Un dels fenòmens més llampants i atractius que mostra aquest Sant Jordi en l’àmbit literari és la visibilització d’una quantitat i qualitat important d’obres d’autors que es troben per sota la quarantena. En l’especial dedicat a les novetats d’aquest Sant Jordi 2016, que VilaWeb organitza temàticament, l’apartat ‘Per al lector que vol descobrir una nova generació’, compta amb dinou títols de narrativa i podrien ser més si haguéssim incorporat els llibres publicats a la tardor. Mai com aquest any hi ha hagut tants títols d’aquesta generació literària que empeny i que es mostra ja de present i amb força que sorprèn, amb coses a dir i amb ganes de dir-les, peti qui peti. I entre aquests títols seleccionats descobrim que aquests escriptors s’han endut enguany la majoria de premis literaris de prestigi però amb una quantia econòmica modesta. Hi trobem el primer premi Llibres Anagrama i el finalista, el premi Documenta (és clar, aquest és per a escriptors menors de trenta-cinc anys), però també el Joanot Martorell de Gandia i el Ciutat d’Alzira, que potser és avui el premi de narrativa en català al País Valencià més important, i també el Marian Vayreda i el Just M. Casero. I entre aquests títols de narrativa, també hi trobem un nombre significatiu d’escriptores. Parlar d’una generació sempre es fa difícil i aquest cas no és cap excepció. Quan preguntem a Jaume C. Pons Alorda, escriptor, poeta, traductor i membre ben actiu d’aquest moviment de joves escriptors, sobre aquesta nova generació, el primer que fa és negar-la per la diversitat que conté. I diu: ‘Tothom fa la seva, i és necessari que això segueixi així.’ Ell va ser un dels impulsors de l’antologia ‘Pedra foguera’ de l’any 2008, que aplegava vint-i-vuit poetes de menys de trenta anys, i que va editar Documenta Balear, perquè fou una iniciativa que va néixer a Mallorca, a través del col·lectiu Pèl Capell. Molts d’aquests poetes van començar a visibilitzar-se amb aquesta antologia. Com que Pons Alorda es troba en l’epicentre de moltes de les «mogudes» que genera aquesta nova generació literària, li demanem que hi reflexioni. I no li fa gens de mandra, al contrari, té molta «escriguera» (que diria Biel Mesquida). Pons Alorda ha traçat un relat que per la seva força, d’anar a raig també, i de copsar el batec dels temps, hem volgut oferir-vos sencer i acompanya aquest reportatge. L’ha titulat ‘Una nova generació?‘. Doncs Pons Alorda diu que aquests escriptors són de futur però tenen molt de present també i remarca una primera separació entre poesia i prosa. Diu que en prosa ‘hi ha un esclat poderós’ i destaca els nascuts el 1977, que són molts: Llucia Ramis, Anna Carreras, Bel Olid, Joan Jordi Miralles, Joan Todó… ‘Unir aquesta tropa amb els de la tropa literària nascuda l’any 1984 (sobretot poetes però també amb clares excepcions com Lucia Pietrelli o jo mateix) és molt complicat, ja que anem per camins molt diversos i divergents.’ Però mirem d’explorar i cerquem elements que comparteixen aquests escriptors. L’editora de L’Altra editorial, Eugènia Broggi, sempre amatent a les noves veus (publica el Premi Documenta), també veu difícil parlar de generació, però apunta un context socioeconòmic que condiciona a tots aquests escriptors: ‘Fixar una generació sempre costa, perquè certament, tots són bastant diferents en els temes que aborden. Ara, sí que podem trobar elements que els acosten. Per exemple, són autors que els costa publicar, alguns triguen molt entre un llibre i un altre: Víctor Garcia Tur va publicar la seva primera novel·la el 2008 i la segona no ha sortit fins ara. O Albert Forns, que va publicar la primera novel·la el 2012 i la segona no ha arribat fins ara. I això per què? Doncs perquè comparteixen el problema de la precarietat laboral: els escriptors consolidats van viure encara una època de prosperitat editorial que els recompensava, en canvi, els escriptors que estan per sota la quarantena, han de treballar molt per a viure, no han viscut mai les compensacions econòmiques d’altre temps i tenen molt poques hores per escriure. Mireu el Jordi Nopca, per posar un exemple (que, per cert, el seu llibre de relats, premi Documenta de l’any passat, ‘Puja a casa’, serà traduït al neerlandès).’ I continua Broggi: ‘Els escriptors consolidats estan enfadats i en contra del món perquè senten que se’ls expulsa, però aquests joves han d’anar a totes i han de sacrificar moltes coses per l’escriptura. I trobo que porten vides escopetejades. Això els defineix. Potser per això escriuen molta autoficció, perquè per subsistir han de fer moltes peripècies i aquestes acostumen a ser sucoses.’ Sobre l’autoficció, l’escriptora Anna Ballbona, finalista del premi Llibres Anagrama de novel·la en català amb ‘Joyce i les gallines’, parla de joc entre realitat i ficció i afegeix la ironia com un recurs compartit. Explica: ‘La ironia és també una manera d’afrontar qüestions una mica tabús o que es fa més difícil de parlar-ne o per evitar l’avorriment. Una de les coses que compartim una part dels escriptors dels anys vuitanta és el joc, les ganes de jugar. I sovint el joc és ironia. Aquesta ironia permet donar més força i trempera, més potència, a certes coses que vols dir.’ El segle XXI, el segle de les dones Tot i que Pons Alorda fuig de generalitzacions per evitar caure en el terme generació, hi ha un aspecte sobre el qual no dubta ni defuig: ‘El present i el futur de la poesia catalana és en femení, o sigui, una poesia escrita per dones, i això no vol dir que sigui feminista sinó que és una realitat indiscutible: les dones dominen el terreny, a la fi, i és que si ho comptem de forma forta hi ha, indubtablement, una predominança absoluta de dones abans que d’homes, cosa que a mi m’entusiasma moltíssim.’ Bel Olid, presidenta de l’Associació d’Escriptors en Llengua Catalana, discrepa sobre el valor feminista d’aquest fet quantitatiu i qualitatiu d’escriptores en el panorama literari català: ‘Avui les dones ens deixem trepitjar menys i prescindim del que ens diguin els homes. Tot i que ells no ho veuen encara, nosaltres n’estem molt convençudes. I aquesta nova realitat la considero una pràctica d’autoafirmació feminista, perquè per a ser escriptora renuncies a altres àmbits de la vida, fins i tot a la maternitat. També tenim moltes coses per explicar, per explorar, perquè fins ara no s’ha fet des de la mirada de la dona i dels nostres problemes. I això vol dir que tenim molt de camp per córrer. Ara, això és un moviment mundial. Potser perquè tenim més set que ells, potser per això també fem coses més interessants. Tenim un espai a reivindicar i una lluita i això ens dóna més força.’ Les escriptores Flavia Company, Alicia Kopf i Bel Olid, guanyadores del premi Documenta. Eugènia Broggi recorda que en trenta-cinc anys, el premi Documenta només l’han guanyat tres escriptores: la Flàvia Company l’any 1997, la Bel Olid el 2009 i l’Alicia Kopf aquest 2015. I reflexiona: ‘Potser sí que fa l’efecte com si ens haguéssim modernitzat tots plegats una mica. Existeix una xarxa de llibreries bestial, que s’entenen com a centres culturals i que aposten pels autors joves. I la majoria són llibreteres de llibreries ben petites. I també hi ha moltes editores, fet que també s’ha capgirat. Certament, vivim un món que va tendint cap a les dones. Això vol dir alguna cosa.’ La forma, l’evolució del català literari En una entrevista amb l’escriptor Màrius Serra, un home sempre preocupat per la llengua, parlant de la seva última novel·la, ‘Res no és perfecte a Hawaii’ (Proa), i del moment en el qual es trobava, va comentar: ‘Em sento alliberat d’antigues prevencions, com per exemple el fet de dialogar. A la novel·la ‘Mon oncle’ (Pòrtic, 1996) no hi vaig posar ni un sol diàleg. Pensa que el debat sobre el model de llengua ve de lluny i no portar els personatges a l’oralitat m’evitava problemes. És que escriure és la llengua! Ens venen sopars de duro d’autors que escriuen en castellà i de cop i volta poden passar-se al català, però no. Això t’envia un missatge subliminar, que la llengua no és important. Doncs no. La llengua no funciona com qui pitja un botó. La llengua és el procés de creació. I sortosament tenim un estol de joves traductors i d’autors que publiquen en editorials petites, que fan aquest treball d’evolució del català literari. Tenim el català literari en molt bones mans.’ Anna Ballbona utilitza el català del món de pagès del Vallès Oriental i del Maresme, un català popular que va desapareixent. I així ella en les presentacions del seu llibre fa un experiment. Pregunta als assistents per dos termes amb dues accepcions que no contempla el DIEC: «potolada», en el mateix sentit que «bretolada», i «favassa», en el mateix sentit que «fleuma». Diu: ‘Són dues paraules homenatjades al llibre. Perquè a l’hora d’escriure tinc la consciència d’aquesta pèrdua i la voluntat de fer circular aquestes paraules. És una manera de jugar amb aquesta riquesa que t’ha arribat i fer que no desaparegui.’ L’aposta de les editorials petites Mirar el catàleg de la munió de petites editorials que al llarg dels darrers deu anys han anat sorgint en el món literari català és constatar que han estat aquests segells els que han fet possible la visibilitat d’aquests nous i joves escriptors. Davant del monopoli del Grup 62, que té en els seus segells la majoria d’autors consolidats i amb un nom fet, les editorials petites, més lleugeres d’estructura, més atrevides, plenes d’idees i de frescor, amb ganes de fer política d’autor, i per necessitat també, és clar, han anat fent de contrapès al Grup 62, apostant per aquests joves escriptors plens de talent i amb ganes de reivindicar-se. Eugènia Broggi, que va canviar treballar a can Planeta amb el compte de resultats al clatell, per una petita editorial pròpia, amb la necessitat de retornar a l’ofici, explica la seva experiència: ‘Les editorials petites som les que publiquem aquestes noves veus, tenim el temps i l’energia per construir nous autors, tot i que hem de picar molta pedra, no ens n’oblidem tampoc. També és cert que la majoria d’autors amb un nom no volen publicar en editorials petites. Davant d’això, el que fem és buscar. I sort en tenim de tant de talent com hi ha! Pensa que la satisfacció de descobrir un autor nou amb talent és la satisfacció més gran que pot tenir un editor. I que els lectors comparteixin aquest talent i el reconeguin amb la compra del llibre, aleshores això ja és el tot.’ I assegura: ‘Hi ha talent. Mira, ara tinc sobre la taula tres llibres de tres autores que encara no han publicat i que estan molt bé.’ Un exemple d’aquesta aposta de les editorials petites per la nova generació d’escriptors és el llibre ‘La recerca del flamenc’, publicat per Labreu editors, una editorial amb un catàleg que, amb els seus deu anys de vida, ja s’ha fet imprescindible per conèixer i veure l’evolució d’una gran part dels joves poetes del país. Però també en narrativa han apostat per les noves veus i un bon exemple n’és el volum ‘La recerca del flamenc’, que Pons Alorda explica: ‘L’experiència nascuda al voltant del volum “La recerca del flamenc” és curiosa. Durant uns dies d’estiu de 2015 LaBreu ens va convidar a unes colònies de creació: el Mas de Bernis era tot nostre, i del seu amo i senyor, Albert Hernàndez, durant una setmana per escriure un conte que pogués arrelar a les Terres de l’Ebre. Una bella manera de celebrar els aniversaris de l’editorial i d’aquesta deliciosa masia tan acollidora: una simbiosi perfecta que es durà a terme cada dos anys. En la nostra aventura personal, cadascú de nosaltres, Sebastià Portell, Joan Todó i jo mateix, va escriure amb alegria i llibertat i el resultat és molt engrescador, ple de fulgors.’ I conclou: ‘Crec que Joan Todó i jo no estem d’acord en res, ni ens assemblem en res i pensem coses totalment diferents en tot: per això és altament curiós tenir-nos amistosament, agradablement, poderosament a nosaltres dos i a Sebastià Portell, la gran promesa del futur, en un mateix llibre: demostra una gran riquesa, voracitat, capacitat i concepcions mentals sobre el món, la vida i la literatura.’ Aquí Pons Alorda, doncs, ja marca tres generacions i no una, que avui es troben per sota de la quarantena. Albert Forns i Anna Ballbona, guanyador i finalista del primer premi Llibres Anagrama de novel·La en català. El premi Llibres Anagrama de novel·la en català Quan ja no s’esperava l’aposta d’Anagrama pels autors en llengua catalana, l’editor Jordi Herralde va convocar el Premi Llibres Anagrama, segons que va explicar a VilaWeb, ‘per revaloritzar la col·lecció Llibres Anagrama (centrada sobretot en traduccions) i veure que passa amb la literatura catalana’. Hi reflexionava en aquesta direcció: ‘S’endevinaven tendències, nova gent, gent jove... Vam rebre quaranta-un originals, que sembla que és bastant per a un premi en llengua catalana amb una dotació que no és ostentosa, 6.000 euros. Perquè nosaltres perseguim la qualitat literària, encara que sigui minoritària o molt minoritària.’ El premi de Llibres Anagrama de Novel·la en català el va guanyar Albert Forns (Granollers, 1982) amb ‘Jambalaia‘ i es va destacar també un finalista (que no estava contemplat en les bases del premi), que va recaure en Anna Vallbona (Montmeló, 1980), per ‘Joyce i les gallines’. Dos autors joves, el guanyador amb una primera novel·la publicada i la finalista, que en narrativa era una autora inèdita. Herralde, amb vuitanta-un anys i amb el futur d’Anagrama ben lligat, ha sentit la pulsió dels temps amb aquests joves, que traduirà al castellà, tots dos, i que mourà per la Fira de Frankfurt per mirar d’aconseguir-ne traduccions. I què els hi troba? Segons que va explicar en una llarga entrevista a VilaWeb: ‘Confio bastant en aquests dos autors, per la sorpresa que m’han causat a mi: saba nova, sang fresca, descarats a mansalva. Ja sabeu que m’agraden els autors descarats, es nota al catàleg, no ho puc amagar. Hi ha un talent i unes veus diferents. Això és clar. Si persisteixen, si no defalleixen, si tot va bé, seran la gran generació d’aquí a uns anys.’ I encara va més enllà: ‘He trobat unes veus amb una frescor, una insolència i al mateix temps amb un domini del llenguatge i una singularitat, que em seria difícil de trobar gaires equivalents de gent de la seva generació en llengua espanyola en aquest moment.’ Eugènia Broggi, que manté molta complicitat amb Jordi Herralde, se’n queixa del premi: ‘Em fa ràbia aquest premi, perquè ens ve a fer la competència a les editorials petites. No calia. Però, per altra banda, m’encanta aquest premi, perquè és l’únic editor que el podria haver convocat avui, perquè l’Herralde és un apassionat per la gent jove. Només així es pot entendre, que a la seva edat obri un premi per trobar noves veus. Només podia fer-ho ell. Ningú a Planeta avui hi haguera apostat. Ni li hauria passat pel cap. En aquest sentit, serà un premi amb un gran rendiment.’ Acabem l’esbós amb unes paraules de Jaume C. Pons Alorda que criden l’atenció: ‘Jo sempre he pensat, i encara ho penso, que som un reflex emmirallat de la riquesa salvatge i radical i eclèctica i polifònica i polièdrica de la generació dels anys 70, un esclat brutal de tanta energia. Ara, però, no només hem igualat la «Dècada Prodigiosa», sinó que l’hem rebentada directament.’ I aclareix: ‘No és un atac, ans al contrari, per ells sento devoció, sinó que si allò va ser una bomba doncs resulta que ara mateix som una bomba atòmica: que el sistema s’ha dinamitat, ha estat un reflex però el reflex ha rebentat, ha explosionat, ha saltat pels aires, això volia dir.’

Summary: Una nova generació literària, primer esbós


Esquerra Unida s’ha avançat al seu soci parlamentari, Podem, i ha anunciat que s’abstindrà en la segona votació de la investidura de Pedro Sánchez. ‘No obstant això, Esquerra Unida continua parlant en aquests moments amb el govern i amb Podem per intentar aconseguir un acord’, diuen des del partit d’Alberto Garzón. El partit té actualment sis diputats al congrés espanyol: Alberto Garzón, Eva García Sempere, Yolanda Díaz, Joan Mena, Enrique Santiago i Roser Maestro. La seva abstenció no condiciona l’aritmètica de la investidura si finalment Podem decideix donar el vistiplau a Sánchez. De moment, el dirigent del PSOE té assegurats els vots en contra de PP, Ciutadans, Vox, JxCat, Navarra Suma i Coalició Canàries, el que suposa 155 nos.

Summary: Esquerra Unida es desmarca de Podem i s’abstindrà en la investidura de Pedro Sánchez


Aquests darrers dies de vacances, un projecte m’ha portat a rellegir bona part dels articles que l’escriptor Josep Maria de Sagarra va publicar als anys vint i trenta del segle XX, a la revista Mirador i a d’altres de l’època. Sagarra sempre és revelador, perquè les seves reflexions, plenes d’intel·ligència, sensibilitat, ironia i una dosi d’humanitat imprescindible, arriben al pinyol de les coses. Són articles que se’ns mostren tan actuals, hi ha tants paral·lelismes en l’esfera política (llegiu per exemple l’article ‘Història contemporani de l’estadi’ dins el volum El perfum dels dies), que fan impressió. D’altres també són reveladors en altres àmbits, com ara tot el saber que hem perdut i com aquesta pèrdua ens aprima de mala manera i ens deixa escanyolits a l’hora d’entendre qui som col·lectivament. Un dels meus articles preferits és ‘La meva cançó’. La cançó preferida de Josep Maria de Sagarra és El noi de la mare. I a través de la lletra d’aquesta cançó senzilla, Sagarra ens mostra el paisatge d’un país, des d’una mirada noucentista. Diu que la cançó parla del noi de la mare, que és el Crist acabat de néixer, «entrellucat des d’una masia de parets torrades, amb un collet al damunt, amb quatre pallers, amb un camp de mongeteres i una mica de blat de moro, amb la riera un xic més avall, i una figuera i un lledoner arrapats a les parets de la casa i mitja dotzena de vaques que vénen sense fer soroll i una mossa amb una trena cargolada i amb una cara més fina que un rossinyol.» I després escriu Sagarra: «I fixeu-vos bé que la cançó diu: ‘Què li darem al Noi de la Mare?’. És la masia que ho pregunta això! Són les mongeteres i les vaques i la noia de la trena cargolada.»  «D’una manera tendrament grotesca li ofereix ‘panses i figues i nous i olives / panses i figues i mel i mató’. Però fixeu-vos encara una mica més. Mireu què vol dir tot això de panses i figues i nous i olives. Mireu que aquí s’hi barreja el fruit de la nostra figuera, penseu una mica en les figueres del nostre paisatge; penseu una mica en les oliveres de cara a la mar; penseu en les nous de tardor, esclofollades a la vora de la llar, i en la mel, que és el fruit més dolç que es fa damunt de la terra i que la mel aquí té el perfum de totes les nostres flors; i penseu en el mató blanquíssim que baixen els pastors els dies de mercat i és tendre i pur com un trosset de congesta. Mireu com al Noi de la Mare li donen el bo i millor: mireu com dins d’aquestes quatre fruites seques hi ha la saó concentrada de tot el nostre paisatge, i el nostre paisatge és allò que tenim sempre més viu a l’ànima, és allò que ens fa plorar quan venim de terres allunyades .» Reprodueixo l’article del volum Cafè, copa i puro de la col·lecció El Cangur d’Edicions 62, de l’any 1987. Era la tercera edició que se’n feia del llibre. La primera es va publicar el 1930, la segona el 1965. En l’edició del 1965, Joan de Sagarra i Joan Fuster van triar i incorporar alguns articles més. Així ho explica una nota de l’edició. Entre aquests articles incorporats n’hi ha un altre dels que fan tremolar la consciència. Es diu ‘El nom dels peixos’ i Josep Maria de Sagarra el va dedicar a Pompeu Fabra. Sagarra comença dient que una de les coses que més li interessa és saber el nom d’allò que a cada moment desperta la seva atenció. I diu: «I en parlar d’aquests noms, naturalment que em refereixo als noms populars que una intel·ligència anònima ha donat a totes les coses vives de la naturalesa. Si estimeu la vostra terra, i teniu un esperit afinat i curiós, sentireu una necessitat de conèixer el nom de totes les coses que exalten i ornen el vostre paisatge. Si estimeu la vostra llengua, si sentiu una mena de fruïció, passejant i entretenint per la boca les paraules de la vostra llengua, com si tastéssiu un vi prestigiós, sentireu la necessitat de conèixer com reacciona la vostra llengua davant d’aquests éssers vius que us alegren la mirada. Sentireu el desig de saber com reacciona la llengua catalana, com amaneix el seu joc de vocals i consonants i tota la seva gràcia fonètica, per batejar aquell ocellet i aquella planta, quines coses han dit, aquelles plomes delicades i aquell retallat de fulles i flors, a la fantasia del poble que les ha vistes i palpades i en un moment de gràcia les anomena amb un nom precís i concret per diferenciar-les de les altres que se li assemblen o que hi tenen algun punt de contacte.» Sagarra no entén que algú amb sensibilitat no tingui aquesta mena de curiositat per conèixer el nom «dels éssers grans i petits, immòbils o bellugadissos que ens acompanyen en el camí de la nostra vida.» Però no es queda aquí, el poeta, va més enllà: «Però cal remarcar que és una cosa trista aquell desconeixement que té la gent de ciutat de totes les coses que saben els homes de mar i de muntanya. En general les persones, fins aquelles que s’interessen vivament per les coses de la literatura i la filologia, ignoren aquelles meravelles verbals que el nostre poble ha inventat per designar tots els animalets i totes les plantes.» La pèrdua d’interès per les paraules, per la riquesa i justesa de la llengua, pel nom d’animals i plantes, és un mal símptoma. I el desinterès avui per la nostra llengua i pel nostre paisatge és ben viu. Em pregunto com podrem conèixer i respectar llengua, flora i fauna, sense saber-ne els noms.

Summary: Josep Maria de Sagarra, cançons i paraules


Pel president d’ERC, Oriol Junqueras, l’encausament del president de la Generalitat, Artur Mas, és la millor demostració que Catalunya ha de ser un país independent. Avui ha estat entrevistat a RAC-1 i ha dit que el fet que hagin encausat el president Mas és una invitació perquè no hi hagi dilacions. Per això ha dit que era tan important ‘d’escurçar els terminis i posar en marxa el procés amb una sessió parlamentaria que assenyali al món que ha començat el procés cap a la independència’. Finalment, ha considerat que seria ‘monstruós’ que s’hagués fet coincidir expressament la citació de Mas el 15 d’octubre amb el 75è aniversari de l’afusellament del president Lluís Companys. ‘Mentre formem part d’aquest estat espanyol, qüestions tan normals a qualsevol lloc del món com consultar l’opinió dels ciutadans es convertiran en una querella i un encausament’, ha dit. I ha recordat tot seguit que no hi havia antecedents de cap país en què una consulta a la ciutadania s’hagi respost per la via judicial. En aquest context, ha defensat que l’encausament és una demostració més que la pertinença a l’estat espanyol és ‘del tot inviable’ i que cal la desconnexió de l’estat espanyol. Segons Junqueras, no sembla gaire ‘edificant’ ni és pas un exemple ‘de pulcritud ni oportunitat’ que s’hagi fet pública la imputació del president de la Generalitat dos dies després de les eleccions del 27-S i ha afegit que consideraria ‘monstruós’ que s’hagués volgut fer coincidir la citació de Mas davant del TSJC amb el 75è aniversari de l’afusellament del president Lluís Companys. Finalment, Junqueras ha afirmat que és una obligació dir que ‘l’estructura i la cúpula judicial està polititzada i respon a interessos polítics’ i que, per tant, està determinada pel govern espanyol. En aquest sentit, ha recordat que la Fiscalia depèn del Ministeri de l’Interior i que els òrgans de regulació de la justícia i el Tribunal Constitucional (TC) són òrgans de nomenament polític.

Summary: Junqueras demana d’escurçar terminis del procés constituent després de l’encausament de Mas


El president dels Estats Units, Donald Trump, ha anunciat un augment d’un 5% dels aranzels a la Xina en plena guerra comercial entre els dos països i en resposta als nous gravàmens que Pequín ha imposat a béns dels EUA. ‘A partir del primer d’octubre, els 250.000 milions de dòlars de béns i productes procedents de la Xina que actualment són gravats amb un 25% seran gravats amb un 30%’, ha piulat Trump en un extens fil a Twitter. …Additionally, the remaining 300 BILLION DOLLARS of goods and products from China, that was being taxed from September 1st at 10%, will now be taxed at 15%. Thank you for your attention to this matter! — Donald J. Trump (@realDonaldTrump) August 23, 2019 Paral·lelament, ha afegit que els 300.000 milions de dòlars restants d’importacions xineses, que eren subjectes a aranzels del 10% a partir del primer de setembre, ara seran gravades amb un 15%. ‘No necessitem la Xina i, francament, estaríem molt millor sense’, ha considerat Trump, que també ha ordenat a les empreses dels EUA que ‘en surtin’. Fins on pot arribar la guerra comercial entre els Estats Units i la Xina? ‘Les nostres grans empreses tenen ordres de començar a cercar una alternativa a la Xina, inclosa la possibilitat de portar les seves companyies de tornada a casa i elaborar els seus productes als EUA’, ha assegurat el president nord-americà, que ja ha arribat a la cimera del G-7 a Biarritz. Tot plegat és la resposta de Trump a la Xina, després de l’anunci d’aranzels del 10% a productes nord-americans per valor de 75.000 milions de dòlars. De fet, ha acusat directament la Xina d’haver robat al seu país ‘centenars de milions de dòlars’ mitjançant l’apropiació indeguda de propietat intel·lectual. ‘La vasta quantitat de diners obtinguts i robats per la Xina als Estats Units, any rere any, durant dècades, s’ha d’acabar i s’acabarà’, ha amenaçat.

Summary: Trump anuncia un augment d’un 5% dels aranzels a la Xina en plena guerra comercial


Una jutgessa investiga treballadors públics, empresaris, regidors i veïns per un manifest en què demanaven que els agents de la policia espanyola marxessin de l’hotel Gaudí de Reus, on estaven allotjats. L’equip de govern –format pel PDECat, ERC i Ara Reus– i la CUP, que és a l’oposició, han fet una conferència de premsa extraordinària explicant que els han acusat d’un delicte d’odi per un atestat que va fer la brigada d’informació de la policia espanyola. El batlle reusenc del PDECat, Carles Pellicer, ha dit que això era una ‘causa general contra la societat civil reusenca’ i que tornarien a signar el manifest de condemna. A més, ha opinat que es vivia ‘en un deliri col·lectiu’, ja que ‘la convivència a Reus només es va trencar quan l’1-O van venir els excedents de policia’. La causa està dirigida pel jutjat de primera instància número 2 de Reus, que ja ha citat a declarar el batlle i els regidors. Vegeu-ne ací la interlocutòria de la jutgessa:

Summary: Causa general contra polítics i veïns de Reus per les protestes per la violència policíaca de l’1-O


El Tribunal Suprem espanyol va emetre ahir una sentència històrica: va condemnar els membres de la Manada a quinze anys de presó per un delicte continuat de violació. Aquesta sentència rectificava la de l’Audiència de Navarra, que havia condemnat a nou anys de presó per abús sexual –i no per violació– José Ángel Prenda, Jesús Escudero, Alfonso Jesús Cabezuelo, Ángel Boza i Antonio Manuel Guerrero, i la ratificació posterior del Tribunal Superior de Justícia de Navarra. La primera va ser una sentència absolutament polèmica que va despertar una indignació gairebé unànime per diversos motius. El primer, per la justificació de la condemna, que deia que no veia intimidació –i per tant, tampoc violació– en els fets, succeïts a Pamplona durant les festes de Sant Fermí del 2016. Uns fets que eren clarament una violació múltiple a una noia de divuit anys es convertien en un ‘abús sexual’ perquè el tribunal considerava que, malgrat que no hi havia hagut consentiment de la víctima, tampoc no hi havia hagut intimidació ni violència per part dels agressors. Aquest punt en concret va ser especialment criticat pels col·lectius feministes, que consideren que tota relació no consentida implica alguna mena de violència de l’agressor i, per tant, s’ha de considerar una violació. A més, era difícil de justificar la manca de violència i intimidació tenint en compte que els agressors eren cinc homes, que la víctima no els coneixia de res, que van enregistrar-la, van robar-li el mòbil i van deixar-la en un estat de xoc provat al judici. Alguns altres detalls de la sentència van fer créixer la indignació, com ara que no fossin condemnats per violació de la intimitat tot i haver enregistrat el vídeo, i que Antonio Manuel Guerrero fos condemnat només per furt, i no per robatori amb intimidació. La qüestió més comentada, però, va ser el vot particular del jutge Ricardo Javier González, qui demanava l’absolució de tots els acusats perquè considerava que allò només havia estat ‘sexe entre desconeguts’, sense violència ni cap intenció de ‘burla, menyspreu, humiliació, befa ni jactància’ envers la víctima, la qual ‘estava excitada’, ‘anava beguda’ i ‘tenia un rostre relaxat i distès’. Un vot particular que va arribar a llegir-se en trobades feministes com a exemple clar de la cultura de la violació i la culpabilització de la víctima. La sentència va marcar un abans i un després dins el moviment feminista i la societat de l’estat en general. Es van convocar nombroses manifestacions, i els següents 25-N i 8-M van estar marcats pel cas, amb lemes com ara ‘Germana, jo et crec’, ‘Només sí és sí’ o ‘No és abús, és violació’. De fet, el rebuig a la sentència va tenir força consens, tant en l’àmbit social com en el polític. Polítics de tots els colors van manifestar la seva indignació i el ministre de Justícia d’aleshores, Rafael Català, va qüestionar les capacitats del jutge González i va arribar a dir que tenia ‘algun problema singular’ i que tots ho sabien. Qui va tancar files amb el tribunal va ser el poder judicial: set associacions de jutges i fiscals van demanar la dimissió del ministre per aquestes declaracions, mentre que el Consell General del Poder Judicial i el Tribunal Suprem espanyol van emetre un comunicat defensant la sentència i l’Associació de Fiscals va defensar el tribunal. La indignació va continuar creixent els mesos següents, sobretot quan la mateixa Audiència de Navarra va decretar la llibertat provisional per a tots els membres de la Manada i Antonio Manuel Guerrero –que havia provat d’obtenir el passaport malgrat tenir-ho prohibit– es va reincorporar a la Guàrdia Civil i Alfonso Jesús Cabezuelo a l’exèrcit. Cultura de la violació en ‘prime time’ i revictimització de la víctima És evident que el ressò mediàtic del cas ha servit per a donar visibilitat a la qüestió del consentiment, per a reflexionar sobre quina mena de sexualitat es fomenta entre els homes joves, per a revisar la seguretat de les dones als espais festius i d’oci nocturn i per a crear consciència sobre el fet que no cal un no explícit de la dona perquè la relació sigui considerada violació. No obstant això, aquest ressò mediàtic també ha implicat un procés de revictimització de la víctima, que, a més de la violació, ha hagut de suportar el qüestionament constant de certes cadenes de televisió, que hi han dedicat hores i hores i que han donat veu a l’advocat dels acusats moltes vegades. No s’ha acabat veient una cosa que molts temien: una entrevista a un dels membres de la Manada. Arcadi Espada defiende a 'La manada' en Ana Rosa: "Querría saber si hay algún vídeo de la vida sexual de la víctima". Arcadi Espada, uno de los que colaboraron en la Fundación de Cs. Una joya 👇👇👇 pic.twitter.com/xl7qqVxlKc https://t.co/e8w2uv0WnS @vertele — francisco barba (@BarbaFrancisco) May 3, 2018 El procés de revictimització no ha estat mediàtic i prou. La víctima s’ha vist sotmesa a un qüestionament constant també al judici, on el jutge González va preguntar-li si havia fet prou per a mostrar als agressors el seu estat de xoc i la defensa va argumentar que la prova que no havia estat violada era que duia una vida social normal i que penjava fotografies a les xarxes socials. Un argument que se sostenia d’acord amb l’informe que s’havia encarregat a un detectiu privat. Després del judici, a més, es van difondre les dades personals de la víctima per internet. Aquest procés de revictimització no és exclusiu del cas de la Manada. Segons que explicava l’advocada Laia Serra en una entrevista a VilaWeb, el nivell de ‘frustració, angoixa, espera, qüestionament, incomprensió i manca de sensibilitat’ a què són sotmeses les víctimes d’agressions sexuals per part de la justícia i els cossos policíacs és ‘tan perjudicial’ que fins i tot en els casos que acaben guanyant, moltes víctimes asseguren que no ho tornarien a denunciar. ‘La Manada és un cas paradigmàtic i representatiu. Aquí, si més no, pel focus mediàtic, s’han hagut d’esforçar a redactar, argumentar i donar un tractament de fons en la matèria. Moltes vegades, si no hi ha aquesta pressió comunicativa, les coses es fan d’una manera molt més destralera’, deia l’advocada. La reforma del codi penal, l’assignatura pendent Aquesta sentència és una victòria per al moviment feminista, però no serà una victòria completa fins que no es materialitzi la principal reivindicació en relació amb aquest cas: la reforma del codi penal perquè es qualifiqui d’agressió sexual qualsevol acte sense consentiment, tal com assenyala el Conveni d’Istanbul. Actualment, la legislació diferencia entre abús sexual i agressió sexual. El primer delicte consisteix a accedir al cos d’una altra persona sense consentiment, però també sense violència o intimidació. El segon, en canvi, implica accedir al cos d’una altra persona sense consentiment i amb violència i intimidació. Dins d’aquest delicte s’inclouen les violacions, que impliquen alguna mena de penetració. Per als col·lectius feministes, el supòsit d’abús sexual no hauria d’existir, perquè és impossible accedir al cos d’una persona sense consentiment sense sotmetre-la a alguna mena de violència o intimidació. Aquest supòsit obre la porta a condemnar per abús sexual i, per tant, a menys anys de presó, els qui agredeixen sexualment menors –que tenen menys capacitat per a oposar resistència– o els homes que violen dones que estan sota els efectes de l’alcohol o les drogues. En definitiva, qualsevol cas en què no hi hagi una resistència o un no explícit. Així ho explicava l’activista Irantzu Varela en una entrevista a VilaWeb després de la sentència: ‘S’ha de canviar el codi penal perquè és força difícil obligar algú a fer una pràctica sexual sense consentiment i que això no sigui violència ni que la persona no estigui intimidada. Ella no fa expressions actives de negar-s’hi, però em pregunto quantes de nosaltres ens hi hauríem negat obertament, davant cinc homes d’una mida que doblés la nostra. Com que cap d’ells no la va apuntar amb una arma, es considera que no hi va haver violència.’ Països com Islàndia, Irlanda, Bèlgica, el Regne Unit, Alemanya i Suècia no tenen aquest supòsit en el codi penal. El cas de la Manada podria empènyer a aquest canvi a l’estat espanyol, d’una manera similar al cas d’Ana Orantes. La indignació pel seu assassinat en mans del seu marit després d’haver denunciat la violència que patia en un programa de televisió va comportar reformes legislatives importants en matèria de violència de gènere. En el cas de la Manada, quan es va dictar la sentència, el govern del PP va decidir d’encarregar amb urgència un informe a la Comissió de Codificació, òrgan consultiu del Ministeri de Justícia, per a revisar el codi penal en aquest sentit. Durant el mandat de Pedro Sánchez, els experts de la comissió van proposar d’eliminar aquest supòsit i el govern socialista va acordar amb Unides Podem d’impulsar una reforma del codi penal que, a més d’eliminar-lo, introduís el consentiment exprés de la víctima en la tipificació dels delictes sexuals, segons l’acord a què es va arribar per al pressupost espanyol. L’objectiu era que el consentiment es convertís en ‘clau nuclear’ en aquesta mena de delictes. ‘Si una dona no diu que sí explícitament, tota la resta és no’, deia el pacte. Amb la convocatòria d’eleccions, aquesta proposta ha quedat paralitzada, pendent que es formi un nou govern. L’erotització de la violència contra les dones, un debat paral·lel El cas de la Manada també ha servit per a qüestionar quin model de sexualitat es fomenta entre els homes joves i quin paper hi té la pornografia. El vídeo de la violació de la Manada va ser un dels més cercats a les pàgines pornogràfiques durant aquells mesos, de la mateixa manera que molts homes van cercar el vídeo sexual de la dona que es va suïcidar després d’haver patit assetjament per part dels seus companys de feina. Els col·lectius feministes consideren que són dades que evidencien que la violència contra les dones és excitant per a molts homes i que la pornografia acaba normalitzant les violacions. En aquesta mena de pàgines, els actes sexuals en què nombrosos homes sotmeten sexualment una dona són freqüents, com també ho són les etiquetes de ‘violació’. És per això que activistes feministes sostenen que la pornografia és culpable que homes com el jutge González no es plantegin que una dona pugui sentir-se incòmoda o forçada en una situació similar fora de la pornografia. De fet, corrents del feminisme com el feminisme radical sempre han alertat de la relació entre pornografia i violació, i aquest debat ha revifat recentment amb les polèmiques declaracions de la diputada del PSOE Andrea Fernández, que considera que s’ha de regular i restringir la pornografia perquè ‘allà s’hi eduquen les Manades’. Molt lligat al debat sobre la pornografia, aquest cas ha posat sobre la taula també el debat sobre què fan els homes davant la violència sexual. Sovint s’ha dit que la Manada no eren només cinc, sinó que eren els vint-i-un integrants del xat de WhatsApp amb el mateix nom que els violadors utilitzaven per treure pit de les seves reiterades agressions a les dones (com una altra violació a Pozoblanco, a Andalusia), en què es passaven els vídeos que enregistraven i on deien obertament que utilitzarien drogues com la burundanga per a violar-les. La complicitat, normalització i banalització de la violència sexual d’aquell xat com a reflex d’una misogínia que, lluny de disminuir amb la revolució sexual, l’ha acabat fent còmplice.

Summary: La Manada: crònica d’un cas que podria canviar el codi penal


Més de dues-centes personalitats espanyoles, entre les quals polítics i historiadors, han signat un manifest contra la reforma de la llei de Memòria Històrica del PSOE i contra l’exhumació de Franco. El ‘Manifest per la història i la llibertat’ defensa que ‘no es pot imposar per llei un sol relat de la història, perquè cap legislació no pot fer variar la història’ i ja recull vint mil signatures. Entre els qui hi donen suport hi ha uns quants noms coneguts: els eurodiputats de Ciutadans, Javier Nart i Enrique Calvet; l’ex-president del PSOE de la Comunitat de Madrid, Joaquín Leguina; i els ex-ministres del Partit Popular Alberto Ruiz-Gallardón, Jaime Mayor Oreja i Rafael Arias-Salgado. També l’han signat l’historiador Stanley Payne i els polítics María San Gil, Ignacio Camuñas, Alejo Vidal Cuadras o Santiago Abascal; el besnét del dictador, Luis Alfonso de Borbó o el militar Santiago Milans del Bosch.

Summary: Polítics de Ciutadans, del PP i del PSOE, entre els signants d’un manifest contra l’exhumació de Franco


94 persones han mort i gairebé un centenar han resultat ferides per l’explosió d’un camió bomba que ha tingut lloc avui en una intersecció del sud-oest de la capital de Somàlia, Mogadixio, segons ha confirmat una ONG internacional amb presència al país africà i un diputat del parlament somali. El balanç de l’ONG corrobora la informació que ha proporcionat el diputat Abdirisak Omar Mohamed, qui ha xifrat en 94 morts -17 policies, 73 civils somalis i quatre estrangers- mentre que fonts mèdiques sota anonimat de l’hospital de Medina xifren els ferits al voltant del centenar. Entre aquests quatre morts hi ha almenys dues persones de nacionalitat turca, integrants d’un equip d’enginyers que es trobava pràcticament just al costat de la detonació, segons ha confirmat l’Ambaixada de Turquia a Somàlia al servei d’informació internacional dels Estats Units, Voice of America. El servei d’ambulàncies de la capital, Aamin, ha confirmat que l’explosió pertany a la d’un camió bomba -es desconeix si amb un suïcida al volant- en un punt de control situat en una cruïlla que fan servir els vehicles que arriben a la capital somali des de la localitat d’Afgooye, situada uns 20 quilòmetres a l’est de l’urbs. En els voltants de l’explosió hi ha una oficina de Trànsit que visiten diàriament desenes de persones per pagar els seus impostos de circulació, per la qual cosa hi ha un elevat nombre de morts. Aquest atemptat seria el tercer més sagnant de la història recent de la capital, per darrere del que va tenir lloc el 14 d’octubre del 2017 -587 morts- i el d’octubre del 2011 -100 morts-. Encara que cap grup ha assumit la responsabilitat de l’atemptat, el govern somali ha sospitat immediatament del grup terrorista Al-Shabab, responsable principal d’aquestes matances a Somàlia.

Summary: Vora cent morts i noranta ferits en una explosió al sud-oest de Mogadixo


La Comissió del Mercat de Valors espanyola (CNMV) ha imposat una multa de trenta euros al ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, per haver fet servir informació privilegiada per a vendre accions d’Abengoa. La venda es va fer el 2015, quan el ministre era conseller de l’empresa, i poc abans que Abengoa presentés un pre-concurs de creditors i s’enfonsés a la borsa. La CMNV va començar a investigar el cas el juliol del 2017 i considera que Borrell ha comès ‘una infracció molt greu’, car va fer servir informació privilegiada per fer la transacció. Les deu mil accions eren propietat de Carolina Mayeur, ex-esposa seva, i es van vendre per un import de 9.030 euros. La multa imposada és la mínima per les faltes molt greus.

Summary: Multen Borrell amb 30.000 euros per haver fet servir informació privilegiada en la venda d’accions d’Abengoa


A Pedro Sánchez li pot haver sortit molt malament la jugada. La campanya electoral sembla haver reforçat el PP, ha catapultat Vox (podria arribar a ser la tercera força al Congrés espanyol) i ha enfonsat Cs, segons les tendències que apunten la majoria de sondatges. El resultat de l’aventura electoral del 10-N patrocinada pel PSOE és que Pedro Sánchez pot tenir encara més dificultats que no després del 28-A per a ser investit president. Sánchez es nega a negociar amb les forces independentistes, que podrien superar la meitat dels escons que corresponen a Catalunya, i és possible que els dos grans partits espanyols només trobin una sortida per evitar les que podrien ser les cinquenes eleccions a la vista en quatre anys: la gran coalició. És a dir, una abstenció del PP que permeti a Sánchez d’intentar (si més no) governar en minoria. Però Pablo Casado s’hi nega. Hi ha insistit una vegada i una altra: ‘El PP no facilitarà una investidura de Pedro Sánchez.’ Les previsions electorals somriuen a Casado, que se sent blindat com l’única alternativa real al PSOE gràcies a la caiguda lliure d’Albert Rivera. ‘Comparses són els altres. Nosaltres, a liderar Espanya’, diu el PP. És clar que una cosa són les promeses electorals i, una altra, la gestió política real quan els escenaris es defineixen. I així és com l’abstenció de Casado pot convertir-se aquesta nit en l’única opció de Sánchez per a començar a governar en solitari. El PP ho deu al PSOE: va ser gràcies a la seva abstenció que Mariano Rajoy va ser elegit president el 2016. També va ser gràcies a aquell gest amb sentit d’estat que Sánchez va renéixer políticament de les cendres, bastint el seu lideratge en aquella oposició ferma al PP. Però no s’estilen els discursos immaculats i l’hemeroteca és plena de paradoxes. D’ençà del 28-A, el dirigent del PSOE demana sense èxit al PP que li compensi aquella abstenció. La diferència respecte d’aquests últims mesos és que aquest cop pot ser realment l’única opció per a evitar unes cinquenes eleccions. Si Cs s’enfonsa a les urnes (alguns sondatges apunten fins i tot que ERC podria superar-los en escons), Rivera ja no serà decisiu. Això al marge de la crisi interna en què entraria el partit, després d’una campanya erràtica que l’ha portat a cridar l’atenció amb extravagàncies com la de dur un panot barceloní al debat electoral a cinc o confiar en el ganxo mediàtic del gos Lucas. Només hi ha un argument de pes assumible per a l’opinió pública espanyola que podria justificar que els uns i els altres es mengin les paraules de l’hemeroteca, especialment si Vox puja tant com han apuntat els sondatges: un front d’estat contra l’independentisme. El Tsunami Democràtic posarà a prova els pròxims dies la capacitat del moviment independentista de virar cap a una desobediència civil que exigeix més esforços que les grans manifestacions hegemòniques. I si els carrers del Principat es converteixen realment en un problema per a la Moncloa, Sánchez pot intentar cobrar-se la lleialtat que va mostrar amb Rajoy la tardor del 2017, avalant el 155 i la repressió policíaca i judicial. Menys viable sembla que el PSOE opti per fer el tomb invers. La campanya ha acabat d’allunyar-lo de Pablo Iglesias, l’únic candidat espanyol que ha dibuixat un projecte alternatiu per a Catalunya en vista de l’intent desesperat de Sánchez d’ancorar-se cap a la dreta i cercar els vots perduts de Cs. Sembla que no se’n sortirà: se’ls poden endur Casado i Vox. I en canvi el PSOE ja ha encotillat el seu projecte polític en l’immobilisme autonòmic i en la mà dura contra l’independentisme. És cert que el PSOE va fer una reintroducció cosmètica al programa electoral de la reforma federal de la constitució: la perícia de Miquel Iceta ho va aconseguir. Però Sánchez ha deixat clar que no és aquest el projecte que abandera per a Catalunya a curt termini, sinó més aviat el contrari. A més, l’aritmètica s’entossudeix. Un pacte hipotètic entre el PSOE i Podem tornaria a necessitar l’independentisme per a arribar a la majoria, més enllà del PNB. És a dir, si més no, podria necessitar els escons d’ERC. I sembla que Sánchez és a anys llum d’aquesta opció. De fet, amb prou feines dóna aire a les reiterades reivindicacions de reformar el sistema de finançament del País Valencià, on Compromís es presenta de bracet d’Íñigo Errejón i amb l’ambició de doblar l’escó de Joan Baldoví. Si, com tot apunta, el PP, Vox i Cs tampoc no són prou per a formar un govern de dretes, el cercle es quadra amb l’evidència: o gran coalició o unes cinquenes eleccions. I mentrestant, l’independentisme pot sortir enfortit al congrés. Els sondatges assenyalen que ERC, JxCat i la CUP poden endur-se la majoria dels escons per primera vegada en unes eleccions espanyoles. Potser els resultats globals no els permetran de ser decisius per a condicionar o boicotar res, però en tot cas ningú no podrà qüestionar el missatge de les urnes catalanes si s’esdevé això. El repartiment d’escons entre les forces independentistes tampoc no serà innocu. Amb una ERC enfilada a repetir o millorar els resultats del 28-A, l’estabilitat del govern de Quim Torra se’n pot ressentir. Serà un nou terratrèmol a l’executiu. Apuntalarà el lideratge electoral d’ERC en espera de l’intent definitiu de Pere Aragonès per a tirar endavant un pressupost i enmig de la batalla estratègica que lliuren les tres forces independentistes, amb un carrer cada vegada més encès i les actuacions dels Mossos d’Esquadra un altra vegada a la picota. Laura Borràs no ha amagat la incomoditat electoral que li genera el desgast del conseller de l’Interior, Miquel Buch, davant una part important del seu electorat, que n’esperava la dimissió o el cessament fulminant. Però si la CUP li resta més escons dels esperats, s’obrirà una batalla política paral·lela dins el convuls espai de JxCat, que fins i tot es presenta als col·legis electorals amb el seu candidat al senat per Barcelona, Roger Español, reclamant la dimissió de Buch. I és així com l’independentisme es pot tornar a convertir en un nou element de desestabilització de les majories al congrés. Si el PSOE refusa de parlar-hi i el PP es nega a facilitar la investidura de Sánchez, l’estat espanyol avança cap a unes cinquenes eleccions. Però també pot esdevenir un element definitiu de cohesió de l’espanyolisme, coronat amb l’aval de Felip VI, per a governar sobre la repressió contra l’independentisme si la nova etapa de mobilitzacions constants que va començar després de la sentència es consolida com una nova realitat política amb una influència decisiva sobre les institucions i l’economia. Ni l’exhumació de Franco ni la resposta a les protestes contra la sentència del Tribunal Suprem han ajudat Sánchez a enfortir-se com pretenia. Al contrari, ha comès greus errors com el de prometre l’extradició de Carles Puigdemont i enervar la fiscalia presumint de la seva capacitat per a influir-hi, amb la forçada rectificació posterior. En contraposició a les penes de presó dictades pel Suprem, l’exili posa els pèls de punta al PSOE, nerviós amb els entrebancs de les extradicions. La Comissió Europea va tocar el crostó a Josep Borrell per haver fet pública la correcció de la resposta de les autoritats policíaques britàniques, que havien qualificat de ‘desproporcionada’ l’euroordre de Pablo Llarena contra Clara Ponsatí. Però res no s’acaba aquí. I mentrestant, la governabilitat de l’estat espanyol es complica cada vegada més.

Summary: Gran coalició o cinquenes eleccions espanyoles: els escenaris post-10-N


Ahir al vespre es va suspendre la missió comercial de Catalunya i Flandes al Marroc. La televisió pública belga ho explica així: ‘La missió flamenca-catalana al Marroc, cancel·lada a causa de pressions espanyoles.’ Fonts de Presidència consultades ahir per l’ACN ja insinuaven aquesta possibilitat. La televisió pública belga ha recordat el comunicat conjunt entre el president Puigdemont i el ministre-president de Flandes, Geert Bourgeois. Els dos caps de govern van lamentar ‘les conseqüències per les més de trenta empreses catalanes i flamenques que volien reforçar els vincles econòmics amb el Marroc, tenint en compte que és un soci comercial important per als dos països’. Ambdós dirigents van lamentar la ‘decisió unilateral’ del govern marroquí. La missió comercial s’havia de produir del 7 al 9 de maig. El Marroc va informar que cap dels responsables polítics no podria rebre’ls i, en conseqüència, la decisió va ser anul·lar el viatge.

Summary: La televisió pública belga denuncia pressions espanyoles en la suspensió de la missió comercial de Catalunya i Flandes al Marroc


L’Audiència espanyola ha confirmat la seva competència per jutjar el major dels Mossos d’Esquadra, Josep Lluís Trapero. La defensa de Trapero va demanar a la fiscalia aclarir si s’acusava Trapero de rebel·lió o sedició perquè considerava que, tenint en compte la sentència del Suprem contra el procés, l’acusació de sedició implicava traslladar el cas a l’Audiència de Barcelona. Segons que han avançat alguns mitjans de comunicació i ha confirmat l’ACN, la secció primera de la sala penal ha rebutjat aquesta possibilitat i manté la causa contra Trapero i la intendenta Teresa Laplana a l’Audiència espanyola, en un judici previst pel 20 de gener. La fiscalia ja havia respost la setmana passada que no era el moment per pronunciar-se sobre el delicte pel qual s’acusa Trapero i que aquest es donarà a conèixer en l’inici del judici.

Summary: L’Audiència espanyola confirma la seva competència per jutjar Trapero


La candidata del PP per Barcelona a les eleccions espanyoles, Cayetana Álvarez de Toledo, s’ha presentat a la plaça de la Universitat de Barcelona, on des de fa una setmana hi ha una acampada de joves independentistes, per fer campanya. L’acte va ser convocat d’urgència ahir a la nit i va comportar l’anul·lació d’un acte a Gavà de l’ex-delegada del govern espanyol María de los Llanos de Luna, número dos de la candidatura. L’acte de campanya ha consistit en una breu intervenció davant una carpa de les joventuts del partit, plantada especialment per a l’ocasió. Gran part dels acampats no han fet cabal del desplegament polític i mediàtic al voltant de la candidata del PP. Alguns joves, però, han desplegat una pancarta que deia ‘Benvingudes a l’Acampada’ a certa distància d’Álvarez de Toledo i n’han fet mofa cridant ‘els catalans fan coses’, reproduint l’àudio d’alguns lapsus cèlebres de Mariano Rajoy i un remix de l’himne del PP. A més, l’han animat a quedar-se a l’acampada i li han deixat una tenda de campanya, una màrfega i un sac de dormir amb una nota que deia ‘Cayetana, això és per a tu’. Fotografia: Albert Salamé. En la seva intervenció, Álvarez de Toledo s’ha referit als acampats com a ‘presumptes estudiants’ i ha dit que era sorprenent que els rectors de les universitats no haguessin acampat, fent referència a l’acord d’algunes universitats de permetre l’avaluació final per a qui vulgui participar en les protestes. Així mateix, ha dit que hi haurien d’acampar ‘els polítics que ho permeten’, i que ho haurien de fer indefinidament, ‘perquè el que demanen és impossible’.

Summary: L’intent infructuós d’Álvarez de Toledo de provocar a l’Acampada Universitat amb un acte de campanya


La pipa de Renée Magritte transformada en un carretó supletori de menjador. Uns llavis fets sofà. Un trencadís de vaixella fet làmpada. El disseny industrial ha pouat en l’imaginari surrealista i se n’ha nodrit històricament; aquesta simbiosi és l’eix vertebrador de l’exposició ‘Objectes de desig. Surrealisme i disseny 1924-2020’, que es pot veure al CaixaFòrum de Barcelona fins al 7 de juny i que aplega obres d’artistes com Lee Miller, Magritte, Salvador Dalí, Man Ray, Le Corbusier, Joan Miró, Antoni Gaudí o Marcel Duchamp. Què podem fer aquest cap de setmana: deu propostes ‘Ceci n’est pas une exposition’. Una declaració d’intencions que presideix una de les parets de la sala principal de la mostra, dividida en quatre espais annexos que proposen recorreguts cronològics per temàtiques, com el món dels somnis, el subconscient, l’erotisme, les obsessions, l’atzar i el pensament caòtic. La mostra repassa creacions surrealistes dels darrers cent anys amb obres multidisciplinàries: pintures, escultures, dibuixos, objectes, cartells, revistes, llibres, fotografies, pel·lícules històriques i mobiliari.

Summary: ‘Ceci n’est pas une exposition’: surrealisme i disseny dialoguen al CaixaForum de Barcelona


Ultimàtum a Pedro Sánchez per a pactar un referèndum i crítica a la divisió de l’independentisme i als incidents d’aquests últims dies. El president de la Generalitat, Quim Torra, ha respost a la pressió interna d’una part de l’independentisme que demana que es faci efectiva la República posant data final a l’etapa de diàleg i col·laboració oberta amb el president espanyol. També ha fet una crida a ‘tornar al treball unitari’ i ha demanat que els partits deixin de mirar-se de reüll. Tanmateix, no ha aclarit què faria el govern si els presos polítics fossin condemnats amb ‘sentències injustes’ pel Tribunal Suprem. Un fet que, això sí, ha assegurat que significarà un punt d’inflexió per a la legislatura. Durant el discurs d’obertura del debat de política general, Torra s’ha referit als incidents de les manifestacions de dissabte i d’ahir. Ha criticat els ‘fets aïllats’, que considera que no representen el moviment independentista i que s’aparten de la tònica ‘radicalment no violenta’. També ha anunciat que el conseller d’Interior, Miquel Buch, compareixerà al parlament a petició pròpia per donar explicacions del dispositiu policíac del cap de setmana i el primer d’octubre. Però la CUP no en té prou. N’ha demanat reiteradament la dimissió per les actuacions tan dures dels Mossos d’Esquadra contra manifestants independentistes. La CUP sosté que la policia ha aplicat una ‘repressió desfermada’ contra alguns manifestants i considera que no hi ha hagut actuacions clares i contundents contra el ‘feixisme’, després de la manifestació de dissabte convocada per Jusapol a Barcelona per reivindicar l’exercici de la violència de les forces espanyoles contra la població ara fa un any. La diputada Maria Sirvent s’ha mostrat comprensiva amb el ‘descontentament popular’ que s’ha fet evident aquests dies i ha subratllat que calia demanar-se per què hi és, aquest malestar. Amb la compareixença de Buch, el president pretén tancar un episodi incòmode per a un govern que es declara defensor de la República i que insisteix que s’han de mantenir les mobilitzacions al carrer. Torra ha marcat perfil en un context d’allunyament potser definitiu de JxCat i ERC amb la CUP. No únicament per l’actuació de la policia, sinó per la determinació dels dos socis de govern de no avançar per la via unilateral i d’evitar que hi hagi més represàlies de l’estat espanyol contra dirigents polítics. Aquest migdia, el parlament ha escenificat el rebuig a les suspensions dels sis diputats amenaçats per Pablo Llarena, però, després, JxCat, ERC i els comuns han aprovat un mecanisme perquè puguin designar un substitut que exerceixi els seus drets. Oriol Junqueras i Raül Romeva, de fet, ja s’hi han acollit per delegar el vot en Sergi Sabrià. Segons la CUP, és una via per a acomodar-se a la resolució del Tribunal Suprem espanyol. Paradoxalment, Ciutadans sosté que és una actuació il·legal i que no acceptarà que els diputats afectats puguin votar. Presentarà una querella contra la mesa del parlament i ha demanat al govern espanyol que ho impugni al Tribunal Constitucional. L’ultimàtum de Torra a Pedro Sánchez ha estat inequívoc: si no formula una proposta perquè els catalans puguin votar en un referèndum acordat i vinculant abans del novembre, els partits independentistes el deixaran caure al congrés espanyol. El president de la Generalitat ha condicionat l’estabilitat del president espanyol a l’acceptació per part de la Moncloa del dret d’autodeterminació. ‘La decisió és seva. Nosaltres avancem sense més espera’, ha advertit, durant el discurs de política general al parlament. Si Sánchez no mou fitxa aquest mes, la Generalitat avançarà, segons Torra, ‘per fer efectiva la República’. El PSC considera segur que el PSOE no es mourà. ‘Torra sap perfectament que no hi haurà una negociació sobre un referèndum d’autodeterminació. No sé per què cal esperar al novembre’, ha dit, fent broma, el primer secretari del PSC, Miquel Iceta. Per als comuns, també és un error. El missatge de Torra enviat a Madrid arriba en un moment en què el PP i Cs demanen al president espanyol que torni a aplicar la suspensió de l’autonomia i atribueixen als CDR una actuació violenta i intolerable per a l’estat espanyol. El president ha advertit que el mandat del primer d’octubre obliga l’acció del govern. I tan sols un referèndum acordat, vinculant i reconegut internacionalment ‘pot renovar aquest mandat’. Torra enviarà una carta a Sánchez per instar-lo a fer una reunió. ‘La solució no és un nou estatut’, ha advertit. El president assegura que el govern treballa per ‘fer efectiva la República’ i dóna una oportunitat a Sánchez per a ‘enganxar-s’hi’. Sobre el primer d’octubre, ha assegurat que no renunciaria a complir el mandat del referèndum perquè el dret d’autodeterminació no li pertany. Torra ha promès, a més, que a mitjan mes es constituiria el consell que haurà d’impulsar el Fòrum Cívic, Social i Constituent. L’organisme regirà el procés constituent de base ciutadana en què es convidarà tota la població a debatre com ha de ser la República Catalana. Torra s’ha tornat referir a la marxa pels drets civils, socials i nacionals, sense concretar-ne l’abast ni els terminis. Ha insistit, a més, que el govern no acceptaria un ‘judici injust’ als presos polítics ni sentències que no siguin l’absolució. No ha aclarit què farà l’executiu per a no acceptar-lo, però ha advertit que significarà ‘un punt d’inflexió i de no-retorn’ d’aquesta legislatura i que les sentències seran una ‘causa justa que legitima el dret d’autodeterminació’. Així mateix, ha garantit que, si el govern espanyol no retira els recursos que bloquen importants lleis de contingut social al Tribunal Constitucional, la Generalitat les tornarà a tramitar al desembre. JxCat i ERC es van comprometre a fer-ho així en una resolució aprovada conjuntament amb la CUP. El debat de política general continuarà demà amb les intervencions de tots els grups parlamentaris.

Summary: Torra respon a la pressió marcant perfil amb un ultimàtum a Sánchez


Una manifestació amb els lemes ‘Per la Democràcia cap a la Sobirania’ i ‘A Mallorca decidim: Independència, Països Catalans’ ha recorregut els carrers de Palma en motiu de la Diada de Mallorca. La marxa estava co-organitzada per la Plataforma 31-D i el Bloc d’Unitat Popular (BUP). El portaveu de la plataforma, Cristòfol Soler, ha demanat ‘més autogovern per a Mallorca’ i ha reivindicat la llibertat dels presos polítics. ‘Enguany hi ha més estelades que mai per aquest motiu i degut que en aquests moments l’estelada s’està convertint en un símbol de llibertat’, ha afegit. Per la seva part, Bel Duran, membre del BUP, ha criticat que el Consell de Mallorca hagi actuat ‘d’esquenes i al marge de la plataforma i d’aquelles persones i entitats que organitzen la Diada’. ‘El Consell ha fet seu un acte popular’, ha dit. La manifestació ha sortit des del passeig del Born i ha anat cap a les Rambles, pujant per la Costa de la Pols i arribant al carrer de Sant Miquel. Allà s’han llegit dos manifestos dedicats a la figura del militant independentista Macià Manera. L’actor Toni Lluís Reyes ha llegit el manifest de la plataforma, on es destacava ‘la lluita del poble mallorquí’. ‘És hora de fer el nostre camí, tenim una república germana que començarà a caminar’. El manifest del BUP l’ha llegit Bel Duran, que ha insistit a criticar les institucions per haver ‘oficialitzat la Diada’. A més, ha atacat les polítiques del govern ‘que després de dos anys de legislatura no ha abordat l’emergència social ni ha protegit el territori’.

Summary: Mallorca es manifesta a Palma per l’autodeterminació


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha assegurat que la visita que va fer ahir als presos polítics empresonats als Lledoners va ser molt colpidora i ha afirmat que, en cas que Joaquim Forn sigui candidat a la batllia de Barcelona, estaria disposada a fer un ‘debat electoral dins la presó’ si se li impedeix sortir per participar-hi. La batllessa ha insistit que creu que s’han d’aprovar els comptes de Pedro Sánchez per a evitar que hi hagi un govern de dretes. ‘Que no es votin els pressupostos no evitarà que es judicialitzi la política i pot precipitar que hi hagi un govern de dretes, que seria molt perjudicial per a Catalunya’, ha alertat en una entrevista al programa ‘El Suplement de Catalunya Ràdio. Segons ella, no aprovar el pressupost espanyol no ajudarà en res a la situació dels presos polítics i pot portar a una situació com la que es viu a Andalusia a tot l’estat espanyol. Per tot plegat, Colau ha afirmat que ‘l’alternativa’ a Pedro Sánchez ‘és molt pitjor’ i per aquesta raó ha apostat per fer allò que ‘sigui millor per Barcelona i per Catalunya’. Creu que ‘ara comença un judici que no es produirà en unes condicions justes ni amb unes acusacions fundades’. Davant d’això, ha explicat que l’Ajuntament de Barcelona podrà fer ‘d’altaveu per a denunciar la situació de vulneració de drets’ que estan vivint els presos polítics a ‘Europa i a les instàncies europees’. Amb tot, segons ella, és massa aviat per pronunciar-se sobre què farà el consistori si la sentència és condemnatòria.

Summary: Colau estaria disposada a fer un debat electoral dins la presó si Forn fos candidat


El desembarcament de la plana major de Ciutadans, amb el president del partit Albert Rivera al capdavant, no ha impedit el fracàs de la concentració d’aquest matí a la plaça de Sant Jaume de Barcelona. La plataforma Espanya Ciutadana, vinculada amb el partit, havia convocat els seus seguidors sota el lema ‘No a la violència, sí a la constitució’, però no ha reunit prou gent per omplir la plaça. Albert Rivera tries & fails to fill up Barcelona's Plaça de Sant Jaume today at 11 am for demo by his far-right Spanish nationalist movement Plataforma España Ciudadana. The silent majority he claims supports him in Catalonia is in fact a minority and generally stays at home.1/2 pic.twitter.com/lH60TKS7uU — Dave Evans (@d4veCAT) October 7, 2018 Combatem la manipulació amb dades reals. Mentre comença el ball de xifres de la manifestació de Ciutadans avui a Sant Jaume, l'organització ja pública imatges tendencioses i contrapicats curts. Amb staff i premsa surten 741 PERSONES EN TOTAL. FRACÀS.#NoViolenciaSiConstitucion pic.twitter.com/H5lLH9m8lL — Joan Mangues (@jmangues) October 7, 2018 A Ciutadans, el partit més votat de les darreres eleccions al parlament, la incapacitat de convocar els militants no és cap novetat. Aquest darrer mes s’han succeït tot de mobilitzacions del partit o del seu entorn que han fet figa quant a assistència. Ciutadans va inaugurar el curs polític amb un acte per celebrar la Diada de l’Onze de Setembre a la plaça del Rei de Barcelona que va fracassar estrepitosament. Concebut com a alternativa a l’ofrena floral a l’estàtua de Rafael Casanova, el nombre d’assistents va ser menor que el dels diputats i periodistes. Impressionants imatges aèries de l'acte de Ciudadanos a la plaça del Rei de Barcelona en el qual "tots els catalans" han pogut celebrar la #Diada2018. A diferència del d'aquesta tarda, on només n'hi haurà la meitat. pic.twitter.com/YXfjf2dKdH — Jaume Aulet (@Jaumaulet) September 11, 2018 La diada dels catalans i la dels ciutadans comparades. Ho!ho! Ho!! pic.twitter.com/CjRSb62QYG — Joan Lluís Bozzo (@espremulla) September 11, 2018 Música de tensión para recibir a Albert Rivera y Inés Arrimadas en el acto de la Diada de Ciudadanos. Hay unos 60 diputados y concejales tras el escenario. En el público, unas 15 personas. pic.twitter.com/Jik8tZ7A9T — Joan Guirado (@joanguirado) September 11, 2018 Aquell mateix cap de setmana Albert Rivera i Inés Arrimadas van participar en un altre acte a Barcelona, que també va tenir una participació qüestionable. Era l’acte de presentació de la plataforma Espanya Ciudadana que es va fer al Moll de la Marina de Barcelona, i on es va anunciar el suport de l’ex-socialista Celestino Corbacho al moviment. Acabo de fer un recompte del pla més gran que s'ha vist a l'acte d'avui de C's. Sumaven 481 persones i faltava algun petit angle, a Barcelona, una ciutat de 1.6M de persones. A Igualada hem fet manifestacions de 4.000 persones i som 39mil. Nou fracàs de la #BarcelonaCiudadana pic.twitter.com/eGDlQiUDSH — Joan Mangues (@jmangues) September 15, 2018 El cap de setmana abans de l’aniversari del primer d’octubre, Ciutadans va fer costat a la manifestació de policies espanyols que volia commemorar la violència contra els votants del referèndum. Aquell dia les protestes contra l’enaltiment de la violència i amb càrregues dels Mossos d’Esquadra va tapar la baixa assistència de manifestants, molts dels quals havien vingut d’Espanya amb autocar. La guàrdia urbana de Barcelona va calcular que els manifestants independentistes eren més de sis mil i els policies i ultres mil vuit-cents. Més tard, la guàrdia urbana va augmentar el nombre de manifestants espanyolistes fins a tres mil. Valls amaga el nom de Ciutadans de la seva marca electoral També és significatiu que l’ex-primer ministre francès Manuel Valls hagi amagat el nom de Ciutadans de la seva marca electoral: Barcelona Capital Europea. Albert Rivera i els seus volien un cap de cartell potent que els permetés disputar la batllia de Barcelona a Ada Colau i a l’independentisme i es van fixar en Valls, en hores baixes a França però revalorat ací arran de la participació en actes de Societat Civil Catalana. Però, tot i oferir-li totes les facilitats, Valls no vol ser vist com el candidat de Ciutadans i ha preferit bastir una plataforma pròpia on pugui acollir sensibilitats diverses de l’unionisme.

Summary: El més horrible de les convocatòries al carrer de Ciutadans


L’Any Joan Perucho, que commemora el centenari del seu naixement (Barcelona, 1020-2003) tindrà el segell de Julià Guillamon, que n’és el comissari, qui més coneix l’obra i la vida de l’escriptor i és autor d’una biografia i d’un estudi sobre la seva literatura fantàstica. A més, ha estat l’impulsor, el pensador i l’ideòleg del programa, que ja va començar a treballar fa més d’un any. Sense Guillamon, potser no hi hagués hagut Any Perucho. Serà un any ple d’imaginació però de factura discreta, perquè el pressupost de Cultura dóna per a poc, tot i que ha crescut una mica en relació amb l’any passat. Tal com ha explicat el director de la Institució de les Lletres Catalanes, Oriol Ponsatí-Murlà, la partida que aportarà la conselleria a l’Any Perucho serà de 75.000 euros, més que la partida de l’any passat per a l’Any Brossa, per exemple, que només arribava als 50.000 euros. Dit això, la consellera, discreta, tot i destacar el petit augment de la partida de Cultura en el nou pressupost que es negocia, ha reconegut que no era prou. Centrant-nos en l’Any Joan Perucho, l’objectiu de Julià Guillamon és aconseguir fer créixer el nombre de lectors de l’autor de les Històries naturals, ara que sembla que hi ha una generació que el torna a llegir i el redescobreix. Això no passava als anys vuitanta, quan Guillamon va conèixer Perucho. Aleshores, en una època tan polititzada, un autor com ell, que no ho estava, no era ben vist. ‘El vaig conèixer quan jo era molt jove. Devia tenir vint o vint-i-un anys’, ha explicat Guillamon. ‘Vaig escriure un article sobre la seva literatura, un article llarg i pesat. Però en Perucho em va trucar i em va convidar a fer un cafè a casa seva. Allà vaig conèixer la seva dona, la Maria Lluïsa, i va ser una tarda increïble, en vaig sortir molt impressionat. D’entrada, perquè la primera cosa que em va dir en Perucho era que la Maria Lluïsa havia vist un fantasma al replà de la casa i em va portar a veure’l. En Perucho em va dir que ell no l’havia vist, perquè li feien por els fantasmes. I la casa que tenia era com d’escenografia teatral i en Perucho s’hi movia com si fos un actor. S’havia creat una personalitat fascinant. Deia paraules que només les deia ell. Per exemple, “trufat”. I tenia una gesticulació exagerada, fantàstica. Tot plegat em va fer veure visions. I a partir d’aquella primera visita tan divertida, va començar una amistat molt llarga.’ Continua Guillamon: ‘El vaig llegir molt i em va servir per a moltes coses, perquè en Perucho, tan curiós com era, t’obria moltes portes a temes tan diversos com el disseny gràfic (coneixia els grans dissenyadors dels anys seixanta), el món de l’art (tenia amistat amb Miró, Tàpies, Joan Pons i fins i tot amb Zush), li interessava el pop, la màgia, els vampirs… I amb ell, el món de la gastronomia era una aventura. Li encantava menjar, però era un anti-nouvelle cuisine.’ ‘Una vegada vam anar plegats a Gandia, perquè formàvem part d’uns premis literaris. Però, de fet, el que realment era important d’aquell viatge eren dues coses que es va marcar de fer: anar a l’Albufera a menjar allipebre i anar a veure la casa de l’Azorín. Vam fer les dues coses. Després, va estar-se hores bevent aigua per fer baixar l’allipebre. I mentre conduïa el seu Chrysler, cantava cançons de la Rita Pavone. Tot això era una festa. En Perucho era una porta a tota manera de coneixement. I l’Any Perucho vol ser així: amb molt d’allipebre, amb música de la Rita Pavone, amb fantasmes i vampirs i l’Azorín.’ Julià Guillamon ha preparat una commemoració descentralitzada, amb actes i activitats en totes les localitats on Perucho va fer estada: el barri de Gràcia on va néixer; Madrid, on va fer els estudis per a ser jutge; la Granadella, Banyoles, Móra d’Ebre i Gandesa, on va exercir de jutge; i l’Albinyana. ‘Apel·les Fenosa li va fer conèixer Albinyana, al Penedès, i allà Perucho es va fer una casa. En va parlar molt, d’Albinyana, en llibres i en els seus articles, fins al punt que tothom associava aquest poble amb en Perucho. I aquest arrelament al territori que va tenir l’escriptor també volem que es reflecteixi en el programa d’activitats.’ El programa és format per petites exposicions, espectacles de petit format, reedicions dels seus llibres i un col·loqui acadèmic. També hi haurà alguna sorpresa, com l’edició d’un vi DO Terra Alta, amb motiu de l’Any Perucho. Diu Guillamon que això a Perucho li hauria fet il·lusió. També es faran dues rutes literàries, una per Barcelona i una altra per Albinyana. Presentació de l’Any Perucho. D’esquerra a dreta: Oriol Ponsatí-Murlà, director de la Institució de les Lletres Catalanes; Mariàngela Vilallonga, consellera de Cultura; i Julià Guillamon, comissari de l’Any Joan Perucho. Tres plecs de propostes de l’Any Joan Perucho 1.Vampirs! Les històries naturals de Joan Perucho Del març del 2020 al febrer del 2021. Exposició itinerant comissariada per Julià Guillamon. Una immersió en el món de Les històries naturals: la literatura fantàstica i d’aventures, el vampirisme, les guerres carlines i la guerra de 1936-1939 i el pop. L’exposició es podrà veure a Banyoles, on Perucho es va inspirar per crear l’ambient del naturalista que protagonitza la història, i en els seus escenaris principals: Barcelona, Gandesa, Morella i Berga. Cada seu incorporarà elements originals relacionats amb els diferents municipis que l’acullen. Altres exposicions a destacar: ‘Vampiros en la biblioteca’. Del 27 de març al 28 de juny de 2020. Madrid, Biblioteca Nacional d’Espanya. ‘Joan Perucho i l’editorial Tàber’. Octubre 2020 – gener 2021. Biblioteca Jaume Fuster, Barcelona. ‘Josep Palau i Fabre, Joan Perucho, Picasso i Joan Miró’. Juliol – novembre 2020. Fundació Palau, Caldes d’Estrac. ‘Perucho i els seus amics’. 16 de novembre – 15 de desembre. Espai Zero de la Biblioteca de Catalunya. ‘Joan Perucho & Enric Sió. El gholó, la botànica oculta i els joguets’. Museu del Joguet, Figueres. 2. Espectacles de petit format ‘El romanç de Les històries naturals. Escenes de la Primera Guerra Carlina i del temps dels vampirs’. A partir de la novel·la de Joan Perucho Carles Belda, ara Onofre de Dip, ara Antoni de Montpalau, ara el General Cabrera, narrarà, sonarà l’acordió, llegirà i cantarà per fer-nos viatjar del Maestrat a Cerdanya, tot passant per Pratdip, Barcelona, Gandesa i Berga. ‘El mèdium. Xou de lectura dramatitzada dels poemes de Joan Perucho’ Amb l’actriu Laura Pau i el poeta Josep Pedrals. ‘Botànica oculta’ A partir del llibre homònim de Joan Perucho. Un espectacle adreçat al públic familiar. Una idea d’Enric Rovira i Arnau Colom. ‘Històries naturals’: musical basat en la novel·la de Joan Perucho Lletra i direcció Miquel Agell. ‘Llibres infectats’ Una intervenció teatral de Marc Caellas i Esteban Feune de Colombi. 3. Reedicions de la seva obra L’Any Joan Perucho va tenir un pòrtic, que va ser la reedició de la novel·la Les històries naturals (Edicions 62), el novembre del 2019. I aquest gener també s’ha presentat Joan Perucho i la literatura fantàstica de Julià Guillamon (Editorial Empúries). És una nova versió. Julià Guillamon va escriure l’assaig Joan Perucho i la literatura fantàstica quan era molt jove, comptava vint anys, va ser la seva tesina d’estudiant de filologia catalana a la Universitat de Barcelona. Però no va ser fins set anys després, el 1989, que aquesta obra es va publicar en llibre. Ara l’autor l’ha reescrit de cap i de nou, ampliant la idea més original que ja apareixia en la primera versió, però sense desenvolupar: fa un vincle entre la història que explica Les històries naturals, situada a la primera guerra carlina, i la guerra del 1936-39. Explica Guillamon: ‘En Perucho es va deslliurar d’anar a la guerra perquè va agafar el tifus. Si hi hagués anat, l’haurien destinat a la batalla de l’Ebre. Després de la guerra, quan ja era jutge, el van destinar a Gandesa i allà va prendre consciència que s’hi hagués pogut quedar. La idea de la mort l’atrapa. Les històries naturals és una novel·la psicoanalítica. Se situa durant la primera guerra carlina, que és el mateix espai de la batalla de l’Ebre. És una novel·la que té alguna cosa d’exorcisme de la guerra civil. I ell fa una mena de paral·lelisme entre els carlins (republicans) i els liberals (franquistes). També hi ha el pas del temps. Quan parla de fantasmes, parla del pas del temps. A més d’aquestes reedicions, també arribaran en edició de butxaca el Llibre de cavalleria i Les aventures del cavaller Kosmas (Edhasa en farà la traducció a l’espanyol); Comanegra publicarà Els homes invisibles, doble volum de proses breus que inclou les obres ‘Diana i la mar morta’ i ‘Cendres i diamants’, el 15 de febrer. I hi haurà una adaptació al còmic de la novel·la d’aventures medievals i fantàstiques Llibre de cavalleries, amb Toni Benages (dibuixos) i Julià Guillamon (guió), que publicarà l’editorial Empúries el març del 2020, entre més.

Summary: Any Joan Perucho, entre la literatura fantàstica i els traumes de la guerra


L’escriptora, traductora i activista cultural Maria Antònia Oliver (Manacor, 1946) ha obtingut el 48è Premi d’Honor de les Lletres Catalanes. És la quarta escriptora que el guanya (després de Mercè Rodoreda, Teresa Pàmies i Montserrat Abelló). Membre de la generació d’escriptors dels setanta i del col·lectiu Ofèlia Dracs (al costat de Jaume Fuster, el seu company, de Jaume Cabré, Joaquim Soler, Joaquim Carbó…), és autora d’una dilatada obra de gèneres diversos: novel·la negra –amb les aventures de la detectiva Lònia Guiu i amb títols com ara ‘Estudi en lila’, ‘El sol que fa l’ànec’ i ‘Antípodes’–, novel·les més líriques i basades en la realitat –com ara ‘Joana E’ (premi Prudenci Bertrana 1991)–, novel·la fantàstica, guions de ficció per a ràdio, articles periodístics… Així mateix, ha traduït obres de Mark Twain, Jules Verne, Herman Melville i sobretot Virginia Woolf. La seva trajectòria literària va començar l’any 1970, amb ‘Cròniques d’un mig estiu’, publicada per Joan Sales a Club Editor. I la darrera obra que ha publicat és el recull de contes ‘Colors de mar’, del 2007, publicat a Proa. La seva efervescència creativa en l’àmbit de la literatura i l’activisme cultural durant les dècades de 1970, 1980 i 1990 s’estroncaren arran d’una greu operació de cor i la mort del seu company, Jaume Fuster. En el vídeo anterior, hem recollit les primeres paraules d’Oliver després de fer-se públic que havia guanyat el Premi d’Honor. Us en fem la transcripció tot seguit. —Primera impressió del premi? —No em crec que l’hagi guanyat. I quan veig la llista dels guanyadors em fa por, perquè és el premi més important de les lletres catalanes! Havia deixat d’escriure. No podia escriure. Però uns quinze dies abans que els d’Òmnium em trucassin, vaig pensar que no podia ser que no escrivís, que calia tornar a escriure. I el premi ha estat una injecció a la vena de pa amb oli, amb tomàtiga i olives. —Aquest reconeixement també és un homenatge als escriptors de la generació dels setanta? —Jo crec que sí. A en Jaume Cabré i a mi, crec que sí que és un reconeixement que ens fan ara. —Deveu tenir molt present Jaume Fuster, en aquests moments. —El premi el vull compartir amb en Jaume. —Heu estat una generació d’escriptors compromesa. És una de les vostres característiques. —Generalment, la generació dels setanta ha estat molt compromesa, perquè gairebé tots érem d’esquerres. I en aquell temps ser d’esquerres era molt fotut. A mi em varen fer dos judicis. I mira, encara som aquí. —El compromís amb el país de vegades va tapar i qüestionar una qualitat literària que avui es torna a reivindicar. —La literatura era molt important i l’havíem de fer bé. Per això, que et donin un premi per la teva trajectòria i perquè la teva literatura és bona, és fantàstic. —Heu dit que tornaríeu a escriure. Ja sabeu sobre què? —Tinc tres o quatre coses que no us diré què són perquè no sé què en sortirà. Jo havia estat quinze anys intentant escriure una novel·la policíaca amb la Lònia Guiu, que explicàs el nostre patiment. Perquè a mi em van trasplantar el cor, després la mort del Jaume; després he tingut un xoc asèptic… Som una supervivent, he estat dues vegades a punt de morir. Però aquesta novel·la no em surt i l’he deixat córrer. Faré una altra cosa. Maria Antònia Oliver també ha parlat sobre la independència de Catalunya. ‘L’empenta de Catalunya per tenir un estat propi –ha dit– arribarà també a les Illes Balears i al País Valencià. Estic convençuda que hi ha molta gent que tiba.’ Ha dit que tenia la seguretat que veuria la independència de Catalunya, però ja no podia assegurar que veiés la de les Illes Balears i del País Valencià. Tanmateix, ha dit que arribaria i que ella lluitaria per aconseguir-la.

Summary: Maria Antònia Oliver: ‘El premi ha estat una injecció a la vena de pa amb oli, amb tomàtiga i olives’


L’ex-president de la Generalitat Eduardo Zaplana ha sortit avui de l’Hospital la Fe de València després d’haver rebut l’alta hospitalària i haver quedat en llibertat provisional, segons que han confirmat a Europa Press fonts del seu entorn. Havent sortint de l’hospital, Zaplana ha anat a la Ciutat de la Justícia de València i ha signat la seva llibertat, segons les mateixes fonts. La titular del jutjat d’instrucció número 8 de València, que investiga el cas Erial, va decretar dijous la llibertat de Zaplana. Va considerar que s’havia minimitzat el risc de fugida perquè s’havien blocat els 6,3 milions d’euros que la jutgessa li atribueix en dos comptes a Suïssa, al costat de dos testaferros que també van quedar en llibertat. La jutgessa va prendre la decisió, amb el suport del Ministeri Fiscal espanyol, basant-se en qüestions judicials i no pas per l’estat de salut de l’ex-president, que té leucèmia i era ingressat a l’hospital des del 18 de desembre. La jutgessa havia acordat la presó provisional, comunicada i sense fiança, per a Eduardo Zaplana el 24 de maig passat, després d’haver estat detingut per presumptes delictes d’emblanquiment de capitals, malversació i prevaricació pel cas Erial.

Summary: Zaplana, en llibertat provisional després d’haver rebut l’alta mèdica


El líder d’ERC, Oriol Junqueras, ha demanat avui el suport a la candidatura d’Ernest Maragall a la batllia de Barcelona: ‘Barcelona és imprescindible perquè el projecte republicà sigui sòlid’, ha dit en un vídeo enregistrat des de la presó espanyola de Soto del Real que s’ha emès en un acte d’aquest partit al Parc de l’Espanya Industrial, al districte de Sants-Montjuïc. Junqueras ha afegit que la victòria d’ERC al congrés espanyol ‘ha de consolidar-se amb una victòria a Barcelona’. ‘Ernest Maragall és el projecte per a Barcelona, és el projecte per a Catalunya, i treballem perquè el projecte republicà sigui el projecte de la capital catalana’, i ha defensat fer de la ciutat un referent en habitatge, ocupació i ajudes a les famílies.

Summary: Junqueras: ‘Barcelona és imprescindible per a consolidar el projecte republicà’


El Tribunal de Comptes ha descartat irregularitats als comptes dels grups municipals de Ciutadans (Cs). Al febrer, el PP havia portat aquests números davant de l’òrgan fiscalitzador després que al desembre un informe del mateix tribunal hagués informat desfavorablement sobre els números de la formació d’Albert Rivera (exercici 2014). En aquell moment, l’informe del Tribunal de Comptes veia nombroses deficiències en els seus comptes però que no entrava a analitzar l’activitat econòmica-financera dels grups polítics de 574 entitats locals. Després d’aquesta informació, el PP va demanar a l’òrgan fiscalitzador que analitzés les dades dels grups municipals. Ara, segons avança ‘Eldiario.es’ i ha confirmat l’ACN, el Tribunal de Comptes avala els números de Cs i descarta irregularitats.

Summary: El Tribunal de Comptes descarta irregularitats comptables en els grups municipals de Cs


Nous Republicans és el nom dels ciutadans que han pres l’opció republicana més recentment. Des de l’1 d’octubre passat, aquests nous independentistes han esdevingut un fenomen viral i expliquen la seva experiència a les xarxes. VilaWeb ha començat una sèrie d’entrevistes amb aquests ciutadans que lluiten per la República Catalana. Avui és l’última entrevista, el torn de l’Àngels, provinent del món àcrata i que ara vota per la República. Ho fa perquè per primera vegada, diu, es creu els representants del poble. Ací en teniu l’entrevista en vídeo i la transcripció sencera. —Per què us feu nova republicana? —De republicana, ja n’era. Però no pensava que pogués ser efectiva. La política m’era absolutament igual. Els desenganys que he tingut amb els polítics i els partits havien estat de tal magnitud que havia deixat la política. I el sentiment republicà el tenia. Però no veia la possibilitat de tirar-ho endavant fins ara. —Quin és el vostre punt d’inflexió? —El meu punt d’inflexió és el 17 d’agost . Després d’haver llegit que un ministre havia dit que passarien ‘cosas en Cataluña’, em vaig esgarrifar i vaig dir ‘això és falsa bandera‘. Ho vaig tenir així de clar. I em vaig dir ‘anem molt malament’. I aleshores va venir el 20 de setembre. Jo no mirava la televisió, no posava res. Però vaig rebre un whatsapp i deia: posa TV3 i fes-te un compte de Twitter. Vaig posar TV3, vaig veure què passava, vaig fer-me un compte de Twitter i vaig començar a informar-me de fora, perquè era tot molt confús. I aquest va ser el meu punt d’inflexió. I va ser quan vaig començar a treballar per l’1 d’octubre i per la República catalana. —I anarquista com sou, com és que ara voteu? —Doncs, aquesta anarquista que dieu es va decidir d’anar a votar perquè aquesta ocasió ho requeria. I el 21-D també vaig votar. Perquè una cosa és ser anarquista i l’altra és que et conculquin el dret de tal manera que arriba un moment que no pots anar pel carrer sense que t’ataquin, o que no puguis opinar, fer un piulet o fer una cançó sense que vinguis els jutges. I em sembla prou important defensar la República catalana per a haver tornat a votar. —Per què ara veieu possible la República i abans no? —La gran diferència, per mi, ha estat que he trobat que els qui estaven com a representants de la Generalitat ens els podíem creure. Han transmès un missatge clar, amb totes les confusions posteriors, però amb una fita molt clara. I a mi, aquesta fita, i la manera d’explicar-ho i de fer, m’ha convençut. Gent que tria anar a la presó, anar a l’exili, per poder defensar Catalunya, la República catalana, em mereix tots els respectes. I m’han convençut. Per a mi, són com de la família. Hi ha una estima. I ho he vist no solament amb mi. Ho veig quan parlo amb la gent. Hi ha un respecte, una estima, una dignitat, en aquests representants, amb aquests elegits: el president, el govern, els diputats sobiranistes. Jo em trec el barret. És la primera vegada que ho veig, i que m’ho crec. —Optimista? —Us asseguro que feia anys que no estava tan optimista com ara. Perquè he vist la força de la gent. He vist tots els fils dels nous republicans i he plorat d’emoció de veure quins sentiments han estat capaços d’emanar de les amenaces del govern. I us diré una altra cosa. En un piulet vaig donar les gràcies personalment a Mariano Rajoy per haver-me fet republicana catalana. A mi em va fer republicana catalana i em va fer anar a votar el senyor Rajoy.

Summary: ‘La política m’era absolutament igual’


Qualsevol ésser amb una mínima sensibilitat s’ha sentit sacsejat per les imatges de la violència i la brutalitat de diumenge. A mi em va trasbalsar especialment l’atac de Callús, el poble on vaig néixer i on visc, al Bages. Callús té dos mil habitants mal comptats i actualment n’és batlle en Joan Badia, el meu germà gran. A dos quarts de sis del matí vaig arribar a l’escola Joventut. Ja hi havia una gentada. Tothom parlava fluix, però tothom estava alegre, animat, emocionat, amb un punt d’incertesa. Vaig parlar espontàniament amb gent amb qui habitualment ens saludem i poca cosa més. Tots tenien coll avall que podríem obrir el col·legi perquè els Mossos no el tancarien pas.Tal dit, tal fet. Van venir cap a quarts de nou i van veure això: Poca estona després me’n vaig anar a casa. La meva mare m’havia demanat si la podia dur a votar cap a dos quarts de deu i vaig passar a dir-li que no tingués pressa, que hi havia tanta gent que valia més anar-hi més tard. Una vegada a casa, vaig veure, garratibat, com aquells salvatges entraven a cops de mall al local electoral de Sant Julià de Ramis, on havia de votar el president. I de mica en mica van començar a arribar notícies d’assalts ací i allà. Cap a un quart d’onze va sonar el timbre de casa. Era el meu germà Isidre. Molt alterat, em va explicar què havia passat a Callús. Li tremolava la veu. Ho tenia tot enregistrat. Ens ho vam mirar i em vaig esgarrifar. Desenes i desenes d’energúmens que, amb l’excusa de segrestar unes urnes, volien humiliar i trepitjar tot un poble. Hi ha un moment del vídeo que em va esfereir: és quan claven una empenta al batlle i la gent esclata en un crit a l’uníson. M’he imaginat els minuts previs a aquell crit: la tensió de tots, asseguts a terra amb la boca closa, mentre veien arribar aquelles bèsties amb la cara tapada i el posat amenaçador i agressiu. M’he imaginat, enmig del silenci, l’únic so dels batecs del neguit. Però potser m’han commogut més encara els crits de la gent mentre aquells autòmats proven de fer pas amb violència: ‘Som gent pacífica!’ Veure i sentir això, imaginar-me la ràbia i la impotència de tots aquests callussencs, encara ara em fa plorar. Nosaltres, sí, som gent pacífica. Ells no. Vegeu-ho. I ací vegeu fotografies per a entendre si l’acció era ‘proporcionada’, com diuen. El segon cas que em va estremir fou el de Fonollosa. El batlle de Fonollosa és l’Eloi Hernàndez i Mosella. Vaig tenir el goig de fer-li classes de català durant quatre anys. Fou, indubtablement, un dels meus millors alumnes. Quan feia segon de batxillerat em va demanar que li guiés un treball de recerca. És una experiència que no oblidaré mai: havia descobert a les golfes de casa seva un dietari del segle XVIII d’un avantpassat seu, Salvador Devant, i volia fer-ne un estudi. Tots dos vam viure intensament aquell treball, a l’institut i a fora. Ell va treballar molt: va anar a tants arxius com va caldre per contrastar la informació del dietari. Recordo un viatge plegats a Girona, una tarda d’hivern, per visitar un autèntic expert en dietaris vells: en Xavier Torres i Sans. I el treball va guanyar premis. Conservo especialment el record d’aquell Baldiri i Reixach lliurat a l’Espluga de Francolí. Allí vaig conèixer son pare, que em va explicar que havia arribat a Catalunya l’any 1975 i que pocs anys més tard, de nits, va començar a estudiar magisteri. Un dels seus professors, justament, fou el meu germà Joan. L’Eloi és un home en alguns aspectes superdotat. Quan encara era alumne de l’institut ja dirigia el grup de teatre local, que aplegava tot el jovent del poble i tenia renom per tota la contrada. És un home –i un batlle– excepcional. Diumenge, l’Eloi Hernàndez i Mosella, batlle de Fonollosa, un poble d’uns 250 habitants, va rebre aquesta visita tan ‘proporcionada’: I a la tarda circulava pertot arreu l’enregistrament sonor de l’Eloi, amb la veu esqueixada, plorós. Un document que fa esborronar. El tercer vídeo que em va impressionar és el de l’institut Quercus de Sant Joan de Vilatorrada. El Quercus és el meu institut: hi vaig treballar nou anys (quatre a l’equip directiu). És on vaig conèixer la Marta, que encara hi treballa. I també hi vaig conèixer l’Eloi, és clar. Si penso en l’ofici d’ensenyar, penso en el Quercus. És un centre molt ben organitzat i dinàmic. Ja fa mesos que us en vaig explicar aquella gran experiència de foment de la lectura, només possible amb un equip de professors que tenen fe en el seu ofici. Feia molt temps que no hi entrava, però divendres i dissabte hi vaig passar un munt d’hores, amb la Marta i els nostres fills. La protecció del Quercus va anar a càrrec de pares i, sobretot, d’alumnes, ex-alumnes i professors. Van ser hores molt intenses i ningú no preveia que diumenge hi passaria això: A Sant Joan de Vilatorrada, tothom sospita per què hi van anar, aquests senyors. Perseguien una imatge. Aquesta: I la perseguien per venjar-se d’aquesta altra: El pallasso Jordi Pesarrodona és un home molt estimat al Bages. És el fundador i l’ànima de la companyia Gog i Magog. I és, també, regidor d’ERC a l’Ajuntament de Sant Joan de Vilatorrada. A primera hora, aquells pocapenes disfressats de Madelman van anar a l’escola Joncadella i es van trobar en Jordi a primera fila. La resistència va ser ferotge i no hi van poder entrar. Però no calia. Ja s’havien venjat deixant-lo esterrecat a terra. A Sant Joan, doncs, hi van anar per vexar en Jordi. També sap tothom per què van anar a Fonollosa: perquè n’és fill en David Bonvehí, coordinador executiu del PDECat. Aquests dos atacs tenien un caràcter simbòlic, com el de Sant Julià de Ramis (lloc de votació de Puigdemont), Sabadell (Forcadell), Sant Vicenç dels Horts (Junqueras), Sant Carles de la Ràpita (Josep Lluís Salvadó, doblement escarnit)… També pretenien assaltar el col·legi de Verges (vila natal de Lluís Llach), però els habitants del poble van tallar-hi els accessos eficaçment (tant se val: la venjança va arribar dimecres a la matinada, quan van rebentar totes les rodes que van trobar). I afegim-hi encara les quatre capitals de provincia, que també tenen per a ells un caràcter simbòlic. La immensa majoria de municipis atacats van ser petits. Fonollosa té 251 habitants. Callús en té 2.057. Una bona colla no arriben ni a deu mil: Alcarràs (9.297), Roquetes (8.165), Sant Esteve Sesrovires (7.644)… Molts en tenen menys de cinc mil: Sant Cebrià de Vallalta (3.329), Móra la Nova (3.104), Ponts (2.638), Castellgalí (1.995), Sarral (1.595), Dosrius (1.457), Sant Iscle de Vallalta (1.292), Canyamars (1.187), Cabra del Camp (1.113). I molts no arriben ni a un miler: Menàrguens (847), Vilabella (760), Aiguaviva (763), Vilalba Sasserra (684), la Tallada d’Empordà (451), Garrigàs (435), Sant Mori (176), Sant Ramon (508) i desenes més. Ens han volgut esborrar el somriure a empentes, grapejades, gasos, cops de porra… Per a espolsar-nos la ràbia, us suggereixo que us mireu dos d’aquests vídeos. El primer és de Sant Mori, a l’Alt Empordà. Segons que sembla, la gent d’aquest poble tan petit van votar, van endur-se l’urna del local i van esperar els civils a davant, amb la taula parada. El segon és de Sant Ramon, a la Segarra. La gent decideix de resistir fent befa dels agents, que deixen una imatge ridículament desproporcionada. Vegeu-lo ací. Però per què van anar-hi, a tants pobles petits? Hi heu pensat? Si la cosa era endur-se urnes carregades de vots, per què no es van concentrar tots a Barcelona i l’àrea metropolitana? Si haguessin segrestat totes les urnes de la capital sí que haurien invalidat el resultat del referèndum. És ben clar: van anar a poblets per trobar-hi poca resistència. I hi van anar amb dotacions exagerades. Les ordres eren de fer mal i que s’escampés la por. Segrestar urnes era l’excusa. La intenció de debò era atemorir: que tot Catalunya tingués por. Per tant, com més quantitat de notícies arribessin, millor per a la seva tàctica psicològica. I van triar la via dels covards: desenes i desenes d’agents armats i protegits amb casc contra un grapat d’homes i dones de pobles petits, amb les mans alçades i cridant ‘Som gent pacífica!’ Són tan covards com els qui els envien i els aplaudeixen: Rajoy, Sáenz, Rivera, Arrimadas, Guerra… I els qui s’ho miren i callen: P. Sánchez, Iceta, Ros (Coscubiela?)… Tots s’oposen al referèndum no pas perquè sigui «il·legal», sinó perquè saben que el perdrien. Covards. @jbadia16

Summary: Guàrdies civils acarnissats en pobles petits


Avui els ciutadans de Bèlgica són cridats a les urnes, però no solament per votar a les eleccions europees com la majoria d’estats membres, sinó també a les federals i les territorials. És a dir, al parlament flamenc, el való, el de Brussel·les i el de la comunitat germanòfona. Un total de vuit milions de belgues poden votar en uns comicis en què el resultat dels sobiranistes flamencs de la Nova Aliança Flamenca (N-VA) i dels ecologistes poden ser molt destacables. Els sobiranistes es van convertir en el partit més fort de l’executiu encapçalat pel liberal francòfon Charles Michel, però el van deixar caure al final del 2018 per l’oposició a la signatura del Pacte Mundial sobre Migració de les Nacions Unides. Aquesta vegada voldran encapçalar l’executiu amb l’objectiu de començar una setena reforma de l’estat i convertir Bèlgica en un estat confederal, un pas intermedi cap a la independència. Els ecologistes, per la seva part, reforçats per les protestes contra el canvi climàtic, poden ser primera força a la regió de Brussel·les. Volen ser clau en el nou govern, aprofitant la caiguda de liberals i democristians. La qüestió és que sobiranistes i ecologistes són incompatibles en un govern i l’actual de centre-dreta ja no obtindria prou escons per a repetir-se. En aquestes eleccions també s’espera un augment important (de tres escons a tretze) del partit d’ultradreta flamenc Vlaams Belang (‘Interès Flamenc’). Les negociacions per a formar govern poden ser complicades, perquè han de posar d’acord diferents partits de les diferents comunitats lingüístiques. Entre el 2010 i el 2011 es va prolongar 541 dies el temps sense executiu estatal. Les nacions renoven el parlament Les eleccions federals coincideixen amb les regionals. Actualment l’N-VA encapçala el govern flamenc en coalició amb el Partit Cristià Demòcrata i Flamenc (CD&V) i els liberals Open VLD, que reivindiquen més autonomia, molt allunyada de les reivindicacions dels sobiranistes. En aquestes eleccions pot augmentar molt, com en les federals, el Vlaams Belang, que ara només té sis escons de cent vint-i-quatre. Per la seva part, a Valònia es va formar un govern de coalició entre socialistes (PS) i democristians (CDH). No obstant això, el 2017, després de diferents escàndols del PS, el govern es va trencar i en van conformar un de nou, amb el moderat Willy Borsus (MR) com a ministre-president i en coalició amb els democristians. És el primer canvi de la majoria governamental durant una legislatura. També hi ha eleccions al parlament de Brussel·les, amb uns vots reservats als flamencs (disset escons) i uns als francòfons (setanta-dos escons). Actualment hi ha un govern molt ampli, sense els nacionalistes flamencs, i liderats pel socialista Rudi Vervoort, la primera força de la regió i que provarà de repetir. Finalment, el parlament de la comunitat germanòfona té actualment Oliver Paasch com a ministre-president d’un govern de coalició del ProDG, el partit democristià defensor de la comunitat germanòfona, el PFF, els liberals germanòfons, i el Partit Socialista, que exclou el Partit Social Cristià (CSP), la primera força ara fa cinc anys.

Summary: Bèlgica vota a les eleccions federals i territorials coincidint amb les europees