Liz Castro és una de les cares més visibles del secretariat de l’ANC. I abans d’això, com a escriptora, periodista i editora d’origen nord-americà interessada i apassionada pel moviment independentista català, va anar seguint ben de prop tots els passos del procés. Ara presenta el llibre Molts granets de sorra. Un llibre d’idees per canviar el món, provades a Catalunya (Catalonia Press). Hi recull centenars de fotografies que palesen que el camí que ha fet l’independentisme a Catalunya ha estat possible per la suma d’esforços individuals, que han cristal·litzat en proeses col·lectives. És un llibre que ajuda a obrir el focus, a mirar-se amb una certa distància els passos fets en pocs anys. —A les pàgines d’aquest llibre es veu la societat civil empenyent. —Sí, en totes. He intentat no parlar dels polítics. Bé, n’hi ha algun, com Puigdemont, que hi surt com a representant de l’AMI. I Carme Forcadell com a presidenta de l’ANC. Però sobretot és gent. —Durant un temps, la societat civil era al capdavant del procés. Ara hi ha els dirigents polítics. Ja està bé que sigui així, o entitats com l’ANC haurien de tenir més lideratge? —La societat civil catalana no vol envair el parlament, no vol fer una revolució d’aquestes d’esborrar el govern hi posar-s’hi… —No vol prendre el Palau d’Hivern. —No, en absolut. En canvi, la gent ha volgut insistir als seus representants polítics que fessin la feina, traslladar-los l’encàrrec. I ho van fer, amb iniciatives des del 2008. Fins que el 2012, en què diuen que volem votar en un referèndum, volem un estat propi. I Mas va convocar les eleccions. Hem progressat molt. Tenim uns representants que són favorables a la independència i ho han demostrat. Quin és el paper de la societat civil? Crec que hem de continuar insistint que els polítics compleixin, perquè és fàcil que es puguin distreure, perquè tenen objectius personals o de partit. I nosaltres, el moviment independentista, en tenim un, que és que es guanyi la independència. De vegades això voldrà dir empènyer, recordar, no deixar que canviïn les prioritats, i de vegades voldrà dir estirar, en el sentit per exemple del referèndum. L’ANC pensa que per moltes raons cal exigir al govern que faci un referèndum, perquè és la millor manera de guanyar la independència. —Això ja es va intentar el 2014… —No, el 2014 es va fer una consulta. No es va presentar mai com un referèndum. Era una consulta per a demanar el parer de la gent, no per a decidir i executar. Ningú no pensava que el 10 de novembre es declararia la independència. —L’ANC ha acabat essent presonera de les dinàmiques i els interessos dels partits? —Potser no hem sabut treure tot el profit de la porta que tenim com a ANC. Aquest equilibri entre el fet que no volem assaltar el Palau d’Hivern i que volem que actuïn és complicat. Perquè és gent; els pots demanar coses però els has de tractar amb un cert respecte. Sempre hi ha una negociació entre el que podem exigir i el que podem guanyar. A mi m’hauria agradat que el 9-N hagués tingut unes conseqüències clares, però no va ser així. Aquesta relació entre els partits i la societat civil no significa que hagin de fer allò que nosaltres demanem. Perquè dins de l’ANC molts creiem que toca als polítics de portar això endavant de la millor manera possible. De vegades la gent ens jutja molt, ens diuen que no exigim prou, però a cada moment mires on ets, on has arribat… I ho fem tan bé com podem. —I quin paper li toca fer ara a l’ANC? Què passa si l’estat fa accions repressives? —És que no és únicament l’ANC. Una de les coses que intento explicar en aquest llibre és que no és solament l’ANC, sinó que molta part d’aquest moviment ha vingut d’iniciatives individuals. Hi pot haver moltes reaccions a una repressió de l’estat. L’ANC, com que és tan gran i té tanta força organitzativa, és l’actor natural per a organitzar mobilitzacions, i suposo que si l’estat actués d’una manera agressiva l’Assemblea mobilitzaria la gent. —Veieu a venir que calgui mobilitzar la gent abans d’un Onze de Setembre? —Avui mateix el meu cosí, des dels EUA, em demanava: ‘L’estat espanyol actuarà amb violència?’ Estava preocupat. Hi ha molta gent que té la determinació de fer això d’una manera pacífica. I molta gent a fora que diu que això és impossible, que hi haurà d’haver una guerra. Doncs els diem que no, que el moviment independentista, i concretament l’Assemblea, insisteix a fer un procés pacífic, en què no trencarem coses. Què passarà? Doncs tenim el full de ruta, aprovaran les lleis de desconnexió, arribarà la tercera, la de la transitorietat jurídica, i hi haurà un problema. El més probable és que la suspenguin, però si el parlament continua endavant, el paper que tindrà la societat civil, la gent del carrer, serà de recordar que nosaltres hem votat aquest parlament i que volem que compleixi el mandat. I si ens hem de manifestar a favor del parlament i de la democràcia d’una manera activa, ho farem. Quina forma tindrà aquesta mobilització? Doncs pacífica, democràtica i massiva, com fins ara. Seran vagues? No ho sé. És possible. Seran coses creatives? N’estic segura. —Aquests anys ha canviat la manera com la premsa internacional explica el procés? —Moltíssim. Abans del 2012 ens veien poc. Si de cas, com a ciutat olímpica, turística, del Barça, gastronòmica. A partir del 2012, amb la manifestació va començar a haver-hi articles, els corresponsals van venir aquí, van oferir més informació. Ara hi ha molts més matisos. —El RUI és una bona manera de culminar el procés? —Sí. Però no en dic mai unilateral, perquè no és un dels requisits. El requisit és que es faci, tant si és amb permís de l’estat com si no. I això pots dir que és unilateral o que no ho és. No és per culpa nostra que és unilateral, en tot cas. —Però en diem unilateral perquè no l’han deixat fer de manera acordada i, per tant, es tira pel dret. —Si l’hem d’acabar fent sense pactar-lo amb ells, sí que serà unilateral. Entenc que és important d’explicar que farem el referèndum tant sí com no. Però la paraula ‘unilateral’ no m’agrada. En tot cas, crec que és la millor manera de culminar el procés perquè el 9-N no va tenir conseqüències. N’hauria pogut tenir el 27-S, però no vam conquerir el relat. Vam guanyar 48% a 39%. Però un 11% no es va definir; no els comptem. Tenim una majoria favorable a la independència però així és molt difícil de convèncer els estats del món perquè ens reconeguin. Per tant, com que tenim majoria al parlament, tirem endavant el full de ruta. —Cap a l’aprovació de les lleis de desconnexió. —Sí. I el full de ruta de Junts pel Sí diu que hi hauria d’haver un trencament de l’ordenament jurídic espanyol i una proclamació de la independència. Ho diu textualment. Per a mi, aquestes dues coses juntes són una DUI. Però el president diu que no hi ha d’haver això, o sigui que no entenc el full de ruta. —L’aprovació de la llei de transitorietat no és com una declaració d’independència? —No, perquè per definició, una declaració d’independència l’has de declarar. Ho dius al món, i demanes reconeixement. Que sigui una ruptura, sí, ho puc acceptar. I diuen que el primer article dirà que Catalunya s’estableix com un estat de dret, democràtic, independent, etc. —I això no és una declaració d’independència? —Jo crec que no. Si tens la llei de transitorietat jurídica, canvia la legalitat; és a dir, des d’ara les noves lleis catalanes seran les vàlides. I una d’aquestes serà la llei electoral i la llei de referèndums, per a poder fer un referèndum. El full de ruta actual diu que hauríem de fer eleccions constituents, que hauríem de redactar una constitució i referendar la independència alhora que referendem la constitució. I alhora hi ha el trencament amb l’ordre jurídic espanyol i la proclamació d’independència. Si, desmentint la DUI, desmenteixen el trencament amb l’ordre jurídic espanyol, tenim un problema. Perquè no podem fer unes eleccions constituents sense ruptura. Seria repetir el 27-S. —On situeu el referèndum, doncs? —Just després de l’aprovació de la llei de transitorietat jurídica, perquè es pugui fer d’acord amb la llei catalana, perquè no sigui un altre 9-N. Si guanyem el referèndum, declarem la independència. I per a mi declarar la independència vol dir fer-ho públic a tot el món i demanar el reconeixement. —Com es pot convèncer la gent cridada a participar al referèndum que serà vàlid si no el podràs pactar amb l’estat? —No crec que l’estat pacti mai un referèndum. Per això és important fer-lo després de l’aprovació de la llei de transitorietat, perquè es pugui fer legalment segons les lleis catalanes. És que la independència de Catalunya va contra la llei espanyola, això s’ha de reconèixer. I en algun moment hi haurà un trencament. Les negociacions sobre el referèndum i sobre la llei de transitorietat passaran abans. Si l’estat espanyol vol fer res, ho farà abans no s’aprovi aquesta llei, perquè després ja tindrem la llei catalana. I no ens podran dir res, poden anar a judici, però seran els seus judicis. Amb la legalitat catalana el parlament tindrà el mandat d’organitzar el referèndum, de manera oficial. I haurà d’assegurar que hi haurà una campanya a favor i una altra en contra. —Qui assumirà la campanya en contra? Els partits unionistes hi faran boicot. —Si el govern o el parlament dóna diners per als del no, algú els agafarà. A més, si fas saber que el referèndum tindrà conseqüències clares animaràs la participació unionista. No és solament un referèndum oficial, sinó que si guanyem passarà això i si perdem, passarà allò. I ells saben que tenim molta força mobilitzadora i que no acceptarem l’abstenció com a vot en contra. L’abstenció és legal, però no la comptarem dins del sac del no. —Penseu que l’independentisme és sovint el pitjor enemic de si mateix? —No, no ho crec. És que això que fem és molt difícil. Si he fet aquest llibre és perquè hi ha gent que critica el ‘processisme’, la roda de l’hàmster, que en parla amb desdeny. Si hi ha picabaralles, la gent es cansa durant un temps, si hi ha problemes, si no es posen d’acord… tot això són coses menors. Has d’obrir el focus, mirar enrere i veure tot allò que hem fet i hem guanyat. Quan creus que pots guanyar és quan realment pots guanyar.

Summary: Liz Castro: ‘Si hem de sortir al carrer a defensar el nostre parlament, ho farem’


MADRID, 19 (EUROPA PRESS) El president francès, François Hollande, s’ha mostrat ‘obert’ a prolongar l’estat d’emergència sis mesos després de l’atemptat perpetrat dijous passat a Niça. Així ho ha revelat en la roda de premsa celebrada a Lisboa, on ha assistit com a part de la gira europea que ha emprès per abordar amb altres líders regionals el desafiament del Brexit i la lluita antiterrorista. Tot i això, Hollande ha negat que ‘afegeixi mesures’ al règim actual, que permet a la policia fer escorcolls sense autorització judicial davant de qualsevol indici. ‘El meu deure és protegir la nació francesa’, ha dit, i alhora ha subratllat que ‘és possible protegir el país i ser conscients de valors com la llibertat’. Hollande va anunciar el 14 de juliol el final de l’estat d’emergència declarat després dels atemptats perpetrats per Estat Islàmic el passat 13 de novembre a París, que van deixar 130 morts. Aquest mateix dia un home tunisià va atropellar amb un camió les persones que es congregaven al passeig marítim de Niça per veure els focs artificials, que van servir de tancament per a la festa nacional. Un total de 84 persones van morir, inclosos deu nens i adolescents. Després de l’atemptat a Niça, reivindicat per Estat Islàmic, el govern ha avançat que prolongarà l’estat d’emergència, si bé al principi havia dit que seria només per tres mesos.

Summary: Hollande, ‘obert’ a prolongar l’estat d’emergència sis mesos


El secretari general de Sortu, Arnaldo Otegi, ha assegurat que ell és el candidat a la presidència d’EH Bildu, malgrat que la Junta Electoral de Guipúscoa l’hagi exclòs de les llistes, i ha afirmat que liderarà el projecte de la coalició sobiranista ‘facin el que facin els tribunals espanyols’. En una entrevista concedida a Onda Basca, Otegi ha assenyalat que, si Iñigo Urkullu ‘és la més alta magistratura d’un país i hi ha un estat que s’obstina fins i tot a decidir qui pot concórrer o no a les eleccions d’aquest país’, haurà de ‘tenir una posició política’. ‘I no pots aclarir aquesta posició dient que és un tema judicial’, ha afirmat. Després de considerar que aquest assumpte, finalment, es resoldrà en el Tribunal Constitucional espanyol, que té fins al 8 de setembre per resoldre, ha considerat que aquest ‘no és un problema judicial’, sinó que la decisió que s’adopti sobre la seva inhabilitació serà ‘política’. ‘Jo he estat elegit per les bases d’EH Bildu i encapçalaré aquest projecte, diguin el que diguin els tribunals espanyols, perquè em sembla que no aparèixer un en les llistes no invalida un en termes polítics’, ha afegit. En aquest sentit, ha assegurat que ell farà la campanya electoral i defensarà ‘cada dia la proposta’ de la coalició.

Summary: Otegi liderarà el projecte d’EH Bildu ‘facin el que facin els tribunals espanyols’


Des de diumenge el president de Ciutadans, Albert Rivera, ha tret pit per l’acord signat entre Ciutadans i el PP de suport a la investidura de Mariano Rajoy. Fins i tot dilluns Rivera va dir que estava ‘disposat a no tenir credibilitat pel bé d’aquest país‘, fent referència a la contradicció que implicava l’acord amb allò que havia repetit durant la campanya, és a dir, que els vots de Ciutadans no serivirien per a fer president Mariano Rajoy. Ara, Rajoy ja va admetre des del primer moment que amb aquell acord no n’hi havia prou per a ser president. I avui, al debat d’investidura, ha arribat a menystenir-lo, quan ha dit: ‘Francament, no crec que el senyor Rivera i jo passem a la història per l’acord que vam signar l’altre dia. Potser hi passem per una altra raó, Déu vulgui que bona’. I Rivera ho ha encaixat amb un somriure de circumstàncies, tal com es pot veure en aquest vídeo: ▶ Rajoy cree que Pedro Sánchez pasará a la historia #InvestiduraRajoy pic.twitter.com/t7vqIJrFAA — Partido Popular (@PPopular) August 31, 2016

Summary: Rajoy glaça el somriure a Rivera: ‘No passarem a la història pel pacte de l’altre dia’


El sistema universitari català està consolidat i és comparable al d’altres països europeus, malgrat disposar de menys recursos, segons Informe d’Indicadors de Formació i Docència de les Universitats Públiques Catalanes (2018). L’estudi que ha elaborat l’ACUP que s’ha presentat avui a la Universitat de Barcelona (UB) reconeix que l’actual finançament ordinari procedent de la Generalitat se situa a l’altura de la del 2007. L’informe revela l’augment notable dels ingressos de la Generalitat per finançar el sistema universitari entre els anys 2004 i 2010 i constata uns decreixements, molt destacables per efecte de la crisi en els anys 2011, 2012 i 2013, que comencen a remuntar-se, encara que lentament, els últims tres anys, del 2015 al 2017. A Catalunya, el 30% dels ingressos del sistema universitari procedeixen de les matrícules, mentre que a l’estat espanyol el percentatge baixa fins al 23%. L’informe també destaca que el 20% dels estudiants titulats de les universitats públiques catalanes fa una estada a l’estranger d’acord amb l’objectiu europeu. L’estudi destaca que l’oferta total de places de grau respecte a la població té una distribució ‘bastant equitativa’ en el territori català, mentre que l’oferta total de places de màster respecte a la població és ‘significativament superior’ a la província de Barcelona. En conjunt, l’oferta total de titulacions universitàries es troba en fase d’estabilització, amb l’excepció dels màster, que experimenten cada any un lleuger increment, revela l’informe. Des del curs 2008-2009, amb la implantació dels primers estudis de grau en el marc de l’Espai Europeu d’Educació Superior, es registra un ‘creixement sostingut de la matrícula’ sobretot en els de màster, que ha estat superior al 20% anual durant els dos últims cursos. La matrícula en estudis universitaris oficials de grau i màster a les universitats públiques catalanes i la UOC del curs 2016-2017 supera els 190.000 estudiants. Durant 2016-2017, 40.874 persones van iniciar estudis de grau a les universitats públiques catalanes i la UOC, i més de la meitat de l’alumnat nou eren dones. A les universitats públiques presencials, comencen estudis majoritàriament persones d’entre 18 i 19 anys (7 de cada 10), mentre que a la UOC, sis de cada deu persones que hi accedeixen tenen entre 25 i 45 anys. D’una altra banda, el Personal Docent i Investigador ha incrementat en 1.466 persones al llarg del període 2013-2017, fet que suposa un 9,4%, i d’una plantilla total de 17.014 persones, el 41,8% són dones i el 63,4% són doctors, revela l’informe.

Summary: Un informe destaca el nivell de la universitat catalana malgrat el mal finançament


El ple del senat espanyol ha condemnat avui ‘rotundament’ la dictadura franquista i ‘qualsevol acte d’exaltació del mateix’ en una moció del PSOE, que ha rebut el suport dels independentistes catalans, PNB, EH Bildu i Units Podem. El PP, qui té majoria a la cambra, Ciutadans, així Fòrum Astúries i UPN han decidit d’abstenir-se. El text també recull el suport de la cambra a l’exhumació de Franco del Valle de los Caídos. La iniciativa ha estat aprovada per 97 vots a favor del grup socialista i 136 abstencions. Ciutadans i PP no és la primera vegada que eviten de condemnar el franquisme. Ho van fer el 2013 al Parlament de Catalunya, on es votava una moció de condemna del règim dictatorial i del nazisme publicada per ICV. Van abandonar l’hemicicle.

Summary: Ciutadans i PP s’abstenen de condemnar el franquisme al senat


El Museu de Belles Arts de Castelló inaugura aquest diumenge una exposició dedicada a 12 dones il·lustradores. Totes elles pinten sobre la misogínia que ha imperat, i encara és molt present a la nostra societat. L’exposició que porta per títol ‘Il·luminades. Il·lustrant la història de la misogína‘ recull frases i cites textuals de pensadors cèlebres, com Homer, Aristòtil i Sant Agustí, que menystén les dones. I ho transformen en dotze il·lustracions fetes per dones de Castelló. Participen en el projecte: Marta Selusi Luis, Rachel V. Brenes Dutch, JuárezCasanova estudi, Anna Dobon, Laulauenlaseuatinta, Tica Godoy, Sansano, Verònica Fabregat Sebastià, Anna Mingarro Mezquita, Mabel Ramos, Paula López Almela i Laura Castelló. L’exposició que està impulsada per l’Associació de Dones Nacionalistes Terra, ADONA’T, s’inaugurarà aquest diumenge a les 11.00 al Museu de Belles Arts de Castelló i romandrà oberta fins al 7 d’abril. Què podem fer aquest cap de setmana: deu propostes en femení

Summary: Els Museu de Belles Arts de Castelló inaugura ‘Il·lustrant la història de la misogínia’


Poques persones coneixen tan bé Barcelona i la seva història com Lluís Permanyer (Barcelona, 1939). El reconegut periodista va ser cronista oficial de la ciutat i ha publicat nombrosos llibres sobre temes tan concrets com la Barcelona nocturna o la història del barri de l’Eixample. També coneix molt bé tots els secrets de la Rambla, un carrer que defineix com un ‘escenari’ de tots i per a tots que sempre ha acollit els grans esdeveniments de la ciutat. Parlem amb Permanyer sobre el passat, el present i el futur d’aquest carrer, i també sobre el seu procés de dol, ara que fa un any que els atemptats gihadistes del 17 d’agost van colpejar-lo. —L’atemptat del 17-A no ha estat l’única vegada que la Rambla ha viscut un episodi de violència. Quins altres episodis històrics destacaríeu? —Els moments més forts van ser a final del segle XIX, amb les dues bombes que va llançar Santiago Salvador des del cinquè pis del Liceu. Malgrat que l’atemptat va ser dins el teatre, la commoció va tenir lloc a peu de Rambla. Al cap de molt pocs anys, hi va haver un atemptat en aquest mateix carrer, al peu d’un arbre, amb una bomba de fabricació casolana que va matar dues noies. Quan va passar això, les floristes van fer una gran escenografia a la Rambla de les Flors: llançaven flors als fèretres quan passaven. —I a partir dels anys trenta? —Destaca el que va passar durant els fets d’octubre de 1934. Hi havia un edifici, el número 10, que era la seu del CADCI (Centre Autonomista de Dependents del Comerç i de la Indústria), molt vinculat al cop d’estat de Companys. Alguns van tirar uns quants trets, malgrat que no va anar més enllà, perquè el capità general que hi havia va tornar al poder sense una repressió sagnant. Durant la guerra, va acollir les lluites entre les files republicanes. George Orwell, que era militant del POUM, va estar tres dies a dalt de l’Acadèmia de Ciències, on hi ha la cúpula de l’Observatori Astronòmic. Tenia el fusell preparat per disparar contra una facció d’esquerrans que hi havia davant. De tots aquests episodis, però, el més destacable és l’atemptat al Liceu. —Per què? —Els atemptats anarquistes eren per tota la ciutat, però, tal com va dir el mateix Salvador, va decidir d’atemptar allà perquè era la capital de la burgesia. És semblant al que buscaven els terroristes que van atacar la Rambla i que també pensaven en la Sagrada Família o en altres llocs representatius com el Camp Nou. Si en comptes de ser la Rambla, hagués estat el carrer Aribau, l’expansió pel món no hauria estat la mateixa. Tothom sap què és, molta gent hi ha passat, se n’han vist moltes imatges… És una cosa una mica viscuda. És com la Torre Eiffel. No cal haver-hi estat ni haver-hi pujat. L’has vist tantes vegades en fotografia, cinema i reportatges que sembla que ho tinguis viscut i interioritzat. —El fet que sigui un carrer completament heterogeni, amb gent de tots els països i totes les edats, no devia influir-hi també? —Sí, és clar. És un moment de molt turisme i en un carrer que sempre ha estat transversal, a diferència del passeig de Gràcia, per exemple, que sempre ha estat burgès. Així com la burgesia va reconèixer el passeig de Gràcia com el seu escenari el 1827, que és quan es va fer, la Rambla era l’escenari de tothom qui vivia a la ciutat. Des del comte de Güell, passant per la Monyos, els menestrals i els burgesos. Tothom hi anava, hi passejava i es trobava. Aquest caràcter transversal s’ha mantingut fins avui. No és un carrer especialitzat com el passeig de Gràcia, sinó que hi pots trobar de tot, i ara encara més, perquè hi ha molta més barreja. Hi ha gent gran, nens… És un escenari i les coses importants sempre han hagut de passar per la Rambla. Els grans enterraments de Barcelona (mossèn Cinto, Rusiñol, etc.) havien de passar per allà. Del final de la Rambla anaven cap al cementiri de Montjuïc. I com això, moltes coses. —Sempre ha estat un reflex d’allò que passa a la ciutat? —Sí, quan la Rambla està tranquil·la, la ciutat està tranquil·la. Darrerament, les manifestacions no hi passen perquè, per una qüestió d’espai i d’ordre públic, les fan baixar per la via Laietana, que és més fàcil. Ara entre tantes parades i terrasses, és més complicat. Abans no n’hi havia, de terrasses. Era un passeig net. La primera terrassa de la Rambla és de 1961. Posar tots aquests obstacles és equivocat. Si abans de ser urbanitzada el 1795 recollia aigües, una vegada urbanitzada va passar a recollir vianants. —Es podria dir que la Rambla va fer el dol dels atemptats força de pressa. Per què? —Jo estava convençut que tornaria a ser plena l’endemà mateix. Per una raó: té molta força històrica i, a més, és un centre vital de Ciutat Vella, un vial importantíssim. S’havia de tornar a omplir… Hauria estat diferent si això hagués passat en un carrer secundari, per exemple el carrer de l’Hospital. L’èxit de la Rambla quan es va reurbanitzar va ser que l’endemà de ser inaugurada la gent ja va reconèixer que era el passeig. Per què? Perquè era l’únic carrer arbrat i molt ample (tots els carrers eren estrets), que anava de dalt a baix i que estava al centre de la ciutat emmurallada. Tant els de la dreta com els de l’esquerra el tenien al centre. Que s’hi assemblés una mica només hi havia el Jardí del General, però era a tocar de la Ciutadella, no al centre. Aquí passejaves i hi havia botigues a dreta i esquerra, el mercat… No hi havia res comparable i això encara es manté. Els qui van cap a Ciutat Vella indefectiblement han d’acabar passant-hi. Al portal de l’Àngel, per exemple, hi ha molta gent, però és molt curt. En canvi, la Rambla va del mar a la plaça de Catalunya, i a més connecta amb Pelai. —Va fer el dol de pressa per la seva funcionalitat, doncs? —Sí. A part de ser un escenari, és un carrer d’una gran funcionalitat. L’has de tornar a ocupar per fer la vida normal. És molt diferent del que va passar amb l’atemptat del Liceu, que la gent tenia tendència a no anar-hi els primers dies després de les bombes. Hi ha una anècdota que m’agrada molt explicar: quan els fills de la generació que havia viscut l’atemptat del Liceu comencen a tenir certa edat i diuen als pares que volen anar a la llotja del teatre, ells els responen ‘nen, vés amb compte’. Com si poguessis anar amb compte! Així com ara diuen ‘nen, condueix a poc a poc’. —Ningú no advertiria els fills que no anessin a la Rambla… —No, perquè tothom entén que no és un espai perillós. Així com a Niça encara hi ha unes certes reticències, aquí entre els barcelonins no hi ha cap mena de sensació estranya de no voler anar a la Rambla. No hi van per altres motius. —Ha estat gaire diferent, el procés de dol de Niça i Barcelona? —Sí, la Rambla es va recuperar de seguida i, en canvi, a Niça van tardar mesos, i això que és un passeig vistós. Però és clar, no et porta enlloc, és un passeig per a passejar. La Rambla té les dues condicions: és un passeig per a passejar i alhora porta a llocs i tens botigues a dreta i esquerra. Al passeig de Niça només hi ha grans hotels per als rics, que són els més espantadissos!  —Un altre lloc que es va recuperar força ràpidament va ser el Raval. Els veïns expliquen que, al cap de poques hores de l’atemptat, el barri reflectia certa normalitat. —Sí, perquè la gent del Raval no té gaire relació espiritual ni sentimental amb la Rambla. Per a ells, la seva rambla és la rambla del Raval, perquè són gent vinguda de fa poc i d’altres cultures. La rambla del Raval és el seu escenari, perquè a més provenen de cultures on es fa molta vida al carrer. És el carrer més ample de tota la zona, un lloc de trobada. A més, sabien que no era un atemptat contra ells. No anava exactament contra ningú, sinó contra Occident. —Els dies posteriors als atemptats es van fer virals uns versos de Lorca sobre la Rambla. Quina relació tenia el poeta amb aquest carrer? —Ell va estrenar Doña Rosita la soltera o el lenguaje de las flores al Teatre Principal i va dedicar a les floristes de la Rambla un poema i els va reservar una representació per a elles soles. Però de cites sobre la Rambla, n’hi ha moltes! Jo en tinc recollides des del segle XVIII a Cites i testimonis des dels clàssics romans fins avui i n’hi ha més de tres-centes. Un dels novel·listes anglesos més famosos dels anys quaranta i cinquanta va dir que era el carrer més bonic del món. —I el carrer més bonic del món va perdent l’essència, com denuncien molts barcelonins? —Els culpables són els qui ho diuen, que no hi van! Com que no hi van, no veuen que s’han arreglat moltes coses. Per exemple, s’han tret les escultures humanes, cosa que jo vaig demanar fa anys i no hi havia manera. L’escultura humana ocupa dos metres quadrats, però tota la rotllana que es forma al voltant impedeix que la gent passegi. Hi havia un, que li deien el Maradona, que estava davant del Capitol i anava aguantant la pilota amb cops de peu sense que caigués a terra. Aquest home feia una rotllana tremenda; fins i tot, es van recollir dues mil signatures perquè no el fessin fora… Ja veurem què passa ara, perquè una de les coses que volen fer és augmentar la superfície de vianants i traslladar els arbres cap a les calçades per fer una rambla més ampla. Jo això ho trobo molt perillós, perquè no saps quants d’aquests arbres es moriran si els trasllades. I el més important de la Rambla és el passeig i els arbres, perquè tapen la mediocritat de la majoria de cases i donen unitat i un sostre vegetal. Si ara es fes una replantació, la Rambla no semblaria la mateixa, seria horrible.

Summary: Lluís Permanyer: ‘La Rambla es va recuperar de seguida mentre que al passeig de Niça li van caldre mesos’


Al Principat, la primera força i gran guanyadora de les eleccions espanyoles ha estat Esquerra Republicana de Catalunya (ERC), que ha fet augmentar l’independentisme fins als vint-i-dos escons. Respecte del 2016, l’independentisme ha guanyat mig milió de vot, dels quals 380.000 els ha rebut ERC. No els ha guanyat pas en detriment de la resta de partits independentistes: JxCat també ha sumat 14.000 vots nous i el Front Republicà n’ha rebut 113.000. Un factor ha estat la participació, però el vot independentista també ha crescut percentualment, i ha passat de representar el 32% dels vots al 39%. ERC voreja l’inabastable somni metropolità | Anàlisi Odei Etxearte La victòria d’ERC, com es veu al mapa, ha estat generalitzada a tot el Principat. Ha guanyat a trenta-cinc comarques i en un 79% dels municipis. El suport ha crescut de manera transversal arreu.  A les comarques del Barcelonès, el Baix Llobregat i el Vallès, ERC ha passat del 14,8% del vot al 20,9%. Ha estat la primera força al Vallès Oriental, segona al Vallès Occidental i el Barcelonès i ha superat el PP i Ciutadans al Baix Llobregat. L’independentisme ja no és residual. Concretament, als tres municipis on l’independentisme va obtenir un suport menor a les eleccions al Parlament de Catalunya, ERC ha guanyat un pes important: tant a Badia del Vallès (+4,29) com a Santa Coloma de Gramenet (+4,93) i la Llagosta (+5,70). Però no ha crescut només en aquestes zones, sinó també en municipis on habitualment guanyava JxCat, com Sant Cugat del Vallès (+5,7) i el districte de Sarrià-Sant Gervasi (+5,81). És especialment espectacular el resultat a les Terres de l’Ebre, amb esment especial a Tortosa (+10,73), i en alguns municipis el partit ha superat la meitat dels vots independentistes. També a les demarcacions de Girona i Lleida, l’independentisme ha crescut a gran part dels municipis i ha quedat, respectivament, en primera i segona posició, i ERC, JxCat i Front Republicà han superat amb un marge ampli el 50% dels vots, al qual no van arribar el 2016.

Summary: El mapa que explica el creixement d’ERC municipi a municipi


Com sol fer cada any per aquestes dates, l’agència espacial nord-americana ha publicat un interessant vídeo amb totes les fases de la Lluna de l’any vinent. La visualització permet als internautes, doncs, de saber dia a dia durant tot el 2016 els cicles lunars i la posició precisa del satèl·lit terrestre en la seva rotació, vist des de l’hemisferi sud. La recreació també indica la posició de l’òrbita de la Lluna i la distància respecte de la Terra, entre més dades. El vídeo es completa amb una altra pàgina de la NASA on els usuaris poden visualitzar la posició i l’aspecte de la Lluna de qualsevol dia i hora concrets del 2016.

Summary: La NASA aplega en un vídeo totes les fases de la Lluna del 2016


El síndic de Ciutadans a les Corts Valencianes, Alexis Marí, ha criticat el dirigent de la seva formació, Albert Rivera, que va animar aquells que no estiguessin d’acord en alguna qüestió a deixar el partit. ‘Aquell dia crec que s’havia pres una sobredosi tremenda de Cola Cao al matí. Perquè, a qui se li acut? A mi no se m’acudiria mai de dir-li a un company amb qui tingués discrepàncies sanes, que se n’anés.’ Alexis Marí ha fet aquestes declaracions als passadissos de les corts, quan els periodistes li han demanat sobre la decisió de l’executiva de Ciutadans de rellevar-lo del càrrec per Maria del Carmen Sánchez, diputada per Alacant i portaveu adjunta del grup parlamentari. ‘No m’he desviat ni mig mil·límetre d’allò que deia el nostre programa electoral. Malgrat que pesi a molts.’ La ‘desobediència’ que li retreu el partit és per haver criticat obertament el pressupost espanyol del 2017 –que considera que maltracta el País Valencià– i haver-se oposat a l’aprovació dels comptes a les corts espanyoles per part de Ciutadans. Ahir, després d’haver sabut la decisió del partit, Marí va escriure a Twitter: ‘Dos mil dos-cents euros el mes serveixen per a molt en una nòmina, però no per a comprar ànimes. La meua no. Respecte.’ 2200€ dan para mucho en una nómina, pero no para comprar almas. La mía no. #respeto — Alexis Marí Malonda (@AlexisMariM) April 24, 2017 Visiblement afectat, avui Marí ha criticat algunes de les decisions que ha adoptat la seva formació com ara anar de bracet ‘amb el de ‘Luis, sigues fort’, en al·lusió al missatge que Rajoy va enviar a Luis Bárcenas, o ‘anar a dormir essent socialdemòcrata i aixecar-se essent ultraliberal’. Però ha insistit a dir que se sent representat per certes persones del partit, com els diputats a les corts David de Miquel o Alberto García.

Summary: Marí, crític de Ciutadans: ‘Rivera es va prendre una sobredosi tremenda de Cola Cao’


Jaime Pastor és professor de ciència política de la UNED, de Madrid, i editor de la revista de pensament i anàlisi Viento Sur. És un polític i intel·lectual marxista, referent ideològic de les esquerres alternatives a l’estat espanyol, i no fa gaire que va publicar un article d’un gran impacte al diari Público, titulat ‘Legitimitat i legalitat. Amb el dret de votar l’1 d’octubre‘, on criticava que dirigents de Podem s’arribessin a arrenglerar amb el nacionalisme espanyol dominant en l’atac contra l’1-O. En parlem en aquesta entrevista. —Vau dir: ‘Si jo fos català, sí que aniria a votar.’ Què votaríeu? —Jo no sóc independentista, però reconec que la via federalitzant que va intentar l’estatut es va demostrar impossible. I reconec que no hi ha voluntat d’un pacte federal per part de la majoria de partits espanyols, En aquest context, no tindria cap més remei que votar que sí. Seria desitjable que el sí a la independència portés a alguna mena de pacte confederal o d’estat lliure associat amb els diversos pobles de l’estat espanyol; no pas amb l’estat espanyol. És a dir, es tractaria de forçar des de Catalunya a encetar el meló del debat constitucional i l’obertura de processos constituents. I, en aquest context, arribar a un pacte confederal. Jo defenso l’opció de la separació per a poder negociar entre iguals. —Us va sorprendre la crítica de Pablo Iglesias a l’1-O? —Sí, perquè crec que aquesta vegada es va precipitar, tenint en compte la posició de Podem Catalunya, i el fet que encara era viu el debat dels comuns sobre el referèndum. —A què l’atribuïu, el recel d’Iglesias envers el referèndum? —Hi ha dos factors. D’una banda, hi ha un problema de fons que és que, tot i que a Podem s’ha parlat de plurinacionalitat, encara es té una idea de predomini de la idea de la nació espanyola per damunt de les altres. I crec que hi ha una subestimació de l’evolució d’una part important de l’electorat de Podem. Potser sobreestimen el pes que encara té un nacionalisme espanyol poc respectuós amb el fet que reconèixer la realitat plurinacional significa també reconèixer el dret de decidir. Pot haver-hi pesat un càlcul electoralista enfront de la defensa conseqüent del dret de decidir. Potser es pensaven que fora de Catalunya no s’entendria que defensessin la participació en aquest referèndum. Però hi ha articles i estudis recents que indiquen que entre els electors de Podem hi ha una obertura creixent que mena a ser conseqüent, és a dir, que si, havent-hi diverses nacions, hi ha un blocatge per part del PP a l’exercici d’un referèndum i es veu que la via pactada és tancada, l’única mena de referèndum possible és aquest. —Podem també és presoner del complex de no ser prou espanyol? —Això pesa. Hi ha un cert temor de ser acusats d’haver-se posat al costat dels qui volen trencar la unitat d’Espanya. Aquest discurs que fa Pablo Iglesias, que ells són favorables a un referèndum però que defensarien de quedar-se a Espanya. Hi ha un temor a aparèixer contra la idea de la unitat d’Espanya. En canvi, veiem que qui fa més per qüestionar aquesta unitat és el PP mateix. Pesa encara més aquest temor que no el fet de ser conseqüents amb la defensa de la plurinacionalitat, i no únicament en termes culturals com diu el PSOE, sinó en termes polítics. És a dir, reconèixer Catalunya com un demos diferenciat d’Espanya. —També ha sorprès l’atac d’Alberto Garzón contra l’1-O. Diu que és per a legitimar la dreta catalana. —Malauradament, a Esquerra Unida continua pesant molt una cultura que ha estat dominant en el Partit Comunista d’Espanya, que és aquesta defensa del dret d’autodeterminació, però sempre només en el marc federal. No s’ha acabat de defensar el dret d’autodeterminació com el dret de la separació. I, per una altra banda, en aquest cas es pren la part pel tot; es pot ser crític amb el PDECat, però crec que és una excusa. No es pot dir que només defensarem el referèndum si és una esquerra radical i conseqüent que hegemonitza aquesta demanda. Em sembla una idea de l’esquerra que en el fons amaga el pes d’una cultura que continua considerant que hi ha una nació per damunt de les altres. —Tenen desconeixement de la realitat catalana? —Un cert desconeixement, sí. Veiem que EUiA està disposada a participar a una mobilització. És ignorar l’enorme pluralitat i diversitat que hi ha en el conjunt d’aquesta majoria de la societat catalana que reclama un referèndum, si és possible, pactat, i si no poder-lo fer dins les possibilitats. Hi ha sectors que volen anar més enllà d’una independència sense canviar la situació social a Catalunya i n’hi ha que volen anar més lluny, com la CUP. Sí, hi ha una part de desconeixement i la vella cultura que no ha acabat de desenganxar-se d’una idea de nació de nacions. —Els comuns a Catalunya també tenen una posició de recel sobre el referèndum. Parlen de garanties. —Estan pendents que el govern aclareixi quin cens hi haurà, quina sindicatura electoral hi haurà, quins observadors internacionals… Jo veig legítim d’exigir més garanties, tantes com puguin ser perquè el referèndum pugui aspirar a aconseguir el reconeixement internacional. Mentrestant, es tracta de donar-hi suport; jo seria partidari de la posició minoritària dins aquesta confluència que és de donar suport a una participació crítica en el referèndum i que es vagin aclarint les qüestions que no són prou clares. Em sembla legítim que hi hagi dubtes, però no em sembla que n’hi hagi prou per a no donar suport a aquest referèndum i a una crida a participar-hi. —Dieu que el referèndum és legítim i legal. —És clar. Si entenem que la jurisprudència internacional preval en les constitucions que diuen que es comprometen a acceptar aquests acords internacionals, sí que es pot dir això. Poso l’exemple del dictamen del Tribunal Internacional de Justícia a propòsit del recurs que va presentar Sèrbia pel cas de Kossove. És evident que hi ha un reconeixement que en unes determinades situacions, si es fa de manera pacífica, si s’han exhaurit les vies d’acord amb l’estat de què es forma part i si es decideix la separació per part d’una majoria de la societat afectada, el referèndum pot tenir totes les garanties legals. Ara el gran desafiament de la societat catalana és demostrar que en aquest referèndum hi haurà una majoria que hi participarà. —Quines conseqüències tindrà el referèndum dins l’estat espanyol? —Si es fa el referèndum i hi ha una gran participació, serà un cop important al règim del 78. Per això dic que ens interessa als diversos pobles de l’estat espanyol que som crítics amb l’estat espanyol de donar suport al referèndum. A més, no oblidem que la pregunta explicita la fórmula de república catalana. Per tant, seria l’obertura d’una esquerda definitiva en el règim, i no només en l’estat autonòmic sinó també en la monarquia com a pedra angular d’aquest règim. I hauríem de veure com reaccionaria la societat espanyola. —Com reaccionaria? —Tinguem present que avui la preocupació de la societat espanyola no és la independència de Catalunya, sinó les retallades socials, la sanitat, l’educació… Ajudaria més encara que, juntament amb el referèndum, hi hagués una determinació per a superar les retallades que també hi ha hagut a Catalunya. Ja he vist que s’ha aprovat la renda garantida al parlament i l’anul·lació de les condemnes del franquisme… Si des de Catalunya es demostra que no únicament es vol votar en el referèndum sinó que s’impugnen les polítiques d’austeritat, la solidaritat fora de Catalunya amb la demanda democràtica augmentaria més. —Hi podria haver una situació d’involució? —Si s’impedís el referèndum per mesures repressives, això implicaria una involució democràtica a tot l’estat espanyol. Veiem com es criminalitza la llibertat d’expressió, com es recorre durament a un ús del codi penal amb la llei mordassa, el menyspreu a la recuperació de la memòria antifranquista i el procés de recentralització política; aniria en detriment també del País Basc i Galícia. —Val més que surti bé… —Sí, sí, és que ens hi juguem el camí cap a una ruptura amb el règim del 78 i cap a una democratització radical de la societat espanyola. O, al contrari, prendre un rumb més autoritari. —Què farà el PSOE? —El PSOE ha provat de marcar distància respecte d’una possible mesura repressiva amb el 155. No pot fer pinya amb el PP contra la demanda d’un referèndum, però tampoc no pot aparèixer qüestionant la unitat d’Espanya. I el problema del PSOE és que no té credibilitat per a poder demostrar que és viable la mena de propostes que fa. Serà important de veure com evoluciona la societat catalana i com es fa veure en el PSC que s’ha de permetre alguna mena de reconeixement del referèndum. Ara, dins del PSOE hi ha posicions com les de Pérez Tapias o Odón Elorza, que han defensat una llei de claredat a l’estil canadenc… Encara tenen temps de presentar al congrés una mesura d’urgència, igual que hi van recórrer quan van imposar l’austeritat neoliberal. Ara hi ha prou urgència per a formular la possibilitat d’una llei orgànica del referèndum. —I després de l’1-O? El PSOE no farà pinya amb el PP per preservar la unitat d’Espanya? —El PSOE rebutjarà el resultat del referèndum si no és que hi ha una participació multitudinària. Hi podria haver una crisi profunda al PSOE, i caldria veure aleshores la posició del PSC. Si el PSOE tanqués files amb el PP es convertiria en una força subalterna del PP, cosa que ha volgut evitar Pedro Sánchez. Seria el vell filipisme que tornaria a sortir triomfant.

Summary: Jaime Pastor: ’Si jo fos català no tindria cap més remei que votar sí a la independència’


Els deu diputats de la CUP al parlament han subscrit el manifest fet públic ahir que demana per al 2017 la celebració d’un referèndum unilateral sobre la independència de Catalunya. En un comunicat, el diputat Benet Salellas ha recordat que aquest text està en ‘plena sintonia’ amb el que el seu partit va demanar fa poc, i ha recordat que el 30 de juny va fer un acte a la plaça del Rei de Barcelona en què va formular la mateixa demanda. Salellas considera que les eleccions espanyoles del 26-J van tancar la porta a qualsevol referèndum acordat amb l’estat espanyol, per la qual cosa la majoria sobiranista catalana ‘té l’obligació de buscar una alternativa factible per exercir el dret d’autodeterminació com més aviat millor’. Segons la CUP, seria un referèndum unilateral per necessitat, ja que és impossible pactar-lo, i ha conclòs que hauria de tenir ‘la determinació de l’entramat institucional de la Generalitat i, per tant, el govern català i el parlament haurien de bolcar-se amb la intenció que es faci amb totes les garanties’. El manifest el signen els diputats Antoni Castellà i Assumpció Laïlla (Demòcrates de Catalunya), l’ex-vicepresident del govern, Josep-Lluís Carod-Rovira, els ex-diputats de la CUP, David Fernández i Antonio Baños, i també l’actor Marc Martínez, el músic Roger Mas, el periodista Toni Soler i l’impulsor de la primera consulta d’Arenys de Munt, Josep Manel Ximenis, entre més.

Summary: Els deu diputats de la CUP subscriuen el manifest a favor del referèndum unilateral


El candidat de Convergència al congrés espanyol ha dit que, vist els pronòstics, el resultat obtingut els ha deixat un regust positiu, malgrat que no era el que volien. Ha afegit: ‘Crèiem que seríem decisius. Ara ja és una dada objectiva. Mal que els pesi, l’independentisme torna a ser decisiu en la política espanyola.’ En la mateixa compareixença, hi ha intervingut el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, que ha considerat que les eleccions eren innecessàries perquè la realitat no havia canviat i ha llançat un missatge per als que volien un referèndum pactat amb l’estat: ‘Que se sumin a la construcció d’un país independent.’ També hi ha intervingut Artur Mas que ha dit: ‘En Comú Podem ha guanyat aquestes eleccions a Catalunya perquè els sobiranistes no anàvem junts. El 27-S vam demostrar que si els sobiranistes anem junts, guanyem.’ Vegeu tot seguit el vídeo de la intervenció de Carles Puigdemont: ‘Que se sumin a la construcció d’un país independent’ I tot seguit podeu veure la intervenció d’Artur Mas: ‘En Comú Podem ha guanyat aquestes eleccions a Catalunya perquè els sobiranistes no anàvem junts’

Summary: Francesc Homs: ‘L’independentisme torna a ser decisiu en la política espanyola’


No passa sovint, trobar-se amb aquesta barreja en una manifestació. Amb aquesta barreja en harmonia, a més a més. Encara no són les sis de la vesprada i, només d’albirar el MuVIM, que és el Museu Valencià de la Il·lustració i de la Modernitat, ja es veu que no s’hi podrà arribar, que el carrer de Guillem de Castro és ple com un ou, que el recorregut és diferent i n’hi ha que volten despistats cercant la capçalera o alguna indicació o un lloc on enfilar-se i comprovar que efectivament, allà, al mig d’un núvol de càmeres i micròfons, hi ha Ximo Puig i Mónica Oltra i ‘l’alcalde també ha vingut’ i ‘sí, hi són tots’, ‘no, tots no’. De seguida ha deixat d’ocupar els comentaris, perquè la notícia ha passat a ser la gentada que hi ha i que se saluda o que es mira encuriosida segons el cas, però l’absència del PP, aquest situar-se al marge del clam de la societat valenciana, ha estat, també, notícia, aquest 18 de novembre, a València. Les càmeres, i els mòbils, i l’atenció, apunten cap a aquesta pancarta, quan es va delimitant l’espai i definint l’ordre que tindrà la manifestació que ja es veu que serà massiva, però no és la capçalera de la marxa. La pancarta primera, la duen els representants de sindicats, de les organitzacions empresarials i de les universitats: hi ha CCOO, UGT, la Intersindical Valenciana, CSIF, la Confederació Empresarial Valenciana, la Cambra de Comerç de València, la Universitat de València i la Jaume I de Castelló i la Plataforma per la Sanitat Pública. I, encara davant d’ells, els dolçainers i tabaleters que no poden faltar a cap reivindicació valenciana, i els gegants de Castelló de la Ribera, el rei Jaume I i la reina Violant d’Hongria, marcant amb el seu ball el camí cap a les torres de Serrans. Els empresaris, sí. La patronal autonòmica ja havia signat, el passat mes de setembre, un manifest conjunt amb CCOO i UGT per a posar a sobre de la taula aquest ‘finançament just’ que es reclama, a moltes veus però unànimement, al País Valencià. I ha assistit també a la marxa. A peu de carrer es veu que la manifestació és transversal. Les xarxes socials mostren de seguida que, a més a més, és multitudinària. Els mòbils treuen fum, cadascú prova d’immortalitzar el moment a la seva manera, Ximo Puig, Mónica Oltra, Joan Ribó i Enric Morera són una bona recompensa per als caçadors d’instantànies, però de cop arriben des de les xarxes les imatges aèries i això sí que sí: un grup d’amigues es van passant el mòbil i, per un moment, s’obliden que havien aconseguit un lloc estratègic per a poder fotografiar la pancarta que ja s’acosta, els ulls fixos a la petita pantalla brillant de Twitter i el comentari explícit: ‘Impresionante, eh?’ ‘És un fet de justícia’ Salvador, Antonio, Bernat i Fernando són d’Alzira (Ribera Alta). Amics. De mitjana edat, diguem-ne. Avançaven a bon ritme (com tota la manifestació: sense crits ni pràcticament consignes, a pas viu, com una metàfora de la pressa que hi ha per a arribar) fins que el reportatge els ha interromput. Que si ens explicarien per què són aquí. Que és clar que sí, i entre tots ho resumeixen: ‘Açò és un fet de justícia’; ‘sí, volem que ens tracten amb justícia, als valencians, perquè, fins ara, l’únic que han fet és torejar-nos’; ‘i, de pas, que respecten els catalans, que són els nostres germans’. Literalment i sense cap prèvia. Les coses precioses del directe. Ja ha passat la pancarta ‘de les autoritats’, com queda definida per una parella gran que ha decidit que els peus no els aguantaran gaire més i que es queden a veure-la passar, perquè també és una manera de ser-hi. Junt amb el president i la vice-presidenta de la Generalitat, el president de les Corts i el batlle de València hi ha el conseller d’Hisenda, Vicent Soler; Àgueda Micó, de Compromís; Antonio Estañ, de Podem; Manolo Mata, del PSPV; Mari Carmen Sánchez, de Ciutadans; Ricardo Sixto, d’EUPV; Vicent Moreno, d’Escola Valenciana; Manuel Carceller, de la Plataforma per la Llengua; o Toni Gisbert, d’ACPV. Ja fa una hora que ha començat la manifestació i des de les torres de Quart no se’n veu començament ni final. I continua passant gent. Alguns, amb pancartes, com ara Ca Revolta, Xúquer Viu, Pobresa Zero, la Plataforma per la Millora i la Defensa de la Sanitat Pública, la Plataforma pel Dret a Decidir, el Consell de la Joventut, els iaioflautes Valencians, ERPV o el CSD, Contigo Somos Democracia, un nou partit que neix amb antics càrrecs de Ciutadans (el diputat Domingo Rojo, per exemple, present a la manifestació). O com la Plataforma Salvem el Cabanyal, amb la seva pancarta-insígnia, que és, possiblement, una de les que té més història en aquest país (una per no dir la): algú haurà de comptar algun dia quantes manifestacions ha vist. Tino Villora, en tot cas, representant del Salvem, ens recorda que ‘si la gestió de la Generalitat no compta amb el finançament estatal que li correspon, es limiten les possibilitats d’articular projectes que beneficien la societat valenciana, i això afecta tothom. Tothom’. I ben sembla que tothom, en aquesta marxa, ho té clar. Preguntis a qui preguntis. I cadascú, a més a més, hi afegeix els seus matisos: Maria Asunción, la dona que camina del bracet de l’amiga i que, com que ja té, ens explica, ‘una edat’, també té memòria: ‘El poble sempre ha aconseguit coses: al llit del riu hi volien fer autopistes, al Saler hi volien edificar… Ara veurem què passa, però alguna cosa segur que avançarem’; Óscar, que avança amb una bandera feta a casa expressament per a l’ocasió i que reprodueix aquell full comptable del ‘M. Rajoy’ amb la marca fosforescent i tot: assenyala la corrupció com un altre forat negre (o complementari) per on desapareixen els diners que haurien d’anar destinats als serveis públics, i ens recorda que l’educació és clau per a la millora social: ‘Si els pocs diners que s’hi destinen, a sobre ens els treuen, ja m’explicaràs’; Paco, que és treballador social i que explica com les estructures públiques estan afeblides ‘per la corrupció i per la manca de finançament: en els índexs de benestar social estem en la cua, i això s’ha de canviar, perquè podríem estar en una altra situació, sense aquest llast que arrosseguem’; Josep, de València, que és músic i fa un màster a Alemanya i recorda que el Teatro Real de Madrid ‘rep quatre o cinc vegades més inversió que nosaltres’; Isabel, d’Altura, que des dels seus 22 anys apunta que ‘els valencians estem com adormits, encara’; o Miquel Nicolàs, professor de la facultat de Filologia, que somriu, malgrat tot, per l’èxit de convocatòria: ‘Estem acostumats a rebre, i quan les coses van bé, quedem perplexos’. Dia històric Les dades canten, i tothom les té presents: sobre les pedres de les emblemàtiques torres dels Serrans, símbol de defensa i alhora obert a la ciutat, es projecten les imatges de la lectura del manifest. Que també es fa a moltes veus. Per acabar de simbolitzar aquesta pluralitat en equilibri que ha definit la manifestació (amb Muixeranga final i amb himne regional final, també, les dues músiques sense cap lletra). Diuen que els números són freds, però n’hi ha que s’han convertit en gotes que fan vessar el got: 1.600, per exemple. Perquè, tal com recorda el manifest, amb pràcticament tres-centes entitats convocants i amb més de set mil d’adherides, és la xifra de la discriminació: quan se suma infrafinançament i infrainversió, el resultat són 1.600 milions d’euros. ‘Estem en una situació insòlita’, se sent amb força des dels altaveus: ‘Tenim una renda per capita inferior en 12 punts a la mitjana. I, no obstant això, som l’autonomia que menys recursos per habitant rep; l’única que, tot i ser pobra, aporta al conjunt de l’estat’. El resultat de tot això ‘és insuportable’, avisa el manifest. I d’aquí la convocatòria. D’aquí la reivindicació, que se centra en tres punts: reforma ‘immediata’ del sistema de finançament, ‘repartiment de les inversions que acabe amb el dèficit inversor’ i ‘reconeixement dels dèficits de finançament acumulats’. No és èpic, però és clau: la qüestió del finançament, l’evidència de l’ofec, ha mogut desenes de milers de valencians a fer constar el seu ja n’hi ha prou. Desenes de milers. Diferents. De partits diferents i d’ideologies diferents i d’una llista llarga de coses diferents. Amb un lema explícit: ‘El poble valencià exigeix un finançament just’. No és la queixa, per tant. És l’exigència. Tot un canvi. Per això pot ser que aquest 18 de novembre ja es pugui qualificar d’històric. Ni un punt de partida, perquè la reivindicació s’ha anat pastant (la darrera manifestació del 25 d’Abril ja se centrava en la qüestió, per exemple), ni un punt d’arribada, perquè bé caldrà concretar: però històric.

Summary: I València va ser un clam pel finançament


El front de defensa dels represaliats a les Nacions Unides arriba al moment decisiu. El Grup de Treball sobre les Detencions Arbitràries, amb seu a Ginebra, es reunirà aquest agost i previsiblement es pronunciarà sobre els recursos presentats per Jordi Cuixart, Jordi Sànchez, Oriol Junqueras, Joaquim Forn, Josep Rull, Jordi Turull, Raül Romeva i Dolors Bassa contra el seu empresonament preventiu. Fa mesos que tots ells són en presó incondicional, acusats d’uns delictes que la justícia alemanya i la belga han dit que no existien en els casos del president i els consellers exiliats. Perquè no hi han vist ni rebel·lió ni sedició, perquè no hi havia violència. Aquest és un dels principals arguments que el grup de treball de l’ONU tindrà damunt la taula aquest mes. El prestigiós advocat anglès Ben Emmerson, especialitzat en drets humans, és el representant legal dels presos polítics i dels exiliats davant les Nacions Unides. És qui ha activat la via de defensa dels represaliats i de denúncia de la maquinària judicial repressiva espanyola a les Nacions Unides; una via que avança en paral·lel a la defensa jurídica que és previst que acabi en última instància al Tribunal de Drets Humans de la Unió Europea, amb seu a Estrasburg. La resolució del Tribunal Superior de Slesvig-Holstein denegant l’extradició del president Carles Puigdemont per rebel·lió i sedició, i desmuntant el relat sobre la violència dels acusats que va construir la fiscalia espanyola, primer, i el Tribunal Suprem amb Pablo Llarena com a jutge instructor, després, ha donat més força a la causa presentada per Emmerson. ‘Després de la decisió de la justícia alemanya és impossible, francament, esperar res que no digui que l’empresonament preventiu de tots els presos polítics és arbitrari i il·legal’, va dir l’advocat en una entrevista recent a Catalunya Ràdio. Fonts de l’entorn dels presos polítics expressen la confiança que hi hagi un pronunciament ben aviat, que podria ser aquest mateix estiu i, per tant, abans no comenci el judici al Tribunal Suprem contra els presos polítics, previsiblement a final d’any. Aquest grup de treball acabarà fent públic un dictamen, que d’entrada no serà vinculant per a l’estat, però que té molta autoritat i una legitimitat molt gran, perquè és un organisme d’experts independents de l’ONU. L’impacte polític que pot tenir, i més encara amb el començament del judici a tocar i la resolució recent de Slesvig-Holstein, pot ser molt gran. I pot posar molta més pressió a la fiscalia espanyola a l’hora de fer el seu informe per al judici, en què haurà de qualificar els fets (si els considera constitutius de rebel·lió i sedició) i formular la petició de penes. I un dictamen com aquest no és vinculant d’acord amb la pràctica jurídica fins ara. Però fa només una setmana hi va haver una novetat que pot fer-ho canviar: una sentència del Tribunal Suprem va dictaminar que l’estat espanyol tenia l’obligació de complir les recomanacions de les Nacions Unides, i va fer indemnitzar amb sis-cents mil euros la mare d’una nena de set anys assassinada pel pare aprofitant una visita no vigilada. El pare havia estat condemnat per maltractament, però continuava fent aquestes visites a la filla malgrat les desenes de demandes i recursos no atesos de la mare per a impedir-ho. El Comitè de les Nacions Unides per a l’eliminació de totes les formes de discriminació contra la dona va dictaminar que Espanya havia violat drets fonamentals d’aquesta mare i de la seva filla, però l’estat espanyol no en va fer cas. I ara el Suprem ha condemnat l’estat a pagar la indemnització. Aquest cas crea jurisprudència i esdevé un precedent important a tenir en compte en cas que Espanya es negui a acceptar recomanacions de l’ONU. Un dels últims casos en què va passar això va ser quan el jutge Pablo Llarena es va negar a fer cas del dictamen del Comitè de Drets Humans de l’ONU, que demanava que es garantissin els drets polítics de Jordi Sànchez i es pogués sotmetre a la sessió d’investidura com a candidat a la presidència de la Generalitat. Llarena ho va menystenir. El cas Sànchez i Puigdemont El cas de Jordi Sànchez i el de Carles Puigdemont al Comitè de Drets Humans de l’ONU formen part d’una altra via, diferenciada de la via de denúncia dels presos polítics per la situació de presó preventiva i sobre la qual hi haurà un posicionament aviat. Tant Sànchez com Puigdemont van presentar sengles denúncies contra l’estat espanyol per haver vulnerat els seus drets polítics per a sotmetre’s, com a diputats electes, a la investidura al Parlament de Catalunya. Totes dues denúncies van ser admeses a tràmit, i en el cas de Sànchez amb la petició afegida de mesures cautelars perquè pogués ser investit. La resolució sobre el fons de la qüestió encara pot trigar força mesos a arribar. Aquestes denúncies a l’ONU, tant les de Puigdemont i Sànchez per vulneració de drets com la dels presos per detenció arbitrària, són per uns casos específics sobre els quals no podran presentar després cap recurs al Tribunal d’Estrasburg. No ho podran fer sobre la mateixa demanda específica, però sí que podran recórrer-hi en contra un cop hi hagi, eventualment, una sentència condemnatòria. Aleshores, un cop exhaurida la via interna a l’estat espanyol, sí que podran recórrer contra la sentència a Estrasburg, i el fet de disposar de dictàmens de l’ONU condemnant l’estat per vulneracions de drets donarà encara més força al recurs. El Grup de Treball sobre les Detencions Arbitràries és integrat actualment pel coreà Seong-Phil Hong com a president-relator; l’australiana Leigh Toomey com a vice-presidenta relatora; la letona Elina Steinerte; el mexicà José Guevara i el beninès Sètondji Adjovi.

Summary: La denúncia dels presos polítics contra Espanya a l’ONU pot tenir una resolució imminent


Alberto Fernández Diaz és regidor a l’Ajuntament de Barcelona des de fa vint-i-quatre anys. La veterania és un grau amb què se sent còmode. Coneix els racons de la política municipal, que considera un espai de privilegi per a fer política. Enamorat de Barcelona, a cada pregunta respondria amb una història si el temps fos il·limitat. Segons les previsions, Ciutadans li farà perdre vots, malgrat el creixement que havia tingut aquests darrers anys. Se sent orgullós de pactar amb tothom i diu que no descarta de prendre acords concrets amb Ada Colau. Podeu veure un fragment de l’entrevista ací: Eleccions municipals 2015 a Barcelona… per vilawebtv —Heu cobrat mai sobres del PP? —Si dic que sí teniu titular, si dic que no teniu titular igualment, però és evident que això no ha existit. —Els tribunals ja han dit que havia existit aquest finançament. —Haurem d’esperar que l’indici és confirmi com a prova perquè si no això fóra prejutjar. —Sembla que no us traurem d’aquí. Quants anys fa que vau entrar a l’Ajuntament de Barcelona? —Vint-i-quatre anys. —Amb tots aquests anys no heu fet el que havíeu de fer? —Jo no he comptabilitzat mai la meva condició de regidor amb altres càrrecs i estic molt compromès amb Barcelona. —És la darrera vegada que us presenteu? —Aquesta pregunta no la respondré durant tota la campanya. —Per a què voleu un museu militar? —Totes les capitals europees tenen un museu militar. No ha de ser un museu de la guerra, sinó un museu d’història, un punt de trobada. —Creieu que a l’Irac hi ha un museu de l’exèrcit americà? —L’Irac, amb tots els respectes, no té res a veure amb la nostra societat. A París trobaràs un museu militar i a moltes altres ciutats, perquè és un senyal de maduresa democràtica. —Sánchez Piñol en un article a La Vanguardia proposava la secció ‘general Espartero hay que bombardear Barcelona cada 50 años’. Què en penseu? —Un museu com el que proposo és per a pujar graons, no per a tornar a començar a tirar bombes els uns contra els altres. Fer museus com el que proposo és allò que han fet les capitals europees. Haurem de fer una interpretació acurada d’allò que ha passat a la ciutat i per què, que haurà de reflectir què ha viscut la ciutat, tant els atacs des de fora com els de dins. —El vostre pare va ser un militar franquista. Heu condemnat mai el franquisme? —El franquisme l’he condemnat sempre, però el meu pare no va ser un militar franquista. Quan em diuen que el franquisme va ser una dictadura, jo dic, és clar que sí que ho va ser. —Ho hem vist publicat, això del seu pare. Va venir a Barcelona com a militar a l’època de Franco, l’any 1953. —El meu pare es va fer de la guàrdia urbana, va fer oposicions. —Però sí que era militar. —L’última destinació que va tenir a l’exèrcit va ser de professor d’equitació i educació física. Del meu pare, quan era petit, en recordo que va fer la prova pionera d’un parc infantil de trànsit per promoure l’educació viària dels més petits. I també que va posar els primers alcoholímetres a Barcelona. —Un dels punts del vostre programa electoral és treballar per impedir que es faci una gran mesquita de Barcelona. Per què? —Una cosa és al dret de pregar i una altra fer una inversió milionària que prové de països clarament hostils als nostres valors. Jo no puc compartir això. —Parlant d’inversions fosques, què en penseu de les inversions de la Marina del Port Vell? —El 2010 el tripartit va autoritzar d’ampliar la concessió i el canvi de titularitat. Jo no en tinc més dades perquè no sóc als òrgans de govern del port. —El vostre germà, Jorge Fernández Díaz, va donar una medalla al mèrit policíac a una verge? —Com el PSOE o com fem nosaltres per Sant Jordi. —Per què no hi ha ‘Limpiando Barcelona’, com hi ha ‘Limpiando Badalona’? Per què no ha decidit fer-ho com Albiol? —Podem dir això mateix però de maneres diferents. Si ‘Limpiando Badalona’ vol dir que no hi hagi delinqüència, ho comparteixo. Si ‘Limpiando Badalona’ vol dir que uns immigrants han de complir la llei exactament com nosaltres i que han respectar la ciutat que els acull, també. I si aquests immigrants no saben respectar aquells que els obren els braços, han de tenir la porta oberta per a sortir. —Ciutadans són els vostres amics? —Jo tinc amics de tota mena: independentistes, del PP, sociates… —Però políticament? —Depèn, puc compartir coses amb moltes formacions. 'Si aquests immigrants no saben respectar aquells que els obren els braços, han de tenir la porta oberta per a sortir.' —Carina Mejías ha dit que l’11 de setembre els independentistes no es podrien manifestar per la Meridiana. —Tothom s’ha de poder manifestar, això és un dret, només faltaria. Una altra cosa és que puguis fer una observació sobre la data electoral o el finançament públic. Però això ha de servir tant per a independentistes que vulguin anar a la Meridiana com per a aquells que ens sentim espanyols i volguéssim anar a la plaça de Catalunya. —Però voleu dir que la qüestió de la independència no us influiria a l’hora de pactar? —En una investidura o un pacte de legislatura pot influir-hi, però si discutim el pla d’actuació social, la independència no m’influirà. Estem parlant d’avis, nens,… i de situacions adverses que afecten tothom, tinguis la ideologia que tinguis. Aquesta és la grandesa de la política municipal. —Vàreu votar el 9-N? —No. —Però un polític ha de votar, almenys. —Hem de fer una consulta que sigui legal, en què tothom tingui les mateixes oportunitats. Als mitjans de comunicació públics no hi ha oferta, i això condiciona la realitat. —Acceptaríeu el resultat d’un referèndum legal? —No portaria a enlloc. Què en farem, un cada quatre anys? —Però us ho imagineu? —El debat independentista és una cortina de fum per a no prendre decisions en un moment més difícil. —Nosaltres ens imaginem una Catalunya independent i vós a l’ajuntament fent el mateix paper que ara. —Sí, de la mateixa manera que Catalunya és espanyola i hi ha regidors independentistes. Ara, si anem per aquest camí també es podria independitzar Barcelona de Catalunya i Sàrria de Barcelona? 'El debat independentista és una cortina de fum per a no prendre decisions en un moment més difícil.' —Això no seria igual. No ho noteu, que hi ha un sentiment real? —Hi ha persones que pensen de totes les maneres i esperem que això és capgiri quan als mitjans públics catalans hi puguem parlar tots. —Però a Espanya sí que defenseu que ens han de tractar millor? —Jo sempre he defensat un finançament millor per a Catalunya. —I això ho discutiu a la taula de Nadal? —No, no. No parlem de política. Parlem de futbol, de la família, de les aficions… —Poseu molt d’èmfasi en el bilingüisme. A Barcelona hi ha moltes més llengües. —El català i el castellà són llengües arrelades en aquesta ciutat. Hauríem de treballar perquè l’anglès fos una tercera llengua, perquè els més joves tinguessin més oportunitats. Si us hi fixeu ara em critiquen el bilingüisme els mateixos que el 9-N feien campanya per la independència en català i castellà. Vaja, per a pagar impostos i pagar multes, en castellà i català. Per a oferir serveis només en català. —El metro hauria d’arribar a la Marina? —No té sentit que el 2016, quan els turistes puguin arribar amb metro a l’aeroport aquest ramal que s’ha construït no pugui donar el servei als veïns de tot el trajecte, ni s’aturi a les estacions construïdes. Posar-lo en funcionament és una prioritat, però també ho és que es faci una auditoria tècnica i econòmica per a saber com és que una cosa que havia de costar 2.500 milions ara en costa més de 16.000 i encara va creixent. S’ha de demanar responsabilitats, sobretot als del tripartit, que són els que van dissenyar l’obra i la inversió. Als qui van signar uns contractes amb les constructores que fan que paguem un cànon de tres-cents milions d’euros d’unes estacions que no es fan servir. Això també ho va signar Iniciativa, és a dir, Ada Colau. I va ser una línia dissenyada totalment per la Generalitat del tripartit. —No pareu de picar la cresta a Ada Colau per la seva relació amb Iniciativa. —En el debat de l’altre dia hi havia unes pancartes contra l’Hotel del Rec Comtal i jo em demano: si això va començar el 2007 per què hem d’esperar el 2015 a veure ara aquestes pancartes. I al Port Vell, on eren les pancartes. On són les pancartes contra el consell comarcal, governat per CiU, Iniciativa, PSC i ERC, que l’any passat va vendre a un fons voltor el parc d’habitatges públic del consell comarcal, amb pisos a Nou Barris. I el usos sanitaris del Fòrum, i Diagonal Mar… I ara també promouen un ‘hotel pastera’, amb ‘llits càpsula’ a la japonesa, de 120 places al carrer de Balmes que té l’oposició dels veïns. Els candidats d’Iniciativa d’ara amb Colau eren regidors de l’últim mandat. Els faig responsables de l’augment del 34% de l’aigua, perquè encara que hi votessin en contra continuaven governant. Hi ha molts més exemples. En Collboni també diu que ha baixat la T-10 però abans els del seu partit l’havien augmentada de dos euros. Abans ells en deien ‘externalitzar’; ara si ho fan uns altres en diuen ‘privatitzar’. Assumpció Maresma i Andreu Barnils entrevistant Alberto Fernández Díaz. —Apujareu l’IBI, l’abaixareu o el mantindreu? —L’hauríem de reduir d’un 20%. I és factible perquè aquests últims quatre anys la recaptació de l’IBI a Barcelona ha crescut d’un 25%, més de cent milions d’euros. Paguem un dels IBI més cars de tot Europa. Aquest augment és perquè a Espanya el govern del Partit Popular ha promogut l’augment dels valors cadastrals i això ha donat als ajuntaments l’oportunitat de tenir nous ingressos. Jo a Trias no li vaig acceptar un augment del 5%. Jo volia la rebaixa perquè l’impacte fos zero. —Els fanals de Barcelona fan prou llum —Hi ha molt poca llum. S’hauria de mirar. És anecdòtic, però potser s’hauria de vigilar de no posar tants fanals singulars a l’hora del manteniment e fa més car. Alberto Fernández Díaz, en vint preguntes —Quin és el vostre defecte principal? —El que considero que també és la meva virtut principal: parlar clar. Diuen que això no és bo durant la campanya, però jo crec que és un valor. —Quins dons naturals us agradaria tenir? —No ho he aconseguit: m’agradaria no equivocar-me mai. Però prefereixo dons consubstancials, com no fer mal a ningú i poder treballar en benefici dels altres. —Quin nom (de noi o de noia) preferiu? —Els que he posat als meus fills: Marc i Alberto. I Clara, a la meva filla petita. —Quin és el vostre artista preferit? —Sean Connery. —Quin és el vostre heroi de ficció preferit? —M’agradava molt de petit el Capitán Trueno i ara tenim tota la factoria Marwell, superbona. —Quin personatge històric valoreu més? —Winston Churchill, que per cert va guanyar la guerra però va perdre les eleccions. —Quin lema teniu a la vida? —Quan algú té moments baixos dic que els moments baixos sempre passen i arriben els bons. Allò que més m’agrada de la meva feina és que les coses no surten mai bé per casualitat; això podria ser un altre lema. O la constància, la feina ben feta i la convicció. —Quines feines heu fet fora de la política? —Vaig fer d’advocat durant deu anys. D’estudiant, vaig fer moltes feines. —L’escola on porteu els fills és pública o privada? —Privada, és concertada. —L’última vegada heu fumat marihuana? —Mai, ni tampoc fumo. —Amb quina llengua parleu als pares? —Castellà. —I als fills? —Castellà. Entre ells parlen català i amb la seva mare també. —Quina és la mentida més grossa que han publicat mai sobre vós en un mitjà de comunicació? —En un mitjà de comunicació seriós podria dir que han dit inexactituds. En alguns mitjans no seriosos s’han dit coses, fins i tot personals, molt gruixudes i falses. —El millor batlle de la ciutat fins avui? —Aquell Maragall dels Jocs Olímpics que després va ser un mal president. En aquell moment vam donar-li el suport que li van negar ICV i Convergència. —La millor cosa que ha fet l’actual batlle de la ciutat? —Quan m’ha fet cas i hem estat capaços d’enfortir les polítiques socials com mai s’havien fet. Jo no entenc l’acord com una renúncia. A Barcelona el diàleg serà imprescindible. —La pitjor cosa que ha fet l’actual batlle de la ciutat? —Haver mantingut les polítiques de l’antic tripartit. No ha promogut una reforma profunda de l’administració. Quan han vist una pancarta no han mirat si tenien raó o no. No s’han mullat ni a la dutxa. Això ho hem vist amb gestió d’espais públics o a Can Vies. —Quan cobrareu si sou batlle o regidor? —La mateixa escala salarial que hi ha ara. És un sou que no té les trampes que tenen alguns altres sous institucionals. Ara com a regidor cobro 3.800 euros nets el mes. —Cobrareu dietes? —Sorprèn que els qui les han cobrades fins ara proposin de suprimir-les, però mentre les cobraven i les governaven no van fer res en aquest sentit. Jo no tindria cap problema a suprimir-les. Si parleu de les de l’àrea metropolitana, per a mi no són significatives. —Qui us ha fet políticament? —Jo mateix. Vaig afiliar-me al meu partit des del primer graó: penjant cartells, fent un sindicat a la universitat, després com a conseller de districte des de la base. —I el vostre germà no us va influir? —Si m’hagués influït m’hauria apuntat a la UCD. —No és un referent? —Jo vaig apuntar-me al PP abans; per tant, hauria de ser jo. Cadascú té el seu perfil. —Qui creieu que faria la vostra feina millor de la resta de candidats? —Millor, ningú. —Qui creieu que la faria pitjor? —No és una qüestió de persones sinó d’actituds. Barcelona l’hem construïda entre tots, des del govern i des de l’oposició.

Summary: Alberto Fernández Díaz: ‘Si “Limpiando Badalona” vol dir que no hi hagi delinqüència, ho comparteixo’


El cap de llista d’Unió, Ramon Espadaler, s’ha ofert a ‘articular i fer possible un govern amb tots aquells partits que vulguin establir una proposta catalana per negociar-la després amb Madrid’. Espadaler ha afegit que les forces polítiques que s’hi vulguin sumar hauran de ser capaces d’elaborar ‘un programa de mínims’ per poder governar mentrestant “amb la màxima estabilitat”. El candidat considera hi ha sectors de Junts pel Si que ‘estarien disposats a fer aquest pas’ i també ha obert la porta a Ciutadans, PSC i Sí que es Pot. Espadaler ha llençat aquest missatge durant l’esmorzar-col·loqui Primera Plana, organitzat per El Periódico. Ramon Espadaler ha apostat per una ‘proposta catalana’ per després ‘anar com un sol home a Madrid a negociar’. És el missatge que el candidat ha adreçat a tots els partits que no estiguin ni pel rupturisme com la CUP ni per l’immobilisme com el PP. En aquest sentit, ha assegurat que gent de Junts pel Sí estaria disposada a ‘donar aquest pas’, així com sectors de Catalunya Sí que es Pot que ‘no són rupturistes’. També ha dit que sent “bones paraules” per part de Ciutadans i que el PSC pot entendre la proposta ‘tot i les divergències’. El cap de llista també ha assenyalat que ¡aquesta oferta està oberta al president Mas i a tot aquell esperit de CDC que creu que així no podem seguir però que no està per la ruptura’. Mentrestant, ha indicat Espadaler, el país s’haurà de governar i per això ha demanat que els partits que s’hi sumin a la proposta hauran d’acordar un programa de mínims. ‘No podem acceptar que es deixi de governar el país’, ha exclamat. Unió aposta per aquesta sortida davant la ‘incertesa’ que suposaria un pacte entre Junts pel Sí i la CUP que portaria a la DUI. Segons Espadaler, l’altra alternativa és el govern de Junts pel Sí, la CUP i Sí que es pot, situat a ‘l’esquerra més radical’. ‘És una hipòtesi versemblant’, ha posat de manifest.

Summary: Unió vol un govern amb els qui estiguin disposats a negociar una tercera via a Madrid


El Grup Poètic Reversos organitza aquest dimarts una nova sessió titulada ‘Una estona amb Kavafis’, amb Montserrat Gallart i Sanfeliu. A la conferència es parlarà del poeta alexandrí K. P. Kavafis i se’n recitaran alguns dels seus poemes. Montserrat Gallart i Sanfeliu és Doctora en Filologia i especialista en Kavafis, actualment exerceix com a docent a l’Ateneu de Barcelona. L’autora parlarà a bastament de Kavafis i farà un recorregut per la seva obra, les seves traduccions i influències.

Summary: Reversos conversa amb Montserrat Gallart i Sanfeliu a l’Espai VilaWeb


Núria Picas és una ‘rara avis’ dins el món de l’esport, perquè no té por de dir què pensa. Per això no entén que hi hagi esportistes que evitin d’expressar-se lliurement. Des de sempre s’ha compromès amb la independència de Catalunya i no se n’ha amagat mai. És especialment memorable el dia que, en representació d’Espanya, va guanyar el mundial de curses de muntanya del 2012, disputat al Pirineu català, i va travessar la línia d’arribada tot brandant una estelada. Aquesta fotografia il·lustra la portada de ‘Córrer per ser lliure’, l’autobiografia que acaba de publicar. És un repàs àgil i sincer de les etapes més importants de la seva vida, com si es tractés d’un diari personal. Parla de les victòries i els grans triomfs, però també hi buida el pap. Amb un tacte exquisit, explica el suïcidi del seu pare i parla de la seva homosexualitat, tot per mitjà d’una metàfora ben original. La seva ideologia no en resta al marge, ans hi apareix d’una manera constant. Ara aquest compromís amb el país la porta a tancar la llista de Junts pel Sí a les eleccions del 27-S. Parlem amb ella d’aquest interval en la política i del llibre que acabar de presentar. —Ja heu començat la campanya. Com us va? —Bé. Jo sóc esportista, no pas política, i sóc una mica principiant en tot plegat. Però és una cosa que porto molt endins, que la sento moltíssim, ho faig amb molt de gust i quan les coses les fas de gust i les sents amb passió és ideal. La passió és el motor de l’èxit. Dimecres passat em vaig estrenar a Cardona amb un parlament i em va agradar molt. M’agrada el camí que seguim i la manera com fem les coses. —Us veig molt motivada en l’aventura política. —Molt, molt motivada. És clar, ara és l’hora. Sempre dic que això és com una ultramarató. Hi ha moments molt bonics i moments complicats. Fa molt de temps que disputem aquesta cursa. Hem caigut moltes vegades però ens hem tornat a aixecar. Ara és l’hora. Ja arribem a la línia de meta i ara cal fer l’últim esforç. És ara o mai. Tenim una oportunitat única i no se’ns pot escapar de les mans. —Quin paper hi teniu, en la campanya de Junts pel Sí? —M’anireu veient en diferents actes. La veritat és que hi ha molta feina per fer. Hi aporto el meu granet de sorra. Estaré al servei d’aquesta força política, per dir-ho d’alguna manera. —Què voleu dir? —Que més enllà dels partits i les ideologies, som ciutadans. Tenim l’oportunitat d’escollir el país que volem. Ser un país lliure; un estat normal a Europa. Més enllà d’un partit és la societat civil catalana que té l’oportunitat de dir-hi la seva. —Què us va portar a acceptar la proposta de Junts pel Sí? —Parlant amb periodistes reconeguts em deien: com és que tu no ets a la llista, tu que ets una esportista que t’has mullat sempre, que has tret l’estelada a les curses i que has rebut insults i amenaces i no t’has arronsat mai? Hauries de ser-hi, em deien. Llavors, algú m’hi va proposar, no em facis dir qui, i em van trucar des de Junts pel Sí. I molt contenta, cap al final tancant llistes. —L’altre partit clarament independentista, la CUP, diu que Junts pel Sí només són cares conegudes. Creieu que sou una cara coneguda? —Home, ara mateix som més de setanta-set mil candidats, a punt d’arribar als cent mil. Si això són cares conegudes, doncs no trobo on és l’argument. —Què pot aportar una esportista en una llista política? —Crec que molt. Molts esportistes tenen sentiments polítics però no els acaben d’expressar. Hi ha molta por al darrere. La gent ho sent, però no s’acaba de manifestar. A mi m’agrada aportar el meu granet de sorra i demostrar que no passa res. Això és una democràcia i molt lluny dels insults i les amenaces. Cal dir-hi la nostra i ser valents perquè les coses s’aconsegueixen sortint al carrer i amb llibertat. D’una manera respectuosa i pacífica. Hi ha molts esportistes que això no ho acaben d’entendre. Tenen por de perdre certs privilegis o del que els diran. Entre els esportistes en actiu veig un cert temor. I de temor, no n’hem de tenir. És el discurs de la por que ens envien des d’Espanya. En el meu cas, potser he deixat de guanyar certes coses, però almenys estaré tranquil·la perquè he lluitat en allò que realment crec, que és el meu país, que no és poc. Potser he deixat de guanyar certs patrocinadors, però almenys estaré tranquil·la perquè he lluitat en allò que realment crec, que és el meu país —Quan dieu que heu deixat de guanyart certes coses, us referiu a patrocinadors? —Sí, però a la vida se’t tanquen unes portes i se te n’obren unes altres. En el meu cas, he tingut patrocinadors que, pel fet de dir allò que penso, m’han fet costat. Per tant, en el fons no hi he perdut res. —L’esportista sembla que visqui millor ben allunyat de la política. —A mi em costa d’entendre. No en sé el motiu, perquè no és el meu cas. Jo veig un fet normal que vulguem ser un estat normal a Europa. Venim d’una cultura, unes tradicions i una llengua diferents. A més a més, les relacions ja sabem quines són. Som un país que tenim capacitat de lideratge per anar al davant de tot. No únicament en l’àmbit esportiu, en què s’ha demostrat que tenim un potencial en tots els esports molt alt. Per tant, m’estranya molt que alguns amaguin el cap sota l’ala. Sabrà molt greu el dia que ho aconseguim perquè llavors tothom serà independentista. Mira, si ha de ser així que sigui així. —Amb tot, moltes cares de l’esport català han donat suport al dret de decidir a través de la campanya Guanyarem. Sembla que es va trencant amb aquesta dinàmica. —Sí, això ho he pensat aquests últims dies quan he vist certes cares que m’ha estranyat de veure-les en aquesta campanya. També em fa la sensació que és una campanya que no acaba de tenir la força i el missatge clar que hauria de tenir. Hem de ser una mica més clars tots i dir que volem ser un país reconegut en l’àmbit esportiu i que puguem portar els colors de la selecció catalana. I aquest ‘Guanyarem’ em deixa força dubtes. —Creieu que el missatge queda poc clar? —No el critico pas, però hi ha gent que m’ha preguntat si és a favor de l’esport català. I no és ben bé això. La iniciativa és molt bona, perquè al darrere hi ha en Xavi Torres, un excel·lent periodista que a més a més fa molta feina pel nostre país. De moment, hi ha molts esportistes que aixequem el dit polze. Esperem que el missatge arribi i que la gent que encara tingui algun dubte s’adoni que molts esportistes volem que el nostre esport parli català. —Al llibre recordeu el vostre pas per la selecció espanyola el 2012. Va ser una decisió difícil? —En aquest cas no és ben bé defensar els colors d’Espanya, perquè al cap i a la fi som persones individuals que correm per nosaltres. Així ho vaig sentir quan em vaig posar aquella samarreta. En certa manera, vaig estar contenta perquè se’m reconeixia una feina, un esforç i una colla de resultats, i ser escollida entre les millors corredores peninsulars va ser molt interessant. Però, és clar, jo sento els colors del meu país, Catalunya. La decisió va ser difícil, però per sobre de tot, tal com dic al llibre, som esportistes i volem assolir les nostres fites. De moment, no podem córrer amb els nostres colors i en aquell moment vaig creure convenient de ser allà. I em va sortir bé la jugada, perquè vaig aconseguir aquell campionat del món i vaig entrar a la meta amb l’estelada. El 2012 Picas es va proclamar campiona del món d’ultratrail amb Espanya i va travessar la línia d’arribada amb l’estelada —Devíeu rebre unes quantes crítiques. —Home, és clar. Els insults i les amenaces al meu Facebook i Twitter són una cosa habitual. No faig repiulets perquè posaria en un compromís massa gent. Però bé, de tot se n’aprèn. Els insults i les amenaces al meu Facebook i Twitter són una cosa habitual —Comenceu el llibre explicant la lesió de gravetat que vàreu tenir a vint-i-tres anys. La metgessa que us va atendre va dir que segurament no podríeu tornar a córrer a alt nivell. Sembla el guió d’un film. —La doctora Comelles, que és una gran doctora, quan va veure aquella lesió, i acostumada veure’n, em va pronosticar això. Però també haig de dir que al final, quan ha vist la meva evolució, diu: ‘No m’estranya, perquè segur que ets feta d’una altra pasta.’ Per una persona que potser no està acostumada a fer esport i a posar-hi el cos fins al límit, hauria estat una lesió amb la qual no hauria pogut tornar a córrer. Però bé, en aquest cas vaig ser afortunada de tenir una mica de tot: la genètica, les ganes, la passió i assumir aquest punt de dolor que m’ha acompanyat en el camí de les curses de muntanya. —Dieu que les curses de muntanya són com la vida. Què voleu dir? —Hi ha moments bons i moment dolents i s’han de superar amb força i determinació. És tan clar com això. A les curses de muntanya pots córrer, tocar el cel i que tot et vagi perfecte, i al cap d’unes quantes hores que et comenci a fer mal tot. Que mentalment no et surti la cursa que havies somiat. És aquí on has de treure els recursos necessaris per tirar endavant, no defallir i intentar d’arribar a la meta. —És especialment colpidor el capítol en què parleu de la mort del vostre pare. —Em va costar d’escriure’l perquè és una qüestió delicada i no sabia ben bé com tractar-ho. Però penso que potser també ha ajudat alguna gent que han travessat la mateixa situació; entendre la situació i aconseguir sortir d’aquest cop fort que no t’esperes i que d’avui per demà et deixa sense una persona tan estimada. Ara, certament va ser complicat d’escriure-ho perquè hi ha molts sentiments entremig. Em va anar molt bé l’ajuda d’en Gustau, que m’anava revisant els textos. —També utilitzeu una metàfora ben original per explicar la vostra homosexualitat. Sentíeu la necessitat de parlar-ne? —No, perquè per mi és una cosa molt normal i per tant no la sentia pas, aquesta necessitat. Però sí que sé de gent que, encara en ple segle XXI, ho veu com un tabú. Gràcies a Déu, el jovent puja amb molta empenta i ara mateix és una cosa que es respecta molt. I al final ens acabem enamorant de les persones. Però també penso que servirà. Jo no me n’he amagat mai i tothom ho sap. Bé, ara ho sabrà més gent. Però, mira, és una cosa normal més i un capítol de la vida que m’ha vingut de gust d’explicar. És un llibre bastant transparent i m’hi despullo bastant. —Després de llegir el llibre m’atreviria a dir que teniu més esperit d’escaladora que no pas de corredora d’ultramaratons. —Doncs sí. La veritat és que la meva passió és l’escalada. És el meu esport preferit. Sempre ho dic. És com una història d’amor i desamor. Al final no saps per què, però acabes fent curses de muntanya. Sí que és cert que m’agrada molt la muntanya i desplaçar-me de pressa, però si és escalant encara millor. No hauria dit mai que hagués acabat essent corredora i m’he trobat aquí. —I ara el gran objectiu que teniu és conquerir un vuit mil. —Sí, i tant. L’any que ve tindré l’oportunitat de tornar-ho a intentar. Tornaré de segur a l’Himàlaia. Encara hem d’acabar de definir quin vuit mil farem, però sí que puc dir que l’expedició serà íntegrament femenina. A vegades passen coses que no desitges, com quan al Nepal no vaig poder fer cim per culpa d’un terratrèmol. Però a la vida es tanquen i s’obren portes i ara podré fer una expedició amb tot de dones. —Al llibre dieu que els reptes serveixen per a mantenir-vos motivada. Què us motiva a continuar corrent després d’haver-ho guanyat tot? —Tot no, pràcticament tot. Encara se’m nega l’Ultramarató del Montlanc i tinc més curses importants al cap, com ara la Diagonale des Fuos, que es fa a l’Illa de la Reunió. En principi, si tot hagués anat bé al Montblanc, no la faria, però com he dit, se m’ha aparegut una nova oportunitat. Gràcies a l’abandonament del Montblanc tinc l’oportunitat de provar de lluitar per una de les curses més grans del planeta que és la Diagonale des Fuos, que està dins el circuit de l’Ultratrail Worldtour. Si obtinc un bon resultat serà fantàstic.

Summary: Núria Picas: ‘M’estranya molt que alguns esportistes amaguin el cap sota l’ala i no parlin de política’


La Xarxa de Col·lectius Antiracistes de València ha convocat una manifestació a la porta del Centre d’Internament d’Estrangers de Sapadors contra la celebració del 12 d’octubre. Sota el lema ‘12Oct. Res a celebrar!’, la marxa sortirà del centre fins arribar a la Plaça dels Pinazo, on un acte ‘anticolonial’ clourà una jornada de reivindicació que vol llençar ‘un missatge alt i clar a la societat espanyola i valenciana: El 12 d’octubre no hi ha res a celebrar! Descolonitzem-nos!’. La jornada vol generar una ‘veritable’ presa de consciència. ‘El procés de colonització no és un fet del passat, sinó que es manté i es reinventa en els nostres dies amb les polítiques extractivistes globals i nacionals, amb les transnacionals i els grans mitjans de comunicació’, afirmen els convocants. ‘El 12 d’octubre representa l’inici d’un procés de violenta imposició cultural, econòmica, política i militar. No podem continuar acceptant una celebració que es va construir sobre una realitat de destrucció i mort’, ha indicat l’organització. A més, entre les seves principals demandes hi ha ‘el suport al tancament del CIE de Sapadors, justícia per a les víctimes del racisme institucional, cessament de la persecució al col·lectiu de manters, derogació de la llei d’estrangeria i la inserció al règim general de les professionals de la llar i les cures.’

Summary: Una manifestació des del CIE de Sapadors reivindicarà que el 12 d’octubre ‘no hi ha res a celebrar’


Ni Iglesias ni Rivera no donaran el seu ‘Sí’ a Rajoy. El president del govern espanyol s’ha reunit avui al Congrés dels Diputats amb els líders de Podem i de Ciutadans en el marc de les converses amb tots els grups polítics per intentar formar govern però tots dos li han expressat que no estaven disposats a votar afirmativament a la seva investidura. Malgrat aquesta negativa, l’actual president en funcions ha reafirmat la seva voluntat de sotmetre la seva investidura a la votació del parlament espanyol a finals de juliol o a principis d’agost. “No donarem suport al govern ni estarem al govern, però som un partit constructiu i responsable i per això si tira endavant aquest govern estarem disposats a negociar”, ha explicat Albert Rivera. El número u de Ciutadans també ha anunciat que demà mateix reunirà l’executiva del partit per decidir si voten en contra o finalment s’abstenen: “Crec que és important que ens decidim ja”. Rivera ha qualificat la trobada de ‘constructiva’ tot i que no s’ha parlat de lleis ni de càrrecs mentre que Rajoy ha recordat la importància que no hi hagi terceres eleccions i s’ha compromès a fer arribar a Ciutadans un document amb propostes per a posar les bases d’un acord. Per la seva banda, el líder de Podem, Pablo Iglesias, ha deixat clar a Rajoy que votaran en contra de la seva investidura i ha aprofitat per advertir Pedro Sánchez que una eventual abstenció convertiria el PSOE en ‘soci’ del govern del PP i, en conseqüència, a Podem al capdavant de l’oposició. En aquest sentit, ha recordat la seva predisposició a treballar per un govern d’esquerres amb el suport dels partits catalans i bascos. ‘Qualsevol que sàpiga sumar i restar s’adona que hi podria haver un govern progressista’, ha etzibat.

Summary: Rajoy no obté el suport de Ciutadans ni de Podem per a la investidura


L’Institut Valencià d’Art Modern recull més de 150 obres arqueològiques i contemporànies a la mostra ‘Habitar el Mediterrani‘. Van del segle II aC fins a l’actualitat i reflecteixen les llums i ombres de les ciutats i formes de vida banyades per la Mediterrània. Tot plegat és un diàleg entre cultures, espais i temps que van de Palestina a la península Ibèrica i del videoart a les terracotes hel·lenístiques. Diu el director de l’IVAM, José Miguel G. Cortés, que aquestes peces construeixen un ventall enorme de segles i èpoques en què el fet contemporani es nodreix del clàssic. El conjunt estableix un diàleg entre cultures, espècies i temps pretèrits i actuals que vol fer reflexionar sobre les ciutats i les formes de vida als països de la conca mediterrània. Sota aquesta premissa, la mostra és concebuda com un recorregut per una ciutat amb els seus carrers i places, amb elements constructius que al·ludeixen a una ciutat en permanent construcció, que es fa i desfà. L’exposició es divideix en vuit apartats i hi conviuen maquetes de cases egípcies i terracotes hel·lenístiques amb fotografies d’assentaments jueus il·legals a Palestina i imatges de les places d’Alep on s’han fet execucions públiques. Durant el recorregut també es contraposa l’art clàssic amb el contemporani: una maqueta mesopotàmica d’una casa, que es remunta a l’any 1400 abans de Crist, s’enfronta als dibuixos de projectes arquitectònics d’Alger de Le Corbusier. Una extensa instal·lació del libanès Rayyane Tabet presideix una de les sales. S’hi reprodueix, amb 34.000 peces d’un clàssic joc de construcció infantil, la ciutat de Bagdad. Una altra peça, d’Anila Rubiku, representa els búnquers que va fer construir el dictador d’Albània, Enver Halil Hoxha. L’exposició conclou amb una fotografia de l’artista Khaled Jarrar que mostra el mur que separa Israel de Palestina. D’una esquerda, sorgeix una branca nevada que apunta cap amunt i s’obre pas.

Summary: L’IVAM s’endinsa en les llums i les ombres de les ciutats mediterrànies


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha assegurat en una interlocutòria que el delicte d’odi de l’article 510 del codi penal només es pot aplicar contra aquells que inciten a la discriminació de col·lectius vulnerables, però no pas als que critiquen o amenacen els cossos policials. D’aquesta manera, ha justificat la no admissió a tràmit d’una querella presentada per la fiscalia contra el diputat d’ERC Ferran Civit que el 2 i 3 d’octubre va publicar diversos tuits instant a l’expulsió dels policies espanyols i guàrdies civils que s’allotjaven en hotels de Catalunya per impedir el referèndum.  Els dies 2 i 3 d’octubre, Civit va publicar cinc tuits successius al seu compte ‘dirigits a una generalitat de persones no identificades’ amb els que ‘pretenia’ que els policies espanyols i els guàrdies civils allotjats en diversos hotels de Catalunya ‘fossin expulsats’ dels establiments, ‘si fos necessari, fent soroll durant tota la nit al voltant dels seus allotjaments per no deixar-los dormir o difonent entre els turistes que estiguessin allotjats als hotels o que tinguessin pensat fer-ho que es tractava de ‘repressors que agredeixen a pacífics demòcrates’. També va escriure crítiques negatives dels establiments a les xarxes socials i en webs especialitzades, i va publicar el nom de quatre d’aquests hotels. Civit va utilitzar l’etiqueta ‘#caphotelambpolicia’ i va publicar els següents missatges: ‘No doneu allotjament a qui us reprimeixi. Fora dels nostres hotels! No deixeu dormir en calma a qui us reprimeixi. Feu soroll tota la nit!’; ‘Les forces d’ocupació encara hi seran una temporada. Va per llarg i no els hem de facilitar res!’; ‘Que tots els futurs turistes sàpiguen amb qui comparteixen habitació: repressors que agredeixen a pacífics demòcrates’; ‘Recomaneu a tothom a xarxes i a Tripadvisor l’Hotel Gaudí de Reus mentre aculli Policia repressora. No són benvinguts!’; i ‘Llocs de Lleida on hi ha Guàrdia Civil i Nacional a: Aisaza Hoteles, Prat de la Riba 37, Hotel Real, Hotel Sansi’. Segons el fiscal, aquests tuits pretenien ‘intimidar o atemorir’ els agents policials, però el tribunal creu que cal acreditar, almenys indiciàriament, que la intenció última de Civit era fomentar la discriminació. De fet, citant jurisprudència espanyola i internacional i recomanacions de la Comissió Europea contra el Racisme i la Intolerància, del Consell d’Europa, els magistrats recorden que l’article 510.1.a del Codi Penal s’ha d’aplicar per limitar la llibertat d’expressió només en aquells casos que incitin la discriminació de ‘col·lectius vulnerables’ i que ‘hi ha formes d’expressió que ofenen, pertorben o trastornen, però per si mateixes no constitueixen incitació a l’odi’. Per això, conclou el TSJC, ‘no constitueix un delicte d’odi qualsevol expressió d’hostilitat difosa públicament contra una o més persones pertanyents a un col·lectiu o grup social identificable, encara que sigui clarament ofensiva i pertorbadora de la pau social i l’ordre públic’. ‘La conseqüència és que el discurs d’odi o hostilitat contra l’autoritat o contra els agents de l’autoritat no pot ser sancionat amb l’article 510’, assegura. Tot i això, admet que certes expressions poden suposar un delicte de proposició per delinquir o provocació per la comissió d’un delicte o apologia d’un delicte d’atemptat i resistència greu a l’autoritat, o amenaces greus i injúries a les forces de seguretat. Per últim, el TSJC diu que no consta que els missatges hagin tingut cap repercussió o efecte pràctic pels policies o els hotels i la suposada limitació de la llibertat de circulació i residència que proposen els tuits és ‘quimèrica i irrealitzable’.

Summary: El TSJC diu que el delicte d’odi no protegeix la policia, sinó els col·lectius vulnerables


El fundador i actual vice-president executiu de Meliá Hotels International, Gabriel Escarrer, va rebre l’11 d’octubre una notificació de el Departament d’Estat dels Estats Units en la qual se li comunicava la prohibició d’accedir a país, en aplicació de la ‘Liberty Act’, coneguda com a Llei Helms-Burton, si no modificava una sèrie de condicions en la seva activitat sobre la República de Cuba. La companyia diu que les condicions imposades no són assumibles, al·lega que el seu compliment és contrari a la normativa europea – l’Estatut de Blocatge – i considera que la llei infringeix els més elementals principis de Dret internacional. Seguint aquesta normativa comunitària, Meliá ha traslladat a les institucions espanyoles i europees la resolució sobre aquesta qüestió. La companyia assenyala que l’administració nord-americana vinculava aquesta notificació a l’activitat que determinades empreses filials de Meliá mantenen amb entitats públiques cubanes. En concret, es refereix a la gestió de dos hotels a la regió d’Holguín, que estarien ubicats en una parcel·la expropiada a la família Sánchez Hill a finals dels cinquanta segons els EUA. Aquesta família ja va interposar en els tribunals espanyols una demanda contra Meliá per aquests fets, encara que va ser desestimada pels tribunals en primera instància. La Llei Helms-Burton, aprovada el 1996, va donar als nord-americans el dret a demanar a empreses de tot el món que es lucren amb els béns confiscats per les autoritats ‘castristes’, però tots els governs nord-americans havien deixat sense efecte aquesta clàusula fins que es va aixecar el passat 2 de maig.

Summary: Els Estats Units prohibeixen l’entrada a Gabriel Escarrer per la seva activitat hotelera a Cuba