Emmanuel Macron ha encoratjat Andorra a continuar negociant l’acord d’associació amb la Unió Europea. Ho ha fet en un discurs a Casa de la Vall –l’antiga seu del parlament andorrà– en el marc de la visita oficial que el president de França ha fet avui al Principat en tant que copríncep. Macron ha recordat, davant del govern i els 28 consellers generals, que ‘Andorra és europea’. I que associar-se amb la UE ‘no és renunciar a la sobirania ni diluir la identitat.’ ‘En el fons, per a Andorra, escollir Europa és escollir el futur’, ha sentenciat. El president francès ha assegurat aquest migdia estar al cas de les peticions que fa Andorra a la Comissió Europea de mantenir les seves especificitats. Com ara el sistema de quotes migratòries, que entrarien en conflicte amb el principi de lliure circulació de persones de la UE. ‘Sé que les negociacions poden ser difícils’, ha dit, tot esperonat els polítics andorrans a ‘perseverar i mantenir el cap dret.’ En aquest sentit, ha dit que intentarà vetllar, ‘en la mesura del possible’, perquè la UE respecti especificitats i accepti períodes de transició i facilitar així que el Principat faci una entrada progressiva al mercat interior europeu. Un impuls al dossier europeu que ha deixat bona part de l’arc parlamentari i al govern amb un somriure d’orella a orella. A ningú se li escapava que tenir al costat un dels principals líders mundials, abanderat de la reforma europea, atorga al Principat una posició privilegiada en la negociació. Tradicional fotografia amb els coprínceps a Casa de la Vall El copríncep també ha centrat el discurs en una segona qüestió: el reforç de les relacions entre França i Andorra. Després de glossar els segles d’història compartida arran del coprincipat, ha avisat del risc que s’afebleixi el tradicional ‘esperit d’equilibri’ que Andorra manté amb els estats espanyol i francès. Des de fa anys, les relacions econòmiques, polítiques i socials són més intenses amb l’estat espanyol. ‘Des d’on sóc, m’asseguraré que prenguem totes les decisions perquè el flux es reequilibri i les relacions es reforcin’, ha dit als consellers, a qui ha fet partícips del repte: ‘Compto amb vosaltres per a contribuir-hi.’ Macron també ha deixat clar el seu compromís amb el coprincipat. Ha estat la part més institucional del discurs, en la qual ha subratllat l’honor de ser a Andorra i l’orgull de ser-ne copríncep. Ha assegurat ser conscient de les seves funcions constitucionals, amb les quals s’ha compromès, i ha lloat que l’acollís Roser Suñé, la primera dona de la història andorrana en assumir el càrrec de síndica general. Precisament, Suñé havia agraït prèviament la visita del copríncep, tot recordant que el model d’estat andorrà es manté des de fa segles. La síndica ha reivindicat els segles de parlamentarisme a Andorra i ha subratllat el repte que suposa l’acord d’associació amb la UE. Al mateix temps ha destacat les reformes fetes l’última dècada en l’àmbit de la transparència bancària i la cooperació internacional. ‘Fa anys que Andorra ha volgut deixar de ser una excepció al cor d’Europa’, ha dit en el seu discurs. També ha agrat el suport de França en la negociació amb Brussel·les, tot i referir-se de manera implícita a la necessitat del país de mantenir un sistema de quotes migratòries: ‘Hem estat terra d’acollida i ho volem seguir sent en la mesura de les nostres possibilitats.’ Vegeu tot seguit els discursos a Casa de la Vall: L’avortament, absent Abans del seu parlament a l’hemicicle de l’antiga seu del Consell General, s’ha viscut la imatge institucional més important que deixarà la visita: l’encontre amb el copríncep episcopal, l’arquebisbe d’Urgell, Joan-Enric Vives. Una trobada que necessita d’anys per a repetir-se i amb la qual el govern andorrà volia escenificar la fermesa del coprincipat, qüestionat darrerament dins i fora del país. Especialment per la posició de Vives, que ha amenaçat de renunciar si Andorra despenalitzava l’avortament, encara prohibit a les Valls. Precisament el col·lectiu feminista Stop Violències! ha demanat per carta a Macron que es posicioni sobre la qüestió. Tanmateix en el seu discurs no n’ha fet cap menció i és una incògnita si n’ha parlat amb el copríncep episcopal, en la reunió privada de vint minuts que han mantingut abans de la sessió solemne. Compromís amb la millora dels accessos La visita de Macron ha començat al matí a Canillo, on el president de França ha signat el llibre d’honor i ha saludat els cònsols i consellers de la parròquia. Ha fet el mateix a Encamp, on s’ha compromès a fer el possible per a millorar la carretera que uneix el Principat amb França. Els darrers anys els tancaments per risc d’allaus hi han estat freqüents. A l’abril fins i tot hi va haver una esllavissada que va mantenir tancat l’accés a França durant dies, per desesperació dels comerciants del Pas de la Casa. Tant a l’arribada com a la sortida del comú, Macron ha estat acollit per unes tres-centes persones, moltes d’elles infants que onejaven banderes tricolors. Posteriorment ha visitat Sant Julià de Lòria i ha dinat Encamp. A la tarda visitarà les altres tres parròquies i pronunciarà el discurs adreçat a la ciutadania a la capital. . Veieu ací la rebuda que Macron ha tingut a Encamp:

Summary: Macron a Andorra: ‘Escollir Europa és escollir el futur’


Ferran López, el comissari dels Mossos d’Esquadra que va ser la mà dreta de Josep Lluís Trapero durant el referèndum del primer d’octubre de 2017, ha explicat amb detalls com van ser les dues reunions prèvies amb el govern. De la segona, la que es va fer dos dies abans de la votació, n’ha revelat un aspecte que no se sabia: ‘Puigdemont ens va dir que si es produïa la situació que prevèiem, declararia la independència. Ho recordo perfectament’, ha dit. I ha afegit que no recordava si es referia a la situació de ‘violència o desordres públics’, com ha demanat el fiscal. La previsió que tenien els Mossos, segons que ha dit el comissari, era que hi hagués ‘tensió social’ i ‘efervescència’.

Summary: Ferran López: ‘Puigdemont ens va dir que si l’1-O es produïa una situació de tensió, declararia la independència’


Quan falten poc més de tres mesos per al referèndum sobre la independència, El Punt Avui i l’entitat Moment Zero ha convocat un altre dinar al Born Centre de Cultura i Memòria. Hi han convidat a parlar els presidents de les quatre grans entitats sobiranistes. Jordi Cuixart, d’Òmnium; Neus Lloveras, de l’AMI; Jordi Sànchez, de l’ANC; i Miquel Buch, de l’ACM han anat responent les preguntes del director del diari, Xevi Xirgo, i dels assistents que n’han fet. Una consigna ha estat transversal i compartida pels quatre convidats: ‘La situació serà molt crítica’, tal com ha dit Cuixart. ‘No serà un camí de roses’ El president d’Òmnium ha avisat que ‘arriba un moment de màxima tensió’. I ha afegit: ‘De tensió absoluta. Que és també un moment d’emergència social. I caldrà un esforç excepcional. La gent no ha fallat mai. No serà un camí de roses. Haurem de treure la força d’allà on no la tinguem.’ Cuixart ha estat molt contundent en aquesta voluntat d’avisar de la intensitat dels mesos que arriben. Ho ha rematat dient: ‘La independència es guanya a les urnes, però es defensa al carrer.’ A més, ha recordat la força que tenim tots els ciutadans com a consumidors que som. Per una altra banda, Jordi Sànchez ha explicat que la mobilització de l’Onze de Setembre ja s’ha posat en marxa. ‘Sortirem un cop més amb la convicció de ser un país cohesionat i guanyador’, ha dit el president de l’Assemblea. ‘L’Onze de Setembre serà tres setmanes abans de l’1 d’octubre. I en aquest temps l’estat pot embogir o pot acceptar el desafiament democràtic. I si l’estat embogeix, nosaltres serem on calgui defensant les urnes. Perquè el referèndum és la democràcia.’ Sànchez també ha volgut deixar clar que l’1-O no es farà amb voluntaris. ‘Es farà com s’han fet sempre les eleccions. Un referèndum no es fa amb voluntaris. Es farà com s’ha fet sempre. Aquesta és la resposta per a qui tingui dubtes’, ha explicat. ‘No seran al costat de la democràcia i de la participació?’ La presidenta de l’Associació de Municipis per a la Independència, Neus Lloveras, ha explicat que els municipis seran on calgui aquests mesos que arriben en defensa del referèndum. Ha dit que no havien percebut cap canvi d’actitud de la delegació de l’estat espanyol a Catalunya des del nomenament d’Enric Millo. ‘Els expedients judicials oberts contra els municipis continuen en marxa. Són processos polítics’, ha afirmat. Actualment, hi ha vuit-cents municipis a l’AMI dels nou-cents quaranta-set que hi ha a Catalunya. Lloveras també s’ha mostrat convençuda que hi haurà ajuntaments que no són a l’AMI que facilitaran que es pugui votar als seus municipis l’1-O. ‘No seran al costat de la democràcia i de la participació?’ s’ha demanat esmentant directament el cas de Barcelona i la batllessa Ada Colau. Per una altra banda, Miquel Buch, que presideix l’Associació Catalana de Municipis, ha anunciat que el món local farà un acte de suport al referèndum quan faltin tres mesos exactes per a l’1 d’octubre, és a dir, l’1 de juliol, al Paranimf de la Universitat de Barcelona. Serà un acte com el que es va fer uns dies abans del 9 de novembre del 2014 a la galeria gòtica del Palau de la Generalitat. Buch ha demanat que ara no es caigui en aquell discurs de dir que se l’han de jugar el president i el govern. ‘Ara ens toca a tots. Tothom haurà de fer un pas endavant’, ha dit. ‘Tot depèn de nosaltres’ Cuixart, en un nou torn d’intervencions, ha demanat de ser conscients que ‘ara tot depèn de nosaltres’. I ha dit que la victòria del sí al referèndum portarà a la proclamació de la república i ‘caldrà defensar-la amb ungles i dents’. El president d’Òmnium ha recordat que el referèndum és molt important, però que és un instrument i que l’objectiu és la república. Miquel Buch, seguint la reflexió de Neus Lloveras sobre el paper dels municipis sense majoria pro-referèndum, ha dit que la gent faria pressió. I després de la declaració d’Àngel Ros dient que a Lleida no posaria els espais per votar, Buch ha dit que el batlle socialista també havia dit que ell no retiraria les plaques falangistes de les façanes de la ciutat i que ho ha acabat fent la brigada municipal. El president de l’ANC s’ha afegit als comentaris sobre Ros: ‘Potser ha tingut un cop de calor, aquests dies. A Lleida colla fort… O un cop dels socis de govern . Però el cop de calor se superarà.’ Finalment, Cuixart ha demanat de respectar la cadena de confiança que demana el president Puigdemont. ‘Aquest govern ha demostrat que va endavant contra tota l’adversitat’, ha dit. ‘Hem de començar a ser més diligents. El govern ha demostrat que hi és i fa la feina que toca. Ho fa com ho ha de fer’, ha conclòs.

Summary: ‘La situació serà molt crítica’: toc d’atenció de les entitats sobiranistes tres mesos abans del referèndum


Una dona que es trobava ingressada per legionel·la des del mes passat -primer a l’Hospital la Plana de Vila-real, i després a La Fe de València -ha mort aquest divendres. Segons han confirmat a Europa Press fonts de la conselleria de Sanitat, el mes passat es van detectar tres casos d’aquesta malaltia en un magatzem citrícola de Nules (Plana Baixa), per la qual cosa es va ingressar tres dones a la Plana. Dues van ser tractades i donades d’alta, però l’altra va ser derivada a l’Hospital La Fe de València, on va romandre fins a la seva defunció ahir.

Summary: S’ha mort una dona que estava ingressada per legionel·la a València


El Tribunal Suprem ha desestimat, per unanimitat, el recurs de la família de Francisco Franco contra la decisió del govern espanyol d’exhumar les restes del dictador enterrades al Valle de los Caídos i traslladar-les al cementiri d’ El Pardo. Així doncs, l’executiu espanyol podrà exhumar Franco després d’haver estat un any prometent-ho. La família volia que, si se’l desenterrava, les restes anessin a parar a la catedral de l’Almudena. Una opció que el govern espanyol no volia de cap de les maneres pel risc que s’hi fessin exaltacions del franquisme. Un any prometent que mourien Franco, sense fer-ho Exhumació abans de la campanya electoral? El govern espanyol intentarà exhumar les restes ‘abans de la campanya electoral’, segons que ha anunciat la vice-presidenta espanyola, Carmen Calvo. En declaracions a la Cadena Ser recollides per Europa Press, Calvo ha subratllat la importància que el Tribunal Suprem, amb la decisió per unanimitat d’avui, hagi donat ‘la raó’ al procediment obert pel govern espanyol per a exhumar Franco i que va topar amb una ferma oposició de la família. També el president espanyol, Pedro Sánchez, s’ha pronunciat des de Nova York sobre la decisió del Tribunal: Hoy vivimos una gran victoria de la democracia española. La determinación de reparar el sufrimiento de las víctimas del franquismo guio siempre la acción del Gobierno. El Supremo avala la exhumación de los restos de Franco y su traslado a El Pardo. Justicia, memoria y dignidad. — Pedro Sánchez (@sanchezcastejon) September 24, 2019

Summary: El Suprem permet l’exhumació de Franco i que les restes s’enterrin al cementiri d’El Pardo


El corredor mediterrani s’endarrereix i el govern espanyol no té voluntat política de construir-lo. Mentrestant, va prioritzant inversions en infrastructures que formen part d’un fals corredor mediterrani, el que passa per Madrid. Per això, tant els governs com les principals associacions d’empresaris del Principat i del País Valencià han dit prou. Demà hi haurà una trobada d’associacions empresarials a Tarragona, on s’exigiran les inversions necessàries per a impulsar el corredor. Hi serà present també Joan Amorós, president de Ferrmed, l’associació que més força ha fet en favor d’aquest gran eix ferroviari. En aquesta entrevista, Amorós es manifesta indignat pel paper del govern espanyol i, en una opinió que expressa a títol estrictament personal, avisa: ‘Si aconseguim la independència, que l’aconseguirem, seran ells que tindran un problema, i ben gruixut.’ —Ara resulta que els fons prevists per al corredor mediterrani també serviran per a pagar la connexió de Barajas amb l’AVE. —Mira, recordo perfectament a final dels vuitanta una reunió a Madrid amb Albert Vilalta, del gestor d’infrastructures predecessor d’Adif, on li vaig dir que suposava que farien passar l’alta velocitat per l’aeroport del Prat. I des del seu despatx em va dir: ‘Veus tota aquesta munió de gent que hi ha aquí? Doncs, tots s’hi oposen. Si no us espavileu vosaltres, aquest tren no passarà pel Prat.’ Ara ells el tindran a Barajas, i nosaltres amb un pam de nas, com sempre. El dia que menys ens ho pensem ens trobarem que tots aquests trànsits passaran per Madrid i evitaran la costa. —Com pot ser això? —L’única cosa que la Comissió Europea va acordar amb els estats membres era que totes les reformes que s’havien de fer en aquests corredors havien d’haver-se acabat el 2030. Però es tracta que la part més urgent es faci ara i la que no ho és tant es deixi per al final. I fan això. Aquesta gent són molt vius, i nosaltres ens deixem prendre el número. La Comissió Europea va escollir uns quants corredors prioritaris –segons Ferrmed, massa corredors– i va ser quan els de Madrid van agafar el subterfugi de fer passar el corredor central també per corredor mediterrani, fent-lo passar per Madrid. I així, diuen que inverteixen en el corredor mediterrani però inverteixen a Madrid. —I així fan veure que destinen diners al corredor mediterrani. —El ministre de Foment acaba de dir que el 79% de la inversió del corredor mediterrani ja s’ha fet. Com es pot arribar a dir una cosa així? I diu que el corredor mediterrani, la versió actual, requereix una inversió aproximada de 17.000 milions d’euros, dels quals se n’han executat 13.500. Els únics que van fer un pressupost realista del corredor mediterrani van ser els del govern del PSOE. I l’estudi deia que calien 56.000 milions. —Molts més diners! —És clar, perquè al corredor mediterrani no hi ha res fet. Si et fixes en el corredor ‘madriterrani’, des de Tarragona fins a Andalusia ja hi ha dues línies, quatre vies. Perquè hi ha la de l’alta velocitat i la línia convencional. Si agafes la branca del corredor mediterrani de veritat, tens una via única entre Tarragona i Vandellòs, i entre Vandellòs i València només n’hi ha dues, dues més anant cap a Madrid, i la branca que va cap al sud, cap a Alacant, una sola via que passa per Alacant i va fins a Múrcia i Cartagena. I entre Múrcia i Almeria no hi ha ni via. —I en canvi en el corredor mediterrani ‘real’ no s’hi prioritzen inversions. —És una vergonya que no posin la línia d’alta velocitat entre València i Tarragona, per exemple. Per què no la fan? Perquè no n’hi ha voluntat política. I, a més, treballen pel sud del corredor i no pel nord, per connectar amb l’estat francès i cap al nord. A Tarragona esperen que els arribi l’amplada de via internacional, i la BASF no fa cap inversió esperant que arribi aquesta ampliació. Però no tan solament això: els de Seat no estan connectats, el polígon del Baix Llobregat no està connectat… La línia nova que va a la frontera no té cap terminal connectada, fora del port de Barcelona. Com volen que hi hagi trànsit? La fallida de TP Ferro sembla que hagi estat intencionada. Si no han connectat res amb amplada internacional… El port de Barcelona està mal connectat, el de Tarragona no ho està, el polígon petroquímic tampoc, el de València tampoc, és clar. No hi ha res de res connectat. —Això és una condemna per a l’economia del país. —És gravíssim, sí. —I quin marge de maniobra hi ha? —Fa dos mesos que tenim demanada una entrevista amb el ministre i encara no ens ha respost. Volem dir-li, d’acord amb un grup d’empresaris potents, que nosaltres estem tips de promeses. La ministra Pastor va dir públicament el 2013 que l’amplada internacional a final del 2015 arribaria a València, i que el 2016 hauria arribat a Alacant. I encara no han començat a fer res. Som al 2017. I els hem de dir que això és un continu de mentides, de coses que diuen que faran i que incompleixen. Els demanarem un programa creïble a curt termini perquè hi hagi l’amplada de via internacional fins a Almeria, en dues vies. I que això sigui per al 2018-2019. I que volem un estudi per al mateix termini per a l’alta velocitat entre València i Tarragona. Un estudi acabat, amb la Sagrera acabada i les connexions amb els ports. I si no ho fan, mobilitzarem tothom. —Què vol dir això? —Pot voler dir moltes coses que m’estimo més de no dir ara. Però jugarem fort, perquè arriba un punt en què dius que ja està bé. Això no hi ha qui ho entengui. —Si fins ara no hi ha hagut voluntat política del govern espanyol, amb el procés independentista en marxa encara n’hi haurà menys. —Us dono la meva opinió personal, no pas la de Ferrmed, que quedi clar. Si aconseguim la independència, que jo crec que l’aconseguirem, pobres d’ells. El problema el tindran ells, i gruixut. Perquè d’on trauran els diners per fer tot això? Ara ho tenen molt fàcil, amb els 16.000 milions que surten de Catalunya cada any poden tirar milles. Però després s’haurà acabat: d’on sortiran aquests milions? Nosaltres, si convé, als nostres amics valencians els podem fer un préstec perquè ho facin, si no ho volen fer des de Madrid. El problema no el tindrem nosaltres, el tindran ells. Ja ho saben, això. Ho tenen clar, i estan –per dir una paraula pintoresca nostra– escagarrinats, malgrat la fatxenderia que gasten. —Si fossin hàbils, haurien mirat d’utilitzar les inversions en infrastructures i en el corredor mediterrani per dir ‘veieu com us donem raons per no haver de marxar d’Espanya?’. Però sembla tot el contrari. —Perquè tenen una concepció d’estat i de nació espanyola en què nosaltres no cabem. Ells tenen claríssim que Madrid és Madrid. I el problema greu que tenen és que no s’han pogut empassar Barcelona. Això que l’estat espanyol sigui bicèfal és inconcebible. A la rodalia de Barcelona, hi viuen cinc milions de persones. Als anys trenta n’hi havia un i mig. No han fet ni una línia nova de rodalia. Bé, han fet el tros que va de l’estació de Sants a la T-2, ja fa molts anys. Compara-ho amb els centenars de quilòmetres que han fet a Madrid. Amb el temps que nosaltres hem tingut empantanegada l’estació de la Sagrera, ells han fet la nova d’Atocha i l’han ampliada. Això és així. Però aquí hi ha gent mesella i no ho entén. El tracte és tan discriminatori que no té nom. Més informació: —El govern espanyol pagarà amb diners del corredor mediterrani l’AVE a Barajas —Josep Vicent Boira denuncia que la connexió entre Atocha i Chamartín es paga amb fons del corredor mediterrani

Summary: Joan Amorós: ‘Si aconseguim la independència, pobres d’ells’


La diputada del PSC Meritxell Batet ha estat elegida presidenta del congrés espanyol per 175 vots del PSOE, Unides Podem, PNB, Compromís, Coalición Canaria i el Partit Regionalista Càntabre. ERC la paraula ‘Llibertat’ a la papereta, que s’ha contat com a nul, i JxCAT ha votat en blanc. PP i Ciutadans han votat Ana Pastor i Vox ha fet nul. Ha estat durant la sessió constitutiva del congrés espanyol en què els presos polítics electes Oriol Junqueras, Jordi Sànchez, Josep Rull i Jordi Turull han pogut circular lliurement dins de l’hemicicle i han saludat altres diputats com Pablo Iglesias, Pedro Sánchez o Inés Arrimadas. Vegeu ací una selecció fotogràfica de la sessió: Fotografia: Albert SalaméDolors Bassa en la sessió de constitució del congrés espanyol. Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert SalaméFotografia: Albert SalaméFotografia: Albert SalaméFotografia: EFEFotografia: EFEFotografia: CiutadansCaptura del senyal institucionalFotografia: EFEFotografia: EFEFotografia: EFEFotografia: EFEFotografia: EFEFotografia: EFECaptura del senyal institucionalCaptura del senyal institucionalCaptura del senyal institucionalFotografia: EFEFotografia: EFEFotografia: EFEFotografia: EFEFotografia: EFEFotografia: EFEFotografia: EFEFotografia: EFEFotografia: EFEFotografia: EFEFotografia: EFEFotografia: EFEFotografia: EFEFotografia: EFEFotografia: EFEFotografia: EFEFotografia: EFE Al senat espanyol, el cap de llista del PSC, Manuel Cruz, ha estat escollit nou president per majoria absoluta, amb 140 dels 250 vots emesos. Ha superat en la votació la senadora de Ciutadans per Navarra, Ruth Goñi, que el partit ha proposat com a candidata a presidenta i que només ha aconseguit 11 vots. En la votació també s’han registrat 84 vots en blanc i 15 nuls. El gran protagonista de la sessió, però, ha estat Raül Romeva. Quan ha entrat, l’esperaven els senadors electes d’ERC i JxCat. Especialment emotiu ha estat el moment en què ‘Jami‘ Matamala, que va tornar de l’exili fa una setmana, l’ha anat cercar i s’han fet una abraçada. Fotografia: Junts per CatalunyaFotografia: Junts per CatalunyaFotografia: Junts per CatalunyaFotografia: EFEFotografia: EFEFotografia: EFEFotografia: EFEFotografia: EFEFotografia: EFEFotografia: EFEFotografia: EFEFotografia: EFEFotografia: EFEFotografia: EFE

Summary: FOTOGRAFIES: Els detalls de l’impacte al congrés i al senat dels presos polítics


‘Si els acusats estan aquí per organitzar un referèndum, ho hauríem d’estar milers de persones, el primer jo’, ha manifestat el president del parlament, Roger Torrent, durant el seu interrogatori al Suprem. Torrent ha defensat la seva antecessora, Carme Forcadell, i ha dit que la mesa no pot ‘no admetre’ una iniciativa d’un grup ‘per més inconstitucional que un pugui pensar que és’ perquè només ha de mirar si està ben presentada en temps i forma. ‘Si no fos així, es convertiria en un òrgan censor’, ha manifestat. A més, ha dit explícitament que si s’hagués trobat en la posició de Forcadell, hauria actuat de la mateixa manera. ‘Forcadell no podia fer altra cosa que admetre les iniciatives dels grups parlamentaris, mai pot ser un òrgan censor’, ha dit. Vegeu el vídeo de la compareixença de Roger Torrent: A l’inici de la sessió, Torrent ha recordat que onze dels dotze acusats han estat diputats i que el fet que nou d’ells estiguin a la presó suposa una ‘greu distorsió’ del ‘normal funcionament’ del parlament. A més ha mostrat el rebuig a contestar a Vox. ‘Vull mostrar la meva preocupació que estiguin asseguts al banc dels acusats i l’extrema dreta exerceixi l’acusació popular’, ha valorat. Torrent ha declarat proposat com a testimoni per l’acusació popular, exercida per Vox. Com ja va fer Forcadell, ha assenyalat que qualsevol iniciativa parlamentària pot admetre esmenes i tenir un redactat final diferent del proposat inicialment. ‘No es pot inadmetre una iniciativa parlamentària, impedir-ho seria censurar i limitar el dret dels grups parlamentaris, i per tant la capacitat d’iniciativa política i de representació política dels grups’, ha reblat. Sobre el ple del 10 d’octubre ha afirmat que no es va votar res i sobre el dia 27 ha apuntat que la declaració d’independència estava a la part dispositiva i que això no es va votar. A més, ha afegit que la declaració d’independència no es va publicar ni al BOPG ni al DOGC. Específicament sobre la Llei de transitorietat, ha dit que ‘mai no es va fer efectiva’ i que no va tenir ‘efectes jurídics’. A preguntes de l’advocada de l’estat espanyol, ha dit que només es va aprovar però que ‘més enllà d’això no va tenir efectes jurídics’, ja que el Tribunal Constitucional espanyol la va suspendre l’endemà. Sobre la finalitat de les lleis aprovades el dia 6 i 7 de setembre al parlament, ha dit que eren lleis que ‘emanaven de la voluntat majoritària dels diputats’ que, segons Torrent, demanaven a través d’alguns grups parlamentaris que anessin al ple per buscar instruments per poder preguntar als ciutadans sobre ‘el dret a decidir el seu futur’. ‘Mai no renunciarem a la voluntat majoritària del dret a decidir el nostre futur’, ha manifestat el president de la cambra catalana. En aquest punt, ha defensat que la solució a Catalunya tornarà a passa per un referèndum. ‘Jo vaig votar l’1-O com més de dos milions de persones, i tornarem a votar perquè el conflicte només es resoldrà a través d’un referèndum’, ha manifestat. Queixes de les defenses Advocats com Andreu Van den Eynde, Jordi Pina i Marina Roig han volgut interrogar Torrent per altres fets, com els fets del 20 de setembre, però el president del tribunal, Manuel Marchena, ha evitat que poguessin preguntar i tampoc no els ha deixat pronunciar les preguntes perquè constin en acta. Segons ha justificat, el testimoni està proposat per Vox i considera que és un ‘interès sobrevingut’ aprofitar la seva citació per preguntar coses més enllà del seu ‘coneixement sobre l’activitat parlamentària’. Calendari del judici contra el procés Les declaracions dels testimonis continuaran demà amb Diego Pérez de los Cobos, coordinador del dispositiu policíac de l’1-O; Sebastián Trapote, ex-cap superior de policia de Catalunya; Ángel Gozalo Pascual, ex-cap de la Guàrdia Civil a Catalunya; Manuel Castellví, cap de la Comissaria General d’Informació dels Mossos; Emilio Quevedo, comissari dels Mossos d’Esquadra; Cristina Manresa, cap de la regió metropolitana nord de Barcelona dels Mossos d’Esquadra. El calendari del judici contra el procés Dimecres serà el torn de Montserrat del Toro, secretària judicial del jutjat d’instrucció número 13 de Barcelona; del propietari de l’hotel Gaudí de Reus; del propietari de l’hotel Travé de Figueres; Pedro Buil Armengol, capità de la marina mercant que va enviar una carta al jutge Pablo Llarena arran de la negativa de la Generalitat perquè el vaixell conegut per ‘Piolín’ atraqués al port de Barcelona; de Vicent Nos, vinculat a un sistema de votació telemàtica per l’1-O; de Quim Franquesa, soci de Vicente Nos; de Teresa Guix Requejo, presumpta perceptora de fons; d’Olga Solanas García, de Focus Media SL; de Ferran Burriel, de Nothingad Comunicación SL; de Núria Llorach, presidenta de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals; i de Xavier Xirgo, director del diari el Punt-Avui. L’últim dia amb sessió d’aquesta setmana serà dijous, quan declararan Pablo Raventós, ex-director general d’Unipost; Albert Jaime Planas, d’Unipost; Francisco Juan Fuentes, d’Unipost; Antonio Manuel Santos Falcón, d’Unipost; David Palanqués, responsable de transformació digital del Departament de Treball; José Oriol González, gerent de l’empresa Buzoneo Directo SL; Rosa María Sans, del servei de Programació d’Activitats de la Generalitat; Enric Vidal, coordinador d’Acció Política d’ERC; i Enrique Mary Iriarte, treballador d’Artyplan SL de Vic.

Summary: Torrent defensa que la mesa no pot ‘censurar’ les iniciatives parlamentàries


La vice-presidenta i portaveu en funcions del Consell, Mónica Oltra, ha negat avui que el govern hagi valorat la gestió d’Empar Marco al capdavant d’À Punt i que tampoc ha valorat el funcionament de la radiotelevisió pública. ‘Rontundament no’, ha respost a la conferència de premsa posterior a la reunió de l’executiu. Oltra ha remarcat que des del principi de la legislatura el Consell va optar per no exercir la iniciativa legislativa en el cas de la Corporació Valenciana de Mitjans de Comunicació (CVMC), sinó residenciar-ho a les Corts perquè l’objectiu era tenir uns mitjans ‘públics, plurals i deslligats dels poders polítics i del govern’, en una decisió que la portaveu ha considerat ‘encertada’. En aquest sentit, ha assenyalat que ‘ni s’ha fet anàlisi, ni balanç, ni tan sols s’ha parlat mai en un Consell, més enllà de l’aprovació dels pressupostos i el que ens toca com a govern per a aprovar respecte a la corporació’. ‘Eixes parts han passat pel Consell, però no s’ha fet mai una valoració ni un balanç’, ha destacat. Preguntada per un possible ajornament d’una reunió per al pròxim 15 de maig de la comissió de seguiment del contracte programa d’À Punt, la portaveu ha sostingut que, ‘per descomptat, tampoc s’ha parlat en el Consell’. Sobre aquest punt, fonts de l’ens han assenyalat a Europa Press que la reunió no va arribar a convocar-se. El passat 3 de maig, el consell rector de la CVMC va fer públic que donaria a conéixer a finals de juny l’avaluació de la tasca de Marco, procés que ‘s’emmarca dins del procés previst en els contractes del personal directiu’.

Summary: Oltra diu que el Consell no ha fet cap valoració de Marco a À Punt


Avui, 25 de juliol, és la data límit ordenada per la titular del jutjat d’Osca perquè la Generalitat informi sobre el pla del trasllat de les quaranta-quatre obres que fa dècades que es conserven al Museu de Lleida. El dia 31 d’aquest mes també s’acaba el termini, segons el mateix jutjat, per a traslladar-les al Monestir de Sixena. Però el Departament de Cultura de la Generalitat ja ha deixat clar que no estava disposat a complir cap d’aquests terminis, i ha recordat que havia interposat dos recursos de reposició, l’un al jutjat número 1 d’Osca i l’altre a l’Audiència d’Osca, contra l’última interlocutòria que n’ordenava el trasllat, i que tots dos encara estaven pendents de resoldre. La Generalitat argumenta que les quaranta-quatre obres que són al Museu de Lleida formen part d’una col·lecció unitària que no es pot separar i estan protegides per la llei catalana de patrimoni. El conseller de Cultura de la Generalitat, Lluís Puig, diu, en aquest mateix sentit, que confia que els recursos interposats els donin la raó i que treballen amb la tranquil·litat de tenir la raó. El conseller també explica que l’Audiència Provincial d’Osca ha reconegut, per primera vegada, que el Consorci del Museu de Lleida havia d’intervenir en aquest cas perquè era, realment, el propietari de les obres que es reclamaven. Per Puig això és un pas endavant, i espera més pronunciaments favorables a Catalunya abans del 31 de juliol. El nou conseller de Cultura, al·legant el seu nomenament recent, ha demanat més temps a la jutgessa per a estudiar el cas a fons. Reiterades peticions d’intervenció policial al Museu de Lleida Un dels temes que ha causat més perplexitat durant tot aquest temps ha estat el de les reiterades peticions públiques i judicials perquè la policia intervingués i s’endugués les quaranta-quatre obres d’art del Museu de Lleida. El primer a demanar que la jutgessa enviés la policia judicial a buscar les obres en litigi va ser l’Ajuntament de Vilanova de Sixena, per mitjà del seu advocat, Jorge Español. Prèviament, la Generalitat havia deixat clar que faria tot el possible per a impedir que les obres sortissin de Catalunya el 25 de juliol de l’any passat. La segona petició d’intervenció de la policia, la va fer el govern aragonès quan va sol·licitar, al jutjat d’Osca, ‘l’auxili de les forces i cossos de seguretat de l’estat, o qualsevol altra mesura necessària, per a garantir l’execució de la sentència’. Posteriorment, va ser la consellera d’Educació i Cultura del govern de l’Aragó, Mayte Pérez, qui va recordar que la devolució no havia ‘estat completada’ i que prendria ‘les mesures oportunes’, perquè només havien rebut les obres procedents del MNAC. Assegurava que el seu govern ja havia sol·licitat tot de mesures coercitives, entre les quals, ‘l’enviament de la policia judicial per a requisar les quaranta-quatre peces de Sixena dipositades al Museu Diocesà de Lleida’. L’historiador d’Osca Juan José Nieto també es va manifestar partidari de la intervenció de la policia, ja que, segons ell, Catalunya no havia dubtat a fer ús de la ‘mà dura’ pel retorn dels anomenats papers de Salamanca. El director del Museu de Lleida, Josep Giralt, ha declarat que els dos temes no eren comparables i que ‘l’enviament de la policia judicial al Museu seria desproporcionat.’ A. Velasco, expert sobre l’art de Sixena: ‘Al final et preguntes si l’interès del govern d’Aragó per les obres és que estiguin a Lleida’

Summary: El litigi de Sixena arriba al moment decisiu


La ministra alemanya de Justícia, Katarina Barley (socialdemòcrata), ha dit que la decisió del tribunal superior de Slesvig-Holstein d’alliberar el president Puigdemont havia estat ‘absolutament correcta’. Ha avisat l’estat espanyol que si vol continuar el procés d’extradició, haurà d’explicar i demostrar per què acusa el president de la Generalitat de malversació. ‘No serà fàcil’, ha afegit en declaracions al diari Süddeutsche Zeitung. ‘La decisió dels jutges de Slesvig és absolutament correcta. L’esperava’, ha reiterat la ministra. Així mateix, ha dit que, en cas de fracassar l’euroordre, si Espanya és incapaç de fonamentar la malversació, ‘Puigdemont serà un home lliure en un país lliure, és a dir, Alemanya.’ La ministra també ha declarat: ‘Ara caldrà parlar també dels components polítics.’ En referència a la situació del Principat, ahir al matí el portaveu del ministeri alemany d’Afers Estrangers va demanar que es formés immediatament un govern a Catalunya perquè ‘només així es pot avançar cap a una solució política’. Barley és la primera membre del nou govern d’Angela Merkel que es manifesta públicament sobre l’alliberament de Puigdemont.

Summary: La ministra de Justícia alemanya sobre Puigdemont: ‘La decisió dels jutges és absolutament correcta. L’esperava’


‘Podríem tenir un temporal de neu de primer ordre entre dilluns al vespre i dimecres al matí’, deia ahir un dels meteoròlegs de TV3, Francesc Mauri, en la previsió del temps a mitjà termini. Parlava d’un pronòstic que fa força dies que fa anar de bòlit meteoròlegs i afeccionats a la meteorologia a la xarxa, on hi ha una autèntica bogeria per a mirar de saber si els models de predicció acaben confirmant la previsió d’una nevada generalitzada pràcticament a tot el país i a totes les cotes. Fins ara, els principals models de predicció, el GFS nord-americà i l’ECMWF centreeuropeu, preveien situacions diferents sobre l’evolució de grans masses d’aire fred i aire càlid i humit. Però de mica en mica els models han anat convergint cap a una conclusió: hi haurà una entrada d’aire molt fred, amb temperatures molt baixes, i hi haurà nevades, que caldrà veure fins a quin punt seran generals i generoses. Seran les conseqüències d’una invasió d’una enorme massa d’aire fred d’origen siberià que la setmana vinent afectarà pràcticament tot Europa amb temperatures extremadament baixes. La combinació d’aquesta llengua anticiclònica i molt freda, que arribarà a engolir pràcticament tot el país, de nord a sud, amb una profunda depressió centrada a les Açores, escombrarà el país de sud-oest a nord-est i farà que nevi a cotes baixes. Però fins a quin punt? Quantes hores pot durar la nevada? Sis, dotze, vint-i-quatre, quaranta-vuit? I amb quina intensitat pot nevar? És en això que encara discrepen els models de predicció, i és motiu d’un debat encès a la xarxa, on afeccionats i professionals debaten. El fòrum de debat de la web Pico.cat, administrada pel popular meteoròleg Alfred Rodríguez Picó, fa dies que treu fum. Un dels models indica que el fred queda més restringit a Catalunya Nord. I arribaria més aviat pluja. Els altres indiquen que el fred entrarà de ple i que la precipitació serà en forma de neu. En aquest sentit, hi ha activat un preavís per fred intens i neu a cotes baixes del Servei Meteorològic de Catalunya. Aquest cap de setmana serà dominat pel sol. I dilluns al matí sembla que encara no hi haurà precipitacions. L’aire fred anirà guanyant terreny. La bossa d’aire fred afectarà pràcticament tot el país entre dimarts i dimecres. Dilluns a la tarda arribaran nuvolades i a mesura que avanci la tarda i, sobretot, la nit hi pot haver nevades per sobre de tres-cents metres. La cota de neu anirà baixant. La precipitació guanyarà terreny de sud a nord, escombrant tot el país, amb cota zero a la meitat nord del País Valencià i pràcticament a tot el Principat. Sembla que serà més difícil que la precipitació sigui en forma de neu a les Illes, i també és complicat que arribi a Catalunya Nord, tret de les comarques de la Cerdanya, el Capcir i el Conflent. Dimecres al matí, hi ha una probabilitat de nevades generals. A partir de migdia, anirà pujant la cota de neu amb l’augment de temperatura i la neu es convertirà en pluja, segons les previsions. Però, en cas que efectivament la nevada s’hagués generalitzat a cotes baixes, la inèrcia podria fer que la neu s’estanqués en cotes baixes, segons que diu el meteoròleg Dani Ramírez. Segons el SMC, els gruixos acumulats poden ser de fins a 5 cm a punts del litoral, entre 5 i 15 cm al prelitoral i a comarques interiors, entre 15 i 30 cm al Pirineu i Prepirineu, sobretot al vessant sud. La cota de neu pujarà a partir de dimecres a migdia, i dijous les precipitacions en forma de neu s’aniran restringint al Pirineu i Prepirineu. Però fer un pronòstic acurat a quatre o cinc dies vista és molt complicat. I no és fins poques hores abans que es podrà dir amb certesa què passarà. Com que ara per ara és una situació plausible, la d’una nevada generalitzada, alguns meteoròlegs ja n’avisen, perquè les conseqüències en els transports, la circulació, les comunicacions i la mobilitat poden ser importants. Però, tal com deia Francesc Mauri, amb la impredictibilitat que hi ha a mitjà termini, ‘aquest pronòstic ens el podem acabar menjant amb patates.’

Summary: Hi haurà una gran nevada a tot el país la setmana vinent?


La Guàrdia Civil traslladarà demà Joaquim Forn a la presó de Brians 2 perquè prengui possessió del seu càrrec de regidor de Barcelona, segons ha informat la Secretaria de Mesures Penals, Reinserció i Atenció a la Víctima. Forn sortirà de Soto del Real dijous amb una ‘conducció especial i directa’ fins a Brians 2, el centre de trànsit entre els Serveis Penitenciaris de la Generalitat i Institucions Penitenciàries del govern espanyol. A partir d’aquí, els Mossos d’Esquadra portaran Forn a l’ajuntament divendres i dissabte, el primer dia per registrar els documents necessaris per fer la declaració de béns i activitats, i el segon per prendre part en el ple de constitució. En funció de l’hora que acabi, el Tribunal Suprem espanyol decidirà quan tornarà a Madrid. El retorn podria ser el mateix dissabte, però també diumenge o bé dilluns. El canvi de custòdia entre els Mossos i la Guàrdia Civil serà de nou a Brians 2.

Summary: La Guàrdia Civil traslladarà Forn fins a Brians 2 demà


Ernest Maragall, nou conseller d’Afers estrangers, ha garantit al programa ‘Via Lliure’ de RAC1 que ‘la presència de Catalunya al món creixerà en eficàcia, en significació, en representació i en resultat’. Per fer-ho, ha avançat que convocarà el patronat del DIPLOCAT per ‘posar damunt la taula el moment actual i garantir que l’acció es reprèn amb tots els ets i uts’. Segons que ha dit, la Conselleria d’Afers estrangers és afectada pel 155, però no desmantellada. A propòsit de Raül Romeva, de qui ha parlat en l’entrevista, ha dit que espera ‘amb tanta impaciència com necessitat’ de retrobar-s’hi i poder-hi mantenir un contacte regular. ‘L’actiu que representa Romeva per al país és tan gran que seria absurd no posar-lo al servei del futur de Catalunya’, ha dit. Maragall s’ha referit al govern que ha de nomenar Pedro Sánchez. ‘El termòmetre del nou govern espanyol serà el tracte als consellers presoners i exiliats’, ha dit. També creu important conèixer-ne l’actitud en relació a la recuperació de lleis suspeses, cosa que assegura que forma part de la voluntat explícita del seu govern. ‘Ens servirà per a continuar avançant i per a mesurar la voluntat de diàleg.’ També hi ha demanat gestos respecte als represaliats. ‘La llibertat dels presos polítics i el el retorn dels exiliats és la primera mesura que hem d’esperar d’un govern que es fa dir “progressista”‘, creu Maragall. Pasqual Maragall a la presa de possessió Una de les imatges destacades de la presa de possessió del nou govern va ser la presència de l’ex-president de la Generalitat Pasqual Margall, germà de l’ara conseller, i malalt d’alzheimer. ‘Va ser especialment emotiva per a mi, però em consta que també per a molta gent’, ha dit el conseller. Segons que ha explicat, no va saber que vindria fins al darrer moment i creu que ‘va ser un gran gest, tenint en compte el moment delicat que viu’.

Summary: Ernest Maragall: ‘La presència de Catalunya al món creixerà’


Una trentena de persones, entre ells menors d’edat, han estat ferits, alguns de caràcter greu, en un atropellament massiu ‘intencionat’ que ha tingut lloc aquest dilluns al migdia durant la rua d’un carnaval a la ciutat alemanya de Volkmarsen, segons ha informat la policia. De moment no ha transcendit la motivació de l’atac. El conductor al volant del cotxe que ha atropellat la multitud ha estat detingut. Es tracta d’un home de nacionalitat alemanya de 29 anys.

Summary: Almenys trenta ferits en un atropellament ‘intencionat’ contra una processó de carnestoltes a Alemanya


Joan Tardà i Coma (1953) ha estat diputat d’Esquerra Republicana de Catalunya a Madrid durant quinze anys. I ara ho deixa, torna a casa i farà allò que digui el partit. Aquesta entrevista potser és la darrera que fa encara amb l’acta de diputat. Tardà rep VilaWeb en una cafeteria de Barcelona, a tocar de Catalunya Ràdio. L’entrevista, transcrita, pot semblar tensa. I no. Va ser confrontada, això sí, però és molt difícil, la tensió amb Joan Tardà, perquè és molt difícil que aquest home no desperti tendresa, per contraposades que siguin les opinions. Dit per rivals de tots els colors. —Quinze anys a Madrid. D‘amics, n’heu fet? —He fet amics de tot Espanya, bàsicament, del món antifeixista i el món republicà. Luis Ocampo, per exemple, d’Esquerra Castellana, i també gent d’Esquerra Unida, membres del Sindicat Andalús de Treballadors. —L’altre dia, ignorant de mi, vaig descobrir la gran llibreria Malatesta de Madrid. Més llibreries que us hagin agradat? —No us puc ajudar. Conec la Malatesta, perquè hi fem actes. Però a Madrid nosaltres hem fet vida molt discreta. Per raons de seguretat hem hagut d’acostumar-nos, com a mínim jo, a fer una vida de l’hotel a la feina. He tingut molts problemes a Madrid, sí. Però això és el pa de cada dia. T’insulten. No he anat amb guardaespatlles. Però més d’un cop companys del partit m’han hagut de venir a ajudar. L’època de l’estatut, i del ‘mori el borbó’, no era fàcil caminar pel carrer. —Anar sol a una llibreria, no ho podíeu fer? —No. No ho he fet mai per evitar problemes. I tampoc he anat en metro, per desgràcia. La immensa majoria de la gent no t’increpa. Però sí que reps ‘viva Espanya’. Insults. Una mica de tot. —Déu n’hi do. En aquesta entrevista a la revista el Temps veig que sou fill d’un paleta que va morir sense veure-us diputat. I la vostra mare? —Taquillera d’un cinema. Ella va morir fa un any i mig. Va poder votar el Primer d’Octubre. Republicana. I el meu avi era el batlle republicà de Cornellà de Llobregat. Va morir a l’exili l’any 1975. —Aquesta dada no em sonava gens. Sou nét del batlle republicà de Cornellà? —Sí. I no se sap gaire, això, no. Isidor Coma. Va proclamar l’estat català com a batlle. I va estar al vaixell Uruguai. Empresonat. Com tots els batlles que van proclamar l’estat català. —I els vostres fills a què es dediquen? —Una noia treballa en una editorial. I el fill estudia periodisme. —No! Digueu-li que no! —Sortosament, des dels setze anys, i ara en té vint-i-un, ha treballat de cambrer els dissabtes i els diumenges. O sigui, que d’ofici serà cambrer. —He vist que dieu que ‘el Primer d’Octubre ha fet inevitable el referèndum’. Però no era un referèndum, l’1-O? — El Primer d’Octubre és una prova més que hem superat. De les moltes que el nostre poble ha d’anar superant. Va ser un fenomen extraordinari de desobediència institucional i popular que ens ha servit per a fer inevitable el referèndum. Però no ha servit perquè els estats del món ens reconeguin com a República. De fet, no som República. —I el Primer d’Octubre per què no és un referèndum? Perquè els vots no són legals? —Pel principi de realitat. Perquè no som una República. —Ah. Doncs el problema no és l’1-O. És el 27-O. —Mireu, no em toqueu més els collons. Ha, ha! —Ha, ha! Seriosament: potser que repetim el 27 d’octubre, i no el primer, no trobeu? —El 27 vam fer el que podíem fer. Jo només tinc un principi: el principi de realitat. I sé que vivim en una societat conformada per classes socials. Amb interessos absolutament diferents. Crec en la dialèctica de la lluita de classes, en les complicitats entre les classes, certament amb conjuntures, certament amb diferències. Crec que al món no estem sols. Crec que som un poble indefens. Cívic. Pacífic. Que som menys segadors que no cantem. Que vivim en una societat líquida, postmoderna, on els principis hegemònics són l’hedonisme, el consumisme, el funcionalisme i el pragmatisme. I que hi ha un valor hegemònic, encara, per desgràcia, que fa que els ciutadans, en el fons, reclamem que l’estat ens ho resolgui tot. Fins i tot, estem disposats a externalitzar el conflicte social! Aquest és el principi de realitat. I el principi de realitat també diu que la majoria dels catalans no són autonomistes. El principi de realitat ens diu que, comptabilitzats amb vots, el 48% van ser independentistes. El 42%, opcions constitucionalistes. I el 10%, autodeterministes. 48 més 10, 58. I els qui estarien d’acord amb un referèndum acordat pugem fins al 70%. A mi m’interessa el principi de realitat, l’altre és fer volar coloms. Oh, que el 27 es podia haver fet així o aixà. Digueu-ho al Macià. Digueu-ho al Macià. Que vénen dos comissionat a parlar amb ell després de la proclamació de la República. I s’ho creu. A mi aquest debat… És un debat acadèmic, per als historiadors. L’important, per mi, és el principi de realitat. Ma àvia sempre ho deia: això és una veritat com unes cuixes. —Vau dir que el referèndum havia de ser entre la independència i l’oferta espanyola. Intentem imaginar aquesta pregunta. Com seria la pregunta? —Primer us ho explico. L’opció només pot ser dos sí. —Perdoneu? —Dos sí. L’independentisme s’ha de comprometre a lluitar perquè els nostres compatriotes catalans puguin votar que sí a la seva opció. I ells, els nostres compatriotes no independentistes, progressistes i d’esquerres, s’han de comprometre que nosaltres puguem votar sí. —Dues preguntes? —No ho sé. S’ha de poder votar sí a l’opció de l’oferta d’Espanya. I s’ha de poder votar sí a la independència. Jo votaré sí a la independència. Uns altres votaran sí a l’oferta d’Espanya. I que es compti qui té més sí. —Ara us entenc! Una mica complicat. La convenció de Venècia us ho compraria, això? —A mi m’és igual. —Els unionistes escocesos van guanyar un referèndum amb la papereta del no. On hi ha el problema? —No crec que puguem comparar la democràcia low cost espanyola amb la democràcia d’excel·lència britànica. Qualsevol solució ho serà, si la immensa majoria dels catalans se senten integrats en la solució i respectats. Que la solució contengui, integri. —I quina seria la pregunta? —No ho sé. Per exemple: ‘Esteu d’acord amb l’oferta X d’Espanya?’ O bé: ‘Esteu d’acord amb una Espanya federal?’ O bé: ‘Esteu d’acord amb tenir una Catalunya amb concert econòmic?’ —I que el mateix dia es demanés si estem d’acord amb una Catalunya independent? És això? —Jo no sé com s’ha d’instrumentalitzar. No sé quin és el mecanisme. No sóc entès. Jo dic que tothom s’ha de sentir partícip i integrat en la solució. Perquè, en la mesura que tothom se senti integrat i se senti protagonista de la construcció del nou país, sigui via independència, sigui via oferta d’Espanya, serem capaços d’avançar. Ara bé, perquè el referèndum passi a ser concret, primer cal ser més forts. —Per què em dieu que el referèndum és inevitable si PP, PSOE i Cs estan més lluny que mai del referèndum? I si feu bandera del referèndum fruit de la confusió, del no saber què fer, i no d’una anàlisi freda? PP, PSOE i Cs més lluny que mai, i dieu que el referèndum és inevitable. On és el principi de realitat, aquí? —I Thatcher, que el volia, el diàleg? Aquí, la immensa majoria de la societat catalana ja ha assumit que la solució ha d’incloure un referèndum. I Sánchez què diu ara? Els catalans tenen dret de decidir. Això m’ha dit a mi. Dalt de la tribuna. Tenen dret de decidir si volen aquesta autonomia, o una de millor. Però el problema de Sánchez és que topa amb el principi de realitat. Aquesta solució històricament era factible el 2004. Quan érem el 12%. Perquè ara el 48% dels catalans ja no som autonomistes. Vol dir que quan dic que el referèndum és inevitable… —…topeu amb el principi de realitat: Espanya mai farà aquest referèndum. —Qui ho diu? —La història. Espanya ha permès un referèndum. Un. Franco a la Guinea Equatorial. Quins altres referèndums ha permès? —Jo només estic disposat a reconèixer que potser trigarà més que no ens pensàvem. I que potser caldrà tornar a desobeir. I potser caldrà que una nova onada de dirigents entri a la presó. Efectivament. Per això a ERC parlem de la desobediència, passa que ni Déu es llegeixi els papers que tenim a la web. —I si ho fem amb eleccions? Hi haurà un dia que arribarem al 60% de vot independentista al parlament. Aleshores fem la República. —No ho sé. Nosaltres ens allunyem de la via insurreccional. Nosaltres volem guanyar. —Declarar la independència després d’haver guanyat unes eleccions és una insurrecció? —No ho sé. Sigui com sigui, al 60% no hi hem arribat. Som al 48%. Falta un 12%. —Trigaràs menys que pactar un referèndum. O no? —Compte. El diàleg amb Espanya és secundari. L’important és guanyar l’hegemonia. Primer hem de dialogar entre catalans. Jo vull l’hegemonia. Vull l’Esquerra Republicana dels anys trenta. L’hegemonia. I us diré més. Salvant les distàncies, Franco va signar més penes de mort els dos darrers anys que els dotze anteriors. Vull dir que pot haver-hi sectors de l’estat que, a mesura que es faci evident i més plausible el darrer tram, reaccionaran de manera més dura. Per això cal tenir l’hegemonia per a ser més. Nosaltres diem: camí ample perquè hi càpiga molta gent i perquè hi càpiga gent diferent. I us he de dir una cosa: en el darrer tram, qui ha d’encapçalar el procés és ERC. Una de les condicions sine qua non és que el darrer tram l’encapçali ERC. —Ha! Home, això ho dieu perquè sou d’Esquerra. —No. Ho dic perquè és l’únic partit que és capaç d’articular un front ampli. Ja ho era als anys trenta. L’ERC de Companys era capaç d’articular-se amb la Unió Socialista, marxistes, i alguns leninistes, amb gent de Lluís Nicolau i d’Olwer i, fins i tot, republicans de missa dominical. —De republicans de missa dominical, encara en queda algun. —Bé. En el darrer tram jo crec que serà imprescindible que ERC encapçali el procés. Perquè és l’únic partit capaç d’encapçalar fronts amplis amb els nacionalistes i els autodeterministes no independentistes. I sobretot, perquè els mesos vinents, hi haurà quatre objectius. —Quins quatre objectius? —Un: si guanya la dreta, defensa de les institucions d’autogovern. Per molt autonòmiques que siguin (TV3, Mossos, immersió). Dos: defensa dels drets socials. L’estat del benestar està contra les cordes i hem de conquerir un nou subjecte, el de l’habitatge. Tres: amnistia i retorn dels exiliats. Indult, mai. I quatre: autodeterminació/referèndum. Això és susceptible de grans acords. I això pot fer-ho ERC, que és al bell mig de la taula. —Els quatre punts que dieu són la tesi dels comuns. —Quina tesi? —Amnistia, autodeterminació, defensa de l’autogovern i drets socials. Jo em pensava que havíem d’eixamplar la base, els independentistes. Veig que l’amplien els comuns. Ara defensem el programa dels comuns, tu. —Això és un programa de front ampli! De front ampli. I això, a més a més, obliga el PSC a no ser combatiu. Perquè si tu tens un govern encapçalat per les esquerres i un objectiu és entendre i pactar amb Madrid un referèndum, quin sentit tindria que el PSC dinamités aquest govern? No entraria mai al govern. Ho sé. Però el dinamitaria? Fins i tot s’abstindria. I deixaries la dreta no catalanista a l’oposició. En tot aquest procés de front ampli, i com arribem al cim i del darrer tram, cal ser molt intel·ligents. —Passem a les municipals. Com les veieu? —Com més ajuntaments hi hagi amb la coalició PSC-Ciutadans, més dificultós serà el darrer tram. Jo faria qualsevol cosa per a impedir que el PSC se’ns n’anés amb Ciutadans. Mireu, a la Diputació de Tarragona, la gent del Puigdemont governa amb el PSC. I no passa res. I n’estan orgullosos. L’Hospitalet de Llobregat: què és preferible, que el PSC governi amb Ciutadans o amb les esquerres? Jo ho faria amb les esquerres. I no emblanquines el PSC. Treus pedres del camí per arribar abans. ERC està disposada a fer tots els papers de l’auca. Si estàs disposat i creus que ets indispensable per a guanyar, i assumeixes tots els papers de l’auca, has d’assumir més risc. Com més responsabilitats, més possibilitats de tenir contradiccions. —Voleu afegir res? —ERC som els únics que podrem governar a una banda i una altra de la plaça Sant Jaume. Que és el vell somni del pujolisme i del maragallisme. Hem de passar de ser el partit dels republicans a ser el partit de la República. ERC està destinada a ser el pal de paller de la construcció de la República. I això ens porta a allò que jo deia al consell nacional, en un acte d’agraïment que em van fer. Vaig agafar la paraula i vaig agrair a Puigcercós, Vendrell i Vall que em fessin anar a Madrid. I després vaig afegir que estaven construint l’Esquerra Republicana Unificada de Catalunya. —Unificada? —Agafem gent d’UDC, uns altres que vénen del comunisme, l’ecosocialisme, dels moviments socials. Anem construint el partit que ha d’encapçalar el darrer tram del procés. Som el partit que és capaç de matar molts dels prejudicis que hi ha a les classes populars respecte de la independència. Com més va, més som el partit de la Catalunya mestissa. Comencem a ser partit síntesi. Junqueras ho diu: assemblar-nos cada vegada més al país. Això lliga amb el naixement d’ERC. Federalistes antics lerrouxistes, maçons. Aquesta és la construcció. Això vol dir que ets al mig. En el darrer tram podem ser el pal de paller. —I què fareu ara que plegueu de Madrid? —Jo, allò que em digui el partit.

Summary: Joan Tardà: ‘Jo vull l’hegemonia’


Aquesta setmana Enciclopèdia Catalana i la Fundació Tàpies han presentat a la premsa el volum de gran format Tàpies. Biografia d’un compromís, que forma part de la sèrie de grans monografies dedicades als referents de la pintura catalana (Picasso, Miró, Brossa i ara Tàpies). La conversa va tenir lloc a la Fundació Tàpies, amb el president, el filòsof Xavier Antich, i el director, Carles Guerra. I per part d’Enciclopèdia Catalana Joan Ricart va explicar les condicions més tècniques. Ens hi vam estar tres quarts d’hora que ara us resumim. La conversa, rica, i la complementarietat entre Xavier Antich i Carles Guerra va ser de gran interès, pel coneixement que ens ofereixen de Tàpies i la manera com les circumstàncies polítiques van amarar les seves obres, d’una manera tant explícita com implícita, i per la manera com avui en podem fer una lectura nova i contemporània. El volum Tàpies. Biografia d’un compromís ha estat una obra de col·laboració i s’ha produït en un moment en què han confluït interessos diferents. Explica el president de la Fundació Tàpies, Xavier Antich: ‘Hi havia el treball de recerca fet el 2018 per Carles Guerra al voltant de l’exposició Antoni Tàpies. Biografia política; hi havia la voluntat de fer una cosa important; hi havia la consciència que era el moment de repensar Tàpies; hi havia l’oportunitat de fer una cosa nova.’ Carles Guerra, el director de la fundació, explica: ‘És un llibre que s’ha beneficiat d’una sèrie de circumstàncies molt positives i intenses. Allò que fa Tàpies. Biografia d’un compromís és rendibilitzar la recerca per a l’exposició del 2018’Tàpies. Biografia política’, el nou enfocament, i alhora estén el marc cronològic a tota la trajectòria de l’artista. El resultat és aquest llibre.’ Continua Carles Guerra: ‘Aquesta recerca arriba en un moment molt particular: Antoni Tàpies es va morir el 2012 i just ara podem començar a dir que el corpus d’aquesta obra és relativament tancat, tot i que això és un miratge, perquè sempre apareixen nous documents que ens obren noves vies de treball. Precisament la via política és la que ha demostrat ser més fèrtil, no solament perquè necessitem reivindicar-la obertament, perquè és un autor modern i polític, sinó també perquè transforma la concepció de què és fer política des de l’art, sense excloure les altres formes de fer política. I el llibre ha fet això, ha canalitzat noves temptatives, noves perspectives d’una manera molt contundent, aplegant de molts articles, integrant-hi gent jove. Ja no escriuen Raillard, Gimferrer o Cirlot, que és un coneixement acumulat en l’obra, ara comencem a parlar de Tàpies des del present.’ Xavier Antich: ‘Tàpies s’aborda després d’uns anys en què no hi ha hagut monografies sobre Tàpies. Aquests últims vint anys les aportacions d’una certa consistència a l’obra de Tàpies han estat gràcies als pròlegs de les obres completes. La historiografia de Tàpies, la de Cirlot, Gimferrer, Cirici Pellicer, etc., anava seguint en directe l’obra de Tàpies. Era crítica d’art amb pretensions d’historiografia, perquè se’n parlava en el moment en què es desplegava. Avui que l’obra ja no es mou, podem fer pròpiament historiografia, analitzant la manera com Tàpies va ser llegit els anys cinquanta, seixanta, setanta… i podem veure’n les deficiències, les parcialitats de les mirades i com aquesta distància ens permet de tornar-lo a abordar d’una altra manera.’ L’artista Antoni Tàpies. —El fet que ara s’abordi el Tàpies més polític és de gran utilitat, precisament per les circumstàncies polítiques actuals de Catalunya, en dos nivells: amb relació a la situació política de mancança de llibertats bàsiques, presos polítics, degradació democràtica d’ara soferta per Tàpies sota la dictadura franquista. I també amb relació a la situació esmorteïda de la cultura, les poques veus crítiques que s’hi alcen, la poca centralitat que té a la vida social i pública i els pocs altaveus que li donen. —Carles Guerra  ‘No hem fet aquest projecte abstraient-nos del present, al contrari, l’hem fet per donar eines al nostre present. I en aquest sentit veiem que Tàpies no és acabat, perquè cada moment present de tensió reactiva les seves obres. Això ens fa pensar: cal ser icònic per a ser polític o no cal? Quan dic icònic vull dir que l’obra contingui o transporti un missatge polític explícit. Hi ha obra, com la de la coberta del llibre, que ens mostra que no cal ser icònic, perquè aquest llençol blanc sobre fons blanc és emblema d’una actitud política o s’obre a una mirada política. Són preguntes que ens hem fet ara i ens porten a entendre que la política no té una sola via i menys en el camp de l’art. Hi ha la política hegemònica, i dins d’aquesta hi ha les polítiques socials. Ara, en el camp de l’art, l’artista es pregunta com pot fer que l’obra contribueixi a fer política, a fer resistència. Tàpies reeixirà com un pintor que anirà a França i tothom sabrà que qualsevol obra seva té una base política. Encara és més, el 1977 Montserrat Roig entrevista Tàpies i amb aquell to insolent de periodista jove li pregunta: ‘Vosaltres, a la postguerra, com podíeu fer política?’ I Tàpies li respon: ‘Nosaltres, quan vèiem una ratlla, ja sabíem que allò representava la catalanitat.’ Vull dir que hi ha una manera d’entendre la política que ara ens és molt difícil d’entendre i recuperar. És la idea d’un traç entorn del qual els espectadors experimentaran una solidaritat. I aquest traç no necessita ser explícit. I és això que em porta a Mallarmé i a la parla muda, i a dir que no solament l’artista té una biografia, sinó que cada obra també té una biografia pròpia. Alhora, l’obra mateixa guarda missatges que l’artista no hauria pogut preveure, i aquesta capacitat de connectar amb l’obra, de fer vincles, apodera els espectadors. Jo crec que això que hem fet és fer més complexa la política de Tàpies. ‘Pintura amb manilles’ (1970): Pintura i assemblage sobre tela. Col·lecció Artwenty, Madrid. —Xavier Antich  Tàpies es troba perfectament identificat en una sèrie de moviments, l’informalisme i l’art pobre, i això permet que s’entengui de seguida amb relació a què passa a Europa i als Estats Units. Però el perill d’aquestes lectures, vist amb el pas del temps, és que el fossilitzen. És identificat amb uns altres artistes la dimensió política dels quals o és dubtosa o directament és inexistent. Això fa que obres com ara Pintura amb manilles del 1970 no hagi tingut rellevància a l’hora d’explicar Tàpies i hagi quedat com a anècdota explícita, en el context d’allò que constitueix el gran gruix de la lectura hegemònica que s’ha fet de la seva obra (els murs, els grafits, les esquerdes, la materialitat, l’informalisme, etc.), on molt difícilment s’hi dóna la dimensió política si no és considerant la dimensió política fora de l’obra, considerant-la com una cosa diferent, que forma part de la ideologia del personatge, però que a l’obra no hi és. Allò que es mostra a l’exposició ‘Antoni Tàpies. Biografia política’ i ara també en el volum Tàpies. Biografia d’un compromís és que obres inequívocament polítiques com Pintura amb manilles no són excepcions anecdòtiques respecte de la resta. Aquesta obra és del 1970, any del Procés de Burgos, de la tancada de Montserrat, quan hi ha milers d’obrers acomiadats per les vagues, quan hi ha centenars de persones detingudes… És una obra produïda en aquest context i nascuda d’un artista que ja en aquell moment tenia un contacte setmanal amb militants clandestins del PSUC. De manera que tot plegat agafa una certa consistència. I enllaçant amb la pregunta que ens feies: l’exposició ‘Antoni Tàpies. Biografia política’ s’obria amb el tríptic de la Documenta de Kassel, i just després la primera obra que veia l’espectador (i era molt emocionant) era aquesta Pintura amb manilles. Per nosaltres avui les reixes i les manilles tornen a ser elements que també són en l’origen de la preocupació de Tàpies a l’hora de denunciar empresonaments en massa en un context de dictadura, que se suposa que ara no ho és. L’actualitat és aquesta superposició de temporalitats diverses. Aquesta obra és del 1970, però en tant que llegida avui, també és una obra del 2019, perquè és el temps dels espectadors. I l’entrecreuament de les dues experiències amb els dos contextos polítics diferents enriqueix en sentit i li dóna una vigència que, potser, el 2015 no tenia, tot i que ja sabem que la condició de pres polític no és una invenció del 2017.’ D’esquerra a dreta: Carles Guerra i Xavier Antich, director i president de la Fundació Tàpies, respectivament. —I amb relació a la segona pregunta, de l’esmorteïment dels artistes? —X.A.: ‘No comparteixo aquest diagnòstic, però amb relació a Tàpies, hem de recordar que en el seu temps no tots els artistes mantenien una posició inequívocament militant en la resistència antifranquista. Quant a Miró, Tàpies, Brossa, són artistes que ja tenen una posició militant durant la guerra civil. Amb tot, no és una qüestió de quantitat sinó d’actitud. El cas de Tàpies és significatiu perquè és aquell tipus de militància molt vinculada als cercles del catalanisme progressista, a l’òrbita del PSUC, comunista de formació marxista, a la Catalunya clandestina, i la seva relació és continuada de manera intensa. El Congrés sobre Semprún, que vam fer a la Universitat de Girona, va dur el retrobament de Tàpies i Semprún amb Pere Portabella i Francesc Vicens al davant.’ —C. G.: ‘Hi ha obres en Tàpies que eren polítiques però que eren preparades per no ser vistes com a polítiques, per poder sobreviure a la dictadura. Ho són les tres de la Documenta de Kassel.’ —X. A.: ‘I, per contra, també tenim una obra com L’esperit català del 1971, que es troba al Museu de la Universitat de Navarra, i on hi ha tots els conceptes sobre llibertat, Catalunya, l’Estatut… I dins aquests conceptes hi va escriure ‘dret al tiranicidi’ (dret de matar el tirà). És una frase posada al costat de la d’Eiximenis: ‘Ni reis ni ducs ni comtes ni nobles ni grans senyors.’ I la va fer el 1971. I si sabem, com s’explica al volum d’estudi, que Tàpies tenia a la seva biblioteca personal la primera edició del 1599 de De rege et regis institutione, primer tractat clàssic que legitima gairebé teològicament el dret de matar el tirà… home, no parlem de banalitats. L’esperit català no és un grafit de carrer, encara que en tingui la forma.’ —C. G.: ‘Deixa’m dir que aquesta obra, L’esperit català, la vaig descobrir i vaig considerar rellevant, perquè preparàvem una exposició sobre les pràctiques culturals al voltant de la història d’ETA. Aquesta història la va articular el fotògraf Xavier Ribas. Ell, que feia una investigació sobre el nitrat, va trucar perquè li expliquéssim alguna cosa sobre aquest quadre: del 1971, es va vendre el 1973 a la galeria Maeght de París i el va comprar la família Huarte, que és qui el va dipositar al museu de Pamplona. A la família Huarte ETA li va segrestar el fill gran, Félix, l’any 1972. Juan Mari Bandrés va ser qui va anar a pagar el rescat de 50 milions de pessetes. Se suposa que són els milions que ETA va utilitzar per matar Carrero Blanco. És a dir, que el quadre de Tàpies queda atrapat per la història. La biografia d’aquesta obra acaba donant aquesta potència política.’ —X. A.: ‘Doncs encara deixa’m afegir que l’any 1971, que és quan Tàpies fa aquesta obra, també escriu un article que es diu ‘L’art d’avantguarda i l’esperit català’, on diu sobre el catalanisme que és ‘la condició indispensable de l’art d’avantguarda a Catalunya’, com si fos inimaginable una actitud artística d’avantguarda separada del catalanisme. Perquè per ell, que participava del principi de Nicolau d’Olwer, l’essència del catalanisme és l’ambició de llibertat. Per tant, l’avantguarda, tal com ell l’entén, que és indissociable d’una acció radical d’exercici de llibertat, és indissociable també d’una reclamació política de llibertat. I en aquest article diu coses tan esfereïdores com ara que ‘l’esperit català és el que permet mantenir sempre viu l’embat essencial en pro de l’humanisme, la democràcia i la llibertat’. Això el 1971. Hem banalitzat tant la iconografia de la senyera que potser no som del tot conscients de tot allò que hi ha en joc en una obra com aquesta del 1971.’

Summary: L’esperit català i la biografia política de Tàpies


La cap de llista de BComú, Ada Colau, ha insistit a fer un pacte de govern amb ERC i PSC a Barcelona. Colau ha apostat de nou per un govern tripartit d’esquerres que inclogui les dues formacions, que, segons han expressat els seus líders, s’exclouen entre elles. Amb tot, Colau segueix confiant en aquesta possibilitat. ‘Que sigui impossible no està escrit enlloc’, ha apuntat en una entrevista a ‘Els Matins’ de TV3. Colau, però, no ha aclarit si acceptaria el suport del candidat de Barcelona pel Canvi-Ciutadans, Manuel Valls, per ser investida com a batllessa i ha dit que vol un ‘govern d’esquerres’, pel que buscarà ‘un acord el més ampli i transversal possible’. ‘Més clara no puc ser’, ha afegit. Tanmateix, ha dit que l’oferta de Valls l’ha ‘sorprès’ i ha insistit que en els comuns hi ha un ‘acord unànime’ per fer un govern amb PSC i ERC. A més, ha negat que en la reunió d’ahir amb ERC hagués dit que estava d’acord amb fer batlle Ernest Maragall. ‘No vam parlar d’això, demanaria al senyor Maragall que siguem curosos. Comencem converses i entenc que cadascú té els seus desitjos, però no es pot posar en la boca dels altres coses quan tot just hem començat a parlar’, ha dit. Segons Colau, tot el que es va acordar ahir va ser el fet d’obrir converses entre els equips negociadors dels dos partits.

Summary: Colau no aclareix si acceptaria el suport de Valls en una investidura


Les cent cinquanta cadires de l’entitat Cor de Marina, a Badalona, eren plenes per a escoltar un acte de nom prometedor (‘Trencant el silenci. Atemptats de Catalunya. 2017’) i ponents amb grapa, però que enganyava d’entrada perquè era, també, electoral. Junts per Catalunya va celebrar un acte en què, de fet, ningú no va demanar el vot, sinó que va servir per a despertar consciències i aixecar dubtes sobre els misteris dels atemptats gihadistes de Barcelona i de Cambrils del 17 d’agost de 2017, en què van morir quinze persones i centenars van resultar ferides. L’acte d’ahir es feia a la sala noble d’aquesta entitat fundada el 1882 per pescadors de Badalona, que s’hi reunien per cantar quan tornaven de la mar, en un dels primers cors de Clavé, i per ajudar-se mútuament. Va començar Jaume Alonso-Cuevillas, diputat de Junts per Catalunya. Alonso-Cuevillas és advocat del procés, però també lletrat d’una de les víctimes del 17-A, el pare de Rubí, Javier Martínez Espinola, un dels ponents d’ahir. El senyor Martínez Espinola va perdre el seu fill Xavier, de tres anys, a la Rambla de Barcelona. Ahir va ser espectacular de veure’l parlar. Al seu costat, el candidat badaloní de Junts per Catalunya, David Torrents, mosso en excedència i expert en radicalisme islàmic, no va decebre. Robert Manrique, víctima d’ETA a Hipercor, ara assessor a la Unitat d’Atenció i Valoració a Afectats per Terrorisme (UAVAT), va aportar-hi context i serenor. I finalment, Aurora Madaula, presidenta de la comissió d’investigació que el Parlament de Catalunya ha promogut sobre aquells fets tenebrosos, va moderar els assistents en la gestió del temps, però mai en la de les emocions. En aquest terreny tothom va anar a la seva. Les paraules dels ponents, sobretot del pare Javier Martínez, del mosso David Torrents i de l’assessor Robert Manrique, van ser tan viscudes que es va contenir més d’una llàgrima, ahir. I alguna altra es va vessar. I a la vegada van ser tan informatives, que va néixer més d’una espurna d’ulls, lúcida d’informació. El mosso i la falsa bandera El dubte si l’atemptat del 17-A havia estat de falsa bandera (és a dir, provocat pels serveis secrets espanyols per originar caos a Catalunya pocs dies abans del Primer d’Octubre) el va respondre el mosso David Torrent amb rigor informatiu en el torn de preguntes: ‘Aquest dubte no es pot demostrar. No es pot afirmar. Podem intuir que, si més no, hi va haver negligència de l’estat. Quan un cos policíac té informació sobre una persona, l’ha d’aportar, i en aquest cas ara sabem que l’imam Abdelbaki es-Satti col·laborava habitualment amb el CNI. I els Mossos no la van rebre, aquesta informació. La policia espanyola no ens ho va dir. Tampoc no ens van dir, com ara sabem, que a Vilanova havia compartit pis amb persones que es van immolar després en atemptats a l’Irac, i que ell els havia portat a l’aeroport. Hi ha informació que no es va traspassar. Això és així. Ara, nosaltres no ens podem arriscar a dir això que vostè ha dit de la falsa bandera. També us dic que, de les persones vinculades amb l’atemptat islamista de l’11-M a Madrid, una era confident de la Guàrdia Civil i una altra de la policia nacional. Sempre hi ha algú d’ells ocult en aquestes coses.’ David Torrrents, mosso en excedència i candidat de Junts per Catalunya a Badalona, i Aurora Madaula. presidenta de la comissió d’investigació dels atemptats del 17-A. Abans, el mosso David Torrents havia fet, en poquíssims minuts, una síntesi dels atemptats del punt de vista policíac, que ell va viure en primera persona. I va dir això: ‘Els mossos ens dediquem a controlar alguns oratoris. Diguem les coses pel seu nom. Ens basem en tres aspectes. El tipus d’islam que s’ensenya: no és el mateix el salafisme –atenció amb el salafisme– que l’islam transversal. Segon: si l’oratori és gran o petit. Hi van deu o mil, el divendres? I tercer i clau: si algú de la comunitat o dels feligresos és investigat o ho ha estat per terrorisme. Doncs l’imam dels atemptats, Es-Satti havia estat investigat i no ens ho havien dit.’ I afegí: ‘L’endemà dels atemptats pugem a Ripoll. Som els primers que anem a l’oratori on Es-Satti feia d’imam. I a l’oratori ens diuen que la policia espanyola de Girona hi havia anat tres vegades, els tres últims anys, a preguntar sobre aquell imam. Aquí hi ha alguna cosa, doncs. Calia demostrar si la policia espanyola havia fet la feina ben feta. Ho traslladem.’ ‘També us vull dir que de l’11-M al 17-A no han canviat els protocols. Per exemple, no hi ha llista d’imams, encara. A Europa sí que s’han fet coses: exigir als imams que presentin certificats de penals. Si no l’ensenya, no pot fer d’imam. Es-Satti no hauria pogut ser imam a Ripoll, perquè tenia antecedents. I també us dic que les víctimes són tan mal ateses ara com fa trenta-un any, després d’Hipercor. Per tant, l’estat no ha fet res per a millorar la seguretat ni per a atendre les víctimes.’ Javier Martínez i el camió del Xavier Un exemple brutal de la desatenció de les víctimes de terrorisme el va exemplificar ahir Javier Martínez Espinola, pare del Xavier, un nen de tres anys mort a la Rambla. El senyor Martínez va explicar la seva història amb intesitat, aixecant-se constantment, vivint el moment com si fos el darrer, amb un preciós català xafallós de Rubí, amb llàgrimes als ulls, en un discurs seguit per la seva psicòloga i les seves dues filles, presents a la sala: ‘Per què a Madrid no volen fer una comissió d’investigació sobre els atemptats? Per què? Com a pare, demano per què? A mi, això, no em deixa dormir. Jo vull que la mort del meu fill serveixi d’alguna cosa. Ara us explicaré que vaig anar a veure un jutge de l’Audiència Nacional.’ I mentre deia això ensenyava la peça d’una joguina. Només una peça. Era una porta d’un camió de nen petit. La duia a la mà. ‘Els jutges van enviar gent a casa a emportar-se una cosa que us ensenyaré ara. Vaig haver d’anar a un jutge de l’Audiència Nacional perquè me la tornés. No me la volien tornar. No em van deixar enterrar el meu fill durant quatre dies, esperant una autòpsia, i es van emportar coses de casa que no em tornaven. Els jutges es van endur això.’ I el senyor Martínez va ensenyar una capsa de cartó gran com una guitarra. ‘Jo encara no l’he obert. I ho faré ara. Avui, aquí davant de tothom.’ Javier Martínez va obrir la capsa i en va treure un camió blanc i blau, de ‘La patrulla canina’. ‘Sabeu per què sé que és el del meu fill, aquest camió? Perquè hi falta la porta. La peça que duc a la mà.’ La va acoblar, es va agenollar, i va continuar: ‘Això em fa tirar endavant. Guanyar el respecte pel meu fill. Aquesta és la joguina més cara que li havia comprat. Una joguina que ni parla. Cent deu euros. Jo necessito lluitar contra un estat que em pren les joguines del meu fill, no me les torna i no me’l deixa enterrar durant quatre dies.’ Javier Martinez Espinola amb el camió del seu fill. Al torn de preguntes, el pare de Rubí va mostrar el seu menyspreu pel diari El Periódico i la manera com havia publicat ‘The Nota’ de la CIA, que ell va deixar clar que considerava falsa. I també va insinuar que tenia molts dubtes sobre l’atemptat i que, de fet, segons com, l’exèrcit espanyol hauria pogut entrar a Catalunya amb l’excusa precisament de l’atemptat i avortar el referèndum. I que ui, sí, que què dirà la gent si parla en un acte d’un partit polític. I que sí, és a Junts per Catalunya, i què. I que Ada Colau també es va portar molt bé amb ell. Molt bé, es va portar Colau. Que quedi clar. I que a ell, a la nit, li costa dormir, i que es demana per què a Madrid no volen obrir una comissió d’investigació sobre els atemptats del 17-A. I que Miquel Iceta, que ara demana cortesia, no s’ha volgut reunir amb ell. No. ‘Miquel Iceta no m’ha volgut veure ni reunir-se amb mi. I sabeu qui tampoc no m’ha trucat mai? José Vargas Rincón, president de l’Associació de Víctimes de Terrorisme a Catalunya (ACVOT). No m’ha trucat mai!’ Robert Manrique i l’abandonament a les víctimes El senyor Robert Manrique fa trenta-un any treballava de carnisser a Hipercor, a Barcelona. ETA hi va fer esclatar una bomba. Desenes de morts i de víctimes. I d’ençà de fa tres dècades, Manrique ha vist com l’estat parlava en nom de les víctimes, però a la vegada les abandonava a la seva sort. El context, el brutal context que Manrique va aportar a l’acte, va ser potser encara més terrible que el del pare: ‘Voleu creure-us que per a ser una víctima has d’haver estat al lloc dels fets? És a dir, vosaltres no heu escoltat una víctima. Perds un fill de tres anys, i com que no eres allà, no ets cap víctima. Voleu creure que l’estat encara no ha fet cap llista dels testimonis dels atemptats de Barcelona i Cambrils? I que, dels ferits, repeteixen noms, i per això a les llistes oficials no els quadren els comptes? Voleu creure que si has viscut un atemptat, però no en comuniques les seqüeles, o no t’apareixen abans d’un any, no et consideren víctima? O el primer any, o res. Acabo: no totes les víctimes som d’una ideologia concreta, d’un partit, ni vam anar a la manifestació de Colón. Que quedi clar.’ Robert Manrique, a la dreta, adreçant-se al públic. En el torn de preguntes, Manrique encara va aportar més context brutal. Fa anys, es va presentar al Ministeri d’Interior espanyol amb una llista completa de noms, sentències i paperassa que demostrava l’existència a Catalunya de centenars de víctimes d’atemptats i violència de l’extrema dreta. Perquè Catalunya, als anys seixanta i setanta (que és quan la llei comença a ser vàlida), va ser plena de violència d’extrema dreta: ‘Vaig anar al ministeri a veure si podien ajudar totes aquelles víctimes. En vaig trobar 280. La resposta va ser: Quina gran feina que has fet. Enhorabona. Però si volen res, que vinguin ells. Nosaltres no mourem ni un dit.’ Entrevista a Robert Manrique: ‘Si a un ferit que ha estat a punt de morir no l’atenen com cal, què passa amb la resta?’ ‘Jo us vull dir –cridava Manrique– que només hi ha hagut una vegada que l’estat ha estat declarat culpable per negligència en un atemptat. Va ser en el meu cas, Hipercor. Les forces i cossos de seguretat no van fer cas de les tres trucades que hi havia hagut avisant de la bomba d’Hipercor. Tretze víctimes vam dur-los a judici. I vam guanyar. Vam guanyar! Imagineu-vos ara que les víctimes de Barcelona o Cambrils són centenars, què es podria aconseguir si es fa ben fet. Però s’ha de fer ben fet.’ En el torn de preguntes, Manrique va ser encara més contundent contra l’estat espanyol: ‘Ara ens podem trobar una altra vegada amb víctimes de l’extrema dreta. Com amb el Papus, els més grans ho deveu recordar. Ben clar us ho dic. A Catalunya, hi ha hagut víctimes de vint-i-vuit organitzacions terroristes. Moltes d’extrema dreta. Però aquestes, aquestes sembla que no comptin. Només comptem les d’ETA.’ Els dubtes d’Alonso-Cuevillas Alonso-Cuevillas, que va haver d’anar-se’n abans d’acabar l’acte, va explicar els dubtes que li suscitava el cas des d’un punt de vista penal. Com a advocat del Javier, pare de Xavier, va dir: ‘Hem llegit els milers de folis del cas. Però la part important encara és secreta. La de l’imam i el CNI, per exemple, és secreta. No es pot llegir. Hi ha coses que no encaixen. Que no quadren. S’ha volgut promoure una comissió d’investigació a Madrid, però la majoria dinàstica ho ha vetat.’ ‘Coses estranyes: el contacte del CNI i l’imam. Jo no puc dir res que no pugui afirmar i he de ser prudent. Però, si més no, hi ha una negligència inexcusable. I no és descartable que hi hagi una cosa més. Per això ens hi impliquem. Inexplicable que els Mossos no tinguessin informació. Hi ha tres persones encausades, però cap per assassinat. Els morts, òbviament, no poden ser-ho. Però als vius que queden els imputen col·laboració amb banda. Però no assassinats. S’intenta que tingui un perfil baix. Jaume Alonso-Cuevillas. Espontanis Al torn de preguntes, van intervenir dues senyores que deien sentir empatia perquè també havien presenciat atemptats. Una, en l’atemptat de la Rambla, va dir que era mare d’una noia i va esclatar a plorar recordant les hores en què la filla havia estat desapareguda, fins que la van trobar sana i estàlvia. L’altra, una senyora que va viure de prop l’atemptat del Papus comès per l’extrema dreta, que va deixar el seu fill de set anys un any amb malsons, i qui sap quants més amb seqüeles. ‘Nosaltres també hem estat víctimes. Ara hi ha gent que sortiu al carrer i ho expliqueu. Abans no ho feia ningú o no es feia res.’

Summary: El silenci sobre els atemptats del 17-A a la Rambla es trenca de manera brutal i intensa


L’ANC ha instat al parlament, especialment a la mesa, a ‘mantenir i garantir’ la seva sobirania pel que fa a la decisió sobre si retirar o no l’escó de diputat al president Quim Torra, tal com han explicat en un comunicat difòs avui. ‘Únicament és el Parlament de Catalunya qui té la potestat de decidir suspendre o no un president de la Generalitat. La Junta Electoral és simplement un òrgan administratiu electoral i, per tant, no pot decidir sobre el mandat dels diputats electes’, ha manifestat l’Assemblea. L’entitat també diu que el que va fer Torra amb la pancarta del Palau de la Generalitat va ser ‘complir amb el deure de denunciar la vulneració dels drets polítics, tal i com ja va resoldre el Grup de Treball de Detencions Arbitràries de Nacions Unides i que l’estat espanyol fa set mesos que incompleix’. ‘L’estat vol modificar de nou la voluntat política expressada en sufragi per la ciutadania de Catalunya’, afegeix. ‘Per la dignitat del poble de Catalunya, el Parlament ha de fer respectar i defensar la sobirania que li hem dipositat, i donar suport al president Torra i el president Torrent davant aquesta nova ingerència de l’estat’, diu l’ANC, que recorda el ple extraordinari del 4 de gener en què es va ratificar Torra com a diputat i president. A més, exigeix que s’apliquin els acors als que es va arribar en la resolució d’aquell mateix dia i insta a la mesa, que es reuneix demà al migida, que garanteixi els drets de Torra com a diputat i president.

Summary: L’ANC demana a la mesa del parlament que garanteixi els drets de Torra com a diputat i president


Amb l’escàndol encara calent de la retirada de l’estatut diplomàtic del representant de Flandes a Espanya, el ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, ha pressionat l’ambaixador de Grècia perquè destituís el cònsol honorari grec a Barcelona, Fernando Turró. El motiu, diu, és ‘haver comès un greuge a la bandera de l’estat espanyol al carrer’. Borrell es refereix al fet que Turró va participar en la darrera manifestació de la Diada amb una estelada. El ministre continuat, doncs, la purga de cònsols honoraris a Catalunya que va començar el govern del PP, amb els de Finlàndia, Filipines, Letònia i Bulgària. Tots amb l’argument que, d’una manera o altra, van donar suport a l’independentisme quan, com a cònsols honoraris, van participar en els actes que van voler.

Summary: Borrell agreuja la crisi diplomàtica forçant Grècia a destituir el cònsol honorari a Barcelona


L’obra ‘On és quan no hi és?’, De Tolo Ferrà, serà la primera coproducció familiar en xarxa per a la temporada vinent en què participaran institucions de les quatre illes, ha informat el Teatre Principal en un comunicat. Aquesta és la segona edició de les coproduccions orientades al públic familiar i la primera en què hi haurà participació de les quatre illes per mitjà de la xarxa formada pel Teatre Principal de Palma, la Fundació Teatre Principal de Maó, l’Institut d’Estudis Baleàrics, el Consell d’Eivissa, el de Formentera, l’Ajuntament de Santa Eulària des Riu i Sa Xerxa de Teatre Infantil i Juvenil de Balears. La coproducció permetrà optimitzar els recursos humans, financers i estructurals per a dur endavant el muntatge, amb l’objectiu de cobrir totes les fases i producció del projecte artístic seleccionat, des de la seva creació a la distribució final. A aquesta convocatòria es van presentar deu propostes i dilluns passat va ser designada la triada pel comitè de selecció, amb representants de totes les institucions i teatres coproductors. Del projecte seleccionat, el comitè ha destacat la qualitat artística, els seus valors pedagògics i la coherència pressupostada, que es conjuguen amb la voluntat de diàleg i capacitat d’adaptació de la productora. També han valorat les característiques tècniques que s’adapten a les realitats dels espais teatrals. A més s’ha atorgat un accèssit al projecte ‘Téntol’, de Gràcia Moragues, que permetrà a la creadora realitzar una residència a Formentera amb seguiment dels productors.

Summary: ‘On és quan no hi és?’, la primera coproducció teatral entre les quatre illes


En Mohammed és un algerià de cinquanta-set anys que en fa trenta-dos que va arribar a Barcelona. S’hi va establir després de viure tres anys a Mallorca i Menorca, on va treballar en un polígon industrial i recollint fruita. La situació del seu país, inestable políticament i econòmicament, va ser el detonant perquè, a vint-i-cinc anys, decidís de provar sort als Països Catalans. ‘Quan vaig arribar a Barcelona vaig treballar en la construcció i recollint raïm. No hi havia immigrants i vaig trobar feina fàcilment. Llavors tenia sou i casa.’ Ara fa vuit anys que en Mohammed viu al carrer. Sempre al mateix lloc. La crisi que va sacsejar el país i el món occidental li va prendre la feina, la llar i la ‘dignitat’. ‘Buscar feina ara? Qui contractaria ningú de 57 anys?’ La història d’aquest algerià és una de tantes que la Fundació Arrels, entitat dedicada a atendre ciutadans sense sostre, ha recollit aquest mes de juny en el cens de persones sense casa de Barcelona. S’hi apleguen dades, sobretot qualitatives, d’uns ciutadans que no surten al cens estatal. Hi han col·laborat prop de quatre-cents voluntaris que han recorregut els carrers de la majoria dels barris de la ciutat. La Fundació Arrels ha comptabilitzat 1.026 persones que cada dia dormen al carrer a Barcelona, 1.954 troben aixopluc en centres públics o privats i 415 viuen en assentaments. En total, hi ha prop de 3.400 ciutadans sense casa. Des del 2008, quan Arrels va fer el primer recompte de gent sense sostre a la capital, el nombre de ciutadans que viuen al carrer ha crescut de més d’un 60%. Deixant de banda Barcelona, entre el 2016 i el 2017 al Principat s’han fet recomptes d’aquesta mena a sis ciutats més (Badalona, Sant Adrià de Besòs, Mataró, Lleida, Girona i Tarragona). En total, s’hi han registrat 1.301 persones dormint al ras. Segons dades de l’Agència de l’Habitatge de la Generalitat de Catalunya, el 2014 hi havia 5.433 persones que dormien al carrer o en albergs d’acollida al Principat i més de 14.000 si s’hi afegien els qui vivien en albergs, refugis, habitatges tutelats o allotjaments temporals. Fotografia: Juan Lemus, Fundació Arrels. El pont del carrer de Biscaia, al barri de Sant Martí, aixopluga en Mohammed i sis homes més; la majoria, algerians, tret d’algun marroquí. ‘Dormim junts i ens ajudem els uns als altres.’ Just al seu costat, hi ha un parell de carretons que alguns fan servir per transportar deixalles i vendre-les a pocs cèntims d’euro el quilo. Durant les èpoques de més fred, en Mohammed ha fet estades curtes en albergs d’acollida, però diu que és una situació temporal. ‘Hi has de ser a les vuit del vespre. Et donen sopar i esmorzar, però a les nou del matí ja te’n fan fora.’ L’alcohol no és pas un bon amic d’aquest algerià. L’addicció a la beguda li ha barrat el pas, més d’una vegada, en albergs d’acollida i durant aquests últims anys ha fet que l’haguessin d’ingressar tres vegades a l’hospital, una dels quals va durar setmanes. Beu per ‘oblidar’ i ‘per poder dormir’ a la nit en una ciutat que veu impassible com els carrers s’omplen, com més va més, de gent que hi cerca refugi. Com al Principat, a la resta del país, hi ha hagut iniciatives semblants als recomptes de gent sense sostre. L’Ajuntament de València ha registrat enguany 500 persones sense casa –96 més que no les que va comptabilitzar el 2016 la Fundació RAIS, en el primer recompte d’aquestes característiques a la ciutat. La intenció del consistori és oferir-los un certificat d’empadronament perquè puguin tenir accés als serveis socials municipals o de la Generalitat. A Mallorca, l’Institut Mallorquí d’Afers Socials (IMAS) ha comptabilitzat 209 persones que dormen diàriament als carrers de l’illa, una xifra considerablement superior a les 156 de fa dos anys. La majoria, 188, són a Palma. L’objectiu de l’institut és millorar l’oferta dels serveis comunitaris bàsics, adequar els recursos de la xarxa d’inclusió social i ampliar l’oferta de serveis per arribar a la població més vulnerable. Viure al carrer té un cost. La Fundació Arrels explica que els qui presenten un ‘sensellarisme cronificat’, és a dir, que fa més d’un any que viuen al ras, tenen una esperança de vida de cinquanta-vuit anys, uns vint menys que no els correspondria. ‘El carrer és molt dur i viure-hi escurça la vida,’ assenyala Ferran Busquets, director de la Fundació. En Mohammed supera, amb escreix, les estatístiques de les persones sense llar a Barcelona. El 45% dels ciutadans amb qui treballa Arrels fa més de tres anys que viuen al carrer. Nou de cada deu són homes i dos terços són d’origen estranger. Vuit de cada deu tenen trastorns crònics físics o mentals. I tres de cada quatre no reben cap ingrés. Fotografia: Juan Lemus, Fundació Arrels. En aquest moment, en Mohammed tampoc no té ingressos estables. Havia cobrat un ajut estatal, però ja l’ha exhaurit. Els dies que té sort, diu, guanya 15 euros venent cartons, caixes, papers i les restes metàl·liques que troba als contenidors. ‘Un quilo a deu cèntims d’euro’, diu. Per menjar, durant el dia va a un menjador social on pot connectar-se a internet, veure films i jugar a jocs de taula amb més usuaris. ‘Què hi ha al carrer? Drogues, alcohol i res de bo. A la nit, te’n vas a dormir i no saps si demà seràs viu o mort. Tinc ganes de sortir d’aquí, però sense cap ajut és difícil.’ Uns quants carrers més avall, la Liliana, de trenta-cinc anys, surt de l’entrada d’un local per llogar. Viu a la planta baixa amb el seu company, la seva filla de set mesos i cinc adults més. Fa dos anys que se’n va anar de Romania, perquè li van oferir una feina de recollir taronges a Alacant. Però quan va arribar al País Valencià l’oferta no es va fer efectiva. Va dormir al ras durant una part de l’embaràs fins, juntament amb el seu company i la resta del grup, van trobar aixopluc en un local a prop de la Gran Via de les Corts Catalanes de Barcelona. Amb el temps han arranjat aquella planta baixa amb sofàs, una taula i llums. I ara ja la consideren casa seva. La principal preocupació de la Liliana és la seva filla, que alimenta amb la llet que li proporciona regularment la Creu Roja. A diferència d’alguns dels seus companys, mare i filla tenen accés als serveis sanitaris i socials. La intenció de la Liliana és quedar-se al país i per això té contacte amb una assistenta social, que l’ajuda a regularitzar la situació i a trobar feina. El company de la Liliana també és a l’entrada del local. Són més de les dues de la matinada i encara passeja pel carrer amb una bicicleta que arrossega un carretó. Els pocs ingressos que reben els fan venent les deixalles que arrepleguen dels contenidors. Si la sort els acompanya i omplen dos carretons ben plens, poden guanyar vint euros en un dia. Gràcia també acull desenes de sense-sostre. A diferència de Sant Martí, ací la gent sense llar acostuma a trobar aixopluc als caixers del barri; un barri que, des de fa anys, és a l’abast de pocs ciutadans. Fotografia: Juan Lemus, Fundació Arrels. En Yohann, un francès de trenta-sis anys, espera una habitació. La seva assistenta social li ha promès que, d’ací a quinze dies, podrà entrar en un habitatge tutelat, al Paral·lel, que compartirà amb més gent. Mentrestant, dorm en un caixer a prop del carrer de Pi i Margall. Fa deu mesos que va venir de Sardenya, on ha viscut aquests últims vint-i-sis anys. Ara recorre els carrers de Gràcia amb una guitarra i això li dóna uns quants diners. Fa vint-i-tres anys que toca la guitarra. ‘Tocar m’ajuda’, diu. Segons Arrels, una de cada quatre persones que dormen al carrer fa nit en caixers. La dificultat per a resoldre aquest problema no és tan sols el preu creixent del metre quadrat en una ciutat que es va internacionalitzant a marxes forçades, sinó la falta de disponibilitat d’habitatge, diu Ferran Busquets. Aquests dos factors fan que la situació de la gent que perd la casa esdevingui crònica. La Fundació Arrels disposa de setanta-cinc pisos i d’una residència de trenta-quatre places. No obstant això, Busquets diu que l’oferta de la fundació no pot abastar ni de bon tros la demanda que reben. Arrels demana la presència d’espais ‘no massificats’ a cada barri, oberts nit i dia, amb unes normes flexibles i on no hi hagi cues per entrar. D’aquesta manera, afegeix Busquets, s’aprofitarien els locals buits que hi ha a la ciutat i es reduiria dràsticament el nombre de gent que dorm al carrer cada dia. Al vespre, en Yohann recorre les fleques del barri i sempre en surt amb alguna pasta o una barra de pa que l’ajuda a passar la nit. Al caixer on dorm no està sol. Hi ha un altre noi, també estranger. Fa mesos que dormen tots dos en aquell espai de menys de nou metres quadrats, cercant refugi en una ciutat i un barri en un procés creixent de gentrificació. El caixer on dorm en Yohann no és pas l’únic que aixopluga gent sense sostre. Uns metres més amunt, una dona i un home que va amb cadira de rodes passen la nit a l’entrada espaiosa d’una altra sucursal bancària. ‘Vaig venir perquè m’agradava la ciutat’, diu en Yohann. ‘Tinc molts amics a Barcelona que m’ajuden. Ara espero poder entrar a l’habitació i començar una nova vida.’

Summary: ‘Te’n vas a dormir i no saps si demà seràs viu o mort’