribar a vell, però potser hi ha un dia que m’obsessiono amb l’edat. Tot això es resumeix en un trastorn que es diu neurosi. Sempre estic preocupat per allò que vindrà. Dono massa voltes a les coses. Això m’ha permès inventar-me moltes històries i pensar molt sobre coses positives, però també passa que, si t’enganxes a coses dolentes, dónes moltes voltes a la mort i merdes que no valen la pena. —I després d’anys i anys dibuixant, us posen davant un micròfon a Catalunya Ràdio. —Això és una cosa d’en Roger de Gràcia, que no sé si hi toca gaire.  —I com us arriba la proposta? —Un dia vaig anar al programa ‘Estat de Gràcia’ per fer una entrevista com aquesta i va anar molt bé. Va transcendir una mica el format de pregunta i resposta, i quan vaig sortir vaig dir a en Roger: ‘Truca’m un dia per fer alguna altra cosa.’ I al cap d’un any, em va trucar. Em va oferir de fer una secció i, tot i que jo no ho veia gens clar, ho vaig acceptar.  —Però ara no feu una secció, sou un comentarista més. —Jo ara em considero part del programa. És la primera vegada que vaig cada dia a treballar al mateix lloc. —I com us ho preneu? — M’ho prenc des de la neurosi. El personatge de davant el micròfon, l’estimo i l’odio a parts iguals. Quan va molt bé, perfecte, però quan va regular, em pregunto què coi faig en antena. —Quan sou en antena com us sentiu? —Bé i malament. —Per què? —Perquè és fantàstic que t’escolti tanta gent, rebo molta estima i tinc uns companys fantàstics… Però moltes vegades em sento un impostor. No és la meva feina i em sento un intrús. Per què jo i no un altre? Què he fet jo de diferent per tenir un micròfon davant? —Però si la ràdio és plena de tertulians que opinen sense sentit. —Això és el seu problema. Jo a vegades tinc la sensació que no em mereixo tant. Són dèries meves. —Us escolteu? —Mai… Bé, alguna vegada, només aquells dies que m’he sentit molt segur de mi mateix. Sé que per millorar m’he d’escoltar, però no ho faig. I ara estic més acostumat a llegir entrevistes. Al principi tampoc no ho feia. Em llegia i m’atabalava. No llegir-me també era la manera de no agafar fòbia dels periodistes i deixar de fer entrevistes. —Aquesta la llegireu? —Aquesta crec que sí. Quin remei.  —Si us sembla bé, acabarem amb els vostres propòsits per al 2020. —Hòstia.  —Ara veurem si són de debò. —Ho són, ho són. —El primer propòsit: ser més creatiu. En quin sentit? —Continuar desenvolupant projectes. —Però si dieu que treballeu tot el dia. Què més voleu fer? —Estar a l’altura creativa dels meus projectes. —Segon propòsit: aprofundir en la síntesi i simplificar. —Això ho valoro per la creativitat. —Però el primer propòsit esmena el segon. Voleu posar límits a la vostra creativitat? —És que em desvio del tema i m’agradaria tenir la capacitat d’acotar més. Vull anar a l’essència d’aquesta creativitat. Ara estic massa dispers. —Per què esteu dispers? —Perquè faig massa coses.  —Tercer propòsit: acabar el llibre nou. Quin llibre? —És un llibre que es diu Para los míos. Com he dit, estic molt dispers i hauria de sintetitzar una mica. —Quant temps fa que hi treballeu? —Fa set anys que arrossego la idea i en fa tres que hi treballo. —De què tracta? —És una mena de missatge o de cartes per als meus éssers estimats. I no en puc dir res més. Ja he dit massa coses sobre la sèrie. —L’acabareu enguany? —Hauria de fer-ho. Si no, em faran fora de l’editorial. L’he d’acabar enguany. De fet, l’hauria de lliurar al febrer i no serà possible. —Ui. —Aquest és un propòsit que he de complir. —Quart propòsit: continuar fumant una mica. Fumar què? —Fumar tabac, home. L’altra la vaig deixar. —No ajuda en el procés creatiu? —No, no. Ajuda a tornar-te més neuròtic, a tenir ansietat i estar fatal. Jo hi he estat addicte. —A la maria? —A la marihuana, l’haixix, qualsevol cosa que passés. —Qualsevol cosa fumable? —Sí. Han estat massa anys. A la llarga, et fot. Tant professionalment com personalment. —I una dosi controlada? —És que fumava molt. Sóc molt compulsiu. I ara em conformo a fumar una mica. —Quants cigarrets? —Un al dia i a vegades ni me l’acabo. Però fumar una mica crec que va bé. Avui és una mica un acte de rebel·lia. A més, crec que el tabac no és tan dolent com diuen. Estimula el cervell, com el cafè. Segur que és pitjor caminar per la Diagonal que fumar-se un cigarret. —Cinquè propòsit: no prendre’m les coses tan a la valenta per gestionar millor l’ansietat. —Això és fonamental per mi, perquè tinc problemes d’estrès que em comporten problemes musculars, problemes digestius, caiguda dels cabells, de dents… —De debò? —Sí, sí, sóc molt ansiós. I em prenc les coses molt a la valenta i passo temporades de molt d’estrès. M’he de calmar. —Sisè propòsit: ajudar algú. —Ajudar qui sigui. —No heu ajudat mai ningú? —Home, és clar que sí. Però vull dir que ho he de tenir present i fer-ho més. —Setè propòsit: ser una mica més activista. —Igual. Anar a les manifestacions amb què em sento identificat. —Quines són? —Les de Vox no. —Sou de la Sagrera, heu anat al tall de la Meridiana? —És clar, és al costat de casa. Però hi ha dies que no hi vas perquè fa mandra, fa fred… Costa ser constant. I ara cal ser-ho més que mai. —On més participaríeu? —Depèn de què s’organitzi. Si es fa un altre referèndum, doncs aniré a votar. Si tinc la possibilitat d’anar a l’acte de Perpinyà, ho faré. La qüestió és no deixar de fer coses per gandul. Si hi ha un desnonament al costat de casa, doncs anar-hi a donar un cop de mà. El problema és que en el vostre cas, sou jove i ho teniu interioritzat, però la gent de la meva edat està molt apoltronada i es dedica a criticar per Twitter. —No teniu una bona opinió de la vostra generació. —No gaire. Una cosa molt bona del moviment independentista és que hi participa gent de totes les edats. Fins i tot persones grans que fins ara consideraven que les manifestacions eren cosa de joves i de rastaflautes. És molt important que la gent es mobilitzi entorn de les seves creences, però la millor part de tot plegat és que darrere hi ha una idea bondadosa. Pot sonar molt hippy. Però creuen realment que fan una cosa per a millorar la seva societat i ajudar la seva gent. No són manifestacions reaccionàries. No és un tot contra Espanya. A mi em sembla un moviment bondadós i això és molt important. —Us veig molt romàntic. —Jo ho sóc molt. —Vuitè propòsit: intentar ser més feminista. —També. —Crec que és un propòsit que ens hem d’aplicar tots els homes. —Els de la meva edat més, perquè ens surten inèrcies, a vegades inconscients. Si més no, ens cal la voluntat de ser més feministes, perquè no arribem ni al principi d’on hauríem de ser. Jo ho tinc ficat dins el cap, però sé que amb els meus actes o pensaments no ho sóc. —Novè propòsit: animar els joves que tingui a prop. —Importantíssim. La gent gran transmetem molta negativitat als joves. A més, es fan servir termes molt pejoratius, com ara ni-nis, per referir-se a les noves fornades. Però crec que el jovent actual és més compromès i format que la meva generació. Desgraciadament, no els donem les oportunitats que es mereixen. S’ha de donar suport al jovent perquè és el futur. És absurd posar-li traves. Són els qui governaran i ens pagaran les pensions. —En qui penseu quan descriviu aquest avi rondinaire? —Em fa molta ràbia quan gent com Maruja Torres llença merda sobre els joves. És que el jovent no lluita per res, diu. Però paia… Vejam… Si vas ser tu qui va viure el franquisme i no vas fer res. Els nanos d’ara surten al carrer, ocupen cases, aturen desnonaments… No foten res, diu. Al costat de casa, a Fabra i Puig, han ocupat un cinema i hi fan tota mena d’activitats culturals. —La Cinètica. —Sí, tinc ganes d’anar-hi i donar-los un cop de mà, si m’hi volen. —Desè propòsit: transmetre més il·lusió. —Hi ha massa negativitat. —Però el món és una merda. —Sí.  Però en els moments més crítics sempre s’ha reaccionat i és quan la societat ha aconseguit guanyar drets i llibertats. Ara vivim en una època molt dura i vénen grans canvis. Crec que s’ha d’animar la gent perquè hi participi mitjançant el feminisme, l’ecologisme, etc. S’aconseguiran grans coses. —Onzè propòsit: fer una cosa que no hagi fet abans. Quina mena de cosa? —No ho sé. —Un grafit? —Per exemple. Els de la meva generació ens apoltronem i transitem sempre pels camins que coneixem. No arrisquem i aquesta merda et fa vell. Et tanca la ment. Ens calen desafiaments. —I què us proposeu? —Allò que la vida m’ofereixi.  —Onzè propòsit: no barallar-se a les xarxes socials. —Ja l’he incomplert. —Diria que és un impossible si no ets un bot. —La sang bull. El propòsit hauria de ser ‘intentar barallar-me menys’. —Dotzè propòsit: escoltar menys música heavy. —M’he adonat que el heavy és música de vells. —Per què? —Perquè és molt pureta. Són grups que tenen quaranta anys. Cal obrir el ventall i ser més receptiu. —Però hi ha gent jove que fa heavy. —Sí, he estat molt injust. Però els vells són els bons.  De tota manera, això de passar-se tot el dia escoltant Iron Maiden com faig jo no pot ser. —No escolteu res més? —També una mica d’indie. Grups com Sonic Youth, Dinosaur Jr i aquest rotllo. —Tretzè i últim propòsit: probablement deixar la ràdio? —Probablement. —A Roger de Gràcia no li agradarà gaire, això. —A ningú de l’equip no li ha agradat. Suposo que no l’acabaré deixant. Però per damunt de tot, sóc un professional i acabaré la temporada. Això segur. No vull tancar-me portes ni fer males passades. A més, tot va bé. Però no sé si més enllà de l’estiu ho podré encaixar amb la resta de coses. Ja es veurà. —Ara sí, última pregunta. Què s’acabarà abans, les obres de la Sagrera o el procés? —Buf… Crec que s’acabaran abans les obres. Si és que s’ha d’acabar alguna de les dues coses. Per a qualsevol situació que tanqui el procés, la independència o el referèndum, crec que falten molts anys. La negociació que ve ara serà de cartó pedra. Crec que la prioritat d’ERC ara és que els presos surtin en llibertat. —En les condicions actuals encara falten més de deu anys perquè surtin tots els presos polítics. —Ells volen arribar a un acord per a continuar negociant, però amb els presos fora. Suposo que aquest és el seu objectiu més immediat. El referèndum, siguem realistes, no el facilitarà el PSOE. És absurd. Durant la campanya electoral ja vam veure com era, el PSOE actual. En canvi, les obres, quan hi hagi els diners, es faran. No hi ha una maquinària d’estat en contra de la Sagrera. —Qui sap. Fa més de deu anys que duren. —La Sagrera són diners, però el referèndum és molt complicat. Jo no hi veig sortida a curt termini. La via unilateral al final és l’única viable. —Tornem a l’octubre de 2017? —La solució no la sé, però és evident que tot depèn d’una decisió d’aquí i no pas de Madrid. Mai no et donaran la independència demanant-la si us plau, mai. No ha passat mai i no passarà mai. Hi ha d’haver un altre xoc com el de l’1-O i que això decanti la visió que té el món de la situació de Catalunya. Poseu-vos en el paper del govern espanyol o de la monarquia. La independència seria una derrota immensa. —Encara que fos en un hipotètic referèndum acordat? —Jo no el veig. Rendibilitzen la situació actual. Catalunya, sense ser independent, la donen per perduda. El fet de tenir un enemic intern els va de perles per treure vots a la resta de l’estat. Si mai algú intenta solucionar el cas català, perdrà el poder. Serà un traïdor. A Espanya la política és una lluita per a guanyar les eleccions. No hi ha projecte. Això és una altra cosa que em fot molt. Per això penso en la independència. No hi ha projecte. Lluiten per les engrunes i per robar els diners públics. És patètic. —Desè propòsit: transmetre més il·lusió. Eh? — La il·lusió és fundar un país nou. Catalunya sempre s’ha mogut per grans projectes. La independència són els nous Jocs Olímpics.

Summary: Juanjo Sáez: ‘La independència són els nous Jocs Olímpics’


La setmana passada es va fer a Barcelona el veterà Saló de l’Automòbil, on les principals marques del sector van mostrar les últimes novetats. Unes novetats que cada vegada tenen menys a veure amb la carrosseria i més a veure amb la tecnologia. El gran canvi de paradigma de la indústria de l’automòbil, justament, pot venir per l’anomenat cotxe connectat, tal com creu fermament Roger Giralt, responsable de Connected Car a Seat.  · Podeu escoltar el programa en format mp3. · Podeu descarregar el podcast de ‘L’internauta‘ des de VilaWeb o de l’iTunes.

Summary: Internauta 221 · Cap al cotxe connectat


Espanya no troba estabilitat política, una evidència que encara es podria reforçar avui si Meritxell Batet anuncia la data d’unes altres eleccions. Això pot passar si el PSOE no veu possible de fer una segona sessió d’investidura amb possibilitats de reeixir-hi, quan Felipe VI hagi completat la ronda de contactes amb els partits. Això no seria sinó la constatació d’una crisi que va començar ara fa quatre anys, el 2015. Espanya, abocada a les quartes eleccions en quatre anys? De llavors ençà hi ha hagut tres investidures frustrades, dues mocions de censura i tres eleccions, a les quals avui se’n podrien afegir unes altres. En cas d’aquestes quartes eleccions, la seqüència seria encara més alarmant: d’ençà del 27 d’octubre del 2015, Espanya hauria estat el 44% del temps sense un govern amb funcions plenes. La situació d’Espanya és únicament comparable, quant a xifres, amb Grècia, on entre el 2012 i el 2015 s’organitzaren quatre eleccions per culpa de la inestabilitat causada pel rescat bancari i la imposició de les directrius de la troica. Espanya té uns altres problemes, com ara la corrupció del PP, la fallida d’un sistema bipartidista i, també, el conflicte amb Catalunya. La investidura frustrada del 2015 Tot va començar el 27 d’octubre de 2015, quan Mariano Rajoy, just un mes després de les eleccions catalanes, convocava eleccions el 20 de desembre. D’aleshores ençà, Espanya no ha vist cap legislatura completa. Després d’aquestes primeres eleccions va ser Pedro Sánchez qui va intentar de ser investit, com va passar fa poques setmanes. Llavors els PSOE tenia un pacte amb Ciutadans, però la formula requeria l’abstenció de Podem, que no va voler passar per l’adreçador. Més tard, Felipe VI va proposar de president del govern Rajoy, que va declinar de sotmetre’s a la investidura per falta de suport parlamentari i així agreujà el desgast del PSOE. Arran d’això, i de la inexistència d’un candidat, el 3 de maig es van dissoldre les corts i es van convocar eleccions el 26 de juny. La jugada li va sortir bé, a Rajoy, que va guanyar catorze escons i va afeblir Cs i el PSOE. Així i tot, el dirigent del PP va haver de menester dues investidures per a ser reelegit i el ‘cop de mà’ dels barons socialistes. En el segon intent, seixanta-vuit diputats socialistes van abstenir-se per permetre la investidura de Rajoy. Aquesta decisió va dur una tensió interna inusitada al PSOE. Al comitè federal, entre crits i retrets, es va imposar el bàndol que volia facilitar la investidura de Rajoy. Era una ordre que aparells mediàtics i polítics reclamaven de fons, fins que van sortir-se amb la seva. La sessió d’investidura de Rajoy va acabar amb Sánchez abandonant l’escó per no haver de trencar la disciplina de vot. Rajoy fou investit i el 4 de novembre el PP presentava el nou govern. S’acabaven així 374 dies sense un govern en funcions plenes. L’estabilitat va durar poc i el 14 de juny de 2017 Unides Podem va presentar una moció de censura contra Rajoy pel seguit de casos de corrupció que assetjaven el partit del govern. Era el primer avís. Però el vet de l’oposició a Pablo Iglesias no va permetre que la moció reeixís, perquè el PSOE es va abstenir. La caiguda del govern Rajoy no atura l’excepcionalitat Finalment, el primer de juny de l’any passat, el PSOE de Pedro Sánchez presentava una moció de censura, l’endemà mateix de la publicació de la sentència del cas Gürtel, que assenyalava directament el PP per finançament il·legal. La moció es va aprovar amb el suport, per exemple, d’ERC, PDECat i Compromís, i servia per a fer caure Rajoy. Aquesta majoria alternativa durà poc: el 5 de març, quan no feia ni any que havia expulsat el PP, Sánchez va convocar eleccions perquè no va aconseguir d’aprovar el pressupost al congrés espanyol. Amb tot plegat, l’estat espanyol continua funcionant amb l’últim pressupost aprovat fins aleshores, el del 2017, que havia preparat el ministre del PP d’Hisenda Cristóbal Montoro. Uns comptes de fa dos anys per a un context econòmic prou diferent. De retruc, la situació ha tingut efectes en el finançament autonòmic. A més, si les eleccions es repeteixen el govern espanyol continuarà sense tenir funcions plenes fins a cap d’any, pel cap baix. Les eleccions espanyoles serien el 10 de novembre i abans de vint-i-cinc dies s’haurien de formar les corts espanyoles. Un període que varia entre vint-i-tres dies i vint-i-quatre, com ha estat el cas d’aquestes quatre darreres eleccions. En conseqüència, almenys fins al 3 de desembre no es constituirien les corts. I, en acabat, encara hi hauria d’haver una roda de consultes i una proposta de candidat per al funcionament normal de les institucions. Així, el govern espanyol hauria estat en funcions o amb les cambres dissoltes sis-cents cinquanta-cinc dies. És a dir, el 44% del temps d’ençà que Rajoy va convocar eleccions, ara fa quatre anys. La xifra s’obté sumant els 374 dies que van transcórrer entre la convocatòria electoral del 2015 i la formació del govern després de la repetició electoral; els set dies entre la moció de censura de Sánchez i la presentació del govern socialista; i els 274 que haurien passat entre l’última convocatòria electoral i la constitució de les corts espanyoles al desembre. Un període que seria més llarg, tenint en compte que no hi hauria un nou govern el mateix dia que es formen el congrés i el senat espanyols. A més, si es tenen en consideració els 218 dies en què el govern català va ser intervingut per l’aplicació de l’article 155 (aleshores el govern espanyol funcionava a ple rendiment), l’estat espanyol hauria estat en situació d’excepcionalitat el 58% del temps d’ençà que Rajoy va convocar eleccions l’octubre de 2015. Què pot fer un govern en funcions? Si és en funcions, el govern espanyol perd algunes de les facultats més importants. L’article 21 de la llei del govern especifica que l’executiu en funcions ‘limitarà la seva gestió a despatxar ordinàriament els assumptes públics, i s’abstindrà d’adoptar, excepte casos d’urgència , qualsevol altra mesura.’ A més, un president del govern en funcions no pot convocar eleccions, ni proposar qüestions de confiança ni referèndums. Tampoc no pot aprovar el pressupost –per això avui es funciona amb el del 2017– ni presentar projectes de llei. De fet, aquests darrers quatre anys només s’han aprovat 32 lleis, i la mitjana és de 175. Afegim-hi encara que 300 iniciatives legislatives han caducat arran de l’avançament electoral, bé perquè no s’han pogut tramitar, bé perquè no s’han pogut votar al ple. Si a la fi es convoquen eleccions, les corts espanyoles es dissoldran. Tanmateix, el congrés i el senat espanyols mantindrien un cert funcionament. Les decisions, les prendrien les diputacions permanents de cada cambra, que són de 21 membres la del congrés i 36 la del senat.

Summary: La gran crisi espanyola (1): El 44% del temps sense un govern amb funcions plenes


La Seguretat Social ha cobrat avui les quotes de març als més de tres milions d’autònoms que estan registrats al sistema. La suspensió d’aquests pagaments és una de les mesures que aquest col·lectiu ha exigit al govern de Pedro Sánchez d’ençà que va decretar l’estat d’alarma pel coronavirus 2019, ara fa dues setmanes, però encara no n’han obtingut resposta i el govern espanyol només ha deixat clar que l’enduriment de les mesures de confinament no afectava els autònoms. Algunes filtracions informatives apunten que el consell de ministres podria acordar avui mateix una moratòria en les cotitzacions per als mesos vinents, una decisió que també beneficiaria les pimes. Tanmateix, el pagament de març ja s’ha executat i ha causat molta indignació entre els autònoms, que han vist com aquests darrers quinze dies es reduïa, o s’aturava del tot, la seva activitat econòmica. Un refredament que en molts casos no té un horitzó per a reprendre’s. La consellera d’Empresa i Coneixement, Àngels Chacón, ha lamentat el cobrament de les quotes. ‘Si no hi ha ingressos, no es pot pagar, així de senzill. L’estat espanyol no es pot permetre aquesta pròrroga?’, ha escrit a Twitter. Només al Principat hi ha 540.000 autònoms, que generen uns 185 milions d’euros mensuals amb les seves quotes. Les xarxes s’han omplert de treballadors autònoms expressant la seva indignació i sorpresa pel cobrament de les quotes. A tres quarts de tres de la matinada ha arribat, puntualment, un càrrec al compte. Ara fa trenta-dos anys que cada mes em carreguen puntualment la quota mínima d'autònoms i continuo pensant que l'autonomia mínima que ens cal és la de Portugal. pic.twitter.com/o8T1qCxuos — Màrius Serra (@mariusserra) March 31, 2020 Jo avui m'he llevat amb 300€ menys de la quota d'autònoms tot i que fa 15 dies que no puc treballar amb normalitat #nioblitniperdó https://t.co/arra1EHcZZ — Jordi Borràs (@jordiborras) March 31, 2020 L’estat m’acaba de carregar implacablement el rebut d’autònoms d’aquest mes. — ROGER MAS (@RogerMasOficial) March 31, 2020 Que bé els autònoms, eh? Que contents que estem avui, oi? Memòria, cal tenir memòria. — Mireia Boya Busquet (@yeyaboya) March 31, 2020 Doncs sí. A banda de ser dels països més cars, avui els autònoms, en plena crisi mundial, paguem la quota tot i no tenir ingressos. Gracias por este sueño. 👏👏👏👏👏 pic.twitter.com/fyCbStjUok — Àlex Martínez Vidal (@alexmvid) March 31, 2020 Avui super puntuals amb quota d'autònoms i sense facturar… ( x2 perquè som 2 que vivim de la mateixa empresa) Moltes gràcies "estado progre"…. pic.twitter.com/VZiEDx3qBR — Bet 🎗 (@BetPuigblanque) March 31, 2020

Summary: Indignació pel cobrament de la quota de març dels autònoms


Diversos homes han estat detinguts aquest diumenge a Sabadell com a presumptes autors d’una agressió sexual múltiple a una noia de 18 anys. Ella mateixa s’ha personat aquest matí a la policia municipal per a denunciar els fets. Els Mossos d’Esquadra s’han fet càrrec de la investigació. En un comunicat, l’Ajuntament de Sabadell ha expressat el seu ferm rebuig a l’agressió sexual i s’ha posat a disposició de la víctima. El consistori també ha assegurat que es faran les gestions legals pertinents ‘per combatre les agressions i lluitar per una ciutat lliure de sexisme i de violències masclistes’. ‘No hi haurà cap agressió masclista, de la que es tingui coneixement, sense resposta’, ha reblat el consistori. L’ajuntament també ha explicat que està oferint tot el suport a la víctima i a la seva família, tant en assessorament i acompanyament com en l’atenció necessària des del Servei d’Informació i Atenció a les Dones. Alhora, el consistori ha demanat un respecte total per la privacitat de la noia agredida.

Summary: Diversos detinguts a Sabadell com a presumptes autors d’una agressió sexual a una jove de 18 anys


La consellera de la Presidència i portaveu del govern, Neus Munté, ha volgut llençar aquest dimarts un avís a l’estat i l’executiu espanyol, remarcant que el Tribunal Constitucional espanyol hauria de ser ‘un àrbitre per dirimir sobre la constitucionalitat de les lleis’, però recordant que no hauria d’entendre’s ‘com un tribunal executor’ ni la constitució ‘com un codi penal’. Munté ha fet aquestes declaracions en la roda de premsa posterior a la reunió del govern i poc més d’una hora després que quatre secretaris judicials hagin notificat a tots els consellers i al president, Carles Puigdemont, la resolució de l’alt tribunal sobre les conclusions del procés constituent. Malgrat haver rebut aquesta advertència del TC, Munté ha volgut refermar que l’executiu català vol ‘mantenir l’obediència al mandat democràtic del 27-S’, donant així a entendre que faran cas omís dels avisos però sense voler explicitar si desobeiran o no al constitucional. El govern de la Generalitat ha rebut aquest dimarts la notificació del TC, de mans de quatre secretaris judicials, que els avisa que no poden actuar en base a les conclusions de la comissió del procés constituent. Però això sembla no haver fet canviar la perspectiva de l’executiu català. De fet, la portaveu ha apuntat que per a ells el Tribunal Constitucional ‘té la funció legítima de dirimir sobre la constitucionalitat o no de normes i lleis’, però ha avisat al govern i l’estat espanyol que des de Catalunya ‘no s’entén que entri a dirimir sobre opinions i debats de caràcter polític’. ‘El TC l’entenem com un àrbitre per a les lleis, no és en cap cas com un tribunal executor, ni es pot entendre la constitució com un codi penal; i massa sovint es fan referències e aquesta línia’, ha afegit avisant l’estat espanyol de la seva perspectiva. A més, ha remarcat que a ulls del govern, l’executiu espanyol pretenia que el TC ‘anés més enllà’, tal i com per a Munté demostren les peticions i declaracions de la vicepresidenta, Soraya Sáenz de Santamaría. Tot aquest nou conflicte amb el TC, a més, no fa variar la resposta del Consell Executiu quan se li pregunta si obeirà o desobeirà les ordres de l’alt tribunal, i Munté reitera ‘l’obediència del govern al mandat democràtic del 27-S i a aquelles resolucions que emanen del parlament amb la majoria que avala el full de ruta’. ‘Continuarem treballant i caminant. No som massa donats a gesticular sinó a fer la feina’, ha conclòs Munté. La portaveu, a més, ha insistit que el full de ruta ‘avança i avança a bon ritme en tot el que depèn de Catalunya’, i que la ‘voluntat i el compromís del govern és que segueixi en aquesta mateixa línia’. Reunions pendents per la qüestió de confiança Durant la roda de premsa posterior al Consell Executiu, Munté ha estat preguntada en diverses ocasions per la reunió que el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, ha de tenir amb membres de la CUP per parlar de la qüestió de confiança a la que se sotmetrà al setembre. Munté no ha volgut desvetllar la data ni si serà abans o després de les vacances de Puigdemont, però ha mantingut que la trobada existirà. ‘És obvi que hi ha contactes i reunions amb diferents formacions polítiques, no només amb la CUP, però no hi ha cap negociació’, ha dit la portaveu, tot afegint que ‘de contactes’ amb els anticapitalistes ‘hi ha sempre i del que es tracta és de que es vagin produint. El govern no es tornarà a reunir fins al proper 30 d’agost, i el president té previst iniciar les seves vacances el proper dilluns.

Summary: El govern insisteix: ‘Mantindrem l’obediència al mandat del 27-S’


Almenys trenta persones han resultat ferides en els enfrontaments que s’han registrat aquest dilluns hora local entre seguidors i opositors del president de Bolívia, Evo Morales, després dels resultats electorals que han permès la reelecció del mandatari i que l’oposició qüestiona. Durant els enfrontaments a Santa Cruz, un home ha resultat ferit de bala i la ministra de Salut del país, Gabriela Montaño, n’ha responsabilitzat la Unión Juvenil Cruceñista, un grup opositor al govern amb trets paramilitars. ‘Un pacient de 35 anys amb ferida de projectil a l’abdomen per la violència unionista’, ha indicat Montaño, després de detallar que l’home ha ingressat a l’Hospital Japonès, on serà operat. ‘Es troba en estat crític. Serà traslladat després a Teràpia Intensiva’, ha asseverat la ministra. Per la seva banda, el secretari de Salut de la Governació, Óscar Urenda, ha confirmat que trenta persones es troben a diversos hospitals de la ciutat, un d’ells de gravetat. Segons el Servei Departamental de Salut (Sedes) de Santa Cruz, també s’han registrat uns quants ferits per armes blanques, bastons i persones amb fractures. A La Paz també hi ha hagut enfrontaments entre opositors i seguidors de Morales i a Achumani s’han registrat almenys quatre ferits. Les manifestacions van començar el 20 d’octubre, després que el Tribunal Suprem Electoral (TSE) suspengués el recompte de vots, quan Morales semblava abocat a afrontar una segona volta amb el principal candidat opositor, Carlos Mesa. Després de la represa del recompte, es va confirmar la victòria del president en primera ronda.

Summary: Almenys trenta ferits en les protestes entre seguidors i opositors de Morales


El FC Barcelona celebra avui els deu anys de presència a YouTube com a primer i únic club de futbol del món que ha superat la xifra de dos milions de subscriptors en aquesta plataforma de vídeo. En concret, segons tot un seguit de dades publicades pel club, el canal del Barça suma 2.144.200 subscriptors, molt per davant del Reial Madrid (1,9 milions), el Manchester City (559.000), el Chelsea (487.000) i el Liverpool (408.000). Entre més xifres, el FC Barcelona destaca que el dia de la presentació de Neymar Jr de blau-grana, el 4 de juny de 2013, va ser el de més audiència de la història del canal, amb quatre milions de visualitzacions. El club també ha fet la llista dels deu vídeos més vists durant deu anys de presència a YouTube. Són aquests: 1. Tocs entre Neymar Jr i Leo Messi (9,3 milions de visualitzacions): 2. Un Barça-Madrid des de dins (3,6 milions): 3. Homenatge a Pep Guardiola (3,1 milions): 4. Resum de la final de Champions de París del 2006 (2,7 milions): 5. L’entrenament de Justin Bieber amb el FC Barcelona (2,6 milions): 6. Primers tocs de Neymar amb la samarreta blau-grana (2,6 milions): 7. Especial Ronaldinho (2,5 milions): 8. Imatges inèdites de Leo Messi a la Masia (2,4 milions): 9. Com prepara Messi els partits (2,4 milions): 10. I un gran gol de l’equip aleví del Barça (2,3 milions):

Summary: Els deu vídeos més vists en deu anys del Barça a YouTube


El president del govern espanyol, Pedro Sánchez, ha visitat avui el Tribunal Europeu de Drets Humans (TEDH). Pocs dies abans de començar el judici contra l’1-O, ha provat de netejar la imatge d’Espanya a Europa explicant que l’estat espanyol veu les decisions del tribunal com ‘una garantia addicional al dret d’empara que el sistema jurídic espanyol reconeix als seus ciutadans’. Per a reforçar el relat que la justícia espanyola té plenes garanties democràtiques, tant el govern com la premsa d’Espanya s’emparen en les condemnes que ha rebut Espanya per part del TEDH en comparació amb uns altres països europeus. Entre el 2013 i el 2017, Espanya va comptabilitzar una mitjana de sis sentències l’any, segons l’estudi del tribunal. Això vol dir que es troba entre els països amb una proporció més baixa de condemnes en relació amb la població, semblant a la d’Alemanya, els Països Baixos, Irlanda i el Regne Unit. Uns resultats que, tal com assenyalava el president de l’Institut de Drets Humans de Catalunya, David Bondia, en una entrevista a VilaWeb, s’expliquen per la manca de coneixement sobre el tribunal, cosa que fa que hi hagi un nombre molt baix de demandes. En xifres absolutes, l’estat espanyol també és un dels països que han rebut menys sentències condemnatòries (un centenar), però també cal destacar que es va incorporar al Consell d’Europa més tard que la majoria de països, el 1977. El cas és que l’estat espanyol acumula una llista important de condemnes del TEDH, algunes de molt importants i amb una gran transcendència política. Manca d’investigació de les tortures de l’operació Garzón El 2004, l’estat espanyol va ser condemnat per no haver investigat les tortures de l’anomenada operació Garzón contra persones relacionades amb el moviment independentista, per presumpta pertinença a Terra Lliure. A partir del juny del 1992, es van detenir una quarantena de persones en aquella operació, que pretenia desactivar el moviment durant els Jocs Olímpics. El jutge Baltasar Garzón va aprovar la incomunicació de vint-i-cinc dels detinguts, disset dels quals van denunciar haver estat torturats per agents de la Guàrdia Civil. Garzón els va menystenir i va donar validesa a les declaracions fetes sota tortura. Ramon Piqué: ‘A la sala d’interrogatoris, m’estrenyien la bossa al cap i em feien agenollar’ Dotze anys després, va arribar la sentència d’Estrasburg, que declarava que Garzón havia vulnerat els drets humans. Malgrat que va negar que s’hagués violat l’article 3 del Conveni Europeu de Drets Humans, que prohibeix les tortures, sí que va sentenciar que no s’havien investigat amb prou profunditat. El tribunal va obligar Espanya a pagar 8.000 euros a cada demandant per danys morals i un global de 12.009 euros per costes legals. El TEDH va dir que les investigacions no havien estat prou efectives perquè no s’havia pres declaració als agents responsables del trasllat i la custòdia dels detinguts i es van basar només en un informe del metge forense. També va destacar que les autoritats judicials havien refusat totes les peticions d’administració de proves presentades pels demandants. La impunitat de les agressions a Mikel Iribarren Estrasburg va condemnar Espanya l’any 2009 pel cas de Mikel Iribarren, indemnitzat amb 170.000 euros. Va ser agredit per la policia espanyola en una manifestació contra la dispersió dels presos d’ETA el 1991. L’impacte d’un pot de fum va deformar-li el rostre i el va deixar en situació d’invalidesa. El TEDH va considerar que s’havia violat l’article 3 del conveni, que prohibeix la tortura. Com que li fou denegada cap indemnització, va considerar que els tribunals espanyols no havien tingut en compte la gravetat de les seqüeles. La condemna també feia referència a la vulneració de l’article 6.1, perquè el procediment no s’havia fet en un termini ‘raonable’. El cas Otamendi i la manca d’investigació de les tortures al País Basc Entre el 2010 i el 2016, Estrasburg va dictar set sentències condemnant l’estat espanyol per no haver investigat les tortures i maltractaments de Mikel San Argimiro, Aritz Beristain Ukar, Beatriz Etxebarria Caballero, Oihan Ataun Rojo, Patxi Arratibiel Garciandia, Xabier Beortegui Martínez i Martxelo Otamendi Egiguren. San Argimiro, un membre d’ETA condemnat per haver intentat assassinar els ex-ministres espanyols José Barrionuevo i Matilde Fernández, va denunciar maltractaments de la policia (cops al cap i sessions d’asfíxia, concretament). La denúncia va ser arxivada, i aquesta absència d’una investigació efectiva va ser l’argument principal de la condemna d’Estrasburg el 2010, que va obligar Espanya a indemnitzar-lo amb 23.000 euros. El cas de Beristain és semblant. Va ser detingut per presumpta participació en accions de kale borroka i també va denunciar cops al cap, sessions d’asfíxia, humiliacions, vexacions sexuals i amenaces de mort i violació per part d’agents de la Guàrdia Civil. El 2011, també va ser indemnitzat amb 23.000 euros per manca d’investigació d’aquestes tortures. L’any 2012 el Tribunal Europeu de Drets Humans va condemnar l’estat espanyol a pagar una indemnització de 24.000 euros al director de Berria i ex-director d’Egunkaria, Martxelo Otamendi, per no haver investigat les tortures de què havia estat objecte durant la detenció el 2003 a mans de la Guàrdia Civil. La secció tercera del tribunal va concloure que Espanya havia vulnerat l’article 3 de la Convenció Europea de Drets Humans, que proclama el dret de no rebre tracte degradant ni inhumà. El periodista va ser detingut el febrer del 2003 a casa seva per ordre de l’Audiència espanyola, que l’acusava del delicte de pertinença a banda armada juntament amb els periodistes i ex-directius d’Egunkaria Joan Mari Torrealdai, Iñaki Uria, Txema Auzmendi i Xabier Oleaga. Tots van ser absolts d’aquesta acusació per l’Audiència espanyola mateixa, ara fa dos anys. Otamendi va passar cinc dies incomunicat, durant els quals va ser torturat, segons que va denunciar després de ser posat en llibertat. La denúncia va ser arxivada per les instàncies judicials espanyoles. Otamendi: ‘La tortura és un problema estructural a l’estat espanyol’ El 2014, el TEDH va condemnar Espanya a pagar 25.000 euros per danys morals i 4.000 per honoraris a la militant d’ETA Beatriz Etxebarria; i 20.000 i 4.000 euros respectivament al membre de Segi Oihan Ataun. Les tortures que havien denunciat tots dos també havien estat arxivades pels jutjats de Bilbao i Pamplona, respectivament. El 2015 i el 2016, Estrasburg va condemnar Espanya pels casos d’Arratibel i Beortegui, arrestats per agents de la Guàrdia Civil en una operació contra EKIN, suposada pantalla política d’ETA. Arratibel, després d’uns quants dies incomunicat, va denunciar haver sofert tortures físiques i psicològiques. Beortegui va denunciar que en el viatge cap a Madrid havia estat amenaçat, insultat i pegat i que més tard li van aplicar sessions d’asfíxia i fou objecte d’amenaces. Vulneració de la presumpció d’innocència El 2011 Estrasburg va condemnar l’estat espanyol per haver vulnerat la presumpció d’innocència de José Ignacio Lizaso Azkonobieta. El van indemnitzar amb 12.000 euros per danys morals. La Guàrdia Civil va detenir-lo el 1994, juntament amb dotze persones més, acusats de formar part de l’escamot Kirruli d’ETA. Va ser alliberat cinc dies després, però poc abans d’alliberar-li, el qui llavors era governador civil de Guipúzcoa, José María Gurruchaga, va dir que era membre de l’escamot. Segons Estrasburg, el governador civil va ‘incitar’ a creure en la seva culpabilitat. Els casos d’Otegi i Atutxa Estrasburg ha donat la raó dues vegades a l’ex-portaveu de Batasuna Arnaldo Otegi. La primera el 2011, quan va declarar que l’estat espanyol havia vulnerat el seu dret de llibertat d’expressió per haver-lo condemnat a un any de presó després d’haver-se referit al rei espanyol anomenant-lo ‘cap dels torturadors’. Espanya va haver d’indemnitzar Otegi amb 20.000 euros per danys morals i 3.000 de costes per la infracció de l’article 10 del Conveni Europeu de Drets Humans. Segons la sentència, Otegi s’havia expressat com a portaveu d’un grup parlamentari i en una qüestió d’interès per al País Basc: la rebuda que el president del país va fer al rei el 26 de febrer del 2003, poc després del tancament del diari Egunkaria i de la detenció dels seus responsables, que van denunciar haver rebut tortures. Al novembre, Estrasburg va dictar una sentència en què deia que l’Audiència espanyola havia vulnerat els drets fonamentals d’Otegi en el judici del cas Bateragune. En aquell judici va ser condemnat per un delicte de pertinença a ETA. Va estar empresonat sis anys i mig a la presó de Logronyo i avui encara compleix una condemna de deu anys d’inhabilitació. La sentència deia que s’havia vulnerat l’article 6.1 del Conveni Europeu de Drets Humans en el processament d’Arnaldo Otegi, Jacinto García, Díez Usabiaga, Zabaleta Tellería i Rodríguez Torres, tots condemnats. El cas pretenia dilucidar si l’actuació de la magistrada de l’Audiència espanyola Ángela Murillo havia vulnerat els seus drets fonamentals. La defensa va al·legar que la jutgessa no era imparcial pel prejudici mostrat anteriorment contra Otegi. Durant el judici per l’homenatge al membre d’ETA Argala, Murillo havia demanat a Otegi ‘si condemnava el terrorisme etarra’. Com que es va negar a contestar, la magistrada va dir a Otegi: ‘Ja sabia que no em respondria aquesta pregunta.’ Arnaldo Otegi: ‘Vaig perdre la mare a la presó, i tot això no tornarà’ Amb el cas d’Otegi, no era la primera vegada que el TEDH condemnava Espanya per haver vulnerat el dret d’un judici just. El 2017 va esmenar una sentència del Suprem espanyol que inhabilitava l’ex-president del parlament basc Juan María Atutxa. Atutxa havia refusat de dissoldre el grup parlamentari de l’esquerra abertzale, Sozialista Abertzaleak, arran de la il·legalització de Batasuna el 2003. El Tribunal d’Estrasburg va donar la raó a Atutxa i als ex-membres de la mesa de la cambra Kontxi Bilbao i Gorka Knorr. Maltractaments als responsables de l’atemptat de Barajas El Tribunal Europeu de Drets Humans va condemnar l’estat espanyol el mes de febrer de l’any passat pel maltractament d’Igor Portu i Mattin Sarasola, condemnats per l’atemptat a la terminal 4 de l’aeroport de Barajas, a Madrid. En concret, Espanya va ser condemnada a pagar una indemnització de 50.000 euros (30.000 i 20.000 respectivament) per danys morals. Els afectats van explicar que, en el trasllat a la caserna d’Intxaurrondo, després de ser detinguts a Arrasate, va rebre ‘puntades de peu i cops’. Portu va ser hospitalitzat l’endemà i va haver de menester assistència mèdica durant vint-i-set dies. Sarasola va ser traslladat a Madrid en detenció incomunicada. Durant catorze dies va rebre assistència mèdica. La cremada de fotografies del rei espanyol i més vulneracions del dret de llibertat d’expressió El Tribunal Europeu de Drets Humans va condemnar el mes de març l’estat espanyol per haver castigat amb una multa de 2.700 euros dos joves que havien cremat fotografies dels reis espanyols, Juan Carlos i Sofía, a Girona el 2007. Van ser condemnats per injúries greus contra la corona. Estrasburg va considerar que la condemna constituïa ‘una ingerència en la llibertat d’expressió que no havia estat proporcional a la finalitat perseguida’. Els jutges van sentenciar que l’acció era emparada per la llibertat d’expressió i de pensament dels joves, la qual van dir que fou violada. En un primer moment, els joves van ser condemnats a quinze mesos de presó, però el jutge va acabar substituint la sanció per una multa de 2.700 euros a cadascú. El TEDH va considerar que la condemna no havia estat ‘proporcionada ni necessària en una societat democràtica’ i va obligar Espanya a tornar als joves la quantitat corresponent a les multes –2.700 euros cadascú– i 9.000 euros a tots dos en concepte d’indemnització. També per haver vulnerat el dret de llibertat d’expressió, Estrasburg va condemnar Espanya el mes de novembre pel cas d’Agustín Toranzo Gómez, a qui van indemnitzar amb 8.000 euros. Aquest activista havia estat condemnat arran del desallotjament d’un centre social a Sevilla el 2007. Torenzo va lligar-se, juntament amb un altre activista, a un tub de ferro unit a terra. La policia va decidir de lligar-lo amb una corda per la cintura per treure’l i el va acabar immobilitzant. En una conferència de premsa, Toranzo va descriure l’acció com a ‘tortura’, pel dolor físic que havia sentit. Més tard, el jove va ser acusat per la fiscalia per aquestes declaracions i condemnat a pagar 2.000 euros i indemnitzar els agents amb 1.200 per ‘difamació’. La ‘doctrina Parot’ Estrasburg va emetre el 2013 una sentència contra l’estat espanyol per l’aplicació de la ‘doctrina Parot’. El TEDH va declarar il·legal el procediment usat per la justícia espanyola per a allargar el temps d’empresonament dels condemnats per terrorisme. El tribunal va donar la raó a la militant d’ETA Inés del Rio, que havia complert la pena el 2012 però no havia estat posada en llibertat. La justícia europea va considerar que aquesta doctrina vulnerava el Conveni Europeu de Drets Humans. En concret, l’article 5, relatiu al dret de llibertat i d’igualtat, i el 7, que diu que no hi pot haver càstig fora de la llei. El tribunal va ordenar també l’alliberament immediat d’Inés del Río, amb una indemnització de 30.000 euros per danys morals i una altra de 1.500 euros per les despeses i els honoraris. Aquesta decisió va implicar l’alliberament d’una seixantena de membres d’ETA, sis del GRAPO i quatre condemnats per violació.

Summary: Les sentències més escandaloses del Tribunal d’Estrasburg contra Espanya


La Junta Electoral ha ratificat la victòria de l’independentisme a la Cambra de Comerç de Barcelona. La candidatura impulsada per l’ANC, Eines de País, obté finalment 31 llocs dels 40 que s’elegien a l’organisme i controlarà el nou govern de la Cambra. Joan Font, de BonPreu, formava part d’Eines de País i de la candidatura d’Enric Crous. L’escrutini final només ha fet perdre un seient a Eines de País, que en total controlarà 31 vocalies de 60. Als 40 elegits cal sumar-n’hi 6 que trien les dues patronals –Pimec i Foment del Treball– i 14 que pertanyen a les grans empreses que aporten diners per al pressupost de la Cambra i que hi tenen una cadira fixa. Joan Canadell: ‘El mercat espanyol és un 2% del mercat mundial. No ens hauria de preocupar tant’ La candidatura que ha aconseguit la cadira perduda per l’ANC ha estat la de Ramon Masià, que no n’havia obtingut cap en els resultats provisionals. Les llistes d’Enric Crous, Carles Tusquets i 50 a 50 s’han mantingut igual: quatre cadires, tres i una, respectivament. En aquesta revisió final, hi ha hagut 955 vots que s’han apartat de l’escrutini per acabar de verificar-los. Finalment s’han computat com a vàlids un total de 19.234 vots.

Summary: La Junta Electoral ratifica la victòria de l’independentisme a la Cambra de Comerç de Barcelona


La ministra de Defensa espanyola, María Dolores de Cospedal, ha afirmat que l’exèrcit espanyol estava preparat per a intervenir al Principat. ‘Una cosa és estar preparat i una altra actuar. Estàvem preparats perquè teníem l’obligació d’estar-hi, sinó no serviríem per a res’, ha dit en una entrevista al diari ABC. També ha elogiat que no hagués ‘cap sortida de to’ de cap membre de les forces armades. Cospedal ha dit que ‘és evident’ que hi ha hagut ingerències de l’estranger, però no ha explicat quines ni en què consistien aquestes suposades influències. ‘El que no es pot identificar concretament és que hi hagi hagut un govern darrere. Que ve de determinats territoris també és evident i negar l’evidència és absurd’, ha insistit.

Summary: Cospedal afirma que l’exèrcit espanyol estava preparat per a actuar a Catalunya


El diputat del PSC i secretari segon de la Mesa del Parlament, David Pérez, ha expressat aquest divendres la seva ‘perplexitat’ perquè no s’hagi inclòs la llei del referèndum en l’ordre del dia de la pròxima reunió de la Mesa, fixada per a dimecres 16 d’agost. En declaracions a Europa Press, ha explicat que els sorprèn que la presidenta de la Cambra, Carme Forcadell, no l’hagi inclòs malgrat que és una llei que va ser registrada per JxSí i la CUP a la fi de juliol. El PSC rebutja aquesta llei però considera que, si s’ha registrat, hauria d’abordar-se si s’admet a tràmit o no en la reunió de la Mesa del dia 16, ja que assegura que és el procediment habitual. ‘Preguntarem a la presidenta els motius’, conclou el diputat socialista. Forcadell ha convocat aquest divendres per a dimecres a les 10 del matí una reunió de la Mesa, la primera després del període estival pel qual Parlament ha estat sense activitat, en la que no ha inclòs en l’ordre del dia l’admissió a tràmit de la llei del referèndum, malgrat que és una norma impulsada pel seu partit, JxSí, i la CUP. La decisió de no incloure-la es produeix després que la setmana passada el president del Govern espanyol, Mariano Rajoy, advertís que portaria la llei davant el Tribunal Constitucional (TC) si la Mesa l’admetia a tràmit.

Summary: El PSC expressa la seva ‘perplexitat’ amb Forcadell per no incloure la llei del referèndum a la pròxima Mesa del Parlament


El 23 d’octubre de 1983 naixia Edicions de 1984. L’editor, Josep Cots, sentia (i sent) una gran afinitat ideològica per George Orwell, i d’aquí va sorgir el nom del segell. Han passat trenta-cinc anys i avui l’editorial compta amb 450 títols vius. Edicions de 1984 combina com poques editorials la literatura catalana de ficció amb la literatura traduïda, l’assaig i la poesia. Una editorial generalista de qualitat, que cada any publica de vint a vint-i-cinc títols i ven uns 30.000 exemplars (un 20% de fons i un 80% de novetat), i que ha aconseguit d’aixecar best-sellers d’autors catalans, com ara Olor de Colònia, de Sílvia Alcàntara, que ha venut fins ara 61.000 exemplars. L’editor, Josep Cots, amb un estat d’ànim elevat i un gran sentit de l’humor, diu als periodistes: ‘Celebrem els trenta-cinc, perquè als quaranta no sé pas com hi arribarem, entre Casados, Trumps i el meu colesterol. Per nosaltres, l’objectiu és persistir. I la que persistirà és l’editora Laura Baena , que serà la que continuarà el segell, quan jo em retiri.’ Cots pot tenir el colesterol alt, però també té ben alta l’ambició literària i la voluntat. A més, és un personatge combatiu, compromès. Va començar en el món editorial amb grans objectius culturals: ‘Teníem la voluntat de fer obres globals: ens feia el disseny Enric Satué i per a cada coberta encarregàvem una imatge a un pintor del país. És clar, això ho vam poder suportar els primers tres o quatre anys, però després vam veure que el cost del llibre era massa elevat pel nombre de lectors dels nostres llibres.’ Perquè, segons Cots, el nombre limitat de lectors que tenim en català és un problema molt gros: ‘Ampliar la base (i no parlem de política) de lectors en català costa.’ És el gran envit de l’edició en català. Però per a l’editor, i editorial endins, la cosa més difícil és combinar adequadament l’aspecte comercial amb la qualitat editorial.’ Després d’un parèntesi als anys noranta, en què Edicions de 1984 gairebé no va publicar cap títol, a la primeria del 2000 Cots va tornar al capdavant del projecte i a dedicació completa. I amb l’arribada de la crisi Edicions de 1984 no es va aprimar, ans al contrari, va doblar el nombre de títols publicats: de deu a una vintena. L’èxit de Sílvia Alcàntara li havia donat tremp econòmic i el va aprofitar per a fer més llibres. I li va sortir bé. Els tiratges no els va pas reduir, perquè segons ell Edicions de 1984 més aviat sempre ha tirat curt, entre 1.500 i 2.000 exemplars per títol. ‘Sabem d’on pateix la criatura’, assegura. Els editors Josep Cots i Laura Baena. Més títols importants del catàleg de 1984, en aquests trenta-cinc anys? Cots esmenta Elizabeth Strout, Hans Fallada, Claudio Magris amb El Danubi, i Els estranys de Raül Garrigasait, que ja ha arribat a la xifra de 8.000 exemplars venuts. Precisament, Garrigasait està vinculat a una de les novetats d’Edicions de 1984 que apareixen amb la intenció de celebrar l’aniversari: és l’editor de Les oracions de Santiago Rusiñol, el primer llibre de poesia en prosa que es va publicar a la península, a final del XIX, i que fou concebut com una obra total, perquè contenia dibuixos de Miquel Utrillo i composicions musicals d’Enric Morera. Aquesta nova edició conté totes aquestes aportacions. Segons que explica Garrigasait, ‘Oracions conté una sèrie de pregàries dedicades a la bellesa del món. El llibre és un bon exemple de la qualitat editorial de l’època, de la idea d’art total i de la voluntat de crear una atmosfera de quietud, contemplativa. S’hi mostra el Rusiñol més exquisit, el més simbolista, el que venia marcat pel món modern de Montmartre.’ Una altra novetat que fa pública Cots, coincidint amb els trenta-cinc anys, és l’aparició d’una col·lecció de narrativa, ‘Rebrot’. Contindrà obres de la literatura universal de tots els temps ja publicades al catàleg de 1984, que han tingut molt bona acceptació entre els lectors i que són títols exhaurits o a punt d’exhaurir-se, difícils de trobar. Llibres que s’editaran en tapa dura (però al mateix preu que la rústica). La col·lecció arrencarà amb la novel·la d’Irvin D. Yalom El problema de Spinoza, amb una traducció de Carles Miró. Del mateix autor, Edicions de 1984 també ha publicat El dia que Nietzsche va plorar (1992), En el cor de la nit (2008) i Criatures d’un dia. Cots anuncia la publicació d’una autobiografia de Yalom, ben aviat. Durant aquests anys, l’editor Josep Cots ha bregat fort en favor de l’edició de traduccions en llengua catalana. Quan li demanem sobre la situació actual, ressegueix aquests darrers anys: ‘La competència de l’edició en català és l’edició en castellà. I en l’àmbit de les traduccions, no s’hi pot competir. El cost de les traduccions en català és molt més alt que en castellà. Per això fa anys que batallem perquè l’administració doni suport a la traducció. Fins al conseller Tresserras, el suport públic no va arribar a superar els 90.000 euros. Però hi va haver un fet que va establir un precedent interessant: Ester Franquesa, directora general de Política Lingüística, va donar suport a la traducció d’assaig, espai on gairebé no s’editava en català fins llavors.’ I continua: ‘L’edició en català també va anar canviant de paràmetre i amb el naixement de les editorials petites i mitjanes es va lluitar per les traduccions. Curiosament, en l’època de Santi Vila al capdavant del Departament de Cultura (Vila és un home controvertit), es va aprovar una ajuda única, no sotmesa a condicionants que alentien l’edició. I això es manté. Avui, el departament dóna suport a onze traduccions cada any per editorial, amb un pressupost de 300.000 euros anuals. També en el període de Santi Vila es va doblar el pressupost del Servei d’Adquisició Bibliotecària, amb el qual les biblioteques compren llibres a les editorials.’ Segons Cots, el suport públic actual amb aquestes condicions és més raonable, però cal continuar lluitant.

Summary: Edicions de 1984 o quan la petjada d’Orwell celebra trenta-cinc anys


Òmnium exigirà l’absolució dels presos polítics en un acte al passeig Lluís Companys de Barcelona, a les 12.00 h del migdia de la Diada 2019. Una representació transversal de la societat civil clamarà per l’alliberament dels líders independentistes processats pel Tribunal Suprem espanyol en l’acte ‘Pels drets i les llibertats, absolució’, segons que ha explicat l’entitat, en el marc de la 19a edició de la Festa per la Llibertat. La cita estarà marcada, per segon any consecutiu, per l’absència del president d’Òmnium, Jordi Cuixart, empresonat des del 16 d’octubre de 2017. Guia de la Diada 2019 Concerts Diada 2019 Pel que fa als concerts, que començaran a les 18.30 h, amb una cercavila rumbera amb més de 70 músics d’arreu de Catalunya, amb Rumba Gipsy Cat. Després serà el torn de Mishima (20.00 h) i Buhos (21.00 h) que faran els concerts al passeig de Lluís Companys a Barcelona. Al matí també hi haurà el concert del grup de música infantil Xiula (11.00 h) Tota la informació de la Diada, minut a minut A partir de les 10.00 h, els assitents també podran gaudir d’una fira d’entitats al passeig de Lluís Companys. L’Assemblea també ha organitzat una fira per aquesta diada 2019. Talls de trànsit, consell de mobilitat i seguretat a Barcelona

Summary: Concerts Diada 2019: Òmnium organitza la Festa per la llibertat


Un jutjat mercantil de Barcelona ha decretat que Unió Democràtica de Catalunya té un deute de 22,5 milions d’euros i uns actius de 5,8. Com que el partit no pot satisfer el deute i no ha arribat a acords amb cap dels 71 creditors ni amb els bancs, el jutge ha decretat el concurs de creditors voluntari. Ara el despatx d’advocats Deloitte s’encarregarà de la gestió econòmica d’UDC. Deloitte farà d’administrador concursal, mentre que la direcció política continuarà anant a càrrec del comitè de govern i del secretari general, Ramon Espadaler. La formació va demanar el concurs voluntari l’1 de setembre de l’any passat. En la interlocutòria, el jutjat mercantil número 4 diu que li consta documentalment que el partit té setze treballadors a la seu central del carrer de Nàpols de Barcelona, un a la seu de Tarragona i dos a la de Lleida. Pel que fa a propietats, a més de la seu central, UDC en té alguna més a la ciutat de Barcelona i la de Tàrrega. També paga el lloguer de les seus de Girona, Tarragona i Lleida. El jutge constata que la situació financera actual del partit és conseqüència dels mals resultats a les urnes, tenint en compte que el 27-S van quedar fora del parlament i que a les eleccions del 20-D van fracassar a l’hora d’intentar entrar al congrés espanyol. Quinze mesos després del trencament de la federació amb Convergència, el juny de l’any passat, Unió ha perdut pràcticament tots els càrrecs que tenia a les institucions públiques, llevat d’alguns regidors. Divendres Espadaler va enviar una carta a la militància en què negava la dissolució de la formació i es reivindicava com a alternativa de centre i catalanista a l’independentisme. Aquest cap de setmana s’havien de fer primàries per a triar el nou comitè de govern, i a principi d’octubre hi havia previst un congrés. Però tot plegat ha quedat frenat, pendent que es resolgui el concurs de creditors.

Summary: El jutge decreta que el deute d’Unió és de 22,5 milions d’euros i els actius de 5,8


‘La Xina ha superat el pic de transmissions de la Covid-19’, ha dit la portaveu de la Comissió de Salut del país, Mi Feng. Les autoritats xineses han confirmat la mort d’onze persones de la província de Hubei i el contagi de quinze més aquestes últimes vint-i-quatre hores. Són les dades més baixes des que va començar el brot a Wuhan.

Summary: La Xina supera el pic de transmissions de la Covid-19


El president del govern espanyol, Pedro Sánchez, posa més pressió a Unides Podem en les negociacions per la seva investidura. I ho fa utilitzant el tema català, el que més contradiccions genera en la formació de Pablo Iglesias. El líder de Podem, en el seu intent per formar un govern de coalició, ja va dir que en el tema català assumien el lideratge del PSOE i que no posarien línies vermelles. Doncs bé, ara Sánchez va més enllà i pregunta a Iglesias si li donaria suport en una ‘hipotètica aplicació del 155‘. Sánchez diu que en uns mesos hi haurà la sentència del Suprem i que ‘si els independentistes catalans tornen a fer alguna cosa com el que van fer fa dos anys’, dóna a entendre que hauria d’aplicar el 155. ‘Que jo no desitjo perquè sóc un president que vol resoldre la qüestió catalana, que no ha renunciat en els límits que marca la constitució, però estaria en un govern que dóna suport al 155 i que l’ha d’aplicar? Estaria en un govern que no creu que són presos polítics sinó que són polítics presos?‘, s’ha preguntat Sánchez. Pedro Sánchez reconeix discrepàncies de fons amb Unidas Podemos en temes d'Estat com el procés independentista. Creu que "paralitzarien un govern de coalició". Es pregunta què farien si s'hagués de tornar a aplicar l'article 155 | @Desayunos_tve @ilianaviera @tve_catalunya pic.twitter.com/c0k59pN06D — L'Informatiu (@linformatiu_tve) July 11, 2019

Summary: Sánchez vol que Podem avali la repressió contra l’independentisme i branda el 155


La presència de menors no acompanyats a Catalunya ha saltat als titulars dels mitjans aquesta setmana. En l’últim any, en general, i en els darrers dies, en concret, han arribat desenes de menors MENA que han complicat la gestió de la seva acollida. La manca de places als centres habilitats ha fet que aquesta darrera nit desenes d’ells hagin hagut de tornar a dormir a les comissaries de policies, uns espais que no estan habilitats per oferir els mínims serveis necessaris. La Generalitat s’ha compromès a acollir els menors en unes instal·lacions adequades els menors com a molt tard dilluns. Una nit més, menors estrangers no acompanyats (#MENA) han dormit estirats per terra en comissaries dels @Mossos de #Barcelona. Foto de #CiutatVella. https://t.co/XdCBWviQUb @Successos_cat pic.twitter.com/zhaF4xWUq1 — Guillem Ramos-Salvat (@ramossalvat) September 22, 2018 Per intentar resoldre la problemàtica, el govern ha creat 230 places per acollir els nous arribats en les últimes setmanes i que estan repartides en tres nous centres d’emergència i un de primera acollida, amb vuitanta places, al Masnou, ja estan ocupades. Segons dades oficials, més de 950 nens o joves han arribat només durant l’estiu. En total, els serveis d’atenció a la infància han registrat més de 1.900 arribades des que va començar l’any, una xifra que supera els més de 1.480 comptabilitzats tot l’any passat. Les noves arribades han tensat la situació. Ahir, el sindicat dels Mossos d’Esquadra SAP-Fepol va acusar la Direcció general d’Atenció a la Infància i l’Adolescència (DGAIA) de la Generalitat per no assumir la seva responsabilitat sobre l’atenció als menors estrangers no acompanyats que han de dormir en comissaries de Barcelona i els acusa de sotmetre el cos policial a ‘xantatge’. En un comunicat, el sindicat considera que la DGAIA defuig de les seves funcions com a òrgan que ha de tutelar aquests menors ‘amb l’excusa de l’absència de places d’acolliment en els centres de primera acollida’. La situació va provocar reaccions del conseller d’Interior, Miquel Buch, que va dir que les comissaries no estan preparades per atendre els joves i el d’Afers Socials, Chakir El Homrani, que va exposar que ‘s’ha d’entendre’ que l’atenció no sigui ‘tan ràpida’ com voldrien per l’arribada massiva d’aquests joves.

Summary: La problemàtica per l’acollida de menors no acompanyats continua i avui han tornat a dormir a les comissaries


El País Valencià ha demanat aquest dijous a la Comissió Europea que sigui ‘sensible’ a la crisi que viu el sector citrícola valencià i que hi hagi una major coordinació i control sobre les importacions, per a protegir als productors i evitar riscos fitosanitaris. La consellera d’Agricultura, Elena Cebrián, ha paticipat en un debat celebrat en la comissió d’Agricultura del Parlament Europeu on s’ha abordat la crisi dels cítrics a la UE, en particular al País Valencià i l’impacte de les importacions de països tercers. ‘Demanem a la Comissió que siguin sensibles de la situació de la citricultura’ i que es tingui en compte l’impacte de les importacions a escala quantitativa i les qüestions fitosanitàries, ha dit en declaracions a EFE. La consellera ha indicat que durant la seva visita a Brussel·les té previst abordar també ‘la problemàtica’ amb representants de l’Executiu comunitari, ‘sempre amb ànim constructiu’. Cebrián ha qualificat de ‘molt important’ la demanda portada a Brussel·les ‘de la mà’ del sector agrari valencià, en favor ‘d’unes condicions de reciprocitat’ en els acords comercials que es pactin des de la UE amb tercers països. També es demana, ha assenyalat, ‘una especial vigilància, una coordinació millor en els controls en duanes, a les fronteres, sobretot de cara als enormes riscos fitosanitaris en el cas de la citricultura però també de molts altres productes hortofructícoles’. Segons ha explicat, la crisi del sector dels cítrics, que està repercutint en els preus d’aquesta fruita, es deu a ‘la confluència de factors’, tant climàtics com de mercat, sumats a una activitat del consum a Europa més tardana i juntament amb la presència de fruits d’origen sud-africà en el mercat de la UE, en virtut de l’acord comercial amb aquest país. Tot això ha generat importants ‘pèrdues de rendibilitat per als agricultors valencians’. Cebrián s’ha referit a un altre aspecte a tenir en compte i és que ‘els requisits de la producció agrària al País Valencià per als cítrics són molt exigents’, ja que la UE s’ha dotat de ‘moltes normes’ de tipus ambiental, fitosanitari i laboral. Això implica que hi ha unes exigències que dificulten competir ‘en les mateixes condicions’ en els mercats internacionals, ha considerat. Sobre la possible activació de la clàusula de salvaguarda per a frenar l’entrada a la UE dels cítrics procedents de Sud-àfrica, Cebrián ha explicat que no és alguna cosa que es pugui fer de manera automàtica, sinó que cal valorar ‘molts factors’. Ha recordat que es va activar en ‘un cas molt recent’, les importacions d’arròs de Cambodja, Myanmar i altres països, per l’enorme increment i també la situació dels drets humans en aquests països. ‘No és una activació ràpida o automàtica, sinó que ha d’estar basada en avaluacions i justificacions de tipus quantitatiu (…) quant han crescut les importacions o quin efecte està tenint sobre un sector particular’, ha dit. Cebrián ha anat a Brussel·les juntament amb el secretari autonòmic d’Agricultura, Francisco Rodríguez Mulero, i representants de les principals organitzacions agràries, de cooperatives i exportadors. S’han entrevistat amb eurodiputats i amb membres del gabinet de la comissària europea de Comerç i de la Representació Permanent d’Espanya davant la UE.

Summary: El País Valencià demana sensibilitat a Brussel·les en la crisi del sector citrícola


La portaveu de Junts per Catalunya (JxCat), Elsa Artadi, ha assegurat en una entrevista al diari Ara que no consideren, ‘en cap cas’ que Puigdemont hagi de ser un president simbòlic. ‘Ha de ser executiu, legitimat i president que ha de manar’, ha reblat. A més, diu que els partits independentistes no estan ‘tan allunyats com per acabar en unes eleccions’. ‘Crec que ningú ho vol, entre les forces independentistes. És evident que no es pot descartar res, però no tindria sentit’, pensa. Sobre si es pot fer una legislatura des de la capital belga, la portaveu de JxCat ha dit que ‘es pot fer des de tot arreu’ però ha matisat que ‘la voluntat és que no sigui des de Brussel·les’. Elsa Artadi ha subratllat que ‘amb la investidura’ de Puigdemont ‘no estem fent res que impliqui empresonaments’. Per Artadi, ‘no tenen sentit’ les declaracions del diputat d’ERC, Ernest Maragall, que va afirmar que ‘un no president no val cap presoner més’. ‘Voldria dir que estaríem fent coses il·legals, i no les estem fent’, ha conclòs. En aquest sentit, la portaveu de Junts per Catalunya ha assegurat que el que no faran és autocensurar-se per ‘una amenaça de l’estat per la seva obsessió que el president no continuï sent president’. ‘De fet, la determinació del govern espanyol amb la idea que no ho continuï sent ens reforça en la legitimitat del que estem fent’, ha explicat.

Summary: Artadi remarca que la presidència de Puigdemont no ha de ser simbòlica


La direcció de Compromís haurà de decidir dilluns si a les eleccions del 10 de novembre s’hi presenta tot sol, com va fer a les eleccions espanyoles del 28 d’abril, o bé recupera la coalició electoral amb Podem i Esquerra Unida, com el 2016. Aquesta coalició va obtenir 655.895 vots, que es van traduir en 9 escons, 4 dels quals foren de Compromís. En canvi, l’abril passat va obtenir 173.751 vots i un escó, el de Joan Baldoví. D’entrada, Compromís és refractari a coalitzar-se i recorda el bon resultat obtingut a les eleccions valencianes. A més, es tem que una coalició faci perdre vots, sobretot pel cantó nacionalista. El Bloc, el partit més gran de Compromís, no la vol. Podem i Esquerra Unida estan disposats a repetir-la perquè creuen que és la millor manera de mobilitzar el vot d’esquerres, arran del desencant per la manca de pacte entre el PSOE i Podem. El portaveu de Compromís a les Corts, Fran Ferri, ha dit que volen cooperar, però sense desdibuixar-se en la defensa dels interessos valencians. I ha afegit que era partidari d’oferir un ampli ventall de possibilitats dins l’esquerra perquè cap votant no es quedés a casa.

Summary: Compromís estudia si es presenta tot sol o en coalició el 10-N


Israel farà avui unes eleccions anticipades en què el primer ministre, Benjamin Netanyahu, provarà d’aconseguir una majoria que li serveixi per a formar govern, cosa que no va aconseguir després de les eleccions de l’abril. També aquesta vegada sembla complicat, segons els sondatges publicats aquests darrers dies. Si s’ha arribat a aquesta votació és perquè Netanyahu no aconseguí d’acordar un govern i optà per convocar aquestes eleccions abans de permetre al president, Reuven Rivlin, de passar el testimoni a una altra persona perquè ho intentés. A Israel, la població vota en una llista de candidats al parlament, que després han de forjar aliances. Fins ara cap partit no ha aconseguit majoria absoluta, cosa que fa de l’etapa postelectoral un element clau del procés. Les previsions dels sondatges Segons els sondatges, el Likud de Netanyahu aconseguirà prop de 32 escons, lluny dels 61 de la majoria absoluta, si bé la seva aliança amb partits ultraortodoxos i dretans el pot dur a prop d’aquest llindar. En segon lloc, hi ha la coalició Blau i Blanc, encapçalada per l’ex-cap de l’exèrcit Benjamin Gantz, que pot obtenir també 32 escons. A l’abril tant l’una formació com l’altra en van obtenir 35. Segons aquestes prospeccions, el cap de Yisrael Beiteinu, l’ex-ministre de Defensa Avigdor Lieberman, tindrà una altra vegada un paper fonamental per a la formació d’un govern, perquè duplicarà els seus escons (de cinc a deu). Lieberman ja ha avançat que no entraria en cap executiu encapçalat per Netanyahu, cosa que dificulta les expectatives del primer ministre de prolongar el mandat. Les disputes entre Netanyahu i Lieberman se centren en el suport del primer ministre als ultraortodoxos, que s’oposen al projecte de Yisrael Beitenu sobre el reclutament. Aquestes diferències són les que van originar la ruptura de les converses i l’avançament electoral. Netanyahu, que ocupa el càrrec d’ençà del 2009 –després un mandat de tres anys als noranta–, ha superat David Ben Gurion, pare fundador d’Israel, com a primer ministre amb més anys al capdavant del país. Un resultat complex per a formar govern Segons els sondatges, la coalició del Likud, Yasmina, Judaisme Unit de la Torà, Shas i Otzma Yehudi, tindria uns seixanta escons. Per tant, Lieberman tindria la governabilitat a les mans. Serà més complicat per a Gantz, que no pot demanar tant suport. Entre els seus aliats naturals, hi ha la Llista Àrab Conjunta –que sembla que pot obtenir més de deu escons i que a l’abril es va presentar en dos partits separats–, la Unió Democràtica –creada després de la tornada a la política de l’ex-primer ministre Ehud Barak– i els laboristes, que van tenir uns mals resultats a les eleccions anteriors. Netanyahu promet annexar terres palestines En aquesta situació, durant la campanya electoral Netanyahu ha endurit el discurs i ha promès d’annexar tots els assentaments de Cisjordània si és reelegit. S’ha referit específicament als de la ciutat palestina d’Hebron, la més poblada de Cisjordània. ‘Seran part d’Israel, però necessito un mandat per executar aquest pla’, ha dit. I ha afegit: ‘Un lloc on es pot aplicar immediatament la sobirania israeliana després de les eleccions és la Vall del Jordà.’ Jordània i l’Autoritat Palestina refusen fermament el pla de Netanyahu i diuen que desencadenaria una escalada de violència que allunyaria la pau. Segons ell, el president dels Estats Units, Donald Trump, anunciarà els detalls del seu pla de pau, que anomena ‘l’acord del segle’, després de les eleccions. Trump ha expressat un ferm suport a Netanyahu d’ençà que va arribar a la Casa Blanca. Després de les eleccions de l’abril, va aprovar una declaració en què reconeixia la sobirania israeliana sobre els alts del Golan, ocupats per Israel, i també va reconèixer com a capital israeliana Jerusalem, ciutat on va traslladar l’ambaixada nord-americana. Per una altra banda, Netanyahu, sense presentar proves, ha dit que l’oposició vol ‘robar’ les eleccions. Fa poc es va arribar al punt que Facebook va blocar el seu compte per incitació a l’odi, perquè un chatbot va enviar un missatge als visitants alertant que els àrabs volien ‘destruir’ Israel. Aquest discurs sembla tenir l’objectiu de captar els vots dels ultraconservadors per aconseguir el màxim nombre possible d’escons i no dependre tant de les aliances, si bé ara com ara els sondatges no indiquen cap avenç. La candidatura de Gantz Benjamin Gantz, ex-cap de les forces de defensa d’Israel, va fer el salt a la política el 2015 per mirar d’apartar del poder Netanyahu, un esforç reforçat més tard, arran de la seva aliança amb l’antic periodista Yair Lapid. Tots dos van arribar a un pacte segons el qual Gantz seria primer ministre durant dos anys i mig i Lapid l’any i mig restant. La formació s’ha presentat com una alternativa lliure de corrupció i amb un missatge centrat en la seguretat i la reforma social, alhora que ha mantingut un discurs difús sobre la qüestió palestina, per atreure vots de l’esquerra sense allunyar-se del centre-dreta. Gantz, d’aquesta manera, vol seguir els passos d’Isaac Rabin i Ehud Barak, que van fer el salt de l’exèrcit a l’oficina del primer ministre. La via del govern d’unitat, sense Netanyahu Els mitjans israelians veuen possible que de les urnes en surti un govern d’unitat entre el Likud i la coalició Blau i Blanc, cosa que Gantz refusa, perquè justament ha fet de les sospites de corrupció contra Netanyahu un dels pilars de la seva campanya i ha aconseguit forjar-se una imatge de polític net. Arran d’aquesta negativa de Gantz, el Likud pot apartar Netanyahu per facilitar un acord. Això deixaria Netanyahu en una situació complicada, especialment tenint en compte que a l’octubre haurà d’encarar les vistes per l’acusació de corrupció, suborn, frau i violació de la confiança. Concretament, és investigat en els casos 1000, 2000 i 4000, com a sospitós d’haver acceptat regals d’empresaris en canvi de favors polítics; haver arribat a un acord amb un mitjà per a aconseguir una cobertura favorable en canvi de fer mal a un diari de la competència; i haver lliurat concessions a un empresari en canvi d’una cobertura favorable en un portal de notícies.

Summary: Israel vota avui en unes eleccions anticipades marcades per la incertesa