Avui comença el procés electoral per a conformar els representants de les cambres catalanes, al qual són cridats 682.000 empreses i autònoms. S’espera una participació històrica després de l’1,8% de fa nou anys. En total, hi ha tretze cambres que cobreixen tot el territori. A la majoria s’han conformat llistes unitàries, però en quatre, inclosa la de Barcelona, hi serà present una candidatura independentista amb l’objectiu de fer de les cambres ‘una eina de país’. Enguany les eleccions en aquesta cambra seran especialment disputades, ara que Miquel Valls, president d’ençà del 2002, ha renunciat a la reelecció. Aquesta vegada hi ha cinc llistes: l’encapçalada per Carles Tusquets (president de la gestora Trea i del Banco Mediolanum España), la conjunta d’Enric Crous (ex-director general de Cacaolat i de la Fira de Barcelona) i José Maria Torres (fundador i president de Numintec), la de l’advocat i economista Ramon Masià, i dues candidatures sense un presidenciable definit: la de les Cambres: eines de país i la del lobby de dones 50a50, que presenten quinze directives i empresàries. La candidatura Cambres: eines de país, promoguda per l’ANC, el Centre Català de Negocis, Sobirania i Justícia i la Fundació Catalunya Estat, es presenta a quatre cambres: competeix per dos vocals dels vint-i-set que hi ha en joc a Manresa (Bages), per quatre a Sabadell i per la majoria (vint-i-un) dels de la de Terrassa (Vallès Occidental). Entre els candidats d’aquesta cambra trobem el periodista Salvador Cot (Mon Terrassa SL) i el cofundador de Petrolis Independents, Jordi Roset (Girex SA). En podeu consultar la llista sencera ací. A Manresa es presenta Antoni Daura (Llibres Parcir SL) i Llorenç Juanola (Comercial Juanola SL) i els quatre candidats de Sabadell són Llorenç Domènech (Escola de Música Creu Alta), Pau Monràs (Global Sourcing Activities SL), Marc Duran (Manufacturas y Transformaciones SL) i Àlex Fenoll (Fenoll Cruells Indústries SL). Una part important dels esforços s’ha centrat en la Cambra de Barcelona, on hi ha gairebé dos terços de les empreses catalanes i és la que té un pes polític i econòmic més gran. Més enllà del Barcelonès, també comprèn les comarques del Baix Llobregat, el Garraf, l’Anoia, l’Alt Penedès, el Maresme, Osona, el Berguedà i el Vallès Oriental. La candidatura independentista de Barcelona inclou Joan Font (Bonpreu), Artemi Nolla (Grup Nolla), Mònica Roca (IsardSAT), l’actor Joel Joan (Arriska Films), Pere Gran (Catgas) i l’ex-president del CCN, Joan Canadell (Iniciatives Canadell SLU). Podeu consultar ací tots els candidats. Les altres candidatures a Barcelona també inclouen algunes destacades personalitats independentistes, la d’Enric Crous & José María Torres compta amb Xavier Roig (Bon Recés), Ignasi Prats (Iglú gestió) i el mateix Joan Font (Bonpreu) també en forma part. La de Tusquets és considerada l’oficialista de l’establishment català i, la candidatura 50a50, inclou Anna Mercadé, directora de l’Observatori Dona, Empresa i Economia de la Cambra, la professora d’Esade Isa Moll i la consultora de Diverinvest Carol Daunert. Ramon Masià, a la vegada, ha estat el principal opositor de Valls durant aquest darrer mandat, i compta amb la presència de l’escriptora Asha Miró o el president de l’associació de comerciants RetailCat, Joan Carles Calbet. La introducció del vot telemàtic i un debat de país Una de les grans novetats d’enguany és la possibilitat de votar-hi telemàticament mitjançant un certificat electrònic entre avui i el dia 7. En tot cas, el 8 es podrà votar de manera presencial als centres facilitats per cada cambra. El sistema d’elecció és peculiar: una part dels seients és reservada a les organitzacions empresarials, una altra a les empreses que fan una aportació voluntària més gran, mentre que la majoria s’elegeix entre tots els electors repartits en diferents categories –indústria química, comerç, hostaleria i construcció–, que trien els representants respectius. L’altre gran canvi és el fet que les eleccions s’han mediatitzat, amb la candidatura independentista i la creació d’un debat de país. El programa independentista té dues grans propostes. La primera, posar fi a les pràctiques oligopolístiques i les posicions dominants i d’abús de mercat de les grans corporacions. En definitiva, desvincular l’economia dels poders fàctics centralitzats (simplificats en la llotja del Bernabéu i l’Ibex-35). La segona proposta és comprometre les cambres amb la implementació de la República catalana i la sobirania fiscal, cosa per la qual demanaran als empresaris, si guanyen. També tenen algunes altres propostes, com ara redissenyar el sistema català d’infrastructures, que inclou aeroports, ports, trens, generació d’energia i comunicació. La Cambra de Barcelona té un pressupost de vora vint milions d’euros i la resta de cambres tenen també un gran pes als àmbits geogràfics respectius. Com explica Jordi Domingo, candidat de Cambres: eines de país, les cambres són muntades perquè les grans empreses de l’Ibex i del BOE controlin el ‘món empresarial català’ i el representin en exclusiva. Posteriorment, amb aquesta posició, participen en la designació de llocs clau, com ara la presidència de la Fira o del Port. A més, són la veu i la imatge de l’empresariat davant qualsevol institució nacional i internacional. Un dels candidats, l’empresari i membre del Secretariat Nacional de l’ANC Joan Canadell, remarca la importància d’aquests comicis, argumentant que tornarà a arribar un nou embat unilateral i que aleshores caldrà que la cambra sigui una veritable eina de país. Defensa que una de les millors maneres com els empresaris hi poden contribuir és pagant els imposts a Catalunya. I en aquesta qüestió la cambra serà un actor clau. L’independentisme, a la conquesta de les cambres de comerç catalanes

Summary: Comencen les eleccions a les cambres de comerç catalanes més disputades


VALÈNCIA, 13 (EUROPA PRESS) El portaveu de Podem en les Corts, Antonio Montiel, ha assegurat aquest dimecres que estan ‘preparats per a estar en el govern’ valencià, ha incidit que després d’un any d’experiència parlamentària han reflexionat i han arribat a la conclusió que ‘determinats canvis no es poden propiciar des de fora’ i ha avançat que presentaran una proposta de refundació de l’Acord del Botànic que ‘pot comportar la necessitat de reestructurar alguna àrea de govern per a ser més efectius’. Així ho ha indicat Montiel en una trobada amb els mitjans en el qual ha indicat que la seva formació espera tindre acabada aquesta proposta de ‘refundació’ de l’acord la setmana que ve i després ho farà arribar al president de la Generalitat, Ximo Puig, i la vice-presidenta, Mónica Oltra, per a començar una conversa aquest mateix mes de juliol. ‘Podem parlar de tot, ens sentim preparats per a estar en el govern, no volem estar en les institucions per a escalfar una cadira’, ha asseverat Montiel i ha afegit: ‘Cal precisar quina serà l’estratègia per als pròxims tres anys per a parlar de la resta’.

Summary: Podem diu estar ‘preparat’ per entrar al Consell


El líder d’En Comú Podem al congrés espanyol, Jaume Asens, considera que una volta es formi govern a l’estat espanyol ‘serà el moment de començar a treballar’ per abordar l’indult dels presos polítics. En una entrevista a El crític, Asens admet que desconeix si l’indult o la reforma del codi penal han estat damunt la taula en la negociació entre el PSOE i ERC. De totes maneres, sobre l’indult, ha afegit que ‘primer hauria de quedar clar si els presos el voldrien o no’, tot i que una tercera persona el pot demanar igualment, i ‘com es resol la qüestió del tercer grau’, ja que de moment els presos han rebut una qualificació de segon grau. Dit això, el diputat d’En Comú Podem reitera que feta la investidura serà el moment per ‘començar a abordar tot això’.

Summary: Asens, sobre l’indult: ‘Quan es constitueixi el govern serà el moment d’abordar-lo’


La policia ha abatut a trets un militar tailandès que havia mort trenta persones i n’havia ferides cinquanta-vuit, després de més de dotze hores d’assalt, segons que ha informat el primer ministre de Tailàndia, Prayut Chan-ocha. El soldat s’havia atrinxerat en un centre comercial de Nakhon Ratchasima i tenia uns quants ostatges retinguts. Segons mitjans locals, és un oficial de trenta-dos anys i encara no se sap per què ho va fer. Prèviament, havia penjat un vídeo a Facebook per retransmetre tot l’assalt en directe. Armat amb un rifle d’assalt, ha disparat primer a un oficial en una base militar, on ha robat armes, munició i un vehicle, i s’ha dirigit al centre comercial. Allà ha disparat a compradors i treballadors. Ha mort una vintena de persones i n’ha ferit almenys una cinquantena. La policia ha acordonat la zona i ha facilitat la sortida d’alguns compradors que es refugiaven a les botigues. L’atacant s’ha atrinxerat a la quarta planta del centre i ha retingut uns quants ostatges. Finalment, ha estat abatut per la policia. ‘Aquesta matança no té precedents a Tailàndia i vull que sigui l’última vegada que passi una desgràcia com aquesta’, ha dit el primer ministre tailandès. Ha afegit que el mòbil del crim podria ser de caràcter personal: ‘un conflicte sobre la venda d’una casa’.

Summary: Abatut a trets el militar tailandès que ha mort trenta persones i n’ha ferides una cinquantena


L’advocat de la defensa d’Arnaldo Otegi, Iñigo Iruin, manté que la seva inhabilitació ‘es va extingir en el moment en el qual va sortir de la presó’ i defensa que tant el Tribunal Constitucional espanyol com el Suprem espanyol ‘han dit reiteradament’ que la inhabilitació i la presó ‘duren igual’. A més, ha avançat que EH Bildu descarta sol·licitar mesures cautelars a Estrasburg si els tribunals decideixen que Otegi no pot concórrer a les eleccions del 25 de setembre, perquè seria ‘contradictori’ demanar la suspensió de la pena d’inhabilitació a Europa i defensar alhora que ‘ja no està en vigor’. En una entrevista publicada en el diari ‘Gara‘, recollida per Europa Press, Iruin s’ha referit a la decisió de la Junta Electoral de Guipúscoa de declarar ‘inelegible’ a Otegi. Segons explica, ‘sempre hem defensat que no era possible la inhabilitació especial per a feina o càrrec públic perquè la condemna no especificava els càrrecs’, i que aquesta ‘no era una qüestió jurídicament discutible perquè el Codi Penal (article 42) ho exigeix inequívocament’. ‘L’acord de la junta ens dóna la raó, ja que ni tan sols esmenta aquesta inhabilitació com a possible causa d’inelegibilitat. Ara el debat es limita a si Arnaldo té en vigor el seu dret de sufragi passiu, això és, a ser votat i elegit’, afirma.

Summary: La defensa d’Otegi assegura que Constitucional i Suprem han reitarat que la inhabilitació i la presó ‘duren igual’


Fa una setmana que la històrica llibreria Tres i Quatre de València, situada dins l’Octubre CCC, ha canviat de nom. Ara es diu Fan Set, un nom que les propietàries de la llibreria han triat, amb bon humor i voluntat de continuïtat, per renovar-se tot mantenint-ne el llegat històric. Tal com explica l’escriptora Núria Cadenes, una de les sòcies del negoci, canviar el nom era una opció compromesa, perquè calia diferenciar-se de l’editorial que es diu així i alhora mantenir els vincles amb el passat de la llibreria. El dissenyador Dídac Ballester ha fet un disseny nou que representa la síntesi desitjada, però van ser les llibreteres, la Núria i l’Eva, que van trobar el nom de la continuïtat. Ho explica Núria Cadenes: ‘De fet, va venir d’una cançó que juga amb nombres també: “Tres i tres i tres fan nou, nou i tres fan dotze…” Així va néixer Fan Set (tres i quatre fan set). És un nom que ens agrada perquè implica la idea de transformar-se sense esborrar d’on venim. Transformació, evolució, continuïtat.’ Durant dècades, la llibreria Tres i Quatre va representar la cultura catalana i el país, cosa que la féu un objectiu d’atemptats de l’extrema dreta. La llibreria Fan Set és hereva d’aquesta voluntat de cultura, de país, del llegat de gent com Joan Fuster… Núria Cadenes ho explica així: ‘És clar, la llibreria continua essent un espai de normalitat cultural i lingüística i de progrés a la ciutat de València. La Fan Set és hereva de tot això. El camí transitat deixa marca i mantenim els lligams sentimentals. Hi continuen penjats els retrats de Fuster, Estellés, Espriu i Rodoreda, i n’hi posarem molts més.’ El treball d’imatge, de síntesi d’aquesta idea, la creació del logotip, ha anat a càrrec del dissenyador Dídac Ballester. ‘Ha fet màgia –diu Cadenes–, ha fet allò que pensàvem que seria impossible, que és sintetitzar la nostra voluntat de ser i de continuïtat. Fa una setmana que som Fan Set i la rebuda ha estat fantàstica. I penso que això és així perquè els lectors han entès i comparteixen aquesta idea de continuïtat. Hem obert un compte de Twitter, que no en teníem, i tots els amics de la llibreria que es volen fotografiar amb el logotip ho poden fer… És una imatge moderna i contemporània.’ La llibreria, que la Núria i l’Eva van agafar el 2013, és un espai de referència quant a llibres en català i literatura catalana a la ciutat de València. De mica en mica, el lector en català al País Valencià es va normalitzant i ja hi ha un parell de generacions escolaritzades en català, que tenen el llibre en la nostra llengua com una opció normal. Per Núria Cadenes ara al llibre en català s’ha de fer visible, prioritzar-lo, perquè la gent pugui saber quants títols de literatura universal es publiquen en català.

Summary: De Tres i Quatre a Fan Set, una llibreria amb voluntat de continuïtat


Divendres el jutge instructor del Tribunal Suprem espanyol Pablo Llarena va imposar una fiança als catorze membres del govern empresonats o exiliats, acusats de malversació. La fiança, de 2.135.948,6 euros, l’havien de pagar al cap de dos dies, amb l’amenaça que, si no ho feien, els embargarien béns personals. Tanmateix, la caixa de solidaritat, gestionada per l’ANC i Òmnium, ha pogut recaptar la xifra gràcies a la campanya d’aquest cap de setmana. En dos dies s’han recaptat entre 700.000 i 800.000 euros. Fonts de les entitats expliquen que abans del cap de setmana no hi havia els diners necessaris i que la campanya ha estat decisiva. Encara no s’ha explicat com es farà el pagament de la fiança, però demà segurament se’n sabrà el procediment. De primer, va córrer per la xarxa una informació segons la qual Llarena no permetia que es recaptessin diners en cap caixa de solidaritat. Tanmateix, era una informació falsa, car la llei d’enjudiciament criminal no permet que un jutge posi aquesta condició i el magistrat no ho ha demanat mai. Si els processats han d’abonar 2,1 milions d’euros és perquè Llarena, basant-se en els informes de la policia espanyola, creu que es van destinar 1,6 milions d’euros a l’organització del primer d’octubre. A aquests 1,6 milions, cal sumar-hi el mig milió d’euros que la llei també obliga a dipositar per a assegurar responsabilitats futures. Tot i que Llarena no aportava informació ni documents que acreditessin la presumpta malversació, sí que especificava a què s’havien destinat, segons la seva versió. Ho deia en la interlocutòria de processament: 224.834 euros en el registre dels catalans a l’estranger, 277.804 en campanyes de publicitat i difusió, 979.661 a repartir butlletes, al cens electoral i a les citacions de les meses i, finalment, 199.700 en la participació d’observadors internacionals. Cinc milions en multes i fiances Abans d’abonar aquests 2,1 milions, la caixa de solidaritat ja havia destinat més de tres milions d’euros a pagar fiances i multes. Una gran part van anar a parar al Tribunal de Comptes per a pagar multes als responsables del 9-N. Concretament, es van abonar 2,2 milions d’euros dels 5,2 totals que Mas, Rigau, Ortega i Homs van haver d’abonar. També es van pagar les fiances dels ex-consellers Carles Mundó (100.000) i Meritxell Borràs (100.000 euros), a més de les de Raül Romeva, Dolors Bassa, Jordi Turull i Josep Rull, també de 100.000 euros. En aquest cas les fiances va ser retornades quan van tornar a ser empresonats. També es van pagar les fiances dels quatre membres de la mesa: Anna Simó, Ramona Barrufet, Lluís Guinó i Lluís Maria Corominas (25.000 cadascú). Amb aquests darrers 2,1 milions, la caixa de solidaritat ja ha pagat més de cinc milions d’euros.

Summary: La caixa de solidaritat cobrirà la fiança de 2,1 milions d’euros dels processats


Per als amants dels cavalls, Mongòlia deu ser un paradís. És un dels pocs països on encara hi ha ramats salvatges que pasturen i recorren els increïbles paratges de l’estepa mongola. Tot i això, és probable que no els quedin gaires dies de dolça llibertat, a aquests pocs afortunats. Bona part dels habitants no deixaran perdre l’oportunitat de domesticar-ne qualsevol que corri lliurement entre turons. Encara ara són valuosos com a aliment, material per a fer teixits, com a eina als camps o, per descomptat, per a cavalcar per l’inacabable territori mongol. Cavalls salvatges a Mongòlia. Mongòlia és un país on el temps sembla que no avanci. Aquests animals han estat sempre el símbol de l’Imperi Mongol, i encara avui són ben presents en el dia a dia d’aquesta civilització. Tothom, des del més petit fins al més gran, els saben muntar i s’hi entenen d’allò més bé. Aquesta bola de vidre que és Mongòlia dins la globalització del planeta ha estat objecte de desig per als viatgers més romàntics. Molts han somiat a aprofitar aquesta situació excepcional per viure una experiència digna d’una altra època: comprar-se uns cavalls i viatjar junts pel país, topant-se amb famílies nòmades amb qui aprendre més d’aquesta mil·lenària cultura i quedant-se sense esma amb els paisatges inversemblants. Però emprendre una epopeia d’aquestes característiques no és fàcil. S’han d’aconseguir els cavalls, el material, aprendre a muntar (si no se’n sap) i sobreviure a la intempèrie. Però el primer pas de tots, si no s’és mongol, és trobar un company o una companya amb qui llançar-se a l’aventura. De perills n’hi ha molts, i per això convé anar-hi acompanyat. A l’estepa hi ha llops, ossos i lladres de cavalls; t’hi pots perdre, trencar-te una cama o quedar-te sense aigua. I si et trobes en qualsevol d’aquesta situació, val més no estar sol. En el meu cas, va ser un tal Daniel Benedicto qui, per les xarxes socials, em va proposar una bogeria a la qual no vaig saber (ni voler) dir que no. Les coincidències eren masses per a obviar-les: tots dos, viatgers sense bitllet de tornada, catalans, de la mateixa edat i amb possibilitats de ser a Mongòlia al mateix temps. Com a mínim, s’havia de provar. Classes intensives d’hípica al ‘mercat negre’ Quan en Dani va arribar a Ulan Bator, jo només podia pensar a marxar de la ciutat i perdre’ns per fi en la naturalesa. Però abans de sortir de la capital calia aconseguir tot el material necessari per a començar la travessa eqüestre. La idea era comprar tres cavalls, dos per a muntar i un per a carregar el menjar i la resta d’estris per a fer vida durant unes quantes setmanes. Necessitàvem dues selles, una altra per a posar-hi equipatge, tres cabeçades, frens, regnes, uns claus gegants i unes cordes per a lligar-los al camp i que pasturessin a la nit. A més, també calia comprar-nos roba per a sobreviure a les gèlides temperatures que, a priori, ens esperaven a la muntanya. L’únic punt de tot Mongòlia on es poden trobar totes aquestes coses és el mercat de Narantuul, també conegut com a ‘mercat negre’. És un espai immens estructurat de forma laberíntica amb tendals, tanques de filferro i contenidors metàl·lics rectangulars com els que fan servir els vaixells mercants. Ací hi ha de tot: des de vestits tradicionals fins a arcs i fletxes per a caçar, passant per catifes gegants, paper de vàter, sofàs, sabates de disseny o un aspirador. Camises al mercat de Narantuul. La gran majoria de productes, importats de la Xina, són falsificacions. Tot i això, sorprèn l’alta qualitat a un preu més que assequible. Primer vam aconseguir una jaqueta folrada amb plomes, un parell de mitjos de llana de iac, un altre de llana de camell i unes botes per a cadascú. Un cop preparats per sobreviure a una bona nevada, ens vam endinsar a la secció d’hípica. De sobte, estàvem envoltats de regnes de tots colors que penjaven del costat de cabeçades, ferros i altres instruments que no havia vist mai. A sobre les taules, moltíssimes selles, la immensa majoria d’estil mongol, molt més dures i doloroses que les europees, però més barates i amb uns colors vius com els de les banderes africanes. I tot això impregnat d’una particular olor que instantàniament em va evocar a records de la infància, a un estable del Pla de l’Estany, quan a l’estiu havia pogut fer un petit tast de què significa ‘hípica’. Tot i ser un record llunyà, ara era pràcticament tot el meu bagatge sobre aquest món. Mirant selles mongoles al mercat de Narantuul. Per sort, en Dani tenia una mica més d’experiència i m’assenyalava tot allò que necessitàvem, explicant-me pacientment per a què servia cada eina mentre jo feia un esforç per a assimilar tot aquell cabal d’informació. Tot i això, tots dos junts no en sabíem prou per a fer una compra encertada, però l’Ogii, un noi que vam conèixer al mercat, ens va donar un cop de mà i es va assegurar que no ens prenguessin el pèl a l’hora de pagar. Un cop a casa, en Tenger, el nostre amfitrió, ens va ensenyar algun truc per a muntar com un mongol sense prendre mal, i ens va donar consells per quan estiguéssim tots sols a l’estepa. En Tenger ens ensenya com muntar amb selles mongoles. Camí al punt de sortida Mongòlia és molt extensa i té paisatges molt diversos. Per això, escollir un sol lloc on passar unes setmanes no és fàcil. Nosaltres ens vam decantar per l’oest, on hi ha el massís d’Altai, que també cobreix part de Rússia, a la frontera amb la Xina i Kazakhstan. Però si vam optar per aquesta opció és perquè també hi ha la minoria ètnica kazakh, una petita part de la població mongola de tradició musulmana i coneguda, entre més coses, perquè són grans domadors d’àguiles, les quals fan servir per caçar. El primer pas seria anar fins a Khovd, la capital de la província que porta el mateix nom. Per arribar-hi vam travessar gran part del país amb un autocar d’origen coreà. A dins no hi van faltar les cançons folklòriques a tota hora. En canvi, durant els més de 1.400 quilòmetres sí que vam trobar a faltar la calefacció, que no funcionava. Una incomoditat important tenint en compte que a fora nevava. Després de vint-i-set hores de trajecte, la gran majoria dins el sac de dormir, vam trepitjar Khovd, un petit poble sobrevolat en tot moment per àguiles gegants. Pràcticament no es veuen edificis de més de dues plantes. La gran majoria de residències són simples iurtes amb un petit terreny protegit amb unes tanques. En una d’aquestes iurtes mongoles és on vam passar la nit. La primera vegada que entrem a una iurta. Ens hi havia convidat una de les passatgeres de l’autocar frigorífic. De fet, era casa del seu germà, en Battiulga, però ell tampoc no va dubtar ni un moment a acollir-nos. Durant la tarda ens va deixar trastejar amb els seus prismàtics militars de quan havia estat a l’exèrcit i que, si ens hagués calgut, ens hauria permès de llegir les instruccions d’ús d’un medicament a vint metres de distància. Al vespre vam rebre la visita d’amics i familiars. Un d’ells, el seu cosí, era metge de medicina tradicional mongola, i ens va fer un diagnòstic de l’estat de cadascun dels nostres òrgans només agafant-nos els canells. En principi sembla que tots dos estem molt bé de salut. I així, entre sorpreses i emocions, és com vam passar la nostra primera nit en una iurta. Diagnòstic general a través de la medicina tradicional mongola. Negocis sobre el capó d’un cotxe Mitjançant el nostre amfitrió d’Ulan Bator ens havíem posat en contacte amb una família nòmada que vivia a pocs quilòmetres de Khovd. Ells estaven disposats a vendre’ns tres cavalls que, asseguraven, eren de molt bona pasta. I per coses del destí, en Battiulga també coneixia els pastors, de manera que es va optar per fer l’intercanvi, directament, al pati d’en Battiulga mateix. Abans de l’esperat moment de veure els que potser serien els nostres nous companys d’aventures, vam rebre una classe exprés d’hípica (sense paraules) per part d’en Battiulga i el seu veí. Ens van ensenyar a fer els nusos, per on s’havien de lligar els cavalls, van comprovar que portàvem el material correcte… Tota una allau de consells, avisos i instruccions que miràvem d’interioritzar tan de pressa com podíem. Demostració d’un nus ben fet. Finalment, tres hores més tard de l’hora prevista, vam sentir, de lluny, el característic repicar de les peülles d’un cavall. Bé, en aquest cas, de tres cavalls. Pel carrer van aparèixer tres sementals guiats hàbilment per un mongol que muntava el cavall capdavanter. De sobte, al pati hi havia prop d’una desena d’homes que se saludaven i s’encaixaven les mans. Mentre parlaven entre ells, nosaltres provàvem d’assimilar que érem a punt de fer realitat la bogeria de la qual parlàvem de feia setmanes. Allà, davant nostre, hi havia tres cavalls que passaven la revisió dels homes que ens acompanyaven. Un nòmada ensenyava la panxa d’un dels animals, i en Battiulga assentia. A l’altre costat, el seu amic feia igual després de comprovar com reaccionava el segon semental quan se li acostava algú des de la dreta, i no des de l’esquerra, com es fa habitualment, i d’aquesta manera demostrava que era un cavall especialment tranquil. I així, durant una bona estona. Els tres cavalls arriben al pati d’en Battiulga. Nosaltres els vam muntar i els vam acaronar. Poc més podíem fer després d’haver passat l’examen dels nostres amfitrions. Ara ja només faltava el moment d’oficialitzar la compra amb el pagament. Tothom es va agrupar en semicercle al voltant del capó del cotxe que hi havia aparcat davant de la iurta. Un per un, es van comptar i recomptar tots els bitllets (n’hi havia molts, tenint en compte que el bitllet més gran és de poc més de 7 euros). ‘Tot en ordre, és correcte’, va semblar que deia el cap de família. I amb un gest tan senzill com una última encaixada de mans hem passat a tenir tres cavalls, l’últim ingredient que ens faltava per a començar, definitivament, a viure un somni de viatger a l’estepa de Mongòlia.

Summary: La volta al món sense bitllet de tornada (3): Comprant cavalls a Mongòlia


César Rendueles (1975) és doctor en filosofia per la Universitat Complutense de Madrid, on actualment fa classes de sociologia. És un dels pensadors de l’esquerra radical destacats del moment, autor de llibres com ara Sociofobia: el cambio político en la era de la utopía digital o Capitalismo canalla. Una historia personal del capitalismo a través de la literatura. La setmana passada, juntament amb una trentena de persones, es van presentar als jutjats de Madrid per denunciar-se ells mateixos. S’inculpaven dels mateixos càrrecs que han d’encarar Jordi Sánchez i Jordi Cuixart. Rendueles explica en aquesta entrevista telefònica el perquè de la seva solidaritat amb els independentistes. —La setmana passada us vau inculpar. Per què? —Perquè un seguit de persones, sobretot Víctor Sanpedro, va activar la iniciativa i ens va interpel·lar a uns quants. Nosaltres ja fa un temps que vivim amb molta inquietud la repressió al moviment independentista català. I ens sentim incòmodes. Jo visc a Madrid, aquí no hi ha gaires espais on expressar aquest malestar i aquesta iniciativa em va semblar una oportunitat per a fer-ho, i d’una manera contundent. Volem mostrar la nostra preocupació per les dinàmiques repressives actuals. —Per què us inculpeu dels càrrecs contra Sànchez i Cuixart, però no de la resta? —És cosa dels promotors, però jo crec que el procés d’autoinculpació pretén trobar un consens gran. No vol interpel·lar els qui ja se senten interpel·lats pel procés independentista, sinó que els qui fins i tot el puguin rebutjar del tot. Explicar-los que la repressió els afecta igualment. Volem que vegin amb preocupació la deriva antidemocràtica. Amb independència total de les motivacions polítiques dels acusats. El propòsit és aconseguir el màxim consens. —Els independentistes han despertat el feixisme, diuen. I han despertat l’antifeixisme? —Totes dues coses van de bracet. Però jo no crec que l’independentisme hagi despertat el feixisme. Això que veiem té precedents que arrosseguem de fa dècades. No és d’ara. Té una llavor profundament antidemocràtica, una deriva autoritària i una deslegitimació dels mecanismes democràtics. Penso en la llei de partits, en el tancament de mitjans de comunicació al País Basc, en la llei mordassa o en la impunitat en moltes comissaries, per cert també a Catalunya. Crec que hi ha un dèficit de democràcia en les nostres institucions polítiques que en aquests moments s’ha exacerbat, si vols. Però que ve de lluny. —César Rendueles, marxista, què opina de la frase ‘El procés és de dretes’. —No. No ho és. Jo no sóc independentista, però sí que defenso el dret d’autodeterminació. Crec que a Espanya arrosseguem un problema territorial de la transició ençà, que en algun moment haurem de resoldre. En aquest sentit sóc un ferm partidari de defensar mecanismes d’autodeterminació. Dit això, hem arribat a un punt de blocatge tal que l’única manera de sortir-ne és que la defensa de l’autodeterminació vingui de l’unionisme. Gent que no participem en el projecte independentista, però creiem que s’ha de reconèixer aquest dret. Crec que ha estat la posició en bona mesura, segurament tímida, potser no prou ferma, de Podem i els comuns. Aquesta és la meva posició. Dit això, jo certament sóc molt partidari del procés d’autodeterminació, però hem de ser molt curosos a l’hora de pensar en els mecanismes i processos que serviran per a construir-lo. Que no sigui contaminat per la conjuntura. —Sou partidari del dret d’autodeterminació. Per tant, us podeu trobar que a Catalunya guanyi el sí. Espanya en què hi sortiria guanyant? —No és qüestió que hi surti guanyant ni Espanya ni Catalunya. Hi ha de guanyar la democràcia. En general. Personalment sóc partidari no tant de resoldre el conflicte català, sinó els conflictes territorials d’Espanya. Sóc partidari d’un procés constituent en què totes les tensions es puguin resoldre articulant diverses posicions tant com sigui possible. I que trobem un model federal, o de la mena que sigui, en què efectivament hi hagi mecanismes per a la ruptura. Que hi siguin. Que sigui possible. Crec que d’un procés constituent com aquest Espanya en sortiria beneficiada. Independentment de què decidís Catalunya o qualsevol altre territori que s’ho proposi. —La classe social, per a un marxista, és motor de canvi. Els pobles també ho són? —Aquestes categories, totes dues, crec que són difícilment compatibles amb la complexitat social del món contemporani. Jo sóc marxista, i la classe social crec que té un gran pes en les dinàmiques polítiques. Però avui són una realitat molt complexa. I els pobles també. Aquí, quan discuteixo amb l’unionisme més reaccionari, i em diuen que amb 51% no es pot declarar la independència els responc: sí, això és veritat, però amb un 51% tampoc no es poden deixar les coses com estaven. Tot plegat indica una realitat social complexa, molt travessada per la classe social. No és veritat que l’independentisme sigui de dretes i ric. Tampoc no és veritat que l’unionisme sigui de dretes, reaccionari, i de classe alta. Es pot acceptar i no passa res. Dins l’unionisme hi ha biaix de classe, complex i important. I negar la complexitat és dolent per a tothom. Al final s’hauran de fer realitats polítiques que funcionin, i amb un mínim de regles compartides. —Costa molt d’imaginar una solució amb un pacte entre Barcelona i Madrid. Mirant la història, voleu dir que el següent pas no tornarà a ser unilateral? —Pot ser. Però de totes maneres vivim uns temps de grans canvis polítics. Coses que semblaven impossibles molt ràpidament es fan inevitables. El procés independentista fa quinze anys era inimaginable. Inimaginable. No era a l’agenda. Mirar el passat tampoc no em sembla motiu suficient. Sóc dels qui creuen que fa poc certament va haver-hi un moment que, si l’esquerra moderada espanyola hagués impulsat… Si el PSOE s’hagués atrevit a acompanyar la proposta de Podem de reconèixer el dret d’autodeterminació, amb totes les garanties que es vulguin, en els terminis que calgués, crec que hi havia marge de maniobra per a tallar el pas a la dreta. Hauria pogut passar a rebuf del 15-M. Però aquest impuls democràtic s’ha anat afeblint. Ha anat guanyant força el frontisme. I qui se’n beneficia són les postures més nihilistes. Poc a guanyar-hi. —Ara el PSOE el tenim més a prop del 155. —És clar. Perquè les coses han tornat a canviar molt de pressa i la dreta ha sabut maniobrar. Avui la dreta viu un 15-M. I la gent dels balcons existeix. És un moviment popular. La gent se sent interpel·lada per la crida al patriotisme espanyol. Quan l’esquerra i l’independentisme caricaturitza això dient que és franquisme, nostàlgia, no és ben bé cert. Són coses diferents. I precisament perquè és diferent és més difícil de combatre.

Summary: César Rendueles: ‘Vivim amb molta inquietud la repressió al moviment independentista català’


Més de cent persones han perdut la vida en un incendi en un temple hindú a l’estat de Kerala, al sud de l’Índia, a causa d’una explosió de material pirotècnic. Segons la policia, també hi hauria més de tres-cents cinquanta ferits. El foc va començar amb una guspira en un espai on s’emmagatzemaven focs artificials per a una celebració de l’any nou local a Kollam. L’incendi va causar una gran explosió i l’ensorrament d’una part de l’edifici just en el moment en què es concentraven entre deu mil i quinze mil persones al temple per al festival. A Kerala hi ha en vigor una prohibició d’ús de material pirotècnic per districtes, però les autoritats donen permisos puntuals per a fer-ne servir en celebracions concretes. El moment de l’explosió fou captat en uns quants vídeos: WATCH | Over 70 feared dead in fire at Puttingal temple in Kerala's Kollamhttps://t.co/bMjYsVTHLi — NDTV (@ndtv) April 10, 2016 WATCH: Moment when fire broke at Puttingal temple fire in Kollam (Kerala) due to fireworks display, 75 dead.https://t.co/xXtBnZkgWX — ANI (@ANI_news) April 10, 2016

Summary: Més de cent morts en l’incendi d’un temple a l’estat indi de Kerala


La Comissió Europea ha desautoritzat el cap de la diplomàcia europea, Josep Borrell, per haver criticat Bèlgica per la manera com havia tramitat les euroordres activades per Espanya. El portaveu comunitari de Justícia, Christian Wigand, ha recordat que les manifestacions de l’ex-ministre espanyol eren una ‘opinió personal’. També ha remarcat que eren les autoritats judicials, les responsables d’aplicar les regles de les ordres europees de detenció i lliurament i que la Comissió confiava plenament en la independència d’aquestes autoritats judicials. ‘La posició de la Comissió és molt clara sobre aquesta qüestió i no ha canviat res’, ha continuat Wigand, per desmarcar-se de les declaracions de Borrell. Tanmateix, no ha volgut respondre si la nova presidenta de la Comissió, la conservadora alemanya Ursula von der Leyen, havia tractat la polèmica directament amb Borrell. En una conferència de premsa ahir a Madrid, Borrell va dir que no el sorprenia la situació en què es trobava a Bèlgica Carles Puigdemont, posant com a exemple el cas d’una membre d’ETA, Natividad Jauregui, que no ha estat lliurada i que viu ‘tranquil·lament’ en aquest país. Borrell s’estrena com a cap de la diplomàcia europea atacant Bèlgica per Puigdemont

Summary: La Comissió Europea desautoritza Borrell per l’atac a Bèlgica sobre Puigdemont


La constitució dels ajuntaments del País Valencià ha deixat almenys cinc pactes que no s’ajusten a la coherència ideològica dels partits que en formen part. Alguns ja s’albiraven els dies anteriors a les investidures dels batlles, i tant el PSPV com Compromís van emetre un comunicat preventiu, en què advertien els regidors disposats a pactar amb la dreta o a acceptar-ne els vots que serien expulsats. Però l’avís no va servir de gran cosa. El cas principal és el de Sueca (Ribera Baixa). El batlle socialista, Dimas Vázquez, va desbancar la guanyadora de les eleccions, Raquel Tamarit, de Compromís, acceptant els vots del PP i de Cs. Dissabte mateix, el PSPV va anunciar que obriria un expedient a Vázquez per expulsar-lo del partit. Tanmateix, el batlle continuarà al capdavant del consistori. El cas invers és el de Vilallonga (la Safor), on Domingo García, de Compromís, va pactar el repartiment de la batllia amb el PP. El guanyador de les eleccions havia estat Enric Llorca, del PSPV. Fonts de Compromís han explicat a VilaWeb que obriran un expedient d’expulsió per no haver donat suport al soci del Botànic amb més representació al municipi. A Canals (Costera), Compromís –amb Mai Castells al capdavant– va ser la força de l’esquerra més votada, empatada a regidors amb el PP, guanyador en vots. Compromís no va poder arribar a cap acord amb el PSPV, però sí amb la candidatura local Canals en Moviment. Per a evitar que la batllia recaigués en el PP, els dos regidors de Ciutadans van donar suport a Compromís. Cs ja els ha obert un expedient per a expulsar-los. A Pego (Marina Alta), el socialista Enrique Moll fou elegit batlle sense arribar a cap acord amb Compromís. El candidat del PSPV, guanyador de les eleccions, va pactar amb la candidatura local Ciutadans de Pego i Cs. El motiu del desacord fou la insistència del socialista a construir un camp de golf i 1.300 habitatges, un projecte que té el suport de la dreta. Durant la seva intervenció al ple, el portaveu de Compromís va retreure-li l’incompliment de l’acord del Botànic en matèria de sostenibilitat i protecció del territori. Finalment, a Muro d’Alcoi (Comtat) el guanyador de les eleccions fou Vicent Molins, cap de llista de Compromís. Però fou desbancat per Gabriel Tomàs, d’Esquerra Unida del País Valencià (EUPV). Tomàs fou investit batlle amb els vots del PP i Cs, mentre que el PSPV es va abstenir. Aquesta darrera legislatura, EUPV havia cogovernat el municipi amb Compromís, tot i que el pacte s’havia trencat. Tomàs va assegurar a Europa Press que EUPV havia decidit de votar el seu candidat i que ja tenien coll avall que Molins guanyaria la investidura, com a cap de la llista més votada, però a última hora els dos partits de la dreta van donar-li la batllia per sorpresa. Compromís Muro va respondre que aquests últims anys el PP i EUPV havien fet una tenalla contra ells.

Summary: Els cinc pactes municipals contranaturals al País Valencià


El líder d’En Comú Podem (ECP), Xavier Domènech, ha considerat que la proposta que va fer dimecres el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, de fer un referèndum sobre la independència de Catalunya és “una bona proposta”. En un apunt en Facebook, ha assegurat que “el millor i únic camí per aconseguir la plena sobirania de Catalunya” és agrupar una àmplia majoria al voltant del dret a decidir. Tot i que admet que és “un camí complicat i complex”, ha demanat treballar per aconseguir que el referèndum sigui plenament reconegut. “Que tingui totes les garanties i comporti totes les conseqüències polítiques i jurídiques que aquesta decisió tan important requereix”, ha reivindicat. Domènech ha recordat que la seva formació ja havia defensat la celebració d’un referèndum per donar sortida a la situació política de Catalunya i ha lamentat que “en cada campanya electoral es pogués considerar que aquesta proposta fos una pantalla passada o fins i tot una mentida piadosa”. El diputat afegeix que també és urgent donar solució a problemes del dia a dia dels catalans i ha demanat poder exercir el dret a decidir sobre el model econòmic i productiu; la situació de la sanitat, l’educació i els serveis socials; les inversions a fer; la política agrària; sobre la protecció del dret a l’habitatge, i “tants altres aspectes que actualment queden postergats i apagats”. Puigdemont ha plantejat, durant la qüestió de confiança a la qual es va sotmetre al Parlament, la celebració d’un referèndum a Catalunya per a 2017 preferentment acordat amb l’estat, tot i que es portaria a terme igualment sense autorització del govern espanyol: “O referèndum o referèndum”.

Summary: Xavier Domènech veu ‘una bona proposta’ el referèndum que planteja Puigdemont


Els treballadors del metro de Barcelona fan una nova jornada de vaga. Es tracta del desè dilluns laborable de vaga al metro, que es veurà afectat per aturades parcials de dues hores. Les aturades a les hores punta –de les 7.00 a les 9.00 i de les 16.00 a les 18.00 –tindran uns serveis mínims del 40%, mentre que les aturades d’entre les 20.30 i les 22.30 seran del 20%. Amb la desena vaga de dilluns, les pèrdues sumaran un milió d’euros. El cap de files d’ERC a l’ajuntament, Alfred Bosch, va demanar ahir la dimissió de la presidenta de TMB i regidora de Mobilitat, Mercedes Vidal, per la seva incapacitat per a resoldre el conflicte laboral amb els treballadors del metro. Dijous passat, Transports Metropolitans de Barcelona (TMB) va anunciar que no farà més propostes als treballadors i que reunirà la setmana vinent el seu consell d’administració per a abordar nous escenaris per a posar fi a la situació de bloqueig que viu la negociació del conveni. La Generalitat va proposar dimarts als sindicats i a TMB que se sotmetessin a un arbitratge voluntari per desbloquejar la negociació del conveni col·lectiu de l’empresa. No obstant això, l’endemà el comitè d’empresa va rebutjar per unanimitat sotmetre’s a la decisió d’un tercer. La presidenta de la companyia, Mercedes Vidal, va dir que és una irresponsabilitat que el comitè d’empresa rebutgés l’arbitratge extern i va assegurar que aquesta situació no l’entén ningú. Vidal es queixava que l’única resposta del comitè a les propostes de millora que està fent l’empresa fossin més vagues i va advertir que ja s’ha arribat al límit: ‘Fins ara hem estat en una via de diàleg que ara ja no té més recorregut. Hem de replantejar-nos tots els escenaris i veure totes les sortides possibles’. Tanmateix, va garantir que no hi haurà cap lloc de treball en perill o cap pèrdua en matèria de condicions laborals i va recordar que l’anterior govern va aconseguir tancar un acord sota l’amenaça d’un ERO.

Summary: Les vagues dels treballadors del metro de Barcelona han causat un milió d’euros de pèrdues


Laments i ràbia entre els jutges de l’estat espanyol per la decisió del tribunal de Slesvig-Holstein de no extradir el president Carles Puigdemont. Noves revelacions de l’escàndol del xat de la judicatura –d’Eldiario.es i Elmon.cat– mostren el desacord dels magistrats amb les decisions de la justícia europea i la gestió de les euroordres. lamenten que la justícia alemanya tracti l’estat espanyol com si es fos un país ‘bananer’ i alguns proposen de venjar-se’n reclamant informació sobre el compliment de drets humans per part dels funcionaris alemanys, ‘tenint en compte la seva història’. Al xat, un magistrat arriba a comparar els delictes que, segons ell, ha comès Puigdemont amb una violació. Després de la primera negativa d’Alemanya a la rebel·lió (5 d’abril), un magistrat que exerceix al Principat obre un debat al xat: ‘Seria interessant de saber què dirien els alemanys si fos a l’inrevés, és a dir, que un tribunal espanyol hagués pres el mateix acord que l’audiència territorial alemanya en un afer similar.’ En un dels missatges de resposta, una magistrada d’Andalusia s’exclama que els alemanys vulguin ‘imposar la seva jurisprudència sobre la violència’ i no la pas correspondència de les figures jurídiques de tots dos estats. La majoria dels magistrats consideren que és un error que Alemanya no hagi extradit el president. En un altre missatge, hom es lamenta que els alemanys no considerin la ‘violència’ del procés amb ‘prou entitat per a justificar el delicte d’alta traïció’. ‘Si la violència colpista és capaç de doblegar el poder legítim és que ha triomfat la rebel·lió i en aquest context em sembla que serà una mica difícil de jutjar els rebels… Aquí hi ha alguna cosa que fa mal a la raó’, s’exclama l’autor del mateix correu. Una jutgessa de Múrcia i un magistrat també retreuen que Alemanya demanés informes sobre l’estats de les presons a l’estat espanyol i algunes ‘parides més’. ‘Ens ho exigeixen com si fóssim un país bananer’, s’exclamen. I tots dos s’uneixen a la crítica general per la decisió de deixar Puigdemont en llibertat. La bufetada judicial alemanya és el fet més comentat durant aquells dies. ‘El problema simplement és que el delicte és tipificat de manera diferent a Alemanya i a Espanya, amb la qual cosa no concorre la doble tipificació’, diu un magistrat. I ho il·lustra així: ‘És com si, per exemple, en un delicte de violació no s’hagués introduït el penis sinó un objecte a la vagina de la violada.’ I encara continua: ‘Però això no significa que l’abusador sexual no sigui un fill de puta –malgrat que no pugui ser extradit– ni que hagi trencat el sistema’. Més informació: El grup ciberactivista Anonymous ha revelat els noms d’alguns dels jutges que van enviar els missatges

Summary: Nous missatges dels jutges revelen la ràbia i els laments perquè Puigdemont no fou extradit


El mestre i pedagog Joaquim Arenas (1938, Mataró) va ser cofundador i cap del Servei d’Ensenyament en Català (SEDEC) entre el 1983 i el 2003. L’organisme, que enguany fa quaranta anys, incorporava l’experiència de tots els professors qui havien impartit classes clandestines durant el franquisme per aconseguir que el català a l’escola fos una realitat. En l’aniversari de la seva creació, ens n’explica la història i les principals dificultats viscudes i ens parla dels nombrosos reptes d’una llengua que, defensa, ens ha de servir per a ser; ens ha de servir per a viure. —Com va ser el començament del SEDEC? —Quan el president Tarradellas va arribar a Catalunya, a Òmnium Cultural vam destacar la necessitat que hi hagués una oficina com la que havia tingut la Generalitat republicana pel que fa al català. La Delegació d’Ensenyament Català d’Òmnium (DEC) ja havia fet una gran tasca per tot el territori durant el franquisme. Crèiem que les classes de català s’havien d’organitzar amb un punt de referència clau a la Generalitat. L’administració ho va entendre i Tarradellas va signar, el 1978, un decret que deia que es creava aquest servei per a coordinar les accions de la normalització lingüística en l’ensenyament, la distribució del professorat i l’acompanyament de les classes. Així doncs, la primera estructura que va crear la Generalitat de Catalunya després del franquisme era dedicada a la llengua. L’esperit del SEDEC es manté viu quaranta anys després malgrat que se suprimís l’any 2006. Ara el substitueix un servei de llengua i cohesió, però no té el mateix tarannà que tenia el SEDEC. —Heu parlat de Tarradellas. Quin paper hi va tenir? —Quan va arribar, no sabíem quin ideari tenia pel que fa al català a l’escola i a la societat. Parlant amb persones del seu govern, com el conseller Pere Pi-Sunyer, vam arribar a la conclusió que s’havien de fer tres hores de català a l’escola i sobretot que era important distribuir els professors, perquè n’hi havia molts que no en sabien. Tarradellas ho va facilitar tot. —Amb quines dificultats es va trobar el SEDEC? —Tot eren facilitats, perquè la tasca i el personal que havia actuat a la resistència s’assumia des de la Generalitat. Per tant, tot era positiu. —Quan parleu de la resistència, us referiu a la DEC. Es pot dir que va ser el precedent del SEDEC? —Sí. A final dels seixanta, Òmnium va crear aquesta Delegació d’Ensenyament Català. Funcionava amb un director general, un coordinador (jo mateix), un equip pedagògic, una part administrativa… L’objectiu era que es fessin classes de català coordinades des d’aquesta institució. Evidentment, eren clandestines. L’ensenyament en català, des de l’any 1940 fins al 1970, va ser clandestí. A partir dels setanta, es van fer les classes clandestines de manera tolerada, per dir-ho així. Però fins a l’any 1975 no es va permetre l’ensenyament del català. —Com funcionaven aquestes classes clandestines? —S’havia d’anar a un centre cultural, que podia ser un gimnàs, un club d’escacs, una associació sardanista, una escola d’adults nocturna… Se sabia que en aquests llocs es feien classes de català perquè la gent ho comentava, pel boca-orella. Hi va haver diversos problemes amb la dictadura, que quan el 1963 va veure que creixia l’ensenyament en català, va clausurar Òmnium. El van tornar a obrir quatre anys més tard. —Una vegada en marxa el SEDEC, com funcionava? —Va mirar de ser, des d’un primer moment, la punta de llança en tots els elements de l’educació, des de l’educació primària fins a la secundària. Sobretot, es procurava que hi hagués un acompanyament als professors perquè guanyessin confiança a l’hora de parlar català. Els dos primers anys, per a facilitar-ho, els mestres catalanoparlants podien fer classes de català. No se’ls demanava titulació. Posteriorment sí. També es reconeixia la titulació dels mestres que l’havien obtingut abans de la guerra. Tot això es va fer pensant que saber català era un dret que tenien tots els nens de Catalunya. —Quines estratègies es van seguir als municipis i barris de majoria castellanoparlant? —El 48% dels mestres de les escoles públiques eren castellanoparlants, però els pares dels alumnes castellanoparlants a ciutats com Santa Coloma de Gramenet, Cornellà o l’Hospitalet volien el català a l’escola. No hi havia cap problema amb els pares. Alguns mestres potser no s’ho prenien tan bé perquè tenien por que els usurpessin alguna funció, encara que després ja van veure que no. El que fèiem des del SEDEC era organitzar una formació lingüística anomenada ‘reciclatge’. També anava destinada als professors catalanoparlants, perquè això de permetre’ls de no tenir títol va durar poc. —Com es lluitava contra la pressió dels inspectors d’Ensenyament espanyols? —A molts no els venia de gust que es parlés català a l’escola, però eren funcionaris i havien de fer el que els manaven i, per tant, havien d’afavorir o no impedir que s’ensenyés el català. Hi va haver alguns casos en què ho van dificultar: es feien l’orni, no exigien als professors que parlessin català… Però van ser casos minoritaris. —Quins han estat els punts forts i els punts febles del SEDEC? —Tot allò relacionat amb l’assessorament i la formació del professorat ha estat molt positiu. Em refereixo al reciclatge, els seminaris d’assessorament, l’acompanyament dels mestres a les escoles i la formació dels pares. Aquesta tasca ha fet que el català hagi transformat l’escola pública, l’ha generalitzat. Va ser una feina molt meritòria d’una gent que hi va deixar la pell i uns mestres que eren els més adequats per a fer-ho. Joan Triadú té una frase que diu: ‘Des de Ramon Llull fins als nostres dies, el fet més important de la pedagogia catalana és la immersió lingüística.’ Ha fet que molta gent de famílies obreres i parla castellana hagi après el català, que els ha servit d’ascensor per al seu progrés i formació. Hi ha diputats i batlles que gràcies a la immersió lingüística i l’escola catalana ha ascendit en la societat: el senyor Rivera, les batllesses de Santa Coloma i l’Hospitalet, el batlle de Mataró… No obstant això, no s’ha implantat prou bé l’ús de la llengua. —De fet, malgrat el consens històric de la societat catalana pel que fa a la necessitat de la immersió lingüística, aquesta no acaba d’aplicar-se a l’escola. Per què? —A les classes es parla català d’una manera absoluta. Després, quan se surt de la classe, hi ha un factor que falla: l’ús de la llengua. Els nens saben català però no el fan servir. Això és a causa d’un factor social: tots canviem de llengua sovint i els nens ho veuen i també ho fan. És a dir, amb el mestre parlen en català i, quan aquest es gira, canvien al castellà. Una llengua s’aprèn parlant-la. A la classe de català cap alumne no hauria de dir ni una paraula en castellà ni en anglès, de la mateixa manera que a la classe de castellà ningú no hauria de dir ni una paraula en català o en anglès. Cada cosa al seu lloc, que és la manera d’organitzar el cervell. —I com s’aconsegueix això? —S’han de fer programes específics d’intervenció en l’ús del català. És possible intervenir a l’hora del pati, a les àrees de lleure, de menjador… Posar elements perquè els nens parlin català més enllà del mestre. Això ha d’implicar que se sentin feliços, s’ho passin bé, que els interessi. En les circumstàncies que es troba la llengua, si no hi ha interès, alegria i felicitat, és molt difícil que un nen parli català si aquesta no és la seva llengua materna. —És a dir, si el nen només associa el català a les classes i a les lliçons de gramàtica, no el voldrà parlar? —Exacte. El català no és una matèria a aprendre, és una matèria a viure. I hi ha una altra qüestió: no confonguem la immersió lingüística amb l’escola catalana, que funciona en català i té uns continguts basats en Catalunya. La immersió és un projecte pedagògic que fa que els nens castellanoparlants puguin accedir a l’escola catalana. Sempre que es fa immersió, es fa escola catalana, però no sempre que es fa escola catalana es fa immersió. —Dieu que el català no es parla al pati però sí a classe. De totes maneres, sovint tampoc no es parla a classe. —Això és il·legal, no ho poden fer. El català ja està en circumstàncies molt febles, i si a sobre passa això… És impensable que pugui passar això quan el que està previst és que la llengua vehicular sigui el català. Per tant, vol dir que cal una supervisió molt severa que circumscrigui el castellà a la classe de castellà. Això no ha de passar ni a Girona, ni a Barcelona, ni al Baix Llobregat. L’escola catalana ha de funcionar en català. Si no, s’estableix una divisió terrible en comunitats. El català és el que cus les comunitats i ha d’esdevenir llengua comuna per a tothom. —Però sembla que es va cap a la direcció contrària. El català ha perdut 300.000 parlants en deu anys… —Una llengua es parla perquè és útil, perquè té prestigi, perquè hom li dóna uns atributs. Per a què serveix el català? Ens serveix per a ser. La llengua cada vegada ha estat més menystinguda pels governs espanyols, que han tombat totes les lleis que l’afavorien. Això ha generat un pensament que conclou que el català potser no és tan important i, en conseqüència, la gent deixa de parlar-lo. Aquells que feien un esforç per a parlar-lo, ho deixen de fer, moltes vegades de manera inconscient. —Què es pot fer contra això? —Prestigiar la llengua, fer-la necessària, útil… Tot això comporta unes mesures de discriminació positiva a favor del català. —I quins són els desafiaments que té el país? —La societat catalana ha passat de ser bilingüe a ser poliglota. Hi ha moltes llengües. Hem de considerar que aquest poliglotisme és una riquesa que ens fa més oberts. Ara bé, hem d’acceptar el compromís que la llengua catalana, que també forma part del poliglotisme, és aquella que hem de tenir per nostra. Hem de fer-la servir sempre, no canviar de llengua quan ens adrecem a una altra persona i convertir-la en la llengua franca. Hem d’aconseguir que tothom parli català, que sigui la primera llengua. —En alguna ocasió heu dit que independència sense llengua no val la pena. N’esteu convençut? —El sobiranisme surt de l’anhel d’un poble de governar-se a si mateix. Això, sense la impremta que li donen els trets diferencials com la llengua o la cultura, no cal. Ho podem fer d’una altra manera… La llengua serveix per a ser i la nació serveix per a estar al servei de la llengua i els drets socials. No podem separar el fet nacional del fet social. Sense la llengua, deixaríem de ser nosaltres. Per què la llengua es persegueix de manera sistemàtica quan un colonitzador, ocupant o victoriós d’una guerra entra en un país? Perquè és el que fa el poble. Serem catalans mentre parlem català. Si no parlem català, serem catalans només als llibres, però no serem nosaltres perquè haurem perdut l’element que forma el nostre pensament, el nostre llenguatge interior. Si no respectem la nostra llengua fent-la servir sempre i començant les converses en català, si no interioritzem la consigna ‘primer en català’, tindrem un problema. Si no fem del català una llengua franca, desapareixerem com a poble. —Hi ha molts castellanoparlants independentistes, però. —I benvinguts siguin. Però són castellanoparlants que volen parlar català. No van contra la llengua. Fan el que poden amb unes circumstàncies molt difícils pel català. Encara ens n’hem sortit prou bé… Que el català hagi subsistit és una mena de miracle. És per la força i l’exigència del nostre poble. Després de la guerra, es van afusellar persones per parlar català i es cremaven els llibres en català al mig de les places dels pobles. Tot i això, hem subsistit… —Quin estatus hauria de tenir el català a la República? —Jo crec que en aquest moment està fora de lloc parlar d’oficialitats, però la llengua de la República serà el català. Totes les altres llengües seran respectades i aquella amb un pes específic serà el castellà. Durant uns anys, podrà tenir un tractament diferenciat i l’administració podrà atendre en aquesta llengua, però només amb un sentit temporal. El català ha de ser la llengua que aglutini, la llengua comuna que hem de fer servir per a ser nosaltres mateixos.

Summary: Joaquim Arenas: ‘Si no fem del català una llengua franca, desapareixerem com a poble’


Jaume Sisa (1948) fa gairebé cinquanta anys que fa cançons i ara acaba de treure el seu darrer disc, ‘Malalts de cel’ (Satelite K). Aquesta obra dura gairebé 70 minuts i està pensada com si fos un disc de vinil doble. Després de vuit anys sense escriure noves cançons ara Sisa fa un repàs a la vida viscuda a través de valsos, música pop, de cambra o pasdobles. Al nou disc hi col·laboren Pau Riba, Marina Rossell, Anna Roig, Roger Mas, David Carabén i la Selene de Música Dispersa, entre d’altres. Sisa rep VilaWeb a la seva casa de Barcelona, a la part baixa de l’Eixample. —On escriu les cançons Jaume Sisa? —Normalment escric allà a l’habitació del darrera, amb la guitarra i el casset. Sí, jo treballo amb cassette. Per compondre necessito paper, bolígraf, guitarra, i després ho gravo en una cassette. El següent pas ja és gravar amb els músics. Però els esborranys, diguem, els faig amb ‘cassette’ —Què explica aquest disc? —Aquest és un disc que dura 69 minuts. És el que abans eren un disc doble. L’he fet per escoltar tranquil·lament assegut, relaxat, de dalt a baix. Perquè hi ha com un fil que ressegueix tot el disc. Comença amb una fornada de malalts del cel que als anys setanta buscaven el paradís a la terra i acaba amb un home sol, que és la meva situació, cinquanta anys després, que veu que allò que buscava no ho ha trobat. I sospita que potser no ho trobarà mai. Perquè a la terra no es pot trobar. I fora no se sap tampoc. I per tant queda aquell anhel, aquella cerca, aquella malenconia de seguir buscant la llum. La llum com a símbol de la plenitud, de felicitat. —Al vals de l’oblit dieu: ‘Trobar-hi a la fi allò que has buscat al llarg del camí. Saber que no és res. Que viure és somiar un somni lleuger’ —Ho han dit des dels místics, els sufís i Calderón de la Barca: la vida es sueño y lo sueños, sueños son. Ho han dit de moltes diferents maneres. No sabem què és, la vida. Com els peixos, que no saben que estan a l’aigua. De la vida se’n parla molt, i s’acostuma a practicar. Aquesta cançó té un ritme de vals. I comença amb el so de l’univers que va penjar la NASA. El so de l’univers és molt semblant al que s’escolta a 200 metres d’una autopista. Fff. No és exactament el vent, però semblant. Jo ho he barrejat amb una remor de mar encrespat. El vals de l’oblit és com desaparèixer dissolent els teus àtoms entre el magma d’energia i matèria que conforma el cosmos. Però d’una manera agradable, mentre sona un vals, la música per antonomàsia de la decadència. —Dieu en una cançó: ‘Planxa i pentina púrria selecta, la teranyina llustra el cervell penja cortina posa l’espelma i si patina salva la pell’. —Això no sé què vol dir. Quan el sentis veuràs que és un boig a la cel·la del seu manicomi. Aquesta lletra em va venir sola i no tinc una interpretació. L’interpreto com un boig al manicomi. Se sent la porta del manicomi i tot. Jo aquesta cançó no l’entenc. —Tots els morts dansen al compàs del meu record. Això són molts, Sisa. —Jo tinc una llista de morts. Escrita a mà, en paper. Apunto a tots els morts que he conegut. Amics, saludats, exparelles, periodistes, artistes. Parents no. Exparelles, sí. Tinc més de 150 noms. Hòstia ara n’haig d’apuntar un que l’altre dia vaig saber-ho. I en aquesta cançó hi ha una imatge que em va inspirada pels vídeos de Bill Viola, que mostra figures estàtiques, que es mouen molt poc, i tenen els ulls oberts. Una cosa bastant inquietant. —Què és la darrera cançó? —Un homenatge a Toldrà i Josep Maria de Segarra, que escrivien cançons modernistes als anys vint. És una cançó que és un càntic a la vida. Whitmaniana, en el sentit de la poesia del món, que el veu com un espectacle, una meravella, una cosa a gaudir. Hi he posat una música adient: quartet, oboè, música una mica de cambra. —’Des de llavors els artistes són, són i seran els que saben mirar. Des de llavors artista ho és tothom, és i serà, qui sàpiga mirar’. La cançó es titula Duchamp. —Duchamp és molt complex, ric, i diu moltes coses. Fill de notari francès. Dalí, fill de notari català. Duchamp arriba un moment que fa una exposició i presenta un urinari de paret, però posat al revés. I tothom es pregunta què és això? No és un quadre, no és una escultura. I ell diu que és un ready made. Un objecte que es fa a si mateix. És un object que depèn de vostè, de la mirada de l’espectador, que li donarà, o no, la virtualitat i potencialitat artística. I qui diu un urinari, diu un penja-robes o una roda de bicicleta. Duchamp fa això: ens ensenya que l’art no és una producció d’obres, com fins aleshores havia estat. El seu missatge és: s’ha acabat l’art com a producció, indústria i comerç. Hem d’elevar-nos a una concepció que ens diu que l’art és tot allò que nosaltres sapiguem i entenguem i apreciem com art. I potser qualsevol gest, objecte o situació de la vida. Saps allò de Gil de Biedma? Yo no quiero ser poeta, quiero ser poema. Doncs és això. —Quina música heu escollit? —Pop. Pop dels anys seixanta, perquè Duchamp va morir els anys seixanta. —Hi ha un partit que vol fer fora l’estàtua de Colom. L’estàtua que és una icona, per a vós. —La CUP estan com cabres. Home, com em toques Colon ? És el meu emblema sentimental de petit. Amb el meu pare pujàvem a l’ascensor i era una aventura. Per mi és un record sentimental, quasi com un tresor. És una idea de bomber de tal magnitud. Aquests de la CUP estan molt tocats. Quasi em fan gràcia de la cosa boja que porten. És una cosa quasi quasi poètica. Irreal. —Veig que no els heu votat —Jo fa anys que no voto. Potser fa deu anys que ja no voto. Vaig dir prou. No sé a qui votar. Quan tu eres abstencionista, jo votava els sociates. I abans ICV, i els comunistes. Però ara ja sóc gran i no voto ningú. —I en un referèndum? —No. —Home Sisa, aneu a votar. —Res. No voto ni a la comunitat de veïns. —Ha! Un ocellet m’ha dit: Sisa no és que no es cregui els independentistes, és que no es creu els catalans. No estan fets per la independència. —Una mica és això, sí. Tinc els meus dubtes. T’ho resumeixo com un veig. Jo veig l’oncle Josep, de Sallent. Un senyor gran. Un pagès. La dona es deia Montserrat, i tenien una casa de queviures. Gent com cal. I ell cada dia es llevava, esmorzava i agafava el cistell on la tia Montserrat li havia preparat el dinar. I la bóta, ben plena. Es posava la barretina, el garrot, la faixa i aquella jaqueta. Recordo l’oncle Jaumet vestit de català que semblava sortit de Cançó d’Amor i de Guerra. I se n’anava al tros. No sé què hi fotia però tornava amb el cistell ple de verdures, i la bóta buida. Deixava allà les verdures, i se n’anava al bar una estona. Vull dir que aquest home era un home amb un caràcter bastant tranquil. No massa simpàtic tampoc, però bé. Doncs de tant en tant si s’emprenyava per alguna cosa començava: cagu’m Déu, hòstia puta, els claus de Cristo, la mare que em va parir, que un dia agafaré el garrot. Agafaré el garrot! Em sentiu, agafaré el garrot! Aleshores veurem. Doncs mai va agafar el garrot. Mai. Per mi aquest és el català. Encara és hora que vegi alguna desobediència.

Summary: Jaume Sisa: ‘Aquests de la CUP estan com cabres. Home, com em toques Colon?’


L’acte de Perpinyà va ser eminentment polític, però també va tenir un fort component emocional. Per primera vegada, després de més de dos anys d’exili, el president Carles Puigdemont i els consellers Toni Comín i Clara Ponsatí van tornar a Catalunya. Un retorn que també els va permetre de saludar amics i familiars. Una de les imatges més emotives que deixa aquest cap de setmana és el retrobament dels tres eurodiputats amb les seves mares. Puigdemont ho ha publicat així a les xarxes. View this post on Instagram Les mares. El retrobament 2 anys i 4 mesos després d’iniciar l’exili A post shared by Carles Puigdemont🎗 (@carlespuigdemont) on Mar 2, 2020 at 12:31am PST

Summary: Puigdemont, Comín i Ponsatí es retroben amb les seves mares a Perpinyà


Estimat Arcadi: I tant que canviaran els temps, i molt! De fet, ja van canviant. Però, com tantes vegades ens has ensenyat, no canvien ni de sobte ni per casualitat. Canvien en forma de trencaclosques, i gràcies a la implicació de molta gent (de molta gent petita fent coses grans). Gràcies a en Pepe Beúnza i en Daniel López vaig tenir la immensa sort de conèixer-te a tu, a en Vicenç Fisas, a en Jordi Armadans, a en Rafel Grasa. Referents i, sobretot, amics. Al vostre costat he après els valors de la no-violència, i la importància de la pràctica compromesa en favor dels drets i les llibertats. Recordo amb afecte, i un gran sentiment de deute, les primeres conferències en què jo (l’alumne) feia d’escorta i teloner de tu (el mestre). Parlant d’objecció de consciència, de desarmament, de pau, de solidaritat: des de la Universitat per la Pau fins a Sant Cugat, passant per universitats, casals, locals okupats o, simplement, pel carrer. Els canvis socials són un trencaclosques dinàmic, repeteixes sovint. Quan aconsegueixes que uns quants cubs siguin en la posició correcta, és possible que algun es capgiri de sobte i alenteixi la formació de la imatge desitjada. El retrocés que estem vivint en aspectes com la llibertat d’expressió o els drets civils i polítics en són un malaurat exemple. Però lluny de desanimar-nos, aquestes dificultats ens han d’esperonar, encara més, a continuar, a ser-ne més, a fer-ho millor, i a mirar més lluny. Aquest és l’aprenentatge que hem extret dels moviments alterglobalitzadors, o de les campanyes a favor de la prohibició de les mines antipersona, les armes lleugeres o les bombes de dispersió, entre d’altres. Cap d’aquestes transformacions socials ha estat ràpida ni, menys encara, fàcil. Totes han estat el resultat d’una combinació de factors que inclouen l’estratègia compartida (que exigeix establir objectius a curt, mig i llarg termini concrets, assumibles i mesurables), la coordinació tàctica de diferents actors que, en la seva diversitat i pluralitat, acorden accions conjuntes, i, sobretot, la tenacitat i la perseverança davant les adversitats i infortunis constants. És així com hem guanyat moltes batalles, i així com no ens frustren les que no hem guanyat encara, sinó que ens esperonen a continuar-les fins que les circumstàncies, i els temps, hagin canviat prou mentalitats, i especialment, a prou cors. Seguint la recomanació d’en Pepe Beúnza he llegit (més ben dit, he devorat), el llibre de l’amic Srđa Popović, Cómo hacer la revolución. Instrucciones para cambiar el mundo. De lectura amena i de contingut punyent. Popović, un dels impulsors del moviment Otpor! (Resistència) que va derrocar Milošević, i director del Centre for Applied Nonviolent Action and Strategies (CANVAS), fa un repàs de les nombroses revolucions socials que en aquests moments protagonitzen els canvis globals. I de totes elles es poden extreure aprenentatges, lliçons i propostes. La llista és llarga, exhaustiva i, sobretot, útil, però em quedo amb dues de les seves conclusions finals, fruit de la seva llarga experiència, i a manera de comiat. La primera és que la sort importa. En això, i per tal de no caure víctimes de la Llei de Murphy, cal seguir dues regles ben senzilles, diu. Una, prepareu-vos de la manera més meticulosa possible (elaborant llistes i gràfics mentals, i reduint al mínim les qüestions que quedin sotmeses a l’atzar). I dos (molt important), mantingueu la serenor i apreneu a acceptar les dificultat i els cops com a part de les anades i vingudes de qualsevol canvi social. La segona conclusió és que el poder de la gent és un esport d’equip. I, com a tal, un equip necessita jugadors de tota mena. En altres paraules, no confonguem unitat (necessària en termes d’acció) amb uniformitat. Quantes vegades ens has repetit això mateix, Arcadi, i n’has fet bandera amb el teu exemple personal! No t’estarem mai prou agraïts, però seguirem posant en pràctica les teves lliçons, per fer que el trencaclosques dels canvis acabi configurant aquell futur ètic, just, inclusiu i solidari al qual aspirem tanta gent i pel qual, malauradament, alguns avui som privats de llibertat. Raül Romeva Rueda Centre penitenciari dels Lledoners, 24 de juliol de 2018

Summary: ‘Els canvis socials són un trencaclosques dinàmic’, Raül Romeva a Arcadi Oliveres


Un 33% de les 6.000 cambreres de pis d’Eivissa, conegudes com a ‘kellys‘, han secundat avui el segon dia de vaga convocat per a millorar les seves condicions de treball i reduir la càrrega laboral, segons el sindicat Confederació General del Treball (CGT). Es manté així la xifra d’unes 2.000 treballadores adherides a l’aturada en la primera jornada d’ahir, que va començar amb l’activitat de piquets informatius en les zones turístiques d’Es Canar, Platja d’en Bossa i Port des Torrent. Per avui està prevista una manifestació que sortirà des del Parc de la Pau a les 19.30 i que conclourà en el passeig de Vara de Rei, en la qual es llegiran dos manifestos per part de les ‘kellys’ i de col·lectius feministes. Partits polítics com FSE-PSOE, Podem Eivissa i Llaura Eivissa, entre més, a més de nombrosos moviments socials i feministes, han anunciat la seva adhesió a la mobilització d’aquesta tarda, que tancarà la vaga de les ‘kellys’, convocada per a reclamar que es reguli i es rebaixi la seva càrrega laboral. El secretari general de CGT, Rafa Sánchez, ha destacat que la manifestació d’aquesta tarda serà ‘el termòmetre per a mesurar el suport que tenen les ‘kellys’, per la qual cosa espera que sigui multitudinària. En el conjunt de les Pitiüses es calcula que hi ha entre 7.000 i 8.000 netejadores i cambreres de pis, però a Formentera la vaga no ha tingut seguiment.

Summary: Un 33% de les ‘kellys’ secunden el segon dia de vaga a Eivissa, segons CGT


L’escriptora Marina Espasa és la primera comissària de Barcelona Ciutat de la Literatura, una etiqueta impulsada per la UNESCO dins la Xarxa de Ciutats Creatives. Barcelona va aconseguir aquesta distinció el desembre del 2015. Era al començament del mandat d’Ada Colau. El primer any dels comuns al govern municipal, la regidoria de Cultura va ser encapçalada per Berta Sureda. Fou ella qui encarregà a l’escriptora Marina Espasa el projecte de Barcelona Ciutat de la Literatura, obrint l’oficina tècnica de la UNESCO i dibuixant les primeres grans línies del projecte. Marina Espasa, que té l’encàrrec per a un període de dos anys i mig, va començar a actuar el mes d’abril del 2016. Però el començament va ser lent, perquè poc després, el mes de juny, arribava el pacte de Colau amb Collboni, que assumia la regidoria de Cultura. Els canvis interns a l’Institut de Cultura de Barcelona (Icub) van retardar l’engegada amb normalitat del projecte. Avui, un any després, ja comença a ser visible i normalitzada la presència de Marina Espasa com a comissària en tots els projectes literaris amb participació institucional. Però per al públic en general, l’etiqueta de Barcelona, Ciutat de la Literatura de la UNESCO encara és una idea poc interioritzada. En l’entrevista, Marina Espasa mira d’aclarir conceptes i explicar el programa d’activitats. —Aquesta candidatura ha prosperat molt de pressa, oi? En segons quines categories, la UNESCO és molt exigent, demana uns dossiers molt complets i complexos. Com va anar el procés? —La UNESCO té molt d’interès a potenciar la Xarxa de Ciutats Creatives. Ara és una xarxa amb cent setze ciutats vinculades, repartides en set categories, una de les quals és la de Ciutat de la Literatura. Les altres són: música, disseny, arts visuals, arts populars i tradicionals, gastronomia i cinema. Hi ha ciutats molt lligades al turisme i la majoria de ciutats són mitjanes o petites, perquè ser ciutat creativa dóna visibilitat. En ciutats més grans, com és el cas de Barcelona, es proposen uns altres objectius. Melbourne i Barcelona són les ciutats més grans en la categoria de Ciutats de la Literatura. —Hi ha més ciutats amb entitat, com Edimburg i Dublín. —Edimburg i Dublín són les que van tenir la idea i la van impulsar. Aquestes ciutats són més petites, però tothom coneix els autors anglosaxons i se’n fan rutes i moltes activitats. Nosaltres abans de crear una Ruta Sagarra, per exemple, hem d’explicar a fora qui era aquest escriptor. La candidatura la va impulsar Jaume Ciurana quan era regidor de Cultura. I és curiós que es decidís per la literatura, perquè podia haver optat a qualsevol de les altres categories. En canvi, trobo que va ser una idea brillant. La literatura costa més d’explicar que segons quines arts, tant cap enfora com cap endins. Molta gent d’aquí ignora el patrimoni literari de la ciutat. —En clau interior hi ha molta gent que encara es pensa que això de Barcelona, Ciutat de la Literatura és una candidatura i que té una durada limitada. —La candidatura de Barcelona va guanyar amb el màxim de punts. Es va nomenar el desembre del 2015. De Ciutats de la Literatura n’hi ha dinou ara i enguany torna a haver-hi nomenaments. Quan es va acceptar la candidatura de Barcelona també van entrar-hi sis o set ciutats més, la majoria de l’est. Això ha fet que aquesta categoria de ciutats literàries canviés molt, perquè fins al 2015 la majoria eren ciutats anglosaxones. Els era més fàcil d’entendre’s. Ara és més complex i el panorama encara canviarà més, perquè la UNESCO vol incloure-hi ciutats de l’Àfrica i de la Xina, allò que en diuen el ‘global South’. —I com es coordinen les ciutats de la Literatura? —Es reuneixen una vegada l’any. També tenim una coordinadora, que actualment és el representant de Cracòvia. A més, l’any passat ens vam dividir en subgrups, responsables de cada àrea: comunicació, candidatures i projectes transversals amb més ciutats creatives. En general, jo m’hi entenc molt bé. L’any passat vam proposar que la reunió anual es fes a Barcelona. Tothom va dir que sí i l’hem feta coincidir amb Sant Jordi. Tindrem quinze representants de les dinou Ciutats de la Literatura a Barcelona, per Sant Jordi. —Aquesta etiqueta de Ciutat de la Literatura, què implica? —És un segell que quan s’atorga és per sempre. Cada quatre anys, la ciutat ha d’enviar un balanç de les activitats impulsades, les polítiques públiques en relació amb la literatura, la repercussió econòmica… Has de fer un treball cap endins, però també cap enfora. És una feina doble: cap enfora t’has de relacionar bé amb les altres Ciutats de la Literatura, s’han de fomentar intercanvis, com el que hi ha hagut al Kosmopolis enguany, convidant el festival Neu! Reekie! d’Edimburg. Fem molta feina de mitjancers. També és important la presència a fires internacionals. En aquest sentit, la Ciutat de la Literatura és una mena d’Institut Ramon Llull en versió ciutat. En fires literàries hi ha els estands de Ciutats de la Literatura. Al maig, per exemple, anirem a Praga. Hi portarem en Marc Pastor, que ha estat traduït al txec. La idea és tenir presència a la fira de Guadalajara i també a la de Buenos Aires. Alhora, es fomenta l’intercanvi de residències d’autors. —Com heu definit les grans línies del programa? —D’entrada, hem definit cinc eixos de treball: treballar per al sector; treballar per al públic infantil i sobretot juvenil, que això va lligat amb el foment de la lectura; recuperació i visibilització del patrimoni literari; internacionalització; i comunicació. Hem començat a definir projectes petits per a cada eix. Per exemple, en l’àmbit de la comunicació treballem per crear una web que sigui l’agenda literària de referència de la ciutat, que permeti la centralització d’actes i recomanacions. I també disposarà d’un agregador de continguts, per a incloure articles literaris publicats als mitjans, internacionals i d’aquí. —Expliqueu alguns projectes que treballeu per a cada eix. —Per al sector, hem creat les beques Montserrat Roig, per donar suport als creadors, que són la baula més feble de la cadena literària. Com que no tenim residència d’escriptors a Barcelona, encara, vaig proposar deu espais diferents de la ciutat que acollissin escriptors durant dos mesos, dues vegades l’any. De manera que se’n beneficiaran vint escriptors, que durant dos mesos tindran un espai de treball i un ajut de tres mil euros. Aquestes beques signifiquen 60.000 euros anuals. S’hi van presentar 250 escriptors. —I els criteris de selecció? —Hi havia tres elements que donaven punts: l’interès i la qualitat del projecte, sobretot, i també el currículum i la trajectòria (no és un programa per a escriptors emergents, almenys han d’haver publicat un llibre que tingui ISBN) i que el projecte tingui una certa vinculació amb la ciutat de Barcelona. A l’octubre obrirem la convocatòria del 2018. El jurat és format per l’editor independent Joan Riambau, la llibretera Montse Porta i l’escriptor Jordi Puntí. —I per als joves, què heu pensat? —Vam presentar a la fira del llibre de Bolonya una aplicació que es diu Literapolisbcn, que s’activarà passat Sant Jordi. En vam fer una prova aquest passat Món Llibre. És una mena de gimcana literària a través de novel·les que passen a Barcelona. De moment treballem amb sis novel·les, que són les que s’han de descobrir. És una aplicació pensada per a joves entre 12 i 17 anys. I la voluntat és vincular les novel·les amb el país, perquè aquests joves descobreixin que els escriptors escriuen a través d’allò que viuen. I cada any s’hi aniran incorporant sis novel·les més. Només funciona amb geolocalització. Els participants s’han de moure. Hi ha tres itineraris: un de més pedagògic, un sobre la novel·la i l’autor i un altre amb jocs d’enginy. És pensat perquè s’hi pugui treballar als instituts, també. —Aquesta setmana de Sant Jordi també heu impulsat una nova activitat, els Diàlegs de Sant Jordi. —Sí, del 18 al 22 d’abril. I ho fem juntament amb Biblioteques de Barcelona: el tret de sortida serà el pregó, que ja fa anys que es fa i que enguany anirà a càrrec de l’escriptora Yasmina Reza, que conversarà amb Xavier Albertí. Per complementar-lo, i aprofitant que les editorials cada any porten més autors estrangers perquè visquin el dia de Sant Jordi, hem programat uns diàlegs entre alguns d’aquests escriptors que vénen de fora i escriptors d’aquí. I la nit del 22 d’abril també col·laborem amb una nova iniciativa, la Nit del Drac, que es farà a l’esplanada de davant del Born, un espectacle dirigit per Joan Ollé, que retrà homenatge a alguns escriptors que tenen efemèride enguany, com Josep Palau i Fabre, J. V. Foix, Prudenci i Aurora Bertrana… —Per acabar, quin és el pressupost anual que l’Ajuntament de Barcelona destina a Barcelona Ciutat de la Literatura? —El pressupost, que inclou tots els festivals literaris que es fan a Barcelona (la BCNegra, la Setmana de la Poesia, Món Llibre i el festival de novel·la històrica) és d’uns 600.000 euros l’any.

Summary: Marina Espasa: ‘Els creadors són la baula més feble de la cadena literària’


El nom de Miquel Puig Raposo (Tarragona, 1954) ha sonat com un dels possibles consellers del nou govern. Malgrat haver ocupat càrrecs diversos a la Generalitat convergent, no ha estat mai un home conformista. El llunyà 2002 va saltar de director general de la Corporació Catalana de Radio Televisió perquè resultava incòmode al govern. Era considerat poc afí a ‘la família’. Té fama de pragmàtic. Al seu nou llibre ‘Un bon país no és un país low-cost’ sacseja de soca-rel els tòpics sobre el món laboral del país i tots els apriorismes sobre ocupació. Argumenta amb rotunditat: ‘Ens enganyen quan diuen que hem de crear molts llocs de treball i per tant han de ser barats. En realitat l’augment del salari mínim beneficiaria tota la societat.’ Les seves propostes són transformadores i, de la mateixa manera que diu això, explica per què no seria bona una renda garantida universal. —Per què parleu de països decents i indecents? —Ens hem cansat de parlar del PIB, però des de fa poc, al món occidental, ens hem adonat que el més important no és quin tenim ‘per capita’, sinó com és redistribuït. Tota aquesta millora enorme que hi ha hagut a l’economia, aquests últims vint anys, no ha beneficiat gens els de baix, poc els del mig i moltíssim els de més amunt. I, per tant, hem arribat a la conclusió que l’equitat també és important. A sobre, Espanya és un dels països menys equitatius d’Europa, amb Romania, Bulgària i Estònia, països que no són el nostre referent. I hi ha una sèrie de països que ho són i que són molt a prop de nosaltres. Al llibre analitzo quina diferència hi ha entre ells i nosaltres. —I què heu vist? —Que hem estat víctimes d’una estafa colossal. Ens han convençut que per a poder ser competitius hem de ser un país de salaris baixos. Això és absurd, perquè tant a Espanya com a Catalunya hi coincideixen cinc fenòmens. Primer, una taxa de natalitat baixíssima. Segon, una taxa de graduació universitària altíssima; és a dir, hi ha pocs joves i més de la meitat estudien a la universitat. Tercer, som al millor mercat del món, que és la Unió Europea. Quart, tenim una tradició industrial que no hem perdut mai. I cinquè, aquí hi ha hagut un mannà turístic colossal; es podria pensar que en un país on hi ha tanta demanda de gent, la mà d’obra hauria d’anar cara… Doncs no, tornem, a ser un país de mà d’obra barata. —Per què parleu d’obsessió per a crear llocs de treball si no se’n creen? —Aquest és l’engany. No és veritat que no s’hagin creat llocs de treball. L’any 2013, en el moment més fumut de la crisi, si comparem les persones que treballaven amb les que treballaven trenta anys enrere, veurem que aquí hi ha un creixement de llocs de treball que supera Alemanya, França o qualsevol país d’Europa, excepte Irlanda. —I com és possible que un país que ha creat tants llocs de treball tingui tanta desocupació? —Perquè es creen llocs de treball poc qualificats i mal remunerats en un país que té molts universitaris. Hi ha una distorsió: els universitaris no troben feina perquè no hi ha llocs de treball per a ells i, en canvi, falta gent per a ocupar aquests llocs de treball poc qualificats. Per això Espanya és líder en recepció d’immigrants poc qualificats. —Aquesta és la causa de tanta desocupació? —Sí, perquè aquests llocs tan poc qualificats i tan mal remunerats als nostres joves, i als no tan joves, no els agraden. L’engany és aquest: hem de crear molts llocs de treball i per tant han de ser barats. L'engany és aquest: hem de crear molts llocs de treball i per tant han de ser barats —Com es canvia això? —Hem de ficar-nos al cap que som una màquina de crear llocs de treball. —El problema no és, doncs, quants llocs de treball es creen, sinó quins? —Sí, perquè no crear llocs de treball per a la nostra gent ens condemna a ser un país poc pròsper i poc equitatiu. Sí continuem així no podrem mantenir el sistema de pensions ni l’estat del benestar. La gent que guanya poc, paga pocs impostos. Un mileurista, en tota la seva vida, pagarà en impostos la meitat del que li costa a la societat. Per tant, és un mal negoci. No dic que no s’hagin de donar aquestes prestacions a la persona que treballa. No, no dic això, sinó que s’ha d’aconseguir que pagui més i si no ho fa és una persona subvencionada. Quan vostè va a un bar i el cambrer que l’atén és un mileurista o menys, la copa que vostè pren és una copa subvencionada per la societat. Quin sentit té que la seva copa sigui subvencionada? Vostè, per la seva copa, n’ha de pagar el que val. —Per què dieu que és subvencionada? No us entenc. —Perquè el cambrer paga la meitat d’impostos del que rep de la societat. I això només pot tenir dues lectures: o l’empresari fa massa diners o la copa és massa barata. Aquesta és la raó per què països tan liberals com la Gran Bretanya o Nova Zelanda tenen un salari mínim més elevat. Ho fan fonamentalment perquè diuen que si aquesta persona paga poc, algú li haurà de pagar l’escola, els hospitals. La manera que no ho hàgim de pagar entre tots és que ho pagui ell. —Per què no anem gens cap aquí? —Perquè ningú no ho ha dit. —Voleu dir que és tan fàcil com això? —Jo no ho sabia abans d’analitzar-ho i per això escric el llibre. És important que la gent ho sàpiga. La gent va equivocada perquè persistentment li diuen unes coses que no són: que no hem creat prou llocs de treball i que per ser competitius hem de tenir salaris baixos. —El turisme és un dels sectors que paga els salaris més baixos. Això pot canviar? —És el sector que té més facilitats per a posar remei a aquesta situació. Els turistes vénen a gaudir d’una cosa que és gratis: de la ciutat, del país, de la platja, de la muntanya, del patrimoni arquitectònic. El que paguen és l’hora del cambrer, de qui li fa l’habitació, l’hora del taxista… Jo em pregunto per què les venem tan barates. Si tenim uns atractius tan superiors a Àustria, Suïssa o França per què ho venem més barat? És absurd. En canvi, el cambrer, el taxista, el que fa el llit d’aquests països cobra més. És tan senzill com això. Ells cobren més al turista perquè hi ha una regulació que diu que el personal que fa aquesta feina ha de cobrar més. Si nosaltres tinguéssim aquesta regulació els turistes haurien de pagar. —I pagarien? —Sí, perquè les previsions de creixement del turisme són tan brutals que no deixarien de venir. Ho tenim a tocar de la mà. —Però fa molts anys que els sindicats demanen que augmenti el salari mínim i no ho aconsegueixen. —No els fan cas perquè es considera que és una cosa que beneficiaria a ells i perjudicaria la societat. És exactament a l’inrevés: l’augment del salari mínim beneficiaria tota la societat perquè, si no, nosaltres subvencionem el turista. —Al vostre llibre sou crític amb les rendes garantides? —La gent ha de treballar i tothom que treballi ha de guanyar un bon salari. La renda garantida és llançar la tovallola. És dir: com que sabem que hi ha gent que no treballarà li hauríem de garantir un mínim. Això és un grandíssim error, no tant perquè hi hagi aprofitats, que segurament n’hi hauria, com perquè és un error conceptual. A nosaltres no ens sobren els diners i per la demografia que tenim, cada vegada ens en faltaran més. Per tant, la idea de ‘no cal treballar i si la societat no et pot oferir feina no pateixis’ em sembla un error conceptual molt gran. La gent ha de treballar i tothom que treballi ha de guanyar un bon salari. La renda garantida és llançar la tovallola —Però és una de les idees que, en una forma o una altra, més s’estén, per exemple, ara a la campanya de les eleccions espanyoles. —Per a la gent que treballa a temps complet o similar hi ha d’haver un salari mínim. Per a la gent que pot treballar només una part de la jornada hi ha d’haver el complement salarial garantit, que em sembla una bona idea, però insuficient. Per a la gent que no treballa hi ha d’haver unes polítiques actives d’ incentivació o de formació perquè treballi. I, a la gent que no pot treballar pels motius que siguin (nens, grans, minusvàlids o malalts), és clar que se’ls ha de garantir uns ingressos dignes. Però només als qui no poden treballar. Els qui poden treballar, s’ha d’aconseguir que treballin, i que cobrin un salari digne. —Us diran neoliberal. —No sols no sóc neoliberal, sinó que em sembla que el neoliberalisme és, fonamentalment, un engany per a justificar intel·lectualment una desigualtat que és repugnant. La renda garantida és una idea benintencionada però equivocada. Els països que viuen millor garanteixen la renda als que no poden treballar, però fan els possibles perquè treballin els que poden fer-ho. Honestament, crec que en comptes d’inventar coses hem de copiar els que van al davant. —A la Catalunya independent, aplicar-hi tot això serà més fàcil? —Dependrà exclusivament de nosaltres. Jo, modestament, amb aquest llibre intento crear un estat d’opinió. —Sovint, els catalans ens sentim molt diferents d’Espanya, però aquest llibre gairebé ens retrata iguals. —En estructura laboral som iguals. Sí que és veritat que si ens quedem a Espanya fer el canvi serà impossible, perquè les elits espanyoles són molt classistes i no els repugna que a baix hi hagi una àmplia capa de gent poc qualificada i mal pagada. Vull creure que a Catalunya, que és un país que vol ser més europeu i per tant més igualitari, segurament seria més fàcil, però òbviament no hi ha cap garantia que hagi de ser així. —Perdoneu que hi insisteixi, però la situació que tenim també és originada pels canvis tecnològics, la robotització? —Sempre es diu que la mecanització destrueix llocs de treball. És la resposta que sempre donen, però és una explicació falsa. Perquè si fos veritat el nombre de persones que treballen a Catalunya no creixeria tan de pressa, i el que observem no és sols que creixen, sinó que el que creix més són els llocs de treball de baix. Òbviament, que l’automatisme en destrueix, d’acord. Però se’n continuen creant. El fenomen existeix, però no té res a veure amb el nostre atur ni amb els nostres salaris baixos. —Amazon ho té tot robotitzat i fa la competència directa a la nostra botiga. —Què això passi no vol dir que nosaltres assistim impassibles a la destrucció de molts llocs de treball i la nostra reacció sigui fonamentar un turisme barat. És una llàstima que Amazon destrueixi això, però ens hem de preguntar què tenim. I tenim el turisme. Doncs fem que aquest sector creï llocs de treball tan bons o més que els que desapareixen. Per les prospeccions que s’han fet, el turisme té una capacitat gairebé il·limitada de crear llocs de treball. —Mesures com la d’Icrea, invertir en recerca, són imprescindibles? —Això és bàsic i és el que es fa bé a Catalunya. Aquest llibre parla dels de baix, però no dels de dalt, perquè el problema ara és aquest. Són dues coses diferents: que es pagui millor als de baix i que hi hagi més llocs de treball a dalt. El que cap país del món no farà serà crear molts més llocs de treball a dalt. Es pot ser un país amb molta recerca, amb molta innovació i, malgrat això, amb molta gent molt mal pagada a baix. Aquest és el model dels Estats Units, prosperitat amb desigualtat. Els països que considero decents, això no ho volen. —Però hi ha aquest 1% que cada vegada és molt més ric. —Això és un problema gros als Estats Units, però nosaltres encara no el tenim. Potser ho serà d’aquí a deu o vint anys, però ara el problema són els de baix. Nosaltres tenim massa gent mal pagada. —La gent del moviment 15-M destaca molt aquesta informació. —El moviment 15-M està molt influït pels Estats Units, on sí que tenen el problema de l’1 per cent o 1 per mil més ric. Allà és gravíssim i aquí, no tant. —Hi ha massa regulacions insensates en aquest país? —Jo no hi entro, en el llibre, en aquesta qüestió, però és cert que els empresaris es queixen que hi ha massa regulació i que és massa estricta. Això passa igual en aquests països que són millors. La diferència fonamental és que la regulació allà és més estable. Es canvia més a poc a poc i amb el consens, normalment, de l’oposició. Això per a construir indústria és bàsic. Un industrial ha de saber quines són les regles del joc en un termini llarg. Aquesta inestabilitat és un problema. Aquí es fan molt poques lleis per consens. És molt freqüent que es faci una llei i l’oposició digui ‘quan jo arribi la canviaré’. Això és negatiu. —No ens queda temps, però seria interessant que expliquéssiu el vostre procés personal cap a l’independentisme. —D’això en parlem un altre dia. Podeu comprar el llibre podeu comprar-lo ací Vegeu el vídeo de la presentació del llibre ‘Un bon país no és un país low cost’, al Cercle d’Economia:

Summary: Miquel Puig: ‘Hem estat víctimes d’un engany colossal’