ERC ha sondejat el PP al congrés espanyol per veure si en aquesta nova legislatura podrà entrar a la comissió que reuneix els diputats amb accés a secrets oficials i que vigila el Centre Nacional d’Intel·ligència (CNI), però el portaveu adjunt dels republicans, Gabriel Rufián, tem un nou veto del partit majoritari, com passa des del 2012. D’acord amb el reglament del congrés, els diputats autoritzats per accedir a secrets oficials han de ser elegits pel ple en una votació secreta mitjançant papereta en urna i necessiten tenir un suport d’un mínim de tres cinquens de la Cambra (210 diputats). Només hi pot entrar un per grup parlamentari, que habitualment és el portaveu. Des de C’s ja van avançar que, quan calgui elegir els parlamentaris que puguin accedir a matèries classificades, els 32 diputats de la formació taronja no donaran suport a candidats independentistes, ni d’ERC ni del PDC o Bildu pel grup mixt. No n’hi ha prou amb el PSOE i Units Podem El desmarcatge de C’s impedeix que aquests partits assoleixin els suports suficients només amb el suport de PSOE i Units Podem, de manera que necessitaran el concurs del PP per poder formar part d’aquest selecte ‘club’ amb accés a informació classificada. En aquest context, el portaveu d’ERC al congrés, Gabriel Rufián, ha reconegut a Europa Press que la seva formació ha sondejat el PP per conèixer els seus plans al respecte i el seu pronòstic no és optimista: ‘Estem convençuts que no ens deixaran, vam perdre la innocència fa molt’. Els precedents tampoc són molt favorables: precisament en la Legislatura del 2011-2015 –en la passada no va donar temps a constituir la Comissió de Despeses Reservades–, el PP, que tenia majoria absoluta, es va negar a permetre l’entrada dels tres candidats que ERC va posar sobre la taula, en nom del grup mixt, al·legant que els independentistes catalans podien traslladar la informació reservada als membres de la coalició abertzale Amaiur, que integra els hereus de l’antiga Batasuna. Ja no és el grup mixt Ara ERC no forma part del grup mixt sinó que té grup parlamentari propi i, segons Rufián, permetre que tots els grups formin part d’aquesta comissió ‘seria normal’, de la mateixa manera que el PP i C’s tenen presència en tots els òrgans del Parlament. ‘Forma part de la normalitat democràtica’, sosté. Segons la seva opinió, vetar ERC quan estava en el mixt era ‘un escàndol’ i ara també, i està convençut que, si a C’s no li deixessin entrar en una comissió a Catalunya, ‘hi hauria portades’.

Summary: ERC es tem un nou vet del PP per accedir als secrets oficials


La policia ha detingut a Alacant tres persones arran d’una gran baralla entre afeccionats de l’Hèrcules i el Castelló hores abans del partit de futbol de Segona B que es jugava a les 18 hores, segons que han avançat els diaris Alicante Plaza i La Información. La tensió ha arribat a tal nivell, amb afeccionats brandant pals i, pel cap baix, una arma blanca, que la policia ha disparat trets a l’aire per dispersar-los. La baralla ha acabat amb set ferits, segons el Centre d’Informació i Coordinació d’Urgències de l’Hospital General d’Alacant i la policia local, citats per Europa Press. Els fets estat a la cruïlla entre els carrers de Teulada i de Camp de Mirra, vora l’estadi José Rico Pérez, poc abans de les 15.00. La policia ha informat que manté oberta la investigació per aclarir els fets i determinar si havien quedat prèviament per barallar-se. S’hi ha mobilitzat un suport vital bàsic, que ha traslladat un home de quaranta-un anys a l’Hospital General d’Alacant. La policia local hi ha dut un altre de vint-i-set. També hi han atès un home de vint anys que hi ha arribat motu propio. Així mateix, un altre de divuit ha estat atès per contusions i ha rebut l’alta voluntària. A més, agents de la policia local i espanyola han identificat cinquanta-cinc persones, a qui sancionaran amb mesura cautelar de prohibició a un camp de futbol i multes de fins a tres mil euros per haver infringit la Llei de l’Esport. Segons fonts policials, dos agents locals eren a la rodalia atenent un accident quan han observat la baralla i s’hi han dirigit de pressa per dissoldre-la. Han sol·licitat reforços, però abans no arribessin han demanat als afeccionats d’aturar la baralla. Com que no els han fet cas i han provat d’atacar-los han disparat a l’aire per evitar que fossin agredits. En aquest instant els ultres han sortit corrents. Vegeu ací un vídeo d’Alicante Plaza enregistrat en un edifici pròxim: VÍDEO: Tres heridos y cuatro detenidos en una pelea tumultuaria entre aficionados del #HérculesCF y el #CDCastellón https://t.co/Z127uWAZ10 #HérculesCastellón pic.twitter.com/39stKkJzjb — Alicante Plaza (@alicanteplaza) November 11, 2018 El partit no havia estat declarat de ‘alt risc’, tot i que anys enrere ja hi havia hagut enfrontaments entre seguidors de tots dos equips.

Summary: La policia dispara a l’aire per dissoldre una baralla entre seguidors de l’Hèrcules i el Castelló


Ara fa un mes, ens va sorprendre que la televisió pública eslovena fes una entrevista al conseller d’Afers Estrangers de la Generalitat, Raül Romeva, en català, subtitulada en eslovè i en horari de màxima audiència. Veure una cosa semblant a Espanya, per exemple, és pràcticament impossible. Però a Eslovènia ho van fer. El periodista que va entrevistar Romeva es diu Igor Eugen Bergant. Va aprendre espanyol en la seva etapa formativa, i amb els viatges que va fer sovint a Catalunya va acabar entenent el català i tenint-ne unes nocions bàsiques. I per ‘respecte’ a l’entrevistat i ‘empatia amb Catalunya’ s’hi va llançar. —Per què vau decidir de fer l’entrevista en català? —Perquè crec que era el servei més professional que podíem oferir a la nostra audiència per parlar d’aquest tema. En l’informatiu del vespre rebem convidats estrangers de manera regular i mirem de fer servir els seus respectius idiomes, si els parlem, és clar. Bàsicament, quan els nostres programes s’emeten en llengües estrangeres, se subtitulen. Això té una llarga tradició, i els nostres espectadors hi estan acostumats. En el cas del senyor Romeva, hi havia més opcions. Una entrevista en anglès hauria estat l’opció més fàcil, molts eslovens parlen bé anglès. Com que parlo amb fluïdesa el castellà, que vaig aprendre a l’institut com a tercer idioma estranger, també hauria estat una possibilitat. Però al final, i atès el meu coneixement del francès i una mica d’experiència amb el català, vaig optar per una entrevista en l’idioma propi del convidat. Vaig presentar la idea als meus editors i no s’hi van oposar. Crec que va ser una bona decisió per a tots: per al públic, en primer lloc, perquè molts dels nostres espectadors van poder sentir el català per primera vegada en la nostra televisió. L’ús de la llengua va ser també un missatge en si mateix per a ells. A Eslovènia, la gent és molt sensible amb el nostre idioma, que és la base de la nostra cultura i independència. Ara molta gent jove ho dóna per descomptat, però fa trenta anys, quan Eslovènia encara no era independent, era diferent. Per tant, també era un recordatori per a nosaltres mateixos… I, per tant, una manera de mostrar una certa empatia amb el poble de Catalunya. I de respecte, és clar. —Sou conscients que això va impressionar molta gent a Catalunya? No és habitual en les televisions espanyoles… —Honestament, em va sorprendre. Quan vaig ser a Catalunya vaig intentar fer un seguiment de mitjans espanyols i catalans. Però no sabia que el fet d’utilitzar el català en els mitjans espanyols, sobretot a la televisió pública, seria limitat. La base de la bona comunicació és el respecte mutu. Hi ha diverses llengües en ús a Espanya, o sigui que estic segur que la millor cosa és simplement acceptar-les tots per igual. Però, d’altra banda, també és important d’evitar qualsevol malentès. Per tant, si acceptem que hi ha diversos idiomes, hi ha d’haver traducció. Crec que seria acceptat ràpidament. La pitjor manera de veure-ho és dir, com que tothom entén el castellà, no cal preocupar-se. Això és una falta de respecte i és groller. —Sabeu que hi ha cadenes espanyoles de televisió que han arribat a demanar disculpes per haver saludat en català? —No ho sabia… Però depèn de la situació. Us posaré un exemple, que d’entrada no sembla que tingui relació. Vaig començar com a periodista esportiu quan Eslovènia encara era una part de Iugoslàvia. Recordeu que a l’antiga república iugoslava d’Eslovènia, l’eslovè sempre havia estat l’únic idioma oficial. Hem après serbi-croat a l’escola primària, però la major part de la gent el parla de manera força justa. En aquella època, la televisió d’Eslovènia era una mena de canal de radiodifusió regional, i la majoria de programes en serbi-croat eren subtitulats. No obstant això, en alguns programes, especialment en les retransmissions esportives en directe, era habitual que els periodistes eslovens a Eslovènia TV parlessin amb els convidats d’altres parts de Iugoslàvia en eslovè –de manera que els convidats no ho podien entendre– i responien en serbi o croat… I no hi havia cap mena de traducció a l’eslovè. Ho vaig trobar d’alguna manera inadequat i poc respectuós per a les dues llengües i per a tota la gent involucrada. —La gent a Eslovènia està assabentada del procés d’independència de Catalunya? —Després d’entrevistes com aquesta, segur que n’estan més al cas. Pel que fa a la nostra televisió, que és l’única pública del país, puc dir que estem molt orgullosos del nostre col·lega. Adrian Bakic, que ha estat cobrint aquest tema des de fa anys per a la televisió d’Eslovènia. És molt professional, molt eloqüent i just. Per tant, la nostra cobertura és força rigorosa i cobreix estrictament tots els arguments. A causa de la nostra història, hi ha una mica més de sensibilitat sobre les qüestions que tenen a veure amb Espanya en general. Hi va haver centenars de voluntaris d’esquerra que lluitaven a la guerra del 1936-39. Els qui van sobreviure també van ser alguns dels lluitadors més destacats per la llibertat contra les forces d’ocupació alemanyes, italianes i hongareses en la Segona Guerra Mundial. Un dels centres culturals de la nostra capital, Ljubljana, encara porta el nom dels ‘combatents espanyols’. Pel que jo sé, la majoria d’ells van combatre a Barcelona i rodalia. Després, per descomptat, hi ha la nostra història més recent, quan Eslovènia maldava per aconseguir la independència. Per tant, pot haver-hi més gent a Eslovènia que pugui entendre els sentiments dels catalans esperant de viure en una Catalunya totalment independent que, per exemple, en moltes altres parts d’Europa. —El procés és vist amb simpatia? —Diria que sí. Barcelona com a ciutat té una molt bona imatge a Eslovènia. I no hem d’oblidar que va ser en els Jocs Olímpics del 1992 quan els nostres atletes van guanyar les primeres medalles per a l’Eslovènia independent. De totes maneres, sé que molts dels eslovens han visitat Barcelona i Catalunya, i la majoria d’ells saben que hi ha un moviment fort que vol la independència. —I què passa amb els polítics? Què pensen i diuen de procés català? —Són molt cautelosos. Fan de polítics, oi? No ha arribat massa cosa de fonts oficials, almenys no des del Ministeri d’Afers Estrangers. Des de la seva incorporació a la Unió Europea el 2004, Eslovènia no ha destacat realment en cap de les qüestions importants dins de la UE ni sobre afers més globals. En aquests temps complicats, l’únic objectiu a curt termini de la política exterior d’Eslovènia oficial ha estat, d’alguna manera, romandre dins del més profund de la UE, que significa dins de la zona euro i de l’espai Schengen. Però no sabem com evolucionarà la situació. L’únic polític eslovè que parla obertament sobre la necessitat i d’una mena d’obligació moral per part d’Eslovènia de comprendre almenys els interessos catalans és Ivo Vajgl, ex-ministre d’Afers Estrangers, que és membre del Parlament Europeu i va ser elegit en la llista del Partit Democràtica de Pensionistes (sí, realment existeix!), que és dirigit per l’actual ministre d’Afers Estrangers, Karl Erjavec. Per tant, aquest és un senyal que hi ha una certa comprensió de la causa catalana. Però dubto molt que veiem un pronunciament d’Eslovènia sobre la independència de Catalunya. No obstant això, pot haver-hi alguna mena de suport dels intel·lectuals eslovens, n’estic segur. Però això no impressionarà els polítics… No prou per a canviar el seu comportament. —I no reconeixeria la legitimitat d’un referèndum a Catalunya que no tingués el suport de Madrid? —No ho crec, si no és que hi ha una majoria dins de la UE que li doni suport. Jo diria que el punt de vista oficial seria que ‘Eslovènia estimula el procés democràtic per trobar una solució pacífica i sostenible a totes les preguntes obertes en l’esperit de la UE, bla, bla, bla (tot i que és probable que sigui cert), però que ‘rebutja totes les accions unilaterals de qualsevol bla, bla, bla’. Com ja he dit, em sorprendria que el govern d’Eslovènia fes res pel seu compte o en contra de la línia comuna de la UE. —No hi hauria un reconeixement d’una Catalunya independent? —Estic segur que no ho farà el primer, però que tampoc no serà l’últim. Realment, dependrà de la situació general a Europa. Eslovènia va tenir força sort d’escapar del desastre iugoslau com ho va fer, encara que hi va haver una curta guerra i víctimes a Eslovènia, també. Però al final, les circumstàncies globals van ser força favorables per a Eslovènia, hi va haver una forta voluntat de la gent, i també la unitat de les figures polítiques de l’època. A més, l’antiga Iugoslàvia no era una democràcia en un sentit propi –ni des de la perspectiva actual–. Per tant, ser independent era un dels objectius, l’altre era guanyar més democràcia (una altra vegada!). També per causa de la nostra posició geogràfica a l’Europa Central, les connexions amb Occident –incloent Catalunya– i per la història i la llengua, era més fàcil d’argumentar. Encara penso que la decisió per la independència d’Eslovènia va ser justificada i correcta. Sí, Eslovènia ha fet molts progressos des que va esdevenir independent. Vam entrar a la UE, l’OTAN, la zona euro i l’acord de Schengen… Però al mateix temps s’han comès un munt d’errors, no hem fet prou en els aspectes socials, ni en l’econòmic, polític i judicial per a justificar les grans esperances que teníem el 1991. —El país no ha estat a l’alçada de les expectatives que es van generar? —Sobretot després d’haver-nos unit a la UE el 2004, hem perdut l’enfocament de fer el següent pas per esdevenir una societat justa, encara més transparent, eficaç, contundent i solidària. En lloc de posar-se d’acord sobre noves estratègies i objectius nacionals futurs, hem tornat al provincianisme de curta mirada i a l’egoisme i la manca de cura en relació amb el món exterior, fins i tot d’Europa. La crisi financera global va colpir bastant Eslovènia i va afectar també l’autoestima i l’orgull nacional. Potser massa. Per desgràcia, trobaríeu un munt de gent a Eslovènia decebuda amb la manera com hem transcorregut els nostres primers 25 anys de vida independent. Comparteixo alguna part d’aquesta decepció, també. Si Catalunya s’independitza, i espero sincerament que sigui resultat d’un procés completament pacífic, en última instància democràtic i veritablement reflexiu, que el poble d’aquesta nació sigui capaç d’aprendre de nosaltres a Eslovènia. De totes les coses bones que hem fet, però també dels nostres errors. No serà fàcil d’aconseguir la independència. Però aconseguir que a llarg termini això serveixi per al bé comú de la gent serà una muntanya molt més alta per a escalar. —Teniu coneixement de pressions diplomàtiques d’Espanya a les autoritats d’Eslovènia? —No tinc aquesta informació, almenys no confirmada per fonts pertinents. He llegit sobre això en els mitjans estrangers, especialment a Alemanya, però estava relacionat amb les discussions dins del Partit Popular Europeu, on el senyor Rajoy té una veu molt forta. Crec que tal pressió sobre el nivell de l’estat seria molt contraproduent. És a dir, tard o d’hora havia de fer-se públic. No hi ha necessitat de no ser civilitzats, a banda i banda i a la UE en general.

Summary: Les recomanacions per a Catalunya del periodista eslovè que va entrevistar Romeva


La vice-presidenta de la Generalitat, Mónica Oltra, serà la candidata de Compromís a la presidència de la Generalitat després de confirmar-se que és l’única militant que s’ha presentat per a liderar la llista de la coalició. Així ho han informat des de la coalició en un comunicat després de tancar-se avui migdia el termini per a avalar candidatures. De la mateixa manera que Oltra, també s’ha confirmat que l’actual síndic a les Corts, Fran Ferri, serà el número 2 per València, i que el conseller d’Educació, Cultura, Esport i Recerca, Vicent Marzà, repetirà com a número 1 per Castelló. A Alacant, sis persones opten a liderar la llista, entre ells, el conseller d’Economia Sostenible, Sectors Productius, Comerç i Treball, Rafel Climent o els diputats a les Corts Marian Campello i Josep Nadal. També hi haurà disputa en la candidatura al número 1 de les europees, amb l’ex-eurodiputat Jordi Sebastià concorrent de nou per a aquest lloc, així com la diputada Isaura Navarro i l’ex-directora general de Finançament i Fons Europeus Myriam Fernández. En les llistes municipals,tenen també confirmat el seu número u, amb Joan Ribó a València; Natxo Bellido a Alacant i Ignasi Garcia a Castelló, així com la candidata d’Elx, la fins ara portaveu adjunta Mireia Mollà.

Summary: Mónica Oltra confirmada candidata de Compromís a la presidència de la Generalitat


Ingredients: 700 g favetes pelades tipus «baby» 50 g pernil serrà uns quants tomàquets «cherry» 1 ceba tendra mig pebrot verd 1 pebrot vermell petit 1 manat de menta 1 paquet de créixems una vinagreta feta d’oli d’oliva, sal, vinagre i pebre Elaboració: Bullirem les favetes, que han de ser petites, uns quinze minuts. Les escorrerem i les refrescarem amb aigua freda. Les col·locarem en una safata, on hi haurem posat uns quants créixems a sota. A sobre les favetes posarem els pebrots de dos colors, la ceba filetejada petiteta i els tomàquets «cherry» oberts per la meitat. A sobre de tot hi escamparem el pernil a taquets ben petits. Ho amanirem amb la vinagreta i ja podrem servir l’amanida, tot i que una mica fresqueta encara és més bona (la podem col·locar deu minuts o un quart d’hora dins de la nevera).

Summary: La cuina de la Neus: Amanida de favetes


L’Alguer i Barcelona estaran finalment connectades per via aèria amb dos vols setmanals (dos d’anada i dos de tornada), a partir del mes de març. Vueling ha anunciat fa pocs dies aquesta connexió, que respon a una reivindicació històrica. De moment es mantindrà fins al 21 d’octubre, entre l’aeroport del Prat i el de Fertilia. Els vols ja es poden comprar a la web de la companyia. D’ençà que Ryanair va deixar d’oferir el vol entre Girona i l’Alguer, que va funcionar entre el 2004 i el 2016, moltes veus, tant de l’Alguer com de Catalunya, han demanat una nova connexió entre ambdós territoris; i també hi ha hagut molts intents, la majoria frustrats, de recuperar aquest enllaç. L’anunci del vol coincideix amb la campanya Volemvolar.cat, de la Plataforma per la Llengua, que ha recollit sis mil signatures aquests darrers mesos per a reclamar una connexió regular entre l’Alguer i el Principat.

Summary: Connexió aèria entre Barcelona i l’Alguer, a partir del març, amb Vueling


Podem i Esquerra Unida (EU) han tancat un acord per confluir junts en les eleccions espanyoles del 28 d’abril i reeditar així la coalició d’Units Podem amb la qual ja van concórrer en els comicis de juny del 2016. També han tancat l’acord per a la llista de les eleccions europees. Els responsables d’Organització de Podem i EU, Pablo Echenique i Ismael González, respectivament, seran els encarregats d’explicar demà els detalls d’aquesta aliança, en una roda de premsa que oferiran a les 11.30 hores a la seu d’EU a Madrid. Les dues organitzacions donaven pràcticament per fet la continuïtat de la seva aliança, però l’avançament electoral que va anunciar el president del govern espanyol, Pedro Sánchez, fa dues setmanes, ha obligat a accelerar els terminis, perquè les coalicions han de registrar-se abans del 15 de març. Les direccions estatals de Podem i EU van tancar el maig de l’any passat un acord marc per confluir, tret d’algunes excepcions, en les eleccions municipals, autonòmiques i europees del 26 de maig, que ha servit de base per negociar els acords que s’estan tancant a tots els nivells, allà on ha estat possible. No obstant això, era necessari redactar-ne un d’específic per a les eleccions espanyoles, per adaptar-se al nou escenari que afronten les organitzacions de Pablo Iglesias i Alberto Garzón. D’aquesta manera, tampoc no valia el que van tancar el maig del 2016 tots dos dos dirigents.

Summary: Podem i EU tanquen un acord per a repetir coalició a les eleccions espanyoles


Avui a les 19.00 han convocat a Salou (Tarragonès) una ‘Passejada per la República’. La mobilització, que sortirà del passeig de Jaume I a l’altura del moll, ha aixecat una forta polseguera després d’haver-la intentada impedir el batlle Pere Granados (un independent que encapçalava la llista de CiU). Tanmateix, el departament d’Interior de la Generalitat de Catalunya l’ha autoritzada. Granados va lamentar que la Generalitat no hagués respectat ‘el principi d”autonomia municipal’, car el consistori va acordar l’any passat en una Junta de Portaveus ‘d’evitar l’ús de zones turístiques per als actes polítics’. Segons l’ajuntament, a més, els agents turístics més destacats del territori no comparteixen l’emplaçament de la protesta. Cal recordar que Salou és una destinació que cada any rep un gruix important de visitants de la resta de l’estat espanyol, sobretot aragonesos, i de l’estranger. El batlle considera que el recorregut triat i autoritzat pel Departament d’Interior ‘no és el més idoni essent dels més concorreguts de Salou en plena temporada alta turística’. Cal recordar que Pere Granados va encapçalar la llista de Convergència i Unió (CiU) en les eleccions municipals del 2015 quan el seu partit, FUPS (Formació Unitat per Salu) va arribar a un acord amb CDC i UDC. Actualment, el grup municipal de CiU a Salou manté un pacte de govern amb el PSC.

Summary: Convoquen una ‘Passejada per la República’ al passeig marítim de Salou


Agents de la Guàrdia Civil s’han presentat aquest matí al Parlament de Catalunya i han requerit documentació relacionada amb el 3%. En aquest moments, els agents són al departament d’informàtica de la cambra, abans han escorcollat el despatx de l’ex-conseller de Justícia Germà Gordó, que està essent investigat pel TSJC. La Guàrdia Civil també ha entrat requerint documentació l Centre de Telecomunicacions i Tecnologies de la Informació (CTTI) de la Generalitat i la conselleria de Justícia. Cinc agents de paisà també s’han presentat al Palau de la Generalitat, però el conseller de presidència, Jordi Turull, els ha fet fora de l’entrada. Segons fonts de presidència, els agents cercaven dues coses relacionades amb l’etapa de Gordó com a secretari del govern (2011-13): un llibre de visites i la relació del suport administratiu que tenia. Les mateixes fonts asseguren que es donarà tota la informació que els agents requereixen i que després marxaran. Aquesta setmana s’ha fet públic que dilluns Gordó haurà de declarar al TSJC com a investigat per la seva relació amb aquesta trama de presumpte finançament irregular de CDC. També ha estat citat com a testimoni l’ex-tresorer del partit Andreu Viloca. Tanmateix, declararà tutelat pel seu advocat, perquè està essent investigat per la peça del cas 3% que s’instrueix des del jutjat del Vendrell.

Summary: La Guàrdia Civil entra al parlament i en dependències de la Generalitat pel cas 3%


Quatre dies abans del referèndum, el jove veterà Francesc Ribera ‘Titot’ canta amb la seva banda de tota la vida, els Brams, a la plaça de la Universitat de Barcelona. Escalfa l’ambient per a l’acte de campanya d’Universitats per la República. Titot recorda els vint-i-set anys dalt els escenaris. És una bona manera de no oblidar que la lluita per la llibertat ja fa anys que va començar al nostre país. I que ara tots plegats collim els fruits de tantes llavors plantades durant els anys. Els joves faran ara la seva revolució i en seran protagonistes. Entre el públic, joves, adolescents, algun maduret entre quaranta anys i cinquanta, i algunes àvies que alcen la mà tot cantant a plens pulmons el ‘vull per demà la meva terra lliure!’. Unes noies amb màscara de Piuet, unes iaies superman independentista, una bandera de Castella en lluita, més llaunes de cervesa que a qualsevol míting habitual, els venedors ambulants que fan l’agost a final de setembre… Una senyora que m’explica que volia baixar a Barcelona amb el seu marit dimecres passat després de les detencions, però que van girar cua quan van topar amb desenes furgonetes de la policia espanyola per la carretera. Però que avui hi és perquè ha après que aquella és la seva manera de fer por. ‘Perquè no ens poden fer res si estem junts.’ Fotografia d’Albert Salamé Comencen a arribar els polítics, líders i representants d’entitats que hauran de parlar. Algunes televisions i ràdios aprofiten l’ocasió per plantar-los el micròfon als morros. Ja fa dies que no passa una hora sense cap novetat de pes que necessiti ser comentada. Comença l’acte. Pels altaveus sona una versió de ‘L’estaca’ interpretada amb piano. La gentada que ocupa la plaça s’hi afegeix. Amb crits de ‘votarem, votarem…’, Lluís Llach és el primer de prendre la paraula. El diputat accidental i transitori, com ell sempre recorda, dóna les gràcies als joves universitaris perquè ser on són. ‘Alguns es pensaven que no hi seríeu’, els diu. ‘Hem inventat noves formes democràtiques per suplir la paràlisi política que fa anys que viu l’estat espanyol. I les taules que heu organitzat a les universitats per informar la gent que volia saber on podia votar són poesia democràtica. Heu trencat les barreres i heu exercit el bé més preuat que existeix: la dignitat humana.’ Llach diu que li han encarregat que parlés de les lluites antifranquistes. Però diu que vol parlar del futur: ‘A fer punyetes el franquisme! Que se’n vagi a parir panteres! Sóc vell però tinc ganes de parlar de futur. I allò que ens convoca és que hem creat un projecte de futur que ens fascina i ens commou: la república catalana.’ Els crits dels joves diuen ara que els carrers seran sempre nostres. Puja a l’escenari Eulàlia Subirà, professora de la UAB i membre del secretariat de l’ANC. Dóna les gràcies als estudiants perquè cada dia són al carrer i tapen les boques d’aquells que demanaven on s’havia ficat el jovent. A continuació, una novetat d’última hora que no era al programa: el tinent batlle de l’Ajuntament de Barcelona, Gerardo Pisarello: ‘És emocionant poder ser aquí com a ciutadà, tinent batlle i professor de la universitat que em va acollir quan vaig arribar, fa uns quants anys.’ Pisarello diu que una societat no és lliure si depèn del permís dels poderosos per a poder-se autodeterminar. Els joves criden ‘obriu els col·legis electorals’, però Pisarello continua: ‘Som aquí els qui volem votar aquest diumenge i els qui dubten, però no accepten l’ús de la força contra els drets democràtics. Davant un estat que converteix una pregunta legítima en un acte il·legal, ens hem de mobilitzar.’ Una senyora que tinc darrere pregunta: ‘Què hi fa aquest, aquí?’ Diu: ‘S’hi apunten a última hora i ens volen donar lliçons.’ Pisarello continua: ‘Diumenge ens hem de mobilitzar amb urnes, pancartes i cassoles.’ I acaba: ‘Guanyarem plegats un futur aquest 1 d’octubre.’ Ara és el torn de Mireia Boya, la diputada de la CUP i professora de la Pompeu Fabra. Comença saludant els ‘piolins’ infiltrats a la plaça. ‘No tenen res a fer diumenge perquè votarem!’ Diu que si la sedició és lluitar contra el feixisme i voler votar en un referèndum d’autodeterminació, ella està orgullosa de ser sediciosa. I la plaça crida ‘Jo sóc sediciós, sediciós, sediciós.’ Recorda que diumenge no es fa una mobilització, ni un procés participatiu, ni un repic d’atuells, després de sentir com Pisarello barrejava urnes, pancartes i cassoles uns minuts abans. I afegeix: ‘És un referèndum d’autodeterminació i, si guanya el sí, proclamarem la república.’ Fotografia d’Albert Salamé Boya acaba el seu discurs amb un missatge per als agents dels Mossos d’Esquadra: ‘Sou treballadors públics. I us deveu només al poble de Catalunya i a les seves institucions. Recordeu-ho diumenge quan rebeu ordres de l’estat espanyol. Tantes ordres… Sou servidors públics. A mi només em dóna ordres la meva mare!’ Entre els aplaudiments, la següent de pujar a l’escenari és Dolors Sabater, batllessa de Badalona, que parla sobretot de la necessitat de defensar els drets socials i polítics. També des dels ajuntaments. ‘Som al 2017 i sembla que hàgim retrocedit quaranta anys. Franco ja va dir que ho deixaria tot lligat i ben lligat. Però també hem recuperat la vitalitat que cal per a vèncer ara la dictadura.’ Jordi Turull, el conseller de la Presidència, les engalta sense manies. ‘Avui fa dos anys que ens van escollir amb majoria absoluta per fer la independència. I això és el què farem. Avui també fa quaranta-dos anys de les últimes execucions del règim franquista. Aleshores no hi havia llibertat d’expressió, no hi havia dret de reunió, ni tampoc secret postal, i es cantava “L’estaca”. Us sona tot això?’ I afegeix: ‘L’estat espanyol ha recuperat el discurs de la por. Però l’ha recuperat perquè són ells que tenen por. Saben que votarem i que marxarem! Actuen com al segle passat i fan una batalla contra gent lliure del segle XXI. Tenen fiscals, Tribunal Constitucional, el “chiquipark” aquest que han posat al port. Però no tenen la gent. Que diumenge hi hagi un tsunami democràtic que s’emporti tota aquesta maquinària de repressió!’ Ara és el torn d’Oriol Junqueras, que és presentat a petició pròpia com a professor universitari. ‘Bona tarda, universitaris demòcrates i universitaris antifeixistes! Aquesta lluita nostra és ja una lluita pels drets democràtics. No ens podem deixar prendre la democràcia i la llibertat, que seran els fonaments per a construir una nova república catalana. Vosaltres sou imprescindibles per a l’1 d’octubre i sou imprescindibles també perquè el resultat es pugui aplicar. El país se sent orgullós de vosaltres i vosaltres us heu de sentir orgullosos del vostre país.’ Fotografia d’Albert Salamé Junqueras arenga els assistents: ‘Fem coses increïbles. Ara la més important és votar diumenge. És imprescindible que estiguem junts. El país sencer és a les vostres mans, us necessita i segur que no fallareu. Siguem dignes de la universitat, del nostre país i del futur que construïm!’ Després de Junqueras, és el torn de Jordi Cuixart, president d’Òmnium, últim de prendre la paraula abans de dos representants dels estudiants. Cuixart puja a l’escenari amb crits de ‘no estàs sol’. I comença: ‘Qui ho deia, que els joves estaven adormits? Jo no en veig cap, d’universitari adormit. La lluita de Catalunya és la lluita per la democràcia. I si ens toquen a un, ens toquen a tots! Catalans i catalanes: mobilització permanent! Si ens busquen, ens trobaran molt aviat perquè no ens hem amagat mai i no ens amagarem ara.’ Cuixart continua la seva proclama: ‘Són quatre dies en què ens ho juguem tot. Fem-ho pels que ja no hi són, pels que vénen i pels que han de venir.’ El president d’Òmnium anuncia que cinc hores després d’haver obert els formularis d’Escoles Obertes, ja són vint-i-cinc mil que s’han apuntat a obrir els col·legis electorals diumenge. I demana que ningú no es deixi despistar. ‘Si ens detenen a en Jordi Sànchez o a mi, no perdem el focus, que és votar diumenge. Ens volen despistar. I no podem perdre mai de vista que l’objectiu principal és votar aquest diumenge. Tenim l’oportunitat de ser ciutadans fundacionals d’una nova república!’ Després de la intervenció dels dos representants dels estudiants, que fan una crida a continuar mobilitzats fins diumenge, és el torn del concert de Cesk Freixas. Els joves, grans i vells que ocupen la plaça poden escoltar aquell ‘ho tindrem tot i es parlarà de vida’, que convida a poder-ho aconseguir tot i a no defallir per un objectiu més gran que totes les pors i les humiliacions juntes. I es parlarà de vida.

Summary: La revolta dels estudiants: un tsunami democràtic per a parlar de vida


Els pintors Manolo Boix i Juan Genovés, l’antropòleg i escriptor Joan Francesc Mira, Cèlia Amorós, l’empresa Chocolates Valor, l’investigador Francisco Mójica i el Col·lectiu Lambda són algunes de les persones i entitats reconegudes per la Generalitat amb els Premis 9 d’Octubre 2016. Així ho ha anunciat la vicepresidenta i portaveu de l’executiu autonòmic, Mónica Oltra, en la roda de premsa posterior al ple del Consell. En concret, l’Alta Distinció de la Generalitat es concedeix al pintor Juan Genovés, autor d’obres tan icòniques com ‘L’abraçada’ i “referent de l’art valencià i espanyol del segle XX”, així com la veterana mestra Alejandra Soler, de 103 anys, que ha estat una de les primeres atletes valencianes i una de la primeres dones universitàries d’Espanya. La Distinció de la Generalitat se’n va a la catedràtica de la UNED Celia Amorós, filòsofa referent durant dècades del feminisme de l’igualtat; a Patricia Campos, la primera dona pilot de reactors a l’estat i a la Unió Nacional d’Entitats Festeres (Undef) dels Moros i Cristians per vetllar per la defensa d’esta tradició. En la categoria de Mèrit Cultural, els elegits són els artistes Manuel Boix –un dels introductors del Nou realisme a la península– i la creadora i acadèmica de Belles Arts de Sant Carles Carmen Calvo; el Teatro Olympia, la sala privada ‘més important’ de València i l’iberista Carmen Aranegui, directora de diverses excavacions. Alhora, en la de Mèrit Científic figuren els professors de la Universitat d’Alacant Fernando Mójica, que s’ha quedat a les portes del Nobel per les seues investigacions sobre l’ADN, i el catedràtic d’Economia i exrector de la UA Andrés Pedreño. A més, per a la distinció d’Ambaixador s’ha elegit a Josep Almudéver, un dels últims supervivents de les Brigades Internacionals, mentre que l’erudit Joan Francesc Mira, ‘el pare de l’antropologia valenciana’, obté el reconeixement de les Lletres Valencianes. Pel que fa als nous guardons, en Mèrit Empresarial i Social, els premiats són l’empresa Chocolates Valor i els històrics sindicalistes Rafael Recuenco, d’UGT, i Antonio Montalbán, de CCOO. També són guardonats José Antonio Bargues del Casal de la Pau, que atén reclusos i exreclusos, i el col·lectiu de lesbianes, gais, transsexuals i bisexuals Lambda, que celebra el seu 30 aniversari lluitant per la diversitat sexual, Finalment, els premis del Mèrit Esportiu han anat a parar a Orlando Ortega, medalla de plata en 110 metres tanques en Rio 2016; Kim López González, Or en pes en els Jocs Paralímpics; Ait Khamouch Abderraman, plata en Marató en els Jocs Paralímpics; Ariadna Edo, bronze en 400 metres lliure en els Jocs Paralímpics; Sara Marín Fernández, nou vegades campiona d’Espanya de Gimnàstica Rítmica per a Persones amb Discapacitat Intel·lectual; Mercedes Pérez Minguet, Campiona d’Europa 2012 en 50 metres esquena; Álvaro López Cemades, jugador internacional de pilota valenciana, i el Club Deportivo Herca en el seu 50 aniversari.

Summary: Joan Francesc Mira, Manuel Boix i Cèlia Amorós, entre més, rebran la Distinció de la Generalitat Valenciana


Fa quinze anys que Stefanie Kremser viu a Barcelona. Filla de mare alemanya, de pare bolivià, va néixer a Alemanya i va créixer a São Paulo, on va viure des que tenia set anys i fins als vint. Va fer els estudis universitaris a Munic i després va començar a voltar món. És poliglota. Parla el portuguès del Brasil, el castellà de Bolívia, l’alemany, l’anglès, el català. Es dedica a escriure guions per a sèries de ficció i sobretot a fer documentaris per a la televisió alemanya. Però viu a Barcelona. El seu primer llibre, ‘Postal de Copacabana’, escrit en alemany, fou traduït al català l’any 2007 pel Club Editor. Kremser explica que quan tenia vint-i-sis anys es va posar molt malalta i els seus plans de tornar al Brasil s’estroncaren. Veient la necessitat de quedar-se a Alemanya, va prendre la decisió d’adoptar l’alemany com a llengua literària. Si hagués tornat a Brasil, assegura, probablement la seva llengua literària avui seria el portuguès. Aquesta setmana ha arribat a les llibreries la seva segona novel·la, publicada l’any passat en alemany. De fet, pel mig n’hi ha una altra, una novel·la negra d’encàrrec que va publicar el 2011 i que no la comptem precisament perquè va ser un encàrrec, amb unes limitacions indesitjades. La nova obra, ‘El dia que vaig aprendre a volar’, traduïda per Anna Punsoda i publicada per Edicions de 1984, té relació amb aquella ‘Postal de Copacabana’. En totes dues, Kremser hi configura un estil, una manera de narrar, un dir propi. L’escriptora Stefanie Kremser i l’editor Josep Cots. La literatura de Stefanie Kremser és plena d’històries volàtils i voluptuoses. És una literatura esponjosa, confortable, però sense un confort excessiu, que la faria amanerada i naïf. La vitalitat que traspua no amaga pas històries de fets descarnats, ans al contrari. Però té la singularitat d’explicar uns personatges i els seus actes sense judicar-los. L’editor Josep Cots ho explica així: ‘És una literatura joiosa, no hi ha retrets, és un cant a la llibertat d’esperit i contra les males consciències. Expressa joia de viure. La narradora de “El dia que vaig aprendre a volar” és una joveneta plena de frescor, lliure de prejudicis. La pàtria per a ella és l’afecte. Allà on hi hagi afecte, s’hi trobarà com a casa seva.’ Efectivament, la novel·la ‘El dia que vaig aprendre a volar’ és un creure en l’ésser humà, amb ingenuïtat si cal, però sense ignorància, amb sensibilitat i intel·ligència. La Luisa, la jove narradora protagonista, nascuda l’any 1993 a Munic, és filla de l’Aza –una estudiant brasilera de descendència alemanya– i en Paul –alemany i també estudiant, de biologia. L’Aza ‘abandona’ (s’ha d’entendre com un eufemisme per a no revelar un fet determinant de la història) la nena al mateix hospital i la Luisa és criada pel seu pare. La primera part de la novel·la són els anys d’infantesa que la Luisa passa amb el seu pare en un pis d’estudiants a Munic. La segona part és la història dels antecedents familiars de l’Aza, del perquè uns alemanys de Baviera es van establir a la selva brasilera i van fundar un poble a final del segle XIX. La tercera part se situa al segle XXI, amb en Paul i la Luisa anant al Brasil a cercar l’Aza. Stefanie Kremser ‘És un llibre sobre migrants, sobre emigració, immigració, i tot això diverses vegades al llarg d’un segle’, explica Stefanie Kremser. ‘I m’interessa la idea de la migració en relació també amb els qui es barregen i els qui no es barregen, fets que tenen conseqüències molt diferents. Continua: ‘La història de la família alemanya que va emigrar a final del segle XIX de Baviera a la selva del Brasil va néixer a partir d’una història que em va contar una amiga peruana: el 1977 es va descobrir a la selva peruana una colònia de tirolesos que havien emigrat al Perú el 1860 i que havien quedat aïllats fins a la dècada del 1970 en un poble, Pozuzo, que havien fundat cent cinquanta anys enrere. Era una colònia de bavaresos catòlics i evangèlics barrejats. Els van prometre unes terres i quan van arribar a Lima la gestió de la situació d’aquests emigrants era molt caòtica i van trigar dos anys a arribar a les terres promeses havent travessat els Andes. Quan hi van arribar, després d’haver deixat molts morts pel camí, es van barallar entre ells i van fundar dos pobles: Prússia (d’alemanys luterans, un poble ordenat que pràcticament no s’havia barrejat) i Pozuzo (alegre i caòtic, format pels tirolesos del grup i catòlics barrejats). És a partir d’aquesta història que vaig construir el relat de la història de l’Aza, inventant-me el poble i situant-lo a l’estat brasiler d’Espiritu Santo, que és poc conegut.’ Per això al llibre es presenta un tema tan contemporani com la importància de les arrels i de les tradicions, la sang i la terra, que Kremser diu que és una idea molt europea. Alguns altres temes també contemporanis de què tracta el llibre, a més de l’emigració i la condició de pertinença a partir del naixement, és la barreja de cultures i el xoc cultural i la qüestió dels nous models de famílies. Hi ha un moment que l’escriptora fa dir a la jove narradora: ‘Jo era una nena sense mare i durant molt de temps no vaig saber que això volia dir que trobaria a faltar alguna cosa.’ Amb tot, comenta Stefanie Kremser: ‘Trenco amb els models tradicionals i qüestiono aquesta idea que si no coneixes el pare o la mare no pots alliberar-te d’aquesta herència.’ I també assegura: ‘Jo sóc una barreja i això em va ajudar a defensar-me dels prejudicis i apriorismes. Per això els personatges de la novel·la no judiquen, tampoc. A més, jo era filla única d’una família que vivia molt allunyada de la resta de la família i per això vam aconseguir de ser molt lliures. Vull dir que vaig créixer sense els lligams ni les obligacions de viure en família.’ La narradora de ‘El dia que vaig aprendre a volar’ és ben jove. Per què va cercar una història que es troba tan vinculada a l’actualitat? Potser Kremser hauria estat més còmoda vinculant-la dues dècades abans. Respon: ‘Ho vaig fer per allunyar-me de la meva pròpia història. És clar que la història de la Luisa no és la meva, però d’aquesta manera evitava de caure en la temptació de fer servir els meus records d’infantesa. I volia que arribés als nostres dies.’ I confessa: ‘A més, vaig poder engegar l’escriptura quan vaig trobar la veu d’aquesta narradora: neutra, ingènua, però amb caràcter.’ Un altre aspecte interessant de la novel·la és la complicitat que Kremser crea amb el lector: ‘Faig un pacte amb el lector i això em permet d’anar endavant i endarrere mantenint la mateixa jove narradora, utilitzant recursos literaris, és clar. És agafar el lector de la mà.’ I apunta: ‘A mi m’agrada molt explicar històries i m’agraden els autors que n’expliquen moltes, com Salman Rushdie, per exemple, en què una història el porta a una altra i una idea a una altra i a una altra història per retornar a la primera… És frenètic, a vegades fins i tot cansa, però a mi m’impressiona. Jo enllaço amb la tradició que diu: “Et vull portar, vine amb mi.” I ofereixo moltes coses, i això permet que el llibre arribi a lectors molt diferents. Penso en el lector quan escric, és clar, perquè busco aquest pacte amb ell.’

Summary: Stefanie Kremser: ‘Faig un pacte amb el lector’


El ninotaire d’El País Andrés Rabago García, conegut per El Roto, ha publicat avui una vinyeta en què acusa els qui posen llaços grocs a Catalunya de ser els violents. Ho fa dibuixant dos individus amb barretina que sostenen un gran llaç groc i que diuen ‘Els llaços són per a caçar els qui no els duen’. Entre la gran quantitat de reaccions que ha originat aquesta vinyeta, es destaca la de l’ex-diputat de la CUP David Fernàndez, que li ha recordat els 139 incidents violents amb motivació política en defensa de la unitat d’Espanya que hi va haver al Principat només entre el 8 de setembre i l’11 de desembre de l’any passat (sense incloure-hi la violència de la policia el primer d’octubre). És una investigació del fotoperiodista Jordi Borràs que porta per títol ‘En nom d’Espanya‘ i que fou publicada al darrer anuari Mèdia.cat. La taula estatística de les agressions és contundent: Para El Roto. De cacería va la ultraderecha. Ya van 140 agresiones impunes entre octubre y diciembre de 2017. Por si te interesa la realidad –que eso creíamos los que te buscábamos cada día– y no romperla reproduciendo los discursos falaces y mendaces del poder  pic.twitter.com/wqWbhypqdX — David Fernàndez (@HiginiaRoig) June 13, 2018 Fernàndez hi ha adjuntat aquest text: ‘A fer cacera, hi va la ultradreta. I són 140 agressions impunes entre l’octubre i el desembre del 2017. Per si t’interessa la realitat –que això pensàvem els qui t’anàvem a cercar cada dia– i no trencar-la reproduint els discursos fal·laços i mentiders del poder .’

Summary: David Fernàndez desmunta en un piulet l’atac d’El Roto contra els qui duen llaços grocs


Christophe Marchand, advocat de Puigdemont i els consellers exiliats, ha anunciat en una conferència de premsa a Brussel·les que la justícia belga havia citat el jutge del Suprem Pablo Llarena el 4 de setembre. L’origen de la citació és la demanda civil que han presentat els exiliats contra el magistrat perquè consideren que ha vulnerat el seu dret a la presumpció d’innocència i a un judici just d’acord amb unes declaracions que va fer a Ovieu (Astúries). El conseller Toni Comín ha explicat que la demanda s’havia presentat perquè Llarena ha fet declaracions ‘fora del seu àmbit jurisdiccional’ i que afecten la causa perquè vulneren els drets dels acusats. En unes jornades, Llarena va declarar que Forcadell, Sànchez, Cuixart i els consellers empresonats no eren presos polítics. I sobre els fets investigats, va dir: ‘Són comportaments que el codi penal recull i que, amb independència de quin motiu els hagi empès a cometre’ls, han de ser investigats.’ Unes declaracions que varen recollir diversos mitjans espanyols. Llarena també va defensar que les euroordres: ‘Les ordres de detenció internacional no s’han de cursar per sospites, sinó que s’han d’enviar quan ja se sap que els fets tenen indicis racionals d’haver perpetrat i que, a més a més, integren un delicte greu a Espanya i un delicte greu en el país al qual es demana col·laboració.’ Demanda civil i recusació contra Llarena El president Carles Puigdemont i els consellers exiliats –Toni Comín, Meritxell Serret i Lluís Puig– han explicat que consideren que Llarena no els ha garantit les condicions d’un judici just i que s’ha extralimitat en les seves funcions. Segons Comín, la demanda es fonamenta en unes declaracions que ha fet el magistrat ‘fora de la seva jurísdicció’ i que vulneren la presumpció d’innocència dels exiliats i el dret de tenir un jutge independent. D’una altra banda, el conseller també ha anunciat que presentarien una recusació contra Llarena davant el Suprem. I ho ha argumentat basant-se en l’article 219.8 de la llei del poder judicial, que diu que és causa de recusació d’un jutge el fet de tenir un judici pendent amb una de les parts de les causes que instrueix. I, a partir d’avui, aquest és el cas. En una conferència de premsa a Brussel·les, els exiliats, acompanyats dels equips legals, han assegurat que fins ara l’estratègia de defensa consistia a fer tant com podien per evitar l’execució de l’euroordre. Una volta refusada per la justícia belga per ‘defectes de forma’, els exiliats han decidit de fer un pas endavant per a defensar els seus drets. ‘Era el moment de passar a l’acció i lluitar pels nostres drets i les nostres llibertats. Vàrem venir a l’exili precisament per això. No som perseguits per la justícia, sinó per la ideologia del jutge’, ha dit Puigdemont. El president també té esperances que aquest canvi d’estratègia serveixi perquè els consellers empresonats siguin alliberats i tinguin els drets garantits durant el judici.

Summary: La justícia belga cita Pablo Llarena el 4 de setembre


L’enquesta del CIS feta pública avui pronostica que les forces independentistes no aconseguiran la majoria absoluta dels diputats en les eleccions del 21-D. ERC serà la primera força, amb 32 escons; Junts per Catalunya n’obtindrà 25 o 26, i la CUP, 9. La suma, doncs, serà d’entre 66 i 67 diputats, segons el sondatge, inferior als 68 de la majoria absoluta. La mateixa enquesta, feta amb 3.000 entrevistes entre el 23 i el 27 de novembre (i en què no es té en compte la situació actual dels presos polítics), indica que Ciutadans pot disputar el primer lloc a ERC, amb 31 o 32 escons. El PSC, n’aconseguirà 21; Catalunya En Comú, 9; i el PP –que serà la darrera força–, 7. Si es comparen els percentatges de vots, es veu com el CIS també preveu un empat entre el bloc republicà i els partidaris de l’article 155. Els partidaris de la República catalana aconseguiran un 44,4% dels vots i les candidatures que van impulsar l’article 155 un 44,3%. Catalunya en Comú Podem, contraris al 155 i a la República catalana, obté un 8,6% dels vots. Resultats per circumscripcions Barcelona Segons el CIS, Ciutadans serà la força més votada a la circumscripció de Barcelona,amb el 23,4% dels vots i 21 escons. Els seguirà Esquerra Republicana, que hi obtindrà 17 escons (19,3%) i el PSC, amb 15 (16,8%). Junts per Catalunya hi serà la quarta força, amb un 15,1% dels vots i 13 diputats. Després ve Catalunya en Comú Podem, 8 escons i 9,6% dels vots, la CUP, 6 diputats i 6,9% i el PP, amb el 5,9% dels vots i 5 diputats. Girona La llista de Carles Puigdemont, Junts per Catalunya, serà la primera força de Girona. Segons el CIS, hi obtindrà 6 escons i el 29,2% dels vots. La segona serà Esquerra Republicana, amb 5 diputats i el 24,9% dels vots. Ciutadans hi obtindrà 3 escons (17,5%) i el PSC 2 (10,8%). La CUP, amb el 6,6% dels vots, hi obtindrà un diputat. Ni Catalunya en Comú Podem (4,4%) ni el PP (3,5%) no hi tindran representació. Lleida Esquerra Republicana serà, segons el CIS, la primera força de Lleida amb 5 diputats (28,5%). Amb tres punts menys, 25,1% dels vots, els seguirà Junts per Catalunya amb 4 escons. Les tres forces següents obtenen cadascuna un únic seient al parlament, però amb percentatges de vot diferents. El PSC, el 10,5% dels vots, la CUP el 6,9% i el PP el 5,5%. Catalunya en Comú Podem no hi aconseguirà cap escó. Tarragona A Tarragona el CIS preveu un empat a la primera posició. Esquerra Republicana hi obtindrà el 23,7% dels vots i 5 diputats i Ciutadans el 23,5% dels vots i 4 o 5 diputats. La tercera força serà el PSC (17,9%) amb 3 escons, i Junts per Catalunya serà la quarta, amb un 13,9% dels vots i entre 2 i 3 escons. El PP (7,4%), Catalunya en Comú Podem (6,8%) i la CUP (5,6%) hi obtindran tots un diputat.

Summary: Enquesta del CIS: L’independentisme perd la majoria absoluta i Ciutadans pot ser la primera força


Jordi Sànchez és el cap de llista de Junts per Catalunya a les eleccions de diumenge al congrés espanyol. VilaWeb li ha enviat un qüestionari, que ha respost aprofitant estones lliures del judici o temps que ha robat de la presó. És el mateix qüestionari que també ha respost Oriol Junqueras. Sánchez respon amb un estil directe i clar, sense subterfugis. És una entrevista que podria tenir més d’un titular, de tan clar com parla. L’ex-president de l’ANC no ens explica solament la campanya electoral, sinó que també respon sobre aspectes més personals de la seva estada a la presó, i sobre com li ha canviat el caràcter. —Es pot dirigir l’independentisme de la presó estant? —Jo no ho pretenc. Però és innegable que la política independentista també és avui exili i presó. Renunciar al capital que tenim –sigui on sigui– seria tirar-nos un tret al peu. Els lideratges són compartits i des de la presó estic en disposició d’ajudar en tot allò que calgui per consolidar lideratges nous i emergents. —Es pot investir un president espanyol sense pactar un referèndum? —No es pot resoldre la crisi política sense autodeterminació. I no es pot fer creure que el Primer d’Octubre va ser només una flor, oblidant-lo ara com si no hagués passat res. L’obligació dels qui sentim el Primer d’Octubre com el referent principal per a continuar avançant cap a la República és continuar lluitant democràticament per fer-lo efectiu. I això vol dir que el dret d’autodeterminació ha de formar part de la solució de la crisi política. Qui rebutgi aquesta possibilitat no podrà rebre la confiança de Junts per Catalunya per a ser investit president a Espanya. Junts per Catalunya és aquesta garantia. —Diferències entre PP i PSOE, quines hi ha ? —Si parlem de polítiques socials o ambientals, són clares. Si em parleu de Catalunya, us diré que les diferències són poquetes. Objectivament, PP i PSOE no són la mateixa cosa, però s’assemblen bastant i poden posar-se d’acord en qualsevol moment. El PSOE és el col·laborador necessari del 155, això no ho pot oblidar ningú. L’única manera d’aturar el PSOE més ranci i unitarista és amb uns bons resultats electorals de l’independentisme i de Junts per Catalunya, que obliguin Pedro Sánchez a dialogar i impedeixin que tingui majoria amb Ciutadans. I de cara al 28 d’abril que no s’equivoqui ningú: qui vulgui ajudar els presos que no voti PSC. La millor opció per a ajudar presos és votar les llistes on som els presos. Com més forts sigui a les urnes Junts per Catalunya més força tindrem per defensar-nos i per defensar l’autodeterminació de manera efectiva. —L’independentisme ha de promoure una república espanyola? —La millor contribució a la república espanyola que podem fer des de Catalunya és exercir el dret d’autodeterminació de Catalunya i fer realitat un estat català independent en forma de república. —Quina part del programa dels vostres rivals independentistes que es presenten a Madrid us agrada? —La que proposa polítiques socials efectives contra la desigualtat i la pobresa. —Quina part del programa dels vostres rivals unionistes us agrada? —La mateixa que he remarcat dels rivals independentistes. —Acceptareu un indult si el proposa una altra persona o entitat? —Exigeixo l’absolució. En qualsevol cas, jo no seré moneda de canvi ni abaratiré les meves exigències polítiques. —Què en penseu, de la feina de l’exili? Quin valor hi doneu, a la sentència alemanya? —La feina de l’exili i en particular la del president Puigdemont ha estat i és imprescindible. Políticament i judicialment. I reivindico per a ell i per a la resta d’exiliats el reconeixement del seu sacrifici. L’exili és una presó que alguns no la veuen, però és una presó al cap i a la fi. La sentència alemanya és la primera gran victòria judicial contra les mentides de l’estat. I en vindran més. Avui al Tribunal Suprem tot seria més difícil, més dur que no és, sense la resolució judicial alemanya. I això ho devem al president Puigdemont i a la resta d’exiliats. —Deixareu els escons al parlament? —Sí. No especularé. Aniré al congrés de diputats a liderar, al costat de la Laura Borràs i la resta de diputats i senadors de Junts per Catalunya, l’acció política que ens ha de portar al desblocatge i a l’autodeterminació efectiva. —Per als ciutadans, sovint és una altra agressió veure segons quins moments del judici. Com el viviu el dia a dia, vosaltres? —Amb la mateixa indignació que tanta i tanta gent. Però no podem defallir, no dono res per perdut. No oblidem que és un procés polític i que hem de ser forts fins al final. Només així podrem desmuntar totes i cadascuna de les falses acusacions i mentides que sentim. —Com us trobeu després de dos mesos de judici? —Em trobo bé, potser més fatigat que al començament, però amb prou força per a acompanyar fins al final del judici els nostres advocats, per continuar desmuntant totes les acusacions i els falsos relats de la fiscalia i els seus testimonis. Saber-se amb el suport per tanta i tanta gent és una font inesgotable d’energia. De cada carta rebuda, n’aprofitem tota l’energia. —Què us sembla l’actitud de Marchena ? — —La condemna, què creieu, ja la tenen decidida i escrita? —Hi ha partit i no el tenim perdut. Tot és obert. La prova és que els magistrats han decidit de no donar per bons els atestats policials. El tribunal ha pres consciència de la debilitat de tota l’acusació i se sap vigilat pel Tribunal Europeu i per no pas pocs mitjans internacionals. No sóc ingenu, però a hores d’ara no dono per feta la condemna. No he llençat la tovallola, no pas encara. —Quina condemna espereu? No quina desitgeu, sinó quina calculeu? —Exigeixo l’absolució. M’agradaria que es deixés d’especular sobre la nostra condemna. Si nosaltres som els primers que donem per feta la condemna i comencem a especular sobre els anys de presó facilitarem al tribunal el camí de la condemna. Hem de crear un relat fort i clar a favor de l’absolució. No els podem fer la feina. —Hi heu fet cap amic a la presó? Quin, i per què? —Uns quants, tant a Soto del Real com als Lledoners. La presó t’acosta a persones que potser en llibertat trobaries pel carrer i ni les miraries. La presó humanitza i et fa veure la vida des d’una altra perspectiva. He establert bona relació amb diverses persones, molt diferents entre elles. Des de grans empresaris que han passat uns pocs mesos a la presó fins a una persona que hi és de fa vint-i-cinc anys. Aquest últim cas és especialment colpidor. Ha viscut vint-i-cinc anys sense haver trepitjat el carrer. Fa pocs mesos va sortir quaranta-vuit hores per primera vegada. M’és molt difícil d’explicar què m’ha transmès. En tot cas crec que casos com aquest ens haurien de fer (re)pensar el model penitenciari. —Què hi heu descobert a la presó que no coneixíeu de vós mateix? —He après a ser més tolerant amb mi mateix i a valorar coses banals, quotidianes, que abans d’entrar a la presó ni les apreciava. Pot semblar un tòpic però lamentablement és ben veritat. —Quin any serem independents? —Si fos per mi fa anys que ho seríem. Però això no és un joc de veure qui l’encerta. No podem banalitzar el combat polític cap a la llibertat. D’ençà de l’octubre del 2017 tenim un coneixement molt més precís de tot allò que hi ha darrere l’aparença democràtica de l’estat. Ara cal aprofitar aquest coneixement i posar-lo al servei de l’acció política. —Què en penseu de la desobediència civil? Farà falta, o només cal ser més? Podrem ser independents només votant, o caldrà alguna altra cosa? —Crec sincerament en la força transformadora de la no-violència i en particular de la desobediència civil. Hem d’estar preparats per a usar la desobediència civil per continuar avançant i conquerint espais de llibertat. El Primer d’Octubre va ser un gran acte col·lectiu de desobediència civil, en la meva opinió el més important que ha viscut mai Europa. I vàrem avançar molt, vàrem consolidar posicions, vàrem conquerir espais de llibertat. Ara, la desobediència civil és compatible amb més iniciatives polítiques per poder avançar. —Espanya no ha permès mai, excepte a Guinea, un referèndum d’independència. Per què creieu que ara sí? —No serà fàcil. No he cregut mai que ho fos. Però les coses que no es persegueixen amb persistència difícilment s’aconsegueixen. L’estat s’hi resistirà. De fet, s’hi resisteix com no hauríem imaginat que ho faria, però si persistim, si continuem essent milions els catalans que el demanem i no defallim, a Espanya no li tocarà més remei que acceptar-lo. —La via ha de ser unilateral, com fins ara? Per què? —La unilateralitat és un instrument legítim només en cas que s’escaiguin dues condicions simultànies: la primera, que el poder constituït negui un dret i unes vies polítiques democràtiques per assolir un propòsit; i la segona, que qui vulgui exercir un dret tingui una majoria social i política. De fet, la unilateralitat sense una majoria social i política no té futur ni legitimitat democràtica. —Quines lectures us han influït dins la presó ? Per què? —N’hi ha diverses, potser la més influent ha estat una obra de S. Zweig, Castellio contra Calvino. Una gran proclama-pamflet (en el bon sentit del terme) contra la intolerància. La prosa de la vida, de Joan-Carles Mèlich, m’ha acompanyat en molts moments en la solitud de la cel·la i m’ha ajudat a posar ordre en algunes idees i pensaments. He llegit moltes novel·les, però si n’he d’agafar només una em quedo amb la lectura de Victus , d’en Sánchez Piñol.Una assignatura pendent des de feia temps que la presó m’ha permès de recuperar. Una gran novel·la. —Cap incidència, positiva o negativa, que ens pugueu explicar dels vostres carcellers? —El tracte amb el personal penitenciari és correcte. En el meu cas les incidències negatives les vaig tenir amb la direcció del centre durant els nou primers mesos de la meva estada a Soto del Real,abans del trasllat als Lledoners. Dels treballadors penitenciaris us diria que n’hi ha més d’un i de dos que se’n fa creus que siguem a la presó. És normal parlar i discutir amb ells de política. Encara no n’he convençut cap que la independència seria la millor decisió per a espanyols i catalans. Però alguns ja accepten que el referèndum seria una solució raonable i democràticament acceptable. —Estudieu res en especial, i amb èmfasi? Per què? —He recuperat lectures que feia temps no feia sobre la no-violència i la desobediència civil. Ghandi, Lanza del Vasto, Müller, Jahanbegloo, Thoreau, Xirinacs, Sharper. Crec que és l’única via que tenim, al costat de la de les urnes, per capgirar la situació i guanyar de manera efectiva l’exercici de l’autodeterminació —Voldríeu afegir-hi res? —Vull agrair el suport i la dignitat de tanta i tanta gent que no ha plegat veles, que es manté dignament dempeus i disposada a fer pinya per continuar avançant. Tindrem oportunitats de culminar allò que vàrem viure el Primer d’Octubre. Tots els fronts són necessaris; des de les institucions fins a les mobilitzacions ciutadanes. Però sobretot no abaratim el nostre somni. La República Catalana només ens té a nosaltres, els catalans, per defensar-la. Des de la presó no fallaré.

Summary: Jordi Sànchez: ‘Que ningú no oblidi que el PSOE és el col·laborador necessari del 155’


Joaquim Llimona, ex-alt càrrec de CiU, coordinarà la plataforma catalana de suport al PNB per a les eleccions europees, impulsada per Units per Avançar. Així ho ha avançat el secretari general d’Units per Avançar i diputat al parlament, Ramon Espadaler, en declaracions al diari El Correo. Tradicionalment el PNB es presentava en coalició amb CiU, però enguany no ha volgut tancar una aliança amb la candidatura de Junts per Catalunya que encapçala el president Carles Puigdemont. Units per Avançar, partit hereu d’Unió Democràtica aliat del PSC, demanarà el vot per al PNB en les europees del 26 de maig i impulsa una plataforma catalana de suport als nacionalistes bascos, a la qual ja ha convidat a sumar-se a forces del catalanisme moderat com Lliures o Convergents. Espadaler ha explicat que la seva formació està ‘treballant amb persones que procedeixen de l’espai de Convergència, no només d’Unió, com Joaquim Llimona’. Llimona, recentment incorporat a les files d’Units per Avançar, és advocat i professor de dret comunitari europeu a la Universitat de Barcelona i va ocupar diversos càrrecs en l’àmbit de les relacions exteriors dels governs de Jordi Pujol i a l’equip municipal de Xavier Trias a l’Ajuntament de Barcelona. Espadaler ha explicat que Llimona ‘serà l’encarregat de coordinar la plataforma’ de suport al PNB. Segons que ha dit, ‘donar suport a Catalunya al PNB el 26-M’ representa el ‘vot útil del catalanisme dialogant’.

Summary: Joaquim Llimona coordinarà una plataforma d’Units per Avançar de suport al PNB per a les europees


L’editora Maria Bohigas coneix bé Biel Mesquida. Li va editar i publicar el volum ‘Llefre de tu’ (Club Editor), fa tres anys. Per això l’escriptor i poeta Biel Mesquida li va encarregar la presentació del recital que va protagonitzar dins el cicle ‘Dilluns de Poesia’, el 16 de novembre, acollit per l’Arts Santa Mònica. Per la potència de totes dues veus, VilaWeb va enregistrar l’acte, que ara us oferim sencer en vídeo. Reproduïm la presentació que Maria Bohigas va escriure i llegir a l’inici de l’acte. Professió: adolescent No puc pensar en certes obres sense que em vingui al cap la figura de l’autor infant. És una associació poderosa, quasi fatal. Darrere de cada pàgina de Camus, la vergonya convertida en honor de tenir una mare muda. O la vergonya convertida en orgull de ser un nen esguerro darrere l’Obra en majúscula de Sartre (que menyspreava Camus, potser més que no per la presa de posició en la guerra d’Algèria, per l’infant que Camus havia pogut ser: escardalenc i bonic, educat per una muda, corrent pels carrers d’Alger, en lloc de seure sota una taula caçant els mots que suren en l’aire espès). O el fibló de l’orfenesa precoç enmig de l’orba de Guillem Frontera, a ‘Cada dia que calles’ o ‘L’ordenació del món’, que heu de llegir si no els coneixeu. No es tracta de cap associació raonada sinó un ressort que actua sol. Ara, si intento raonar-la, em sembla que és un sentiment d’injustícia el que grava en la pàgina la filigrana de l’autor infant; una injustícia atrapada en el nus de l’amor infantil -per la mare, pel poble d’on s’és fill, per un mateix: incondicional. I en canvi no puc pensar en certes obres sense que se m’imposi la figura de l’autor adolescent. En rigor hauria de dir ‘autora’ , perquè sobretot em passa amb elles, per exemple amb Carson McCullers, autora d’una cosa adorable i estremidora que és el retrat d’una dona de dotze anys, Frankie Addams: encara captiva en els seus moviments però ja no en la seva relació amb la vida. El món s’ha badat. Cal partir. I trair el que faci nosa -les lleialtats-. Explicava Rodoreda que havia estat feliç fins als dotze anys, que no hi havia felicitat fora de la infantesa. Jo trobo que la seva obra és poblada d’adolescents que caminen amunt i avall amb unes cames primes acabades de fer, com a les novel·les de la Duras, i això és el que importa, no la felicitat. Hi ha la Cecília Ce que s’enamora de si mateixa mirant-se al mirall i que salta la tàpia i no torna mai més. I en ‘El mar’ de Blai Bonet hi ha adolescents que s’enamoren d’ells mateixos mirant-se el mirall, i ja voldrien saltar la tàpia, però estan tancats al sanatori morint-se. I diu Blai Bonet: «No saps tu com emociona veure’m dins el mirall, amb les sabates posades. Jo crec que estic molt malalt perquè em ve de lluny aquest estimar-me sempre. Quan jo era noi, anava amb una nena que tenia nou anys i que es deia Magdalena, en un galliner. Hi havia un banc de pedra, dins la barraca on ponien les gallines. Jo asseia la noia en el banc. Damunt la falda li posava una margarida gran, d’aquestes silvestres que creixen dins les figueres de moro. Tu no t’ho creuràs. Però jo m’estava mirant allò amb una cara d’enamorat. I ella deia el meu nom. Sense riure. I jo no tenia altra cosa que una pena de noi que sap ja no podrà jugar mai més amb aquella alegria d’abans.» I en ‘L’adolescent de sal’ de Biel Mesquida, hi ha això que el títol fa explícit, en realitat la grana vivia de tota l’obra a venir, la seva espècie per excel·lència: la fascinació per aquest altre jo que sorgeix un dia al mirall, fruit espontani de la transformació -de la traïció-, i quan sorgeix cal partir i no girar-se. El problema és saber què s’ha traït. Entre ‘L’adolescent de sal’ i ‘Llefre de tu’ hi ha gairebé quaranta anys. Del 1973 al 2012. I la mateixa no-novel·la o formació sedimentada que de bones a primeres es nega a narrar res. A ser res d’estable i de complit: el mateix refús de l’un en això que tanmateix té unitat, ja que pren forma de llibre. És una plagueta de bord, un quadern íntim on l’Adolescent interpel·la la dona amiga que sap, i dirigint-se a ella produeix l’única permanència tolerable, la justa per fer que el temps passi en les pàgines i d’aquest pas en quedi un rastre de funàmbul o de cargol, que és tot el que pot produir aquesta veu tant més egotista com menys segura està de tenir existència. Aquesta veu que, en tot cas, segur que no té cos, i per això busca la paraula sumptuosa. Magnífic ha de ser el text per contenir el que hi batega al llarg dels anys, aquest cor: la buidor. «Vos en temereu que aquestes dificultats formals gegantines que troba per expressar-se, aquest returar continu, aquesta por a no dir res del que pensa, a fugir del que desitja,  no són més que un gran espant d’enfrontar-se amb la solitud,» diu la veu que increpa el lector entremig de les pàgines escrites per l’Adolescent; i el Recordador d’Aràlia, aquest adolescent ja vell que viu en un palau de luxe i d’absència, li respon: ‘Des de la meva talaia tot m’espanta’. Passen els anys, no la por. I com a editora que són de Biel Mesquida, com a padrina de fonts del seu ‘Llefre de tu’, voldria cometre un acte balzacià: tenir-lo a pa i aigua en unes golfes, Que el buit s’expandís sense traves. Que l’Adolescent transformista de vint o seixanta anys deixés pas a això tan fatalment estable, tan durador en el seu estat, que és l’infant. —Ja és així, de vegades. En aquesta expansió del silenci que es produeix a segons quines pàgines de Biel Mesquida, es pot arribar a sentir això: «Només hi ha el silenci de les esquelles i el crit monòton del mussol dintre l’horitzó sanguinós quan la dona sord-muda treu una cadira de bova davall la figuera, agafa amb ràbia i tendresa aquella pepa de plàstic sense cap que trobà perduda per la carretera i engronxant-la enmig dels braços la desperta amb la més irada cançó de bressol.» Maria Bohigas

Summary: La potència de Biel Mesquida i Maria Bohigas, un recital


Felip VI comença avui la ronda de consultes per buscar candidat per a la investidura d’un president espanyol, la quarta que es fa en els últims set mesos. Fins a dijous que ve, anirà rebent al palau de la Zarzuela els diferents partits amb representació parlamentària, de menor a major, i tancarà amb el popular Mariano Rajoy, el líder de la formació més votada. La primera entrevista serà amb Pedro Quevedo, el diputat de Nova Canàries que va concórrer en coalició amb el PSOE, avui a les 10.30h. Segons que ha avançat, la seva posició és votar en contra de la investidura de Rajoy. Quan es va saber el resultat a les eleccions del 26 de juny, el nom de Quevedo va sonar amb força perquè el seu vot afirmatiu a Rajoy podria facilitar la investidura de Rajoy. El PP pot arribar a captar 175 escons si fa seus els vots de Ciutadans, PNB i CC. En aquest cas, l’abstenció del diputat de Nueva Canarias seria decisiva per fer realitat una investidura. Aquest matí Felipe VI també es reunirà amb Isidro Martínez Oblanca, diputat de Fòrum Astúries que es va presentar en coalició amb el PP i que, per tant, dóna suport a Rajoy, i Ana Oramas, de Coalició Canària, oberta a negociar el seu suport. A la tarda es trobarà amb Javier Esparza, en representació d’Unió del Poble Navarrès (UPN), soci electoral del PP i, per tant, partidari d’ajudar a pujar Rajoy a la Presidència del Govern espanyol, al contrari que el coordinador federal d’IU i coalitzat de Podem, Alberto Garzón, que Felipe VI rebrà a la 6 de la tarda. Dimcres es reunirà amb el PDC i el PNB Demà al matí s’entrevistaran amb Felipe VI, Aitor Esteban, del PNB; Alexandra Fernández, d’En Marea (la coalició gallega on hi ha Podem); i Francesc Homs, del Partit Demòcrata Català (PDC); i a la tarda faran el matiex Joan Baldoví, de Compromís, i Xavier Domènech, d’En Comú Podem, els dos socis de Podem. Tant el PNB com el PDC ja van avançar el seu rebuig a que Rajoy es mantingui a la Moncloa, de la mateixa manera que Podem i les diferents confluències territorials amb les quals va concórrer a les eleccions, els qui, de fet, continuen defensant que l’aritmètica permet un govern espanyol de canvi. L’últim dia de consultes serà dijous, reservat als quatre grans partits. El president de Ciutadans, Albert Rivera, està convocat a les 10.30 hores, cita que aprofitarà per demanar-li a Felipe VI de convèncer el PSOE perquè s’abstingui en la votació a Rajoy i així, segons Ciutadans, desbloquejar l’actual situació política i evitar unes terceres eleccions. L’última entrevista: Rajoy dijous a la tarda A les 11.30 hores del dijous, serà el torn del secretari general de Podem, Pablo Iglesias, que reiterarà el seu vot negatiu al candidat popular, que és el que també previsiblement li traslladi el líder dels socialistes, Pedro Sánchez, una hora més tard. La ronda, a la que no participaran els independentistes ERC i EH Bildu, acabarà a les cinc de la tarda amb el president del govern espanyol i aspirant a la reelecció, Mariano Rajoy. Completada la ronda de consultes, Felipe VI convocarà la presidenta del Congrés, la popular Ana Pastor, per comunicar-li si proposa algun candidat per a la sessió d’investidura o si necessita més temps. En cas de tenir-lo, la data del ple és potestat de Pastor, tot i que, en el cas que Rajoy reuneixi els suports necessaris, una de les dates que el PP ha estudiat és el 2 d’agost. La quarta ronda aquest 2016 La d’aquesta setmana és la quarta ronda de consultes que Felipe VI obre aquest 2016 per intentar buscar llogater per la Moncloa. Després de les eleccions del 20 de desembre, el monarca va fer una primera en la qual va proposar la candidatura de Rajoy, però, després que aquest la declinés, es va veure obligat a convocar una segona en què l’elegit va ser Pedro Sánchez. Com que no va aconseguir l’aval de la cambra per ser president ni en la primera en la segona votació, Felipe VI va convocar una tercera ronda de reunions a finals d’abril, en què va constatar la falta de consens per a un candidat a la investidura abans de la data límit del 2 de maig, quan es complia el termini oficial de dos mesos després de la primera votació d’investidura. El 3 de maig, va signar el decret de dissolució de les corts espanyoles i la convocatòria de noves eleccions el 26 de juny.

Summary: Felipe VI obre avui la quarta ronda de consultes de l’any per a l’investidura


El mes passat va arribar a les llibreries ‘L’amic president‘ (La Campana), escrit per Carles Porta, el conegut autor de ‘Tor’. Carles Porta és un dels amics íntims del president Puigdemont, i la breu obra s’estructura a partir de la darrera nit de Cap d’Any, que van passar junts. Un dels qui surten al llibre és Miquel Casals, independentista històric de Girona, que també fa molts anys que coneix el president Puigdemont. Ara n’és un amic molt proper. Miquel Casals, militant de l’MDT durant els anys vuitanta, fou detingut durant l’operació Garzón acusat de pertànyer a Terra Lliure. En aquesta entrevista, Casals compara l’independentisme pacífic del seu amic Puigdemont, i el seu, molt més de combat anys enrere. Miquel Casals atén VilaWeb telefònicament de Girona estant, on gestiona una empresa familiar de restauració d’immobles. —Hi ha un tros del llibre que vós dieu a Puigdemont: ‘Hem de batasunitzar Catalunya.’ I ell us respon: ‘El vostre camí no va enlloc.’ Al final, potser tenia raó ell i no vós. —Totalment d’acord. No em fa res de reconèixer-ho. Només podem créixer a partir de reconèixer errors. Jo, quan tenia vint anys, veia les coses d’una altra manera: o blanc o negre. Molt més simplista. Als anys vuitanta els bascs eren els reis del mambo i nosaltres anaven als aberris eguna i ens tractaven com uns ‘subsidiaris’. ‘Esteu domesticats’, ens deien. Estàvem enlluernats, i quan ets jove t’agrada la contundència. Però no veiem que era foc d’encenalls. Va anar bé per a arrencar. Va ser intens i curt. Però a la vida importa el llarg termini. —Vau estar a la presó acusat de pertànyer a Terra Lliure. Quant de temps? —Vaig estar-hi molt poc. Dies. Sóc l’últim que agafen a la ràtzia del 1992. Jo havia plegat de l’MDT el 1987. Des del 1987 fins al 1992 hi van cinc anys. Vull dir que n’estava desvinculat del tot. Passa que hi havia gent que havia continuat pel seu compte. Garzón volia ser un jutge estrella i va fer una ràtzia a Catalunya i tot de gent va caure. Trenta o quaranta. Jo vaig ser l’últim. Quan vaig veure que detenien gent, me’n vaig anar de casa. Desaparegut. Van agafar tothom i a mi, no. Però un cop es van acabar els jocs van acabar la feina. Em van agafar a la sortida del cinema. Jo ja m’havia fet agent rural. Oposicions i tota la història. Just em detenen l’endemà que havia demanat l’excedència per a dedicar-me al negoci de casa. —De què us acusaven? —Jo havia passat un revòlver d’Andorra. Em van aplicar l’antiterrorista. Dos dies a Madrid. Em va interrogar en Garzón i vaig optar per reinserir-me. Bàsicament vol dir que te’n penedies. No vaig delatar ningú. I aquí s’acaba la història. Recordo en una manifestació l'any 1977 que dos del PSAN cridaven 'independència' i la gent se'ns girava. 'Esteu sonats o què?' Era tabú. —Em pensava que us havien detingut perquè havíeu provat de posar còctels Molotov a la caravel·la de Barcelona, que era una còpia de les de Cristòfor Colom. —Vaig provar-ho dos cops, i no me’n vaig sortir. A aquesta caravel·la li van fotre dos Molotov després d’una manifestació, i ara està enfonsada a Roses. Va ser una obsessió, això de la caravel·la. Ha! Terra Lliure original es va acabar amb la detenció del 1984 a Puigcerdà. El més organitzat que hi havia hagut. La gent cridava ‘Terra Lliure’ i Terra Lliure no existia. Vam veure que t’ho havies de fer sol. Et feies sol els petards, per exemple. Jo sempre vaig escollir objectius que s’entenguessin. No vaig entendre mai aquests que cremaven caixers automàtics. Jo vaig fer accions amb simbolisme: la caravel·la que dèiem, o a Besalú, on vaig fer malbé unes excavadores que volien fer un abocador. —Expliqueu, si us plau, l’evolució del vostre independentisme. De l’MDT a CDC, passant per ERC i Reagrupament. —Tinc set, vuit, deu anys. Un paleta amic del meu pare em diu ‘aquests espanyols…’. I pregunto, ‘Que no som espanyols, nosaltres?’ I em diu ‘No. Som catalans.’ Jo ja tinc un sentiment i veig coses que no em quadren. I a poc a poc vaig descobrint que no sóc espanyol, i no m’identifico amb la manera de fer d’ells. M’involucro en política mogut pel sentit nacional. Recordo en una manifestació l’any 1977 que dos del PSAN cridaven ‘independència’ i la gent se’ns girava. ‘Què collons crideu? Esteu sonats o què?’ Era tabú. Algú em diu que a Girona hi ha un home que es diu Daunis, que és del PSAN. En un local atrotinat em rep emocionat. Que un jove s’hi acostés! Començo a llegir ‘Lluites’, i entrevisto en Pere Bascompte. Coincideix amb la caiguda de Terra Lliure l’any 1984. Jo vinc molt embalat, he acabat la mili, i vinc del País Basc, perquè un amic m’hi va invitar. Allà hi havia la guerra de les banderes. I penso, això ho hem d’importar cap aquí. I de nit, tot sol, me’n vaig a cremar banderes. A vegades se’m crema la catalana, també, perquè les tenien juntes. Errors tècnics! Ha! I li n’envio retalls al basc. ‘Mira, aquí també.’ Entro a l’MDT mogut per la qüestió nacional, perquè era l’únic partit que reivindicava la independència. D’ultraesquerra. Jo no podia anar a Convergència perquè no estaven per la feina, i a ERC hi havia quatre avis, que tampoc. Jo me’n vaig amb la independència. Quan l’MDT s’enfonsa, perquè ens dividim, n’agafa el relleu ERC, i entro a l’ERC d’Àngel Colom. Hi sóc molts anys, però molt inactiu. No he tingut mai vocació de polític, jo, ni d’entrar a l’aparell del partit. Fins que veig que posen Montilla de president, i faig un article al Punt Diari i dic que no els entenc. Que jo hauria prioritzat el front patriòtic. —I passeu a Reagrupament, de Joan Carretero. —I aquest home m’engresca. Fa grans aportacions, com deixar el tema dels Països Catalans. Concentrem-nos en el Principat, deia. I després diu una cosa molt interessant: una persona de dretes pot ser independentista. A ERC, això era tabú. Entenc que Carretero sacseja i m’involucro amb ell. Passa que no era l’home adequat, li faltava mà esquerra, i és incapaç de generar complicitats. Fa una gran feina, però, es passeja pel país i omple teatres i locals. Però la cosa no estava madura, els errors passen factura i fa mals resultats. Aleshores arriba això del Constitucional, l’Estatut, i quan Artur Mas assumeix les tesis jo me’n vaig amb ell. Vaig amb qui està per la independència. Puigdemont és un intel·lectual. Ha llegit molt. No el veuràs mai anant a córrer, ni amb bici, ni jugant a pàdel. Quan té un moment lliure, llegeix. —Com el veieu, en Mas? —Mas em provoca un sentiment. Jo, que el tenia per un tecnòcrata, veig que és valent. És quan li dic a Puigdemont que vull entrar a Convergència perquè vull donar suport a aquest home. Jo no m’he mogut. Són els partits que s’han anat acostant a aquest eix. —És més en Mas que en Puigdemont, doncs, qui us mou a entrar a CDC? —Puigdemont no em va dir mai ‘entra’, explícitament. És un estrateg. Es planteja la vida com un joc d’escacs. És un animal polític. Sabia que si em venia directe no se’n sortiria. I al final el que convenç la gent són els fets, no les paraules. —Segons el llibre, són les vostres parelles que us uneixen molt. —És bastant així. Ja ho saps: pots ser molt amic d’algú que es casa amb una noia que et fa la creu, i cada vegada que t’invita a sopar té problemes a casa. L’amistat se’n ressent. Al final les amistats són confluències. Amb Puigdemont és al revés. Les nostres dones són molt amigues, molt. Totes dues són de l’est. I els nostres fills tenen la mateixa edat, compartim la qüestió lúdica. Jo a Puigdemont el veia independentista, però no era dels meus, perquè era del sector pacifista. És a partir del 2007 que ens trobem i compartim estratègia i objectius i fem una bona amistat. —Una coneguda del president diu que ‘discutir amb en Puigdemont és discutir amb l’enciclopèdia catalana’. Cert? —Puigdemont és un intel·lectual. Ha llegit molt. No el veuràs mai anant a córrer, ni amb bici, ni jugant a pàdel. Quan té un moment lliure, llegeix. És un devorador de llibres. Té grans coneixements de les coses. Quan jugues al Trivial amb ell, pateixes. És una esponja. Té molts coneixements, perquè té interès. Sap dates, personatges. —A veure si al final és Puigdemont, i no Mas, qui passa a la història. —A la història hi passaran tots dos. S’ha demostrat que Puigdemont és un motor potent. Mas ha estat un gran president. Passa que pertanyia a la classe alta, i la hi tenien jurada, molta gent. En Mas quan veu que no pot seguir, ho delega en una persona preparada. Molta gent es va pensar que seria un succedani. I no. S’ha demostrat que té personalitat pròpia i que parla clar. I agrada a molta gent. Fins i tot a gent d’ERC i de la CUP. El veuen proper. Un home que parla col·loquial. Mas ha estat un gran president. Passa que pertanyia a la classe alta, i la hi tenien jurada, molta gent —Vós també sou de classe alta, com Mas. Al llibre surt que teniu edificis sencers a Girona. —Jo no sóc de classe alta. La meva mare era nascuda a Perpinyà i son pare era andalús. Mon pare, mecànic. Jo sí que vaig néixer en el benestar. Jo sóc la segona generació, però a mi el frac encara no em queda bé. Això és per a la tercera generació. Quan era a l’MDT recordo que anava amb una Suzuki i la vaig omplir d’adhesius de ‘Visca la revolució’. En certa manera em volia fer perdonar la moto. A casa ens van criar sense els prejudicis de la gent de calés. Si mai demanava diners a casa, per anar al cinema, ma mare em deia: ‘Abans vés a treure la runa.’ I d’això li n’estic molt agraït. Ens van inculcar el valor de les coses, i que el treball no és cap deshonra. La meva família és de les primeres que va començar a fer rehabilitacions al barri vell. La meva mare tenia visió. I va veure que el barri vell tenia potencial i encant. Als anys vuitanta la gent estava obsessionada amb la modernitat i el barri vell estava oblidat. Hi ha gent que a la vida només vol fer diners. A mi m’agrada crear bellesa, restaurar cases, donar utilitat moderna sense malmetre l’essència. No faig com aquests que et deixen la façana i per dins, tot nou. Encara que sigui una mica més car, crec que fas una bona feina. Amb Puigdemont compartim l’interès per la història de Girona. Tots dos som independentistes de primera generació i fa anys que esperem que aquest país sigui lliure. —La vostra mare entendria l’independentisme? —I tant que sí, estaria il·lusionada. —I el pare? —Mon pare també es va morir, fa tres anys. Una vegada em va anar a treure de comissaria, quan tenia quinze anys. Jo havia fet unes pintades. I em va fotre un mastegot allà mateix. I el guàrdia civil li va dir: ‘Bien hecho. Hay que cortarlo de raiz!’ Ell era un home que havia estat a la lleva del biberó durant la guerra i em deia: ‘No et fiquis en política.’ Era un home escèptic. Típic català prudent, però reconec que inconscientment em fa refermar el catalanisme. ‘Mentre puguin, Catalunya no la deixaran viure’, em deia. Pertanyia a una generació treballadora i traumatitzada pel franquisme. No t’hi fiquis, em deia, no siguis ruc. Va fer set anys de mili. Això sol ja ho diu tot. —El 2017 celebrareu el Cap d’Any amb Carles Puigdemont, com heu fet aquests darrers anys? —El Cap d’Any, és probable. Confio que aquest home ens farà avançar. Estàvem en un atzucac i ara estem millor que per Reis. Les garrotades començaran quan els espanyols solucionin els seus problemes. Hem d’estar preparats. —Aguantarà la pressió Puigdemont? —És un home mentalitzat. Té fusta. Ho resistirà tot. Hi confio molt, en ell.

Summary: Miquel Casals: ‘Puigdemont no era dels meus, perquè era del sector pacifista’


El president de la Generalitat, Ximo Puig, i la vice-presidenta, Mónica Oltra, han fet una crida a combatre els ‘discursos de l’odi’ cap a la immigració llançats des d’alguns sectors socials i polítics, al mateix temps que han posat en valor la diversitat en la construcció de la societat, espanyola en general i valenciana en particular. Així s’han pronunciat en la inauguració del IV Fòrum Internacional d’Innovació Social, organitzat per Jovesólides i Xarxa Creactiva, en el qual participen més de 300 persones per a buscar solucions creatives a problemes socials i que es desenvolupa a la Universitat Politècnica de València (UPV) sota el lema ‘Migracions: en sintonia reiniciem el sistema’. Puig ha destacat davant els presents la importància d’un espai com aquest per a generar idees que permetin de ‘confluir en el gran objectiu de consolidació i aprofundiment dels drets humans’. Per a això, ha subratllat, es necessita una societat civil sòlida que exerceixi de pont amb l’administració. ‘Innovar en l’àmbit social és una exigència’, ha assegurat, com també ho és la tasca divulgativa, ja que el fenomen migratori ‘està essent objecte de distribució massiva de fake news i aquest fòrum ha de servir per a explicitar que són mentida’. El president ha recordat que, segons dades de Nacions Unides, 271 milions de persones van ser immigrants en 2018 i d’aquesta xifra 35 milions eren nens. En tots aquests casos ‘darrere hi ha una història’ que explica ‘per què i com van deixar les seves llars’, malgrat que a les estadístiques es presenten com a ‘números que es tendeixen a homogeneïtzar, convertint éssers humans en simples indicadors’. I ha afegit que cal no oblidar que l’estat espanyol ‘va ser terra d’immigració fa 80 anys’ i també amb la sortida de joves durant la crisi, moments en els quals va aparèixer la solidaritat als països d’acollida. ‘La solidaritat, ahir i avui, torna a ser un valor intangible, absolutament urgent’, ha subratllat, i les persones que han arribat al País Valencià, des de l’estranger i des d’altres indrets de l’estat espanyol, en tota la seva història ‘l’han fet millor’. Per tot plegat, ha assegurat que la Generalitat és en la mateixa posició que la societat valenciana, que és ‘oberta, hospitalària i inclusiva’, davant ‘les polítiques d’odi i rancor que donen bons dividends electorals, però pèssims dividends socials’. Davant la pregunta de què es pot fer per a ‘reiniciar’ la resposta a la migració, Puig ha afirmat que s’ha d’abordar des d’un concert en el marc europeu basat en els principis de la Il·lustració. ‘Sempre hi ha hagut migracions, no cal abordar-les des de la criminalització, gràcies a elles han avançat els països’, ha dit, i ‘cal aïllar als que plantegen la migració com un problema en si mateix’. També ha subratllat la necessitat d’abordar la situació en origen, aconseguint el desenvolupament de tots els països que estan en una situació d’exclusió respecte de la governança mundial. ‘Sense cohesió i sense igualtat el món no avançarà’, ha advertit. Des de la Generalitat, ha dit Puig, s’aposta per polítiques inclusives, perquè ningú se senti fora i vol participar en el desenvolupament de les polítiques migratòries espanyoles per a oferir una solució en el marc europeu i poder disposar, així, de recursos suficients per a atendre aquestes persones que arriben ‘en un estat lamentable’. ‘Una oportunitat sempre’ Oltra, per la seva banda, ha apuntat que el primer és que totes les persones es ‘reiniciïn’, perquè tothom és susceptible de migrar en un moment de la seva vida, ja sigui voluntària o forçosament. ‘Si canviem la mentalitat des d’aquest punt segurament s’entendrà per què les polítiques i les institucions han d’afavorir un marc en el qual es tingui en compte que la immigració sempre és una oportunitat per a un país’, ha dit la vice-presidenta i consellera d’Igualtat i Polítiques Inclusives. Oltra ha recordat que els països més avançats del món són aquells més mestissos, que més incorporacions han tingut i més plurals i diversos són a tots els nivells: ‘Són els econòmicament, democràticament i socialment més avançats’. També ha incidit en què en un context com l’actual amb la natalitat a la baixa la immigració és una oportunitat per a combatre aquestes xifres de natalitat. ‘És una oportunitat per a tots, per als països que acullen i les persones acollides, és un win-win’, ha indicat. Des de la Generalitat, ha dit, es fa un treball d’inclusió i acolliment, formació i inserció laboral, que ‘fa falta perquè tothom se senti confortable en una societat’. A més, ha fet una crida a ‘combatre aquests discursos de l’odi a l’altre, que normalment tenen a veure amb les pors pròpies més que amb una altra cosa’. Oltra ha explicat davant els presents que el 2020 es començarà a treballar en l’estratègia sobre migracions, tant pel que fa als qui arriben com als qui se’n van, que ‘a vegades quan tornen tenen la sensació de desarrelament després d’haver viscut molts anys fora’. També ha donat les claus del sistema d’acolliment de menors que arriben en situació de desemparament, així com l’estratègia per a prevenir delictes d’odi i discriminació.

Summary: Puig i Oltra fan una crida a combatre els discursos de l’odi cap a la immigració


Enric Sirvent, l’home que va patir un atac al cor en una de les càrregues policials de l’1-O a Lleida, ha declarat avui i ha pogut identificar tres dels agents de la policia espanyola que van carregar contra les persones que pretenien votar en el referèndum del primer d’octubre del 2017. El jutjat d’instrucció número 4 de Lleida ha iniciat la fase d’instrucció arran de la denúncia presentada per Sirvent contra diversos agents de la policia espanyola per les lesions que va patir durant les votacions del referèndum de l’1-O a Lleida. Durant la declaració, en què tan sols han intervingut el jutge i l’acusació particular, la víctima ha pogut identificar tres agents de la policia espanyola gràcies a les proves documentals (fotografies i vídeos). L’advocat Jaume Alonso-Cuevillas, present en aquesta causa com a codefensa amb l’acusació particular, encapçalada per l’advocada Anna Llauradó, pertanyent a la plataforma d’Advocacia per la Democràcia, ha assegurat que la prova documental que obre les actuacions és ‘contundent’. Segons el seu parer, aquesta prova documental mostra la ‘brutalitat’ de les lesions que va patir Sirvent, com trencament de costelles i diversos hematomes produïts per les puntades de peu d’un agent. Malgrat que la investigació, un any i mig després dels fets, encara es troba en una fase molt inicial, els advocats de l’acusació particular manifesten que els fets podrien tipificar-se com un delicte de lesions amb agreujant d’odi i omissió del deure d’auxili. En aquest punt, l’advocada Anna Llauradó ha considerat que els agents no van actuar amb la rapidesa i celeritat necessària davant la gravetat dels fets. Al respecte, Alonso-Cuevillas ha asseverat que s’ha identificat tres agents, un d’ells ‘clarament’ per la cara i el número d’identificació, malgrat la qual cosa ha sentenciat que ‘juguem en camp contrari, i en som conscients’. D’una altra banda, Alonso-Cuevillas, que defensa també el president de la Generalitat Carles Puigdemont, ha informat que aquest ha mostrat el seu suport a Enric Sirvent, que aquest mateix matí ha rebut una trucada del president per enviar-li el seu ‘suport i una forta abraçada’. També ha mostrat el seu suport el conseller Toni Comín.

Summary: El votant que va patir un infart l’1-O a Lleida identifica tres policies espanyols