Un dels dos candidats a presidir la Comissió Europea del partit dels Verds, Bas Eickhout, diu que el judici contra el procés està ‘polititzat’ i que perjudica la imatge de l’estat espanyol a l’exterior. En una entrevista amb l’ACN, l’eurodiputat holandès demana un ‘judici just’ pels líders catalans processats i confirma que el seu grup revalidarà la coalició amb l’Aliança Lliure Europea, que presenta com a candidat a presidir la Comissió. Eickhout també demana a Madrid que s’assegui a la taula negociadora per impulsar ‘un diàleg polític’. D’altra banda, adverteix als populars europeus que un gir a la dreta ‘els farà més petits’ i espera que ‘n’aprenguin’ de la davallada electoral del PP de Pablo Casado pel seu acostament a Vox. Eickhout creu que Espanya no solucionarà el conflicte català ‘només eliminant’ temes de la taula de diàleg. Segons ell, l’estat espanyol ‘s’ha equivocat no habilitant la possibilitat d’un diàleg obert’ per trobar una sortida al problema. A més defensa que ‘si se suprimeixen debats’ als catalans independentistes, es ‘tensa molt més’ la situació i no se supera el conflicte. ‘La gent diu, “mireu a Espanya, què està passant? Intenteu solucionar això amb diàleg, va!”‘, explica el representant de l’Eurocambra. Tot i que evita etiquetar els líders empresonats de ‘presos polítics’, el ‘spitzenkandidat’ dels Verds demana que tinguin un ‘judici just’ i exigeix ‘una solució política’. El primer gran debat entre ‘Spitzenkandidaten’, sense el PP i sense Junqueras La candidatura de Puigdemont En declaracions fetes abans de la decisió del Suprem sobre la candidatura del president Carles Puigdemont a les eleccions europees, Eickhout diu que el president ‘hauria de poder presentar-se’. ‘Som a Europa, i ell és una persona lliure’, puntualitza. El líder dels Verds critica la Junta electoral espanyola, que diu que ‘s’ha tornat una mica hiperactiva’. Segons ell, la decisió de l’organisme de vetar Puigdemont ‘no va ser intel·ligent’. Negociacions post-electorals a escala europea Eickhout no descarta, però tampoc veu ‘probable de moment’, que els Verds europeus obrin negociacions amb la candidatura del Partit Popular Europeu per la propera presidència de la Comissió. I és que l’holandès preveu un escenari postelectoral en el qual populars i socialdemòcrates no sumaran la majoria dels escons al Parlament Europeu per primera vegada a la història. En aquest sentit, diu que els Verds prioritzaran ‘una Europa com més progressista, millor’, però que probablement l’equilibri de forces ‘farà necessari haver de parlar’ amb els populars. Al seu torn, però, marcaran com a línia vermella asseure’s a negociar amb els populistes o l’extrema dreta. ‘Fins ara, els populars s’han mogut cap a la dreta, i si aquesta és la direcció, no en formarem part, mai’, aclareix. Eickhout subratlla que no serà suficient que el PP europeu deixi fora del grup el primer ministre hongarès Viktor Orban, a qui acusa d’estar ‘preparant una aliança’ amb el ministre de l’Interior italià i populista anti-immigració Matteo Salvini. Pels Verds, cal trencar amb Orban i amb la deriva cap a la dreta més radical. En aquest sentit, Eickhout creu que si els populars ‘canvien’ i apliquen polítiques socials i verdes, consideraran asseure’s a negociar. De fet, alerta que ‘fins ara’, un gir a la dreta dels populars ‘només ha fet l’extrema dreta més gran’, posant com a exemple el resultat de les eleccions espanyoles. ‘Mireu a Espanya: el PP ha fet Vox més gran, i a ells més petits’, concreta. El moviment verd a Europa i a Catalunya Eickhout parla d’un ‘Green New Deal’ i d’una onada verda, que es fa palesa, segons ell, amb la iniciativa ‘Fridays for Future‘, en la qual cada divendres, adolescents de tota Europa es manifesten contra el canvi climàtic. Durant l’entrevista, estima un augment de representants del grup Verd a l’Eurocambra, el qual creu que ‘tindrà un important poder de decisió’ després dels comicis comunitaris. Segons ell, una de les claus per l’augment del moviment és no només parlar del clima, sinó d’una ‘transició ecològica socialment justa’ i una ‘agenda econòmica’. Davant la perspectiva que només els comuns aportin algun eurodiputat al grup dels Verds entre la cinquantena de representants que aportarà Espanya, Eickhout hi treu importància i diu que veu ‘una gran influència i un programa verd’ en la llista que formaran Podemos i Catalunya en Comú, entre d’altres. Amb tot, apunta que ‘hi ha marge per la millora’ en la presència dels Verds a Catalunya i Espanya. Els eurodiputats d’ERC, a més, acaben fent aliança amb els Verds a l’Eurocambra, ja que comparteixen grup parlamentari. Sobre el fet que ‘Fridays for Future’ no hagi tingut el mateix èxit que a altres països i el paper discret del medi ambient en la campanya de les eleccions espanyoles, creu que el debat ‘en alguns països va més de pressa’. Ara bé, aventura un major protagonisme del tema en la campanya per les europees i una ‘gran mobilització’ a l’estat espanyol contra el canvi climàtic el 24 de maig, l’últim divendres abans dels comicis.

Summary: El co-líder dels Verds a les europees avisa que el judici al Suprem està ‘polititzat’


Junts per Catalunya, ERC i Catalunya en Comú, qui ha proposat el text, han aprovat una proposta de resolució per a reprovar Felipe VI i abolir la monarquia. Dimarts la mateixa proposta es va rebutjar amb els vots en contra dels comuns, que no estaven d’acord amb una part de text que feia referència a assolir i culminar democràticament la independència de Catalunya per totes les vies. La CUP s’ha abstingut i la resta de grup hi han votat en contra. El text ‘rebutja i condemna el posicionament del Rei Felip VI i la seva intervenció en el conflicte català’ i ‘aposta per l’abolició d’una institució caduca i antidemocratica com la monarquia’. També es referma el compromís amb els valors republicans. El parlament català és la primera cambra en tot l’estat que reprova el monarca espanyol, tal com ha recordat la diputada dels comuns, Elisenda Alemany. Avui el Parlament de Catalunya esdevé la primera cambra de l'Estat que demana l'abolició de la monarquia. pic.twitter.com/XtfJ2N1ayP — Elisenda Alamany (@Elisendalamany) October 11, 2018 La diputada dels comuns Yolanda López ha defensat que avui sí que han votat a favor de reprovar el monarca perquè la seva proposta de resolució era ‘honesta i sense paranys’ a diferència de la que va presentar el dimarts JxCat. Així, ha recriminat al grup independentista que la seva proposta de resolució del dimarts per reprovar el rei espanyol inclogués també una defensa de ‘la via unilateral’, cosa que els comuns rebutgen perquè són partidaris d’un referèndum pactat.

Summary: El parlament reprova Felipe VI i demana abolir la monarquia espanyola


El Casal Català de Brussel·les ha anunciat que anul·la el debat electoral d’avui entre els candidats catalans a les europees a la capital belga. ‘Per motius que escapen totalment al nostre control, ens veiem en la impossibilitat de dur a terme el debat’, ha explicat el Casal en un fil de piulets. Segons els organitzadors, van decidir cancel·lar-lo després que el PSC els comuniqués que no participarien i que el PP no respongués als seus missatges. Com a motiu, el PSC va dir que tenen tota la candidatura al territori intervenint en actes a les municipals i que, com a norma, només envien a membres de la candidatura del PSC als debats. Durant la tarda i vespre, Esquerra Republicana i Ciutadans ens van fer saber que, en aquestes circumstàncies, tampoc hi participarien. Volem expressar el nostre agraïment tant a aquests dos partits com a JxCat i als Comuns, que han mantingut llur compromís fins al final. — Casal Català BRU (@CasalCatBRU) May 6, 2019 Aquest cop, per motius que escapen totalment al nostre control, ens veiem en la impossibilitat de dur a terme el debat. Us en demanem disculpes i esperem que comprendreu i compartireu la nostra frustració. — Casal Català BRU (@CasalCatBRU) May 6, 2019 tirar endavant el projecte d’integració europea, símbol de pau, de democràcia i de cooperació entre els pobles d’Europa.#somCasal — Casal Català BRU (@CasalCatBRU) May 6, 2019 Arran d’això, el Casal en va informar ERC i Ciutadans, que els van comunicar que ‘en aquestes circumstàncies’ tampoc no participarien al debat. Junts per Catalunya havia informat que estaria representat per Toni Comín; ERC que ho estaria per Jordi Solé i Unides Podem per Lluís Camprubí. Ciutadans i el PSC havien confirmat l’assistència, tot i que no havien informat qui els representaria. Tanmateix, el Casal ha agraït a ERC, C’s, JxCat i els Comuns haver mantingut el seu compromís a ser presents al debat ‘fins al final’. El Casal Català de Brussel·les ha reivindicat el seu ‘esperit impecablement obert i la voluntat de brindar un servei a la comunitat catalana de Bèlgica’ on ‘conviuen múltiples opcions polítiques’. Per les darreres eleccions del parlament el Casal Català de Brussel·les va haver de fer el debat només amb representants de JxCat, ERC i la CUP.

Summary: El Casal Català de Brussel·les anul·la un debat electoral per la manca de col·laboració dels partits


Joan Josep Nuet (Reus, 1964) està preocupat. Veu un túnel negre i tem que la reacció ultraconservadora a l’estat espanyol, que ha començat pel sud, a Andalusia, liquidi totes les possibilitats de trobar una solució al conflicte català. A les portes del judici contra l’1-O, per Nuet, l’aprovació del pressupost espanyol i, en conseqüència, el suport del PSC al pressupost de la Generalitat crearia un clima polític diferent que podria ajudar els presos polítics. Nuet explica que, si és cridat a declarar com a testimoni al Suprem espanyol, defensarà Carme Forcadell i el debat parlamentari sense censures de cap mena. En aquesta entrevista també parla dels comuns. Dissabte hi ha un consell nacional en què s’abordarà una proposta que defensa que Catalunya ha de tenir una constitució pròpia dins una república espanyola plurinacional. Nuet no vol que es perdi el temps. Vol que aquesta idea no sigui mera retòrica, sinó que tingui contingut polític real. És la tesi que defensa Sobiranistes, la plataforma interna que encapçalen ell i Elisenda Alamany, ambdós diputats al parlament. —Dissabte Catalunya en Comú fa un consell nacional. S’hi aprovarà finalment la proposta de tenir una constitució catalana en una república espanyola plurinacional? —Possiblement això tindrà una majoria, però cal un aclariment. Nosaltres partim del fet que Catalunya és una nació i com a tal té dret de definir-se com a subjecte polític de manera sobirana. Una vegada l’ha definit, aquest subjecte polític estableix quin tipus de relació vol amb la resta de pobles de l’estat espanyol. La proposta dels comuns és una confederació de pobles en una república plurinacional. Però aclarim-ho. Aquesta constitució què és? La de la República Catalana. I per mitjà del diàleg volem confederar-nos. Cal aclarir-ho, perquè si no sembla que Madrid permeti de canviar el nom de l’estatut. En això no hi estic d’acord i demano un aclariment per a no fer-nos trampes al solitari. No podem fer servir llenguatge sobiranista per amagar una subordinació a l’estat espanyol. Hem de ser un ens polític sobirà que es confederi amb la resta de pobles de l’estat i ens retrobem en un projecte comú. Ha de ser un procés constituent de la República Catalana, i nosaltres defensarem que aquesta república es confederi. Hem d’aclarir que al final la nació catalana té el dret d’autodeterminar-se i de constituir un subjecte polític propi. —Un estat? —Bé, una República Catalana que volem confederada. Per tant, seria un estat conjunt. Però és molt important que ho fem des de la nostra sobirania. Nosaltres hem de poder decidir si volem fer-ho o no, el poble de Catalunya. Evidentment si la gent decidís que això no s’ha de fer, doncs no es faria. —A una part del partit, o dels dirigents dels comuns, els interessa l’ambigüitat? Us ho dic per això que dieu de la importància d’aclarir la proposta. —Demano d’aclarir-ho perquè no em valdria un tomb tàctic per a ocupar en el llenguatge l’espai del sobiranisme. Ha de ser un tomb estratègic, perquè és el que ens va definir com a projecte polític. Som sobiranistes, formem part d’aquest espai. No retòricament, sinó políticament i ideològicament, per una concepció profunda basada en el reconeixement de la nació i els seus drets. Això és fonamental que quedi clar. Si els drets polítics ens els dóna la constitució espanyola, no hi estic d’acord. Ens els dóna el nostre poble organitzat, com a comunitat. Ja no parlo de la història, ni de la llengua, ni de les fronteres ni el color de pell, tot això no m’interessa. Parlo del dret democràtic d’un poble de constituir-se. No pot haver-hi dubtes sobre això. I després hi ha la voluntat majoritària dels comuns de tenir un projecte conjunt amb la resta de pobles de l’estat, i també és la meva. —Aquest aclariment és la posició que defensarà Sobiranistes? —Sí. Demanarem que això s’aclareixi. I si veiem que només hi ha un tomb tàctic en el llenguatge per a no assumir el fons, i que depenem d’un procés de l’estat, ho criticarem. No són els principis que van acordar els comuns a l’assemblea fundacional. —D’ací a pocs dies comença el judici contra l’1-O al Suprem espanyol. A vós us jutjaran a Barcelona. —Per als qui serem jutjats a Barcelona és positiu, però que es mantinguin la resta de companys al Suprem és una clara mostra de la politització del judici. És un doble criteri. Si això era una conspiració mundial, com diu el Suprem, tots hauríem de ser allà. I si es fa servir el criteri que ens ha donat la raó a nosaltres –els acusats de desobediència–, tots hauríem de ser al TSJC. S’ha pres una decisió política per a alleugerir la càrrega del Suprem, en la part que tenen més mala peça al teler, la parlamentària. Evidentment, el parlament és el temple del debat, i criminalitzar el debat parlamentari és el súmmum de la irracionalitat de tot aquest procés judicial. Volen fer pagar els plats trencats a la presidenta Forcadell, clarament. Des del primer moment va haver-hi un intent de criminalització de la seva figura. Em sap greu per ella i la resta de companys. —Us han volgut apartar del judici al Suprem? —Sí. Els ‘dolents’ són a Madrid i els ‘menys dolents’ som a Barcelona. És un criteri polític que regeix moltes de les decisions del Suprem. El primer criteri és la raó d’estat, i després s’adapta l’ordenament jurídic a aquesta decisió política. Crec realment que tots els processats som innocents i expressarem als tribunals de manera clara l’arbitrarietat d’aquest procés polític. En el meu cas, i crec que en el de la mesa i el de la presidenta Forcadell, serà una línia forta de defensar el fet democràtic parlamentari. Quan el poder judicial intervé en el poder polític, és una greu anomalia democràtica. Ho denunciarem. El Suprem i el TSJC són grans desconeixedors dels mecanismes de gestió parlamentària. —Segurament perquè no és habitual que parlamentaris acabin als tribunals. —S’ha volgut substituir el concepte de desobediència al Constitucional. Les sentències sempre han estat posteriors a l’aprovació de decrets i lleis. El Parlament de Catalunya sempre ha acatat les suspensions. Mai no van ser prèvies, i per tant s’introdueix un canvi substancial que es fa exprés per a criminalitzar l’independentisme. La mesa del parlament no és un òrgan de control constitucional i per tant no ens poden acusar de no haver fet un control constitucional correcte. En quaranta anys s’han suspès lleis i decrets, i cap mesa no ha estat acusada de desobediència, perquè s’han acatat les suspensions. Ara és el mateix cas, no és diferent. Si es canvien aquestes regles de joc, vol dir que ha d’haver-hi un procés de censura prèvia sobre el qual es pot discutir o no al parlament. La mesa tenia la voluntat d’aplicar els drets parlamentaris per fer un debat, i a posteriori el Constitucional podia actuar, com ha fet algunes altres vegades. —Si us criden a declarar com a testimoni al Suprem, exposareu aquests raonaments? —Sí. No l’he canviat pas, el meu argument. No som desobedients, rebels, sediciosos ni malversadors. No som desobedients perquè la voluntat no era de desobeir el Constitucional, perquè podíem tenir dubtes sobre la constitucionalitat d’algunes propostes, però no entrar a jutjar-les perquè no correspon a la mesa, i perquè estàvem segurs que el Constitucional tenia els mecanismes d’intervenció per a anul·lar o suspendre lleis i decrets, com així ha estat. L’ordre constitucional no s’ha enfonsat, és una evidència, i no se’ns pot dir que vam cometre un delicte per a aquestes tramitacions. Espero que imperi el sentit comú i que s’alliberin els presoners, o almenys que les sancions siguin mínimes. Ni presó ni cap acció per l’estil: seria desproporcionat i un retrocés democràtic històric. Seré molt actiu, i ho sóc, en la solidaritat amb els presos polítics i a l’hora de denunciar la farsa en què s’ha convertit aquest judici. —Parlem del pressupost. Què separa els comuns del govern? —Hi ha dos grans blocs. Un és l’ambient i l’altre els comptes concrets. Som de la idea que s’haurien d’aprovar tant el pressupost espanyol com el de Catalunya. Estem disposats a ser un factor actiu perquè seria un missatge d’estabilitat. Nosaltres acceptem el discurs que no som en un moment normal, sinó en un moment d’excepció. Aquest diàleg polític que crea un determinat ambient perquè el problema polític de Catalunya comenci a trobar vies de diàleg i solució necessita un ambient de confiança. Això avança, però a empentes i rodolons. La situació política requereix que aquest ambient es consolidi per a poder parlar seriosament de temes polítics que ens separen. El dret d’autodeterminació i la situació de repressió són els dos grans punts que cal abordar. Pensant en els presos i el procés judicial, i el dret d’autodeterminació i la situació de repressió, estem convençuts que aprovar el pressupost a Barcelona i Madrid ens afavoreix. Allarga el temps polític perquè es puguin crear mecanismes de diàleg. —Creieu que el PSOE seria prou valent d’abordar l’autodeterminació i la fi de la repressió, en veient com puja l’extrema dreta i el discurs ultranacionalista del PP i Cs? —Segur que aquest diàleg es pot abordar, encara que les posicions polítiques siguin molt allunyades en aquest moment. La seva visió és un nou estatut, i això és lluny de la idea de l’autodeterminació en un referèndum. Però això són posicions polítiques raonables. En canvi, no era raonable era la d’abans, quan no es podia parlar absolutament de res. El PSOE té una proposta. Un nou estatut que impliqui modificacions de la constitució espanyola i amb un referèndum a tot l’estat. Això és absolutament insuficient per a Catalunya, però és una proposta. Volem un referèndum d’autodeterminació en què puguem votar clarament si Catalunya ha de ser independent o no. Cap de les dues coses no és a prop, però cal un clima per a poder-ne parlar. El clima necessita un temps, i per a tenir temps necessitem pressupostos. —Demaneu un nou vot de confiança d’ERC i del PDECat al PSOE, esperant que Sánchez obri aquest espai de diàleg. La moció de censura ja va ser un xec en blanc i la situació no ha canviat gaire. —Però també el PSOE votaria el pressupost de la Generalitat, que ho necessita perquè hi ha un debat molt clar sobre la perspectiva del país i la gestió quotidiana. I la gestió és imprescindible perquè el govern duri i s’estabilitzi. Si no, anem també a una convulsió. El govern Torra ha de tancar tardors calentes, i per a això necessita recursos. És difícil que els comuns i els socialistes, que som els socis que el govern necessita per a col·laborar en el pressupost i l’estabilitat parlamentària, ens hi aboquem si no hi ha pressupost de l’estat. Tot té una relació, i hi ha una part de l’independentisme convençuda que això és així i que cal permetre la tramitació del pressupost de l’estat. Us puc assegurar que tots els departaments del govern desitgen això, molt més que no sembla i que no es comunica, perquè la situació és dramàtica. L’onada de mobilitzacions socials pot tornar, i hi ha col·lectius com els Mossos i els bombers que són a punt d’esclatar. El govern català necessita oxigen pressupostari. Fins ara s’han fet gests minsos, però cal continuar estirant el fil perquè només la paciència ens porta a la victòria. El nerviosisme només ens minoritzarà i ens farà cometre errors. Defenso la paciència, i un factor de paciència és aprovar els pressupostos, enviar un missatge clar al PP, Cs i Vox i fer operativa la majoria que va fer fora el PP. És l’única majoria política que pot conduir, l’estat i Catalunya, amb una visió progressista. —Heu dit moltes coses. Anem a pams. Els comuns supediten el suport al pressupost de la Generalitat al sí d’ERC i del PDECat al pressupost espanyol? —Hem dit públicament que no. Són discussions paral·leles. Però hi ha una influència política clara. El PSC sí que ho vincula. Si no hi ha pressupost a Madrid, haurem d’esborrar el PSC de la llista i l’única opció a Catalunya serà un vot favorable dels comuns. Respecte del pressupost concret, les xifres, som molt lluny del govern. —Què us en separa? —En primer lloc, la filosofia. Si no hi ha més ingressos, tindrem una despesa limitada. Mentre que el govern de Sánchez aquest tema l’ha abordat, a Catalunya d’això se’n parla amb la boca petita. El govern de Torra no ho aborda. Ens han promès uns trenta o quaranta milions més per l’impost de successions, però això és una misèria. Hauríem de parlar de deu vegades aquesta xifra per a tenir una proposta possible. Això repercuteix en la despesa. Si al final tinguéssim la proposta d’inversions del govern espanyol, tenint en compte que en un any no podrem revertir totes les retallades que va encapçalar el govern d’Artur Mas, ajustaríem més els comptes. Calen gests per a transmetre i comunicar que hi ha una voluntat política i un canvi de filosofia. No s’hi val, a dir que és el pressupost més social de la història. I això ho diuen els sindicats, els mestres, els metges… són col·lectius al límit. No podrem revertir les retallades en aquest pressupost, però han de rebre missatges d’un canvi de voluntat. Qui cregui que val més que el clima polític es podreixi, que no aprovar el pressupost beneficia els presos polítics, s’equivoca radicalment. —Hi ha una relació de causa a efecte? —Evidentment. Tindrem un judici polític i el clima polític afecta. Si hi ha perspectives en el clima polític, hi ha una sensació que, encara que sigui de manera molt llunyana, hi ha un punt de llum i que el túnel és finit, això té influència en el judici polític. —Un sí d’ERC i el PDECat al pressupost espanyol esperona el discurs de la dreta, que diu que Sánchez ‘rega’ Catalunya amb milions. —No podem esperar res del PP, Cs i Vox. Que diguin el que vulguin. Nosaltres hem de consolidar una majoria perdurable. Necessitem temps per a trobar solucions. L’única majoria possible és la que va fer fora el PP. —Però Sánchez ja ha dit que governaria fins el 2020. Assumeix el no als comptes. —Ha de dir el que ha de dir. Ja veurem si passa o no. Si no hi ha pressupost, serà més dèbil. La idea d’una alternativa del trifachito és més real. A Catalunya passa igual: el nivell d’inestabilitat del govern és gran. Primer perquè no hi ha un full de ruta ni una estratègia conjunta, i segon perquè el dia a dia se’ls enfila costa amunt. En aquest procés, hi ha una part de Catalunya que l’engrescarem amb millores concretes. El govern no pot regalar terreny a Cs, el PP i Vox i renunciar a una part de la ciutadania. —Com valoreu que el pressupost de Sánchez ni tan sols compleixi les inversions previstes a l’estatut? —És és un dèficit que cal posar damunt la taula. És veritat que poden dir que hi ha un augment de més del 50% de les inversions… —Però això ja ho preveu la llei. —Això és absolutament positiu. Si no s’arriba al que diu l’estatut, pot haver-hi diàleg per a arribar a acords i a un estricte compliment estatutari. Segur que hi ha punts intermedis entre la proposta del govern de Sánchez i de la Generalitat. Però si tot això fracassa, serem més dèbils i l’únic que s’enforteix és l’alternativa de dretes. I això és a Madrid, però també a Catalunya. Ciutadans és el partit més votat. No podem permetre que això és consolidi, perquè hi ha una part de la societat catalana que es desconnecta del seu govern i de la resta. A aquesta gent l’hem de convèncer, i si hi ha un pressupost de la majoria independentista amb suport de socialistes i comuns, i això altera la vida de la gent positivament, comences a debilitar la dreta. Això és una batalla de termini mitjà i llarg, però no sé si la direcció independentista és capaç de tenir estratègies a termini mitjà i llarg o viu en el dia a dia. Tot allò que no sigui la independència la setmana vinent és una traïció, i fins i tot han estat acusats de traïdors alguns dirigents amb un compromís independentista indubtable; és completament esquizofrènic. S’ha de fer política amb la correlació de forces que tens. Això no serà fàcil ni ràpid, serà lent i difícil, però has de tenir una estratègia. —Dèieu abans que només és possible la majoria que va fer fora el PP. No veieu probable un pacte del PSOE amb Ciutadans, com fa tres anys, després d’unes eleccions? —És una possibilitat, però la pregunta no és aquesta. És què fem nosaltres perquè això no passi. I encara pot ser pitjor, que Vox, el PP i Cs tinguin majoria absoluta. Si hi ha una part de l’independentisme que vol una estratègia de mitjà i llarg termini, ha de comptar amb els socialistes i els comuns. Ningú no ha de renunciar al que és, però podem fer passos intermedis plegats, perquè si no vindrà la reacció conservadora que ha entrat pel sud i que es pot estendre. Potser després de les eleccions del maig ho veurem més clar. Podem empitjorar, i per a evitar-ho cal una estratègia. L’independentisme i els comuns hauríem de posar-nos d’acord en una estratègia a mitjà i llarg termini. El debat pressupostari s’insereix en aquest marc. —Per a les municipals, en alguns municipis els comuns Sobiranistes constitueixen candidatures amb la CUP i al marge de Catalunya en Comú. A Badalona, a Girona, a Sant Boi… això pot ser una font de tensió? —Pot ser que algú es tensi, però cal reconèixer la realitat. L’espai dels comuns va molt més enllà de Catalunya en Comú. Hi ha molta gent que connecta amb la filosofia dels comuns i que no forma part del partit. Respectem el que s’acorda a cada localitat. Al 90% hi haurà una llista, i en un 10% l’espai dels comuns no pot quedar tancat al partit. No tan sols s’expandeix amb la CUP, en alguns llocs possiblement anirem amb ERC o amb candidatures locals. No totes les ciutats són iguals i això ha passat sempre, també quan hi havia la coalició d’ICV amb EUiA.

Summary: Joan Josep Nuet: ‘L’independentisme i els comuns hauríem de posar-nos d’acord en una estratègia a mitjà i llarg termini’


El conseller d’Educació, Cultura i Esport, Vicent Marzà, es presentarà a les primàries de Compromís per a encapçalar la candidatura de la coalició a la demarcació de Castelló. Segons que ha dit, ho fa ‘per responsabilitat, cohesió i treball’. Marzà formarà equip amb la portaveu adjunta de Compromís a les Corts Valencianes Mònica Àlvaro. Tots dos han anunciat la seva decisió a Vila-reial (Castelló), acompanyats per representants de la coalició, com el portaveu a les Corts, Fran Ferri, o la diputada al congrés espanyol Marta Sorlí, així com de destacades cares del municipalisme de Compromís. ‘Per responsabilitat, cohesió i treball, perquè hem fet molt i queda molt per fer, us anuncio que em presento a encapçalar la llista de les Corts per Castelló, i ho vull fer formant equip amb Mònica Àlvaro, perquè no se m’acut millor companya per seguir treballant sense descans ‘, ha assegurat Marzà. Àlvaro, per la seva banda, ha manifestat que en aquesta candidatura uneixen ‘la gestió del Consell i la pràctica parlamentària per defensar les necessitats de la ciutadania dels nostres pobles i comarques per continuar la pròxima legislatura la ingent tasca realitzada des dels municipis’. Marzà ha destacat que el 2015, les primàries ‘obertes i democràtiques’, van oferir a Compromís ‘una llista potentíssima a les Corts. Una llista coral, diversa i amb una capacitat de treball inqüestionable’, i això és el que, segons ha dit, han fet aquests quatre anys. ‘No hem vingut a maquillar el sistema, estem aquí per transformar el País, i això no és una feina de quatre anys’, ha manifestat el conseller, l’obsessió, ha destacat, ha estat ‘millorar la qualitat de l’educació per corregir desigualtats ‘. Marzà ha assegurat que Compromís ‘no només té com a repte seguir al Consell, sinó liderar una nova majoria d’esquerres per fer més i millor’, i ha destacat que les eleccions del 26 de maig són ‘absolutament decisives’. Àlvaro, per la seva banda, ha detallat que aquesta candidatura, que de moment encapçalen Marzà i ella, ‘ha de sumar valor i persones per oferir a les comarques del nord la millor llista que pugui afrontar els reptes que tenim al davant’.

Summary: Vicent Marzà es presenta per a encapçalar la llista de Compromís per Castelló


With only fifteen days to go before Catalonia holds a self-determination referendum, we join president Carles Puigdemont in his office for an interview amid a deluge of news about Spain’s police and judicial actions targeting ballot boxes, mayors, ballot slips and Catalan media. It is hard to anticipate what else they will have done by the time our interview is over. Events are unfolding rapidly and the thought of taking an hour off sends your head spinning. Puigdemont talks about the coming two weeks that separate us from a historic day for Catalans. He also discusses Madrid’s repressive attempts in the last days and gives his opinion on how far the Spanish state is prepared to go. He warns that staying at home on October 1 is akin to endorsing PM Rajoy and his policies. During our conversation, we learn that Spanish Guardia Civil officers have turned up at VilaWeb’s HQ. We discuss this briefly. The president —his smile unfading— suggests that we carry on as normal, without a fuss, while he shows us the open letter that a cross-party group of Danish MPs has sent to Mariano Rajoy to complain about Spain’s anti-democratic stance on Catalonia. —Plenty of international news in just a few hours. First the US State Department, then Juncker’s words and now the Danish MPs’ letter, whose tone is very firm. —In forty-eight hours we have witnessed developments where there had been none for years. I believe it is no coincidence. The letter by the Danish MPs is indeed very explicit, very firm, and I think it clearly reflects Europe’s mainstream thinking on Catalonia’s issue with Spain. It is written in the sort of language filled with democratic legitimacy that you expect from Nordic countries. Why does Rajoy refuse to engage in politics? Why won’t he listen to our demands? Why won’t he sit down for talks? That is all they are asking, with no preconceptions, and that is all there is to it. But all things change, eventually. —Were you surprised at Juncker’s statement? Does it signal a shift? Is it a warning to the Spanish government? —The EU’s public position on the matter is not the same as what is said privately, where realpolitik prevails. It is true that Europe is concerned about the Spanish government’s failure to address an issue that could become a European problem. Juncker’s words are not a mistake, they aren’t a slip of the tongue. He meant what he said and he was looking to send a particular message. I am not surprised by either of those things. I understand that governments aim to protect each other, but exceptional political problems such as this one require a European-style solution, for everyone’s sake, and that means not skirting the subject. Brexit is an unpleasant issue, but Europe must deal with it and approach it in the most pragmatic way. When things happen, you cannot deny reality. If Catalonia becomes an independent country, political realism will have to prevail. —Have international media changed their point of view? Le Monde’s editorial and other recent news items would seem to suggest that. —As people abroad have gained a better understanding of what was going on in Catalonia, news outlets have shunned the simplistic propaganda espoused by Spain’s diplomacy. They have realised that everything was more complex, that it was necessary to remain skeptical of the initial version of any event —ours and Spain’s— and go one or two clicks further. Reporters strive to get the facts and to get them right. Nowadays, when you meet a group of foreign journalists, you notice that the breadth of their knowledge and their questions are miles from what we used to get five years ago. They know what they are talking about, they have read up on it. Because there’s an interest, it is easier to get rigorous reporting instead of a broad-strokes story. They soon learn that reality is not like it had been presented to them, which encourages accurate reporting. When this is achieved normally, our position is better understood, which does not mean it is shared. —Only a few weeks ago you were in Denmark. There must have been a lead-up to that, with explanations given … —We have always been ridiculed with claims that nobody abroad wanted to meet us, that we are ignored. We always reply that we do not ask for meetings. Furthermore, we cannot expect any recognition because we still don’t know whether the Catalan people want Catalonia to be an independent country. We will find out on the evening of October 1. However, we do aim to enlighten because a time will come when —assuming we have a Yes win— third countries will have to take a stand and we would like their position to be as informed as possible, not based merely on reports written by Spain’s diplomatic service, but also on opportunities to check facts, to ask, to voice doubts … And that is going really well. Anywhere we have travelled and with everybody who’s come to listen, it’s worked out really well. I was in Denmark a few weeks ago and the trip served this purpose nicely. I am pleased that our government’s information-sharing strategy is having the desired effect. —Today the Spanish government have announced a step further in the takeover of Catalan finances: they aim to remove your government from the management of Catalonia’s coffers. How do you intend to respond to that? —It looks as if the Spanish government is virtually applying articles 116 and 155  without having formally invoked them. In practice, they have declared a state of exception: public events are banned, referendum print material is seized, newspapers are intimidated and there is a general feeling of being persecuted among all Catalan mayors … It’s the sort of thing you would expect in a state of exception, but this hasn’t been declared. Additionally, we have been told about this full-on financial takeover, of which we have received no notice in writing. We must carry on. If Madrid keeps thinking that the answer to Catalonia’s political problem is not what the Danish MPs have pointed out, that it is not what most political groups in Catalonia have endorsed, if Madrid believes that stepping up the judicial pressure and persecution will help to resolve the problem, then there is no chance that we can share the same playing field. —Does Madrid have the actual capacity to carry their threats through? —Catalonia’s finances were taken over a long time ago, regardless of Madrid’s current dramatics. One of our problems is the fact that we have been controlled by this notion of self-rule for a long time. So we must see what all this amount to, in practice. —Do you see that as the lead-up to invoking article 155? —The Spanish government have every instrument at their disposal. Madrid fast-tracks legislation and rushes bills through parliament, such as the new law granting the Constitutional Court extraordinary powers which I expect they’ll want to use some day. And then there’s article 155 … Well, we must carry on and do our own thing. Every day that goes by and brings us closer to October 1, our position becomes stronger. Holding your ground is fundamental in this strategy. In the last eighteen months we have got this far by holding our ground. —You seem very confident that people will be able to vote on October 1. Are the referendum logistics truly ironclad? —We knew the kind of conditions in which a referendum would be held, if the Spanish government did not endorse it. So we thought it all through, in case we couldn’t come to an agreement with Madrid, which would complicate matters further. And we have been working on that assumption. We have the utmost responsibility to ensure that the Catalan people get to vote on October 1. We are well aware of that. —Will the Mossos d’Esquadra  uphold the Catalan law? —I think it is convenient to stress that the Mossos d’Esquadra, as do all European law enforcement agencies, understand that preserving security is a central pillar of democracy. Make no mistake: at no point will our police fail to comply with their duty to protect the general public. Their priorities aren’t going to change and they will do their job at all times. This is no laughing matter, given that we are at level 4 out 5 on the terror alert scale. Resources must be prioritised to ensure that the Mossos d’Esquadra can carry out their duties and responsibilities. I’ll say it one more time: our police does not call or cancel a ballot. —With all this crackdown, Madrid is hoping for a low turnout so that the referendum loses its legitimacy. —The Spanish authorities are determined to impede the vote, whatever it takes. Anything short of that will be understood as a failure. We need to realise that Madrid will do whatever it takes to stop the referendum and we will do everything we can to make it happen. As polling stations begin to close and the result is announced, we will see what the situation is. Our obsession and top priority is for October 1 to be an ordinary voting day. We want to get there as normally as possible and having mustered every support. —What should the general public be aware of on October 1 when they leave home that morning? —First of all, they must realise that they have the power to change things to an unprecedented extent. And people of my generation, who never got a chance to vote the Spanish constitution or Catalonia’s first statute, will have that power in their hands. The power to shape a state and a country. Having an awareness of this puts the people centre stage and affords them a great deal of power. It is the people’s time. October 1 is the time of the people. I believe that politics will have achieved everything that could be achieved, but it won’t determine the result of the referendum. The people will. When they take a step forward, they should be aware of the huge power invested in them. Their power will change things. They will have that real capacity. —On September 11 , with the streets of Barcelona filled with demonstrators, did you feel that people were empowered? What about when you visit places? Can you feel that? —Yes, it could be seen in Valls, when people reacted . You can feel it these days, when print shops are being searched, and it was palpable in Tarragona, . You can feel that when you travel across Catalonia and you can feel that people realise that this concerns them. This is not about a handful of political leaders and the institutions. We’ve gone to all this trouble —mayors, MPs, cabinet ministers— because we are committed to doing what the public expects from its leaders. And people reflect that trust back. And there will be plenty of that on October 1. —Did you expect the Spanish government’s reactive demeanour, trailing behind Catalan politics? —For a long time now, we have been surprised by the inability of some to engage in politics. Spain’s Partido Popular and the Spanish political system in general have given up politics. They’ve resorted to everything, including using judges, prosecutors, courts of law, unsanctioned police operations, business people and media. They’ve resorted to every method but politics, which happens to be the right one. Spain’s political system was expected to make an effort, but they haven’t. And that applies to both the PP and the Socialist Party. For forty years, they have been politically idle. We have not had a single political proposal for Catalonia coming from Spain. They’ve always lived off Catalonia’s proposals for Spain. Always. They’ve had a cozy life. And that might have been one of the mistakes made by Catalanism. —How do you mean? —If we look back on the last forty years, particularly the last few, and we look for Spain’s proposals at times of huge discrepancies, we will find none. And when we tell them that the referendum might help us to resolve our differences and we ask them to put forward a proposal, they are unable to come up with one. In the best case scenario, some mention the idea of a federal or a plurinational Spain. But when they were in office, they failed to make any moves towards a federal or a plurinational solution. What credibility do they have? None whatsoever. Indeed, I am surprised by Spain’s lack of political action and its inability to engage with us politically. —As time goes by, a good deal of Madrid-based news outlets are becoming increasingly critical of Rajoy’s behaviour. Do you think the Partido Popular will make it to October 1 in one piece? —I don’t know and, to be honest, I don’t care all that much. If we have decided to free ourselves, assuming a Yes win, then anything that Spain’s political system decides on the next day will no longer concern us. Besides, I do not see a big rift . Actually, it strikes me that Spanish media is rather one-sided. They present a united front with Madrid’s government. And it’s not just news outlets: it is the Socialist Party as well, not to mention Ciudadanos, which is an extension of the PP, their home brand name. They have uncritically sided with PM Rajoy. In my opinion, in the event of a poor turnout, if October 1 shouldn’t go well, Mr Rajoy’s position would be strengthened, together with the sort of Spain that his party embodies. Nobody in Catalonia would understand it, if our inaction ultimately boosted Mr Rajoy’s standing. —What would have to happen for the referendum not to go well? —We have not set a minimum quorum. But, obviously, a 5-10 per cent turnout would not be helpful. But if the vote does goes through and our expectations are exceeded, there will be no reason for concern. If it doesn’t work out, it will be due to a catastrophe that we do not anticipate. Staying home aids Mr Rajoy and the policies that have brought us to the current state of affairs. That’s what I meant when I said if things didn’t work out. Rajoy’s Spain will capitalise on the consequences of choosing not to vote. —If we went ten years back in time, could you imagine that some leaders on the left, such as Miquel Iceta and Joan Coscubiela, would be on the opposite camp? —That’s a difficult question because ten years ago none of us could have probably imagined that we would be where we are today. And if they could have imagined it, then they might have refrained from saying some of the stuff they used to say, which conflicts with their actions today. But everyone must try to do the right thing and, in time, they will need to explain their attitude at a critical crossroads in the history of Catalonia. I try to show respect for everyone’s decisions and I hope they will reciprocate. Everyone will be held accountable for their choices and over a long time. A very long time. —You had mentioned that the only circumstance in which it would be justified to call off the referendum would be to avoid putting people in harm’s way. What do you mean by that? —We must not allow panic-mongering and fear tactics to prevail. The Spanish government wants to drag us down that road. No way. The only chance of halting the vote on October 1 would be for the Spanish authorities to agree to hold talks and show its commitment to negotiating a mutually-agreed referendum. We’ve always said so and still do. Will it happen? It won’t. Every request that we have ever made has been met with scorn. And, unfortunately, that is not going to change. The best course of action for everyone would be to agree to hold a referendum. There’s no doubt about it. But it’s not going to happen. The Catalan people have shown that, although we might feel apprehensive, our response is a hopeful, courageous, joyful one. —You recently sent PM Rajoy a letter with yet another offer of a referendum. To what extent was it an honest proposal or just a tactical move? —It was entirely honest. They have it in writing. I would like to emphasise that the letter expresses everything I have been saying in public, everywhere, about how the Spanish government ought to react. It is a much-repeated invitation and we have now reiterated it in our joint letter . It’s entirely sincere. Was this the right time to send it? It was. We have entered the final phase. And the Spanish government should understand that many others around the world are demanding the same as we do. A growing number of people are. The Spanish government has a chance to use politics. We will not let them down. —King Felipe has received a copy of the letter. How do you feel about his role so far? —If he truly wanted to be the king of all Spanish citizens, he should also be the king of the two million plus Catalans who voted for a pro-independence party on September 27. The king’s conduct should reflect the fact that in Catalonia people feel a certain way and they’ve not had a political response yet. He should know about it. It is up to him to choose the role he wants to play at such a historic moment. That’s why we sent him a copy of our letter. It was not addressed to him as such. We copied him on it. —Your letter was signed by Barcelona mayor Ada Colau, too. How do you explain her U-turn  in the last few days? —To be honest, I had always seen and read that Mayor Colau supports the right to decide. Of course, a decision here or a soundbite there might have pointed more in one direction or another. But I have not seen a shift in her position. The political space that she represents in Barcelona city is one where many wish to vote, and she is aware of it. We have found a way to channel her democratic commitment with her desire to protect the institution and its public employees. We have reached a very positive understanding that will allow Barcelona city residents to vote normally. —The Spanish state is fighting this battle the old way. They used to ban stencils and now they raid print shops. Do you feel that Catalan separatists have the upper hand on social networks, that there is a novel understanding of public performance? —The people are what makes us strong. The power is in their hands, whereas Madrid is still operating under a 20th century logic and with a 19th century mentality. They don’t realise that a profound social transformation is underway and countries are changing. Countries will no longer have a single way of thinking, a single language … They will be diverse and changing. They will advance to the beat of technological change, which now plays a foundational role in civilisation. Therefore, the people who have built such changes into their lives cannot understand how they may interact and communicate with the whole world, but are not allowed to decide on something that concerns their own nation. People cannot understand that. The old nation-states that fail to grasp this transformation are bordering on collapse. Their foundations are shaking. For instance, they don’t understand that they can’t shut down a website when they want to, because there are places where they cannot reach. —Is that the battlefield? —As well. The match is being played on the field of communication, narrative, technology, social networks … We realise that the Spanish state is very powerful, very strong, seemingly limitless. We will not play that down. We have one strength, too. Several, actually. The people. They are very important. And we possess the limberness that comes with wanting to build a modern, brand new country. We do not wish to clone the old countries. If this was about doing the same thing with a new name, we wouldn’t bother with it. And Catalonia is so much more nimble. Today being large or small might have the opposite effect as in the 19th and 20th centuries. Nowadays, large countries are slow to respond to the pace of change. Change is fast-paced. It’s no accident that small countries are the top of the world’s progress and well-being indexes. —You’re a journalist by trade. Has it helped you in this situation? —Yes, it’s been a big help. All my life, it has. And at a time when communication is of paramount importance, it is helpful to have a journalist’s view. —What do you think about the news bias in Madrid-based media? —I am worried about the loss of independence and reporting diversity in Spain’s communication system. There is a media bubble in Spain which does not let anything in or out, unless is adheres to a particular view of things. That is worrisome for a democracy. And, to a point, it might account for the trouble that the Spanish news industry find itself in Spain. I am pessimistic about it. As people get their news through other channels, any attempt to prop up a system devoid of independent thinking will likely fail because society won’t necessarily go along with it. It is here where many forecasts get it wrong. We have seen some media openly endorse a certain election candidate, only to see them go on to fail miserably. —One of the messages coming from those news outlets is that the Catalan economy is in tatters. What is your government hearing about that? —We are hearing two messages. First, there’s the business people who work in Catalonia and want to invest here. They have every confidence in Catalonia. The other message stems from hard data and it is unquestionable. I won’t go as far as saying that there is a cause-and-effect connection between Catalonia’s independence process and direct foreign investment, exports and growth. But if there was such a connection, it would be the exact opposite . Before the start of Catalonia’s independence process, our nation’s exports were less and we received less direct investment than today. Does that mean the prospect of independence is encouraging investors? That would be a ludicrous statement. But claiming the opposite is equally ludicrous. As the chairman of Ryanair recently said, business is business. And companies who are looking for a business opportunity will seize it, regardless. It is a proven fact. Firms adapt to new situations, whether they like them or not. —At any rate, business dislikes instability. Could that be a handicap for the day after the referendum? —It is important that we all understand —and, by all, I mean the EU, Spain and Catalonia— that in the event of a Yes win, it is in everyone’s best interest to sit down to discuss the terms of the transition starting on October 2. On this point, I can give full assurance that my government will remain committed to maintaining legal security. It is a strong cabinet that will continue to govern with the trust of the people and the Catalan parliament. We will strive to preserve stability and ensure it is business as usual in Catalonia.

Summary: Puigdemont: ‘Europe is concerned about the Spanish government’s failure to address an issue that could become a European problem’


L’associació de policies i veterans de guerra d’Eslovènia, SEVER, ha fet pública una carta en què expressa el suport al major dels Mossos Josep Lluís Trapero i critica amb molta duresa la policia espanyola i el govern espanyol per la violència que van desplegar contra els votants catalans en el referèndum de l’1-O. La carta, la signa el president de Sever, Tomaž Čas, i l’adreça als comandaments de la policia espanyola; a l’ambaixador d’Espanya a Ljubljana; a l’ambaixador d’Eslovènia a Madrid; al cònsol d’Eslovènia a Barcelona i a l’agència Efe, a més dels mitjans i els dirigents eslovens. Diu la carta: ‘En cap cas una conducta com aquesta de la policia no es pot considerar professional, tant és així que considerem que un ús com aquest de les forces d’ordre públic és una interferència intolerable amb els drets humans i les llibertats fonamentals.’ L’associació SEVER va néixer el 1994, tres anys després de l’ofensiva militar iugoslava per a impedir la independència d’Eslovènia. Aplega les dotze associacions de veterans de policia i té actualment 6.500 membres, segons que informen els representants de l’associació. Us oferim la carta traduïda al català: «Als agents de la policia espanyola i a la comunitat autònoma de Catalunya: L’Associació de Policies Veterans, Sever, com a associació patriòtica i no política de policies i veterans de guerra, que ha tingut l’honor de participar en la protecció dels processos democràtics a Eslovènia i d’haver participat activament en els processos per a assolir la independència, segueix els esdeveniments del vostre país amb una gran preocupació. I ens fan pensar com més va més en el període de 1989 a 1991, quan nosaltres com a policies, i ara veterans de guerra, vam haver d’encarar unes condicions extremadament exigents en l’exercici de les nostres obligacions com a policies. Durant aquells anys, vam aconseguir de mantenir un alt nivell de professionalitat, fins i tot en relació amb les autoritats federals i les seves forces de l’ordre repressives. Els residents a Eslovènia van reconèixer-ho i van demostrar-nos un suport públic extraordinari. A nosaltres, policies i veterans de guerra, ens han sorprès i impactat els vídeos en què el govern espanyol, mitjançant la força policíaca, no únicament va intentar impedir que els catalans fessin el referèndum a Catalunya, sinó que va permetre actes de violència contra els participants pacífics en el referèndum. Uns actes que no han estat castigats. Una conducta de la policia com aquesta no es pot considerar professional en cap cas, tant és així que considerem que un ús com aquest de les forces d’ordre públic és una interferència intolerable en els drets humans i les llibertats fonamentals. I és encertat que la policia catalana, sota el comandament de Josep Lluís Trapero, no s’afegís a la policia espanyola en un comportament tan inacceptable. Les forces de policia dels estats democràtics no haurien de perdre els nervis ni alçar la mà contra els ciutadans, especialment quan expressen les opinions d’una manera pacífica i organitzada. Esperem i desitgem que en un futur mantindreu la professionalitat quan la policia compleixi els seus deures, tal com s’espera de totes les forces policíaques modernes. Tomaž Čas, president de SEVER» Heus ací l’original, en eslovè: «Zveza policijskih veteranskih društev Sever kot nepolitično in domoljubno združenje policijskih vojnih veteranov, ki smo imeli čast sodelovati pri zaščiti demokratičnih procesov v Sloveniji in smo aktivno sodelovali v osamosvojitvenih procesih, z zaskrbljenostjo spremljamo dogajanja v vaši domovini. Ob tem se naše misli vse pogosteje vračajo v obdobje leta 1989 – 1991, ko smo se sedanji vojni veterani, kot policisti soočali z izjemno zahtevnimi pogoji izvajanja policijskih nalog. Ves ta čas nam je uspevalo obdržati visoko profesionalno držo tudi v odnosu do zvezne oblasti in njihovih represivnih organov. Prebivalci in prebivalke Slovenije so to zaznali in nam takrat izkazali izjemno javno podporo. Policijski vojni veterani smo bili presenečeni in pretreseni ob gledanju posnetkov, ko je španska oblast s pomočjo policije, ne le preprečevala izvajanje referenduma v Kataloniji, temveč je dopustila izvajanje nasilja nad mirnimi udeleženci referenduma. Takšno ravnanje v nobenem primeru ni bilo profesionalno izvajanje pooblastil policije, zato policijski vojni veterani takšno uporabo prisilnih sredstev štejemo za zlorabo in hud poseg v človekove pravice in temeljne svoboščine. In prav je, da se takemu ravnanju španske policije ni pridružila katalonska policija pod vodstvom Josepa Lluisa Trapera. Policije demokratičnih držav se nikoli ne smejo spozabiti in »dvigniti roko« nad svoje državljane, ko na miren in organiziran način izražajo svoje mnenje. Upamo in želimo, da boste v bodoče obdržali profesionalno držo in policijski ponos pri izvrševanju nalog policije, saj se to pričakuje od vseh sodobnih policij sveta. Dr. Tomaž Čas, predsednik ZS»

Summary: Ex-policies i veterans de guerra d’Eslovènia critiquen amb duresa Espanya per la violència de l’1-O


Investigadores de l’ERI Biotecmed, al Departament de Biologia Cel·lular de la Universitat de València, han descrit un enzim -TET3- que reprimeix la transcripció d’un gen associat a la síndrome humana de Prader-Willi, una malaltia rara que causa discapacitat intel·lectual, predisposa a la formació de tumors i afecta un de cada 15.000 nounats, segons ha informat la institució acadèmica en un comunicat. El descobriment de les cèl·lules mare neurals i de la formació de noves neurones al cervell adult va obrir en el seu moment la possibilitat de reparació neuronal i de l’ús de cèl·lules mare per a futures teràpies en cas de patologia. L’equip de la investigadora de la Universitat de València Sacri Ferrón, del departament Biologia Cel·lular/ERI Biotecmed, tracta de determinar els reguladors que actuen de manera coordinada per a proveir el cervell d’un nombre concret de cèl·lules mare, una cosa que serà crucial de cara al seu futur ús en teràpies cel·lulars. Un d’aquests reguladors és la metilació de l’ADN, mecanisme que regula l’expressió gènica. La metilació generalment actua per a reprimir la transcripció gènica, alterant de manera estable l’expressió dels gens. És essencial per al desenvolupament normal del cervell. En el treball que acaba de publicar la revista ‘Nature Communications’, les investigadores han descrit el paper d’un enzim -TET3- en el procés de diferenciació de les cèl·lules mare neurals. L’eliminació de l’enzim, en un model de ratolí, anul·la la capacitat de diferenciació de les cèl·lules mare, i acaba extingint-se de forma irreversible impedint la formació de noves neurones en el cervell del rosegador. La funció habitual de TET3 consisteix a eliminar metilacions, impedint que es reprimeixi l’expressió dels gens i controlant la seua expressió en diferents contextos cel·lulars. No obstant això, l’estudi demostra que, al cervell adult dels mamífers, TET3 exerceix una funció no habitual: reprimeix la transcripció del gen Snrpn, associat a la síndrome humana de Prader-Willi, una malaltia congènita que no només suposa discapacitat intel·lectual, sinó que comporta problemes físics –obesitat, entre altres–, conductuals, i predisposa a les persones afectades a patir tumors cancerosos, segons han explicat les mateixes fonts. Es tracta de la primera vegada que es descriu un defecte en neurogènesi que implica un gen associat a aquesta malaltia rara present en 1 de cada 15.000 persones des del naixement. Estudi en contextos cel·lulars patològics El descobriment d’aquesta funció no habitual de l’enzim TET3 obri pas al seu estudi en contextos cel·lulars patològics. ‘Sabem, per exemple, que les cèl·lules mare neurals poden actuar com a cèl·lules iniciadores del Glioblastoma, el tumor cerebral més comú i maligne en humans – comenta Sacri Ferrón -, i hem observat que en cèl·lules derivades de tumors cerebrals humans l’enzim TET3 està silenciada. A més, el gen SNRPN -diana de TET3-, associat a la síndrome de Prader-Willi en humans, també desapareix en tumors cerebrals’. Les investigadores treballen ara a determinar si aquestes molècules -TET3 i SNRPN- pogueren estar intervenint en la formació de tumors cerebrals en humans. ‘Les cèl·lules mare, per a transformar-se en tumorals, apaguen les dos molècules’, afirma Ferrón. ‘Treballar a mantenir-les en nivells alts podria impedir que la cèl·lula es torni cancerígena’. Segons la científica, en el cas de pacients de Prader-Willi, malaltia ara com ara incurable, podria prevenir aquesta predisposició a patir tumors: ‘Rescatar els nivells de SNRPN en pacients podria ser en el futur una diana terapèutica’, suggereix.

Summary: Descobreixen una nova funció d’un enzim que podria intervenir en la prevenció de tumors cerebrals


Ja fa un mes que WhatsApp va decidir de canviar la política de privacitat i passar els números de telèfon a Facebook, empresa de la qual forma part. Com us explicàvem a VilaWeb, aquesta vinculació es podia evitar en el missatge que WhatsApp va enviar als usuaris per anunciar els canvis sobre els termes de servei i sobre la política de privadesa. Tanmateix, tot això ja és lletra morta. WhatsApp tirarà pel dret i tots aquells que no acceptin les condicions de privacitat no podran fer-ne ús. Des de fa unes hores, els usuaris que van rebutjar els nous termes de privacitat tornen a veure a la pantalla un avís del canvi de condicions. Però amb una diferència: ara no poden dir que no, sinó que l’únic botó que poden prémer és el d’acceptar. Per a aquests usuaris només hi ha dues opcions: acceptar-ho i continuar fent ús de l’aplicació o no acceptar-ho i acomiadar-se’n. Què impliquen els nous termes de privadesa? Amb aquesta actualització, els comerços es podran comunicar amb els usuaris. Això vol dir, per exemple, compartir dades amb Facebook, com ara connectar-hi el número de telèfon perquè la xarxa ens ofereixi nous suggeriments d’amics i anuncis més personalitzats. WhatsApp ho ha publicat en un comunicat al seu bloc, malgrat que és una mica confús. De tota manera, la companyia ha anunciat que el xifratge de les converses es mantindria intacte i que ningú no podria accedir a la informació privada. El fet és que, d’ací endavant, empreses com ara bancs i línies aèries podran informar els seus clients de canvis i notícies i fer publicitat a través de WhatsApp. També compartirà amb Facebook dades com ara estatístiques d’ús o dades per a combatre els continguts brossa. Però com que Facebook també tindrà accés al número de telèfon de l’usuari, li podrà enviar (com els comerços) suggeriments i anuncis per mitjà de WhatsApp. Recordem que el 2014 Facebook va comprar WhatsApp, que, des del gener d’enguany, ja no cobra l’euro anual com abans. Facebook, de fet, té el propòsit de rendibilitzar WhatsApp utilitzant part de la informació dels seus usuaris, com ara els amics, els contactes o els gusts. Alemanya hi pren mesures El Comissionat d’Hamburg per la Protecció de Dades i la Llibertat d’Informació, un ens que s’encarrega de vetllar per la protecció de dades dels usuaris a Alemanya, ha parat els peus a Facebook, propietària de WhatsApp. No tan solament l’ha instat a deixar de compartir dades entre els seus dos serveis, sinó també a eliminar tota la informació aplegada fins ara dels més de 35 milions d’usuaris alemanys que fan servir WhatsApp. Informació relacionada: Com assegurar la privacitat dels nostres missatges: les millors alternatives a WhatsApp

Summary: WhatsApp amenaça ara d’excloure els qui no n’acceptin la política de privacitat


Raül Romeva explica que a la presó dels Lledoners, el monitor que fa d’àrbitre als partits de futbol o bàsquet a vegades xiula ‘malament expressament’ perquè els interns assumeixin el rol de l’autoritat. Des del locutori 1 de la presó, vestit amb un xandall del Club Natació Sabadell, el conseller d’Exteriors diu que cal ‘entendre que les coses no són com haurien de ser’ i que, sovint, amb tenir la raó no n’hi ha prou. ‘No és popular, ja ho sé, però algú ho ha de dir’, diu Romeva. ‘De què serveix, tenir la raó, si no te la donen? La nostra única força és la gent. Cal ser molts més’, defensa. ‘Cal ajustar les expectatives a la realitat’. ‘Som prous per a fer el que hem fet fins ara, però no ha estat suficient, és evident. Fa set-cents dies que sóc a la presó. Si hagués estat suficient, no estaríem parlant a través d’aquest puto vidre’, diu. En la mateixa línia, Romeva veu positiva la taula de diàleg entre el govern i l’executiu de Pedro Sánchez, com un ‘pas necessari, però no suficient’. ‘La taula de diàleg és una eina, però pot anar bé o malament’, diu el conseller. Segons ell, va ser una ‘senyal de confiança, credibilitat i bones intencions’ que no hi hagués filtracions durant la negociació entre el PSOE i ERC. ‘S’ha d’intentar. Si no va bé, ho haurem intentat i tindrem més arguments per provar altres coses’, destaca. La lliçó del 2017 Romeva fa de dinamitzador al poliesportiu de Lledoners i enllesteix una tesi doctoral sobre esport i reinserció. Quan fa balanç de la seva etapa al govern, diu que ‘faria moltes coses de manera diferent’. Tot i això, refusa parlar d’errors, perquè ‘estigmatitza, paralitza i desmoralitza’. ‘Parlar d’aprenentatge permet corregir, motivar-se i continuar avançant’, diu. ‘Ho vam intentar’, recorda Romeva, afegint, però, que no se’n van sortir. ‘És molt difícil fer “jogo bonito” quan l’altre t’està trencant les cames’, admet, seguint amb les metàfores esportives. Romeva defensa que s’està fent molta autocrítica dins de l’independentisme, però en troba a faltar entre els defensors dels posicionaments unionistes i federalistes. ‘Ningú ha demanat perdó o ha fet autocrítica per haver-nos abocat a l’independentisme’, critica Romeva al recordar que ell havia estat un ferm defensor de l’opció d’una Espanya ‘federal, diversa i republicana’. ‘Ens han fallat, als qui defensàvem una Espanya diferent’, afegeix. ‘Autocrítica nostra tota, però només serà útil si la fem tots. Si no, el que es demana a l’altre és submissió, humiliació. L’autocrítica té sentit quan és col·lectiva’, afirma. I en aquest sentit, considera la taula de diàleg com un instrument necessari, i aposta també per contribuir a ‘canviar el relat públic’, especialment entre els que han ‘deshumanitzat’ els independentistes per justificar la presó. Al valorar la situació actual dins de l’independentisme, Romeva diu que entén que ‘una part de la societat té pressa’ però demana paciència. ‘Cal ajustar les expectatives a la realitat. Generar expectatives massa altes genera una frustració molt gran, i és un gran perill, perquè desmoralitza’, afirma. ‘Sortir-se’n o no, no depèn de tenir la raó, sinó de si es compta amb prou força per fer viable un determinat projecte. A vegades mirem massa cap enfora, i potser hauríem de mirar més cap endins’, exposa Romeva. ‘Ens encallem en debats petits, en trifulgues menors. Ens encallem mirant el dit, i ens perdem la lluna’, diu. Les discrepàncies JxCat-ERC ‘La idea que ens barallem desanima la gent’, admet Romeva, que refusa ‘alimentar’ les tensions entre JxCat i ERC. ‘Hem de baixar, tots plegats, la tensió, i no alimentar coses anecdòtiques’, afegeix el conseller, que malgrat tot creu que el debat sobre el full de ruta que ha de seguir l’independentisme és tan viu al carrer com als partits. ‘No passa res per tenir visions diverses, això és el que és la unitat estratègica, per mi’, defensa, admetent que tard o d’hora caldrà veure a les urnes ‘quin suport té cadascun’ dels projectes. També afegeix que ‘no val queixar-nos que ens estem tot el dia discutint mentre ho anem alimentant’. ‘Hauríem d’administrar els gestos de confrontació i les decisions amb sentit d’oportunitat i de proporcionalitat’, afegeix. Malgrat això, creu que les discrepàncies entre JxCat i ERC són ‘totalment compatibles amb governar’. ‘La veritat és revolucionària, diguem-nos la veritat’, advoca Romeva, parafrasejant Gramsci. ‘Que no ens agradi no vol dir que no ho hàgim de dir, d’escoltar i assumir. Hem d’intentar ser coherents’, insisteix. ‘Fer política ara és molt complicat, té molt mèrit. No és fàcil ser Torrent. No és fàcil ser Torra’, diu, pocs dies després de la polèmica entre el president del parlament i el cap de l’executiu. La visió internacional Romeva és crític amb la Unió Europea, com recorda que ho era, també, des del seu escó al Parlament Europeu. ‘Potser en alguns discursos públics es peca d’ingenuïtat, i no ho podem ser, d’ingenus. D’exemples de coses que no pot permetre Europa n’hi ha tants com vulguis’, respon a la pregunta de si molts independentistes que hi confiaven es van decebre amb la UE arran del seu empresonament. ‘Les institucions europees s’inhibeixen constantment’, destaca, recordant que ‘van haver de morir 200.000 persones a Bòsnia perquè aixequessin un dit, i moren milers i milers de persones a la Mediterrània sense que la UE doni una resposta conjunta i coherent’. Romeva admet que mai va esperar un reconeixement de la independència l’endemà de la DUI. ‘El reconeixement és l’última etapa’, afirma, dient que ‘arriba quan ja no hi ha més remei’. Segons Romeva, el procés independentista ‘és irreversible’ però cal que també ho creguin una majoria de ciutadans perquè ho assumeixi la comunitat internacional. D’Europa, Romeva en destaca les victòries jurídiques. ‘L’Oriol ja ha guanyat la batalla’, assegura, afirmant també que confien que el Tribunal dels Drets Humans a Estrasburg acabi tombant la sentència del judici contra el procés. ‘Serà d’aquí un temps, i ja haurem passat uns quants anys a la presó, que era el seu objectiu. Ells no han volgut fer justícia, sinó fer com si fessin justícia per empresonar-nos i condemnar-nos. Ho saben ells i ho sabem nosaltres, i ho sap tothom’, conclou.

Summary: Romeva creu que les discrepàncies entre JxCat i ERC són ‘totalment compatibles amb governar’


El PDECat vol transitar cap a JxCat i es reivindica com a vertebrador del partit únic que hauria de posar fi a les divergències que conviuen en aquest espai polític. La direcció executiva del PDECat acabarà d’enllestir al matí el document que demà sotmetran al criteri del consell nacional, i que parteix de les conclusions del procés participatiu que començà al setembre per a definir el futur de la formació. A l’hora de resumir la posició de les assemblees territorials, la direcció reivindica el paper del PDECat en l’estructuració de la nova marca, que hauria de ser JxCat. No es defineix ni a favor de la dissolució del partit ni en contra, tot esperant la redacció definitiva d’aquest matí. És a dir, no es decanta explícitament per no dissoldre’l ni per dissoldre’l, però sí que defensa un partit únic i reconeix la figura política de Carles Puigdemont, segons diverses fonts consultades. ‘Ningú no pot fer JxCat sense el PDECat’, diuen algunes veus de la direcció, que recorden que el PDECat és l’única organització amb estructura territorial i veritable força organitzativa. Malgrat tots els esforços interns, el PDECat arribarà al consell nacional sense haver esvaït el perill de trencament. Arran de les dificultats internes evidents del partit, no es pot descartar cap sortida. El sector moderat ha flirtejat amb la formació d’un partit nou, però també s’alcen veus de partidaris de Puigdemont que alerten que, si el PDECat es tanca i no hi ha una confluència, se n’aniran del partit per a integrar-se en l’espai que beneeixi el president a l’exili. A JxCat, a més, no pocs independents recelen del paper que pugui tenir el PDECat i de l’herència política que arrossega. I ho fan després dels resultats del 10-N, adduint la solvència electoral contrastada de Laura Borràs com a candidata. Sigui com sigui, la direcció del PDECat preveu de resoldre l’encaix amb JxCat durant el primer trimestre de l’any vinent. Únicament en dues de les actes de les cinquanta-vuit assemblees que s’han fet al territori es parla de la dissolució del partit. Això ha dut la majoria de la direcció a defensar que aquest debat s’exclogués de la proposta. Interpreten, doncs, que la continuïtat de la formació és cosa feta, tot i que no s’expliciti en el document. De fet, alguns membres de la direcció volien que la frase que el partit no s’havia de dissoldre s’inclogués en el document, però va ser eliminada a la reunió de la direcció de divendres passat, segons fonts consultades. Alguns consideren que si això no havia estat un punt de discussió a les assemblees no s’hi havia d’incloure, però uns altres subratllen que si no es parla de la possibilitat d’una dissolució és perquè el partit es referma en la continuïtat. Sigui com sigui, si mai hi hagués una proposta de dissolució, l’hauria d’acordar l’assemblea, d’acord amb els estatuts. La discussió interna palesa les divergències que conviuen a la cúpula del PDECat d’ençà del congrés del juliol de l’any passat, quan les principals famílies del partit van tancar un pacte que va forçar Marta Pascal a apartar-se i es va formar una direcció acordada amb dirigents pròxims a Puigdemont, encapçalats per Míriam Nogueras, i del sector més moderat que ha defensat la continuïtat del partit, amb David Bonvehí al capdavant. El PDECat va aprovar llavors de confluir amb l’espai encapçalat per Puigdemont, però ell no ha estat mai un dirigent orgànic ni ha exercit aquest paper enmig de les dificultats per a reordenar l’espai, una tasca que s’ha anat ajornant per la successió d’eleccions i les complicacions per a acordar una fórmula. A més, el fet que els dirigents dels principals sectors del partit siguin a la presó, com és el cas de Jordi Turull, Josep Rull i Joaquim Forn, ha complicat encara més les negociacions. Ara fa un any, el partit va preservar una unitat molt fràgil, però el risc d’escissió es manté viu. Ja llavors era tan fràgil que un grup de militants de base, encapçalats pel president local del PDECat a Badalona, David Torrents, va aplegar una part del malestar intern en una llista alternativa que vorejà el 30% dels vots. La integració directa a JxCat és, de fet, l’opció que defensen sectors crítics del partit, on hi ha Torrents. Alguns membres d’aquests sectors el van exposar dimecres a la direcció en una reunió: demanen de convocar una assemblea extraordinària del PDECat que elegeixi una direcció interina per a negociar la integració del partit a JxCat i, en acabat, participar en una assemblea fundacional de JxCat com a únic partit. Els 150 quadres de la formació que han signat el document faran sentir la seva veu demà, mitjançant els consellers nacionals amb què compten, si no estan d’acord amb la proposta que faci la direcció. A més, sospesen de reclamar una votació electrònica perquè la decisió la prenguin els associats. Algunes veus de la direcció, tanmateix, consideren que aquest sectors tenen un suport minoritari i preveuen que el seu intent no reeixirà. El document de la direcció també deixa oberta la fórmula d’encaix del PDECat per a donar marge a la negociació amb Carles Puigdemont i la resta d’actors del seu espai. És a dir, no es decanta per refundar el partit amb la marca de JxCat ni per formar una coalició. Una fórmula, aquesta última, que alguns no veuen clara, sobretot tenint en compte que el PDECat és l’únic partit i que la Crida Nacional per la República és una associació. Per a endreçar tot l’espai, serà clau el paper que assumeixi Puigdemont d’ara endavant. El president a l’exili està pendent del que dicti el Tribunal de Justícia de la Unió Europea sobre la immunitat d’Oriol Junqueras, que serà decisiu també per al seu futur polític, i això ho pot condicionar tot. Puigdemont, de fet, s’ha reunit aquesta setmana amb els càrrecs electes de JxCat i de la Crida per a preparar les opcions que s’obriran els mesos vinents.

Summary: El PDECat no esvaeix el perill de trencament


El parlament de les Illes ha refusat avui les esmenes a la totalitat de devolució del pressupost de les Illes per 2020, que continuen d’aquesta manera la seva tramitació amb la previsió d’aprovar-se el 19 de desembre. El vot en contra a les esmenes a la totalitat ha estat dels grups parlamentaris del PSIB, Unides Podem, Més per Mallorca, els partits del govern, i Gent per Formentera. Els vots a favor han estat dels grups de l’oposició (PP, el PI, Vox i Cs). Més per Menorca s’ha abstingut en la votació. Així, les esmenes han registrat vint-i-tres vots a favor, vint-i-nou en contra i dues abstencions. Després de la votació de les esmenes, també s’ha votat la quantitat global dels comptes. Aquesta votació s’ha saldat amb trenta vots a favor i vint-i-cinc vots en contra. Aquí Més per Menorca ha votat a favor al costat de la resta de grups que recolza al govern.

Summary: El parlament de les Illes refusa les esmenes a la totalitat del pressupost


El secretari general de la Crida Nacional per la República i diputat de JxCat al parlament, Antoni Morral, ha assegurat que a curt termini és possible d’aconseguir un acord entre les forces sobiranistes que defineixi una estratègia unitària amb vista als mesos que vénen. En declaracions a Efe, ha admès que li reca que a hores d’ara encara no hi hagi una estratègia compartida per JxCat, ERC i la CUP, malgrat la gent a la presó, a l’exili i ‘un 155 que ens apliquen dia a dia de manera velada’. ‘Què més ens ha de passar perquè anem units?’, ha dit Morral, que ha deplorat aquesta manca d’unitat ‘per a fer front d’una manera contundent i unitària a aquesta situació’. No obstant això, s’ha mostrat esperançat per les actuals converses de les forces sobiranistes amb l’objectiu de pactar un full de ruta amb vista a uns pròxims mesos en què hauran d’afrontar les possibles condemnes del Tribunal Suprem espanyol pel judici contra el procés. ‘Estic segur que trobarem junts el camí, la unitat. Hi ha els espais de diàleg perquè això sigui així pròximament’, ha afirmat. La Crida proposa ‘desobediència civil organitzada i massiva’ si hi ha condemnes Morral ha argumentat que una de les lliçons que cal extreure de l’1-O és que l’estat espanyol està disposat a tot per evitar que el poble de Catalunya pugui exercir el dret d’autodeterminació, de manera que considera lògic que el si de l’independentisme es debati sobre la manera com ha de continuar el procés per a fer efectiu el mandat del Primer d’Octubre. Malgrat reconèixer que aquest debat certament desconcerta la ciutadania, ha destacat que ara com ara es desenvolupa un ‘diàleg per a cercar la unitat estratègica’. ‘Estem en condicions que a curt termini pugui haver-hi una proposta d’acord estratègic per a continuar endavant’, ha asseverat. Morral ha dit que per la Crida, com a actor polític sorgit de l’1-O, la prioritat no és de gestionar el poder autonòmic, sinó de conquerir el poder republicà, mentre que alguns uns altres partits ‘no tenen solament aquesta prioritat’, quelcom que considera ‘molt legítim’.

Summary: Morral veu possible la unitat estratègica sobiranista ‘a curt termini’


El batlle de Llívia (Cerdanya), Elies Nova, ha denunciat a Twitter que una vintena d’agents de la Guàrdia Civil han entrat armats a la vila avui al matí, en plena jornada electoral. Segons que explica el batlle, ni la policia espanyola, ni l’exèrcit ni la Guàrdia Civil poden entrar-hi amb més de quatre agents armats perquè, tal com assenyala el Tractat dels Pirineus, Llívia és un enclavament envoltat de territori de l’estat francès. Aquesta entrada, per tant, infringiria tractats internacionals. ‘Ho denunciarem al ministeri de l’Interior, a la Comissió de Límits, a la Prefectura Francesa i a l’estat francès’, ha conclòs el batlle. Aquest matí a Llívia ens ha visitat una 20a de GC , armats, segons el TRACTAT DELS PIRINEUS de 1659, Llívia és un Enclavament envoltat de territori francès, i ni l' exèrcit, ni GC ni PN poden entrar al nostre territori més de 4 armats, han infringit Tractats Internacionals. — elies nova 🎗 (@eliesnova) November 10, 2019 Ho denunciarem al Ministerio de Interior , a la Comisión de Límites, a la Prefectura Francesa i a l' Estat Francès. Elies Nova, Alcalde de Llívia — elies nova 🎗 (@eliesnova) November 10, 2019

Summary: El batlle de Llívia denuncia l’entrada de guàrdies civils armats a la vila en plena jornada electoral


‘Vivim contenint la respiració perquè, si en tres o quatre dies no apareix cap cas de Covid-19, aleshores podrem dir que Formentera n’està lliure i esperar que les mesures de contenció ens permetin de continuar així.’ El periodista Bernat Masferrer resumeix d’aquesta manera tan gràfica el moment que viu la menor de les Pitiüses, l’únic territori dels Països Catalans, però també de l’estat espanyol, on no hi ha cap cas de coronavirus 2019. La seua vida ha canviat radicalment, com la de tothom. Ràdio Illa, la ràdio pública formenterenca, ha hagut de transformar el ritme de feina i la quarantena estricta a la qual és sotmesa la població l’ha convertit, juntament amb els mòbils, en l’instrument imprescindible per a seguir el dia a dia. Fins i tot, han tingut la previsió d’enregistrar una missa catòlica del diumenge, oficiada per mossèn Miquel Àngel Riera, i una pregària musulmana del divendres, oficiada per l’imam Brahim El Assague, per oferir-les tantes voltes com calgui. Control total al port Qualsevol altre any, per aquestes dates, a Formentera arribarien els primers treballadors de la temporada turística, que sol començar amb les vacances de Setmana Santa. Enguany, això serà impossible, per l’estricta quarantena ordenada des de la setmana passada. L’entrada al port és prohibida, llevat dels tres vaixells diaris que van a Eivissa i en vénen. Però no pot pujar-hi tothom qui ho vol i, encara menys, baixar-ne. Un intens operatiu controla cada passatger. A la pràctica, només s’autoritza el pas dels treballadors en serveis bàsics, dels residents que tornen a l’illa i dels qui tenen algun problema de salut i necessiten anar a Can Misses, l’hospital de referència, situat a Eivissa. De fa deu anys, Formentera té un petit hospital amb només dotze llits, equipat amb quiròfan i tot allò necessari per a atendre les urgències, però Can Misses és el principal centre sanitari de les Pitiüses. A Eivissa sí que hi ha casos de coronavirus, concretament vint, cosa que fa que l’hospital formenterenc sigui l’únic on encara no hi ha hagut cap malalt de la pandèmia. Com s’explica, això? En part, per la sort, però sobretot, per l’aïllament. Dimecres de la setmana passada, encara van circular tres autobusos de turistes madrilenys per l’illa, cosa que va motivar una intensa polèmica sobre la necessitat de contenció. En definitiva, en una illa tan petita els autobusos acaben servint per a tot: porten turistes però també fan les rutes escolars, amb la qual cosa el risc de contagi és altíssim. Les protestes van fer efecte i la presidenta del Consell de Formentera, Alejandra Ferrer, va pressionar la presidenta Francina Armengol amb la demanda de confinament, que va acabar essent autoritzada pel govern espanyol. Ferrer és candidata de Gent per Formentera, la candidatura progressista i insularista formada el 2007 com a reacció a la gestió de la dreta. Gent per Formentera va guanyar les eleccions i governa gràcies a un pacte amb els socialistes. Al parlament de les Illes hi ha un escó reservat per a Formentera que comparteixen els dos grups. El tancament del port, tot i que no és del tot complet, ha estat la principal mesura que ha permès a Formentera de salvar-se, com a mínim fins ara, de la pandèmia. Això i el control dels qui hi arriben, que són obligats a passar catorze dies aïllats a casa, amb un seguiment telefònic a càrrec del Consell. A banda dels tres vaixells, arriben a Eivissa vaixells de càrrega, i hi ha hagut alguns incidents amb vaixells privats que han provat d’arribar-hi, i que en la majoria de casos han estat multats. Amb tot, hi ha un veler propietat d’un valencià ancorat davant l’illa privada de l’Espalmador. De moment, el propietari del vaixell no ha mostrat cap intenció de desembarcar. Les rutines han canviat completament. Amb prou feines hi ha interacció social. Un cotxe recorre l’illa constantment tot recordant per megafonia, en català, espanyol, alemany i italià, les condicions de la quarantena, les quals se segueixen de manera estricta, en general. ‘Formentera no és Barcelona i ací molta gent viu en cases o fins i tot al camp, de manera que les condicions de la quarantena no són comparables a les de les grans ciutats’, diu Bernat Masferrer. A l’illa, de fet, només hi ha uns pocs blocs de pisos, a Sant Francesc i la Mola. L’urbanisme també ajuda en aquest cas. Espera tensa Però l’espera es fa tensa. Si la setmana vinent es confirma que no hi ha cap contagi local, Formentera tindrà el privilegi de ser un territori lliure del coronavirus 2019, un dels pocs d’Europa. Però tothom es demana què passarà quan es relaxin les condicions de viatge i també quines en seran les conseqüències econòmiques –tot i que ara és una preocupació secundària–, tenint en compte que es dóna per fet que la temporada turística serà molt fluixa. Un contingent substancial dels turistes que arriben cada any són italians, i majoritàriament de Milà, una de les ciutats més tocades per l’epidèmia. L’arribada d’italians era una de les preocupacions que hi havia la setmana passada, abans del tancament de l’illa, que ja va començar dimecres de la setmana passada i que es va intensificar divendres i dissabte. Ara la principal font de discussió és la continuació de les obres que es fan en algunes cases i apartaments. De mòbil en mòbil circulen fotografies que mostren com els operaris continuen treballant, sovint sense respectar les regles de distància ni equipament. Una preocupació que adquirirà tot un altre significat si s’acaba confirmant que no hi ha contagis locals. ‘D’alguna manera, podria dir-se que som afortunats de passar aquest moment a Formentera’, explica un resident. ‘Altres vegades hem quedat aïllats per temporals i, per tant, hi tenim una certa pràctica, però això d’ara és molt diferent, no hi té res a veure’, confessa, mentre ens envia alguns dels nombrosos vídeos i àudios espontanis que circulen aquests dies pels telèfons de l’illa; el més viralitzat de tots, una glossa de Paquita Juan, de can Jaume Porrasines, que ha esdevingut tota una consigna popular: ‘Naltros serem responsables i no mos farem pregar / mos quedarem tots a casa i això ràpid passarà.’

Summary: Formentera resisteix, aïllada, al coronavirus


La presidenta Carme Forcadell ha sortit per primera volta de la presó del Mas d’Enric en aplicació de l’article 100.2. La junta de tractament del centre va acordar la setmana passada que pogués sortir tres dies entre setmana per fer voluntariat. Forcadell ha sortit de la presó en un cotxe conduït pel seu marit. Ara podrà ser fora del Mas d’Enric nou hores el dia, incloent-hi el temps de desplaçament. Poc després de sortir, Forcadell ha fet un piulet amb una imatge d’ella a l’entrada de Mas d’Enric i el missatge ‘persistim’. Persistim. pic.twitter.com/b8CPV5BNAg — Carme Forcadell (@ForcadellCarme) February 17, 2020 Jordi Cuixart ja va començar a fer ús d’aquest article la setmana passada. Altres presos també el podran utilitzar després que les juntes de les seves presons ho hagin autoritzat, com Jordi Sànchez, Joaquim Forn i Dolors Bassa.

Summary: Forcadell surt per primera vegada de la presó del Mas d’Enric


Al Nepal hi ha un indret envoltat de grans muntanyes on els cotxes no arriben i els veïns es comuniquen per walkie-talkie. N’hi ha molts amb aquestes característiques, però Chharka Bot és diferent. S’hi observen els orígens medievals, no solament en l’arquitectura dels edificis, sinó també en l’estil de vida dels qui hi habiten. És un poble tibetà congelat en el temps. Pels carrers hi caminen vell que fan girar les rodes de pregàries que carreguen amb una mà. Els nens juguen amb deixalles o es deixen caure patinant pel gel. Al riu hi va qui necessita aigua…o qui ha de fer les seves necessitats. De dins d’una casa se senten tambors i mantres, un home surt cada pocs segons per la porta i llença ossos d’animal al cel, seguint el costum d’alguna celebració tibetana. En alguns jardins, les dones fan anar els telers tradicionals, llançant-se l’agulla de l’una mà a l’altra per teixir un vestit mentre belluguen els peus rítmicament sobre els pedals de la màquina de fusta. Semblen pianistes. Una dona teixeix un vestit amb un teler tradicional. Ací no hi ha gens de cobertura telefònica, de manera que tampoc no hi ha la necessitat de tenir un mòbil intel·ligent. L’assentament és dels més isolats de l’Himàlaia. Per això, tot i que els anys avancen en el calendari, les tecnologies no varien. Si es vol arribar a la carretera més pròxima, cal anar fins a Kagbeni. I cal caminar dos dies sencers en un dels terrenys més inhòspits del món. A més, s’ha de travessar un port de muntanya de més de 5.000 metres i aventurar-se per un camí extremadament perillós. L’opció més fàcil, doncs, és anar fins a Dunai, on arriben alguns tot-terrenys. Però aquesta alternativa implica caminar uns quatre dies seguint un riu, que cal travessar unes quantes vegades enfonsant les cames en l’aigua gèlida. A tot això cal afegir que, tot i l’augment del turisme d’aquests últims anys, encara poca gent s’atreveix a visitar Chharka Bot, a 4.110 metres d’altitud. I no és pas d’estranyar, tenint present que cadascú ha de pagar pel cap baix uns 450 euros pel permís per a fer senderisme a la regió de Dolpo Superior i uns quants centenars més pel guia que ha d’acompanyar els excursionistes obligatòriament. La xifra total sol oscil·lar entre 2.000 euros i 5.000 per persona. Un home fila la llana de iac amb una barra de gir tradicional. On les tradicions ho són tot Cada matí, a totes les llars s’encén un grapat de branques d’una planta local. L’home de la casa és l’encarregat d’aquesta tasca, que allunya les forces malèfiques de l’exterior. És una tradició tibetana, concretament de la religió bon, imperant abans de l’arribada del budisme. Però a la pràctica el bon i el budisme tibetà són dos dogmes que van acabar convergint i fusionant-se al segle XIV. Sembla que el bon va arribar a Chharka Bot dos-cents anys abans. La immensa majoria de les 450 persones que hi viuen és d’ètnia tibetana i només parla aquest idioma. El nepalès, ací, és una llengua forana. A més, tant homes com dones van vestits amb la roba tradicional, feta amb pells de cabra i iac, i continuen dedicant-se a les mateixes tasques que els seus avantpassats. El nucli del poble sembla una fortalesa. Tot i els camps de conreu que s’estenen a banda i banda del poble dividit pel riu Chharka, els veïns tenen un estil de vida que difícilment es pot definir com a sedentari, si bé no és tan extrem com el dels nòmades de l’estepa de Mongòlia. Durant els primers mesos del monsó, el maig i el juny, conreen els camps, però després, fins al final de l’època de pluja, al setembre, es concentren en l’activitat principal: la ramaderia. Els homes deixen la casa i es mouen amb els iacs i cabres cap a les pastures d’estiu. Durant aquest temps viuen en tendes fetes amb la llana d’algun d’aquests animals. L’hivern, en canvi, és una temporada molt dura, car les temperatures són extremes i no hi creix res. Molts tornen a Chharka Bot per arrecerar-se en el foc de la cuina en cases de fang i palla. Alguns altres eviten el fred i es muden temporalment amb familiars que viuen a indrets del país més càlids, com ara Pokhara o Kàtmandu. Una dona renta els plats en un forat al riu congelat que travessa Chharka Bot. Temps de canvis Les cases, esquerdades pel pas del temps, semblen construïdes com fortificacions. Els teulats són coberts de branques, cosa que les dota d’un aspecte molt peculiar. El nucli de la vila és a dalt d’un petit turó, organitzat com una ciutadella. Quan hom camina pels carrers, no hi reconeix res que hagi vist enlloc. Segurament el poble té un aspecte gairebé idèntic al de fa tres-cents anys o vuit-cents. Les motocicletes xineses són el mètode de transport principal per a anar als pobles veïns. Tanmateix, llavors no hauríem pas trobat les petites plaques portàtils d’energia solar que els veïns fan servir per il·luminar les cases de nit. Tampoc no hi hauria hagut la vintena de motocicletes importades de la Xina. Els habitants d’aquestes regions poden anar al Tibet uns quants dies concrets de l’any, quan ho aprofiten per importar tots els productes que necessitaran durant la resta. Els preus xinesos són molt més assequibles que no pas els nepalesos, i a més a més els uneixen els orígens ètnics i culturals. A Chharka Bot molts tenen fotografies de Dalai Lama enganxades a les parets del menjador o, fins i tot, penjades del coll. Això no obstant, si van al Tibet han de recordar de treure’s qualsevol símbol vinculat al dirigent espiritual del budisme tibetà o perillen d’acabar en un camp de concentració, asseguren. Un home col·loca unes noves banderes de pregària en uns ‘stupes’. Els edificis en ús més nous de la vall són els del complex de l’escola de secundària, que es destaquen perquè són construïts de fusta i per les plaques metàl·liques blaves que fan de teulat. Nens i nenes de totes les edats van a classe plegats i reben una educació que els seus pares no van poder ni imaginar-se. Parlen tots un anglès perfecte difícil de trobar, fins i tot, a les grans ciutats del Nepal. Uns nens juguen amb el glaç del riu. Però la gran novetat és una antena que oferirà connexió telefònica als habitants de Chharka Bot a partir de la primavera. Aquest canvi, juntament amb l’acabament d’una carretera que s’espera d’aquí a pocs anys, transformarà completament la vida dels veïns en aquest poble que sobreviu reclòs a l’Himàlaia com una relíquia. Els qui també habiten aquestes terres i fan com poden per subsistir són els lleopards de les neus, una espècie considerada vulnerable per la Llista Vermella de l’UICN. En resten només menys de deu mil individus a tot el món i ací, a Chharka Bot, és on es creu que hi ha més densitat de població d’aquest animal ben esmunyedís. Tot i ser considerada una de les espècies més difícils de veure, els habitants de Chharka Bot hi estan relativament acostumats. Un grup de nens d’uns dotze anys afirma haver-se’n topat desenes de vegades. Fins i tot n’hi ha un, el més gran, que diu haver-ne albirat més d’un centenar. Uns homes cusen unes teles al pati tot conversant i bevent te amb mantega. L’imperi del desenvolupament De pobles com Chharka Bot en resten molt pocs, al món. La globalització ja fa anys que homogeneïtza les poblacions de tot el planeta, però un grapat, els més remots, s’han resistit a transformar-se i han mantingut el mateix estil de vida que els avantpassats. Són joies que, encara que costi de creure, no solament existeixen en la imaginació dels viatgers més romàntics. De monuments i santuaris tibetans, n’hi ha pertot. Per sort o per desgràcia, el desenvolupament és inevitable i acaba estenent-se pertot arreu com un imperi que s’expandeix sense miraments. Chharka Bot serà connectat, d’aquí a poc, amb la resta del país i del món. Ací les pantalles també hi arribaran. Els qui hi habiten ja en tenen ganes, diuen, de millorar de qualitat de vida. Més capítols de la sèrie ‘La volta al món sense bitllet de tornada’ —(1): Un nou ‘margaix‘ a Mongòlia —(2): A Ulan Bator, vivint entre sedentaris —(3): Comprant cavalls a Mongòlia —(4): Els perills de cavalcar per Mongòlia —(5): Compartint sostre amb cinc àguiles daurades —(6): Com és la vida dels nòmades de Mongòlia? —(7): Per què val la pena de viatjar fent autostop —(8): La Xina de l’alta tecnologia i el control extrem —(9): L‘orquestra simfònica dels trens xinesos —(10): L‘autèntica religió d‘Hong Kong —(11): Els paradisos naturals d‘Hong Kong —(12): El dia que les treballadores domèstiques inunden els carrers d‘Hong Kong —(13): Una setmana qualsevol quan viatges amb 3 euros el dia —(14): Què cal portar a la motxilla quan fas un gran viatge? —(15): Un Nadal a la Cotxinxina —(16): Una gallina et pot salvar la vida al Vietnam —(17): Com funciona Couchsurfing, la plataforma per a viatjar sense pagar allotjament —(18): Emboscada entre cocoters —(19): Nòmades digitals: viure viatjant gràcies a internet —(20): El llac de Ta Dung, la joia desconeguda del sud-est asiàtic —(21): Ser dona i fer la volta el món tota sola —(22): Cao Dai, la jove religió que combina Buda, Jesús, Victor Hugo i Lenin —(23): S‘hauria d‘abolir una festa com Nadal si això fos millor per a l‘economia? —(24): El Vietnam: l‘última supervivent de la secta del coco —(25): Viatjar només caminant és una bogeria —(26): Xocs culturals i anècdotes de la Cambotja rural —(27): ‘Worldschooling‘: com és educar els fills gràcies als viatges i lluny de les escoles convencionals? —(28): Checkpoint 17 —(29): El testimoni del nen que va sobreviure al camp de concentració més letal del genocidi cambotjà —(30): Disparar a policies (amb pistoles d‘aigua) per celebrar l‘arribada de l‘any 2563 —(31): Dormir en temples, un allotjament místic, alternatiu i gratuït —(32): 971.400 passes: travessant Cambotja a peu —(33): Per què els tailandesos estimen tant la seva monarquia? —(34): L‘oasi urbà més important de l‘Àsia, en perill —(35): El turisme de motxilla conquereix Pai —(36): El sopar il·legal i el tercer ull —(37): Quaranta-tres pitons i catorze monjos en harmonia —(38): Naypyidaw, l‘estrafolària capital fantasma creada del no-res —(39): Quan un rei indi et convida al seu palau —(40): Els encants de la regió més plujosa del món —(41): Com dormir a l‘aire lliure sense gastar-nos ni un ral quan viatgem? —(42): El Nepal, més enllà de l‘Himàlaia —(43): El preu de ser una deessa vivent amb sis anys —(44): Maleint sangoneres al sostre del món —(45): Guia per a fer senderisme per l’Himàlaia al Nepal —(46): Els trens de l’Índia: somni o malson? —(47): ‘Enlloc del món no es protegeixen tant els ciutadans d’un país com ho fa la Fundació Vicent Ferrer’ —(48): L’aventura extrema que han completat menys d’un centenar de persones: el Gran Camí de l’Himàlaia —(49): Coses que passen a més de cinc mil metres d’altitud —(50): El racó més bonic del planeta —(51): El punt de no-retorn —(52): Sang sobre gel —(53): Sobreviure a l’infern al cel —(54): Congelacions i abismes

Summary: El remot poble de l’Himàlaia que viu congelat en el temps


Aquest dimarts 26 de setembre a les set del vespre el grup Reversos retrà homenatge al poeta Miguel Hernández, amb motiu del 75 aniversari de la seva mort, en reconeixement a la seva poesia i la seva lluita per la llibertat, unides i presents fins als tràgics darrers dies de la seva vida. Hernández es va morir a la presó d’Alacant, el 28 de març de 1942. L’acte es farà a l’Espai VilaWeb, al carrer Ferlandina, 43 baixos, de Barcelona. L’acte comptarà amb la col·laboració d‘Agustín de Andrés Ferrero, professor i poeta, llicenciat en Filologia hispànica i diplomat en Filologia clàssica per la Universitat de Barcelona, el qual parlarà abastament de Miguel Hernández com a home, poeta i soldat; tot seguit, els membres de Reversos llegiran una selecció dels seus poemes.

Summary: Homenatge al poeta Miguel Hernández aquest dimarts a l’Espai VilaWeb