El Col·legi d’Advocats de Barcelona (ICAB) commemorarà avui els quaranta anys de la constitució espanyola amb un acte encapçalat per la degana del col·legi, Maria Eugènia Gay. Entre els ponents hi ha l’ex-vice-president del govern espanyol, Alfonso Guerra. En un moment polític tan delicat com el d’ara, el fet d’haver-hi convidat Guerra, qui es va vantar d’haver ‘passat el ribot’ per l’estatut de Catalunya, ha causat un fort malestar entre molts col·legiats, alguns dels quals preparen accions per a l’acte d’avui, a les set del vespre a la seu del Col·legi. ‘Trobarem la manera d’expressar la nostra disconformitat amb l’acte’, explica una col·legiada. Forma part d’un col·lectiu d’advocats incòmode amb la gestió de la presidenta del col·legi: ‘Continua la línia del seu pare , és a dir, la de no complir les seves funcions estatutàries, entre les quals hi ha la defensa a ultrança dels drets i les llibertats’, diu en referència als presos polítics catalans. Creu que no li hauria costat gens de fer una denúncia de la presó preventiva, sobretot quan ‘nombrosos tribunals europeus i juristes de prestigi reconegut han dit que no hi ha delicte.’ A la mateixa hora que començarà l’acte, a les 19.00, just davant de l’ICAB, a la delegació del govern espanyol, hi haurà una manifestació en suport de la vaga de fam de quatre presos polítics: Jordi Sànchez, Jordi Turull, Josep Rull i Joaquim Forn. El dia que van renyar Torrent L’advocada consultada també recorda el paper de Gay en l’acte al col·legi el febrer passat, en què la lletrada va renyar en públic Roger Torrent. Torrent va denunciar amb contundència la repressió de l’estat espanyol davant el ministre de Justícia de llavors, Rafael Catalá. ‘Cal denunciar l’existència de presos polítics, acusats de rebel·lió i sedició per delictes inexistents. Més de cent professors universitaris de dret penal d’arreu de l’estat espanyol han assenyalat la greu desproporció de les mesures preventives i l’error d’atribuir aquests delictes’, va dir Torrent. Enmig del discurs, diversos juristes es van aixecar i el van deixar plantat. Maria Eugènia Gay, que era al costat de Torrent, el va renyar: ‘Si us plau, president. No era la idea. L’has feta bona, moltes gràcies.’ Entre els qui se’n van anar de la sala hi havia el president del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC), Jesús Maria Barrientos; el fiscal superior de Catalunya, Francisco Bañeres; l’ex-degà de l’ICAB i ex-vice-president del Tribunal Constitucional espanyol Eugeni Gay, que també assistirà a l’acte d’avui; i l’advocat José María Fuster-Fabra. A l’acte d’avui, també hi intervindrà la catedràtica de dret constitucional de la UAB Teresa Freixas, vinculada a Societat Civil Catalana, que ha exhibit públicament una actitud hostil envers l’independentisme; fins i tot va qualificar de colpista el president Puigdemont i va defensar la intervenció de l’autogovern de Catalunya. El malestar dels advocats va agafar volada amb un piulet a Twitter de l’ex-degà Jaume Alonso-Cuevillas en què deia: ‘Benvolguda Maria Eugènia Gay, degana del Col·legi d’Advocats de Barcelona, celebrar l’aniversari de la constitució espanyola i convidar qui es va vantar públicament d’haver “passat el ribot” a l’estatut no em sembla que sigui el més adequat en les circumstàncies actuals. Et prego que hi reflexionis i que el desconvoqueu.’ Benvolguda @MariaEugeniaGay Degana de l’ @comunicacioicab Celebrar l’aniversari de la CE i convidar a qui es va jactar públicament de ‘pasar el cepillo’ a l’Estatut no em sembla que sigui el més adequat en les circumstàncies actuals Et prego hi reflexionis i el desconvoqueu pic.twitter.com/anaWr220EE — J. Alonso-Cuevillas (@JaumeAlonsoCuev) December 1, 2018

Summary: Un col·lectiu d’advocats farà notar el seu malestar a l’acte d’Alfonso Guerra a l’ICAB


El cap de llista de Junts pel Sí, Raül Romeva, ha fet unes declaracions al diari El País dient que no importava pas qui seria president de la Generalitat després del 27-S en cas que la coalició tingués majoria al parlament. ‘No importa qui serà el president’, ha dit Romeva. I ha afegit: ‘Mas tindrà un paper com qui vingui d’ERC’, i ha recordat que, sobre qui hauria de ser el president, hi havia un acord entre dos partits, és a dir, entre CDC i ERC, segons el qual, Artur Mas seria el president si hi havia la majoria necessària al parlament. Catalunya Sí que es Pot, el PSC, el PP i Ciutadans s’han posat d’acord a atacar les paraules de Romeva i a criticar la claredat del projecte polític de Junts pel Sí. Enmig d’aquestes crítiques, la número dos de la candidatura, Carme Forcadell, ha reiterat en declaracions a VilaWeb que el presidenciable de Junts pel Sí era Artur Mas, en virtut de l’acord entre CDC i ERC. Però ha insistit, com Romeva, que no era important qui fos el president. Heus ací un fragment de l’entrevista amb Forcadell, que podreu llegir íntegrament demà. —En cas que Junts pel Sí tingui una majoria parlamentària, qui hauria de ser el president? —No és important qui sigui el president, sinó què fem, per què ens hem ajuntat i què farem. No és important el qui sinó el què. —Però el qui també té importància. —Sí, hi ha un acord entre Convergència i ERC perquè Mas sigui el president. Però vull insistir que no és tan important el qui, i que ho farem junts gent molt diversa. És aquesta excepcionalitat, que cal remarcar. Qui sigui al capdavant és secundari. —Esteu d’acord, doncs, amb Raül Romeva quan diu en una entrevista a El País que no és important qui sigui el president? —Amb paraules diferents diem això mateix… —No ho diríeu així, que ‘no és important’? —No, jo diria que tant hi fa, que és igual qui sigui el president. Amb paraules diferents, més o menys, el Raül i jo diem això mateix. —Romeva també diu que als actes de campanya no defensaria pas la gestió que ha fet Mas de president de la Generalitat. —Jo entenc que ens hem posat d’acord per un propòsit de futur, i no pel passat. Tots tenim el nostre passat, i hem arribat a aquesta llista des de projectes diferents i fent coses diferents. Anirem explicant què volem fer i com ho farem, però no què hem fet al passat. Allò important d’aquesta candidatura és això: que gent amb idees molt diverses ens hem unit per un projecte de futur i de país. I som aquí per parlar de futur, i no de passat.

Summary: Forcadell deixa clar que el presidenciable de Junts pel Sí és Artur Mas


Les aigües són manses al port de València. Els molls són plens de gent que gaudeixen del sol. S’hi sent música provinent dels restaurants. El Mundial és important, però el futbol s’aprecia millor sense comentaristes. Els comiats de solters i els banyistes es confonen. L’estiu té aquestes coses. Tanmateix, la calma no amaga el rastre de l’operatiu humanitari que començarà d’ací poques hores. Els logos de Metges Sense Fronteres (MSF), la Creu Roja o SOS Méditerranée són per tot arreu. La Generalitat ha activat el pla d’emergència territorial i hi ha mobilitzat més de 2.300 persones per a garantir una bona arribada i acolliment als sis-cents trenta migrants que naveguen ara mateix a bord de l’Aquarius, el Dattilo i l’Orione. El primer a entrar per la bocana del port serà el Dattilo, un dels vaixells més grans de la guàrdia costanera italiana. Ho farà a les sis del matí, aproximadament. Els desembarcaments es faran de manera separada i en períodes de tres hores. Després hi entrarà el famós Aquarius. Passat el migdia serà el torn de l’Orione, propietat també de l’armada italiana. I, així, s’acabarà un periple a la Mediterrània innecessàriament llarg en el qual el món ha vist la pitjor cara de la UE, insolidària i permetent que dos estats membres —Itàlia i Malta— vulnerin el dret internacional. ‘El trasllat a Espanya es podria haver fet després d’haver desembarcat a Itàlia. Era el més sensat i segur, però ens han utilitzat políticament’, denuncia MSF. El sots-director d’emergències de la Generalitat, Jorge Suárez, ha assegurat que la intenció és que els migrants passin el mínim de temps sobre el ciment del moll i, per tant, que siguin derivats cap a centres d’acollida de immediatament. ‘Per raons de seguretat i intimitat que poden entendre, no explicaré quins’, ha dit en la conferència de premsa. Abans del desembarcament, un equip conjunt de personal mèdic i treballadors del port accedirà als vaixells. Hi faran una primera anàlisi de l’estat del passatge. MSF ha anunciat que entre els migrants hi ha casos vulnerables, com les set dones embarassades o els seixanta menors sense acompanyar, però no pas situacions crítiques. Entre les afectacions més severes hi ha casos de sarna o cremades produïdes per la barreja de gasolina i aigua marina. Feta l’anàlisi prèvia, començarà el desembarcament. #MSF medics on #Aquarius continue painstaking daily dressing changes for more than 20 patients who have suffered serious fuel burns. If not treated properly, these burns will go on to cause chronic pain, disfigurement, and horrific scars. pic.twitter.com/xGlBRkpuaD — MSF Sea (@MSF_Sea) June 15, 2018 En tot moment el personal mèdic —format per membres de la sanitat pública i la Creu Roja— prendrà les decisions amb coordinació amb la conselleria de Sanitat. Una volta el moll, els migrants rebran una primera atenció mèdica individualitzada. Les embarassades i aquells que necessiten cures immediates seran derivats a centres hospitalaris de València i la rodalia. Qui no presenti problemes de salut passarà a disposició de la policia científica, que els registrarà les dades personals. Posteriorment seran traslladats a centres d’acollida provisionals. En el procediment també hi col·laboraran més de quatre-cents traductors. ‘Volem que se sentin còmodes i que no hagin de repetir la seva història cada dos per tres. L’agilitat i l’eficiència és la nostra prioritat’, ha assegurat Suárez. I després, què? El batlle de València, Joan Ribó, i la vice-presidenta de la Generalitat, Mònica Oltra, han reiterat la voluntat de la ciutat i del País Valencià d’acollir de manera permanent els sis-cents trenta migrants dins del pla ciutat refugi ideat el 2015. Tanmateix, ni el Consell ni els municipis tenen les competències per a prendre aquestes decisions. Madrid mana i el gest de donar llum verd a l’Aquarius es pot convertir en una cosa cosmètica. El govern de Pedro Sánchez, mitjançant la vice-presidenta Carmen Calvo, ha deixat clar que no es faran distincions entre el passatge de l’Aquarius i els migrants que arriben amb pastera pel sud de l’estat espanyol. Aquells que puguin rebre asil, és a dir, que demostrin que no poden tornar al país d’origen per culpa d’un conflicte o perquè poden ser perseguits per raça, religió o orientació sexual, rebran protecció. La resta restaran desemparats. Sobre això, Calvo ha reconegut que és possible que una part acabin en Centres d’Internament d’Estrangers, el pas previ a l’expulsió. Una voluntària de la Creu Roja caminant en una simulació d’una instal·lació d’acollida de migrants al Port de València. Aquesta és una posició que també ha defensat José Luis Ábalos, ministre de Foment. ‘Tindran un permís temporal d’un mes i després seran tractats com la resta’, ha afirmat avui en una conferència de premsa. Un dia abans, l’executiu havia assegurat que el permís seria de noranta dies. Segons Ábalos, cal aplicar la llei i no se’n poden fer excepcions. Tanmateix, el president de la Comissió Espanyola d’Ajut al Refugiat (CEAR) del País Valencià, Jaume Durà, assegura que la situació és excepcional i que, en aquest cas, la llei d’estrangeria permet d’oferir una acollida a llarg termini als migrants. Segons Daurà, el cas de l’Aquarius no es pot comparar amb les pasteres perquè ha estat l’estat espanyol qui ha ofert un port segur als migrants davant l’amenaça d’estar eternament a la deriva. ‘Tanamteix, jo sempre he defensat que tots mereixen un tractament just i un acolliment permanent’, matisa. Sobre el permís temporal, que compara amb un visat turístic, considera que és ‘una oferta temporal que no soluciona el problema’ i recorda que, fins i tot aquells que demanin asil, no tenen garantida la protecció. El procediment s’allarga mesos, durant els quals no es pot expulsar els migrants, però l’estat només accepta una de cada tres peticions. L’any passat, 31.000 persones van sol·licitar protecció i el 65% van rebre un no com a resposta. Per això, la CEAR insta el govern espanyol, però també a la UE, a oferir vies segures i legals perquè els migrants puguin arribar als estats membres. ‘És una qüestió d’humanitat i de dignitat’, defensa Durà. ‘L’efecte crida no existeix’ En les darreres quaranta-vuit hores, Salvament Marítim ha rescatat més d’un miler de persones al sud de l’estat espanyol. Concretament al mar d’Alborán i a l’estret de Gibraltar. Mitjans espanyols han publicat articles assegurant que l’arribada de l’Aquarius a València ha generat un efecte crida per als migrants. Daurà, però, nega que existeix i explica que la política migratòria de la UE que ‘consisteix a externalitzar fronteres’ ha fet reflotar la ruta migratòria del Magreb cap a l’estat espanyol. ‘Si mires les xifres veuràs que les arribades són gairebé les mateixes que a Grècia i Itàlia. Les màfies saben que,uan es tanquen rutes, s’obren altres possibilitats’, afirma. Els CIE, un forat negre en la legislació espanyola El permís temporal permetrà als migrats estar-se a l’estat espanyol durant trenta dies, però aquells que prèviament hagin estat expulsats d’un país de la UE o que tinguin la prohibició expressa d’entrar-hi, segons la llei d’estrangeria hauran d’anar directament a un CIE. ‘Són un forat negre dins de la legislació de l’estat espanyol, assegura Gema Síscar, portaveu de CIEs No. La plataforma lluita del 2010 ençà per aconseguir el tancament del CIE de Sapadors, una instal·lació amb capacitat per cent cinquanta-sis persones, on poden acabar alguns dels passatgers de l’Aquarius. ‘Allà, hi trobaran molta misèria. Els tancaran en cel·les amb barrots, com en una presó. No tenen lavabo i a la nit hauran de fer les necessitats davant dels companys de cel·la perquè no els deixaran sortir. El servei sanitari és molt deficitari. Durant el cap de setmana només hi ha infermers i entre setmana els metges assisteixen molt poques hores’, explica. A més, denuncia que els migrants reben molt poca informació, sobretot per la manca de traductors, sobre el seu estatus jurídic i que posen entrebancs a l’hora de contactar els advocats. ‘El personal de la policia espanyola és molt poc format per tractar persones d’ètnies, cultures i religions diferents’, afirma la portaveu. El CIE de Sapadors va estar tancat aproximament un any, entre el 2016 i el 2017, per reformes segons la versió oficial, però la veritat és que patia una plaga de xinxes. El port de València rere una tanca de l’antic circuit de Fórmula 1. Al centre, el pas previ a l’expulsió, els migrants només hi poden estar seixanta dies. Síscar també critica que, una volta aprovada la deportació, s’avisa els afectats amb molt poques hores de marge. ‘Alguns estan completament desarrelats perquè fa anys que varen sortir de casa i no tenen on anar’, assegura. Els qui no són expulsats durant el termini de seixanta dies, els amollen. Tanmateix, la seva situació continua essent irregular: no tenen permís de residència o de treball. Poden sol·licitar el primer al cap de tres anys. En aquest malson, hi poden entrar demà alguns migrant, però quan comencin a expirar-ne els permisos temporals, els CIE es poden omplir molt de pressa. L’oferta francesa Quan l’Aquarius estava desemparat a poques milles de les costes de Sicília i Malta, el port més proper, davant la negativa de Roma i de la Valletta d’acceptar els migrants, s’estava a l’illa de Còrsega. El seu govern es va mostrar favorable a rebre els sis-cents trenta migrants, però el president francès, Emmanuel Macron, no s’hi va pronunciar. El vaixell ha hagut de fer un trajecte de més de mil quilòmetres, vorejant també la costa corsa, abans que l’Elisi digués poca cosa més que ‘gràcies’ a Pedro Sánchez per haver-se’n fet càrrec. Però avui ha transcendit que el govern francès acceptarà aquells migrant que al port de València expressin la voluntat d’anar a França. En quines condicions i com es farà el trasllat, és una cosa que encara no s’ha concretat, però la Moncloa ja ha agraït el gest. La vice-presidenta Carmen Calvo és qui s’encarrega de fer les gestions amb París. Un segon Aquarius? El viatge de l’Aquarius, el Dattilo i l’Orione cap a València ha fet que davant de la costa de Líbia, l’operatiu de rescat sigui més feble. L’agressivitat de les autoritats italianes amb les ONG, a qui acusen ben sovint de participar en el tràfic de persones, ha fet que moltes hagin abandonat la zona. La catalana Open Arms va tenir el vaixell principal requisat per la fiscalia italiana durant setmanes. Arran d’això, ara requereix reparacions importants. L’odissea de l’Aquarius, doncs, no tan sols ha estat un joc polític. La seva absència ha perjudicat seriosament els rescats de migrants en una ruta on han mort, només enguany, més de cinc-centes persones (arriben a les vuit-centes en tota la Mediterrània). Però això no preocupa gens el ministre de l’Interior italià, Matteo Salvini, que continua amb la seva creuada contra les ONG. Avui ha anunciat que no obrirà cap port als vaixells de Lifeline i Seefuchs, dues organitzacions dels Països Baixos que, després d’haver rescatat migrants, es dirigeixen vers Itàlia. ‘Que sàpiguen aquests senyors que Itàlia ja no vol ser còmplice del negoci de la immigració clandestina i que, per tant, hauran de cercar-se altres ports (no italians) als quals dirigir-se’, ha piulat. Mentre Aquarius naviga verso la Spagna, altre 2 navi di Ong con bandiera dell’Olanda sono arrivate al largo delle coste della Libia.Sappiano che l’Italia non vuole più essere complice del business dell’immigrazione clandestina, e dovranno cercarsi altri porti dove dirigersi. — Matteo Salvini (@matteosalvinimi) June 16, 2018 Itàlia amenaça una vegada més de vulnerar el dret internacional, però sobretot, posa en perill la vida d’éssers humans, en una actuació, tot sigui dit, hipòcrita. Recentment, Salvini ha permès a la guàrdia costanera que deixés desembarcar prop d’un miler de migrants. Política. D’altra banda, el comboi de l’Aquarius, en què participen dos vaixells italians i que ha rebut ajuda —queviures i joguines— un parell de vegades de Roma, no ha sortit especialment barat al contribuent italià. El ministre conserva la seva aparença d’inflexible, però a un cost humanitari i econòmic molt alt. La UE, com sempre, encara s’hi ha de pronunciar… Però València va fent camí (fins on la deixin).

Summary: València, preparada per a salvar la dignitat d’Europa


Una bona part de la intervenció del president del grup parlamentari de Ciutadans, Carlos Carrizosa, al debat de la moció de censura contra el president Quim Torra ha estat dedicada a desqualificar els set independentistes empresonats per l’Audiència espanyola. Carrizosa ha fet ús constantment d’informacions publicades que ha hagut de reconèixer que eren filtracions, i fins i tot s’ha hagut de matisar recordant que hi ha secret de sumari. ‘N’hi ha dos que han confessat que recollien material per fer amonal i goma 2, explosius. Hi ha dos confessos… segons que sembla, perquè està en secret de sumari. Però això ha transcendit, però això ha transcendit, però això ha transcendit. Vostès se n’han desmarcat?’

Summary: Carrizosa patina i es desautoritza a si mateix quan ataca els independentistes empresonats


La Generalitat Valenciana convoca per al 2020 l’Oferta Pública d’Ocupació més gran fins al moment, ja que sortiran les ofertes del 2017, 2018 i 2019, amb un total de 13.422 places. El ple del Consell ha autoritzat avui el decret pel qual s’aprova l’oferta del 2019 per a personal gestionat per la Conselleria de Sanitat Universal i Salut Pública, constituïda per places vacants i dotades econòmicament en el pressupost de la Generalitat per al present exercici. El total d’aquesta oferta ascendeix a 2.032 places, detallades per categories professionals, amb indicació de la quantitat total de places per categoria i sistema de provisió, places corresponent al torn lliure, promoció interna del personal estatutari fix i funcionari de carrera, així com a les places derivades del Pla d’Estabilitat. En concret, aquestes 2.032 places corresponen a 1.962 places d’estatutari (804 places de promoció interna, 970 de torn lliure i 188 d’estabilització) i 70 places funcionarials, detalla el govern valencià. Així, atès que, com també està prevista la convocatòria dels processos selectius corresponents a les ofertes dels anys 2017 i 2018 – que suposen 11.390 places -, serà l’Oferta d’Ocupació Pública més gran realitzada fins al moment.

Summary: La Generalitat Valenciana convoca per al 2020 l’oferta pública d’ocupació més gran de Sanitat fins al moment


Aquesta setmana, l’actriu i escriptora Estel Solé ha començat una campanya a les xarxes per a reclamar una Marató de TV3 dedicada a l’endometriosi, una malaltia que malgrat que a Catalunya afecta una de cada deu dones continua essent àmpliament ignorada. Ella i el doctor Francesc Carmona, cap de ginecologia de l’Hospital Clínic i un dels màxims especialista en endometriosi, expliquen a VilaWeb per què és tan important de fer saber com és aquesta malaltia i impulsar programes d’investigació que ajudin a guarir-la. ‘Sempre m’havia fet molt de mal la regla. Em tirava a terra perquè les rajoles fredes em fessin d’anestesiant. Quan havia de venir dormia amb un Espidifen obert a la tauleta de la nit, perquè aquells minuts eren vitals. I si se m’avançava i no tenia la medicació a punt, sabia que m’esperaven vuit hores d’un dolor molt intens.’ Així explica Estel Solé com ha conviscut durant anys amb l’endometriosi. Ara hi pot posar nom, però durant anys li deien que no era res. ‘Mai no havia trobat normal aquest dolor, però jo anava el metge i em deien que tot era normal. M’anaven trobant cosetes. De vegades em deien que tenia quists de xocolata… Amb el temps, alguns altres metges m’han dit que això ja era un símptoma d’endometriosi. Però ells mai no m’ho havien dit. De cop moria de dolor durant tres dies i em deien que era el quist que havia petat. Tot era normal.’ Malgrat tenir els símptomes, malgrat demanar explicacions als metges pel dolor que tenia, malgrat la insistència, el diagnòstic va trigar a arribar. I el seu cas no és excepcional. De mitjana, les dones amb endometriosi triguen vuit anys a ser diagnosticades. El motiu? La desconeixença. La desconeixença de la societat, però cosa que és més greu, la desconeixença entre els professionals de la sanitat. ‘És molt fàcil de diagnosticar la malaltia. El truc és en escoltar la dona’, assegura el doctor Francesc Carmona. Estel Solé i el doctor Carmona (Foto: Adiva Koenigsberg) A l’Estel no li van saber dir què li passava fins al 2014, i va ser casual. Provava de ser mare i, com que tenia dificultats, va decidir de fer-se proves de fertilitat, que van donar com a resultat uns marcadors tumorals alts. Durant una setmana va pensar el pitjor. Tenia un tumor? ‘Vaig veure molta desconeixença entre els metges. Però em van recomanar d’anar a un altre especialista.’ Aquell va ser el primer dia que algú li va anomenar la paraula ‘endometriosi’. Va ser un petit alliberament de pensar que no era un tumor, però que els metges tinguessin tan poc coneixement de què li podia passar també la posava nerviosa. Però allò que li va passar a l’Estel no és excepcional, més aviat és l’habitual. ‘Moltes de les dones que ens arriben a l’hospital vénen espantades pensant que es moriran perquè tenen un càncer d’ovaris… i tenen endometriosi. Nosaltres pràcticament mai no demanen els marcadors tumorals per a l’endometriosi, sabem que sempre surten alterats’ explica Carmona, que afegeix: ‘Hi ha un munt de dones que s’han posat a plorar quan els he dit que tenien endometriosi. De cop s’adonen que no són boges, que el problema no són elles, que realment hi ha alguna cosa que els genera aquest dolor. Ja saben contra què han de lluitar.’ Una sensació que comparteix Estel Solé: ‘Quan em van dir que tenia aquesta malaltia vaig sentir un alliberament. Que no es mal interpreti, però de cop vaig pensar que no era boja, que tot allò que sentia no m’ho imaginava i que realment aquests dolors responien a alguna cosa. No era normal aquell dolor pèlvic crònic, el dolor en les relacions sexuals, amb la regla… Però l’alliberament va ser absolutament breu, perquè aleshores em van parlar d’una malaltia de la qual mai ningú no m’havia dit res. Em vaig sentir absolutament sola. Creia que era la primera persona que ho tenia. D’alguna manera, en aquell moment al dolor físic s’hi va afegir patiment emocional. I en el meu cas, una infertilitat que em va portar a la sala d’operacions i a tenir el meu primer fill in vitro’. Estel Solé (Foto: Adiva Koenigsberg) I la pitjor part és que de cop t’expliquin que malgrat que hi ha algunes coses que et poden ajudar a controlar el dolor, no se n’anirà mai del tot. ‘Amb l’embaràs, la meva situació ha millorat, però esporàdicament encara tinc dolors molt intensos; he hagut d’anar d’urgències i tot’, explica Solé, que afirma que amb el temps ha après a conviure amb la malaltia. ‘És una companya de vida, i no especialment agradable.’ ‘Ara com ara l’únic tractament efectiu són les hormones. Hi ha moltes coses en marxa. I calculo que d’aquí a cinc o set anys en veurem els primers resultats. Ara mateix és una malaltia que encara no entenem gaire bé. En cada dona és diferent i fem descobriments constants. Per exemple, sempre havíem dit que era d’arrel reproductiva, ens pensàvem que podia venir amb la primera regla i que s’acabava amb la menopausa. Ara veiem que no. És una malaltia per a tota la vida. Hi ha dones que ens expliquen que ja no tenen la regla i que continuen tenint símptomes. No totes, però n’hi ha que sí. A més, sabem que comença a l’etapa prenatal, perquè hi ha aspectes genètics. És més, sabem que hi ha fenòmens que passen durant la gestació que poden incrementar el perill de tenir endometriosi i que els abusos sexuals durant la infància també hi van associats. Comencem a saber moltes coses. Però tenim encara molt de camí’, conclou el doctor Carmona, que dóna suport a l’Estel Solé a l’hora de demanar que cal una Marató. Doctor Carmona (Foto: Adiva Koenigsberg) Tots dos ho tenen clar: els diners per a la investigació haurien de ser públics, però com que ara mateix no arriben per aquesta banda, han decidit d’interpel·lar a la societat amb la Marató. Aquests dies han hagut de sentir que no té sentit perquè només afecta la meitat de la població. Ells ho tenen clar, afecta una de cada deu persones amb úter, la mateixa xifra que la diabetis, malaltia per a la qual sí que n’han fet una. Però si es tracta d’arguments, ells en tenen molts més. Carmona afirma: ‘Hem de canviar la percepció social dels símptomes de la dona. Si els homes tinguéssim mal als testicles durant cinc dies al mes, el món s’hauria mort. Si passa a les dones… La història és molt masclista’ El doctor Carmona recorda que cal fer molta feina. La més important, fer saber que la regla no ha de fer mal. ‘Fa tres anys que provo d’introduir aquesta frase al programa escolar per a parlar de salut sexual i reproductiva. La regla no fa mal i si a algú li fa mal, cal trobar-ne l’explicació’. I Estel Solé hi afegeix: ‘I si us diuen que no passa res, canvieu de metge.’ Som molt lluny d’això. La societat continua associant la regla amb el dolor. ‘Si féssim una enquesta per a saber quantes dones es prenen antiinflamatoris, segur que sortiria que són el 98 %. Hem normalitzat el dolor i no pot ser’, diu l’Estel Solé, que apunta: ‘Els metges afirmen que el dolor que patim és similar a un atac de cor. I mira, no passa res. Ens prenem una pastilla i hem de fer vida normal.’ ‘Aquesta malaltia és el resum exacte de tot allò que defensa el feminisme ara mateix i, sobretot, és el millor exemple del biaix de gènere que hi ha també a la salut. Com que no és una malaltia que d’entrada sigui impactant, com que no ens morim…no li donem importància. Però hi ha cada història… Hi ha cirurgia mutilant, hi ha dones que han perdut l’úter, els ovaris o els intestins. Hi ha tanta gent que no pot fer la seva vida amb normalitat. Hi ha tantes dones que no poden tenir fills per aquesta malaltia. Esteu segurs que no és tan important d’investigar sobre l’endometriosi?’, es demana Estel Solé. Demanem-nos-ho.

Summary: Per què és important una Marató sobre l’endometriosi?


Feia anys que s’havia instal·lat la dinàmica que els escriptors i pseudo-autors amb llibre que es passen el Sant Jordi signant a les parades al centre de la ciutat comencessin la jornada –de 10.00 a 11.00– esmorzant a peu dret a l’hotel Regina. Allà, els periodistes tenien l’oportunitat de prendre les primeres declaracions i es feia la ‘foto de família’, que en diuen, amb tots aquells que a les 10.30 hi eren. En els últims anys, la concurrència enorme la feia semblar una cita ineludible. Tanmateix, el dia 7 d’abril rebíem un comunicat de l’hotel Regina del carrer Bergara que anunciava que, per raons d’organització, enguany no es faria l’esmorzar. Sí que es manté l’esmorzar que organitza el Grup 62, amb els guanyadors dels seus tres premis més mediàtics: David Cirici pel Sant Jordi, Pilar Rahola pel Ramon Llull i Xavier Theros pel Josep Pla. És un esmorzar pensat per a la premsa també, perquè els mitjans comencin la jornada parlant dels premiats del Grup 62. Ara bé, encara que l’esmorzar al Regina enguany no es faci (no hi ha hagut cap altra entitat pública ni privada que n’hagi agafat el relleu), no ha variat pas l’hora de començament de les signatures dels escriptors i altres pseudo-autors amb llibre. Les signatures (vegeu-ne els horaris), certament, no s’han mogut i les parades de les llibreries i superfícies comercials engeguen, com és habitual, a les 11.00. Ara, la majoria acabaran a les 20.00, per una raó de masses: el partit Madrid – Barça, que començarà a les 20.45; per això es preveu que, una estona abans, els carrers més concorreguts del centre ja deixin d’estar-ho. Expliquen els gremis de llibreters i editors que van mirar de canviar el dia del partit, però que les televisions van imposar les dates. Així doncs, s’endevina un Sant Jordi una mica escurçat per la jornada futbolística d’excepció que representa un Madrid – Barça. Per altra banda, també es preveu un Sant Jordi d’alta temperatura política. Ja l’hem viscut aquests dies previs, en què el govern espanyol, amb Sáenz de Santamaría al capdavant, ha volgut instrumentalitzar la diada (com ja ho va fer el 2014). I, a l’altre extrem, les organitzacions independentistes de la societat civil aprofitaran el simbolisme i l’èxit de la diada de Sant Jordi per empènyer el referèndum i impulsar la campanya a favor del sí. Quins aspectes literaris marcaran aquest Sant Jordi Són raons extraliteràries, les narrades fins ara. Però, un cop dites, és pertinent de tractar les raons literàries que marcaran aquest Sant Jordi. Quines seran? L’any passat va ser molt rellevant la collita d’escriptors nascuts a la dècada dels vuitanta. Era tan clara que evidenciava, en tromba, la seva eclosió. Enguany, el Sant Jordi arriba més difús: és cert que tenim algunes obres magnífiques, de gèneres diversos i també de generacions. I tenim els mediàtics, que faran forat i es continuaran enduent l’atenció de càmeres i flaixos. I tenim molta novel·la negra, que és una tendència que ha anat creixent, impulsada pels festivals literaris dedicats al gènere. I molta poesia, és clar, i de bona, que ja sabem que som país de poetes. I que duri. Aquest Sant Jordi és molt heterogeni, amb algunes propostes literàries que experimenten i que s’allunyen de l’autoficció. L’any passat, el llibreter de la llibreria Laie del CCCB, Damià Gallardo, ja va reunir a la parada de la llibreria del carrer Montalegre una part de les noves veus, a mitja tarda. Enguany hi torna. De manera que els lectors interessants en les noves veus literàries (a vegades una veu nova no es correspon amb una edat jove), en trobarà un pom molt ben triat, de 17.00 a 18.00, en aquest espai. Amb Max Besora, Raül Garrigasait, Sebastià Portell, Adrià Pujol Cruells, Tina Vallès i Carles Rebassa. Ells són el batec literari de futur d’aquest Sant Jordi. Amb tot, els autors mediàtics tornaran a fer-se sentir: Pilar Rahola, Xavier Bosch i Rafael Nadal semblen un trident amb garanties d’èxit comercial. De fet, La senyora Stendhal, de Rafael Nadal, ja ha fet la campanada abans de Sant Jordi. El Grup 62 va anunciar al febrer que en tan sols un mes s’havien venut 25.000 exemplars del llibre. Avui dia, són xifres difícils d’assolir, tot i que el fet que un llibre com el de Rafael Nadal les assoleixi confirma les bones expectatives del sector. L’any passat per Sant Jordi es van vendre al voltant de 45.000 títols diferents, amb una facturació d’una mica més de vint milions d’euros. És per això que els responsables del sector treuen ferro als deu llibres més venuts, que només representen el 4,33% del total. Amb tot, fa poques setmanes, el president del Gremi de Llibreters, Antoni Daura, i el president del Gremi d’Editors i de la Cambra del Llibre, Patrici Tixis, confirmaven la recuperació lenta però ferma del sector. Per això són optimistes també pel que fa a les vendes durant la diada de Sant Jordi, que esperen incrementar en un 5%. Vendes que capgiren la tendència de la resta de l’any, perquè és una data en què es venen més llibres en llengua catalana que en llengua castellana. D’ambient literari n’hi ha hagut molt aquests mesos previs a Sant Jordi: aquests anys s’ha començat a visibilitzar la feina de la comissària de Barcelona Ciutat de la Literatura de la UNESCO, Marina Espasa, que al març s’ha sumat a dos dels grans festivals literaris a Catalunya (malauradament, han coincidit en dates): el Kosmopolis i el Festival Mot. Alhora, ha estat un èxit la presència de la literatura catalana en l’àmbit d’infantil i juvenil a la Fira de Bolonya. Sense oblidar la vitalitat de la dramatúrgia contemporània; la vida literària subterrània que fan els poetes, setmana a setmana, recital a recital; i tota una nova xarxa de llibreries que amb les seves activitats creen comunitats de lectors.

Summary: Els tangibles i els intangibles del Sant Jordi


El discurs criminalitzador contra els Comitès de Defensa de la República (CDR) s’ha intensificat aquests darrers dies, just abans de fer-se pública la sentència contra el procés i després de les detencions de la Guàrdia Civil el 23 de setembre proppassat. L’operació, ordenada per l’Audiència espanyola, va acabar amb set independentistes empresonats a la presó madrilenya de Soto del Real, acusats de tinença d’explosius, conspiració pel delicte d’estralls i pertinença a organització terrorista. L’acusació per aquest últim delicte és el que ha causat més indignació, perquè no s’ha comès cap acció violenta ni hi ha cap organització armada activa que reivindiqui la independència. És per això que l’independentisme ho ha llegit com un intent de criminalitzar el moviment a les portes de la sentència. Per trobar operacions policíaques i judicials amb característiques semblants no cal pas anar als anys de l’Operació Garzón ni als casos més coneguts de l’estratègia del ‘Tot és ETA’ al País Basc. Darrerament, moltes veus, especialment provinents de moviments anarquistes i independentistes, han denunciat nombroses operacions en què consideren que s’ha banalitzat el concepte de terrorisme, s’ha volgut utilitzar aquest delicte amb finalitats polítiques o s’ha criminalitzat la dissidència mitjançant, per exemple, atestats policíacs que presenten objectes ordinaris com a precursors d’explosius. Tot plegat, amb processos judicials d’una forta càrrega política. En alguns casos l’acusació de terrorisme ha acabat caient, però ha permès un abús de la presó preventiva i ha servit perquè el judici es fes a l’Audiència espanyola, un tribunal excepcional on alguns dels jutges que hi han passat, com Carmen Lamela, acumulen nombrosos escàndols. Malgrat que alguns d’aquests casos són anteriors al 2015, va ser aquell any quan el PP i el PSOE van impulsar una reforma del codi penal que, a parer d’alguns experts, banalitza el concepte de terrorisme i obre la porta a encausar per aquest delicte persones que no són terroristes. El primer intent de criminalitzar els CDR: Adrià Carrasco i Tamara Carrasco La criminalització dels CDR i l’intent de relacionar-los amb el terrorisme va començar el 2 d’abril de 2018, quan la fiscalia va emetre un comunicat en què amenaçava de querellar-se per rebel·lió contra membres dels CDR. Era un moment de fortes mobilitzacions de protesta contra la repressió, arran de la detenció recent del president Carles Puigdemont a Alemanya. Vuit dies més tard, això es traduïa en una macrooperació en què la Guàrdia Civil va detenir Tamara Carrasco a Viladecans i va provar de detenir Adrià Carrasco a Esplugues de Llobregat. Tots dos eren membres dels CDR de sengles municipis. A l’acusació de rebel·lió, van afegir-hi les de sedició i terrorisme, de manera que relacionaven aquest concepte amb l’independentisme per primera vegada d’ençà que havia començat el procés. ‘Aquell dia el tinc gravat amb foc’: Adrià Carrasco i Tamara Carrasco, un any d’exili i confinament Adrià Carrasco va ser acusat per haver aixecat les barreres d’un peatge i Tamara Carrasco per haver organitzat, suposadament, les mobilitzacions. Als escorcolls, els agents van requisar objectes com ara caretes de Jordi Cuixart i xiulets de color groc a Tamara Carrasco i uns cordills a Adrià Carrasco. Així descrivia la seva mare, Núria Tarrés, l’escorcoll de la Guàrdia Civil al seu pis en una entrevista a VilaWeb: ‘Van trobar uns cordills.  “Secretària, apunti: metxes”, va dir. Jo vaig intentar d’explicar-los que no ho eren, però m’escoltaven com dient: “Tu digues el que vulguis”. I tornem-hi: “Secretària, apunti: metxes”.’ Al novembre, el magistrat de l’Audiència espanyola Diego de Egea va decidir de deixar de banda l’acusació de terrorisme i rebel·lió i enviar el cas als jutjats catalans per un delicte de desordres públics. Tot i això, va mantenir sobre Tamara Carrasco l’obligació d’estar confinada a Viladecans, un confinament que va acabar a final del maig passat, després d’un any. Adrià Carrasco, que va fugir saltant pel balcó, continua a l’exili, a Bèlgica. Els tres de Gràcia Un cas no tan recent, però recordat aquests dies per l’esquerra independentista és el dels tres de Gràcia. L’abril del 2002 tres joves del barri de Gràcia de Barcelona van ser detinguts per la policia espanyola, acusats d’un presumpte delicte de terrorisme vinculat amb l’incendi d’oficines bancàries. Un va estar empresonat durant setmanes. Tots tres van denunciar que durant la detenció havien rebut maltractaments i tortures per la policia. La defensa sostenia, a més, que el testimoniatge en què es basava l’acusació contra els joves no era vàlid perquè partia de la declaració d’un menor d’edat que podia haver estat coaccionat i torturat abans d’inculpar-los. El 2006, després de quatre anys de mobilitzacions en solidaritat amb els joves, l’Audiència espanyola va arxivar el cas per manca d’indicis i el judici no es va fer. El fet d’enviar el cas a l’Audiència espanyola es va interpretar com un nou intent de criminalitzar el moviment independentista, com havia passat el 1992 en l’operació Garzón. El cas dels joves d’Altsasu Un dels casos més coneguts que partia d’una acusació inicial de terrorisme i va acabar caient és el dels joves d’Altsasu. L‘Audiència espanyola va condemnar Adur Ramírez de Alda, Jokin Unamuno, Oihan Arnanz, Jon Ander Cob, Iñaki Abad, Julen Goikoetxea i Aratz Urrizola a penes de dos anys a tretze de presó per una baralla de bar amb agents de la Guàrdia Civil. Van ser condemnats pels delictes d’atemptat contra agents de l’autoritat, lesions, desordres públics i amenaces, malgrat que la fiscalia va mantenir l’acusació de terrorisme abans del judici, durant i després. Hi va acabar renunciant el mes d’abril passat, no presentant cap recurs contra la sentència al Suprem. Bel Pozueta: ‘Si aquesta injustícia no acaba al setembre, ens tindran davant’ Malgrat que els joves no van ser condemnats per terrorisme, aquesta acusació va servir perquè el cas es jutgés a l’Audiència i perquè tres dels acusats passessin gairebé dos anys en presó preventiva abans de la condemna sota el règim FIES, amb control permanent i vulneració de drets mínims. Per justificar aquestes penes de presó tan altes, la sentència adduïa suposats ‘motius ideològics’ i ‘menyspreu i animadversió’ cap a la Guàrdia Civil. Però els familiars dels condemnats denuncien que el dany més destacat que es va causar en la baralla va ser un turmell trencat a un dels agents de paisà i que moltes de les proves presentades al judici desmunten el relat dels agents. Denuncien també que, durant el judici, a alguns dels familiars els van fer preguntes clarament polítiques, com ara si assistien a manifestacions pels presoners d’ETA. La sala penal del Tribunal Suprem espanyol revisa els recursos contra la sentència. Incidents al barri vell de Pamplona El cas dels incidents al nucli antic de Pamplona ha passat força desapercebut mediàticament, però té similituds amb el cas dels joves d’Altsasu. De fet, ambdues sentències compartien la mateixa jutgessa instructora: Carmen Lamela. Igual que en el cas d’Altsasu, un judici que s’hauria pogut fer als tribunals de Navarra va acabar fent-se a l’Audiència espanyola per una acusació inicial de terrorisme. Els quatre joves van ser encausats arran dels incidents ocorreguts en una manifestació abertzale que no havia estat autoritzada: s’hi van llançar pedres i ampolles i s’hi cremaren contenidors. La fiscalia demanava set anys de presó per a cadascun dels quatre acusats. Els joves van negar haver participat en els avalots, haver cantat consignes a favor d’ETA, haver llançat pedres i haver-se encaputxat. L’Audiència va acabar considerant que no hi havia hagut terrorisme, sinó desordres públics, delicte pel qual va condemnar-los a dos anys de presó. Segons que deia la sentència, no s’havia provat la ‘participació d’una organització terrorista o grup concret’ a la manifestació i no hi havia dades sobre les entitats que convocaven i la possible connexió amb ETA. Macrocausa contra advocats, familiars i psicòlegs de presoners d’ETA Malgrat que ETA va anunciar el cessament de l’activitat armada el 2011 i es va dissoldre definitivament l’any passat, l’Audiència espanyola continua actuant com si l’organització fos activa. N’és un exemple la macrocausa que ha afectat quaranta-set persones vinculades a la defensa dels drets dels presoners bascs. La fiscalia els demanava penes de vuit anys a vint de presó, per les acusacions de participació activa en organització terrorista, finançament del terrorisme i delicte continuat d’enaltiment del terrorisme. Els acusats eren, per una banda, advocats de presoners d’ETA i persones que feien d’interlocutors entre aquests presoners i els sindicats, partits i associacions de la societat civil basca després de la dissolució de l’organització armada. I, per una altra banda, integrants dels col·lectius Herrira, Jaiki Adi i Etxerat. Jaiki Adi és una associació de professionals de la salut que assisteixen gent afectada per la violència de l’estat espanyol i francès; ofereixen, per exemple, assistència psicològica a presoners i tractament a gent que ha sofert tortures. Etxerat es defineix com una organització d’amics i familiars de presos, deportats i exiliats. I Herrira, el col·lectiu amb més encausats, una organització creada per denunciar les males pràctiques penitenciàries del govern espanyol contra els presoners bascs. Macrojudici a l’Audiència espanyola: advocats, familiars i psicòlegs de presos d’ETA, entre els encausats Finalment, el macrojudici es va deixar vist per a sentència poques hores després de començar, el 16 de setembre. Es va arribar a un acord entre la fiscalia i els acusats: l’acusació va rebaixar la pena i els acusats van acceptar l’acord, de manera que eludien la presó. No obstant això, onze dels acusats ja havien estat empresonats preventivament, pel cap baix, durant deu mesos. Els qui van passar-hi més temps –i en règim d’aïllament– van ser Jon Enparantza –dos anys i tres mesos– i Arantza Zulueta –tres anys i un mes. Els acusats defensen que aquesta última operació contra el que es considera ‘l’entorn d’ETA’ –concepte que va servir per a il·legalitzar partits i organitzacions i tancar mitjans bascs– respon a una intencionalitat política de mantenir viu el fantasma de l’organització. Resistència Gallega, l’organització armada que no reivindica ningú El 20 de juliol de 2005 es va publicar a internet un manifest ‘per la resistència gallega’ que instava a fer accions de sabotatge. Després d’això es van cometre tot d’accions sense víctimes mortals contra seus bancàries, partits polítics, mitjans i grups empresarials. D’ençà d’aleshores, la policia espanyola i la Guàrdia Civil han detingut quaranta persones, pel cap baix, vinculades a Resistència Gallega, una suposada organització armada independentista que diuen que és darrere les accions. Malgrat que és considerada una organització armada, no s’han trobat mai armes ni ningú no ha reivindicat cap atemptat ni sabotatge en nom seu. Segons la policia espanyola i la Guàrdia Civil, no hi ha cap dubte que Resistència Gallega existeix. Ara mateix la consideren l’única organització armada de l’estat espanyol en actiu. Fins i tot han relacionat escrits o pintades amb aquest nom com una prova que demostra que es manté activa. En canvi, formacions com ara el Bloc Nacionalista Gallec (BNG) o Alternativa Gallega d’Esquerra (AGE) en posen en dubte l’existència. El 2013 quatre persones van ser empresonades acusades de formar part de l’organització i el 2015 van començar les anomenades operacions Jaro. La primera, contra l’organització política independentista Causa Galiza. Nou militants van ser detinguts i acusats de pertinença a organització terrorista i enaltiment del terrorisme i el jutge Eloy Velasco va suspendre les activitats de l’organització durant un any, després d’acusar-la de ser el ‘braç polític’ de Resistència Gallega. Quatre anys després, l’Audiència ha acabat retirant la primera acusació. El 2017 hi hagué l’operació Jaro II, contra l’organisme antirepressiu CEIVAR. Tres persones van ser detingudes i acusades també d’enaltiment del terrorisme. Les últimes detencions relacionades van ser les d’Antón García Matos i Asunción Losada el mes de juny proppassat. Són considerats els caps de l’organització. Operacions Pandora i Piñata Dues de les operacions més polèmiques de la croada política i judicial contra un suposat ‘terrorisme anarquista’ són les operacions Pandora i Piñata, en què els detinguts van ser relacionats amb els Grups Anarquistes Coordinats (GAC), una suposada organització terrorista que es vinculava, per exemple, amb la detonació d’un explosiu a la basílica del Pilar de Saragossa. Aquest episodi va servir perquè el director general de la policia d’aleshores, Ignacio Cosidó, digués que hi havia grups anarquistes que ‘intentaven de destruir la democràcia’ amb l’ús de la violència. La primera operació va començar el desembre del 2014, amb una desplegament dirigit pels Mossos d’Esquadra que va acabar amb la detenció d’onze persones a diversos punts de Catalunya i Madrid. Set dels detinguts van passar un mes i mig en presó preventiva. Després vingué l’operació Piñata, que va implicar nombroses detencions per part de la policia espanyola a Madrid, Barcelona i Palència i la investigació de quinze d’elles a l’Audiència. Cinc van estar en presó provisional durant dos mesos. L’octubre del 2015 els Mossos van fer les detencions de la segona fase de l’operació Pandora –nou persones a Barcelona i Manresa. Un dels detinguts era Quim Gimeno, que més tard va denunciar un intent d’extorsió per a convertir-se en confident de la policia espanyola. Cap de les dues operacions no va arribar a judici, perquè l’Audiència espanyola va arxivar-les per manca de proves. Pel que fa a Pandora, la jutgessa Carmen Lamela va arxivar les fases de la causa tot criticant el paper dels Mossos. Va dir que la policia no havia obtingut dades per a afirmar, ni tan sols de manera indiciària, la participació dels investigats en els fets imputats. Segons la jutgessa, els agents només havien comprovat que els investigats es relacionaven amb membres del col·lectiu anarquista. En el cas Piñata, la sala penal de l’Audiència va retreure al jutge Eloy Velasco haver empresonat alguns dels detinguts, una decisió ‘innecessària i inadequada’. L’operació Ice: absolució després d’un any en aïllament L’operació Ice, molt relacionada amb Pandora, Piñata i els GAC, es va fer pocs mesos després. El novembre del 2015 sis joves anarquistes van ser detinguts a Madrid acusats d’integració en organització terrorista, tinença d’explosius, danys amb finalitat terrorista i enaltiment del terrorisme. Formaven part del moviment Straight Edge, que es defineix com a anarquista, vegà i abstemi. Els integrants d’aquest moviment es limitaven a fer activisme a les xarxes i a organitzar concerts. No obstant això, la policia espanyola va ordir un relat que convertia aquest moviment en un grup terrorista responsable dels incendis a sucursals de La Caixa i Bankia el 2013 i el 2015. Les proves? Unes pintades amb les sigles del moviment trobades en una de les sucursals, la tinença d’objectes tan simples com ara productes de neteja, caragols i llaunes i alguns piulets crítics amb el sistema capitalista. Finalment, només es mantingué l’acusació d’enaltiment, però de bon començament van dictar presó provisional. Quatre dels acusats la van eludir amb una fiança, però dos hi van haver d’ingressar. Juan Manuel Bustamante, àlies Nahuel, és qui hi va estar-hi més temps: un any i quatre mesos sota el règim més sever –la major part del temps en règim d’aïllament, passant vint hores diàries tancat en una cel·la– i amb trasllats constants. Nahuel: ‘Primer l’enemic va ser l’esquerra abertzale, després els anarquistes i ara els catalans’ ‘Quan van arribar a casa meva, una de les coses que se’n van endur van ser els caragols del meu llit d’Ikea. La policia va considerar que aquells caragols eren material per a construir bombes, malgrat que més tard no van tornar a aparèixer en la investigació. Ho van presentar com la prova més important, però en el transcurs de la investigació no va tenir cap importància.  A un companya se li van endur una ampolla amb suc de taronja i a un company l’ampolla d’una beguda no alcohòlica que ells van dir que era cervesa i que podia servir per a fer còctels Molotov’, explicava en una entrevista a VilaWeb. La sentència va deixar clar que en el cas no hi havia cap rastre de terrorisme, ni tan sols en els piulets, i tots els acusats van ser absolts. El cas de Núria Pòrtulas Pandora, Piñata i Ice són els casos més recents contra grups anarquistes, però no pas els únics. Les operacions policíaques i judicials contra aquest moviment que han acabat en absolució vénen de més lluny, i el cas de Núria Pòrtulas n’és un bon exemple. El 2007 el Tribunal Suprem espanyol va absoldre la jove anarquista del delicte de ‘temptativa inacabada de col·laboració amb organització terrorista’ pel qual l’Audiència l’havia condemnada a dos anys i mig de presó. La policia va acusar-la d’haver col·laborat amb Juan Surroche, que el relacionava amb una organització armada italiana. Però Surroche va ser absolt. L’advocat, Benet Salellas, va assegurar, en declaracions a VilaWeb, que ‘la col·laboració amb una organització terrorista era impossible perquè no hi havia organització terrorista’. Pòrtulas va estar empresonada durant quatre mesos. L’operació Dixan Un altre dels casos que es recorda aquests dies és l’operació Dixan. El gener del 2003, una vintena d’immigrants van ser detinguts en l’operació Estany contra el gihadisme, amb l’epicentre a Banyoles. Van ser acusats de pertinença a una cèl·lula terrorista i de tinença d’armes i explosius, però poc després es va saber que no tenien sinó productes de neteja, per la qual cosa es va acabar denominant popularment ‘operació Dixan’ i originant un moviment en defensa dels detinguts, que finalment van ser alliberats sense càrrecs. Tanmateix, posteriorment l’Audiència va acabar condemnant cinc dels detinguts a tretze anys de presó. El recurs al Tribunal Suprem espanyol va rebaixar aquestes condemnes. L’operació del 2003 es va interpretar com un acte de propaganda política del govern de José María Aznar, que llavors defensava l’entrada d’Espanya a la guerra de l’Irac.

Summary: La banalització del delicte de terrorisme: onze casos polèmics recents a l’Audiència espanyola


En un país tan obsessivament tradicionalista com és l’Aràbia Saudita, la doble vida de les elits és un escàndol consentit i tolerat per la població només pel règim de terror que els monarques imposen. Centenars de membres de la família reial saudita guarden les formes en públic, però en la vida privada contradiuen tot allò que prediquen, especialment en termes de rigor social i religiós. De tant en tant, apareix algun membre de la monarquia que fa un pas més enllà i, automàticament, guanya prestigi a Occident com si fos una mena d’alliberador. Mohammed bin Salman bin Abdulaziz Al Saüd, el príncep de la corona, era el candidat més evident. Però el brutal assassinat de Jamal Khaixoggi, un saudita crític de feia poc amb el règim i columnista de The Washington Post, l’ha posat contra les cordes. Va ser una cosa tan senzilla com l’ús d’una abreviació que el va fer popular. Salman va començar a fer servir les sigles MBS i a tolerar que la gent es referís a ell amb aquest nom. Molt a la manera americana. I de seguida es va escampar la veu que aquell home era diferent. MBS era i és un dels personatges més poderosos del règim. És el príncep hereu de l’Aràbia Saudita, assistent segon del primer ministre i ministre de Defensa; el més jove del món, per cert. És també cap de la cort reial de la Casa dels Saüd i president del Consell d’Afers Econòmics i de Desenvolupament. Per rematar la brutal escalada al poder de MBS, el 21 de juny de 2017, el seu pare, el rei Salman, va destituir el príncep Muhammad bin Naif bin Abdulaziz Al Saüd, nebot seu i fins aquell dia hereu al tron, i va escollir el seu fill per succeir-lo. A només 33 anys, Mohammed bin Salman difícilment podria acumular més poder i generar més interès. Reformes socials però duresa política El perfil de modernitzador del regne va guanyar crèdit amb diverses reformes impulsades per MBS, totes en el camp dels costums socials. Sense apartar-se de l’ortodòxia, va restringir els poders de la temuda policia religiosa i va aixecar la prohibició de conduir a les dones, una reivindicació de feia temps. També va permetre el primer concert públic d’una cantant a l’Aràbia Saudita i que, per primera vegada, les dones poguessen entrar a un camp de futbol, ni que fos en una àrea tancada anomenada familiar. Aquests canvis van fer que MBS donés la imatge de gran reformador i l’home que podia modernitzar l’asfixiant clima social del regne dels Saüd. Paral·lelament, les crítiques contra la seua duresa política van anar creixent, arran dels seus atacs implacables contra els activistes pels drets humans, per les conseqüències de la terrible intervenció militar saudita al Iemen i per les crisis diplomàtiques desencadenades amb Catar i el Líban, a més de l’espectacular detenció de diversos membres de la família reial saudita el novembre del 2017, que va acabar amb tots ells reclosos al Ritz Carlton de Riad, convertit en la presó més luxosa del món. MBS va esdevenir la demostració màxima de l’esquizofrènia amb què les potències occidentals tracten el seu país. Per una banda, els enormes interessos econòmics els fan mantenir-se prudents respecte d’un règim que obliga els seus ciutadans a viure com si la modernitat no hagués arribat. Però, per una altra, s’il·lusionen amb qualsevol petit canvi, pensant que si el país es modernitza, les seues contradiccions seran més fàcils d’encaixar. Tot i que finalment topen una vegada i una altra amb la prepotència d’una cort que es pensa que ho pot comprar tot i que, efectivament, fins ara ho ha pogut comprar tot. Però l’assassinat de Khaixoggi podria haver portat les coses massa lluny i aquesta vegada sí que sembla que l’escàndol pot tenir conseqüències. Una veu crítica que no ho havia estat pas sempre Jamal Khaixoggi era un periodista saudita i columnista d’opinió a The Washington Post, ex-director i redactor en cap del canal de notícies al-Arab News Channel i, abans, director dues vegades del diari saudita al-Watan, considerat com el mitjà més obert a les tesis dels progressistes del regne. Khaixoggi no era ben bé un dissident. O no ho havia estat pas sempre. El seu pare era el metge personal del rei Abdulaziz Al Saüd, el fundador de l’Aràbia Saudita, i el seu oncle era Adnan Khaixoggi, considerat el més gran traficant d’armes del món. Jamal Khashoggi es va criar a la cort i després va estudiar als Estats Units i va treballar en diverses feines relacionades amb mitjans però també amb el govern. Algunes fonts diuen que ell mateix va formar part dels serveis secrets saudites i, probablement, també va treballar pels Estats Units, especialment durant una època de la vida en què va viure a l’Afganistan i es va trobar unes quantes vegades amb Ossama Bin Laden, aleshores en bones relacions amb els Estats Units, que l’emparava en la lluita contra els soviètics. Khaixoggi, la fama de progressista, la va obtenir sobretot a partir dels enfrontaments que va protagonitzar amb l’ortodòxia religiosa l’època que dirigia el diari al-Watan. Primer, el va dirigir només durant dos mesos, perquè un article criticant el wahhabisme, l’estricta versió de l’Alcorà oficial al regne, el va fer caure. Khaixoggi se’n va anar a Londres, d’on va tornar tres anys més tard per dirigir novament el diari, i novament durant poc temps. Un article del poeta i dissident Ibrahim al-Almaí, el maig del 2010, va fer que tornés a dimitir. Els vuit anys següents, Khaixoggi va mirar de posar en marxa diversos mitjans de comunicació des de fora de l’Aràbia Saudita per poder incidir en el país, car la seua presència havia estat prohibida als mitjans de l’interior. El seu compte de Twitter, amb un milió i mig de seguidors, va esdevenir una de les seues eines de difusió principals, especialment a partir del moment en què, ja refugiat als Estats Units, va anunciar que muntava una organització política, directament dirigida a criticar MBS i desemmascarar-lo en el món occidental. Un gest, una decisió, que podria ser l’origen directe del seu assassinat. Un assassinat bestial El passat 2 d’octubre, Khaixoggi va entrar al consolat de l’Aràbia Saudita a Istanbul per recollir un paper oficial que necessitava per a casar-se amb la seua promesa, resident a la ciutat. I ja no en va eixir. Un grup de quinze saudites membres dels serveis secrets i l’exèrcit el van torturar durant set minuts i després van esquarterar-ne el cos mentre escoltaven música. Diverses fonts diuen que han sentit un enregistrament d’àudio dels fets. L’assassinat de Khaixoggi i el relat que va emergint de la brutalitat de l’assassinat ha esdevingut un problema diplomàtic de primera magnitud a l’Aràbia Saudita, més, tenint en compte que entre els autors identificats hi ha estrets col·laboradors, directes, del príncep Mohammed bin Salman. El fet que l’assassinat es cometés a Turquia, que la parella de Khaixoggi siga turca i que ell residís als EUA i treballés ni més ni menys que per The Washington Post, ha tensat més que mai les relacions entre l’Aràbia Saudita i els estats occidentals. Els saudites no estan acostumats a donar explicacions i es creuen impunes perquè les seues amenaces de no comprar més armament sempre acaben dissuadint els altres estats, com ha passat fa poc amb Espanya. Per això Trump es mou sobre una corda molt prima. Sorprenentment, la seua primera reacció va ser posar els llocs de feina que els EUA perdrien en cas de conflicte amb l’Aràbia Saudita davant la investigació de l’assassinat. Però la pressió ciutadana, fortament alimentada per la premsa, el va obligant a canviar. Poca gent pensa que això serà cap canvi radical en la relació entre l’Aràbia Saudita i Occident, perquè dissortadament els interessos econòmics pesen molt més que la dignitat humana. I es pot descartar que el príncep Mohammed bin Salman pague per aquests fets. Siga com siga, ja no queda ningú al món que compre el relat de MBS com el ‘príncep reformista’. Simplement, és una imatge incompatible amb la de ser un assassí.

Summary: El brutal assassinat que posa la Casa dels Saüd contra les cordes


El cap parlamentari d’Alternativa per Alemanya (AfD) al senat de Berlín, Frank-Christian Hansel, ha assegurat que en l’àmbit europeu la formació ultra s’identifica amb els partits que anomena del ‘nou centre polític’, un corrent que l’AfD relaciona amb Ciutadans. En declaracions a TV3, Hansel s’ha mostrat proper a Ciutadans perquè és un moviment ‘nou’, ‘pragmàtic’ i ‘burgès’. Tot i això, aquest dirigent d’Alternativa per Alemanya, ha admès que recentment també s’identifiquen a l’estat espanyol amb el partit d’extrema dreta Vox.

Summary: Un dels dirigents del partit d’ultradreta Alternativa per Alemanya diu que s’identifica amb partits com Cs i Vox


Xavier Sala i Martín ens rep a les oficines de l’editorial amb una americana carabassa llampant. N’ha portades unes quantes, de colors diferents, perquè té programades unes quantes entrevistes seguides i es farà estrany si surt sempre amb el mateix color. Li demanem si s’ha posat la carabassa expressament per rebre VilaWeb, però no, ha estat casualitat. Volem parlar del seu nou llibre, La invasió dels robots i altres relats d’Economia en colors (Rosa dels vents, 2018), però també li volem demanar com veu el panorama polític de Catalunya. Fins ara ha estat recelós a fer cap entrevista per parlar tan sols d’aquesta qüestió. Tot canvia molt de pressa i ell voldria tenir-ne més informació per a poder opinar amb més seguretat, diu. Però quan comencem a parlar de tot plegat, Sala i Martín és Sala i Martín i té una opinió clara i contundent. Després de l’avançament d’ahir, ara us oferim l’entrevista sencera. —Trobeu que l’objectiu de la innovació ha perdut centralitat al nostre país? Els enemics de la innovació guanyen la partida? —No hi estic d’acord. Passa que a Catalunya es parla tant d’una altra cosa que sembla que no es parli de res més. Però ara vinc del Fòrum Econòmic Mundial de Davos i tan sols es parla d’innovació. De fet, es parla de la quarta revolució industrial. Sobre com ens afectarà, però sobretot com ens hi hem d’adaptar. La innovació i les noves tecnologies entren en massa a les nostres vides i la solució és més innovació. Les feines tradicionals desapareixen. Per tant, no crec que sigui cert que ja no en parlem. És cert que a Catalunya parlem d’altres coses i tenim exemples de com els enemics de la innovació guanyen. Barcelona és dels pocs llocs del món on els luddites guanyaven. Taxistes impedint l’entrada d’Uber, per exemple. És un exemple de voler aturar la innovació. De la mateixa manera que hi ha plataformes en contra d’Airbnb. Torna a ser voler aturar la innovació. Una de les coses que dic al llibre és que oposar-se a la innovació és un error perquè no la podràs aturar. —És com l’aigua, que sempre troba un camí davant els obstacles? —Exacte. Recordem que hi va haver aquell conflicte contra Napster, pels drets de propietat intel·lectual en l’intercanvi de fitxers per internet. I els qui s’hi oposaven van fracassar. És cert que van portar Napster als tribunals i que aquests van donar la raó als demandants. És veritat que Napster va ser obligada a tancar. Però l’intercanvi de fitxers continua. Les empreses que pirategen música, funcionen i són molt més grans que abans. Van matar Napster, però va sortir Emule i moltes més. No van aturar pas el canvi. Qui es va adaptar al canvi va ser Apple amb iTunes. Van observar què volia la gent que feia servir Napster. La gent volia tenir un repertori de milions de cançons d’arreu del món a l’abast? Volia poder descarregar una única cançó en lloc d’haver de comprar tot el disc? Apple es va proposar d’oferir-los això i de cobrar-los 99 cèntims per cançó. Itunes va abraçar la innovació i va guanyar milers de milions de dòlars. A&M Records, que va portar Napster als tribunals, va fer fallida. Els taxistes haurien d’aprendre això. —Què poden fer? —Demanar-se per què Uber funciona. Per què la gent vol Uber i què hi busca. Què ofereix Uber que no ofereix el taxi. Treure’n conclusions i fer igual. És una plataforma? La gent vol veure el mapa del taxi en moviment? És la manera de pagar per internet allò que funciona? O és la manera de sol·licitar el cotxe? No hi ha cap raó per la qual els taxistes no puguin oferir el mateix. Abraçar la innovació és la solució. I en qualsevol cas, els taxistes es moriran igual. Perquè l’enemic de veritat del taxi no és Uber, sinó els cotxes sense conductor. Començaran a operar en algunes ciutats dels Estats Units aquest octubre vinent. I això serà la mort del conductor com a professió. De la mateixa manera que es va morir la professió dels ascensoristes. Aquells homes que pitjaven els botons dels ascensors, que s’espatllaven sovint i necessitaven algú que se n’ocupés. Van desaparèixer amb els ascensors automàtics. Aquest octubre serà el començament de la fi dels taxistes. Lluitar contra Uber és una mica absurd. —No ens ha de fer por la invasió dels robots? —Al llibre argumento que no. Totes les revolucions tecnològiques de la història han tingut una destrucció creativa, com l’anomenava Schumpeter. Totes han tingut una part destructiva i una part creativa. Arriba l’automòbil i es mor el cotxe de cavalls. Arriba el CD i es mor el disc de vinil. En totes les revolucions, la quantitat de llocs de feina que s’han creat ha estat superior a la de llocs de feina que s’han destruït. Sempre. La història ens va a favor. Al llibre explico quins mecanismes han fet que la cosa anés així. I ha passat bàsicament perquè les innovacions han abaratit preus. Si abarateixes el preu de la roba, a la primera revolució industrial, fas que la gent es compri molta més roba. Els nostres besavis tenien un vestit. I ara vas a l’armari de qualsevol persona i ningú no té només un sol vestit. La gent va a l’H&M i es compra tot de roba. Ja ningú no té un vestit per a tota la vida. —I això té un impacte en creació de llocs de feina? —Per fer la mateixa roba que abans caldria molta menys gent. Però per fer tota la roba que necessitem ara, cal més gent. Abans, el cotxe de cavalls era una joguina de nens rics. I avui tothom té cotxe. Per a produir tots aquests cotxes, necessites molta més gent que la que calia per a produir el nombre de cotxes de cavalls que hi havia abans. L’arribada del cotxe fa que apareguin nous sectors industrials derivats de la innovació. Amb el cotxe, s’afavoreix la mobilitat de les persones, que van a la costa a passar el cap de setmana, i apareix un nou sector, que es diu turisme. I el turisme acaba donant feina a molta gent. Més que els qui van perdre la feina perquè feien les selles dels cavalls, les rodes dels carros o recollien la merda dels carrers. Aquest mecanisme d’abaratir les coses continua funcionant. Hem de ser optimistes. —La diferència ara és la velocitat de les innovacions? —Per introduir el cotxe, des que va aparèixer a final del segle XIX fins que va ser d’ús majoritari els anys cinquanta, va passar mig segle. Els fabricants de carros de cavalls i els treballadors del sector van anar perdent a poc a poc. Avui arriba el cotxe intel·ligent i en quatre dies no quedarà ni un taxista. Penseu que fa deu anys acabava de sortir l’iPhone. I ens ha canviat la vida de manera brutal. No ens adonem de la velocitat dels canvis. La gent que hi surt perdent, ho fa sense gaire temps per a recol·locar-se. L’adaptació ha de ser molt ràpida. Mira què ha passat amb les agències de viatges. Abans la gent que tenia una agència de viatges es forrava! Però arriba Google i tots els serveis automàtics i amb quatre clics t’has muntat un viatge a Noruega. I l’agència de viatges desapareix. —I aquesta gent que perd la feina per la velocitat dels canvis, què? —A la senyora que ha perdut la feina a l’agència de viatges l’hem d’ajudar. Una senyora de cinquanta-cinc anys, que té més dificultats per a reinventar-se. Hem de crear mecanismes per a ajudar els perdedors. Que hi hagi destrucció creativa i que la part creativa sigui beneficiosa per a tots no vol dir que no hàgim de fer cas de la part destructiva. Cal ajudar la gent que hi surt perdent. Per dues raons: per ètica i per egoisme. No podem tenir societats on un 20% de la població no guanyi res. I aquesta gent són els qui voten Trump, voten Le Pen o voten Ciudadanos. Tots els partits populistes demagogs que hi ha al món s’alimenten de gent que abans eren d’esquerres i pensaven que el comunisme seria la solució, i que ara es veuen com a perdedors. Qui ve a oferir-los fórmules màgiques i elixirs que els solucionaran la vida guanya el vot d’aquests perdedors. Tan sols cal veure on va guanyar Trump. A les zones industrials que han perdut: a Ohio, a Pennsilvània… Llocs on la gent tenia salaris industrials elevats i els ha perdut. —Cal tenir paciència per a notar les millores de la innovació? —La innovació té coses bones i coses dolentes. Que sigui inevitable no vol dir que sempre sigui bona. Tot depèn de com la fem servir. Per exemple, la tecnologia de l’eco se la van inventar després de l’enfonsament del Titànic. Uns científics van veure que es podia utilitzar el poder de l’eco per a emetre sons al mar –on el so viatja quatre vegades més de pressa que per l’aire– i, esperant-ne el rebot, mirar si hi ha objectes a prop. Fins aleshores es guiaven pels fars i les campanetes… Però no servia per als icebergs. Aquesta tecnologia va salvar moltes vides, especialment quan els submarins nazis volien enfonsar els vaixells del comerç entre Europa i Amèrica. Però la mateixa tecnologia pot ser utilitzada per a coses bones o per autèntiques barbaritats. S’ha utilitzat per fer ecografies, per saber el sexe dels nadons abans que neixin. I això, a països com la Xina, s’ha fet servir per fer avortaments. Amb la política del fill únic, els pares preferien tenir nens i avortaven si l’ecografia els deia que hi havia una nena. Si avui mirem la piràmide d’edat i sexe de la Xina, falten dos-cents milions de nenes. Dos-cents milions de nenes han estat assassinades gràcies a la tecnologia de l’eco. I la tecnologia és la que és. La podem fer servir per a bé o per a mal. —Aquesta és la història de la humanitat. Tot depèn de l’ús que fem de les coses… —Vegem un exemple menys dramàtic. Sabeu que l’iPhone causa un gravíssim problema de salut? La gent passa un 100% més de temps al vàter que abans. Quan no hi havia els telèfons intel·ligents, la gent anava al vàter, feia el que havia de fer i marxava. Ara, amb l’iPhone, la gent s’hi està estona. I estar asseguts en aquella posició tanta estona causa una tensió als músculs i hi ha una epidèmia d’hemorroides per culpa de l’iPhone. La tecnologia té efectes inesperats. Els economistes ho anomenem efecte colibrí. És la manera com la naturalesa fa evolucionar un ocell i li permet de volar sense moure’ns endavant, a partir de l’evolució d’una planta. Quan una planta evoluciona, produeix pol·len per reproduir-se millor. És millor barrejar l’ADN de dues plantes. Com que les plantes no tenen ni cames ni penis –que se l’inventen els taurons centenars de milions d’anys després de la vida a la Terra–, s’inventen les abelles. S’alimenten del nèctar i escampen el pol·len. Quan uns ocells veuen que hi ha una cosa bona dins de les plantes, també en volen. I una evolució en una planta acaba provocant una evolució en un ocell. L’efecte colibrí. L’economia és plena d’efectes colibrí. I la tecnologia no és bona o dolenta per si mateixa. Depèn de l’ús que en fem. Podem salvar vides als vaixells o podem avortar dos milions de nenes a la Xina. Xavier Sala i Martin | Foto: Elisabeth Magre. —I per què és important la paciència? —És molt important. Una de les coses que descobrim en els estudis de psicologia aplicats a l’economia és que els nens que demostren ser pacients quan són petits tenen una vida millor. En un experiment, els donen una llaminadura i els diuen que poden menjar-se-la, però que si s’esperen a fer-ho quan torni l’investigador a la sala on són, si tenen paciència, els en donaran dues. Que poden fer el que vulguin. Els qui se la mengen són impacients i els qui esperen són pacients. Això es va fer amb uns nens de Califòrnia els anys seixanta quan tenien quatre o cinc anys. El psicòleg que ho va fer va decidir d’anar-los seguint durant la vida. Ara ja tenen cinquanta-cinc anys. Són de la meva generació. L’observació va concloure que els nens pacients havien tret més bones notes, havien anat a universitats més bones, eren menys obesos, menys propensos a les addiccions, havien estalviat més per a la jubilació, tenien menys propensió a divorciar-se, tenien feines més bones… Tota la vida els ha anat millor. Per tant, la paciència té també unes implicacions econòmiques. —Hem interpretat malament la història de David i Goliat? —Els jueus ens diuen que David guanya perquè és jueu. Els cristians diuen que encara que siguis dèbil pots guanyar amb el suport de Déu. Hi ha un filòsof periodista canadenc que es diu Malcolm Gladwell que diu que les coses no són com semblen i que David és molt més fort que no es pensa la gent. Que ara no sabem valorar la força d’una fona com a arma d’aquell temps. I que Goliat era un personatge enorme i que el relat bíblic fa entendre diverses vegades que no hi veia bé. Els símptomes que explica el relat original coincideixen amb l’acromegàlia, una síndrome que pateixen molts jugadors de bàsquet d’aquests enormes. I per tant, ni David era tan dèbil ni Goliat era tan fort, segons Gladwell. —I la vostra interpretació? —Que la clau eren les regles del joc. Hi ha un moment que el rei Saül diu a David que es posi un casc de bronze i agafi un escut i una espasa. I ell diu que no, que hi va amb la fona. Tot l’exèrcit d’Israel havia assumit que havien de combatre amb les regles de joc de Goliat, amb la infanteria. David diu que de cap manera, que ell vol l’artilleria. És quan escull les regles de joc que guanya. Decidir les regles del joc és la victòria. A Catalunya, això no ho hem après, perquè acceptem jugar amb les regles de Goliat. —Ara parlarem de Catalunya… Dieu que el món millora ‘i millora molt’, però tenim la sensació que tot va molt pitjor. És perquè tenim més informació que mai? —Sí que millora molt. Fixa’t que moltes de les respostes d’Economia en colors i les preguntes que m’heu fet tenen a veure amb la psicologia. Darrerament, els economistes incorporem més altres ciències, especialment la psicologia. Sempre he definit l’economia com la ciència de prendre decisions. Siguin decisions més econòmiques – comprar, invertir, vendre…– o menys –casar-se, tenir fills, viatjar… Però la manera de prendre decisions no sempre ve de la racionalitat a ultrança, sinó del funcionament del cervell, l’evolució i la psicologia. Nosaltres som el resultat de l’evolució dels nostres ancestres. —Per entendre l’economia, cal saber psicologia i biologia? —Una cosa que hem après dels psicòlegs i dels biòlegs evolutius és que el nostre cervell està necessàriament preparat per a les notícies negatives. Reaccionem a les coses negatives molt més que no a les coses positives. Els nostres ancestres passejaven per la sabana africana –fa dos-cents mil anys, tots vivíem a l’Àfrica–, sentien un soroll sobtat i hi havia dos tipus de reaccions: el qui pensava que era el soroll d’uns nens jugant, i el qui deia ‘collons, un lleó!’ i sortia corrents. Nosaltres som fills del qui va sortir corrents. El qui es va quedar mirant se’l va cruspir el lleó. No es va reproduir. Els nostres gens són els dels avantpassats que tendien a veure les coses negatives i sortien corrents. Moltes vegades no era un lleó, però amb una vegada que ho fos n’hi havia prou. Això els biòlegs ho anomenen el biaix de la negativitat. —I això ens porta a donar més importància a les dades negatives? —Aprofitant el biaix de la negativitat i tenint en compte que el món de la comunicació és un negoci, les informacions negatives es magnifiquen. Vosaltres ho noteu. Quan expliqueu que han sortit les flors al passeig de Sant Joan, zero clics. Si expliqueu que la policia atonyina un treballador d’Òmnium, cinquanta mil clics. Això què fa? Que es donin moltes més notícies negatives que positives. I com més negatives i més tremendistes, més clics. La vergonya del periodisme en el cas de la informació i els detalls de com la madrastra va escanyar el nen aquell tan sols queda superada pel nombre de clics que tenien les notícies. La vergonya no són els periodistes, sinó la gent que tenia ganes de saber tots aquests detalls. El periodista reflecteix la voluntat de la gent. —Magnifiquem les dades negatives de l’economia? —I tant! La tendència és veure les coses negatives més que les positives. Però, a més, estem alimentats constantment d’informació negativa. En el tema de l’economia, si hi ha una crisi de fam a l’Àfrica, sortirà a tots els diaris. Però ja fa quinze anys que no n’hi ha cap. Heu vist que ho expliqui algun diari? No interessa explicar coses positives. La mortalitat infantil d’avui a l’Àfrica és tres vegades menor que la d’Europa el 1900. Que els països més avançats. A l’Àfrica ara es moren deu nadons de cada cent. A Anglaterra, el país més avançat d’Europa, a principi del segle XX se’n morien trenta. És difícil pensar alguna cosa que pugui afectar més un ésser humà que la mort d’un fill. Però aquesta dada no l’he vista publicada enlloc. Això no és notícia. Ningú no ens ho explica. I és un èxit sense precedents. I la reducció de la mortalitat infantil a l’Àfrica és el fenomen més important des de fa molts anys. —Com el veieu, el moment polític a Catalunya? —Hi ha moltes coses que se m’escapen. Perquè segurament no sóc prou llest per a analitzar-ho bé. Però si ho analitzo de manera optimista, em fa la impressió que, baralles a banda, juguem a buscar que l’estat espanyol s’excedeixi. I ho fem amb un cert èxit. L’estat espanyol fa coses que un any enrere ningú no hauria somiat que faria i que hi ha molta gent al món que ho observa i calla. Però, a la llarga, això que fa l’estat espanyol no serà sostenible. L’estat espanyol s’excedeix amb la restricció i la repressió de drets bàsics com la llibertat d’expressió o la llibertat de reunió. O la restricció aquesta amb què el president de la Generalitat és decidit per un jutge i no pel poble. I això significa que la sobirania de la nació no la té la ciutadania sinó un jutge. —No trobeu que fan i desfan amb absoluta impunitat? —Un jutge designat a dit amb uns mecanismes que han estat condemnats per parcials i contraris a la separació de poders per tribunals europeus. Espanya ha estat condemnada per manca de separació de poders per la manera com es trien els jutges. Per tant, un senyor triat d’una manera que ha estat condemnada té prioritat a l’hora de decidir qui governa el país per sobre de la població. Això pot tenir molts adjectius, però segur que no pot tenir el qualificatiu de democràtic. Jo crec que això no és sostenible. La meva pregunta –i per això no em veig amb cor d’opinar amb seguretat– és si el col·lapse de l’estat espanyol arribarà abans que el col·lapse de l’independentisme. Perquè la nostra capacitat de barallar-nos per les parides més grans tampoc no deixa de sorprendre’m. —Us va decebre la reacció política, institucional, després del referèndum de l’1 d’octubre? —Jo hauria declarat la independència immediatament. Crec que es va perdre l’impuls. Allò que els americans anomenen el momentum. Hi havia un impuls en què la gent estava disposada a defensar-ho tot. Van esperar un mes i la cosa es va anar florint. Però tampoc no vull opinar amb rotunditat perquè m’és impossible de ficar-me a la pell d’aquests líders que sabien perfectament que anirien a la presó. Però havien d’entendre que calia que declaressin immediatament la independència precisament per evitar d’anar a la presó. —Per evitar la presó? —L’única manera de salvar-se de la presó era declarar la independència després del referèndum. Jo pensava en ells: ‘Que aquesta gent us mataran! Que no tenen escrúpols!’ No vull dir que es van equivocar perquè jo no sé què hauria fet en lloc seu. Des de Nova York, potser tot es veu més fàcil. I no vull jutjar-ho. Potser hauria fet una cosa diferent de la que pensava des de la distància si m’hagués tocat a mi de prendre les decisions. En qualsevol cas, sí que penso que la millor opció era accelerar i no alentir. —I ara ens trobem que ens dediquem a cercar el penal a dins l’àrea… —Crec que ara és l’estratègia bona. Anar buscant… i que els tribunals vagin vulnerant els drets bàsics… i anar produint notícies negatives sobre Espanya al món. —I fa efecte a fora? En aquests espais de poder que visiteu… Davos… —A Davos no havia vist mai tant d’interès per la qüestió catalana. Encara que els diaris espanyols diguin que no se’n va parlar. Mentida! Tothom parlava de Catalunya. Cada vegada que algú parlava amb mi, la primera pregunta era sobre la independència de Catalunya. Per tant, és mentida que Catalunya no interessi el món. Això és mentida. I l’interès no és precisament per dir ‘quina sort que ja s’ha aturat tot gràcies al 155’. No. Ja ho hem vist: Pep Guardiola es posa un llaç i tot Anglaterra, fins i tot el parlament britànic, comença a debatre sobre el tema català. —No era l’estratègia d’Espanya, aquesta. Tot al contrari… —Exacte. Fins fa un any, l’estratègia espanyola era evitar que se’n parlés a fora. Sabien que si se’n parlava, la posició feble era la seva. No pots convèncer la gent que els arguments de prohibició democràtica són els bons. El ‘no pots votar pels meus collons’, la gent civilitzada no ho accepta. Que no ens deixin votar és un argument poderosíssim a favor nostre. Una altra cosa és que la gent doni suport a la independència. No és així. Però sí que hi ha un suport molt general a la capacitat que tenim de decidir què volem fer. Per a això, trobarem suport a tot arreu. Com que ells sabien que tenien una posició dèbil, la seva estratègia era censurar. —Van perseguir debats, conferències, periodistes… —A mi em van censurar dues conferències. Em van cancel·lar una conferència a Suècia i una altra a Angola per pressions de la diplomàcia espanyola. Concretament, de l’ambaixador espanyol d’aquests països. Però jo tinc passaport americà. Vaig amb passaport americà. Als organitzadors els deia això: jo sóc americà, a mi no em pot afectar el que digui l’ambaixada espanyola. Per mi, l’ambaixada espanyola i la del Nepal són el mateix. No poden decidir res sobre les activitats dels ciutadans nord-americans. Només faltaria! Tampoc no han de fer res contra les activitats dels ciutadans espanyols, però a mi encara menys. Jo no sóc espanyol. —El xantatge els funcionava en alguns casos. —Sí, és clar. Comprarem uns quants tancs, o farem no sé quins tractes militars, en canvi d’impedir la llibertat d’expressió quan es tracti de parlar de Catalunya. L’estratègia de voler que no es parli d’allò que no els convé va destinada al fracàs. Guardiola es posa un llaç i tot el Regne Unit parla de la independència de Catalunya durant dues setmanes. I la cosa ha arribat al parlament britànic. Com deia, vam perdre l’oportunitat de fer la millor estratègia, que era accelerar després de l’1 d’octubre. Però ara la millor estratègia que tenim és aguantar fort i que sigui l’estat espanyol que s’excedeixi. —En un capítol del llibre parleu del funcionament de les colònies espanyoles. No trobeu que hi ha moltes similituds amb la situació actual? —Sí. Trec l’explicació del llibre Per què fracassen les nacions, de Daron Acemoglu i James Robinson. Sí que hi ha moltes coses que són iguals que l’estratègia colonial. Fins i tot la retòrica. Ells fan aquest discurs en positiu: ‘Salvem la democràcia, nosaltres respectem la llei.’ Van ser incapaços de justificar l’esclavisme i la tortura que van practicar a les colònies. Aleshores també volien vendre aquest missatge de salvació: ‘Els donem la capacitat de ser cristians’, deien aleshores. —Pretenien convertir les víctimes en les grans beneficiades del seu salvatgisme. —Quan van crear la institució de l’encomienda, que és esclavisme nu i cru, ells amagaven què era en realitat. Els governadors de la colònia, donaven encomendados als amics i als colons. Eren nadius que treballarien per a ells. Però no volien que es digués que era ‘esclavisme’ perquè deien que, en canvi d’allò, hi havia un capellà que els ensenyava la religió cristiana. En la seva retòrica –i en el seu cap, segurament també–, en una època en què l’esclavitud no es veia bé a Europa, ells consideraven que feien un favor als colonitzats. Aquesta retòrica goebbelsiana la veiem també avui. Em sorprèn com giren la realitat. I em sorprèn com arrela la idea que els supremacistes som nosaltres. —Voleu dir que arrela? —Vejam. Analitzem la seva gran obra dels últims temps. Es diu Tabàrnia. Com es diu la part de Catalunya que no és Tabàrnia? Tractòria. A veure, hi ha res més supremacista que això? Tabàrnia, la gent sofisticada de ciutat, cosmopolita… I els altres són pagesos endarrerits… Aquesta és la seva idea. I aquests que fan aquests plantejaments ens diuen supremacistes a nosaltres? En la història recent d’Occident no hi ha hagut res més supremacista que Tabàrnia. I ens acusen a nosaltres de supremacistes? Que es mirin al mirall. L’Arrimadas diu que ella no defensa això de Tabàrnia, però considera que ha aconseguit posar els independentistes davant el mirall. No, no, no. Us hi ha posat a vosaltres, davant el mirall, Arrimadas! El mirall d’això sou vosaltres. —Girar la truita sempre. —S’ha demostrat sens dubte qui són els supremacistes, els racistes, els classistes i els que desperten odi. Fan servir la mateixa retòrica del colonialisme de sempre. Diuen que ho fan per nosaltres i que no és esclavisme. Ens ajuden, diuen. Tot continua igual. I, parlant de colònies, m’agradaria que tothom recordés com es va fer la independència de l’Índia. —Ens hi ajudeu? —La independència va començar quan el govern colonial va decidir que les úniques empreses que podien vendre sal havien de ser angleses. Van pretendre imposar el monopoli de la sal a favor dels anglesos. Tothom havia de comprar sal anglesa i ningú més no en podia produir. No podies anar al mar, evaporar l’aigua i quedar-te la sal. Això era il·legal. Aleshores, Gandhi va anar caminant mil quilòmetres per arribar a la platja per agafar la sal. Va dir que no acceptava aquella imposició i que els indis podien fer sal. Va fer la Marxa de la Sal. Va començar a caminar ell tot sol. I s’hi van afegir dues persones, deu, un centenar. I, finalment, milers i milers. Tots caminant cap al mar per fer sal. I els anglesos el van fotre a la presó. —Gandhi va ser empresonat per sedició i el tribunal deia que seria alliberat si la seva gent renunciava als seus objectius… —Va passar anys a la presó per rebel·lió. I la independència de l’Índia va tardar deu anys. Però va arribar. I ara nosaltres fem sal. Ara fem sal.

Summary: Xavier Sala i Martín: ‘Decidir les regles del joc és la victòria; i a Catalunya no ho hem après’


Quan el dictador espanyol Francisco Franco va morir al llit, l’any 1975, el govern de Fidel Castro va decretar tres dies de dol. Aquest detall sorprenent i significatiu demostra que Fidel Castro i Francisco Franco van tenir unes relacions molt més bones que el que havia volgut fer veure la propaganda de banda i banda. Una relació que ha estat explicada, però que continua essent poc coneguda: el programa de TV3 ’30 minuts’ va dedicar-hi dos programes seguits l’any 2009, el diari El País va publicar a la secció de blocs un article molt documentat sobre el mateix fet l’any 2014, i el cap de setmana passat aquest extens article en anglès sobre la biografia del president cubà, escrit per Samuel Farber, també fa al·lusió a les relacions entre els dos dictadors. Ací podeu veure els dos ’30 minuts’ titulats ‘Franco i Fidel, una amistat incòmoda’: EFE dóna la notícia dels tres dies de dol Francisco Rubiales era el director de l’agència espanyola de notícies EFE a Cuba el dia que es va morir Franco. Rubiales va explicar com havia viscut aquell dia en l’apunt ‘Cuba: el dia que murió Franco‘. Hi explica que quan l’ambaixador franquista a Cuba va informar-lo que el govern cubà havia publicat un decret anunciant tres dies de dol, no s’ho va creure: ‘Em sap greu, ambaixador, però aquest decret l’he de veure amb els meus ulls abans de publicar la notícia.’ Quan va haver contrastat la informació, la notícia es va publicar i va fer la volta al món. Segons Rubiales, Cuba va decretar tres dies de dol oficial perquè volia mantenir bones relacions amb Espanya, però volia que fos mig secret per a evitar l’escàndol. No s’esperaven que es fes públic. ‘Ens has ficat en un bon embolic’, diu que va arribar a dir-li Fidel Castro per telèfon. Fidel Castro: ‘Franco es va portar bé, caram!’ El president Fidel Castro va fer unes declaracions públiques molt positives sobre el dictador espanyol en aquesta entrevista de Juan Luis Cebrián publicada al diari El País l’any 1985. Deia Fidel Castro: ‘Franco no es va portar malament, s’ha de reconèixer. Malgrat les pressions que va tenir, no va trencar les relacions diplomàtiques i comercials amb nosaltres. No tocar Cuba va ser la seva frase terminant. El gallec va saber sortir-se’n. Que es va portar bé, caram.’ De fet, Fidel Castro tenia raó en un aspecte: l’Espanya franquista va ser un dels pocs països occidentals que va negar-se a participar en l’embargament comercial contra la Cuba comunista que havien decretat els Estats Units durant els anys seixanta. Tot i les pressions rebudes des de Washington, Franco va mantenir relacions comercials amb Cuba. Per això hi arribaven avions d’Ibèria des de Madrid sense dificultats, i també hi arribaven torrons de Xixona i autobusos Pegaso. Aquesta política contra l’embargament de Cuba que va començar Franco, ha estat seguida pels governs de l’Espanya democràtica. Mariano Rajoy mateix declarava el març passat que l’embargament s’havia d’aixecar. Segons la biografia de Fidel Castro escrita per Ignacio Ramonet, citada en l’article de F. Javier Herrero a El País, Fidel Castro donava aquesta explicació sobre la bona relació entre tots dos països: ‘Franco es devia educar en l’amarga experiència de la derrota espanyola amb els Estats Units del segle XIX. I el que va fer la revolució cubana, a partir del 1959, resistint-se als Estats Units, rebel·lant-se contra l’imperi i derrotant-los a Girón, va poder ser vist com una mena de venjança històrica d’Espanya. En definitiva, els cubans, que hem sabut enfrontar-nos als Estats Units i resistir les agressions, hem reivindicat el sentiment i l’honor dels espanyols.’ Alguns, en canvi, han volgut donar a aquestes relacions entre Castro i Franco una explicació biogràfica i vital, basada en el fet que tots dos tenien orígens gallecs. Franco va néixer a Galícia, com el pare de Fidel Castro, Ángel Castro, un terratinent ric que va emigrar a Cuba. Tenia una foto del dictador espanyol a la tauleta de nit, segons alguns biògrafs, i va estudiar als jesuïtes de Santiago de Cuba, ple de franquistes. El pare de Fidel no va estar-se mai d’opinar en favor de Franco dins de casa. Fidel Castro no amagava les seves arrels gallegues, i va visitar Galícia durant els anys vuitanta. Manuel Fraga, aleshores president gallec, ex-ministre de Franco i fundador del PP, va fer-li d’amfitrió. Qüestions d’estat Uns altres expliquen aquesta relació per raons polítiques i interessos d’estat. Samuel Farber, sociòleg nascut a Cuba i format als EUA, especialitzat en Cuba, explica en aquest article, en anglès, que Castro prioritzava les qüestions d’estat a les qüestions d’ideologia. Les relacions entre Cuba i Espanya eren una qüestió d’estat per raons d’història, cultura i estratègiques. I aquests motius pesaven més que no pas les raons ideològiques. Farber ho explica així: ‘En general, la Cuba de Fidel ha estat un govern que, fins i tot en els primers anys de política exterior, ha evitat de donar suport a moviments revolucionaris si eren contra governs que tenien bones relacions amb l’Havana i refusaven les polítiques dels Estats Units en relació amb Cuba, independentment del color polític d’aquests governs. Els casos més paradigmàtics d’aquesta aproximació en què la qüestió d’estat pesava molt són les relacions molt amistoses que Cuba va mantenir amb el PRI de Mèxic i amb l’Espanya de Franco.’ La Pasionaria, Enrique Líster, Albert Bayo i molts altres comunistes van ser rebuts com a herois per Fidel Castro. Milers de persones rebien els antifranquistes com a herois. I durant dècades el govern cubà va criticar l’Espanya de Franco públicament. Però els fets també demostren que la relació entre Franco, l’anticomunista per excel·lència, i Fidel Castro, el comunista per excel·lència, no responien únicament a una qüestió d’ideologia. Els interessos d’estat també hi pesaven.

Summary: La sorprenent bona relació entre Fidel Castro i Francisco Franco


Cada vegada hi ha més proves que indiquen que probablement hi ha alguna forma de vida en el sistema solar, més enllà de la Terra. Ja fa temps que els científics tenen els ulls posats en una de les llunes de Saturn, Encèlad, un cos rocós recobert d’una capa de gel de més de trenta quilòmetres de profunditat i que té uns cinc-cents quilòmetres de diàmetre. Ara, la NASA ha anunciat que disposa de més dades que apunten que és probable que hi hagi vida microbiana en l’oceà subterrani d’Encèlad. La sonda Cassini, que fa més d’una dècada que orbita Saturn, el seu sistema espectacular d’anells i les misterioses llunes, va fer l’octubre del 2015 una maniobra d’exploració passant molt a prop del pol sud d’Encèlad, per prendre mostres dels núvols de gas que surten dels guèisers impressionants que escup aquesta lluna saturniana cap a l’espai. El propòsit era poder capturar partícules d’aigua i més elements per analitzar-los i tenir més clar si és efectivament possible que hi hagi vida allà baix. .@CassiniSaturn discovered ingredients for life in the plume of particles spraying from Enceladus: https://t.co/BmW9P9kv9c #OceanWorlds pic.twitter.com/IN3ohXxjkb — NASA (@NASA) 13 d’abril de 2017 Els resultats de la investigació, fets públics a la revista Science, apunten que hi pot haver formes de vida simple semblants a les que hi ha a les parts més profundes dels oceans terrestres. La Cassini va captar que en els guèisers escopits per Encèlad hi havia molècules d’hidrogen i de diòxid de carboni. Aquests compostos probablement s’han originat per una activitat hidrotermal; a la Terra, aquest fenomen s’esdevé quan el magma, que té una temperatura elevadíssima, entra en contacte amb l’aigua: aquesta activitat hidrotermal, a la Terra, va acompanyada de comunitats microbianes que es poden alimentar dels compostos que hi ha. Unes altres mostres captades per la Cassini anteriorment indiquen que, a més d’aquests composts, també hi ha metà i aigua. By NASA/JPL-Caltech/SSI/PSI ‘Estem bastant segurs que l’oceà intern d’Encèlad és habitable i necessitem tornar-hi per a investigar més’, ha dit el doctor Hunter Waite, científic de la missió Cassini. Aquest oceà subterrani és a molts quilòmetres de profunditat, i es manté en estat líquid sota una capa de gel per la compressió gravitacional a què està sotmès el planeta per la força de Saturn. Ara la nau Cassini encara la recta final de la seva missió, en què farà una sèrie d’òrbites passant entre Saturn i la part interna dels seus anells, fins a la col·lisió final amb l’atmosfera del planeta gegant, el 15 de setembre vinent. D’aquesta manera es vol evitar precisament que la ferralla de la nau pugui arribar a contaminar mai una lluna com Encèlad. Vegeu també aquest vídeo didàctic de la NASA amb informació sobre els oceans que hi ha en altres indrets del nostre sistema solar. Més informació: La mort de la Cassini, a punt de revelar els últims secrets de Saturn

Summary: Quina forma de vida hi pot haver a Encèlad, la lluna gelada de Saturn?


El president de Ciutadans, Albert Rivera, va assistir ahir a la constitució del grup lliberal al Parlament Europeu. S’hi va reunir amb els principals dirigents d’aquesta tendència política. Tanmateix, abans va haver de respondre als periodistes i no ho va passar gens bé. Li van demanar per què Ciutadans no fa com els liberals d’Alemanya i França: unir-se al cordó sanitari contra l’extrema dreta. Rivera, visiblement incòmode, va respondre: ‘No ho sé, els ho ha de demanar a ells.’ No se pierdan el nerviosismo en Bruselas de Alberto Carlos cuando un periodista le pregunta por qué en Francia y Alemania se unen todos, también los liberales, para aislar a la extrema derecha y él con C's no lo hace…@Albert_Rivera 🤣😂 pic.twitter.com/Yxfx1iuIKS — Juan Miguel Garrido (@Juanmi_News) June 20, 2019 L’Elisi desmenteix que Macron hagi felicitat Rivera pels pactes electorals

Summary: La incomoditat de Rivera quan li demanen per què Ciutadans no aïlla l’extrema dreta


La Comissió Europea ha reclamat a Turquia que alliberi el dirigent diputat kurd en presó preventiva Selahattin Demirtaş per complir amb la recent sentència del Tribunal Europeu de Drets Humans (TEDH). En un debat a l’Eurocambra sobre Demirtaş, la cap de la diplomàcia europea Federica Mogherini ha explicat que va traslladar recentment a les autoritats turques les ‘expectatives’ de la UE sobre l’alliberament del polític kurd. En el mateix ple, l’eurodiputat d’ERC Jordi Solé ha exigit a les institucions europees que no ‘esperin en silenci’ a una futura sentència del Tribunal d’Estrasburg sobre el cas dels presos polítics catalans, que veu similar al del kurd. La defensa de Jordi Sànchez, Jordi Turull i Josep Rull va incorporar a finals de novembre la sentència que condemnava Turquia per aquest empresonament preventiu a la seva estratègia jurídica. En la seva intervenció, Mogherini ha explicat que per a la UE Demirtaş continua sent un interlocutor que veuen com una figura destacada en la vida política democràtica turca. Per això, ha criticat l’empresonament preventiu d’un ‘líder escollit democràticament’, un fet que creu que posa de manifest com s’està ‘soscavant la independència judicial’ en aquest estat. Per la seva banda, Solé ha denunciat que l’estat espanyol fa el mateix que Turquia amb els dirigents independentistes catalans. En aquest sentit, ha qüestionat els ‘dobles estàndards’ de la Unió Europea per demanar a d’altres països com Turquia que respectin els drets humans que no es respecten dins del bloc europeu. L’eurodiputat d’ERC ha defensat que, si els estats abusen de l’empresonament preventiu per ‘silenciar l’oposició, coaccionar la llibertat d’expressió i consolidar el seu poder’, les institucions europees no poden ‘quedar-se en silenci’ i han d’exigir l’alliberament dels presos com Demirtaş o els líders catalans.

Summary: La Comissió Europea fixa precedent i reclama a Turquia que alliberi el dirigent kurd en presó preventiva, com ordena Estrasburg