La ciutat de Badalona pot veure com Dolors Sabater deixa de ser-ne la batllessa per culpa d’un acord PP, PSC, i Ciutadans. Aquesta setmana s’ha presentat una moció de censura contra ella. I només falta que tots tres partits es posin d’acord el dia 20 de juny, quan es voti la moció. Sabater explica en aquesta entrevista telefònica amb VilaWeb que aquests dies treballa en dos focus: mantenir l’agenda normal de batllessa i a la vegada preparar el relleu i el traspàs. Durant la conversa, també deixa clar que si hi ha eleccions no descarta de tornar-s’hi a presentar, i explica com veu Albiol, el PSC, la política nacional i els governs Torra i Sánchez. —Són les nou del vespre. On aneu tan tard? —He anat al Ministeri de Medi per les contaminacions que tenim a les platges. Ara n’he tornat. Fa un any vaig anar a Madrid i avui anàvem a fer el seguiment d’això i pressionar. Jo mantinc la meva agenda. Dilluns vaig tenir aquí el conseller d’Ensenyament, el senyor Bargalló. Va fer el seu primer acte com a conseller, per parlar de la falta de places de P3 i secundària, i alguns problemes que tenim en edificis. Treballant sense parar. Evidentment que sí. —La moció ja s’ha presentat. Teniu coll avall que prosperarà? —En tinc alguns dubtes. Sembla que els partits que han presentat la moció no s’han posat prou d’acord prèviament sobre el programa. Ni tan sols a assegurar-se que la faran. Però, en principi, si l’han presentada, jo considero que és per aprovar-la. —Suposem que se’n surten. Dolors Sabater es planta a l’oposició o se’n va a casa? —A l’oposició. A defensar la tasca ingent que hem fet fins ara. Ens vam trobar un ajuntament absolutament devastat que havia deixat de fer inversions socials. Hem fet una feina impressionant per a fer remuntar la ciutat i recuperar drets. Vetllarem el nostre projecte des de l’oposició, igual com farem un traspàs impecable. Nosaltres ens vam trobar tots els armaris i tots els calaixos buits. Cap regidor, ni tan sols l’alcalde, no va fer cap mena de traspàs. Respecte de cap àmbit. Nosaltres no ho farem, això. Per una banda, aquests dies anem seguint l’agenda de tot allò que teníem compromès i, al mateix temps, ens hem començat a preparar per a fer un traspàs correctíssim. Perquè la persona que em substitueixi pugui continuar servint la ciutat amb tota la dedicació. I amb totes les dades i la informació que necessiti. —La militància del PSC vota en massa a favor d’un canvi de govern. Com us ho expliqueu? Van guanyar amb el 93%. Hi ha un canvi de perfil de la militància del PSC? —Van guanyar amb el 93% dels que van votar, no pas de tota la militància. De tota la militància del PSC, el percentatge cau aleshores al 60% i escaig. Crec que són 500 militants i van anar a votar uns 300. L’explicació del perquè han fet això, o per què el militant ha votat això, un dia suposo que se sabrà. Hi ha una dada interessantíssima, que no és la del militant, sinó la del votant. I nosaltres justament vam fer públic pocs dies abans que comencés la moció el baròmetre de la ciutat. No sabem si té res a veure l’una cosa amb l’altra. Però el fet és que després del baròmetre comença tot. I el baròmetre deia que un 60% dels votants del PSC aprovaven l’acció d’aquest govern. I una altra dada: el coneixement del cap del PSC  és del 22%. De Dolors Sabater, un 86%. D’Albiol, un 97%. Són dades interessants. Una tesi, doncs, és que han volgut començar la campanya ara. Que hagin volgut posicionar el candidat. També hi ha la teoria que és una certa venjança dels socialistes pel que ha passat a Barcelona, on el PSC n’ha quedat fora. No et dic que ho cregui. Tot això són teories que volen entendre una cosa tan estranya com la que ha passat. Finalment, i aquesta la comparteixo molt, és veure que el senyor Albiol va fracassar estrepitosament el 21-D, el PP és a punt de desaparèixer del mapa de la política catalana, i de municipis tampoc no els en queda gaire res. Confien doncs en el senyor Albiol, que –ja ho va dir– farà tant com pugui i més per recuperar Badalona. Per tant, el senyor Albiol ha posat un parany al Partit Socialista, que hi ha caigut de quatre potes. I ara Albiol intenta que combatre un rival com el PSC i alhora desgastar el govern actual. I recuperar espai mediàtic que perdia, i que ara vol aconseguir per la via del PSC. —Només hi havia aquesta via per a aprovar el pressupost? —Havia de rendir-me i dir ‘la ciutat no tindrà aquest pressupost tan important per les polítiques socials’? Jo vaig buscar fins al darrer moment la possibilitat que el PSC s’abstingués. Amb la seva abstenció n’hi havia prou. Però no van voler, tot i que vam reconèixer que part de les millores del pressupost eren cosa dels socialistes. Els hi incloíem. Es van tancar en banda. Si la moció que s’ha presentat avui no s’hagués presentat, es podria presentar demà passat. No necessiten pas la moció de confiança, per votar-hi en contra. Podien presentar la moció de censura sempre que volguessin. Si ells haguessin tingut una mica d’estima a la ciutat, i responsabilitat, i sentit de ciutat, s’haurien esperat, haurien deixat que s’aprovés el pressupost i haurien presentat la moció després. Ara, si més no, tindríem pressupost. Ara no tenim ni pressupost ni govern. La ciutat en surt perjudicadissima. —Es tornarà a presentar Dolors Sabater a les eleccions municipals? —En principi no ho descarto. Falta que, com a organització, ho acabem de decidir. Però tot fa preveure que sí. —I el pas a política nacional no el preneu en consideració? —De moment estic molt compromesa amb el món local. Crec molt en la força dels municipis per a fer país. I penso que la base municipal de la revolució i de la construcció de qualsevol alternativa que tingui cara i ulls és molt important. Mantinc que he de continuar treballant en el municipalisme. Hi ha un municipalisme transformador que també pensa en país i en República, i no monarquia. Cal bastir un procés constituent totalment nou. Sóc d’un municipalisme que no es mira el melic, i sí que mira l’horitzó de país. —Com el valoreu, el govern Torra? —A la Generalitat hem de celebrar que el 155 s’hagi aixecat. Valoro positivament les ganes de recuperar les polítiques pel país i alhora no oblidar que som en un període sense normalitat. És important que quedi clar que mentre hi hagi presos i exiliats el moment no pot ser normal. No ho pot ser. —I el de Sánchez? —És important que s’hagi fet fora el senyor Rajoy. I tots esperem que el senyor Sánchez i el senyor Torra es reuneixin. I esperem que hi hagi gestos per a deixar de tractar el conflicte polític català des de la taula de la repressió. I que passarà a tractar-se la taula de la política. Aquest gest no l’hem vist. I esperem que hi sigui. —Què més afegiríeu? —Crec que els ajuntaments i la política municipalista és tan potent, i tenim un potencial de transformació i de canvi tan gran, que fem por a l’status quo. L’status quo es defensa de nosaltres i intenta desprestigiar-nos i criticar-nos ferotgement sense reivindicar les polítiques que fem. Intenta desbancar-nos perquè fem molta por. Fem molta por perquè no som clientelistes. Ni treballem per les grans fortunes. Som molt transparents i això vol dir que no ets encobridor de la corrupció de ningú. De ningú. Ni dels teus ni dels altres. Aquesta força de ser més valent i coherent i transparent i no ser clientelistes. Aquesta força de no ajudar a amagar les ombres de ningú, fa molta por. Ara en aquests moments es Badalona, però es pot agafar en general. Si l’alternativa és Dolors Sabater o Albiol, què ha de triar el PSC? Què ha de triar el PSC? La corrupció, la xenofòbia i el feixisme, aquestes maneres de fer totalitàries, aquesta dreta tan extrema dreta o la nova política de transformació? Home, tots desitjaríem que el PSC fes front comú. I que s’apuntés a la banda d’aquesta transformació i no a l’altra.

Summary: Dolors Sabater: ‘Què ha de triar el PSC? La corrupció, la xenofòbia i el feixisme?’


L’empresa concessionària del Palau de Gel de Madrid ha decidit cedir les seves instal·lacions com a dipòsit de cadàvers per acollir les víctimes mortals del coronavirus 2019, ja que les funeràries estan saturades. Fins ara la Covid-19 ha infectat a 10.575 persones i n’ha matat 1.263 a la Comunitat de Madrid. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut El govern autonòmic i la Unitat Militar d’Emergències (UME) de l’exèrcit espanyol s’encarregaran d’habilitar l’espai, que és una pista de 1.800 metres quadrats dins d’un centre comercial, on habitualment es fan competicions esportives i espectacles. Aquest matí, el batlle de Madrid, José Luis Martínez-Almeida, ha explicat que la funerària municipal deixarà de donar servei als morts per la Covid-19 per la manca del material necessari, sobretot els equips de protecció individual pels treballadors. La pista de gel actuarà de dipòsit provisional mentre la no passi ‘la situació d’excepcionalitat’. Els fèretres es conservaran a la temperatura adequada i seguint totes les recomanacions del Ministeri espanyol de Sanitat. En aquest sentit, s’instal·larà un material polimèric per evitar que els fèretres estiguin en contacte amb la pista.

Summary: Madrid habilitarà el Palau de Gel com a dipòsit de cadàvers pel coronavirus


El dirigent dels Verds europeus, el francòfon Philippe Lamberts, ha dit de manera rotunda que no acceptarien el president Carles Puigdemont i el conseller Toni Comín al grup parlamentari que comparteixen amb l’Aliança Lliure Europea (ALE). Tanmateix, el debat és obert, tal com ha explicat a VilaWeb la copresidenta del grup, Ska Keller: ‘És important que parlem amb els nostres companys de l’ALE i que arribem conjuntament a una decisió.’ Tant ella com Lamberts han estat entrevistats per VilaWeb als passadissos de l’eurocambra, a Estrasburg. Lamberts s’ha mostrat intransigent i ha acabat perdent els nervis. En canvi, Keller, molt més serena, ha presentat una situació més oberta al debat. —Ens podeu explicar per què el grup dels Verds no acull els eurodiputats catalans? —Sí, hi tenim eurodiputats catalans. N’hi tenim. —Sí, hi teniu Ernest Urtasun… —Ernest Urtasun, Diana Riba… Són eurodiputats catalans, si no m’equivoco. —No us equivoqueu pas. Però per què no accepteu els nous? —Bé, que són dels Verds? Són pròxims als Verds en termes de valors… —Sí que ho són. Toni Comín era membre d’ERC… —Ho era.. —Ja no ho és? —No ho sé. Però aquesta gent són membres d’ERC? —Toni Comín s’havia presentat per ERC. Ell és pròxim als Verds. —ERC és membre de l’Aliança Lliure Europea i els seus eurodiputats són membres del nostre grup. Però Puigdemont no, si no m’equivoco. —I per què no els accepteu tots dos? —Però és que Carles Puigdemont no és membre d’ERC, oi? —No ho és. I què? —I què? —Ell demana de ser membre del vostre grup. Quin és el problema? —Carles Puigdemont, d’ençà que va marxar d’Espanya i va venir al meu país, a Bèlgica, ha mostrat proximitat amb un altre partit, no pas amb els Verds. Jo ho respecto. La gent té dret d’expressar les seves opinions, i ho respecto totalment. Si Carles Puigdemont se sent més pròxim als nacionalistes flamencs, que prenen una deriva cap a l’extrema dreta, doncs em sembla bé. Però la lògica política em diu que ell hauria d’anar allà. —Penseu que Carles Puigdemont és pròxim a l’extrema dreta? —És pròxim a l’N-VA. És obvi. I si mireu les accions dels nacionalistes flamencs, es veu que van directament cap a l’extrema dreta, cada dia. —Heu escoltat declaracions de Carles Puigdemont? —Aquesta no és la qüestió. —Heu escoltat mai declaracions de Carles Puigdemont sobre els drets dels immigrats, i sobre el drama al Mediterrani? —No, no. No és la qüestió. —Sabeu qui és Marcela Topor? —No ho sé. Però no és la qüestió, és una qüestió de proximitat política. Si Carles Puigdemont hagués volgut ser a prop dels Verds, ho hauríem vist aquests darrers anys. I no ho hem vist. —A Àustria els Verds i els conservadors formen una coalició. —Sí, exactament. —Per què no al Parlament Europeu? —Però… És que són al mateix grup polític, els Verds i els conservadors, en el parlament austríac? No. Són dos grups diferents, que parlen sobre aliances polítiques. I no parlem d’això aquí. —Per a mi és xocant. Ernest Urtasun no ha demanat mai ajuda per als seus col·legues catalans? —Exactament. I des de fora, ens deveu haver sentit dir consistentment que aquestes tres persones, Oriol Junqueras, Toni Comín i Carles Puigdemont, tenien el dret de ser eurodiputats. I hem lluitat pels seus drets com a eurodiputats electes. I un d’ells, que va tenir el coratge d’encarar la justícia espanyola, paga diàriament la conculcació dels seus drets; i els altres dos, que van fugir del país, ara seuen al Parlament Europeu. Ells dos gaudeixen de la protecció de l’estatut d’eurodiputat, i estic content que sigui així. —Però per què no els ajudeu a ser membres del vostre grup, si Oriol Junqueras… —Que sou polític? Si ho sou, molt bé, però aleshores acabem l’entrevista. —No ho sóc, senyor. Per què no responeu a les preguntes? Vegeu també l’entrevista a Ska Keller: —Ens podríeu explicar amb més detall la decisió de no admetre Puigdemont i Comín al grup dels Verds-ALE? —Ara mateix parlem amb els nostres socis de l’Aliança Lliure Europea sobre la petició dels senyors Puigdemont i Comín d’entrar al nostre grup. En continuarem parlant i arribarem a una conclusió. Ara bé, tots sabem que el senyor Puigdemont no és un verd i tampoc no és part del nostre partit de l’ALE a Catalunya . No comparteix les nostres polítiques i això és una evidència. —Tanmateix, el senyor Lamberts ha estat molt clar que la resposta a Puigdemont i Comín era un no, perquè són molt pròxims a partits de dretes belgues. —En parlem amb els nostres socis de l’ALE i segur que, tard o d’hora, arribarem a una conclusió i decisió final. —Personalment, m’impressiona que en el vostre grup hi hagi eurodiputats catalans, com ara el senyor Urtasun. No ha demanat que s’accepti l’entrada de Puigdemont i Comín? —Som un grup polític. No som un grup que depengui d’una regió d’Europa o d’un país en concret. Ens envoltem d’uns valors polítics que hem acordat i tenim un manifest compartit entre tots els membres del grup. Això és important per nosaltres. —En el vostre cas, personalment, què els diríeu a Puigdemont i Comín? Sí o no? —N’anem parlant amb els nostres companys de l’ALE… — —Per mi, com a presidenta del grup, és molt important que discutim sobre això. Evidentment, entenc les seves preocupacions, però ells també entenen les nostres. —Però estic segur que dins el grup hi ha diferents punts de vista. Voldríem saber el de Ska Keller. —Insisteixo que és important que en parlem amb els nostres companys de l’ALE i que arribem conjuntament a una decisió. I això és en el que realment crec.

Summary: El dirigent dels Verds europeus perd els estreps en una entrevista sobre l’acceptació de Puigdemont i Comín


Església de Flatey Mapa a Google Va ser en un dels primers capítols de la sèrie de TV3 Afers exteriors, dedicat a Islàndia, que vaig descobrir Baltasar Samper. El 2003, quan es va enregistrar i emetre, era un dels artistes plàstics més reconeguts i cotitzats de l’illa. Una posició ben diferent de la del 1961, quan hi havia arribat, a vint-i-un any, fugint del franquisme i d’una situació familiar complicada. La primera feina que va tenir el nét del músic exiliat Baltasar Samper i Marquès (Palma, 1888 – Mèxic, 1966) va consistir a pescar bacallà i areng, però al cap de poc ja va poder començar a cultivar la pintura, una passió artística que va compartir ben aviat amb la jove escultora islandesa amb qui es va casar. De la nombrosa obra de Samper escampada per Islàndia, se’n destaquen els frescs a l’interior de l’església de la petita illa de Flatey, al nord-oest del país. Són escenes de la vida quotidiana de l’illa, pintades els anys 1960 en canvi d’allotjament quan va visitar aquest remot i despoblat indret, també conegut per haver allotjat la biblioteca més antiga i petita d’Islàndia (construïda el 1864) i haver donat nom a una reeixida sèrie televisiva, Flateyjargátan (L’enigma Flatey, 2018). Al cinema i la televisió es dedica, precisament, un dels fills de Baltasar Samper, Baltasar Kormákur (Reykjavík, 1966), director i productor de films d’èxit mundial, com ara 2 guns, 101 Reykjavik, A Little Trip to Heaven, Everest i Adrift, a més de la famosa sèrie Óferð (Atrapats). En aquesta última actua un fill seu, Baltasar Breki Samper, en el paper de Hjörtur. El nét del pintor barceloní és actualment un dels actors més famosos i influents d’Islàndia. No seria estrany, de fet, que si Miquel Calçada tornés a Islàndia en una futura nova temporada d’Afers exteriors, qui protagonitzés el capítol fos el representant de la tercera generació de Baltasars a l’illa… I una mica més: La saga catalano-islandesa es completa amb Mireya Samper, que ha seguit els passos del seu pare en el vessant artístic, amb l’elaboració d’escultures, pintures, instal·lacions i obres de land art. Se’n diferencia, amb tot, perquè així com Baltasar Samper va arribar a Islàndia per quedar-s’hi, la Mireya es defineix com a islandesa de naixement i artista internacional que ‘ha viscut i treballat per tot el món’. —Què és Com a casa? —Tots els articles —Suggeriments per a la secció: marti.crespo@partal.cat

Summary: Els Samper, una saga d’artistes islandesa


‘Fa dies que només em moc entre Verdi i Verdi’, explica la Dolors Martínez, sense deixar d’enganxar papers de diari a una silueta que té molt a veure amb el cinema de Hollywood. El ‘Californian dream’ o la sèrie de moda ‘Joc de Trons’ són alguns dels temes que han escollit alguns carrers per donar vida al barri de Gràcia durant les festes que comencen dilluns. Les comissions ja s’han posat a treballar per tenir a punt la decoració quan es doni el tret de sortida a la Festa. També s’hi afegirà el carrer de la Fraternitat de Dalt, que fa dos anys que no hi participa. ‘Ho trobàvem a faltar’, admet la Judit Capel, veïna del carrer de la Fraternitat. Tot i que encara no es percep gaire activitat, ja s’han començat a veure les primeres figures i detalls que ompliran de vida el barri de Gràcia durant la setmana entrant. ‘La il·lusió va encaminada a dilluns al matí, quan s’apaga la traca; mirem el carrer i diem: ho hem tornat a fer!’, reconeix la Dolors, que tot i voler prendre al carrer de Verdi el paper de favorit, no amaga la satisfacció que implicaria tornar a guanyar el concurs de carrers guarnits per tercer any consecutiu i tal com va passar els anys 2009, 2010 i 2012. No hi ha dubte que són el rival que cal batre. Per Gràcia, la decoració del carrer és el ‘motor’ de les festes pel distintiu respecte de la resta de districtes i barris de la ciutat, i és a allò a què dediquen ‘tots els esforços’. La feina per a preparar els ornaments comença ben aviat. Al carrer de Verdi a final de l’any passat ja van pensar en el projecte i al febrer van perfilar ‘petites coses’ que havien de servir per a muntar-ho tot. La Judit, del carrer de la Fraternitat de Dalt, explica que al setembre van tenir la primera reunió i que abans del juny ja van començar a treballar ‘amb força’. De fet, es tracta d’una tasca gairebé permanent, perquè quan s’acaben les festes ja comencen a pensar en les de l’any següent. ‘Quan es desguarneix el carrer el dia 22 ja comencem rumiar coses per a l’any següent’, assenyala la Dolors. Veure el carrer sense la decoració es fa estrany per als qui hi pensen tants mesos: ‘Encara que ho estigui una setmana i prou, el cervell assumeix que el carrer és guarnit i, quan s’acaba, penses: quina llàstima!’. Si algun valor es desprèn del guarniment dels carrers, és el treball en grup i la convivència durant moltes hores amb els veïns. ‘És la unió d’un grup de gent per un mateix propòsit: conviure i posar-ho tot en comú’, assegura la vocal de la comissió del carrer de Verdi. Al carrer de la Fraternitat de Dalt ho corroboren: ‘ens encanta l’emoció de tornar-ho a fer i d’estar tots junts.’

Summary: Els carrers de Gràcia tornen a guarnir-se de festa


L’economista Arcadi Oliveres, impulsor de Procés Constituent, té dubtes per convertir-se en el cap de llista de la coalició Catalunya Sí que es Pot, que formen ICV, EUiA i Podem. Totes tres formacions estan d’acord amb el fet que l’ex-president de Justícia i Pau sigui el cap de llista pel 27-S, però Oliveres ha rebutjat l’oferiment en l’assemblea d’aquest cap de setmana de Procés Constituent. Tot i que la formació li ha demanat que ho reconsideri, Oliveres insisteix avui que ara per ara no encapçalarà la llista. ‘En aquests moments m’inclino més aviat per no encapçalar-la’, ha dit en una entrevista amb l’agència Efe, on recorda que Procés Constituent no ha decidit encara si se sumarà a la candidatura Catalunya Sí que es Pot: ‘Tampoc no està tancada la possibilitat d’anar amb la CUP.’ Justament, a l’espera de la decisió d’Oliveres i de les reunions amb la resta de formacions, Procés ha ajornat fins al cap de setmana que ve la seva decisió, segons que van explicar fonts de la formació a VilaWeb.

Summary: Arcadi Oliveres s’inclina per no encapçalar la llista de Catalunya Sí que es Pot


La Conselleria de Cultura de la Generalitat de Catalunya, a través de l’Institut Català de les Empreses Culturals (Icec), participarà del dimarts 6 al divendres 9 de juny en el Marché International du Disque et de l’Edition Musicale (Midem) de Cannes. Ho farà amb un estand propi sota la marca ‘Catalan Arts’. Segons ha informat aquest dissabte la Generalitat, les companyies que participaran en el Midem des de l’espai del govern són deu: Blanco i Negre Music, BMAT, Discmedi, Distribucions Musicals 09, Edicions Musicals Clipper’s, Hans Kusters Music, Kzoo Music, Satèl·lit K Tsunami, Teddysound i Utopia Music Group Spain. Creat en 1967, el Midem és la trobada a nivell mundial més important de les empreses culturals del mercat de la música i ofereix, en els seus quatre dies, conferències, debats, espais d’exposició, actuacions en directe, trobades de ‘networking’ i altres oportunitats per ampliar els seus contactes.

Summary: Catalunya participarà al Midem de Cannes amb un estand propi


A Eva Baltasar, el coronavirus l’ha enxampada al començament de la promoció de la novel·la Boulder (Club Editor). Pocs dies després d’haver arribat a les llibreries, la novel·la ja era dalt de tot de les llistes de més venuts. Però les llibreries són tancades des de la setmana passada, i no sabem quina evolució tindrà aquesta novetat, com tantes altres, passada la pandèmia. Ara, mentre vivim el confinament, anem fent boca, amb les explicacions de l’escriptora, a qui hem entrevistat per telèfon. Boulder és la segona novel·la d’una trilogia que va començar amb Permagel i tancarà Mamut. Les dues primeres novel·les comparteixen unes protagonistes solitàries, esquerpes, sense ambició per a la projecció professional, tot al contrari, austeres, que no volen responsabilitats ni lligams, que fugen d’un món capitalista ple de desigualtats i absurditats. Dones que estimen altres dones, però que en la soledat troben el seu estat de benestar. Però Boulder és més radical que Permagel, perquè Baltasar posa la protagonista en unes condicions més extremes i tensades, encara. En aquest cas, la protagonista, que no té nom, s’enrola de cuinera en un vaixell mercant al port de Quellón, a l’illa gran de Chiloé, un dia de tempesta i mar sinistra. Passa mesos per la mar de Chiloé i remuntant la costa xilena, sense posar els peus en terra ferma. Però un dia, a Chaitén, coneix la Samsa, una jove sueca, i se n’enamora… La Samsa l’anomena Boulder, a semblança de les grans roques solitàries que hi ha al sud de la Patagònia, ‘peces de món que van sobrar després de la creació, aïllades, exposades a tot.’ —Què és la llibertat per a la protagonista de Boulder? —Ella no parla de llibertat, però sí que parla de què és, per a ella, la felicitat: ‘Llevar-se xiulant, no molestar ningú, no donar explicacions i caure al llit de matinada, amb el cos estabornit pel cansament i el cap desparat de tota la pols i la fel.’ I jo crec que la llibertat va molt lligada a aquesta felicitat, que és viure com ella creu que ha de viure, que és en solitud. Davant d’això, ella perd coherència quan ha de prendre decisions i cedeix als desitjos de la Samsa. Primer, acompanyant-la a Reykjavík i abandonant el vaixell. Després, encara pitjor, acceptant la maternitat. —D’entrada, descobrim una dona solitària i esquerpa, que no vol lligams. —No és que sigui una militant de res, senzillament, ella segueix el dictat del seu cor: aquesta solitud, que no és triada, sinó que ella és així. I per ser coherent amb ella mateixa, li aniria bé mantenir-la. Però, és clar, quan apareix primer el sexe i després l’amor, l’amor és una força i també va lligada al cor. I té aquesta tibantor: la soledat que la tiba cap endins, l’amor que la tiba cap enfora. I en aquell moment fa una tria, i tria la Samsa, que és l’amor. —Boulder és una història d’amor? —No, jo no he volgut explicar una història d’amor. He volgut explicar la història d’una dona que vol estar sola i a qui la vida li ho fa molt difícil. I que s’acaba traint en certs moments a si mateixa. I dins aquesta història, sí que apareix l’amor. Però jo no l’etiquetaria com una història d’amor. De fet, no l’etiquetaria de cap manera. Però el que la defineix és que vol estar sola. Jo també sóc una solitària i és difícil. I també és aquesta recerca per mantenir certs espais de solitud, fins i tot vivint en parella. Ella, en un moment donat, obre una food truck. Aquest espai, penso que és més casa seva que la casa on viu amb la Samsa i després també amb la nena, la Tinna. O bé, les trobades amb el seu amic Ragnar, a la taverna, també són un espai de solitud. Ell no espera res d’ella i ella no espera res d’ell, comparteixen una estona, estan en pau i tranquils. Això no ho té a casa. —Una casa que no ha volgut, tampoc. —La Samsa tria la casa. I quan són a casa, li demana de parlar, per exemple. En algun sentit, la novel·la també parla de la incomunicació. A ella li causa neguit o angoixa o rebuig el fet de seure i parlar dels problemes i, a vegades, prefereix matar un tema amb un clau i prou. Però així no mates pas el tema, l’enterres sota la catifa i acaba apareixent una altra vegada. —Al principi de la novel·la hi ha una frase enigmàtica. Diu: ‘El vent, la mà que tot ho pren.’ Podria ser una bona definició de l’amor. —Sí, perquè lliurar-se a aquest amor l’acaba allunyant de la seva essència, li acaba prenent la vida al vaixell que ella tant gaudia. Ella està molt còmoda en la provisionalitat, en un vaixell, en un petit apartament de lloguer. Aquest espai li resulta molt més còmode que la gran casa que compra la Samsa. Quan marxa amb la Samsa, perd allò que donava sentit a la seva felicitat. —Ella, de fet, és l’antítesi de la Samsa. Això es veu primer en l’aspecte material i després en la maternitat. Ella és d’una gran austeritat, pot viure amb molt poc. De fet, quan s’enrola al vaixell de mercaderies de cuinera, el capità l’agafa perquè accepta de no cobrar. I després, quan comença a rebre una mesada, diu que deixa de sentir-se seva aquella feina: ‘Passa a ser d’algú que la valora i me la cedeix.’ Però s’enamora d’una dona ambiciosa professionalment, que dóna valor als diners, busca prestigi social i és molt convencional, en aquest sentit. —I la Samsa també busca certa seguretat, una cosa que a la Boulder no li preocupa. —Per cert, la protagonista no té nom, com a Permagel. Per què? —No, no en té. Jo m’identifico tant amb la protagonista que prefereixo no posar-li nom. He estat tant ella durant aquest últim any… He viscut dues vides: la meva del dia a dia i la meva de la novel·la, que ha estat gairebé més intensa, fins al punt que a vegades les confonia i tot. En la meva intimitat, la protagonista de Boulder sóc jo. Això no vol dir que tot el que ella fa o diu jo ho faci o ho digui, però moltes coses sí. Aprofito les veus de les protagonistes per dir coses que penso i sento. I em quedo molt de gust. —Doncs és un personatge molt radical, molt portat a l’extrem. —Un solitari, avui dia, ja és un personatge força radical. —Però la Boulder va a remolc de la Samsa. Ella se n’adona però no hi pot fer res, n’està enamorada. —La Boulder fa sacrificis, mentre que la Samsa no la veig sacrificar res. És una dona que sap què vol, sap com vol viure i ho exigeix. I la Boulder respon fent petits i grans (alguns, enormes) sacrificis. Però com que té aquests espais de pau, quan es queda ella sola a casa, quan la Samsa viatja, sembla que respiri. Però és la Boulder qui viu en conflicte. —I el gran sacrifici és acceptar ser mare. —Aquesta és la gran renúncia i el gran error que fa ella, que sent profundament que no vol ser mare, però ho accepta. Això és una pèrdua de coherència brutal, que acaba manifestant-se i l’obliga a prendre altres decisions, potser més difícils encara. I, pel que fa a la maternitat, es plantegen dues visions molt extremes. Tot i que jo no crec que hi hagi dues cares de la mateixa moneda, sinó que de maternitats n’hi ha tantes com mares hi ha i totes estan bé. I cadascú intenta fer-ho el millor possible. Ella és una dona que no té cap mena d’instint maternal i veu com l’embaràs transforma la seva parella. I després del part, amb la criatura, li desapareix la parella. Aquesta visió pot semblar molt radical perquè no coincideix amb la socialment construïda, habitual. Però és una visió que jo, com a dona que he estat embarassada dues vegades i havent gaudit molt de l’embaràs, del part, de la lactància, també m’he vist a mi mateixa amb la mirada de la Boulder. Per això m’ha estat fàcil construir-la. Eva Baltasar, autora de ‘Boulder’. —Hi ha la qüestió sobre la manera com la maternitat canvia radicalment la relació, i la Boulder en aquest cas fa pensar en molts homes que queden arraconats, bandejats en moltes maternitats. —Jo explico la història d’una dona, tot i que és fàcil fer aquesta associació, més d’una persona l’ha feta. I això és important en literatura, que el personatge ressoni, siguin homes o dones. —Un altre tema que se’n deriva és el dret d’una dona de no desitjar, fins i tot de detestar, la maternitat. Això ha estat un tabú durant molt de temps. —No us penseu que tenia ganes de parlar de temes. A l’hora d’escriure, jo trobo la protagonista i em va sortint la història i després surten els temes. No és que jo volgués tractar un tema o un altre. Ara, sobre això, aquesta dona té tot el dret de no ser mare, més i tot, ho hauria hagut de dir. Jo crec en la llibertat de tothom i de viure la vida amb coherència. —També es parla de la manera com les mares limiten la voluntat dels fills i els modelen a la seva voluntat. El límit entre modelar amb caprici i educar és relliscós. —És gairebé impossible veure on comença l’una i on acaba l’altra. Com a mare intentes educar el millor possible i segurament no en saps més. En un diari, parlant de Permagel, va sortir un titular on jo deia: ‘Totes les mares són tòxiques.’ Encara ho penso, però expliquem-ho: jo parteixo del fet que tothom ho fa tan bé com sap i no en sap més. Però en aquest educar no pots evitar de traspassar les teves creences, ràbies, frustracions, etc., i modelar la criatura com a tu t’agradaria que fos. I això no ho pots evitar, perquè estic segura que la majoria de vegades no t’adones que ho fas. —A la contracoberta del llibre, l’editora Maria Bohigas parla de la protagonista com d’una heroïna. No sé si us sentiu còmoda amb aquest qualificatiu per al vostre personatge. —Una miqueta sí. Tant ella com la de Permagel són heroïnes en un sentit: que no jutgen i, en canvi, pateixen el judici dels altres. I això sí que les converteix en heroïnes a parer meu. I no perquè facin grans coses, simplement perquè suporten la mirada dels altres quan elles, simplement, miren i descriuen, no jutgen. —Al final, tot i ser un personatge molt esquerp, els lectors se l’acaben estimant, perquè transmet molta bondat. —Jo crec que sí. Hi veig molta honestedat i molt de cor. És una dona amb un cor molt gran. És la que se sacrifica. —Al llibre apareixen altres qüestions interessants de la vida contemporània. En un moment donat, la protagonista arremet contra el turisme. Ella és l’antiturista. I hi ha una atmosfera de crítica d’un món que no paeix gaire bé la diferència, un món on l’alteritat no és un valor en alça. —És un fil potser més prim, però que travessa les dues novel·les i que a Mamut, la tercera, segurament serà més evident. Aquesta crítica social hi és. El món és molt gran i és ple de gent i ple de diferències. I en el fons, tots som l’expressió d’una mateixa consciència. No estem separats, estem tots units. I quan mires algú altre com algú separat de tu, d’alguna manera et debilites, i tots ens debilitem com a societat. És una cosa que percebo. —Mamut serà la tercera novel·la de la trilogia. Com la teniu? —De fet, Mamut havia de sortir primer que Boulder, havia de sortir l’any passat. La tenia força avançada, però en un moment donat em vaig quedar encallada i no la vaig voler lluitar. Boulder la vaig lluitar dues vegades i al final vaig buscar una imatge i vaig tornar-la a començar. Em va venir la imatge del vaixell, que és un apunt autobiogràfic, d’un viatge que vaig fer: anar amb la motxilla amb vint anys i una nit de temporal agafar un vaixell a Chiloé i passar una nit d’horror. Em pensava que em moria. Però vam sobreviure i vaig sentir que, tot i que m’ho havia passat molt malament, al mateix temps havia estat una intensitat de vida tan potent que en volia més. I amb Boulder he pogut viure aquella vida que no vaig viure. I és completament fabulada. —Dèieu que amb Mamut us vau quedar encallada… —Això. M’havia encallat amb Mamut i, mentrestant, vaig trobar aquesta imatge per a començar Boulder i la novel·la em va sortir filada de dalt a baix. No em vaig encallar en cap moment. Per això Boulder va passar davant. I Mamut és allà on era. L’he de reprendre i l’he d’acabar. I ho faré, però ara acompanyo Boulder, tot i que havia de fer molts viatges i de moment… —Esperem que Boulder no pateixi excessivament el context de la pandèmia. —Mentre escric un llibre en gaudeixo molt. Un cop l’acabo, quan és el llibre que volia escriure, em desentenc dels resultats. Jo estic en pau, arribi com arribi, agradi o no agradi, hi hagi virus entremig o no n’hi hagi, és igual. Jo estic tranquil·la i la novel·la ja farà el seu camí. Que sigui el que hagi de ser. Jo no m’oposo a les circumstàncies.

Summary: Eva Baltasar: ‘He volgut explicar la història d’una dona que vol estar sola i a qui la vida li ho fa molt difícil’


L’Assemblea Nacional Catalana ha difós un vídeo per Twitter en què mostra fragments de discursos de tots els presidents que ha tingut l’entitat —Carme Forcadell, Jordi Sànchez i Elisenda Paluzie— exigint determinació al president de la Generalitat, al govern i al Parlament de Catalunya per a avançar en el procés d’independència. Hi apareixen discursos tan recordats com el ‘president, posi les urnes’ de Forcadell perquè es convoquessin les eleccions plebiscitàries. El vídeo acaba amb el text ‘Ho direm i ho repetirem les vegades que calgui’ i fa una crida a inscriure’s a la manifestació de la Diada. ⬛⬜🎥 Societat civil mobilitzada i institucions hem de teixir una estratègia unitària amb l’#ObjectiuIndependència.📝 Si tu també hi estàs d’acord, inscriu-te a https://t.co/q2l8U8SCck pic.twitter.com/3YUFU6LyZI — Assemblea Nacional 🧭 (@assemblea) August 8, 2019 Dimecres, Paluzie va defensar a RAC1 que, ‘des que va néixer, l’agenda de l’ANC ha estat condicionar l’agenda política des de fora’, en referència a les declaracions de l’ex-diputat d’ERC Joan Tardà , que havia dit que l’ANC s’equivocava fent de ‘contrapoder’ i que havia perdut la seva essència ‘de treballar per desvetllar inquietuds, socialitzar afanys i rendibilitzar energies’. Paluzie va respondre que potser Tardà tenia ‘un cert desconeixement’ de què havia ‘fet l’ANC l’últim any’ i va citar com a exemple el triomf independentista a la Cambra de Comerç de Barcelona impulsat per l’ANC.

Summary: L’ANC recorda discursos de Forcadell, Sànchez i Paluzie exigint determinació als polítics


El jutjat d’Instrucció número 3 de Castelló ha acordat citar en qualitat d’investigats els membres del consell d’administració d’Aerocas (aeroport de Castelló) que van assistir a les reunions i van ratificar els contractes de patrocini de la societat al pilot Álex Debón en les actes celebrades el març de 2009 i 2010. Entre els citats es troben els ex-vicepresidents del Consell amb el PP, Gerardo Camps i Vicente Rambla, i el que era aleshores secretari autonòmic d’Hisenda i actual portaveu del PP a l’Ajuntament de València, Eusebio Monzó. Monzço està citat pel 14 de març i fins avui era l’únic dels deu regidors populars en el consistori que no estava investigat judicialment, mentre que la resta figura com a imputat pel cas Taula. Abril de 2016 Aquesta investigació parteix de les diligències obertes l’abril de 2016 per la fiscalia de Castelló per a investigar els patrocinis de la promotora de l’aeroport de Castelló (Aerocas), quan estava presidida per l’ex-dirigent del PP i ex-president de la Diputació Carlos Fabra, com a conseqüència de la denúncia d’un organisme oficial i després d’una sentència judicial que condemnava a Fabra a retornar al pilot Álex Debón 368.000 euros d’un préstec. Aquesta quantitat, segons va denunciar en el seu moment Compromís, coincidia amb un 10% del total que Aerocas havia abonat al pilot perquè promocionés el recinte quan aquest encara no estava en funcionament, i que va ser de 3,67 milions per a les temporades 2009, 2010 i 2011. La infraestructura es va inaugurar oficialment el març de 2011 encara que no va entrar en funcionament amb el primer avió en proves fins a febrer de 2013. L’octubre de 2016 la fiscalia va remetre al jutjat nombre 3 de Castelló les diligències d’investigació dutes a terme pels contractes de patrocini en considerar que podia haver-hi indicis de responsabilitat. Les diligències d’investigació van requerir una pròrroga de sis mesos a causa de la seva complexitat. Al novembre del mateix any, la jutgessa va citar a declarar Carlos Fabra i Álex Debón per el gener de 2017. En aquesta compareixença, tots dos, investigats per suborn, es van acollir al seu dret a no declarar. El jutjat va donar trasllat a l’advocacia de l’estat, personada en representació d’Aerocas, de la documentació necessària perquè es pronunciés sobre l’oportunitat de declarar complexa la causa, la qual cosa permetia allargar la investigació. No obstant això, Fabra, segons informacions publicades amb posterioritat, va atribuir a Gerardo Camps la implicació directa en els fets, per la qual cosa la instructora va arribar a elevar la causa al Suprem per la condició d’aforat del diputat. L’alt tribunal va descartar aquesta investigació al parlamentari encara que va demanar al jutjat d’instrucció que el cités per a prendre-li declaració i, si observava indicis de delicte, li remetés de nou la causa per a valorar-ho.

Summary: La justícia investiga Eusebio Monzó, l’únic regidor del PP de València que no ho estava


Victòria folgada d’ERC si ara mateix es fessin unes eleccions, segons un sondatge encarregat per El Periódico a GESOP. ERC obtindria entre 37-39 escons (ara en té 32). Això aniria en detriment de JxCat, que dels 34 que té ara passaria a 22-23. La CUP duplicaria la força i podria repetir els deu diputats que va tenir la legislatura passada. Ciutadans deixaria de ser primera força i passaria de 36 als 30-31; el PSC pujaria de 17 a 23-24 i el PP encara en perdria un: de 4 a 3, i seria l’únic partit al grup mixt.

Summary: Un sondatge d’El Periódico dóna una clara victòria a ERC


La vice-presidenta de la Generalitat i coportaveu de Compromís, Mónica Oltra, ha fet oficial la seva intenció d’encapçalar la candidatura a la presidència del govern en les primàries de la coalició, després de l’aprovació del reglament per més del 90% dels integrants dels màxims òrgans dels tres partits que conformen Compromís. ‘La vostra força és la meva i, vencent les vergonyes i el vertigen, seria un orgull per a mi encapçalar la candidatura a la Presidència de la Generalitat per a les eleccions del 26 de maig’, ha manifestat en el discurs de clausura de la Trobada de Compromís, a l’edifici Nexus de la Universitat Politècnica de València (UPV), després d’haver estat ovacionada com a ‘presidenta’. La trobada ha donat via lliure al reglament de primàries de Compromís –que comencen avui– amb un total de 263 vots a favor, un en contra i vint-i-vuit abstencions. Els aspirants tenen de temps fins al dimarts, 12 de febrer, per a presentar la candidatura i quatre dies més per a recollir avals. El dissabte 9 de març es farà la votació presencial en tot el País Valencià. Oltra ha definit aquest procés de primàries com a ‘tecnologia política punta’ i ha fet una crida a ‘treure pit de la petita revolució’ començada amb l’arribada de Compromís al Consell el 2015 i a ‘fer una “màtria”’ contra els qui defensen la pàtria. ‘No és una competició entre nosaltres, és el moment de les persones valentes i de sortir amb la cara ben alta’, ha reivindicat. Encara que ha assenyalat que hi ha gent que es ‘riu’ del reglament de primàries, creu que és perquè no l’han sabut entendre. Considera que és una ‘fórmula d’èxit’. Ho ha exemplificat amb el fet que s’hi pugui participar des de setze anys: ‘Tinc un fill i ja m’ha dit que hi vol participar.’ Ha valorat que durant el creixement de Compromís hagin estat ‘cada dia creixent junts’ i ha assegurat que ‘això és la feminitat’. ‘Tenim miracles a un costat i un altre de la península’, ha afirmat en referència al País Valencià i a Portugal.

Summary: Oltra anuncia la seva candidatura a la presidència de la Generalitat a les primàries de Compromís


Kris Charlier és flamenc, historiador de formació, i ha treballat tota la vida de redactor en agències de publicitat. Es va enamorar de la Costa Brava fa molts anys, en plenes vacances i, de mica en mica, estiu rere estiu, va anar descobrint la resta del país. Juntament amb la seva dona va decidir que, quan es jubilessin tots dos, vindrien a viure a Catalunya. Dit i fet: d’ençà del setembre de 2015 viuen a Bigues i Riells (Vallès Oriental). La cosa que no s’hauria imaginat mai és que tan sols al cap de dos anys li diagnosticarien un càncer de còlon que l’obligaria a conviure amb una bossa recol·lectora de femta incorporada al cos; i encara s’hauria imaginat menys que a l’aeroport de Barcelona la Guàrdia Civil el retindria, el discriminaria i no el deixaria volar per haver parlat en català al control de seguretat (i no en espanyol, una llengua que no domina). Acompanyat i assessorat per la Plataforma per la Llengua ho ha denunciat tant a la delegació del govern espanyol com als jutjats del Prat de Llobregat. Li costa d’entendre què ha passat: ‘És surrealista que algú que només parla una llengua em digui a mi, que en parlo cinc, inclosa la del país on sóc, que no em vull comunicar.’ Ens trobem en un bar de Bigues i Riells i amb un català més que notable cultivat a Brussel·les, Kris Charlier explica els fets fil per randa, compara aquesta mena de situacions amb la situació de Flandes, el seu país, i exigeix lleis més clares i dures en favor del català: ‘Això seria lògic a qualsevol país del món.’ —Comencem pel principi: què va passar a l’aeroport? —Al control de seguretat, abans de passar l’arc, el professional de seguretat que hi havia a l’altra banda es va adonar que jo tenia una protuberància a la cintura. Em va demanar que fos què fos, ho posés a les safates que passen per la cinta corredissa, juntament amb el rellotge, el telèfon, etc. —Caram… i li vau explicar que no era possible… —Exacte, li vaig dir que era una bossa fixada al meu cos, un estoma, que no me la podia treure i que era el resultat d’una operació d’un càncer de còlon. Hi va insistir, dient que no m’entenia, i li vaig explicar que era la sortida del meu budell, que no hi podia fer res. Però continuava dient que no m’entenia si li parlava en català, que li parlés en castellà, cada vegada més enfadat. —I què vau fer? —Li vaig dir que això tampoc no era possible perquè jo no sé parlar castellà, cosa que és real. El puc entendre una mica, però no en sé prou per a parlar-lo. Això el va molestar encara més. I aleshores em va demanar que li ensenyés què era aquella protuberància… I, és clar, jo novament li vaig haver de dir que no, que no era cap bona idea i que no la hi ensenyaria, que no era gens agradable, si no era en una sala tancada i privada. I llavors va cridar la Guàrdia Civil, que eren més enrere. —I la Guàrdia Civil tampoc no us entenia… —No, i vaig tornar a explicar això mateix, però res. Aleshores vaig entendre que si volia agafar l’avió havia de fer tot allò que em demanessin. I si per haver parlat en català i no en castellà calia ensenyar una bossa de femta, vaig decidir que ho faria, per no perdre l’avió. I els vaig dir: ‘Realment voleu veure-ho?’ I els la vaig ensenyar, abaixant-me una mica els pantalons. —Buf… anàveu sol? —Sí, jo tot sol. I de seguida que els la vaig ensenyar em van agafar pel braç i em van portar darrere la porta de control. Van venir quatre nous agents de la Guàrdia Civil i em van portar, finalment, a una sala petita i privada, on em van demanar que em despullés pràcticament del tot. Van buidar-me la maleta que duia, van exposar i analitzar cada objecte en una taula, van obrir cada paquet i cada cremallera, tots els regals que duia per als néts… Finalment em van deixar marxar, havent perdut, entre una cosa i l’altra, gairebé una hora. I la dignitat… —I el vol, el vau perdre? —Sí, però no ben bé, i no perquè m’haguessin fet perdre aquella estona desagradable, perquè jo anava molt d’hora. De fet em van tornar la documentació, el carnet d’identitat belga, i vaig pujar a l’avió, amb normalitat, amb temps. Però quan ja era dins assegut a la meva butaca i l’avió era a punt d’enlairar-se va entrar una noia amb jaqueta groga de la seguretat de l’aeroport i em va demanar que sortís fora. Ja havien tret de l’avió la meva maleta facturada i em van fer sortir de la zona d’embarcament. —Com? I per què us van fer baixar de l’avió? —Només van dir-me que era per motius de seguretat. No ho sé. Potser en diuen motius de seguretat però volen dir motius lingüístics… —No vau agafar cap més vol? —No, perquè vaig anar a l’oficina de Ryanair, la companyia amb la qual jo havia de volar, i em van dir que tots els vols a Brussel·les del mateix dia eren plens. De fet, em van acabar dient que ho provés amb Vueling… Però jo estava tan dolgut, en aquell entorn, que ja no tenia ganes ni de volar ni de tornar a passar pel control ni res. I vaig tornar a casa. —Els aeroports, espais freds i deshumanitzats… —Els aeroports poden ser molt trists i, a més, amb els controls que hi ha ara, exclouen les excepcions, com en el meu cas, i no perquè hagués parlat en català, sinó perquè tenia un volum afegit al meu cos que no forma part de la norma. És a dir, si el fet de portar la bossa ha d’implicar cap protocol diferent, potser hauria de consistir a tractar-me de manera especial, de cuidar-me, i no pas a fer-me passar aquest mal tràngol i, de fet, no deixar-me volar. Això que m’ha passat demostra que el sistema no funciona, ni per la llengua ni per les excepcions mèdiques. Allò que s’hauria de dignificar és castigat. —Penseu que tot plegat va passar perquè en cap moment no vau parlar en espanyol? —No ho sé, però la veritat és que jo ja havia volat quatre vegades abans amb la mateixa bossa després de l’operació i no hi havia hagut mai cap problema. Tot va començar quan el noi de seguretat no em va entendre, o no em va voler entendre, en català. —Veig que porteu el llaç groc a la jaqueta… —Sí, sempre. Aquell dia també. —I no podria ser que entre una cosa i l’altra… —Sí. De fet, sí que penso que aquest llaç, juntament amb el clauer que duia amb l’estelada i el fet de no parlar castellà… tot plegat no els devia agradar. Però no és el meu problema. Jo puc arribar a entendre, entre cometes, que la Guàrdia Civil no m’entengués en català, perquè no m’espero que vulgui entendre’m, sobretot quan una de les seves funcions, ja demostrada, és reprimir l’ús de la llengua i el catalanisme, però que el noi de seguretat, que és amb qui va començar tot i que cada dia treballa a l’aeroport, no entengués el català, no ho entenc. De cap manera. No sóc l’únic que no parla castellà que passa per l’aeroport, no? —Quantes llengües parleu? —Neerlandès, que és la meva llengua materna, francès, alemany, anglès i català. Cinc. De fet, no és surrealista que algú que només en parla una em digui a mi, que en parlo cinc, inclosa la del país on sóc, que no em vull comunicar? És ofensiu. El problema potser no el tinc jo. Com ho fa amb els turistes? —De fet, deixeu-m’ho dir, parleu un català preciós i molt digne, havent viscut quatre anys al Vallès. —No és del tot veritat, a vegades em falten paraules. Vaig fer un curs de català, però a Brussel·les, no a Catalunya, amb una professora de Lleida, durant dos anys. Em va anar molt bé i de fet encara hi ha gent que em diu que en algunes paraules tinc una mica d’accent de Lleida. I sí, parlo català, però és que jo ara visc aquí. Per tant, haig de parlar la llengua del país que m’acull. És absolutament lògic, no? —Sí, i tant, però, com heu experimentat en primera persona, hi ha gent que no ho veu així… —Als anys seixanta i setanta, quan era jove, a Flandes vam haver de lluitar molt per poder parlar la nostra llengua. En aquella època un cardenal va dir: ‘Bèlgica serà francòfona o no serà.’ Volien que en tot Bèlgica es parlés només francès. Però és clar, la meitat parla neerlandès des de l’edat mitjana. I vam lluitar molt per obtenir tots els drets lingüístics que ara tenim. És a dir, que la justícia, la universitat, els serveis públics, etc., fossin en neerlandès. Aquí noto que la història és paral·lela. I per tant comparteixo aquesta lluita i hi estic acostumat. I, de fet, també és per això que em sento bé aquí. —Aquí, ja ho sabeu, hi ha partits que diuen que és la llengua castellana, la que és perseguida… —Aquí hauríeu de fer lleis més dures en favor del català, com a Flandes. De fet, no entenc per què no en feu, és necessari i lògic. Cal protegir el català i caldria que per llei tot fos en català aquí, respectant com vulgui parlar cadascú. Però en cap cas no s’hauria de permetre que ningú, ni que fos una mica, fos discriminat perquè parla la llengua del país, que aquí és i ha estat sempre el català. I, francament, vivint aquí em sorprèn de veure gent que fa anys que viu a Catalunya i que només parla el castellà. És gent que no respecta el poble on viu. I, de fet, penso que és gent que es perd moltes coses. La seva sí que és una posició política, perquè va contra natura. És una posició excloent. —Què més hauria de fer el govern català? —Com deia, jo crec que calen més normatives lingüístiques i, a més, aquí és relativament fàcil, perquè les fronteres lingüístiques i les fronteres administratives són similars. Per exemple, que la publicitat fos sempre en català, que tota la documentació empresarial, factures, etc., fos en català. Això és així a Flandes, per al neerlandès, al cap de molts anys de lluita. —Com és la situació política a Flandes? —Bé, tard o d’hora arribarà la independència. Però a diferència d’aquí, a Bèlgica hi ha molta més negociació política i l’autodeterminació es va aconseguint de mica en mica, eleccions rere eleccions, sense referèndums. —El peix al cove… —No sé quina és la millor estratègia, però Catalunya hauria de ser més bona negociadora. Per exemple, dir: ‘No paguem res a Madrid i no ajudem a governar si no rebem alguna cosa a canvi, per exemple, unes lleis d’ús i de protecció del català molt més potents.’ —Sigui com sigui, vau denunciar els fets de l’aeroport, amb el suport de la Plataforma per la Llengua… —Sí, vam anar tant a la delegació del govern espanyol a Catalunya, a fer una denúncia administrativa, com al jutjat del Prat de Llobregat, per fer una denúncia penal, en tots dos casos per discriminació lingüística. —En teniu cap resposta? —No, d’això fa pocs dies i de fet diuen que necessiten sis mesos per a fer una investigació. Però el cas és que jo tampoc no he rebut ni tan sols la notificació primera que confirmi que les denúncies han estat presentades. Deu ser que ara són festes i que descansen… —Teniu confiança en la justícia, en un cas com el vostre? —D’entrada, l’estat o el govern espanyol m’han de respondre. M’han de donar una resposta. I confio que em donaran la raó, i tant. Jo ho veig molt clar. No pot ser que jo sigui discriminat perquè parlo català i he tingut un càncer. Em van maltractar per haver parlat la llengua del país i per haver tingut un càncer! —El món al revés… —Sóc àrbitre de voleibol i xiulo partits a molts pobles, de les províncies de Barcelona i de Girona. Cada setmana en xiulo entre sis i vuit de totes categories. I mai no he tingut cap problema lingüístic. A voltes hi ha entrenadors argentins o de llocs on no parlen català. Doncs ens entenem, ni que sigui amb gestos, perquè tots dos fem l’esforç. Quan hi ha voluntat d’escoltar, la gent s’entén. —El càncer us el van detectar quan ja vivíeu a Catalunya? —Sí, i per sort a temps i em van poder operar amb èxit. I ara haig de dir que, tot i les restriccions que tinc, físicament em sento bé i em considero feliç. —Perdoneu-me la ignorància, però la bossa l’heu de portar sempre i és per sempre? —Sí, no tinc gens de control del budell i necessito la bossa. Potser hi ha una petita possibilitat de reconnectar el budell amb la sortida natural, però és massa arriscada perquè podria sagnar la melsa i seria pitjor. I com deia, ara em sento bé, el càncer és curat i no em voldria arriscar a perdre qualitat de vida. —Demaneu res d’especial aquest 2020? O a la carta als Reis? —A Flandes no celebrem els Reis. A Flandes, el 6 de desembre, ve Sant Nicolau, que porta regals i que seria el més semblant als Reis, però ja ha passat. Per tant, no, no els demano res. Si els meus néts, que viuen a Bruges, vinguessin aquí a viure, sí que faríem els Reis i el tió, però essent només jo i la meva dona, a Bigues i Riells, no els fem. I per aquest 2020… Doncs home, no he demanat res d’especial, però m’agradaria, per exemple, que els presos fossin alliberats i que els exiliats tornessin a casa. —I la independència, la veureu? — No sé quan arribarà, però jo crec que no hi ha marxa enrere, tant a Flandes com a Catalunya. Ara, també penso que tot plegat anirà més lent que no ens pensàvem. Mireu, abans de venir a viure a Catalunya jo vaig venir a Barcelona uns quants cops, tres o quatre dies, coincidint amb l’Onze de Setembre. I d’ençà del 2005 o el 2006 he anat seguint molt de prop tot el procés. Ha estat molt emocionant i des de d’aleshores m’ha quedat clar que això és impossible d’aturar. Però aquests darrers anys, veient la repressió, per mi inesperada, també m’he adonat que serà més complicat que no semblava. —De formació sou historiador, oi? —Sí, especialista en l’edat mitjana, tot i que sempre he treballat en la publicitat. Però he llegit molt sobre història. De fet, hi ha moltes connexions entre Flandes i Catalunya, que vénen de lluny. Penseu que Judit, la filla de Balduí Braç de Ferro, primer comte de Flandes, va ser l’esposa de Guifré el Pilós. I d’això ja fa un grapat d’anys!  És a dir, no sóc el primer flamenc que ve a Catalunya!

Summary: ‘Em van maltractar per haver parlat la llengua del país i per haver tingut un càncer’


L’anàlisi dels 985 formularis que els inscrits a Podem van enviar amb suggeriments i valoracions per a la redacció del document de renovació de l’Acord del Botànic –programa de govern subscrit per PSPV, Compromís i Podem– ha començat aquesta setmana. Un equip examina les propostes que la ciutadania i la societat civil valenciana hi ha enviat amb la finalitat de trobar les millores possibles per a la renovació d’aquest pacte, segons que ha informat la formació en un comunicat. Amb aquesta iniciativa s’ha volgut integrar la reflexió de tots els inscrits per tal d’engegar les polítiques necessàries per a la millora d’aquest acord. Aquestes propostes s’afegiran al document final. De moment, s’ha lliurat un primer avançament de continguts al president de la Generalitat, Ximo Puig, i a la vice-presidenta del consell, Mónica Oltra. Al Consell Ciutadà Valencià de Podem, del passat 28 de juliol, el màxim òrgan polític del partit va acordar que s’enviés aquest primer text a Presidència. En aquest document previ han participat els diputats del grup parlamentari a les Corts Valencianes. El portaveu del grup parlamentari, Antonio Montiel, ha explicat: ‘Esperem durant els dies vinents un document més complet amb l’avaluació de què ha estat el primer any del Botànic i també unes quantes mesures suggerides pel procés de participació ciutadana que hem obert i pel qual hem rebut gairebé mil formularis’. Per tant, abans de la represa de l’any polític, durant els últims dies d’agost o primers de setembre es farà la ronda de reunions necessària per a completar el procés de renovació del Botànic. ‘Aquest procés ha estat possible gràcies a la col·laboració de totes les persones que han contribuït amb aportacions i que són les qui fan possible el desenvolupament de polítiques de participació vinculades a la realitat social’, ha destacat Podem. També ha indicat que durant els dies vinents s’avançarien les conclusions de l’anàlisi dels formularis rebuts.

Summary: Podem comença a examinar les propostes dels inscrits per a renovar l’Acord del Botànic


Aquests últims anys, en el context del procés sobiranista, s’han publicat tota mena de crides i manifests de col·lectius que han pres posició en favor del dret de decidir i la independència. Dos dies abans de l’Onze de Setembre i poc més de dues setmanes abans de les eleccions plebiscitàries, avui a migdia se’n presenta un altre a l’Ateneu Barcelonès: ‘La crida perquè el 27-S tothom d’esquerres o partidari d’una Catalunya de progrés voti una candidatura independentista.’ És signat per desenes de persones que van lluitar contra la dictadura franquista i que sempre han intentat de mantenir ‘posicions d’esquerres, de progrés i de justícia social per a Catalunya i Espanya’, com ara l’editor Xavier Folch, l’historiador Borja de Riquer, el pintor Perejaume, la historiadora Anna Sallés i l’arquitecte Oriol Bohigas. ‘Pensem que en aquest moment l’única manera d’avançar en aquesta via és votar alguna de les opcions independentistes’, diuen els signants, després d’haver confiat durant molts anys ‘que un procés de recuperació democràtica d’Espanya comportaria uns canvis en la societat espanyola que permetrien un respecte de les llibertats democràtiques, més justícia social i una política territorial que respectaria les diferents realitats nacionals i culturals del país’. Després de gairebé quaranta anys –diuen–, no ha estat possible ni amb el PP ni amb el PSOE, com tampoc es preveu amb Ciutadans i Podem: ‘L’estat espanyol continuarà aferrat a l’actual constitució en la seva interpretació més restrictiva, insensible a les manifestacions multitudinàries que s’han produït aquests anys en favor del dret de decidir, i continuarà retallant l’autonomia o suprimint-la i imposant nous processos de recentralització.’ Per això conclouen que ‘un vot en massa i majoritari per la independència donaria una gran força a Catalunya per negociar amb l’estat espanyol una possible independència’: ‘Votant independència podrem aconseguir una Catalunya més democràtica, més lliure, més progressista i d’esquerres’, consideren. Llegiu el manifest sencer: «Crida perquè el 27-S tothom d’esquerres o partidari d’una Catalunya de progrés voti una candidatura independentista Els sotasignats, alguns de nosaltres gent gran que vam lluitar contra la dictadura franquista, i tots nosaltres gent que al llarg de la nostra vida hem intentat mantenir posicions d’esquerres, de progrés i de justícia social per a Catalunya i Espanya, pensem que en aquest moment l’única manera d’avançar en aquesta via és votar alguna de les opcions independentistes. Al llarg de molts anys hem confiat que un procés de recuperació democràtica d’Espanya comportaria uns canvis en la societat espanyola que permetrien un respecte de les llibertats democràtiques, més justícia social i una política territorial que respectaria les diferents realitats nacionals i culturals del país. En aquesta perspectiva, i malgrat que la història dels darrers segles apuntava cap al contrari, confiàvem que Catalunya tindria cabuda dins l’Estat espanyol. Malauradament, després de gairebé quaranta anys constatem que a Espanya el PP, que representa els hereus del franquisme, conserva un gran poder polític i econòmic, mentre que la seva marca blanca, Ciutadans, sembla guanyar terreny. Per la seva banda el PSOE, partit que en el seu moment va impulsar lleis i iniciatives de progrés polític i social, fa molts anys que impulsa polítiques de dretes. El PSC n’és un apèndix, sense cap independència, i el federalisme que proposa no té gairebé cap contingut. La nova opció de Podemos, pel seu cantó, defensa polítiques massa ambigües quant a Catalunya. L’Estat espanyol continuarà aferrat a l’actual Constitució en la seva interpretació més restrictiva, insensible a les manifestacions multitudinàries que s’han produït aquests anys en favor del dret de decidir, i continuarà retallant l’autonomia o suprimint-la i imposant nous processos de recentralització. Evidentment, no seran els partits esmentats els que modificaran aquesta perspectiva perquè ni ho volen ni tenen poder per fer-ho. Vista la situació, difícilment podem esperar que d’Espanya ens arribin canvis significatius que permetin unes polítiques socials més justes. Tampoc no ens n’arribarà més respecte per les nostres institucions, la nostra cultura i la nostra llengua. Un vot en massa i majoritari per la independència donaria una gran força a Catalunya per negociar amb l’Estat espanyol una possible independència. Però si aquesta vegada encara no hi reeixim, tindrem una posició que ens permetrà imposar un respecte per les nostres institucions i uns canvis de caràcter democràtic de les polítiques socials, d’infraestructures, d’inversió, territorials, administratives, etc. A més, aquesta situació més clara ens donaria més possibilitats per parlar i explicar-nos amb la gent dels altres pobles d’Espanya, amb els quals compartim una part dels nostres greuges i amb els quals volem mantenir lligams fraternals. L’independentisme català és un moviment social que ha sorgit des de baix i representa una part molt important del poble. L’única resposta que rebem són les amenaces: l’única opció que tenim és la de no resignar-nos davant d’aquesta situació intolerable. La millor manera de fer-ho és lluitar i votar una de les opcions independentistes a les eleccions del 27 de setembre. Sabem que anar cap a la independència serà un procés molt difícil. I que, després, també caldrà fer front al conservadorisme, als hàbits dels partits polítics i de les institucions, i a la corrupció, dels quals Catalunya tampoc no és exempta. Tot i així, votant independència podrem aconseguir una Catalunya més democràtica, més lliure, més progressista i d’esquerres. Però haurem de treballar durament per aconseguir-ho.» Llista de signants fins ara.

Summary: Es presenta una crida d’antifranquistes i de progressistes d’esquerres per la independència


El diputat de Compromís al congrés espanyol, Joan Baldoví, ha lamentat el to de la dreta i l’extrema dreta en el debat d’investidura de Pedro Sánchez. Quan ha pujat a la tribuna aquesta tarda el primer que ha fet Baldoví és acusar-los d’incendiaris permanents. ‘Aquesta investidura la guanyarem, la guanyarem els que creiem que aquest estat és plural, modern, plurilingüe’, els ha desafiat. Tot seguit ha centrat la intervenció a defensar que gràcies a Compromís l’agenda valenciana forma part d’un acord d’investidura. Cal recordar que la formació votarà a favor de Sánchez a canvi d’un compromís per a la millora del finançament del País Valencià. Baldoví ha clos la intervenció dirigint-se de nou a les dretes i a l’extrema dreta, a qui ha ofert una til·la: ‘En quantitats moderades fa veritables miracles. Deixin el napalm i la benzina. La legislatura comença dimarts’, els ha etzibat. Keep Kalm i fes-te una til·la. pic.twitter.com/5Xh1aFok57 Recomanació de @joanbaldovi a la dreta nacionalista, l’extrema dreta i la dreta que se’n va. — Enric Morera (@enricmorera) January 4, 2020

Summary: Baldoví recepta til·la a PP, Vox i Ciutadans: ‘Deixin el napalm i la benzina’


El portaveu de Sortu, Arkaitz Rodríguez, ha afirmat que Arnaldo Otegi és el candidat a lehendakari d’EH Bildu perquè ‘així ho han volgut les bases d’EH Bildu’ i perquè ‘així ho volen i ho desitgen amplíssims sectors socials i populars d’aquest país’, i serà així ‘faci el que faci i es posi com es posi l’estat espanyol’, que ‘en aquesta ocasió no va a poder fer res per impedir-ho’. Rodríguez s’ha referit en aquests termes, a preguntes dels periodistes, en la conferència de premsa que Sortu ha ofert a Sant Sebastià per anunciar la convocatòria d’una manifestació el 13 d’agost, dia de començament de la Setmana Gran donostiarra, a les 17.00 des de la plaça del Bon Pastor de la capital guipuscoana, sota el lema ‘Sortu euskal Errepublika. Gora Herria!’. Després de denunciar ‘la política d’excepció que l’estat espanyol aplica sistemàticament contra aquest poble’ i demanar la posada en llibertat dels ‘presos polítics bascos’, el portaveu de Sortu ha explicat que la mobilització del dia 13 es contextualitza en el fet que ‘ha tornat a quedar de manifest la impossibilitat d’avançar en una alternativa democràtica a l’estat espanyol’.

Summary: ‘L’estat espanyol no podrà fer res per impedir que Otegi sigui candidat’


Francesc Homs ja no tornarà a la primera línia política. Hi ha estat durant molts anys, en què ha tingut posicions de poder a Catalunya, com a conseller de Presidència i havent estat negociador amb Madrid de l’estatut escapçat. Ha acumulat una experiència política i de coneixement de les institucions de l’estat espanyol que ara vol fer valer com a coordinador de l’estratègia de defensa dels acusats de Junts per Catalunya per l’1-O. De fet, el seu cas va ser un aperitiu –diu– de tot això que ha vingut després, quan fou condemnat a inhabilitació per desobediència pel 9-N. I ara rep un doble càstig, perquè està pendent, juntament amb Artur Mas, Joana Ortega i Irene Rigau, de la sentència del Tribunal de Comptes, que els pot condemnar per malversació. Mentrestant, tots tenen patrimoni embargat. Cases i immobles. Un altre cas de voluntat d’escarment i de càstig per part de l’estat espanyol. La principal ocupació d’Homs aquests mesos és definir l’estratègia dels presos. Per això ha de visitar-los, parlar amb ells, amb els advocats, decidir recursos, arguments, i preparar-se per al judici. En parlem al seu despatx modest de la part baixa de l’avinguda Diagonal de Barcelona, on ha reprès l’activitat d’advocat. Però el cas que ara té a les mans és sobretot polític, i el to i les maneres que ha de tenir la defensa en aquest judici ocupen la major part d’aquesta entrevista. —Us sentiu doblement castigat pel 9-N? —Mai no em sentiré víctima per haver fet allò que enteníem que era la nostra obligació, però entenc que sí que és un doble càstig, perquè ja ens van processar i ens van condemnar. I jo amb una sentència ferma, que ja he complert. Crec que ells analitzen en un moment donat –algú analitza– que la reprimenda que ens havien fet era insuficient i fan una segona volta amb aquest procediment al Tribunal de Comptes. —Quan dieu que algú no en té prou amb el càstig, a qui us referiu? —Tenen noms i cognoms. És Societat Civil Catalana, que promou la iniciativa. Però no s’havia vist mai al Tribunal de Comptes que es presentés una denúncia d’uns particulars i que l’endemà fos admesa a tràmit. Algú l’esperava, aquesta denúncia. I aquí veig la mà clarament del PP i de Soraya Sáenz de Santamaría. No en tinc cap prova, però hi veig la seva mà. De la mateixa manera que la hi vaig veure quan un servidor no estava processat pel 9-N inicialment; de fet, vaig caure de les querelles inicials que es van posar, i quan vaig assolir la condició de diputat a Madrid com a cap de llista en una conjuntura en què l’aritmètica anava d’un vot, de cop i volta la fiscalia, després d’una gran investigació, arriba a la conclusió que a mi també m’han de processar. Tot això no puc creure que sigui fruit de la simple casualitat. —Per què Soraya Sáenz de Santamaría? —Perquè era qui tenia l’accés a lligar totes aquestes instàncies. —Amb els advocats de l’estat… —Sí, hi tenia ascendència, i pel càrrec que tenia era evident que si ella no hi donava el vist-i-plau això no passava. Quan hi ha aquell primer intent fallit d’investidura de Pedro Sánchez, l’estiu del 2016, jo em reuneixo unes quantes vegades amb ell i amb la gent de Podem articulem una estratègia per a mirar de fer aquella investidura, que en aquell moment no es va poder tirar endavant. Pedro Sánchez va ser expulsat de la direcció del PSOE i a mi automàticament m’activen el procediment latent per a ser processat al Tribunal Suprem de manera diligent. No hi puc deixar de veure una certa causa-efecte. Tot això és molt polític —Quines conseqüències n’heu rebut, de tot aquest procés? —Quan tens la consciència tranquil·la i et sents acompanyat, ho vius amb serenitat. Et sents acompanyat per la família, els amics i una munió de gent anònima, que tenen la convicció que els hauria pogut passar a ells. Et sents la peça d’un engranatge que és de moltíssima gent. —No us heu sentit sols? —No. —La gent ha estat prou conscient de la dimensió de la repressió que havíeu de suportar? —És que ara veiem presó i exili, i és molt més greu. Girem full molt de pressa i en un moment determinat pots tenir la sensació que hi ha coses que la gent les té menys presents que unes altres. Però crec que no, que quan això es posa sobre la taula la gent hi és, perquè hi ha aquesta consciència col·lectiva. Es manté un nivell de consciència molt alt, sigui per a qui sigui. Jo he estat al servei públic d’una manera molt activa, i puc haver comès molts errors, però una vegada acabes, ni que sigui de manera sobrevinguda com en el meu cas, he fet tot això que he fet no pas perquè em donessin les gràcies sinó perquè simplement ho creia. I si tens la consciència tranquil·la no necessites gaire res més. Però ja dic que l’escalf de la gent hi és. —I ara coordineu les defenses dels presos de Junts per Catalunya. Com és? —Suposo que m’ho van demanar per l’experiència que ja tenia. A part la meva experiència com a advocat, puc aportar un coneixement polític que de vegades els advocats que tenim i que tècnicament són els millors de Catalunya –no tan sols els del PDECat– no tenen tant. És un judici que va molt a cavall del que ha passat políticament. Nosaltres actuem en conseqüència a la denúncia que fem, que és un judici polític. Per tant, has d’incorporar elements de tècnica penal però sabent que té una dimensió política i pública extraordinària. —En quin moment us demanen de fer aquesta coordinació? —Al novembre, quan entren a la presó. —Fins aleshores el govern tenia només Alonso-Cuevillas i Van den Eynde d’advocats. Es va pecar d’ingenuïtat de no saber veure fins on podien arribar? —Ara fa un any que els dos Jordis són a la presó. Ningú no podia anticipar-ho, això, que dos dirigents de la societat civil, que mai no havien estat requerits per res, simplement per haver participat en una protesta clarament pacífica, sense violència ni detinguts, acabessin empresonats durant un any sense judici. Si això ens ho haguessin dit un parell d’anys enrere hauríem dit tots que era impossible. I és segur que les víctimes són els Jordis, els membres del govern, els de la mesa, el poble de Catalunya. I acusar la víctima d’ingènua o de falta de prevenció no ho puc acceptar. —Però des de començament del 2017 ja hi havia un jutge que acceptava querelles per rebel·lió i sedició. —I si vols des del 2014 ja teníem procediments oberts i alguns condemnats aplicant dret penal d’autor. A mi em condemna el Tribunal Suprem contra la seva jurisprudència sobre allò que es considerava desobediència. D’elements, n’hi havia. Però una cosa era especular a aquests nivells, que sí que s’havien considerat, i una altra cosa que això pogués acabar amb aquest nivell d’invenció i fent dir al dret allò que no diu. Tenim el codi penal a favor nostre, i l’utilitzarem. Tenim la constitució a favor, i per això la reclamarem, pels dret fonamentals que recull, com el de la llibertat d’expressió, de manifestació, de participació política. Per tant, culpabilitzar els que són víctimes d’un abús i d’un comportament que menysprea el dret no ho puc acceptar. En tot moment hi va haver una consciència de fer les coses d’una manera pacífica i democràtica. —Des de bon començament hi va haver una distinció entre advocats del PDECat i advocats d’ERC. Això ha anat bé? —Jo he viscut la coordinació política i ara visc la coordinació d’advocats. I us asseguro que la coordinació entre advocats és extraordinària. Segurament perquè no hi ha competència. Aquí des del minut zero han anat alhora i simplement cada família assumeix el cost dels seus, i cadascú s’organitza com creu convenient. Nosaltres, el PDECat, vam optar perquè cadascú pogués tenir l’advocat que considerés adient i algú que ho coordinés; i ERC ho va abocar tot inicialment en Andreu Van den Eynde, que després va anar desplegant-ho amb més gent. Però la cosa important és que hi hagi una bona coordinació, i hi és. —I això des del primer moment? No hi va haver desavinences i tibantor quan es van presentar els recursos sobre l’acatament del 155? —Hi va haver un relat públic que va intentar buscar tres peus al gat. Jo ja els deia que estiguessin tranquils, perquè som en un escrutini en què tot és llegit des de la perspectiva política, i en aquell moment en el context d’una campanya electoral. Però la sorpresa era dels advocats, perquè es demanaven què passava, si ja havien quedat que es faria així i que ja els semblava bé que l’un fes això i l’altre fes allò… En dono testimoni; he vist el comportament d’aquests advocats i la lleialtat que es tenen. —Quim Forn explica al seu llibre que la sorpresa se la van endur ells amb això de l’acatament. De tensió sí que n’hi havia. —Per la manera com es projectava això. Hi havia un convenciment que aquelles presons preventives tenien una connotació de càstig temporal, però no gaire enllà. Ningú no imaginava que al cap d’un any encara hi serien. I va créixer, de fet, la nòmina de presos. Hi havia una convicció inicial que era una situació en què tenia un cert sentit, en què era raonable que s’especulés amb un discurs contemporitzador, perquè així la llibertat apareixeria més de pressa. —Hi confiàveu? —És clar que hi confiàvem. És que nosaltres no aspirem a res més que la lliure absolució. No sabem veure res més sinó la lliure absolució. No que ens rebaixin la pena dos anys o tres. Quan hi aprofundeixes, d’un punt de vista jurídic, mires com es defineix la violència i hi veus les incongruències. Hi ha un ànim de revenja, de passar comptes. —Us va costar perdre aquesta confiança, quan una vegada i una altra us denegaven recursos i feien el discurs que feien. —És que no l’hem perduda. I per posar una data, el 20 de març jo tenia el convenciment que Quim Forn seria lliure. La fiscalia ho va arribar a demanar. Estava convençut que sortiria i que es podria investir en Jordi Turull president de la Generalitat. —No va passar ni l’una cosa ni l’altra. —Va anar a l’inrevés. Tenia el convenciment el 20 de març, i el tenia raonat per la posició de la fiscalia, que en Quim podia ser el primer a sortir dels quatre que hi havia en aquell moment, i que seria qüestió de dies que anirien sortint els altres tres. Una vegada oberta aquesta llauna i tenint govern a Catalunya… És que allò que deia en Llarena en les seves interlocutòries era això. I passem de ser a punt de sortir tots de la presó a mitjan març a posar-n’hi més. Per què? Aquesta és la denúncia que hem de fer. Perquè hi ha uns senyors vestits de toga fent veure que són un poder judicial independent i neutre però que fan política sectària, perseguint els qui pensen d’una manera diferent que ells. Això no es veu en tota la intensitat fins que el 23 de març entren a la presó els qui no hi eren. I és una tria purament sectària. Per què en Rull és a la presó i en Mundó no? Per què hi és en Romeva i no la Meritxell Borràs? Què passa, que els uns no s’han dedicat a fer política i els altres sí? En Mundó plega de la política i en Rull, no. Aquest és el criteri, no n’hi ha cap més. Quan constatem tot això readaptem la nostra estratègia de defensa. Tenim l’obligació de fer el que vam intentar fer, perquè una persona que és a la presó té voluntat de sortir-ne, i això és comprensible. No hi ha cap dels processats que tingui voluntat de bonze. Teníem l’obligació de sortir com més aviat millor. Però el Suprem s’ha anat descarant en les seves decisions. —La tria inicial d’advocats la vau fer vós? Com la vau reorientar després? —El plantejament que vam fer al començament, i així ho vaig dir el 3 de novembre, era que el partit assumia el cost de les defenses i que cadascú triés l’advocat que volgués. I quan ets a la presó l’advocat acaba essent gairebé un confessor, és amb qui més et veus. Cadascú va triar el seu, i alguns em van demanar consell. I així ho hem mantingut. És important que la persona afectada s’hi senti molt còmoda, amb l’advocat. —Què canvia en l’estratègia de la defensa a partir del 23 de març? —Aquestes coses quan les vius són una mica més lentes i progressives. Era Setmana Santa, i en aquell moment teníem la convicció que potser no passaríem l’estiu a la presó. Se’ns feia difícil de pensar que arribaríem a judici essent a la presó. I això ho hem anat assumint aquests darrers temps, que ens hi veiem abocats. I ja ho veurem. Sempre mantenim aquesta combinació de cercar una escletxa per deixar la situació de presó preventiva, que és un drama, també per a preparar-se el judici. La idea de la llibertat no l’hem abandonada. Sempre hem de tenir un vehicle a punt per a la possibilitat de reconsiderar la presó. Tornarem a demanar la llibertat, i es una manera de posar èmfasi en aquesta presó preventiva. I què més canvia? —El discurs. —Sí, és possible. —Un discurs més d’atac, de denúncia, que no hi era, al començament. —Ha passat una mica com amb els actors polítics que hi ha fora. Aquí ens apliquen un 155, tothom es presenta a les eleccions convocades per Rajoy… És que la tensió nosaltres no l’hem cercada mai. Ningú de l’independentisme no vol la tensió per la tensió; reivindiquem i duem a terme un programa de país o polític. Però no hem anat mai a cercar una situació de tensió. I ara encara el president de la Generalitat apel·la al diàleg, perquè són banderes que configuren la nostra posició. Es pot projectar que els primers mesos hi posàvem una mica més de sal i ara hi posem una mica més de pebre. Però la salsa és la mateixa, la composició és la mateixa. De la mateixa manera que jo vaig ser present a les primeres declaracions, tret de Santi Vila, ningú no va rebaixar els seus plantejaments ni el seu ideari. —Quim Forn va renunciar a l’escó i a la via unilateral. —Renunciar a l’escó no és renunciar a l’ideari. En la descripció de les coses tots han estat més o menys al mateix lloc, deixat de banda els ingredients que hi puguin posar i els prejudicis que es puguin tenir. Els accents els has posat més en un cantó o en un altre. Això, tret de Santi Vila, que és el cas en què pots parlar de canvi de discurs. Entre els altres, hi ha gent que segueix i gent que opta per tenir un altre camí professional… —Turull deia que al novembre no sabia si es podia considerar un pres polític, però que al març sí que ho podia afirmar. El canvi de discurs hi és, de denúncia. Durant el judici el to serà aquest? —Jo diria que aquí qui ha modulat la posició és la justícia espanyola. Allò que era una botifarrada passa a ser un delicte de desobediència per a acabar essent un delicte de rebel·lió. Tu quina defensa has de construir en vista d’aquesta situació? Doncs aguantar el mateix discurs ara que aleshores. No canviem el discurs, perquè per a nosaltres això és llibertat d’expressió, de manifestació, d’exercici de drets fonamentals… Una cosa que segur que no fem és que, com que no ens deixen sortir de la presó, nosaltres canviem i fem de l’atac una millor defensa. Perquè es projectaria una idea de nosaltres que no és correcta i que no s’ajusta a la realitat: que nosaltres ens adaptem en funció de la intensitat amb què ens acusen. —Aleshores per què l’advocat Martell plega de la defensa de Forn el 23 de març dient que no s’hi veu amb cor? —Sí, però això és una pregunta que…jo no m’hi puc posar en això. Ell és un bon professional. Ens expressa les seves raons, que tots respectem i nosaltres no en fem cap qüestió. Té tot el dret del món a exposar-nos-ho com ens ho va exposar i no hi tinc res a dir. —Quim Forn mateix diu que han de canviar l’estratègia, no tan tècnica i més política. —Bé, ja us dic que això estaria entre la sal i el pebre si agafem la perspectiva de tot plegat. —També té sentit en un judici amb la voluntat de denunciar al món aquesta repressió. —Sí. Ja dic que nosaltres aspirem a la lliure absolució, però hem de ser conscients de qui ens jutja en termes formals. Però, a part, hi haurà un judici en paral·lel, i aquest el guanyarem. És el judici que en farà la societat. En l’expressió de solidaritat que hi pugui haver si s’atreveixen a fer la barbaritat de condemnar-los, ni que sigui per un any, podem guanyar el judici amb el 80% de l’opinió pública catalana. I aprofitarem la plataforma que ens forneix el judici i per això ens el prenem tan seriosament, perquè creiem que podem arribar a moltíssima gent de Catalunya, d’Espanya i del món. Combinarem discurs clarament polític dels acusats amb tècnica jurídica dels advocats defensors, i això ens ajudarà a arribar a molta més gent. —En un judici com aquest algú a la sala com Gonzalo Boye hi podria anar bé? —Sí, però com ell i com tants altres que hi podrien ser i que no hi seran. Al final els clients són els que determinen els advocats que els defensen. —No hi acabarà essent Boye? —No ho sé, a mi no em toca decidir això. —Haurien de parlar en català els acusats? —S’ha comentat. Depèn molt de cada processat. Si és la teva llengua materna té un avantatge, perquè t’expresses molt millor, però té l’inconvenient de la traducció simultània. Si realment vols comunicar i et sents amb la necessitat de fer-te entendre i dir moltes coses, si hi poses una traducció simultània la teva dificultat és la de seguir-te a tu mateix. Perquè tu dius, t’has d’esperar, el traductor tradueix, has de reprendre… I així costa de mantenir el fil i la tensió narrativa. Decidiran ells el que creguin que han de fer, però jo aconsellaria de ser tan efectius com sigui possible per a poder fer arribar els arguments no únicament a la sala sinó més enllà de la sala. Fins ara sempre han declarat en castellà. —És un judici pensant en Estrasburg? —Sí, però en Estrasburg hi pensem d’ençà del dia que van entrar a la presó. El judici el farem tenint en compte què tindrem allà. És una plataforma en què podem guanyar molts enters en relació amb l’opinió pública. Per molt que ells hi posin dosis de propaganda, si tenim dos minuts tombem qualsevol adversari. Si tens un bri de raó, supures pertot arreu. Acaba arribant. —Tornareu a la primera línia política? —No. Quan tens cinquanta anys ja acostumes a no dir allò de ‘mai no diré que no’. Jo he muntat un despatx modest amb il·lusió, m’agrada molt el dret i he redescobert que tenia una vocació que no recordava que tenia i he fet tant com tenia a l’abast aquests anys i tinc les meves expectatives en termes polítics molt cobertes. A la primera línia, segur que no hi tornaré. La meva militància de país es pot fer de moltes maneres. —Com el veieu, el projecte de la Crida? —Amb molt d’interès. Em sembla molt bé. —Que s’hi integri el PDECat? —Tinc la meva opinió personal, però no m’hi poso, en això. És que si no, no em podria dedicar a tot això que tinc ara entre mans. On podria fer ara una aportació mínimament correcta? Doncs amb una posició un punt neutra –parlant més partidàriament– per a poder ajudar en allò que és transversal. M’he situat aquí. Jo he estat dels qui jugaven al camp i vaig caure lesionat per l’entrada del contrari i em van fer sortir del camp. I ara sóc molt solidari amb els qui han entrat al camp després. Jo hi vull posar distància. —La repressió ha aconseguit el que pretenia? Hi ha por entre els dirigents actuals? —En Forn ho diu, comença el llibre així. Si la por et paralitza, malament. Però tenir por com a sinònim de respecte i d’una certa prudència, benvinguda sigui. Però avui no és moda dir això. El meu objectiu és arribar, és guanyar. No em vull passar tota la vida reclamant la independència i denunciant les injustícies. Hi ha moltes causes honestes i justes que han perdut. Jo vull guanyar i que ens en sortim com a país, i si és més ràpid o més lent és secundari. Si s’ha de ser una mica més prudent i es pot incorporar experiència acumulada per a saber on són els límits i on tenim oportunitats… Això va una mica en contra del discurs del pit i collons. Ja entenc que la condició humana necessita poder-se esbravar. Una cosa és esbravar-se, però en el que és central som aquí per a sortir-nos-en. —L’1-O va ser una cosa de pit i collons? —No. L’1-O va ser un exemple de les fortaleses que tenim. Quan dic el pit i collons em refereixo a algunes invitacions que entenc en el terreny emocional però que són poc polítiques per a poder reeixir. —Com ara? —No vull entrar en polèmiques, però sempre hi ha hagut expressions espontànies de tirem pel dret. Diria que no hi ha cap independentista que a l’hora de la veritat, quan li toca a ell… Hi ha una cosa que és ‘alcem-nos tots, però camineu vosaltres’. De vegades fan discursos que s’haurien de modular quan arriba l’hora de la veritat, com la batllessa de Berga.

Summary: Homs: ‘Hi haurà un judici en paral·lel, i aquest el guanyarem’


L’ex-president del govern espanyol Mariano Rajoy; la seva vice-presidenta, Soraya Sáenz de Santamaría, i l’ex-ministra de Defensa María Dolores de Cospedal han plantat per segona vegada la comissió d’investigació del parlament sobre els efectes del 155, que els havia citat com a testimonis. Tant Rajoy com Santamaria han comunicat a la comissió que no hi han assistit perquè un dictamen del Consell d’Estat espanyol conclou que ‘els membres del govern de l’estat, actuals i pretèrits’ no hi estan obligats. La seva incompareixença serà traslladada a la mesa de la cambra perquè decideixi si ho denuncia a la fiscalia. Precisament, l’ex-delegat del govern espanyol a Catalunya, Enric Millo, i l’ex-ministre de l’Interior, Juan Ignacio Zoido, que havien estat convocats a la sessió del 4 de juny també han comunicat a la comissió que no hi assistiran remetent-se al mateix dictamen.

Summary: La comissió del 155 demana a la mesa que prengui mesures contra Rajoy, Santamaría i Cospedal


NOVA YORK, 26 (Reuters/EP) El candidat republicà a la presidència dels Estats Units, Donald Trump, ha aconseguit un avantatge de dos punts percentuals sobre el seu rival, la demòcrata Hillary Clinton, segons s’extreu de l’últim sondatge de Reuters/Ipsos publicat aquest dimarts, en la primera vegada que la supera des d’inicis de maig. L’avantatge de Trump té lloc després d’acceptar la nominació del seu partit en la Convenció Nacional Republicana, que s’ha fet durant quatre jornades la setmana passada a Cleveland, a l’estat d’Ohio, i després del primer dia de la convenció demòcrata, que es desenvolupa a Filadèlfia, a l’estat de Pennsilvània, una reunió que s’ha vist afectada per divisions i la renúncia de la presidenta del Comitè Nacional Demòcrata. L’enquesta, feta del 22 al 26 de juliol, indica que el 39% dels probables votants dóna suport a a Trump, mentre que el 37% ho fa a Clinton i el 24% no optaria per cap d’ells a les eleccions presidencials, previstes per al 8 de novembre. L’enquesta té un marge d’error de 4 punts percentuals, el que significa que els dos candidats han de ser considerats amb nivells similars de suport. A l’anterior sondatge, de divendres passat, i amb el mateix marge d’error, Clinton tenia un avantatge de tres sobre Trump. La candidata demòcrata i única dona a accedir a la carrera presidencial ha superat a Trump en els sondejos durant la major part de la carrera presidencial d’aquest any. A començament de maig, Trump va treure una breu avantatge sobre Clinton després que els seus rivals per a la nominació del Partit Republicà se sortissin de la carrera, quan va registrar 0,3 punts percentuals sobre Clinton en el sondatge del 9 de maig, l’última vegada que va estar nominalment per davant. Trump va perdre terreny en les enquestes quan es va barallar amb els caps del partit després d’alguns dels seus comentaris sobre hispans, musulmans i immigrants, però aquest mateix mes es va recuperar, gràcies al fet que la seva candidatura va estar al centre d’atenció. Els candidats presidencials solen tenir un impuls en popularitat després de les convencions dels seus partits.

Summary: Trump es posa per davant de Clinton, segons un sondatge