El president espanyol en funcions, Pedro Sánchez, ha menyspreat de nou ERC i JxCat després de no reunir-se amb cap de les dues formacions per a la investidura: ‘No fa falta el seu vot. Amb l’abstenció del PP i Ciutadans hi ha govern’, ha insistit en una entrevista al diari ‘El País’. Sánchez aprofundeix en la crítica a les dues forces catalanes i considera que ‘el que fan depèn de paràmetres i de qüestions que no tenen res a veure ni amb l’interès general de Catalunya, ja que van rebutjar uns pressupostos beneficiosos per a ells’. ‘L’estabilitat del país no pot descansar en formacions polítiques que tenen un calendari aliè a l’interès general d’Espanya’, ha etzibat el líder del PSOE, que ha posat sobre la taula la creació d’un govern ‘amb un programa comú progressista’ amb Unides Podem. ‘Entre unes eleccions i un govern de coalició, hi ha aquesta tercera via’, ha dit. De fet, ha reiterat que no vol nous comicis però creu que, si es repeteixen, ‘el progressisme apostarà amb major contundència pel PSOE’. ‘Insisteixo, però. No tenim per què anar a eleccions’, ha continuat. ‘Primer, perquè existeix una majoria àmplia al Congrés dels Diputats al voltant del partit socialista. I en segon lloc, perquè no hi ha alternativa. Ni a la dreta ni tampoc a l’esquerra del PSOE’, s’ha mostrat convençut el president espanyol en funcions, que ha seguit posant pressió sobre Cs i PP: ‘La seva responsabilitat passa per ser conscients que si no hi ha una majoria alternativa que ells puguin posar en marxa, el que han de fer és abstenir-se’, ha assegurat Sánchez. ‘Ells tenen la clau perquè hi hagi un govern sense necessitat de dependre de les forces independentistes’, ha recordat. ‘El govern de coalició amb Unides Podem va ser inviable per dues qüestions essencials: per la desconfiança que va quedar manifesta en l’explicació del perquè ells s’havien d’incorporar al govern d’Espanya i pel seu concepte de coalició, que era més una coalició de governs que un govern de coalició’, ha dit Sánchez, que tampoc s’ha estalviat retrets cap al líder d’Unides Podem, Pablo Iglesias. ‘Diu que necessita entrar dins el govern perquè no se’n refia del Partit Socialista. Algú s’imagina un equip de futbol on els defenses estiguin més pendents dels seus propis davanters que dels de l’equip contrari? I el segon problema és de concepció del govern, i aquesta és una discrepància molt més profunda. Un govern desunit és un desgovern i Espanya ha d’abordar importants desafiaments durant els quatre anys vinents’, ha dit. Per la seva banda, el primer secretari del PSC, Miquel Iceta, ha dit en una entrevista a La Vanguardia, que ‘cal exhaurir totes les opcions per arribar a un acord amb Podem’ perquè ‘la repetició electoral no és desitjable’.

Summary: Sánchez menysprea de nou JxCat i ERC: ‘No fa falta el seu vot’


L’Hospital Maternoinfantil Vall d’Hebron ha marcat una fita més: al juliol va fer sis trasplantaments pediàtrics en tan sols vint-i-quatre hores (dos d’hepàtics, dos de renals, un de pulmonar i un de cardíac). No s’havia fet mai abans. ‘És una fita extraordinària a qualsevol hospital, però en un de pediàtric encara ho és més’, diu la doctora Teresa Pont, coordinadora de Programes de Donació i Trasplantaments del centre, que troba excepcional aquest fet. També ha volgut destacar ‘la logística necessària’ i el compromís de tots els professionals que hi van treballar. Segons que informa l’hospital en una nota, dos dels receptors que van rebre els òrgans trasplantats es trobaven en alerta preferent i en un dels casos van trasplantar al receptor un fetge i un ronyó. ‘Tot plegat no hauria estat possible sense la comprensió i l’altruisme de les famílies dels donants’, recorden. L’Hospital Universitari Vall d’Hebron encapçala cinc dels programes de trasplantament pediàtric, tant a Catalunya com a l’estat espanyol, i és l’únic que disposa de tots els programes en pacients menors de 18 anys. La Unitat de trasplantament pediàtric funciona com una unitat funcional, en què s’integren els programes de què disposa l’hospital (cardíac, pulmonar, renal, hepàtic i progenitors hematopoètics). Més de 1.600 infants s’han sotmès a un trasplantament a l’Hospital Maternoinfantil Vall d’Hebron des que es van constituir els programes. El 2014 s’hi van fer seixanta-quatre trasplantaments pediàtrics: tretze de ronyó, catorze de fetge, un de pulmó, dos de cor i trenta-quatre de progenitors hematopoètics. Vint-i-cinc anys del primer trasplantament L’1 d’agost va fer vint-i-cinc anys del primer trasplantament de pulmó d’èxit a la Vall d’Hebron, un dels quatre centres de referència al món. Amb aquest programa, s’han pogut tractar pacients amb un servei similar als països més avançats. És l’hospital que fa més trasplantaments pulmonars a tot Espanya. Actualment, si un pacient necessita sotmetre’s a aquesta intervenció, té més d’un 95% de possibilitats de fer-ho. I entre maig i juny de l’any passat el centre va assolir un rècord d’operacions: vint-i-quatre.

Summary: L’Hospital de la Vall d’Hebron aconsegueix sis trasplantaments pediàtrics en un dia


Toni Roldán, portaveu econòmic de Ciutadans, ha decidit d’abandonar el partit per l’estratègia d’Albert Rivera d’escorar-lo cada vegada més a la dreta. El fins ara diputat al congrés espanyol i responsable del programa de Ciutadans deixa totes les responsabilitats orgàniques i tornarà a l’activitat acadèmica. Roldán, considerat deixeble de Luis Garicano, guru econòmic de la formació, era un dels crítics més destacats respecte del rumb de cercar l’entesa amb el PP i Vox per desbancar el PSOE de governs municipals i autonòmics. La dimissió és l’enèsim cop que rep Rivera en poc dies. Primer va trencar amb Manuel Valls a Barcelona arran de la investidura d’Ada Colau i després va ser desmentit públicament pel govern francès quan va afirmar que Emmanuel Macron l’havia felicitat pels pactes electorals. En conferència de premsa, Roldán ha criticat que Ciutadans digui que pacta amb ‘vermells i blaus, si ens anem convertint en blaus’. ‘No me’n vaig perquè jo hagi canviat, sinó perquè Ciutadans ha canviat, aquest no és el contracte que jo vaig signar’, ha afegit. També assegura que l’estratègia de Ciutadans és legítima, però que no la comparteix i que els acabarà passant factura. ‘Un no pot fer veure allò que no és durant gaire temps’, ha dit. Marcos de Quinto serà ara el portaveu econòmic de la formació.

Summary: La dimissió del portaveu econòmic de Ciutadans eixampla el cisma pels pactes amb Vox


Wall Street, la borsa nord-americana, ha caigut un 7,8%, en el seu pitjor dia des del 2008. L’obertura ja s’ha suspès per una caiguda superior al 7% durant quinze minuts. Les borses europees han tancat a les 18.00 una jornada negra. L’Ibex 35 ha caigut als seus nivells més baixos des del 2016 després de perdre gairebé un 8% aquest dilluns i tancar en els 7.735 punts per culpa de la incertesa derivada del coronavirus i la lluita pel petroli. La caiguda lliure a la borsa de Madrid és similar a l’experimentada a la resta de parquets europeus: el CAC 40 de París ha perdut un 8,39%, el DAX alemany un 7,94%, i el FTSE 100 ha reculat un 7,25%. Els índex europeus Eurofirst 300 i Euro Stoxx han caigut un 7,13% i un 8,45%, respectivament. Per altra banda, avui el preu del petroli ha registrat un descens del 20,59% pel fet que Rússia i l’Aràbia Saudita no van aconseguir d’arribar a cap acord per a reduir la producció de barrils arran de la desacceleració econòmica causada pel coronavirus. Divendres, l’Organització de Països Exportadors de Petroli (OPEP), encapçalada per l’Aràbia Saudita, havia proposat de retallar la producció d’1,5 milions de barris diaris per fer front a la caiguda de la demanda de les darreres setmanes. Però Rússia va rebutjar l’acord, i l’Aràbia Saudita va decidir de contraatacar. Arran de la negativa del Kremlin, la petroliera estatal Aramco ha incrementat la producció de cru, una mesura totalment contrària a la situació que es preveia en un primer moment.

Summary: Dia negre a les borses de tot el món amb caigudes superiors al 7%


La companyia de teatre la Perla 29, de la qual Oriol Broggi n’és el director artístic, presentarà la pròxima temporada dues obres més de Wajdi Mouawad —Un obús al cor i Boscos—i acabaran així la tetralogia sobre la cerca de la identitat d’aquest director libanès. Broggi explica els culpables de que es dediqui al teatre són la seva família —per part de pare metges, per part de mare empresaris catalans que venien vàters—per haver-lo portat a veure obres de Peter Brook. Considera que les comèdies serveixen per passar l’estona mentre que les tragèdies són les obres imprescindibles. Té una vida normal, explica, entre la feina i l’escola de les tres nenes però desapareix gairebé del mapa cada vegada que ‘la perla’ estrena. Parlem amb ell de teatre i molt especialment de Mouawad. —A la Perla 29 acabeu de presentar la temporada 2016/2017 que inclourà set peces noves, com heu escollit aquestes obres? —Sempre hem trobat un entremig entre allò que m’agradava, que em venia de gust fer, i allò que tenia un públic. Ho hem anat barrejant, les dues idees han acabat confluint en una mateixa. Hem fet coses que han tingut molt públic i en canvi aquesta última temporada hem estat fent coses que no tenien tan públic però que em venia molt de gust de fer. Coses que necessitava fer. La temporada que ve tornem als textos que estan a mig camí entre una obra especial i una obra per al gran públic. Som una estructura independent que no té cap criteri de programació ni obligació, per tant, podem fer allò que ens ve de gust. —Com a director artístic, deveu llegir moltes obres per arribar a construir la programació. —Justament aquest any vaig fer un escrit dient que no saps si les tries o et vénen triades des de la infantesa. Hi ha com una espècie de sensació o de cosa que et porta cap a obres que no saps si has llegit, si t’han explicat, si has vist o tot junt. A l’obra Incendis, de Wajdi Mouawad, hi ha una frase que diu: ‘La infància és un ganivet posat a la gola’. Tens el ganivet a la gola i hi ha alguna cosa que t’empeny a haver-ho d’explicar. Després agafes aquest ofici —el del teatre— i trobes les maneres d’explicar-ho. Però no sé segur si quan vam fer Antígona era perquè l’havia llegit, si l’havia vist, si n’havia sentit parlar o si els parles me l’havien explicat de petit. Hi ha una acumulació durant la infància que has d’aportar, i després, quan ja has explicat tot el que havies d’explicar, ho combines amb cercar coses noves. —Acostumeu a triar tragèdies com Incendis, Antígona...He de pensar que vàreu tenir una infància traumàtica? —(Riu) Al revés. Algú va dir que les persones que han tingut una infància més plàcida i feliç es dediquen a buscar tragèdies. La meva infància va ser acomodada i senzilla. Ara bé, la meva família m’estimulava molt. També m’agraden les comèdies! M’agrada definir les tragèdies com a històries imprescindibles pel que expliquen realment. La vida és una tragèdia en ella mateixa. Neixes i arriba un moment en el qual dius: La veritat desagradable s’evidencia, morir és l’únic argument de l’obra. És així, aquesta és la veritat. Si ho expliques bé, per al públic i els artistes és un plaer trobar trobar les coses més dures i més fortes a l’obra. —Potser agraden les tragèdies gregues perquè ens semblen quelcom llunyà. —No és veritat, ens pensem que la tragèdia grega és una cosa llunyana i mitificada però no ho és. Quan vam fer Antígona la gent ens deia: ‘L’heu adaptat molt bé!’. Doncs no, la vam fer tal qual, només vam treure un únic paràgraf. Les tragèdies no són llunyanes, els temes del teatre són molt pocs: mort, amor i les passions. És a dir, quan l’home es passa de mida. Com el terrorisme, et pots quedar amb la primera lectura: ‘Són uns bojos’, o bé pots anar a l’arrel i explicar-la, intentar plantejar preguntes. Quan trobes les preguntes et trobes davant del gran drama. L’espectador sent llavors una necessitat d’anar a veure l’obra, perquè ho has de viure. Una comèdia està bé, per distreure’t una estona i prou. La gràcia de les comèdies és quan acaben en tragèdia. Les grans obres de la vida, deia en John Ford, són les obres on hi ha un naixement, un casament i un enterrament. —Aquesta temporada torneu a programar el dramaturg Wajdi Mouawad, per què us agrada tant? —No t’ho sé dir. A mi m’agrada molt. És un autor que em recorda a Shakespeare i Sòfocles. Fa aquestes obres que es claven al cor. M’hi sento identificat. Ho llegeixo i penso: això s’ha de fer, la gent ho ha de veure, s’ha d’explicar i s’ha d’explicar d’aquesta manera. —Com el vàreu descobrir? —A França és un autor molt famós, és l’actual director del teatre nacional La Colline, és una estrella. Va representar Incendis a Madrid i més tard Litoral a Girona. Ve sovint a Barcelona per escriure els seus llibres. Me’n van parlar fa uns deu anys quan va estrenar al festival d’Avinyó (Occitània) la triologia: Litoral, Incendis i Boscos, i va enlluernar tothom. Ho van anar a veure dos actors, en Ramon Vila i en Ruano i em van dir: ‘Ho has d’anar a veure i fer-ho!’. —El coneixeu personalment? —Ens hem trobat dues vegades. Vam tenir un embolic molt complicat perquè ell va fer una obra que va ser vetada al festival Grec de Barcelona i durant un temps no volia donar els drets de cap obra seva a cap companyia de l’estat espanyol. Vaig insistir molt i finalment ens els va donar. Després d’això hem coincidit dos cops, poca estona, té una agenda molt plena. —Per què van vetar aquesta obra que esmentes? —Era una adaptació que va fer de tres tragèdies gregues, estava prevista també al festival d’Avinyó. A escena hi sortia un cantant  que havia matat la filla d’un actor francès  i al mateix festival ja el van vetar, a Barcelona van dir que si no es podia fer a Avinyó a Barcelona tampoc. No l’hem representat mai aquesta. És una adaptació de Sòfocles molt llarga. —Per als lectors que no han vist les obres, què representa la triologia —ara convertida en tetralogia— de Wajdi Mouawad? —Ell escriu primer una obra que es diu Litoral. Es tracta d’un home que ha perdut el pare, no en sap massa res de la seva vida i l’ha de portar a enterrar al seu país d’origen, és la voluntat del pare. Fent aquest viatge el protagonista va a buscar la seva identitat, la del seu poble i la del món. A Incendis crea una espècie de llarg viatge anant a buscar la identitat a l’origen. A Boscos és de nou un llarg viatge d’una gent que viu a Canadà, que és on ell va anar a parar després de l’exili del Líban, i comencen un trajecte travessant totes les guerres mundial, ho barreja tot i torna a tractar el tema de la cerca de la identitat. Mouawad és pregunta qui som, què és l’amor, què és la bondat, què és el mal. I Cels, que és la quarta obra, és molt diferent. Aborda la identitat des dels fills. No són els fills que busquen els seus pares si no els pares que intenten trobar qui són els seus fills. Són fills que tenen al voltant de quinze anys i volen destruir el món. Aquestes quatre obres donen voltes sobre el mateix però amb formes teatrals molt interessants, molt atractives. Ell toca la poesia, l’estructura del teatre i la filosofia d’una manera molt extraordinària, com Shakespeare. Crec que alguna espectador que no hagi vist una obra d’aquest senyor és imprescindible que les vulgui veure perquè aprendrà les tres coses de cop: poesia, forma dramàtica i filosofia. —Perla 29 té un públic fidel. —Sí, tenim un públic fidel. Tenim una associació d’espectadors, un col·lectiu d’unes quatre-centes persones que organitza coses, fa coses, xerrades, que intenta parlar sobre les obres que fem, el món del teatre i la cultura i la nostra societat. Hi ha un públic que algunes èpoques ha trobat a faltar un tipus de teatre i que amb nosaltres l’ha trobat. —He llegit que defenseu un ‘teatre artesanal’, és aquest el teatre el qual creieu que el públic ha trobat a faltar? —No ens referim a cuiro, espardenya i fusta, si no el teatre en el qual l’espectador pot veure tot el procés. No és una cosa que hagin fet uns mercenaris sinó que ho han fet un colla de gent que trobaven imprescindible fer allò i que s’hi han posat. I que d’alguna manera des del principi des del final ho han seguit, que no han carregat uns decorats i els hi han enviat, sinó que gairebé els han construït ells mateixos. Són tot de falsedats organitzades, super-organitzades i molt falses però no ho semblen. Tu com a espectador veus una espècie de ‘tot’. —Quantes persones formen la Perla 29? Som un director artístic que marca una línia i un equip de gestió. I una sèrie d’actors i artistes que l’espectador va veient sovint. No canviem, no fem una obra amb uns i altres. Es van repetint Clara Segura, Julio Manrique, Pablo Derqui, Mar Sisteró, Ramon Vila, gent molt vistosa i gent menys vistosa i molts d’altres. També hi ha directors joves que han començat a fer d’ajudants de direcció a la casa i que han acabat dirigint les seves pròpies obres, com en Ferran Utzet, Pau Carrió, o Marc Artigau. Ara es va acabar l’obra de Marc Artigau, Caïm i Abel, una obra de tres hores que ell mateix ha escrit i que és una espècie d’Incendis. Vam parlar i vam dir, perquè no intentes escriure una història com Incendis però que parli de Catalunya. Una cerca de la identitat però passat per nosaltres. —Com trieu els actors? A vegades quan llegeixes una obra ja veus l’actor perquè saps que t’ho poden fer, que poden donar allò que vols o també busques obres que podria fer aquella persona. A vegades et proposes de fer una obra amb la Clara i en Julio, i llavors ja la busques. També hi ha la tercera opció, de fer càstings i audicions. També hi ha gent que ens envia el currículum i quedem per fer un cafè, llavors ja et queden el cap i ja saps on trobar-los el dia que ho necessitis. —Com us financeu? Som una companyia privada que té una part col·lectiva molt important: l’associació i els espectadors, que representen aquesta cosa catalana del col·lectivisme. Tenim vocació de teatre públic, no fem coses únicament per guanyar diners. La companyia té té una subvenció de l’ajuntament, de la Generalitat i del Ministeri quan estan simpàtics. Aquestes subvencions sumades arriben a ser entre el 22 i el 25% del total dels ingressos. Hi treballen quinze persones en nòmina cada mes i quan hi ha obres podem arribar a ser seixanta. També tenim ingressos amb la venda d’entrada i la venda d’espectacles als ajuntaments. Les subvencions serveixen per sostenir l’estructura i tenir la llibertat de poder-nos arriscar. Sabem que hi ha un coixí. —Les vostres obres, les heu representat en altres indrets que no sigui el Principat?Vam fer una co-producció amb Itàlia una vegada, hem anat a Madrid a fer tres obres grosses als teatres públics. Però bàsicament actuem a Catalunya. És complicat el mercat a l’estat espanyol, funciona molt diferent. De gustos, d’estructura d’empresa i de política: si fas obres en català les has de traduir. Ens han demanat d’anar a festivals i ens han dit que havia de ser en castellà, que no ho podíem subtitular. Nosaltres els hi hem explicat que això és una despesa molt gran. A les Illes hi hem anat molt, tenim molt bona relació amb els teatres d’allà. A València només hi van anar en el primer projecte a través del projecte Alcover i això el PP s’ho va carregar. —Havíeu estat a la Crida i més tard a les llista d’ICV a les municipals de Barcelona, on sou ara políticament parlant? —Jo crec que ningú es pot desinteressar del tot de la política. És impossible, no podria existir. Tot i que ens ho posen molt difícil. Entenc molt bé que la gent no vagi a votar. A nivell nacional, jo vaig passar per la Crida fins que es va dissoldre, en aquell temps érem independentistes i ja fa 20 anys d’això. He seguit el tema de l’independentisme amb ganes, em considero catalanista fins a uns certs límits. Sóc independentista però no estic segur de si em voldria quedar a Catalunya el dia que fóssim independents. Penso que ho hauríem de ser, tinc la sensació que som molt diferents dels espanyols no perquè no em caiguin bé, ells m’agraden molt, tinc la sensació que som tants diferents que estaríem molt més tranquils tots. Podríem viure una vida diferent. I alhora no crec que això sigui imprescindible. Trobo a faltar els grans referents intel·lectuals que hauria de tenir un poble com el nostre. Els hem d’intentar buscar. Estem en un moment de canvi i jo em mantinc a l’espera. No sé si sóc prou valent o prou intel·ligent per prendre una decisió.

Summary: Oriol Broggi: ‘La gràcia de les comèdies és quan acaben en tragèdia’


El periodista i filòsof Jordi Graupera és des d’avui candidat oficial a les Primàries Barcelona, el procés de primàries independentistes impulsat per ell mateix i amb el suport de l’ANC. A l’acte, al paranimf de la Facultat de Medicina de la UB, a l’Hospital Clínic, Graupera ha presentat el seu projecte polític per a Barcelona, tot criticant el model de ciutat implantat pel maragallisme, que ha acusat d’omplir la ciutat de ‘blocs de pedra’ i de places de ciment que ‘l’han buidada de verd’. També ha dit que l’habitatge, el turisme i la seguretat eren els principals desafiaments que tenia la ciutat i que si és elegit batlle no tindrà ‘gens de por’ de tenir un conflicte amb l’estat. Qui també s’ha presentat a les primàries és el regidor no adscrit de l’Ajuntament de Barcelona Gerard Ardanuy. Ha dit que s’hi presenta perquè és un ‘procés obert’ en el qual hi haurà debat. Sota el lema ‘Barcelona més’, Ardanuy ha explicat que vol fer una ‘campanya oberta, positiva i amable’ i ha instat els candidats dels partits independentistes ‘tradicionals’ a ‘entrar en el procés’ de Primàries Barcelona i ‘examinar-se’ davant la ciutadania. Ardanuy ha assegurat que es presentava amb l’objectiu de guanyar les primàries amb propostes perquè la ciutat avancés.

Summary: Graupera es presenta a les primàries de Barcelona com el candidat per a ‘superar el maragallisme’


El Tribunal de Justícia de la Unió Europea ha declarat ‘invàlida’ la transferència de dades personals de ciutadans europeus als Estats Units, la qual va permetre la Comissió Europea el 26 de juliol de l’any 2000. La sentència del tribunal fa referència al cas d’un ciutadà irlandès que va denunciar el nivell d’informació privada que Facebook tenia sobre ell. Com a conseqüència de la sentència, Irlanda haurà d’examinar el cas d’aquest ciutadà i decidir si cal suspendre la transferència de dades d’usuaris europeus de Facebook als EUA. ‘Aquest país no ofereix el nivell de protecció adequat per les dades personals’, diu la sentència. En el seu comunicat, el Tribunal de Justícia de la UE assegura que una normativa que permet a les autoritats públiques accedir de forma generalitzada al contingut de les comunicacions electròniques perjudica el contingut essencial del dret fonamental al respecte de la vida privada. La sentència és un cop, en particular, contra la normativa europea de l’any 2000 que permet la transferència d’informació de ciutadans europeus als EUA perquè es considera que és un país segur. El Tribunal assegura que la Comissió estava obligada a comprovar si els EUA garanteixen efectivament, d’acord amb la seva legislació interna o els seus compromisos internacionals, un nivell de protecció dels drets fonamentals equivalent al garantit a la UE. ’La Comissió no va fer aquest examen, sinó que es va limitar a analitzar el règim de port segur’, diu la sentència. Els jutges de Luxemburg lamenten que la Comissió ‘no tenia les competències per restringir’ el dret dels ciutadans i les autoritats estatals per controlar el nivell d’informació transferida.

Summary: El Tribunal de Justícia de la UE declara ‘invàlida’ la transferència de dades personals als Estats Units


Aquest diumenge hi ha un referèndum a Turquia, que té com a objectiu incrementar els poders del president Erdogan i que s’ha convertit en un plebiscit sobre les polítiques de l’actual cap d’Estat. Per entendre com pot afectar el futur de l’estat, entrevistem Garo Paylan, diputat armeni del Partit Democràtic dels Pobles (HDP), formació que defensa els drets de les minories nacionals (kurds, armenis, alevis, etc.) i els moviments socials, i que es posiciona clarament a favor del no en el referèndum. El diputat Garo Paylan va ser expulsat temporalment del parlament, i altres diputats i dirigents del partit han estat arrestats. —Quina és la situació del partit? —La situació no és de normalitat. En dos anys s’han detingut fins a deu mil membres, dels quals cinc mil continuen empresonats, inclosos tretze diputats i prop de cent batlles. Com podeu entendre, la situació és frustrant, però anem nomenant i sumant nous membres. El partit encara lluita, considerant que qualsevol partit en el món al qual li haguessin detingut cinc mil polítics ja hauria hagut de tancar. Però continuem endavant. —Com pot afectar el referèndum, i el canvi constitucional que comporta, les minories de l’estat? —El partit governant ha necessitat formar coalició amb un altre partit nacionalista. Malauradament, ells han posat fi al procés de pau. Aquesta pau podia significar molt per a les minories i totes les identitats, tenir drets reconeguts i un canvi constitucional més democràtic. Però, malauradament, fa dos anys que apliquen unes polítiques nacionalistes que són un infern per als drets de les minories. Fan del referèndum una mostra de suport a les seves polítiques i, si tenen un vot favorable, serà un reforç per a continuar amb aquestes polítiques nacionalistes. Això significarà que les minories romandran en silenci, però no crec que signifiqui gaire per als kurds, potser una lluita més profunda contra ells. —Quina solució pot haver-hi entre una Turquia com més va més nacionalista i l’actual conflicte kurd? Quin futur veieu per a les minories en l’estat turc? —Tot depèn d’un vot favorable o contrari en el referèndum. Un sí, com he dit, significarà continuar amb aquestes polítiques conjuntament amb els seus socis. Una polarització més profunda entre turcs i kurds, i albiro, malauradament, que les minories continuaran silenciades unes quantes generacions. Significa que, com a minoria, es perdria la nostra voluntat sobre el futur a Turquia, alguns armenis pensen a deixar el país, si això passa. Per als kurds, el que passi a Síria pot decidir què passa a Turquia. Una Síria democràtica, amb governs locals forts, pot afectar l’estat turc en els anys vinents. Però la coalició nacionalista governant a Turquia té l’objectiu d’evitar-ho. Cal veure què passa a Síria i si poden decidir i assolir una democràcia en els anys vinents. —Heu estat un activista cultural dirigint diverses escoles armènies. Quina és l’actual situació dels armenis? —Els armenis han estat silenciats durant generacions, després del genocidi, però hem estat encoratjats a demanar els nostres drets i exigir justícia pel genocidi, després de veure la lluita dels kurds per aquests mateixos drets. Podíem treure avantatge del procés de pau, de la democratització o del procés d’integració a la Unió Europea, però malauradament, hem perdut totes aquestes vies. Hem perdut el procés de pau, hem perdut el procés cap a Europa i anem perdent la democràcia. La seva única oferta és una ideologia i un estat al voltant d’un home, i això significa patiment per als armenis. Podríem haver assolit un estatus a Turquia. Teníem autonomia cultural, cent anys enrere, però l’hem perdut. Desgraciadament, no tenim aquesta autonomia, podríem assolir-la, però si el país perd els valors democràtics, no tindrem mai aquests drets. La qüestió armènia hi està relacionada, ja que sense una Turquia democràtica no tindrem els nostres drets ni un futur a Turquia, igual que les comunitats cristianes han perdut el seu futur a Síria, l’Irac i Egipte. Si tenim una Turquia nacionalista i no-democràtica, les minories patirem. —El partit ha obtingut uns resultats històrics. Tot i això, quin és l’objectiu de participar en les institucions turques, on la vostra visió difícilment serà mai majoritària? —Vam establir el nostre partit per tota Turquia en les eleccions del 2015, quan vam assolir el 13% dels vots. Però no tenim la simpatia de la majoria, que és al voltant del 65%. En les pròximes eleccions podríem tenir més vots i ser un actor de la política turca. Però als nacionalistes, això no els agrada i tracten d’enfonsar l’HDP detenint els nostres diputats i milers de polítics. Ara Turquia és més nacionalista i va aconseguint que els kurds també ho siguin més, fent-los perdre la fe de viure plegats. Però continuarem lluitant contra aquest nacionalisme, tant a Turquia com al Kurdistan. L’HDP lluita per aturar aquest procés i impulsar la ideologia de viure plegats en pau. Mai serem un grup polític majoritari, però podem impulsar canvis constitucionals per a tothom, respectant els governs locals. Aquest és el nostre objectiu, i segur que algun dia ho aconseguirem. Com he dit, la política siriana i la turca han de decidir això, i necessitem un no en el referèndum. Aleshores podrem parlar de ser un actor en la política turca i fer passes cap a la democratització. —Quin futur veieu en les relacions entre Armènia i Turquia? Quina solució creieu que té el conflicte del Karabakh? —En els darrers anys, el president Abdullah Gül havia intentat d’establir ponts amb Armènia, però Recep Tayyip Erdogan no ho vol. Va de la mà d’Azerbaidjan, treu profit del conflicte i fa créixer el nacionalisme a partir d’aquesta qüestió. Malauradament, Rússia també en treu profit, com totes les potències regionals, i com també intenten fer-ho Azerbaidjan i l’Iran. Però si aconseguim una autoritat democràtica, podem tenir com a objectiu l’assoliment d’una pau regional. No hi ha cap més organització com l’HDP amb aquesta visió per la pau en tota la regió, per això hem de trencar aquest cercle viciós, com sigui. El punt de trencament pot ser a Rojava, a Síria, a Turquia o a l’Irac, ho veurem en el futur. Si tenim organitzacions i partits polítics en les regions que tenen una visió d’igualtat, tindrem l’oportunitat de solucionar l’actual qüestió del Karabakh. Les dinàmiques ho decidiran. —Actualment hi ha diversos processos d’independència a Europa, com els de Catalunya i Escòcia. Quina anàlisi en feu? —Jo sempre he donat suport a la gent dels governs locals, però crec en el fet de treballar perquè totes les comunitats visquin juntes. No crec en ‘illes’, on una sola nació i identitat té el poder sobre la resta. És necessari ser conscients que no és la mateixa situació que la nostra. Però si hi ha un problema a Catalunya i a Escòcia, la gent ha de poder decidir el seu futur, de la mateixa manera que jo crec en el Kurdistan o en el meu propi grup, però això no ha de comportar un creixement del nacionalisme. Nosaltres hem de combatre els qui acumulen el poder de tots. No hauríem d’estar parlant del nacionalisme de Catalunya, d’Escòcia o del Kurdistan –estic en contra de qualsevol mena de nacionalisme– sinó que hauríem de parlar de les eines necessàries per a assolir una democràcia en peu d’igualtat, parlant de desenvolupament democràtic i convivència. A Rojava exigeixen els seus drets, però no només pels kurds sinó que també lluiten pels armenis, els assiris i els àrabs, perquè puguin viure plegats juntament amb els kurds. Ells han de decidir cap on ha d’avançar Rojava i aquí és on es relaciona aquest moviment amb l’escocès i el català, però s’ha d’aconseguir solucionar aquests problemes sense fer créixer el nacionalisme enlloc. Hem de trobar una manera de resoldre els problemes sense nacionalisme.

Summary: Garo Paylan: ‘Sense democràcia, no tindrem els nostres drets ni un futur a Turquia’


Una nova informació exclusiva del diari Público confirma que el CNI vigilava de molt a prop el grup gihadista que va cometre els atemptats de la Rambla de Barcelona i Cambrils. El periodista Carlos Enrique Bayo, qui ahir demostrava que el grup d’intel·ligència havia tingut control de l’imam de Ripoll, Abdelbaki es-Satti, fins al dia de l’atemptat, ara revela que pocs dies abans els espies espanyols havien estat escoltant i anotant les converses que mantenien per mòbil alguns dels autors de la massacre. Aquesta informació procedeix d’un dels informes que el CNI va facilitar als investigadors policíacs i de la fiscalia que treballa en el cas. En aquest document es relaten tots els moviments que van fer Omar Hichamy i Younes Abouyaaqoub, qui va acabar perpetrant l’atemptat contra la Rambla, en el seu viatge a París pocs dies abans del 17-A. La precisió en el seguiment del trajecte dels dos joves per part de la policia va ser gràcies al fet que tenien els seus telèfons mòbils punxats. En l’informe es recullen visites a la Torre Eiffel, la compra d’una càmera de fotografiar i la de dues targetes SIM per a telèfons mòbils que els joves van activar amb identitats falses. L’article es demana per què la policia feia un seguiment tan detallat de dos joves musulmans que suposadament no estaven relacionats amb cap trama gihadista, atès que en cap moment del trajecte no apareix pas com a interlocutor l’imam de Ripoll, qui sí que era confident del CNI, La resposta més plausible, sempre segons Público, és que el mateix imam havia informat als seus controladors del CNI que es gestava un operatiu per a atemptar i que per això seguien de prop els dos joves. L’article també explica –sense aportar-ne dades, per assegurar la identitat de les fonts–, que el matí de l’endemà dels atemptats, el CNI va esborrar la fitxa com a informador d’Es-Satti de la base de dades del cos, un procediment que només es pot fer des de la seu central del servei secret a Madrid. Público anuncia un nou article, demà, amb més informació reveladora.

Summary: Público revela que el CNI va tenir punxats els mòbils del grup de Ripoll fins a cinc dies abans del 17-A


L’ex-ministre de Finances grec Yanis Varoufakis, que ha dimitit avui, ha assenyalat que el seu substitut al càrrec podria ser Euclid Tsakalotos. Preguntat per aquest nom per la premsa, Varoufakis ha dit que espera que aquest sigui l’escollit. ‘Us veuré demà amb el senyor Tsakalotos’ ha indicat. Ara falta que el primer ministre grec, Alexis Tsipras, confirmi el nom. Euclid Tsakalotos és coordinador de las negociacions amb els creditors internacionals de Grècia. A diferència de Varoufakis, no és un independent de Syriza. N’és membre des de fa aproximadament una dècada i és diputat del parlament grec des del 2012. Varoufakis ha anunciat que plegava al seu bloc poques hores després del referèndum sobre les condicions de la troica en què va guanyar el no. Varoufakis explica la decisió de dimitir: diu que Tsipras considera que així pot facilitar la negociació entre Grècia i la UE. És ben conscient, diu, que alguns membres de l’Eurogrup no el volen assegut a la taula de negociació, i que ara cal un acord ‘que impliqui la reestructuració del deute, menys austeritat, redistribució a favor dels més necessitats, i reformes reals’. El resultat del referèndum grec ha estat clar i rotund, i ha fet miques tots els pronòstics que havien indicat les enquestes aquestes últimes setmanes: una majoria àmplia dels grecs diu no a les condicions de la troica (Banc Central Europeu, Comissió Europea i Fons Monetari Internacional) per al manteniment del rescat financer de Grècia i, per tant, rebutja l’augment d’imposts i la intensificació de les retallades de les pensions. El recompte presenta una distància molt gran, de més de vint punts: un 62% el no i un 38% del sí. Amb una participació de més del 60%, aquest resultat avala la posició del govern d’Alexis Tsipras i la coalició Syriza. El no s’imposa a totes les regions gregues i significa un fort aval a la política de rebuig de l’austeritat que ha seguit el primer ministre grec. Tsipras: ‘El mandat que m’heu donat no és contra Europa’ Un cop va saber el resultat, Alexis Tsipras va dir que els grecs li havien donat un mandat a les urnes: ‘Trobar una solució sostenible amb Europa que tregui Grècia del cercle viciós de l’austeritat.’ I va afegir: ‘El mandat que m’heu donat no és un mandat contra Europa.’ Tsipras ho va dir ahir a la nit en un missatge televisat enregistrat, flanquejat per la bandera grega i la de la Unió Europa. Segons ell, els ciutadans han dit quina mena d’Europa volen: ‘Volem una Europa de la solidaritat i la democràcia.’ Per ell, ‘no hi ha solucions fàcils’, però sí ‘solucions justes i sostenibles’. Tsipras va agrair el suport dels grecs pel ‘no’ en el referèndum, i va remarcar que havia calgut superar la ‘situació difícil d’aquestes últimes setmanes’. Conseqüències A conseqüència del no de Grècia, a part de la dimissió de Varoufakis, l’ex-primer ministre grec i líder de l’oposició de Nova Democràcia, Andonis Samaràs, també va dimitir. Samaràs havia estat el principal defensor polític del sí a la consulta i havia estat precisament qui havia acordat el segon rescat grec que ha rebutjat Syriza, i que va caducar aquest 30 de juny. El president del Consell Europeu, Donald Tusk, ha convocat una reunió d’urgència dels líders de l’eurozona dimarts a Brussel·les. El president de França, François Hollande, i la cancellera alemanya, Angela Merkel, es reuniran abans, aquest vespre, a París, per estudiar la situació. A Berlín, el número dos de Merkel, Sigmar Gabriel, va dir ahir que el govern grec havia ‘ensorrat els ponts entre Grècia i la UE’, i va afegir que trobava difícil d’imaginar que es poguessin iniciar les negociacions per un nou rescat. El no grec ha caigut com una galleda d’aigua freda a Brussel·les, on tant el president de la Comissió Europea, Jean-Claude Juncker, com el del Parlament Europeu, Martin Schulz, havien advertit que el rebuig de les propostes podria menar a la sortida de Grècia de l’eurozona. Schulz va dir ahir que era un dia ‘difícil’ per a Europa, que era improbable que els bancs poguessin obrir demà i que calia estudiar immediatament un ‘programa humanitari’ per als grecs. També exigia propostes ‘completes’ per a negociar, atès que l’alternativa és un període ‘molt difícil i dramàtic’. El president de la Comissió Europea, Jean-Claude Juncker, ha convocat una reunió telefònica per dilluns al matí amb el president de la cimera de l’eurozona, Donald Tusk; el president de l’Eurogrup, Jeroen Dijsselbloem; i el del Banc Central Europeu, Mario Draghi, per parlar de Grècia. A més, ha dit que consultaria els líders dels divuit països membres de l’eurozona i s’adreçaria al plenari de l’eurocambra demà a Estrasburg.

Summary: Euclid Tsakalotos es perfila com el substitut de Varoufakis


L’escriptor, divulgador i professor Jaume Subirana té la virtut d’acostar els versos més complexos a tota mena de públic. Fa anys que publica antologies temàtiques de poesia que sempre tenen en comú l’heterogeneïtat d’autors i èpoques i l’alta qualitat de les peces seleccionades. Després d’aplegar poemes per a casaments, per a funerals, de Nadal o de revolta, per exemple, ara publica Compta amb mi, trenta-dues mostres d‘amistat (Columna), el segon volum d’una antologia poètica adreçada al jovent. Parlem amb Subirana sobre aquest nou recull i ens explica què pretén amb les antologies temàtiques: treure la poesia d’aquell prestatge recòndit de les llibreries per integrar-la en la vida quotidiana. —Compta amb mi aplega poetes d’èpoques i indrets diversos i combina mostres de cultura popular amb versos d’autors com ara Gabriel Ferrater. Temes tan universals com l’amistat permeten una gran heterogeneïtat? —Sí. Faig una barreja de coses que conec, coses que vaig a buscar, coses que se m’acudeixen, coses molt clàssiques… Hi surt Ferrater perquè sóc molt ferraterià i ‘Amistat del braç’ és un poema fantàstic, sense ser ensucrat, que és un risc que hi ha amb una antologia d’aquesta mena. Aquests reculls són heterogenis perquè molta gent ha escrit sobre aquests temes. Jo llegeixo Li Po i és a prop del que vull fer perquè alguns dels meus poetes contemporanis van viure a la Xina fa mil cinc-cents anys. Em passa amb ell i no em passa amb amics que escriuen i amb qui vaig a fer el got… —Es pot tenir més en comú amb Shakespeare que amb no un contemporani? —Sí, amb Shakespeare potser seria molt pretensiós, però literàriament em sento part d’una cadena, d’una corda llarga que ve de molt enrere. Jo crec que els escriptors catalans tenim una espècie d’orgull, amb això. Però això que faig pot estar a qualsevol lloc del món i pot ser de qualsevol època. En aquest sentit, aquestes antologies són molt agradables de fer. M’ho passo molt bé!  Tinc una bona col·lecció de llibres de poesia a casa i quan m’hi poso és fantàstic perquè recorro tot un passadís recollint-los, com qui va al súper i posa els productes al carretó. Mentalment ja sabia on havia de buscar per aconseguir l’objectiu, que era incloure poemes de desavinença, sobre la colla d’amics, sobre amigues noies, amics nois… —Amics invisibles! —El poema ‘L’amic invisible’, recollit al llibre, és sensacional! Jo vaig traduir ‘El jardí de versos d’un nen’, de Stevenson, perquè era un llibre molt important i no entenia com podia ser que no s’hagués traduït mai. És un llibre de poemes meravellós amb la mirada d’un nen escrit amb els ulls d’un adult. Jo crec que és Stevenson recordant les seves experiències infantils i hi ha una experiència que molts hem tingut, que és l’amic invisible que hi havia al nostre costat. —A Compta amb mi torneu a recollir poemes amb una temàtica comuna, que aquesta vegada és la de l’amistat. Per què cal divulgar la poesia classificada per temes? —I per què cal publicar els poemes en forma de llibre de poemes? Em pregunto com és que un autor espera a tenir quaranta poemes, posar-los un títol i publicar-los junts. Això fa que, quan un poeta publica un llibre, només el comprin els qui el segueixen, mentre que els qui no el coneixen difícilment hi poden accedir. Els qui som dins el gremi sí que seguim l’obra d’una persona determinada, però la major part dels lectors no necessàriament han de fer-ho. Amb la poesia tenim una sort que no tenim amb les novel·les: no es pot fer un llibre de novel·les que passen a la platja, per exemple. Es podria fer, però haurien de ser novel·les curtes… La poesia té una llista d’inconvenients, però també té molts avantatges i un és que permet d’ajuntar peces d’autors diferents. —Com va sorgir la idea? —Quan jo viatjava a França i a Anglaterra veia que a les llibreries, a més d’haver-hi els llibres dels autors, hi havia aquestes antologies temàtiques. Això, en català, ho havia fet l’editorial Selecta abans de la guerra i a mi em va fer il·lusió de recuperar aquesta idea. Sovint la gent em deia: ‘Es casa el meu cosí i m’ha demanat que sigui el padrí. No tindries pas un poema de casament?’ o ‘S’ha mort no sé qui i hauria de llegir alguna cosa. Què tindries?’… A mesura que m’ho demanaven, jo acumulava carpetes: poemes per a casaments, per a funerals, per quan neix un nen… La primera antologia que vaig fer, fa molts anys, es deia Festa, dol i circumstàncies i era justament això. —Casaments, bateigs i comunions…! —Era literalment això!  Tot i que no vaig tenir el valor de posar-hi aquest títol… Va funcionar molt bé. A més, era un llibre de butxaca perquè hi havia una vocació de difondre, de fer que la poesia arribés al màxim de gent possible. El llibre convencional (la poesia d’un autor en una col·lecció de poesia) és una cosa que a mi m’encanta, però que és minoritària. Ja costa que la gent entri en una llibreria, però, a més, la taula de llibres de poesia és al fons a la dreta, com els lavabos. Sembla que a la gent li fa vergonya o li costa d’anar-hi. Molts també em diuen que no coneixen cap autor i no saben per on començar, i les antologies són sempre una bona manera d’iniciar-se. Jo crec que la poesia pot tenir a veure amb molta més gent de la que regularment llegeix poesia. Té molt més a veure amb la vida que no es pensa la gent. —Per què? —Si tu preguntes a molts lectors per la poesia, t’adones que és molt minoritària, perquè tothom et diu que llegeix novel·les per entretenir-se o perquè li’n fan llegir a l’escola. Però quan grates una mica veus que molta gent va aprendre poemes durant la infància o que quan arriba el dia de Nadal els nens diuen una dècima o cantem nadales que provenen de poemes. Quan a la gent se li mor el germà i no vol dir qualsevol cosa improvisada al funeral, va a buscar els qui han escrit poesia. Així doncs, no pot ser que assumim que és una cosa per a gent estranya si en els moments importants de la nostra vida hi és: quan hem conegut algú que ens agradava i li hem regalat un llibre amb una dedicatòria, quan neix algú, quan mor algú… Per aconseguir passar de ‘molt poca gent llegeix, entén o creu que li interessa la poesia’ a ‘la poesia diu coses a molta gent’, hem de fer alguna cosa i alguns hi tenim responsabilitat. —D’ací vénen els reculls? —Sí, i amb Compta amb mi hem fet un pas endavant. L’editora Glòria Gasch em va dir que volia fer una col·lecció de poesia per a gent que no llegeix poesia i que segurament no entraria mai en una llibreria: els joves. Tenim un problema, aquí… —Els joves tenen aquest problema? —Qui té el problema són els llibreters… Jo, en això, sóc molt poc melodramàtic. Si no entren a les llibreries és perquè deu haver-hi una altra manera de difondre la literatura. El llibre no és el format de sempre. El llibre té cinc-cents anys, que són molts, però la literatura és de molt abans del llibre. Sembla que, si no es venen llibres no hi ha literatura, i no. Abans dels llibres hi havia pergamins i rotlles, i cal tenir en compte la literatura oral, com ara la Ilíada, l’Odissea o el 80% de la literatura que es fa avui dia a l’Àfrica. A mi m’agradaria que es venguessin molts llibres i que els joves entressin a les llibreries, però potser la literatura es pot continuar difonent d’una altra manera. Jo sempre faig servir un exemple amb els meus estudiants: hi ha un poema que, abans, si més no el 90% dels catalans se sabia: ‘El Virolai’. Quan la gent el canta no sap que canta un poema, i menys que canta un poema de Verdaguer. Tu has d’entrar en una llibreria per a tenir aquest poema? No… Hi ha coses que formen part del nostre imaginari col·lectiu que arriben per mitjà de llibres, però també de pel·lícules o cançons, per exemple. —Podríem dir, doncs, que la literatura és a molts més llocs que no ens pensem? —Sí. A mi m’interessa el punt en què conflueix la literatura i la societat i aquests poetes que aconsegueixen anar més enllà del cercle reduït dels lectors de poesia. A mi m’agradaria contribuir a agafar poemes coneguts i difondre’ls, perquè són relativament coneguts. Els qui venen llibres s’han de preocupar que la gent compri llibres. Els qui ens dediquem a escriure, ens interessa que la literatura formi part de la vida de la gent. Una de les coses més maques que m’han passat a la vida és que, quan estava a l’institut, em vaig presentar a un premi amb un poema que va acabar llegint i cantant l’Ovidi Montllor: ‘Carnisseria’. Durant molt de temps, ell va cantar aquest poema meu, que no existia en cap llibre. Per mi és la cosa més fantàstica del món! Quants exemplars del poema he venut? Cap, però per a mi va ser molt important. —Malgrat això, procureu que aquests llibres sí que es venguin… —Sí, i aquesta col·lecció té un punt d’experimentar i d’investigar que a mi em va convèncer. Jo ja n’havia fet, d’antologies temàtiques, però volia fer un pas més i entendre que, si la gent jove compra samarretes amb els versos ‘La meva amiga com un vaixell blanc’, ‘A l’atzar agraeixo tres dons’ o ‘No hi havia a València dos amants com nosaltres’, hem de fer un llibre per a fomentar aquest joc. A l’antologia recollim el vers ‘Tota la meva vida es lliga a tu com en la nit les flames en la fosca’, de Rosselló-Pòrcel. Per mi és una de les millors frases que s’han escrit en català i el nostre premi màxim seria que algú, quan hagués de fer un tweet, una pintada o una samarreta, fes servir un vers com aquest. Això ho pots escriure a la teva xicota, a la teva família, a Déu, a Catalunya… a qui sigui. Tots hem vist a la nit una foguera a la platja i hem sentit aquesta sensació estranya del foc contra la nit. —Heu parlat de versos en pintades, en samarretes, a les xarxes socials… Molta gent difon poesia sense adonar-se’n? —Sí, per exemple, la frase ‘Nosaltres dos som una multitud’, que s’ha dit i repetit en anuncis i discursos polítics, és d’Ovidi, i això és el que m’agrada. Jo em dedico a buscar aquells poemes que tenen gràcia, dels mil que podríem posar. En aquesta antologia entorn de l’amistat, s’hi inclouen també els moments en què algú que era amic teu passa a ser detractor, com al poema ‘Un detractor’, de Verdaguer, que diu ‘Una perla és cada insult, un diamant cada afronta’. Parla de la idea d’aconseguir retornar els insults com a perles. Això ho sap fer un escriptor bo: transformar allò que nosaltres diríem de manera vulgar, banal o mal dita. Per això crec que quan hem de dir una cosa en un funeral ens agafem a les paraules de qui controla les paraules, perquè si no al final tot és o ‘t’estimo molt’ o ‘com m’agrada estar amb tu’. Els sentiments són molt més sofisticats que això… —Quin retorn en teniu, dels lectors? Us expliquen si les antologies els han servit per a declarar-se o alguna anècdota similar? —Hi ha històries molt maques! Amb l’antologia de 50 poemes de Nadal per dir dalt de la cadira, una persona em va explicar que la seva sogra en va comprar deu. En arribar el dia de Nadal, va repartir-los entre tota la família i els va animar a cantar nadales. Van començar cantant les que sabien, però en van descobrir de noves. La gràcia de l’antologia és aquesta: és com si tinguessis uns patins i vas patinant entre allò que coneixes i, de regal, obtens allò que no coneixes. Amb una antologia sobre la memòria, molta gent feia concursos de veure qui sabia més poemes. Som d’una generació que encara ens els feien aprendre… —Quins temes us falta fer? —El tema de la natura, l’ecologia i el paisatge, per exemple, és una cosa que no s’ha fet. Una altra cosa que se m’acut són els viatges, la literatura que acompanya llocs. Jo sóc dels estranys que quan me’n vaig de viatge a un país vaig a la llibreria Altaïr, on hi ha guies, mapes i llibres sobre aquest país. Tenen tots els països del món, és el paradís! Si te’n vas a un lloc, potser et ve de gust, abans o després, d’anar comprar-te una novel·la que passa allà o algun llibre d’un autor d’allà. Una cosa segura és que continuarem buscant textos sobre coses que interessen a la gent jove.

Summary: Jaume Subirana: ‘La poesia té molt més a veure amb la vida que no es pensa la gent’


L’ultradretà Jair Bolsonaro (PSL) ha guanyat la segona tanda de les eleccions presidencials del Brasil i es convertirà en el trenta-vuitè president del país. Segons el Tribunal Suprem Electoral, Bolsonaro ha obtingut el 55,1% dels vots, amb el 99,9% de vots escrutats. Per contra, el seu rival Fernando Haddad (PT) ha estat votat pel 44,8% dels electors. El nombre de vots nuls i en blanc s’ha acostat molt al 10%, una xifra rècord. Bolsonaro prendrà possessió del càrrec de president del Brasil el primer de gener. Mirant el resultat per estats, Bolsonaro i Haddad han guanyat als mateixos llocs on havien guanyat a la primera tanda. En aquest mapa, es veu com el nord-est ha estat el gran feu del Partit dels Treballadors (vermell) mentre que Bolsonaro (groc) ha guanyat amb claredat a la resta del país. A les grans ciutats, Rio de Janeiro i São Paulo, Bolsonaro ha aconseguit el 67% dels vots, una victòria molt més clara que a la resta del país. Més informació: L’ascens de l’extrema dreta al Brasil confirma l’atzucac del progressisme mundial Ultres (també) contra el medi. La nova extrema dreta antiecologista pren el poder al país de l’Amazònia

Summary: L’ultradretà Bolsonaro, nou president del Brasil


Els Mossos d’Esquadra no veuen motius per prohibir els talls diaris a l’avinguda Meridiana de Barcelona, segons un informe que han elaborat. Fonts d’Interior apunten que la manifestació està comunicada i discorre amb absoluta normalitat i, per tant, no es donen els motius previstos per la llei per prohibir-la. Les mateixes fonts recorden que el de manifestació és un dret fonamental protegit i que l’administració no el pot prohibir ni modificar més que en el cas que preveu la llei, que és quan es produeixi una alteració greu de l’ordre públic o risc per a les persones o béns. El tinent de batllia de Seguretat de l’Ajuntament de Barcelona, Albert Batlle, ha demanat diverses vegades que no es permetin més talls a la ciutat.

Summary: Els Mossos es neguen a prohibir els talls a la Meridiana tal com demanava Batlle


Abans de començar aquesta aventura sense data de retorn, el meu bagatge fent autostop era pràcticament inexistent. Només ho havia provat una vegada, i per pura necessitat. Però aquella experiència em va obrir els ulls. És una manera de viatjar de franc, sí, però va molt més enllà d’estalviar-se uns cèntims. És una combinació d’ingredients que conforma tota una explosió gustativa per als viatgers més avesats a l’aventura i a descobrir persones i territoris. No cal dir que, per llançar-se a la carretera, cal temps i paciència, però l’autostop pot ser la decisió encertada fins i tot en escapades amb data de caducitat, com les vacances de Nadal o la Setmana Santa. Quan es viatja així, el camí és tan important (o més) que el destí. Tot i això, si una cosa he après durant aquests quatre mesos de recórrer món, és que fent dit es va més de pressa que no ens pensem. Des que vaig deixar Catalunya fins ara, he recorregut prop de 17.000km, força més de la meitat fent autostop. En aquest temps, he pujat a més d’un centenar de vehicles i, normalment, no he hagut d’esperar més d’un quart d’hora per trobar un nou transport. Per exemple, per arribar a París, la meva primera parada, només vaig dedicar-hi un dia. Pràcticament com si m’hi hagués desplaçat amb el meu propi cotxe o amb autobús. Viatjar en autostop pot ser més ràpid que en autobús. Per descomptat, això depèn molt del país, la carretera i del capritxós atzar. Per exemple, l’estat espanyol és conegut com un dels pitjors indrets per als autostopistes. En canvi, a l’estat francès hi ha molta més cultura de recollir gent desconeguda, i acostuma a ser molt fàcil moure’s pel territori d’aquesta manera. Les persones com a part del viatge Qui no s’ha trobat mai amb un taxista encantador d’aquells que et fan oblidar que tenies pressa? Doncs fer autostop és semblant. Òbviament, et trobes tota mena de gent, però les persones que recullen autostopistes acostumen a ser molt obertes, carismàtiques i amb vides interessants. És una excel·lent manera de conèixer personatges amb qui, d’una altra manera, seria molt difícil topar-se. Per exemple, he coincidit amb grangers, jutges, policies i camioners, com en Valery, amb qui vaig anar de Riga a Tallinn. Bielorús, de 36 anys i amb molt bon cor. I una mica boig. Content de compartir amb algú el viatge i combatre la soledat de la carretera, no se’n podia estar d’ensenyar-me tots els trucs que sabia fer amb un punyal de més de 25 centímetres. Tot això, al voltant. Mentre conduïa. Amb ell vam sopar en un pàrquing i també em vaig estrenar dormint en un camió. Van ser unes hores intenses, divertides i que em van deixar entreveure com era la vida del camioner. De fet, encara avui mantenim en contacte. En Valery m’ensenya trucs amb un punyal durant el sopar a Tallinn. Més recentment, creuant Mongòlia d’oest a sud-est, vaig conèixer en Yondo, un alt directiu d’una multinacional que ens va ensenyar una central d’energia solar i ens va convidar a dormir en un hotel, posant el punt final a un dia que va ser totalment inesperat. Amb ell també continuem en contacte. L’autostop es converteix en una eina interessant per a conèixer potencials amics. Al mateix temps, serveix per a parlar amb veïns de la zona farcits de consells que no es troben a les guies turístiques. I, fins i tot, amb altres viatgers que defugen els circuits turístics habituals, com ara parelles jubilades en autocaravana o participants de curses no competitives transcontinentals. En autostop coneixes gent molt diversa. Aquest és un altre dels privilegis de l’autostop: pots entrar a uns vehicles que, d’una altra manera, serien inaccessibles. Es descobreixen noves realitats. Furgonetes hippies, camions, cotxes de luxe, grues, tot-terrenys blindats, models descapotables, motocicletes atrotinades… I així, tots els vehicles imaginables. Encara ara, quan veig passar un Ferrari, aixeco el polze… Qui sap? Que no sigui per no haver-ho provat. De fet, ara que sóc a Pequín, el meu objectiu és travessar el país fins a Hong Kong, on provaré d’estrenar-me fent autostop amb algun vaixell que em vulgui portar fins a les Filipines. En Thomas neteja el camió després d’haver-lo carregat de ciment a Bèlgica. Sense bitllets, sense limitacions Viatjar en autostop vol dir viatjar sense planificar gaire. Amb la flexibilitat com a principal premissa. Potser arribem a Florència avui, o potser d’aquí a dos dies. De fet, potser al final no hi arribem. Potser hem conegut una família que ens ha convidat a passar la setmana a la seva finca a la Toscana, o ens hem enamorat d’una cala de la Costa Blava i hem decidit de passar-hi tot el pont. Viatjar en autostop vol dir fer-ho amb total llibertat, sense bitllets, sense reserves, sense limitacions. Alguns dels millors records que conservo fins ara són de quan era al llac Baikal, a Sibèria. La carretera resseguia el contorn d’aquesta reserva d’aigua dolça, una de les més importants del món, i deixava enlluernar-se amb el seu reflex i amb visions que farien encongir un gegant. Quan no podia estar-me més temps assegut al cotxe sense sortir allà a fora a gaudir de la immensitat del Baikal, demanava al conductor que frenés i em perdia en aquella exposició abismal de la naturalesa. Si el lloc reclamava més temps d’admiració, acampava davant alguna platja que, per unes hores, es convertia en la meva cala privada. La immensitat del Baikal talla la respiració. Els amants de l’aventura han de considerar aquesta manera de viatjar com una opció, sens dubte. El fet d’estar tan en contacte amb terceres persones i vehicles desconeguts fa que les possibilitats de trobar-se amb sorpreses (bones i dolentes) siguin molt més elevades. Gràcies a l’autostop (o per culpa de), he begut cerveses amb hooligans britànics a Alemanya, he ajudat en un jardí a canvi d’allotjament i manutenció a Holanda, he provat com són les saunes de Rússia, he patit punxades de roda a mitjanit enmig d’enlloc a Mongòlia i, al macís d’Altai, a la part russa, una dona gran m’ha ajudat a trobar un bon lloc on acampar i m’ha portat te calent, menjar i, fins i tot, repel·lent de mosquits, especialment abundants i exageradament grossos en aquesta regió. Un transport per a tothom Precisament, a Rússia és habitual veure gent de totes les edats i condicions aixecant el braç per trobar algun cotxe amb espai per a ells. Famílies senceres fan servir l’autostop com a mitjà de transport. Llavors: les pors que hi pugui haver són part de la nostra cultura? Molt probablement, sí. La veritat és que no recordo haver llegit mai cap notícia d’incidents relacionats amb autostopistes. En alguns països, fer autostop és d’allò més normal. Tot i això, és cert que s’ha de tenir una certa personalitat i actitud per poder llançar-se a la carretera. Les persones que no poden estar tranquil·les sense tenir-ho tot controlat i organitzat, probablement, no gaudiran de l’autostop. Però, en realitat, el primer pas és repensar el concepte de viatjar. És viatjar veure el màxim nombre de monuments històrics i atraccions turístiques en el limitat temps del qual disposem? O és deixar-se inundar per la cultura local, amb la seva gent i el seu territori? És viatjar anar a una sèrie de llocs i tenir unes experiències que es volen ratllar de la llista abans de tornar a casa? O és tenir la llibertat de degustar cada moment durant l’estona que cadascú cregui oportuna? Segurament, no hi ha una única resposta correcta i per a cada persona serà una de diferent. Però sí que és important entendre que disposem d’altres maneres de viatjar, més enllà de la que hem après de petits, i que, qui sap, potser, com jo, un acaba descobrint una opció nova que li fa estimar i valorar encara més la diversitat del món. Altres capítols de la sèrie ‘La volta al món sense bitllet de tornada’: —(1): Un nou ‘margaix’ a Mongòlia. —(2): A Ulan Bator, vivint entre sedentaris —(3): Comprant cavalls a Mongòlia —(4): Els perills de cavalcar per Mongòlia —(5): Compartint sostre amb cinc àguiles daurades —(6): Com és la vida dels nòmades de Mongòlia?

Summary: La volta al món sense bitllet de tornada (7): Per què val la pena de viatjar fent autostop


La magistrada del Jutjat d’Instrucció número 19 de Madrid ha demanat al director del Centre d’Internament d’Estrangers (CIE) d’Aluche que no restringeixi les visites de membres d’ONG als interns. Així consta en un acte de 8 d’agost de 2017, al qual ha tingut Europa Press, emès arran d’un escrit de representants de les ONG Pobles Units-Servei Jesuïta a Immigrants, SOS Racisme i Karibu. En l’escrit, les ONG exposen que ‘la Direcció del CIE ha modificat, unilateralment i sense previ avís, les condicions per dur a terme les visites de les ONG als interns restringint-se a aquelles persones que demanin expressament ser visitades’ i ‘obligant-los a demanar-ho expressament per a cadascuna de les visites que vulguin rebre’. Segons el parer de les associacions, aquesta mesura ‘suposa un obstacle per a la tasca humanitària que realitzen doncs fins i tot les persones que han estat visitades i vulguin ser visitades l’endemà han de sol·licitar-ho de nou per escrit’. El jutjat es remunta a un acte de gener de 2011 en el qual, ‘amb la finalitat de garantir els drets fonamentals’ dels interns, es va establir un marc per al dret de visites de les ONG confirmat per la pròpia adreça del CIE en el mes de març. Per tot això, la magistrada requereix al director del CIE que doni compliment al seu propi ofici de l’1 de març de 2011 en el qual s’establien les normes de gestió de visites de les ONG a interns “deixant immediatament sense efectes les mesures adoptades consistents en la modificació de les condicions de visites de les ONG”. Una ‘decisió absurda’ Les associacions assenyalen en un comunicat que amb aquesta “absurda decisió” la Direcció del CIE “ha incomplit la seva pròpia normativa, vulnerant els drets dels interns i de les ONG en la seva tasca humanitària”.

Summary: Una jutge demana al director del CIE d’Aluche no restringir les visites d’ONG als interns


L’Ateneu Memòria Popular ha participat en el descobriment d’una placa en memòria de la repressió al número 43 de Via Laietana, al costat de la prefectura de la policia espanyola. En l’acte reivindicatiu s’ha llegit un manifest signat per entitats i persones represaliades on s’explica la història repressiva de l’espai. El text també reclama la resolució immediata de l’acord aprovat pel congrés espanyol l’1 de juny del 2017 que comporta, entre d’altres, el trasllat de la dotació policial a un altre centre; la conversió de l’edifici en un centre de denúncia de la impunitat i la tortura durant el franquisme i l’inici de les actuacions necessàries per a la seva preservació patrimonial, com ara la declaració immediata de l’edifici com a bé Cultural d’Interès Local. En l’acte hi ha participat el primer tinent de batlle de l’Ajuntament de Barcelona, Gerardo Pisarello. El document indica que en un context de recuperació de la memòria històrica i dignificació d’espais vinculats a la repressió durant la dictadura ‘resta un lloc emblemàtic pendent de dignificació’. Exposa que va ser la seu de la ‘brigada politicosocial que va ser una autèntica policia política de la dictadura’ on van tenir lloc ‘interrogatoris violents acompanyats de maltractaments i pràctiques de tortura a milers de militants antifranquistes’. Afegeix que diverses entitats van començar a reivindicar l’espai i el 2013 hi hagué un intent de col·locació simbòlica d’una placa de memòria. L’1 de juny del 2017 es va aprovar una proposta no de llei, amb el vot en contra del Partit Popular, per convertir la prefectura de la Policia espanyola de Via Laietana en un centre de memòria per difondre el coneixement i la memòria sobre la tortura policial durant la dictadura.

Summary: Col·loquen una placa en memòria de la repressió davant de la prefectura de policia espanyola de Via Laietana


Ingredients: (per a 4 persona) 1 kg i mig de pèsols de la floreta 1 kg de carxofes del Prat 1 manat d’alls tendres 1 ceba tendra 2 tomàquets 100 g de cansalada viada 1 tros de botifarra negra ampla oli d’oliva, sal i pebre negre i vermell herbes aromàtiques (herba, llorer, orenga) una copeta de vi blanc mitja copeta d’anís una mica d’aigua mineral si cal Elaboració: En una cassola amb oli, daurem la cansalada a trosset petits. Després, passem la botifarra negra sencera una mica per la cassola i la reservem. Hi afegim una mica d’oli i daurem els alls tendres tallats ben petits i la ceba tendra també picada petita. Ratllem els tomàquets i els afegim a la cassola, amb un polsim de sucre. Tirem el vi i l’anís. Deixem evaporar l’alcohol i incorporem a la cassola els pèsols i les carxofes tallades en sis trossos (abans de coure, les tindrem amb aigua i llimona perquè no s’oxidin). Ho salpebrem i hi afegim les herbes aromàtiques. Deixem coure els pèsols i les carxofes uns vint minuts, fins que siguin cuits però no en excés. Posem l’estofat en una safata amb uns talls de botifarra negra i unes fulletes de menta per a decorar el plat.

Summary: Recepta: Pèsols i carxofes estofats amb botifarra negra


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha arxivat la causa contra el conseller Miquel Buch, per la qual la fiscalia espanyola l’acusava de desobediència i prevaricació per, suposadament, haver cedit locals municipals durant el referèndum de l’1-O quan era batlle de Premià de Mar. El magistrat considera que les diligències d’investigació no demostren ‘indicis de conducta criminal atribuïble al querellat’. En una breu interlocutòria, el magistrat instructor explica que Buch va signar un decret de batllia el 7 de setembre de 2017 donant suport al referèndum i dient que facilitaria els tres locals municipals habituals per a fer les votacions. El 12 de setembre va rebre la notificació del TC i d’aleshores ençà ja no consta cap més actuació en el mateix sentit per part de Buch. Per tot això, el jutge arxiva el cas, tot i que encara es pot presentar un recurs en contra d’aquesta decisió.

Summary: El TSJC arxiva la causa per desobediència contra el conseller Buch per l’1-O


El jutjat 7 de Barcelona ha citat a declarar com a testimoni el coronel de la Guàrdia Civil Diego Pérez de los Cobos l’11 de juliol a les 10.30 a la Ciutat de la Justícia. També li dóna l’opció de fer-ho per videoconferència. Aquest jutjat és el que investiga diversos agents de la policia espanyola per les càrregues de l’1-O a Barcelona. Pérez de los Cobos, que ja va declarar com a testimoni al Tribunal Suprem espanyol en el judici contra el procés, era el coordinador del dispositiu policíac del Primer d’Octubre. La setmana passada va declarar, també com a testimoni, l’ex-secretari d’estat de seguretat José Antonio Nieto, que va dir que la policia espanyola i la Guàrdia Civil van actuar de manera ‘exemplaritzant’ per evidenciar que el referèndum era ‘il·legal’ i així fer-ho entendre a la ciutadania catalana.

Summary: El jutjat 7 de Barcelona cita Pérez de los Cobos com a testimoni


Set eurodiputats han anat fins a la presó espanyola d’Estremera. Volen visitar l’ex-eurodiputat Oriol Junqueras i l’ex-conseller Joaquim Forn, tots dos empresonats. I sense judici encara. Una vergonya que tots els eurodiputats volen deixar clara. Parlem de José Bové, icona de l’antiglobalització, i la diputada comunista francesa Marie-Pierre Vieu, aliada de Podem, que han sortit de Tolosa a dos quarts de nou del matí; del diputat flamenc Mark Demesmaeker, i de la diputada letona de la minoria russa Tatjana Ždanoka, que han partit de Brussel·les una hora més tard. Els seus companys catalans Josep-Maria Terricabras i Ramon Tremosa els esperaven a l’aeroport de Barajas dalt d’un autocar d’una marca inquietant: Chaos. I Jordi Solé ja era a la porta de la presó, a una hora i mitja de camí. Els set eurodiputats a la porta d’Estremera mostrant passaports i credencials de parlamentaris europeus. La comitiva inclou també Isabel Elbal, advocada dels consellers Comín i Serret, que ha mirat de gestionar els permisos d’entrada dels eurodiputats. Diu que fa un mes que ho proven i no se’n surten. Han arribat a rebre excuses tan bèsties com aquesta: la petició de la visita no inclou el noms dels pares dels demandants. ‘En fi’, sospira Elbal, que coneix bé el sistema penal espanyol. Fa trenta anys que fa de penalista, i mai no havia tingut clients presoners polítics. ‘Són presos polítics. I els han enviat a Estremera, una de les presons dures que hi ha. Els advocats ho sabem per detalls que poden semblar menors, però que no ho són. Aquí la llista d’objectes que els presoners poden tenir dins la presó és molt més reduïda que no pas en molts altres llocs. Per exemple, no poden tenir CD. O la llista d’incidents, que també és més alta. Dit això, les presons espanyoles, en general, tenen bones condicions. Estremera també. Sabeu per què? Perquè a Europa les presons són pensades per a la reinserció. Poc temps i avall. Aquí són pensades perquè t’hi quedis. Per tant, estan més ben equipades. De fet, les presons depenen del Ministeri d’Interior, i no pas del de Justícia, com en tants altres països.’ Quan l’autocar arriba, sense retard, la presó ens dóna la benvinguda amb aquesta pancarta: ‘España no se rinde’. La veus en una de les tanques de la presó. La hi han posada membres de l’extrema dreta que minuts abans s’hi havien congregat. I els funcionaris aquí l’han deixada, tu. ‘España no se rinde’, a la presó on hi ha Junqueras i Forn. Entesos. ‘Jo he demanat a un guàrdia civil que la traguessin. M’ha dit que qui mana ja sap què ha de fer’, diu l’eurodiputat Jordi Solé. ‘Saps què vol dir aquesta pancarta? Que Espanya està espantada. Ho està’, afirma l’eurodiputat José Bové. L’advocada baixa de l’autocar, entra a la presó i en torna amb males notícies. ‘Ni el director em vol rebre, ni us deixaran entrar.’ Tots els eurodiputats baixen i fan una petita conferència de premsa. Qui pren la iniciativa és Bové, que s’encara amb alguns dels guàrdies civils, mostrant-los la seva acreditació d’eurodiputat, demanant de poder entrar. Tots i cadascun d’ells parlaran davant les càmeres uns quants minuts. Bové recorda que a França ell va anar a visitar presoners bascs i només va haver de trucar a la porta de la presó. Cinc minuts després, ja era dins. Aquí, un mes de protocol i encara res. L’home està realment sorprès de tot això que veu. Li faig una petita entrevista i em diu que li recorda temps passats, tot això. I que és aquí perquè creu que Brussel·les hauria d’intervenir entre Catalunya i Espanya, i que és evident que els catalans han de poder decidir el seu futur. Bové troba increïble que empresonin polítics que seguien un programa electoral. Els perfils de les dues eurodiputades són trencadors. No te’ls esperes. Tatjana Ždanoka, per exemple és una letona de la minoria russa, i molt descontenta amb la independència del seu país. ‘El 80% no n’estem contents.’ Comunista, fins i tot ha vist com el seu partit era il·legalitzat, i ella s’ha convertit en una de les portaveus de la minoria russa. Ha tingut el nou estat en contra. Molt en contra. Doncs ací la tenim: ‘Sóc ací per la mateixa raó que allà. Per la defensa i els drets de la minoria. I els catalans ho sou. A banda que jo conec Oriol Junqueras personalment. És una vergonya que estigui tancat.’ Filla de jueu i cristiana ortodoxa, Tatjana Ždanoka em diu que el diari El País li ha dedicat a ella personalment una pàgina sencera vinculant-la amb Putin. ‘Res. Aquí el que amaguen és que Putin va a favor de Madrid. I hi va. I tant que hi va. Però això no ho diuen, no. Ells vinga a atacar amb la vinculació amb Putin.’ Segons Terricabras aquesta dona més aviat solitària ‘no falla mai. Mai. Sempre vol ajudar-nos’. Marie-Pierre Vieu és editora, i de l’extrema esquerra francesa. Ha vingut acompanyada del que semblen familiars. Té aliances amb Podem. Doncs ací la tenim també. ‘Al meu partit la meitat de la gent no ho veia bé, que vingués, i l’altra meitat sí. Però jo sóc ací perquè, amics, jo crec en el dret d’autodeterminació dels pobles. Hi crec. I aquesta gent ha de notar el nostre escalf. Hem d’ajudar-los a sortir.’ Vieu només parla francès i necessitem l’ajuda d’un traductor. M’explica que ha viscut a la frontera franco-espanyola i coneix de prop la repressió espanyola. Finalment, un dels eurodiputats que segons Ramon Tremosa ha ajudat més els catalans. Mark Demesmaeker. Nacionalista flamenc. Contundent és poc: ‘Em pregunto si Espanya és com Turquia. Tot això és una autèntica vergonya. I Europa hauria de veure que es va allunyant molt dels seus ciutadans. No únicament a Catalunya. A tot arreu.’ Demesmaeker, ex-periodista i presentador de televisió, va ser a Catalunya durant l’1 d’octubre. I ha decidit que demà passat, 21-D, anirà a Catalunya a mirar de veure si les eleccions transcorren amb normalitat. No se’n fia ni un pèl. Després d’atendre els mitjans, eurodiputats i comitiva compartim uns entrepans que ens ha anat a cercar el conductor de l’autocar, casat amb una dona nascuda a Sabadell. ‘Però de seguida va anar a viure a Zamora. Allà ens vam conèixer.’ Mengem a peu de carretera, envoltats d’aquests paisatge quixotesc. El no-res. Tot pla. La pancarta de ‘España no se rinde’ de fons, i la nostra conversa informal sobre possibles fugues de presoners. Una hora després arriben més mitjans i els eurodiputats fan una segona ronda de declaracions. Sabem que les notícies, sobretot gràcies a Bové, han arribat a França. I ja de tornada agafem més provisions en un mesón que es diu El Quijote, que mena un home de Terrassa. Saluda un dels assistents del grup. Quan arribem a Madrid sento com al fons de l’autocar la letona se sorprèn de la quantitat de banderes espanyoles que hi ha penjades als balcons de Madrid. I com Bové, per desitjar sort a tothom, ho fa a la francesa manera (‘Merde!’) i un amplíssim somriure als llavis.

Summary: El xocant viatge a Estremera de José Bové i més eurodiputats


Enguany, per primera vegada, la Setmana del Llibre en Català tindrà parades amb representació de totes les associacions d’editors en llengua catalana dels Països Catalans. Sortosament, els escriptors han funcionat sempre sense limitacions territorials polítiques, sinó que han publicat a tot el territori lingüístic al marge de la procedència. També moltes editorials de procedències diverses han col·laborat i endegat projectes comuns. N’és un bon exemple l’associació Llegir en Català, que aplega editorials del Principat, el País Valencià i les Illes Balears i que té, entre més, la voluntat de crear ponts de col·laboració i facilitar la presència dels seus llibres en les llibreries de tot arreu. Però, més enllà de les iniciatives individuals, la presència de totes les associacions d’editors en llengua catalana dels Països Catalans podria ser un primer pas per a crear amb vista a un diàleg, un intercanvi i la possibilitat de dissenyar polítiques comunes que permetin una acció conjunta. Fa anys que l’Associació d’Editors del País Valencià és present a la Setmana i cada dos anys també hi arriba l’Associació d’Editors d’Andorra, amb el Govern d’Andorra i l’Associació del Llibre del Pirineu. En canvi, d’ençà de la crisi econòmica i la desaparició del Gremi d’Editors de les Illes Balears, cap institució balear no hi havia estat present. L’any passat tampoc, perquè feia molt poc temps que s’havia constituït l’Associació d’Editors de les Illes Balears i era massa precipitat. Enguany hi té un estand, juntament amb l’Institut d’Estudis Baleàrics. Gracià Sànchez, responsable del Gall editor, és president de l’Associació d’Editors de les Illes Balears. Ell és un bon exemple d’editor que, partint d’una actitud individual, manté el vincle amb tot el territori, perquè la seva editorial forma part de Llegir en Català i també de l’Associació d’Editors en Llengua Catalana. Sànchez explica: ‘Certament, a títol individual ja ens relacionem entre territoris i l’Associació d’Editors en Llengua Catalana té prou segells representats de tots els Països Catalans. És en l’àmbit col·lectiu que s’hauria de millorar aquest espai comunicatiu, per poder endegar accions i reivindicacions conjuntes. Sí, de veres que fa falta aquest contacte, per no funcionar com tres mercats distints. Tots en sortiríem afavorits.’ La presidenta de l’Associació d’Editors en Llengua Catalana, Montse Ayats, és conscient de la necessitat de vincular les associacions d’editors. De fet, a la junta actual ja hi ha un representant d’una editorial del País Valencià, Gonçal López-Pampló, de Bromera, i un representant d’una editorial de les Illes Balears, Toni Guiscafré, de Documenta Balear. El mandat de la junta que presideix Ayats s’acaba a final d’any. És, doncs, un bon moment per posar-se nous objectius amb vista als anys a venir. Amb tot, Montse Ayats hi veu dificultats: és conscient que des de l’empresa privada és difícil de resoldre la relació entre territoris, un fet que va molt més enllà del món del llibre en català. Sota el paraigua de l’Institut Ramon Llull, els governs de Catalunya, el País Valencià i les Illes Balears han anat fent avenços polítics aquests darrers mesos. El director editorial de Bromera, Gonçal López-Pampló, té una visió privilegiada sobre la possibilitat d’establir un vincle més fecund entre associacions d’editors, perquè forma part de la junta de l’Associació d’Editors en Llengua Catalana i també és membre de l’Associació d’Editors del País Valencià. Però diu: ‘Com fer el vincle entre associacions? La veritat és que no ho sé. L’Associació d’Editors del País Valencià no té cap limitació lingüística, per exemple. Potser per a mi el repte és aconseguir una comunicació més fluida en termes generals. Però, és clar, les velocitats i els ritmes són tan diferents…’ El director editorial de Bromera, Gonçal Lopez-Pampló. La presidenta de l’Associació d’Editors del País Valencià, Dolors Pedrós, responsable d’Edicions 96, tot i les dificultats, és més optimista: ‘Cercar la manera de crear una plataforma on hi hagi representades totes les associacions d’editors és important. Sóc del parer que juntes sumem. I crec que l’Associació d’Editors en Llengua Catalana, que no correspon a un àmbit territorial sinó lingüístic, i que inclou molts segells del País Valencià i de les Illes Balears associats (Edicions 96 en forma part), hauria d’impulsar aquest diàleg, també perquè és la que té més recursos.’ I continua: ‘Nosaltres, des del País Valencià, hi tenim molt d’interès i hem impulsat accions en aquesta direcció. L’any passat vam organitzar per primera vegada el Galeusca a València (amb el govern del PP això era impensable). Aquest podria ser un bon paraigua.’ Curiosament, en aquest punt López-Pampló hi coincideix. Continua Pedrós: ‘Per altra banda, aquest novembre a la Plaça del Llibre, que és l’esdeveniment homòleg de la Setmana a València, també s’aplegaran editors de Catalunya i per primera vegada també de les Illes Balears. Són espais per a fer visible la producció del llibre en català.’ Des de les Illes Balears i el País Valencià, els editors són crítics amb la manera de funcionar de la majoria d’editors de Catalunya. Gracià Sànchez creu que sobretot passa amb els editors de Barcelona. La visió des de Barcelona sovint és que a Mallorca es fan coses de Mallorca i a València es fan coses de València i prou. La veritat és que se’n fan de qualitat de tot el territori lingüístic.’ Gonçal López-Pampló també creu que les editorials valencianes tenen més dificultats per a introduir els seus llibres al Principat. I Dolors Pedrós creu que l’esforç que els editors de les Illes Balears i del País Valencià fan per ser presents a Catalunya no es correspon amb el que fan les grans empreses editorials catalanes en relació amb la seva presència als altres territoris. Collites, etiquetes La presència de la producció editorial del País Valencià dins la Setmana consisteix a concentrar les activitats d’aquestes editorials en un sol dia. La ‘collita valenciana’ enguany es podrà veure durant tot el diumenge 10. Dolors Pedrós explica que a la Plaça del Llibre de València enguany també es farà una ‘collita catalana’. Tanmateix, Gonçal López-Pampló es pregunta si aquestes etiquetes només perpetuen una anomalia. Montse Ayats reconeix que no és la millor fórmula, però que hi ha una raó logística i econòmica al darrere. Dolors Pedrós també diu: ‘En un país normal, no s’hauria de distingir ni hauria de tenir gens d’importància el fet que un autor procedeixi de la Ribera del Xúquer o del Penedès. Però la realitat és que això no passa. I ‘la collita valenciana’ avui és una manera de fer visible la literatura del País Valencià a Catalunya.’

Summary: Les associacions d’editors dels Països Catalans i unes polítiques comunes


Les autoritats daneses han informat que solament dimecres les altes temperatures a Europa al llarg del juliol van desfer dotze mil milions de tones de gel. N’és un exemple una glacera a Kangerlussuaq, Groenlàndia, com en deixa constància un vídeo, que palesa els greus efectes de l’emergència climàtica. El vídeo el va publicar dijous a Twitter Laurie Garrett, periodista científica nord-americana. This is a roaring glacial melt, under the bridge to Kangerlussiauq, Greenland where it's 22C today and Danish officials say 12 billions tons of ice melted in 24 hours, yesterday. pic.twitter.com/Rl2odG4xWj — Laurie Garrett (@Laurie_Garrett) August 1, 2019 En un altre de posterior, Garret afirma que ciutadans locals li han dit que ‘probablement es tracta de la pitjor fosa en la història de Groenlàndia’. De fet, explica que els 22 °C assolits són la temperatura rècord mai registrada allí. Normalment, afirma, hi ha una fosa al juliol, però la que s’observa al vídeo és la segona. Segons dades de l’Institut Meteorològic danès, al juliol Groenlàndia va perdre dos-cents mil milions de tones de gel. Ruth Mottram, una de les científiques que en forma part també en deixa constància a Twitter. For those keeping track, this means the #Greenland #icesheet ends July with a net mass loss of 197 Gigatonnes since the 1st of the month. https://t.co/Qgwj6WtUzF — Ruth Mottram (@ruth_mottram) August 1, 2019 També ha publicat una imatge a la xarxa social l’expert Pierre Markuse, tretes de fotografies del satèl·lit Sentinel 3. S’hi observen diversos punts blaus que corresponen a foses de gel. Melt ponds🌊 in western Greenland, active 2019 wildfire🔥, and 2017 wildfire burn scar, #Greenland🇬🇱 1 August 2019 Enh. nat. col. #Copernicus #Sentinel-3🛰 Full-size: https://t.co/Ecm3eT0erI #RemoteSensing #Wildfire Image is about 380 kilometers wide pic.twitter.com/HBHnffMeJX — Pierre Markuse (@Pierre_Markuse) August 2, 2019 D’una altra banda, el meteoròleg finès Antti Lipponen ha fet una animació per a constatar l’evolució del desgel a la costa oest de Groenlàndia en divuit anys. Part of #Greenland west coast on August 1st. Cloud-free years since 2001. MODIS / Terra data.🎞: https://t.co/l7pHRVuDTz#NASAWorldview: https://t.co/pHPu00N1mV pic.twitter.com/UYZ7CSkky6 — Antti Lipponen (@anttilip) August 1, 2019

Summary: Així es fon en directe una glacera a Groenlàndia


La plataforma Prou Ostatges, que vol donar suport a la iniciativa dels dejunis col·lectius, s’ha presentat avui en públic. En formaran part els principals partits polítics –ERC, el PDECat, JxCat, CUP–, i l’ANC, Òmnium Cultural, l’Associació de Municipis per la Independència (AMI) i l’Associació Catalana de Municipis (ACM). També s’hi han afegit dos membres dels comuns a títol individual, Elisenda Alamany i Joan Josep Nuet. Per la seva banda, l’AMI impulsarà mocions als ajuntaments en suport als presos polítics i demanant un pronunciament del Tribunal Constitucional sobre els recursos presentats. L’última hora de la vaga de fam. Tota la informació sobre la protesta Prou Ostatges, vinculada a l’ANC, ha volgut deixar clar que no proposaria cap acció, sinó que es dedicarà a coordinar les propostes dels partits i les entitats que sorgeixin en suport a les vagues de fam. Els dejunis es faran, en principi, fins que Joaquim Forn, Jordi Turull, Josep Rull i Jordi Sànchez donin per acabada la vaga de fam. No obstant això, es mantindrà el grup de coordinació per si cal reactivar-lo. De moment, han anunciat tres dejunis programats. El primer durarà dues setmanes, des d’aquest diumenge a les 19.00 fins al dia 25 o 26 de desembre, i començarà a Montserrat en companyia de familiars dels presos polítics. El segon serà a Cornellà, del 14 de desembre al 21. El tercer es treballa perquè sigui a Barcelona a partir de divendres. En tots els casos, es faran relleus cada dos dies i hi haurà dejunis fins a un màxim d’una setmana. Com ja s’havia anunciat, els diputats que ho vulguin faran un altre dejuni de 24 hores el 6 de desembre, en protesta contra la constitució espanyola. L’espai que centralitzarà els dejunis serà el dipòsit del Rei Martí (districte barceloní de Sarrià-Sant Gervasi). A les tardes, es faran actes públics de petit format com ara concerts, xerrades, conferències o presentacions de llibres, entre altres activitats, per a donar suport i acompanyar la gent en dejuni. Hi haurà un control mèdic i es farà un examen de salut bàsic per a la gent que s’apunti als dejunis. A més, el grup de coordinació intentarà que algú amb rellevància social faci dejuni per a contribuir a visibilitzar les iniciatives de suport als presos. A la conferència de premsa de presentació, Jordi Vilarasau, metge, i Vicenç Relats, ex-membre del secretariat nacional de l’ANC, han explicat que el grup de coordinació s’ha constituït amb la intenció de recollir la necessitat i les ganes de fer accions de suport als presos polítics en vaga de fam. ‘Són accions de consciència i protesta properes al moviment de la no-violència i de denúncia política’, ha comentat Relats. Tampoc descarten que el grup creixi i acabi impulsant altres accions de protesta.

Summary: Prou Ostatges programa els tres primers dejunis col·lectius


La portaveu de Ciutadans al parlament, Lorena Roldán, ha intentat provocar els acampats de la plaça Universitat de Barcelona fent-hi un míting. Un centenar de persones s’han col·locat darrere la dirigent espanyolista, que anava acompanyada de Carlos Carrizosa i Carina Mejías, i l’han escridassada. ‘És una autèntica vergonya com estan aquí acampats’, ha dit Roldán. Els manifestants li han respost amb crits de feixista i ‘no sou res sense farlopa’. 🔴 ACTE DE C's A PLAÇA UNIVERSITATAnonymous Catalonia pic.twitter.com/l3JSd0aLdY — suns😡💪 (@susns777) November 4, 2019 ‼Arriben a Gran Via de les Corts Catalanes amb Universitat membres de Ciutadans. Des de l'Acampada #EnsPlantem, no tolerem les seves provocacions ni amenaces. Fora feixistes dels nostres barris!#Generació14O pic.twitter.com/13mguTt44D — Acampada Plaça Universitat #Generació14O (@AcampadaUni) November 4, 2019 Ciutadans tria la plaça Universitat de Barcelona per fer el míting de campanya d’aquest matí. Un centenar de joves de l’@AcampadaUni protesten al seu darrere contra la presència de Lorena Roldan i Carlos Carrizosa. @SERCatalunya pic.twitter.com/al0xrbGxxo — Albert Prat (@albertpratviver) November 4, 2019 Vegeu el míting íntegre en aquest vídeo que ha publicat Ciutadans. En les imatges es poden veure els acampats rere un cordó de seguretat. Tanmateix, no se’ls sent perquè el vídeo no té so ambient, només el del micròfon de Roldán. #EnDirecto declaraciones de @Lroldansu https://t.co/H1K6jwA2XB — Ciudadanos 🇪🇸🇪🇺 (@CiudadanosCs) November 4, 2019

Summary: Ciutadans intenta provocar amb un acte electoral a l’acampada independentista de la plaça de la Universitat