Òscar Camps (1963) és director i fundador de l’ONG Proactiva Open Arms. El projecte va néixer en el moment culminant de la crisi dels refugiats, quan milers de persones provinents de Síria, però també d’uns altres llocs de Llevant i més llunyans, desembarcaven diàriament a les illes gregues de l’Egeu de camí cap al cor d’Europa. Proactiva Open Arms va ser la primera organització, formada per socorristes professionals, a establir-se a Lesbos: el punt més calent de la ruta. Camps i els seus companys van salvar milers de vides. Després de l’entrada en vigor del pacte entre la Unió Europea i Turquia –20 de març– es va tancar la ruta migratòria de l’Egeu i els Balcans. Tanmateix, les màfies del tràfic de persones han cercat rutes alternatives per a mantenir el negoci. El vell corredor de la Mediterrània central, que connecta Líbia amb Itàlia, ha renascut com a principal ruta migratòria. Incentivada, sobretot, pel descontrol i manca d’autoritat que impera a Líbia. Proactiva Open Arms –sense deixar de cobrir l’Egeu– opera allà des de final de juny. VilaWeb conversa amb Òscar Camps sobre aquesta nova operació i més coses. —Quina tasca desenvolupeu davant de la costa líbia? —Fem guàrdia, juntament amb més organitzacions, a més o menys dotze milles de la costa, en aigües internacionals. Fem torns de quinze dies de navegació (després es canvia la tripulació sencera). Quan fem guàrdia mantenim una posició i intentem albirar i interceptar les embarcacions que surten de Sabrata –nord-oest del país– o qualsevol altre punt de la costa. Parlem d’una superfície molt gran, més o menys com el golf de Lleó. —Quina mena d’embarcacions albireu? —Són barques, molt precàries. La travessia fins a terra ferma és d’unes 200 milles, però només porten combustible per a fer-ne 20. —En aquest moment és quan actueu? —Si l’albirem, sí. El primer que fem, un cop hi entrem en contacte, és assegurar els emigrants. Els repartim salvavides perquè no porten cap mena de protecció. Després fem una tria, centrant-nos en dones embarassades, gent gran, nens i possibles ferits, i els evacuem a l’Astral, la nostra embarcació. —L’Astral és un vaixell de rescat, no és pensat per a acollir gent ni transportar-la. —No podem albergar més de 200 persones. Quan estabilitzem la situació informem el MMCR (Maritime Rescue Coordination Centre) de Roma. Els expliquem quantes barques hem interceptat i el nombre de persones. I esperem que arribin els guardacostes, la marina o Metges Sense Fronteres (MSF). Llavors fem el traspàs i continuem fent guàrdia. —A on s’emporten els emigrants? —A Sicília. Allà passen a disposició de les autoritats italianes i els internen en una espècie de CIE (Centre d’Internament d’Estrangers). A partir d’aquí no sabem què passa amb ells. Hi ha moltes versions, però cap d’oficial. —Quina és la vostra tripulació? —Són nou persones. Hi ha un equip mèdic, socorristes, un capità, un mecànic i un cuiner mariner. Tots són professionals d’altíssim nivell, però treballen de voluntaris. —Tinc entès que l’Astral va tenir un bateig de foc. M’ho podeu explicar? —Sí, el primer dia vam rescatar 1.200 persones. 200 a bord i 1.000 assegurades a les barques al voltant de l’Astral. Aquell dia es va batre el rècord de rescats a la Mediterrània: 4.500. Mentre esperàvem l’arribada d’un vaixell per a transportar tothom, ens vam quedar sense aigua. Per sort el Dignity (vaixell de MSF) ens hi va ajudar. —Us queda gaire lluny el port on feu l’avituallament? —Operem a Malta o Lampedusa, segons el temps. Tornar a port implica perdre quaranta hores. És molt important anar ben proveït. —És molt diferent la situació de les illes gregues? —La travessa a l’Egeu és molt més curta. La part dura de Grècia eren les famílies. Quan hi havia un naufragi les dones i els nens es morien de seguida. A Líbia hi ha molts més riscos. Hi ha moltes embarcacions que no es troben mai i, si no es troben, no figuren enlloc, ni com a desaparegudes. La xifra de morts no és real. —Les màfies també són diferents? —La situació és molt més complexa. El país viu una guerra civil i no hi ha un govern estable. Tres faccions lluiten de manera fratricida pel poder. En el cas de l’Egeu, nosaltres vam viatjar a Turquia per entendre com funcionaven les màfies. Vam fer el mateix recorregut que els refugiats. Les màfies treballaven a la llum del dia amb total impunitat. Fer això a Líbia és impensable. No ens podem acostar gaire a la costa perquè hi ha molta hostilitat. Una vegada ens va abordar un grup d’homes armats. Deien que eren guardacostes libis… Hem d’anar amb molt de compte. No sabem ben bé què passa a terra ferma. —L’única font d’informació són els immigrants? —Les poques coses que sabem ens les expliquen ells. Parlen d’un país caòtic, en què molts han estat segrestats o esclavitzats. Les milícies n’abusen constantment i no fan distincions. Abusen de les dones, les violen, i a moltes les deixen embarassades. La vida dels immigrants no val res allà. Prefereixen morir ofegats que tornar a Líbia. —El perfil dels rescatats ha canviat? —Com he dit abans, a l’Egeu viatjaven famílies senceres. Ara arriben molt poques dones i nens. De sirians també n’arriben molt pocs. La majoria són homes joves que estan molt forts. És l’única manera de sobreviure. Molts són eritreus que arriben caminant pel desert. Els testimonis són dramàtics. —En podríeu explicar algun? —Menors que els han perseguits a trets abans d’embarcar. Ells s’escapen i poden pujar a la barca, però la seva mare, malferida, no pot. Els nens, impotents, veuen com la costa s’allunya mentre la mare agonitza sobre la sorra. Fa angoixa pensar en la situació dels menors. Criatures que han travessat el desert i han vist morir molta gent per manca d’assistència o malalties. Els adults joves en solen parlar poc. En algunes barques a la deriva, sense combustible, hi ha hagut lluites ferotges per l’aigua. Lluites per a sobreviure. És una realitat molt dura. —Veient aquestes històries, com a professionals, què feu? —Per una qüestió potser de benestar personal, intentem no lligar-nos-hi ni continuar amb la relació. Cada persona és un drama, un drama molt punyent. I un cop el coneixes, t’hi impliques i t’hi impliques massa. Ens hem de centrar amb els rescats perquè ens esperen molts drames. —Heu visitat el Parlament europeu unes quantes vegades. De fet, us han atorgat el premi Ciutadà Europeu 2016. Què us sembla la posició d’Europa en tot plegat? —Hem visitat el parlament unes quantes vegades, però tot continua igual. La inacció és deliberada. No és inacció en el sentit de no saber què fer, és una decisió de no actuar. Però no és res de nou. A l’Egeu ja ens hi vam trobar. Ens indigna la posició d’Europa. Imagina’t què podria fer una administració com la Unió Europea si s’ho proposés. —Per què parles d’inacció? —S’han tancat fronteres i només hi ha una opció per a demanar asil: recórrer a les màfies i llançar-se al mar. La Mediterrània s’ha convertit en una fossa comuna, és la frontera més mortífera del planeta. No és una casualitat que s’hagi de fer servir el mar per a demanar asil. El mar fa de filtre i s’ha convertit en una arma de guerra. Tanmateix, la gent ho té tan perdut que se la juguen. És tenir una oportunitat de viure o morir. I agafen la de viure, sobretot la gent jove que pot tenir un futur. —Entre 2013 i 2014, Itàlia va engegar l’operació Mare Nostrum de salvament marítim. Es van moure. —Sí, però tenia un cost de 300.000 euros diaris. 9 milions d’euros mensuals. Si Europa no hi dóna suport, cap administració no s’ho pot permetre. Mare Nostrum va ser rellevada per l’operació Tritó de Frontex (Agència europea del control de fronteres) que té més pocs recursos i mitjans. Ens hem de fer moltes preguntes: fem tant com caldria? Tenim una política d’immigració adequada? Resolem bé aquesta crisi? Aquests anys hi ha menys refugiats i a aquest ritme hi haurà el doble de morts –se n’han comptat més de 4.000. El drama augmenta i les persones que ho intenten es redueix. Aquest és el resultat. Que cadascú tregui les seves conclusions. —Continuen sent presents a l’Egeu. Com és la situació després del pacte entre la UE i Turquia. S’ha tancat la ruta? —Tècnicament és molt complicat tancar el mar, tot i que es pot fer en el cas de Lesbos, perquè la zona és molt petita. No obstant això, no ha interessat mai a Turquia de tancar-lo del tot. Ha deixat sempre un raconet obert perquè vagin passant dues o tres embarcacions. —Trontolla el pacte? —No ho sabem. Però corren rumors que Grècia ha demanat a la UE un pla B, perquè sospiten que l’acord es pot desfer. El país, amb les fronteres balcàniques tancades, no pot atendre la gent si arriben al ritme del setembre o l’octubre del 2015. 5000 o 6000 persones el dia. Si passa, es col·lapsaran les illes i Grècia. —Continueu intervenint a les costes de Lesbos i Quios? —Sí, gairebé sempre hi intervenim, fins i tot quan hi ha Frontex. Els donem un cop de mà, sobretot amb la qüestió sanitària i de traducció. A les guàrdies nocturnes som nosaltres els qui localitzem les embarcacions i assegurem les persones abans de traspassar-les en un vaixell de Frontex. Un cop a terra, els fan un cop d’ull i els donen assistència mèdica si ens ho permeten de fer. —Hi hagut repunt després del cop d’estat fallit? —Ara l’armada turca fa batudes constants per a evitar la fugida de militars del país. Això dificulta la sortida de refugiats. Es temia que vinguessin soldats a les embarcacions, però els militars tenen equipament i preparació per a fer la travessia pel seu compte. —N’han arribat? —No ho sé. —L’Egeu ha quedat una mica oblidat. Com si no existís. Com es tracta la gent en els rescats ara que no hi ha tanta pressió mediàtica i de voluntariat? —Últimament la guàrdia costanera grega torna a aplicar mètodes poc ortodoxos. —Poc ortodoxos? —En molts casos el tracte no és digne, gens digne. Fuetades i excessiva violència. No és necessària, no són criminals, són famílies. —Què feu quan passa això? —Nosaltres quan veiem alguna acció que no toca ho denunciem a les grans organitzacions com ara Human Rights Watch. Som petits i tenim el poder que tenim, però ho hem intentat. No ocasionem cap mena de temor, però sí que els humanitzem una mica. Perquè saben que quan hi som enregistrem les seves actuacions. Més informació: —L’impressionant discurs d’Òscar Camps, director de l’ONG Proactiva Open Arms, Català de l’Any 2015

Summary: Òscar Camps: ‘La Mediterrània és la frontera més mortífera del planeta’


Acaba de ser investit president i ja s’ha obert el debat sobre si Ximo Puig continuarà d’aquí a quatre anys. El motiu és el nomenament del seu antic cap de gabinet, Arcadi España, com a conseller de Política Territorial, que ha estat interpretat en clau successòria per alguns mitjans. Per tallar les especulacions, Puig no ha tancat la seva decisió sobre si continuaria o no, tot i que en principi havia dit que només hi estaria dues legislatures. El president no vol que això sigui una de les polèmiques de la legislatura i ha explicat que la decisió es prendrà en el moment adequat, d’acord amb l’interès general. Una manera de no comprometre’s en res i mirar d’ajornar la decisió. D’una altra banda, ha explicat que divendres ja se sabria la primera part de la segona línia del Consell, que mantindrà la mescla de partits perquè la legislatura passada es va comprovar que era una fórmula d’èxit. El president considera que caldria exportar-la: ‘Quan no tenen visió de conjunt, els governs de coalició fracassen’, diu. Aquesta fórmula s’aplicarà d’acord amb la representativitat i amb l’objectiu d’aconseguir un govern àgil.

Summary: Puig talla el debat successori reobrint la possibilitat de tornar-se a presentar


El Debat Constituent prepara l’arrencada dels debats territorials amb l’objectiu final d’acordar unes bases constitucionals per a la República Catalana la primavera del 2020. Un dels impulsors, Lluís Llach, ha dit que les conseqüències polítiques que es derivin de la sentència contra els presos polítics i la resta dels acusats, i les mobilitzacions que prepara el Tsunami Democràtic, no han d’aturar el debat, sinó que són compatibles amb les discussions constituents, que pretenen avançar paral·lelament. El Debat Constituent s’estructura territorialment perquè les discussions es facin al carrer. Han format 22 òrgans locals, que anomenen ‘enteses’, i preveuen que n’entrin en funcionament una quarantena. L’objectiu és que n’hi hagi una per comarca i per cada districte de Barcelona. És a dir, que arribin a 52. Però abans que les enteses comencin el procés participatiu de base, a partir del novembre, faran unes jornades formatives per a estructurar els grans eixos temàtics dels debats i els subtemes en què hauran d’aprofundir després les enteses, formades per entitats i ciutadans. Aquestes jornades formatives seran entre el 14 de setembre i el 26 d’octubre. Es faran en ciutats diferents, i abordaran els set temes en què s’estructuraran els debats constituents: seguretat i relacions internacionals, organització territorial, drets, règim econòmic, participació política i organització del poder, elements constitutius, i territori, recursos naturals, sectors estratègics i empreses públiques. Fins a l’octubre, pretenen consolidar igualment les enteses que encara no poden funcionar amb total autonomia. En una conferència de premsa a l’Ateneu Barcelonès, els impulsors del Debat Constituent han presentat l’òrgan que coordinarà els debats que es faran per tot el Principat. Es diu Coordinadora d’Enteses i és formada per ex-membres del Consell Assessor pel Debat Constituent nomenat pel govern, ja dissolt. Hi ha, per exemple, Lluís Llach, Jordi Domingo, Gabriela Serra, Carmina Castellví, Montse Castellà, Albert Noguera i Montserrat Palau, i vint-i-dos delegats territorials elegits per les nou regions en què han dividit el Principat. Llach ha insistit que ja no hi ha vincle amb el govern i que no tenen relacions orgàniques amb cap institució. Fins que no es consolidi l’estructura regional, també en formen part com a delegats territorials Miquel Altarriba, Judit Borrell, Octavi Casellas, Isa Castell, Conxita Cervantes, Montserrat Chacón, Salvador Garreta, Josep Maria Ibars, Marta Pocino, Mònica Puixeu, Teresa Romeu i Sisco Vernet. Tot i que la intenció inicial dels impulsors és no alterar el calendari dels debats, la coordinadora haurà de prendre la decisió de fer-ho si consideren que la situació política ho aconsella. Després de les jornades formatives i del procés participatiu de les enteses, el Debat Constituent preveu de fer una síntesi de tots els debats al Fòrum Cívic i Social, la primavera de l’any vinent. Aquest seria l’últim pas abans de presentar els resultats del debat al parlament.

Summary: El Debat Constituent agafa embranzida i prepara la discussió de les bases constitucionals


Durant el el congrés anual de la FIFA que s’ha fet aquesta setmana a Mèxic, una àmplia majoria dels seus membres han votat en favor de l’ingrés de les federacions de futbol de Gibraltar i de Kossove al màxim organisme futbolístic internacional. Tots dos ja formaven part de la UEFA: Gibraltar des del 2013 i Kossove des de la setmana passada. El Tribunal d’Arbitratge Esportiu (TAS) va ordenar fa pocs dies a la FIFA que acceptés Gibraltar ‘de manera immediata’, mentre que a la reunió anual de la UEFA de la setmana passada Kossove fou admès com a cinquanta-cinquè membre de ple dret. En la reunió d’ahir divendres, la FIFA va reconèixer així aquestes dues federacions com a associades 210 i 211. Amb l’admissió, les seleccions respectives podran participar en la fase classificatòria per al Mundial del 2018. Espanya era un dels països que més s’havia oposat, infructuosament, a l’admissió de Gibraltar i Kossove als màxims organismes futbolístics mundials.

Summary: La FIFA també admet Gibraltar i Kossove


Baixa mig atribolat de la plaça Francesc Macià, la moció de censura contra Mariano Rajoy li ha desmuntat per segon dia consecutiu l’emissió de ‘La competència‘. Òscar Andreu (Terrassa, 1975) és alt i espigat. Fa quaranta minuts que camina, però no llueix ni una gota de suor. La camisa de quadres, impol·luta. Carrega una bossa, i abans que el fotògraf el segresti en ple barri de Sant Antoni, demana un te verd en una coneguda cafeteria. Andreu expressa el seu desinterès per l’últim esclat mediàtic. ‘Jo prefereixo fer un programa normal’, explica sobre la moció. És divendres, Mariano Rajoy ja no és president, i la televisió no el requereix fins dilluns que ve. És l’únic forat que té en una agenda que treu fum. ‘Vaig de cul, però crec que he aconseguit trobar l’equilibri’, admet. Al soterrani de la cafeteria, entre prestatgeries amb caixes de cartó i parets pelades, trobem la calma suficient per a fer l’entrevista. Les taules tenen un deix de pupitres d’escola. Amb Andreu parlem de ràdio, televisió, política, humor, censura i xarxes socials. També toquem aspectes més personals i la fama que li ha reportat la pantalla petita. ‘Nou anys més tard, alguns veïns de l’escala m’han descobert’, diu. —La primera, ara que tothom en parla, i així esberlem el gel. Què n’opineu de la moció de censura? Alguna esperança en Pedro Sánchez i el PSOE? —No, en absolut. Esperança en la meva gent, el meu país… Però en les coses que puguin decidir a 600 quilòmetres, ni tinc esperança ni deixo de tenir-ne. Em preocupa més el meu país que no pas una moció de censura a Madrid. M’interessa més què fem nosaltres. —Al programa com afronteu un dia com avui, en què Jordi Basté ho acapara tot? —Ho acceptem . No hi ha cap més sortida, ens adaptem. Hem arribat a fer el programa, tant a la ràdio com a la televisió, quan acabaven de sortir notícies importantíssimes. L’actualitat no para. I això diu molt a favor dels equips de guionistes, que són gent que tenen sempre una orella parada per treure punta de tot allò que passa. A la ràdio és més fàcil de fer perquè és un mitjà més immediat. La televisió és un mecanisme més feixuc. —Què creieu que és més complicat: fer humor de la política o fer política? —No he fet mai política en el sentit de pertànyer a un partit. Jo sé fer la meva feina, que és fer humor de la política. Per mi, és més senzill això, tot i que no deixa de ser una manera de fer política i posicionar-se en el temps, en l’espai i en la història. Fent humor transmets idees, encara que siguin recaragolades, manipulades i deformades per aconseguir fer riure. —Teniu la sensació que a vegades, encara que sigui sense voler, fent un humor tan aferrat a l’actualitat acabeu trepitjant el territori del periodisme? —No, no fem periodisme. Si més no, aquesta no és pas la meva sensació. Si és així, tenim un problema. —Ho dic perquè hi ha gent que no té cap més contacte amb la informació que mitjançant programes com el vostre. —Això és un símptoma que les coses no funcionen. Quan fas servir humoristes per informar-te és que qui t’ha d’informar, és a dir, el periodista, no acaba de rutllar bé. Que els pallassos fem informació demostra que alguna cosa falla. —A vegades, potser els periodistes fem més el pallasso que no pas informació. —Aquesta era la segona part de la reflexió, però no la volia fer davant vostre . —Amb tot el respecte pels pallassos. —Oh, i tant, i algun pels periodistes. Fotografia: Albert Salamé. —Sortiu de la ràdio, dineu i cap a la televisió. No aneu molt estressat? —Sí, vaig de cul. ‘La competència’ i ‘Està passant‘ són dos programes de molta intensitat. Cal estar molt connectat a l’actualitat i cal afinar per no cagar-la amb les bromes. Afinar vol dir que la feina rere els micròfons i les càmeres estigui ben feta, perquè els espectadors i els oients no són imbècils. —I la vida personal? —Fa molts anys que faig una cosa similar i crec que he trobat un equilibri. —Com us sentiu a la televisió? —Una mica estrany, perquè no és el meu mitjà. Hi he treballat molts anys, però darrere les càmeres. No havia donat mai la cara i és un llenguatge molt diferent, no hi estic acostumat. No m’hi acabo de trobar del tot còmode. És com si estigués aprenent a parlar xinès. Hi ha certa inseguretat. Sé que només pot millorar. —Però d’ençà del primer programa hi ha una evolució. —És evident que hi ha una evolució des de la incomoditat més absoluta fins a una certa incomoditat. Ja veurem com acabem la temporada. —Com us embarqueu en aquest projecte? Necessitàveu fer el salt a Òscar Dalmau després de tants anys? —No, no funciono per ressentiment. El ressentiment és la gasolina dels mediocres. Era una proposta d’en Toni Soler. Ell tornava a fer televisió de cara als espectadors i em va proposar que li fes costat. Era el moment. Em venia de gust provar-ho. —La vostra presència a la televisió altera les dinàmiques de ‘La competència’? En el sentit que Dalmau sempre era el dels bolets i ‘El gran dictat’. —Per nosaltres és material per a fer mofa. Perquè, i no us enganyo, pràcticament tot ens serveix per a fer gruix de guió. Tot ho encabim, d’alguna manera, no solament l’actualitat, sinó la realitat, que són dos aspectes diferents de la mateixa cosa. I no s’han de confondre. —On creieu que rau l’èxit del programa ‘Està passant’? Perquè no és un format innovador i beu molt del xou clàssic nord-americà de Bill Maher o Jon Stewart. —Sí, és així. ‘Està passant’ és un xou per a comentar les notícies que han passat durant el dia. Potser hi havia un dèficit en la televisió pública d’un programa d’aquestes característiques. En un moment en què hi ha molta actualitat, i molt convulsa, que hi hagi algú que tingui un altre punt de vista crec que és interpretat com una cosa agradable. Ajuda a descomprimir. Fins ara, les audiències acompanyen i les crítiques tampoc no són completament destructives. El programa ha trobat el moment i l’espai ideal. I no és una franja gens fàcil, donem peu al Telenotícies. —Parlant del TN. Què, la secció amb Toni Cruanyes? —Doncs molt bé. Ha estat una grata sorpresa, jo no el coneixia. És una de les seccions que més destaca la gent i mira que és senzilla. Bàsicament fa un spoiler del Telenotícies i després nosaltres li fem una pregunta i d’aquí sorgeix un petit triàleg totalment improvisat. I fotem cullerada, res més. En Cruanyes prou feina té amb el TN per a aprendre’s frases per a un altre programa. Ho fem curtet i distès. —En una entrevista a TV3 amb Anna Guitart dèieu que escrivíeu per vanitat. —És així, sí. —Ara que sortiu a la televisió, com porteu aquesta vanitat i la fama? —Hi ha un canvi substancial. Ara la gent em veu, no només em sent. Passar de l’oïda a la vista és com passar de l’erotisme a la pornografia. Sí que agraeixo que la gent, en un percentatge molt elevat, sigui molt agradable, discreta i educada. —De debò? —Sí, sí, sí. He notat mirades, apropaments, preguntes, crítiques… Gent que s’acosta i et diu què pensa. Amb la ràdio m’havia passat alguna vegada, però amb la televisió aquest fenomen es multiplica. Fotografia: Albert Salamé. —Alguna anècdota? —Les anècdotes generalment són de ruïna. —De ruïna? —Sí, que generen humor i que a mi per a la feina em van bé per a tenir teca. És força habitual que em diguin: ‘Som superfans, et veiem sempre per la televisió, ens encantes. Ens pots signar un autògraf, Òscar Dalmau?’ Pam. —No… —La confusió és a l’ordre del dia. Evidentment no ens assemblem físicament, però tots dos ens diem Òscar. I ja està . També m’ha passat que fa nou anys que visc en un bloc de pisos i els veïns em diuen: ‘Hòstia, no sabíem que vivies aquí.’ I això és la televisió. Nou anys més tard, alguns veïns m’han descobert. D’altra banda, això també parla molt bé de mi com a veí. No molesto. —El vostre personatge com l’analitzeu? Sou el contrapunt de l’humor negre de Jair Domínguez? —No ho sé. Jo agafo un dels temes del dia i el desenvolupo. Allò que no entra a les altres seccions ho agafo jo i en faig un relat que estigui dins dels marges de permissibilitat d’un horari que encara és infantil. —I un canal públic. —Aquesta és una altra. Però, hòstia, tenint en compte que és un canal públic, Déu n’hi do. També tinc la sensació que hem eixamplat allò que es podia dir i allò que no. —Hi ha gaires límits, o és més aviat autocensura? —Segurament té molt a veure amb l’autocensura. Jo treballo en un mitjà privat i en un de públic. En el privat, fins ara, no ens han dit mai res. Cap problema. Ja sé que pot cridar l’atenció, però a nosaltres en concret no ens han posat cap límit. Quan vas a fer humor a la pública, ets conscient que fas una televisió per a tothom. Ara bé, com transportes això cap a bon port ja és una altra cosa. Procures no autocensurar-te. Perquè, en definitiva, fas humor. I l’essència de l’humor, moltes vegades, rau en la transgressió. Si no, no fa gaire gràcia. —De què no faríeu befa, a la vostra secció? Teniu cap límit? —Oh, i tant que en tinc. El límit és no aprofitar-se de qui no té armes o eines per a defensar-se. No té cap sentit disparar cap avall, és massa fàcil. Com a humorista, riure’s de qui ho passa malament és massa senzill. Però si hi penses, sincerament, crec que no faria cap mena de gràcia. I el límit de l’humor és que faci gràcia. Si no en fa, has passat el límit. —Recuperant el vostre paper a ‘Està passant’. És l’Òscar Andreu, tal com és, o és un personatge? —És un personatge que té traces d’Òscar Andreu. És un Òscar Andreu amb traces de màscara d’alguna altra cosa. A la ràdio fem servir moltes màscares, i a la televisió no sé si sóc jo o si sóc jo davant una càmera essent conscient de l’hora, el públic i el canal on treballo. No sé ben bé si sóc jo, però tampoc sé del cert si existeixo del tot. Crec que m’estic complicant . —Tothom actua diferent quan se sent observat, oi? —Segur. I més, amb quatre càmeres, micròfon, públic al plató i davant la televisió. Saps que allò que fas s’amplifica al moment. I també saps que et podran fer comentaris. Això, vulguis o no, ho tens en compte. —Com a humorista quins referents teniu? —Moltes vegades em deixo anar, però vinc d’una tradició i en sóc molt conscient. —Quina? —De la tradició del Cu-Cut, del Papus, d’en Pepe Rubianes, del Jueves… D’un humor d’actualitat i català que moltes vegades ha hagut d’anar a donar explicacions a l’Audiència Nacional. Quan no els han cremat la redacció, els han tancat o els han segrestat la revista. També vinc de la tradició del ‘Persones humanes’ d’en Quim Monzó. Quan no els han tancat el programa, els han amenaçat. Aquest és el meu bagatge. Sóc molt conscient d’on vinc, la cosa que no tinc tan clara és on sóc. —Heu pensat que també us pot passar? —Sí, però amb una certa distància perquè, si no, t’acabes autocensurant. La censura funciona d’una manera subtil. Potser algú té al cap la idea d’un home que t’assenyala amb un dit i que et diu amb to d’amenaça: ‘No facis això.’ No funciona així. El món de la censura –va a temporades, també– és absolutament subtil. Ells saben que disparant contra un, se’n ressentirà tot allò que hi hagi al voltant. Si tu envies en Ferrús a l’Audiència Nacional, tot allò que envolta el Jueves sabrà a què s’exposa. Però això serveix per a tots aquells que fan humor, com en Toni Albà, que també ha hagut de passar pel jutjat. No cal dir les coses, el subtext és prou potent per a advertir el personal. El poder, moltes vegades, s’expressa així: subtilment. Fotografia: Albert Salamé. —I teniu cap referent estranger? —En la barreja aquesta de política i humor m’agraden molt en George Carlin i en Bill Hicks. Pel que fa al treball físic, que també és important, m’agrada molt en Jim Carrey. —Jim Carrey? —Ell mateix. Em refereixo sobretot a la gestualitat. Com veieu, són referents majoritàriament blancs i homes. I això també és simptomàtic, ho reconec. I en certa manera, també m’autoanalitzo. Podria haver dit Eddie Murphy, que també m’interessa com a humorista, Dave Chappelle o Richard Pryor. I fixeu-vos, continuo sense haver esmentat dones… És trist. Crec que és important reconèixer-ho i entendre que participem d’aquest masclisme. És necessari ser-ne conscient i denunciar-ho. La falsa equidistància només perpetuarà la seva exclusió. —És masclista, el món de l’humor? —No sabria dir si ho és més o menys que cap altre sector laboral, perquè ho desconec. Però no és diferent de la nostra societat, i les actituds masclistes hi imperen. —Feu ràdio, televisió, música, literatura… Què us queda per fer? —Doncs, descansar . No està malament, eh? Poder descansar prou per a continuar fent coses. Fer guaret, deixar que les coses respirin, no fer per fer. No trobar-me en una cadena de rutines absurdes. És important no fer res. M’agradaria trobar un moment per a no fer res. —Què feu per desconnectar, doncs? —Absolutament res. Em tanco a casa. No tinc fills, ni gos, ni cotxe… —I amb el temps lliure? —A banda de res, llegeixo quan puc. També entro a internet. Viatjo quan tinc un mes de vacances. Intento mirar i veure coses. Res humà m’és aliè. Tot em desperta curiositat. I que duri. No m’avorreixo gaire. —Parlant d’internet, quina relació teniu amb les xarxes socials? —De calma i certa distància. No s’han de confondre amb la realitat, ni tan sols amb l’actualitat. Cal trobar l’equilibri. Estan bé per a certes coses… Passa una mica com amb els ganivets. Estan molt bé si en saps fer un bon ús. Segons com, les xarxes socials són una trampa. De moment, les faig servir amb respecte i distància. Amb moderació. —Ho dic perquè l’Òscar Andreu a Twitter és molt polititzat. —Vinc força polititzat de casa. En moments molt convulsos, penjar determinades qüestions em sembla frivolitzar i em costa una mica trobar-hi el punt. Però sí que procuro aprofitar que tinc un canal, un amplificador, per assenyalar aquelles coses que em semblen injustes. Crec que és necessari. —El pares estaven involucrats en política? —No d’una manera directa. Els avis havien amagat El Mundo Obrero al final del franquisme i al principi de la transició. És una cosa que s’ha parlat poc a casa, però jo sempre he estat interessat per la qüestió política i per prendre consciència. —I el pares, d’on vénen? —La meva mare és de la Franja, és fragatina, i el meu pare era cordovès. Es van conèixer a Terrassa. És la història del 70% dels catalans. Hi ha poques coses més catalanes que venir de fora. Que l’aiguabarreig. Ho explica l’Anna Cabré, demògrafa, que diu que els catalans tenim una manera molt peculiar de barrejar-nos i multiplicar-nos. D’una banda, fem la tècnica old school, és a dir, cardem, que no està malament, i d’una altra, captem d’alguna manera la gent de fora. Per això algú que és de fora es pot sentir aquí com a casa.

Summary: Òscar Andreu: ‘Vinc d’una tradició d’humor català que moltes vegades ha hagut d’anar a l’Audiència espanyola’


El conseller d’Interior, Miquel Buch, ha criticat el ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, perquè durant aquest mes no ha fet res per a solucionar els col·lapses de trànsit a la frontera amb l’estat francès causats per les protests de les armilles grogues a Catalunya Nord. A més li ha retret que ho hagi actuat en una situació que ha arribat a deixar quatre mil camions aturats a la AP-7 esperant poder travessar la frontera. ‘Durant tot aquest mes ha desaparegut, ens demanem on és, ell és el competent per a fer la gestió i arreglar aquest problema’, ha assegurat en declaracions als mitjans. Tot seguit, Buch ha suggerit que, si Borrell ‘no se’n surt’, hauria de traspassar les competències de la seva cartera al govern.

Summary: Buch acusa Borrell de ‘desaparèixer’ en el col·lapse de trànsit causat per les armilles grogues


La regidora de la CUP a Barcelona Maria Rovira ha acusat la batllessa Ada Colau d’utilitzar els mateixos arguments del discurs dels unionistes respecte dels funcionaris i del referèndum de l’1 d’octubre. Li ha demanat valentia i tenir en compte que ‘els funcionaris són majors d’edat, com el conjunt dels ciutadans’. Ahir Colau va advertir que l’ajuntament no posaria cap funcionari en situació de risc. Respecte de les garanties, Rovira ha dit: ‘Un referèndum és de per si un instrument vinculant, i té totes les garanties que els resultats s’aplicaran l’endemà’, i ha instat Colau a obrir els col·legis electorals i a defensar el seu posicionament.

Summary: La CUP de Barcelona acusa Colau de’utilitzar els arguments dels unionistes


Confirmades les quatre primeres morts per coronavirus a Catalunya Nord, que han estat en els últims tres dies, segons que informa France 3. Les quatre persones pertanyien a la comunitat gitana de Perpinyà i una d’elles era una noia de vint-i-quatre anys amb patologies prèvies. Dos de les quatre víctimes tenien setanta-cinc anys i l’altra quaranta-cinc, també amb patologies prèvies. A tot Catalunya Nord ahir es van registrar trenta-cinc casos de coronavirus, nou més que abans d’ahir. A Perpinyà hi ha dos focus principals on es concentren els contagis. El primer és el barri de Sant Jaume i el segon el barri de Vernet.

Summary: Es confirmen les quatre primeres morts per coronavirus a Catalunya Nord


“És una cosa anormal. És la primera vegada que el president d’Òmnium no truca al premi d’honor. Perquè Cuixart és a la presó. És tan escandalós el que fa la ‘injustícia’ espanyola amb la gent i tan sorprenent l’absoluta complaença amb què mitjans suposadament crítics amb la situació haurien de respondre, que, a partir d’aquí, no hi ha més coses a explicar. Durant quaranta-nou anys el premi d’honor ha respost una trucada del president i li ha pogut agrair. Jo no ho he pogut fer. No he rebut una trucada, he rebut un full escrit a mà de Jordi Cuixart des de Soto del Real. Vaig començar un esborrany, però… per primera vegada no sé què dir. No me’n surto. Tinc l’esborrany en un racó de la pantalla de l’ordinador i no aconsegueixo acabar-lo. Aquesta és la primera impressió que m’ha produït el premi.” Aquestes han estat les primeres paraules de Quim Monzó, adolorides, després que el vicepresident d’Òmnium, Marcel Mauri, l’hagi presentat com el 50è premi d’Honor de les Lletres Catalanes. Després ha prosseguit, amb el seu humor més característic: “Després he pensat que dec tenir una malaltia que no sé i que d’aquí quatre dies la palmaré. És que jo tinc una consideració personal del premis, que…, no me’ls acabo mai de creure. I no parlem ja dels premis literaris, que per poc que coneguis com funciona el món editorial, saps com n’estan de preparats. Fins i tot els premis més prolífics, com el Nobel de Literatura. perquè trien «John Motherfucker» i no «Sara Smith»? Tot són valoracions personals. Hi ha gent que és morta i se’l mereixia. És clar que estic content ser premi d’honor al costat de la Rodoreda, en Pere Quart i en Calders. Però, perquè no puc estar al costat de Joan Brossa? Preguntat sobre la situació de la llengua, la cultura i el país, ha explicat que de tots tres el que està més malament és la llengua: “La llengua està sota mínims acceptables. Del 2010 cap aquí la faramalla d’il·lusió independentista ha arraconat el problema de la llengua catalana. Anem cap a una ‘irlandització’ del català. Ara no ens hi fixem, perquè es considera prioritari que el país esdevingui un estat, fet que jo també vull (on s’ha de signar?!), però sigui un estat o no, cal estar amatent a la llengua. perquè Irlanda és un estat en què l’irlandès malviu en un estat penós, o l’occità, una llengua sense estat que també malviu. Nosaltres no tenim la llengua tan fotuda però hi anem.” Continua: “A veure, a mi m’agrada fer servir castellanismes i paraules corruptes quan escric, però hi ha l’estructura. De vegades penso que si no sabés castellà molts textos no els entendria.” Monzó, un complex vitamínic Abans d’aquestes paraules i de les preguntes dels periodistes, un dels nou membres del jurat, el també escriptor Martí Domínguez, ha fet una glossa de Monzó. D’entrada ha recordat l’anti-discurs que el nou premi d’honor va pronunciar en la cerimònia inaugural de la Fira del Llibre de Frankfurt 2007. Després, ha destacat que és un referent ineludible per als escriptors catalans des que l’any 1978 va publicar el seu primer reculll de contes Uf, va dir ell i després Olivetti, Moulinex, Chaffoteaux et Maury, el 1980. També ha destacat la seva capacitat narrativa i la capacitat de captar l’ànima del seu temps. Creador d’un llegnuatge net, un estil àgil, directe dessimbolt, que ha creat escola. En aquest sentit, ha dinamitzat la literatura catalana i ha tingut la capacitat de connectar amb la gent jove. El volum que aplega tots els seus contes, Vuitanta-sis contes és una obra cabdal de la literatura catalana i també europea, ja que s’ha traduït a catorze llengües. Monzó beu de la millor tradició literària i la renova, ha dit el glossador, que també ha recordat altres títols com El perquè de tot plegat, Guadalajara, i la novel·la La magnitud de la tragèdia. Pel que fa a la seva vessant d’articulista, Martí Domínguez ha destacat la seva lluita contra el tòpic i la banalitat, mantenint sempre la seva independència intel·lectual. Són peces que fan obrir els ulls. A través de la ironia capgira la percepció quotidiana i no deixa mai indiferent. Aleshores, Domínguez ha conclòs: “Tal com va dir algú, llegir Monzó és com prendre vitamines.” En relació a aquesta metàfora, Monzó ha dit amb cordialitat que les metàfores són molt perilloses, que ell no se sent pas un compost vitamínic. “No diré si escric narrativa, això és privat, com amb qui me’n vaig al llit” Es dóna el fet que Monzó no publica narrativa nova des del 2007, quan va aparèixer el llibre de contes Mil cretins. Preguntat si aquest premi l’estimularia per tornar a publicar, ha respost que no ho sabia. S’ha insistit per saber si, tot i no publicar, continuava escrivint i ha dit: “No he dit mai que hagi tancat l’obra de ficció sinó que estic fart dels pirates i per això he deixat de publicar. Hi tornaré? No ho sé, pensa que alguna cosa s’ha de deixar per als hereus. I sobre si escric tot i no publicar, doncs això no s’explica, és una cosa privada com amb qui te’n vas al llit. Pensa que quan es fa una columna diària que no és ni de política ni de futbol, el procés és més lent, no surt a raig, requereix un temps més llarg de cocció. Però l’articulisme també és literatura.” Sobre el periodisme i de com ficciona la realitat, Monzó ha dit que això ha passat sempre, però que ara és molt pitjor: “Als periodistes sempre et venen motos, però ara ens n’adonem més perquè la quantitat de bestieses és tal que ja no et pots creure res.”

Summary: Quim Monzó, premi d’honor: “Anem cap a una ‘irlandització’ del català”


Cottonera Gate Triq Il-Kottonera, Cospicua Mapa a Google La política maltesa experimenta una crisi sense precedents d’ençà de l’assassinat el 16 d’octubre de 2017 de la periodista Daphne Caruana Galizia al nord de l’illa mentre investigava la connexió d’empresaris i polítics locals en la trama d’evasió fiscal mundial dels papers de Panamà. L’onada d’indignació popular arran de la seva mort violenta ha acabat derivant, dos anys després, en greus sospites d’implicació vers membres del govern laborista maltès i la dimissió recent de dos ministres, Konrad Mizzi i Chris Cardona, a més del cap de gabinet, Keith Schembri, i del mateix primer ministre, Joseph Muscat. Tot aquest rebombori polític i mediàtic ha posat al descobert molts aspectes foscs de l’establishment d’aquest petit arxipèlag mediterrani i, del nostre país estant, també alguns detalls històrics que ens toquen de prop: la presència abundant de cognoms de sonoritat o procedència catalana. Perquè, no us sonen pròxims Muscat i Cardona? Així com l’origen exacte del primer no és del tot clar, el segon no deixa lloc a dubtes. De fet, el lingüista i expert en onomàstica maltesa Mario Cassar situa Cardona en el top 100 dels gairebé vint mil cognoms que apareixien al cens del 2011. Segons un estudi seu, el 76% de la població porta un d’aquests cent cognoms, entre els quals hi ha els també molt comuns Vella (inclòs en el top 10) i Abella, considerats d’origen català. Els cognoms maltesos, explica Cassar, es poden dividir en tres grans grups: els semítics, arribats arran de l’ocupació àrab (del 870 al 1090); els romànics, introduïts en la dominació normando-angevina (1091-1282), catalanoaragonesa (1282-1530) i templera, quan els cavallers de l’orde militar de Sant Joan de Jerusalem van haver de fugir de Rodes; i els britànics, d’ençà que Malta i Gozo van quedar sota l’òrbita de Londres (del 1814 al 1964). La diversitat de llinatges, doncs, és una mostra més de la complexitat històrica i lingüística de Malta, cruïlla de cultures i civilitzacions enmig de la Mediterrània. En un altre estudi, Geoffrey Hull va analitzar els vuitanta-cinc principals cognoms presents en l’època de la integració a la Corona d’Aragó i va establir que el 9,5% eren catalans, ‘destinats a arrelar permanentment entre la població maltesa’, com per exemple Abela, Bonavia, Desguannes, Formosa, Grima, Portelli i Tonna. I els professors de la UAB Carles Biosca i Carles Castellanos, que aquests últims anys han investigat profundament la influència catalana en la llengua i l’onomàstica malteses, afegien en un treball posterior que als segles XIV i XV ja s’hi documenten cognoms ben nostrats com ara l’esmentat Abella, Almirall, Bestardes, Cardona, Ferriol, Ferrer, Girabert, Martí, Morell, Muscat, Paludàries, Ribera, Ribes, Ros, Rosselló, Riera, Soler i Torres, alguns dels quals ben vius actualment. ‘L’article onomàstic catalanooccità en (del llatí dominem) també es documenta a Malta en casos com Indalmau (en Dalmau), Ingarao (en Guerau), Impalau (en Palau), In Castella (en Castella)…, un tret que demostra un contacte lingüístic significatiu entre el català i el maltès, sobretot en la comunicació oral’, hi destacaven. Un altre investigador incansable de les traces catalanes a Malta, el biòleg Pere Alzina, afegeix a la gens negligible llista de cognoms que han perdurat fins avui: Abela, Callús, La Porta, Cassola, Bonet, Barberà, Dalmàs, Grech, Montfort, Nowell, Rull, Saura, Tortell i Vella, a banda l’irrecognoscible Inguanez, l’adaptació del Guanech o Desguanech amb l’article en. I, a partir d’unes quantes fonts estatístiques i bibliogràfiques, fa un càlcul aproximat: un 15% de la població de Malta porta actualment algun cognom d’origen català cert i provat, una xifra que gairebé es duplica si hi afegim els que possiblement tenen un origen català. Tot plegat és el resultat de dos segles i mig de domini catalanoaragonès a l’illa, durant els quals van arribar constantment catalans provinents tant de la península Ibèrica com de Sicília (soldats, mercaders i comerciants, jueus fugint dels pogroms a la Corona d’Aragó, nobles i eclesiàstics…), com també és fruit del pes posterior de nombrosos grans mestres de l’Orde de Malta de parla catalana que van governar el territori de mitjan segle XVI fins a l’ocupació napoleònica. És el cas de l’aragonès Joan d’Homedes, el valencià Ramon Perellós i els mallorquins Ramon Despuig, Rafael Cotoner i Nicolau Cotoner, que va fer bastir la principal línia de fortificacions de les Tres Ciutats de Vittoriosa, Senglea i Cospicua, coneguda encara avui pel nom de la ‘Cotonera’. El seu escut apareix a les fortificacions i també és l’oficial del municipi de Cospicua. I una mica més: Els cavallers catalans a Malta van fer servir com a idioma oficial el català fins al principi del segle XIX. És palès a la cocatedral de Sant Joan, a la Valletta, recoberta de làpides multicolors on es poden veure noms i escuts de cavallers catalans, mallorquins i valencians, sobretot a la capella de Sant Jordi. I a la de l’oratori o de Sant Joan Baptista hi ha la làpida del mallorquí Nicolau Abrí Descatllar, l’epitafi del qual va ser escrit el 1794 en català: ‘Aquí descansen les cendres de fra Nicolau Arri-Dezcallar, gran prior de Cataluña, comdor d’Espluga Calba y de Barcelona. Pecador miserable. Morí als 21 novembre 1794.’ Porta principal de la línia CotoneraUna altra porta de la línia Cotonera —Què és Com a casa? —Tots els articles —Suggeriments per a la secció: marti.crespo@partal.cat

Summary: Malta, l’altra illa catalana de la Mediterrània


L’advocat Gonzalo Boye ha desgranat a Twitter les conseqüències de la decisió del Parlament Europeu de reconèixer Carles Puigdemont, Oriol Junqueras i Toni Comín com a eurodiputats. Per ell, aquest fet demostra que acatar la constitució espanyola no és cap requisit per a ser eurodiputat i que tampoc no existeix l’acta. ‘La condició d’eurodiputat, i les seves prerrogatives, s’obtenen amb la proclamació’, ha afegit. Però Boye va més enllà i recorda que la immunitat de Puigdemont, Junqueras i Comín –citant l’advocat general de la UE– no és pas diferent dels diputats i senadors estatals, de manera que el Tribunal Suprem espanyol ha vulnerat els drets de Jordi Sànchez, Jordi Turull, Josep Rull i Raül Romeva d’ençà de les eleccions del 28-A. ‘Vulneració que afecta, directament i irremeiablement, el judici i la sentència’, considera. Per això assegura que tot condueix a la nul·litat del judici i la sentència perquè ‘s’han gestat amb una vulneració de drets fonamentals’. Diu que el mateix Tribunal Suprem espanyol pot canviar de parer i esmenar-se o esperar que ho tornin a fer les instàncies europees. ‘És evident que hi ha responsabilitats a depurar i un dels desafiaments de la pròxima legislatura és posar fi a aquests abusos i la impunitat sobre la qual es construeixen’, ha afegit. A la vista de esta decisión del Parlamento europeo es claro que:1.- Acatar la constitución no es requisito para ser eurodiputado,2.- No existe eso que algunos llaman “acta” de eurodiputado,3.- La condición de eurodiputado, y sus prerrogativas, se obtienen por la proclamación pic.twitter.com/UhVpyzJUwD — Gonzalo Boye (@boye_g) January 6, 2020 @KRLS @toni_comin y @junqueras son eurodiputados desde el 13 de junio y, desde esa fecha, ha de respetárseles la inmunidad de la que gozan y que, como ha dicho el Abogado General del TJUE, no es distinta de la inmunidad de Diputados y Senadores estatales — Gonzalo Boye (@boye_g) January 6, 2020 Gozando de la misma inmunidad, es evidente que al propio @junqueras y a @jordialapreso @raulromeva @jorditurull y @joseprull se les han vulnerado sus derechos desde el 29 de abril pasado… vulneración que afecta, directa e irremediablemente, al juicio y a la sentencia — Gonzalo Boye (@boye_g) January 6, 2020 Los caminos son diversos pero todos conducen al mismo destino: la nulidad de un juicio y una sentencia que se han gestado con vulneración de derechos fundamentales. Lo puede asumir y reconocer el propio supremo o esperar, una vez más, a que lo haga Europa — Gonzalo Boye (@boye_g) January 6, 2020 Se haga ahora o cuando lo ordenen las instancias europeas, es evidente que existen responsabilidades a depurar y que uno de los desafíos de la próxima legislatura es acabar con este tipo de abusos y la impunidad sobre la que se construyen — Gonzalo Boye (@boye_g) January 6, 2020 Muchos son responsables de todo esto pero, principalmente, quienes han continuado el enjuiciamiento de personas que tenían inmunidad desde el 29.4 y el 13.6. Tampoco ha de minorarse la responsabilidad de la JEC que fue quien no envió la lista real de electos al Parlanento Europeo — Gonzalo Boye (@boye_g) January 6, 2020 Y, en cualquier caso, nada de todo lo que se ha demostrado y conseguido habría sido posible sin acudir a la internacionalización del problema y al uso de los mecanismos legales que prevé el ordenamiento jurídico de la Unión Europea #EuroExigentes — Gonzalo Boye (@boye_g) January 6, 2020

Summary: Boye desgrana les conseqüències de la decisió del Parlament Europeu sobre Puigdemont, Junqueras i Comín


Els presos polítics s’han pogut veure per primera vegada d’ençà que van ser empresonats. Per a destacar la dimensió política de la causa, els membres del govern s’han vestit com a consellers. Vegeu-los ací: GRAF5717. MADRID, 12/02/2019.- Los doce líderes independentistas acusados por el proceso soberanista catalán que derivó en la celebración del 1-O y la declaración unilateral de independencia de Cataluña (DUI), en el banquillo del Tribunal Supremo al inicio del juicio del "procés". En la imagen de izda. a dcha. En el último banco, la exconsejera de Gobernación Meritxell Borrás (i); el exconsejero de Empresa de la Generalitat Santiago Vila (c) y el exconsejero de Justicia Carles Mundó (d). Segundo banco, la exconsejera de Trabajo Dolors Bassa (i); la expresidenta del Parlament Carmen Forcadell (c) y el presidente de Ómnium Cultural, Jordi Cuixart (d); Tercer banco el exconsejero de Territorio y Sostenibilidad Josep Rull (i); el exconsejero de Presidencia Jordi Turull (c) y el presidente de de la Asamblea Nacional Catalana, Jordi Sánchez (d). Primer banco, el exconsejero de Interior Joaquim Form (i); expresidente de la Generalitat Raül Romeva (c) y el expresidente de la Generalitat Oriol Junquera (d). EFE/Emilio Naranjo ***POOL*** A continuació, podeu veure els primers instants del judici: Seguiu ací en directe el judici contra el procés Avui, i segurament demà, no veurem la declaració de cap pres ni de cap dels més de cinc-cents testimonis. Els primers dies són reservats a això que s’anomena ‘qüestions prèvies’, la fase en què –abans de valorar les proves– les defenses i les acusacions exposen davant el tribunal totes les vulneracions de què han estat objecte, demanen proves i testimonis que no els han admès i, fins i tot, sol·liciten la nul·litat de la causa. El judici contra el procés: tot allò que cal saber-ne

Summary: La imatge de la ignomínia: Els presos polítics apareixen en públic per primera vegada


L’Audiència Provincial de Barcelona ha absolt a totes les persones encausades arran de la concentració davant del TSJC el febrer del 2018, que estaven acusades de desordres públics, desobediència i resistència greu. Dotze persones van ser jutjades el 5 i el 6 de febrer per haver-se encadenat a l’edifici, lligant-se a les columnes de l’accés. Els Mossos d’Esquadra van retirar les persones lligades, moment en què s’haurien produït els suposats comportaments delictius dels quals finalment han estat absolts. El tribunal considera que la protesta d’aquell dia no és punible perquè entra dins de la llibertat d’expressió i crítica, i diu que els manifestants van oposar una resistència passiva sense violència davant dels agents. A més, la sentència diu que no es van acreditar cap mena de danys a les persones o a les coses per part dels manifestants, quelcom que ha estat confirmat per les imatges que hi ha d’aquell dia. Tampoc no es considera que s’alterés la pau pública, perquè no es va impedir el normal desenvolupament de la convivència ciutadana ni l’exercici dels drets fonamentals dels qui no hi participaven. Finalment, tampoc no s’ha estimat cap alteració de l’ordre públic perquè l’entrada a l’edifici es va restablir quan començava el servei d’atenció al públic.

Summary: Absolen tots els encausats per haver-se encadenat al TSJC


La sala segona del Tribunal Suprem ha desestimat la petició formulada per Oriol Junqueras de suspendre la sentència del judici contra el procés mentre el Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) no resolgui la qüestió prejudicial presentada pel Suprem mateix, relativa a l’abast de la immunitat de Junqueras com a eurodiputat. En una interlocutòria feta pública avui, la sala penal considera que la resolució de la qüestió prejudicial no condiciona el contingut del pronunciament del tribunal sobre Junqueras i deslliga la sentència d’allò que pugui resoldre el TJUE. Així doncs, el tribunal presidit per Manuel Marchena es pronuncia en la línia de la fiscalia espanyola, que es va oposar a deixar en suspens la sentència. La vista al TJUE per a abordar aquesta qüestió serà dilluns vinent, 14 d’octubre.

Summary: El Suprem refusa la petició de Junqueras d’ajornar la sentència fins a saber si té immunitat com a eurodiputat


El president de Bolívia, Evo Morales, ha anunciat que convocarà noves eleccions generals i que renovarà la totalitat dels membres del Tribunal Suprem Electoral després del dictamen preliminar desfavorable de l’Organització d’Estats Americans (OEA) sobre els comicis del 20 d’octubre passat. ‘He decidit de renovar la totalitat dels vocals del Tribunal Suprem Electoral i convocar unes noves eleccions generals’, ha anunciat en una compareixença. A més, ha defensat de ‘baixar la tensió’ després de les protestes i mobilitzacions de l’oposició contra aquestes últimes eleccions. ‘Tots tenim l’obligació de pacificar Bolívia’, ha afegit. #ENVIVO | El presidente de Bolivia, @evoespueblo Convoca a nuevas elecciones para garantizar la paz → https://t.co/tqMKHfl0b4 pic.twitter.com/jrSTHuQo6k — teleSUR TV (@teleSURtv) November 10, 2019

Summary: Evo Morales anuncia la convocatòria de noves eleccions


La Coordinadora Nacional Confederal de la Intersindical Alternativa de Catalunya (IAC) ha decidit donar suport a una vaga general de 24 hores el proper dia 8 de març, amb motiu del Dia Internacional de la Dona, ha informat avui en un comunicat. Ha recordat que el passat 8 de març del 2018 va ser un dia històric: ‘Ara més que mai ens cal caminar juntes, novament davant la continuïtat d’atacs, desigualtats, discriminacions, opressions i violències del sistema patriarcal i capitalista. No podem permetre cap pas enrere’. Així, per garantir els drets de les dones ha considerat necessària la convocatòria d’aquesta vaga general: ‘Treballarem coordinadament amb els moviments feministes i el sindicalisme alternatiu amb l’objectiu de generar el màxim consens per assegurar l’èxit’. Reunió de col·lectius feministes a València per a preparar la vaga del 8-M

Summary: La IAC convocarà una vaga general de vint-i-quatre hores el 8 de març


El magistrat del Jutjat d’Instrucció número 13 de Barcelona ha demanat al que va ser coordinador del Pacte Nacional pel Referèndum, Joan Ignasi Elena, si aquesta plataforma va rebre subvencions públiques. Elena, que ha declarat com a testimoni en la causa de l’1-O aquest divendres, ha respost que només rebien aportacions individuals, segons han explicat fonts properes. El jutge també s’ha interessat per qui va ser el responsable de comprar el domini de la web ‘pactepelreferendum.cat’ i els testimonis que han declarat, com Elena o el director general d’Atenció Ciutadana, Jordi Graells, han respost que ho desconeixien. Elena, que ha preferit no donar detalls als periodistes del contingut de les preguntes ni de la seva declaració a la sortida, sí que ha incidit que el conflicte català requereix “diàleg”. Elena ha explicat al magistrat que investiga l’1-O que no tenien dificultats per fer funcionar el Pacte Nacional pel Referèndum a través d’aportacions individuals o de les mateixes entitats, segons han assenyalat fonts properes. També li han demanat quantes vegades es van reunir al Parlament. Una altra de les preguntes destacades ha estat qui va ser el responsable d’adquirir els dominis de les webs ‘pactepelreferendum.cat’, ‘referendum.cat’ i ‘catalanreferendum.eu’ i Elena ha respost que no ho sabia. Graells tampoc coneixia qui va firmar la compra dels dominis, si bé ell va signar-ne l’autorització d’ús. D’altra banda, han preguntat a Elena per què el Pacte Nacional pel Referèndum va funcionar durant pocs mesos, ja que va començar a caminar el desembre del 2016 i va presentar l’informe final el juny del 2017. També havia estat citada com a testimoni una funcionària del Departament de Presidència que en coordina les webs i que ha assenyalat que el seu paper es va limitar a supervisar-ne la seguretat per als usuaris. També han declarat un tècnic del Centre de Telecomunicacions i Tecnologies de la Informació (CTTI) i un altre del Centre de Seguretat de la Informació de Catalunya (CESICAT). Després de declarar, Elena ha atès els mitjans a la sortida de la Ciutat de la Justícia, i en una “reflexió general” ha subratllat que seria “bo” que el conflicte entre Catalunya i Espanya es resolgui a partir del “diàleg”. Segons l’exdiputat parlamentari, és la política qui ha de resoldre la situació, i no els tribunals.

Summary: El jutge de l’1-O demana qui va pagar el Pacte pel Referèndum i Elena respon que rebien aportacions individuals


Els ex-consellers de la Generalitat de Catalunya Joaquim Forn, Josep Rull i Jordi Turull esperen ser traslladats a centres penitenciaris catalans aquesta mateixa setmana, després que el jutge Pablo Llarena hagi emès la mateixa ordre que amb la resta de presos polítics. Dolors Bassa, Jordi Sànchez, Jordi Cuixart, Raül Romeva, Carme Forcadell i Oriol Junqueras han sortit avui cap als centres penitenciaris dels Lledoners, al Bages, i del Puig de les Basses, a l’Alt Empordà. En una interlocutòria, el jutge assegura que no veu cap raó processal per oposar-se al trasllat, però recorda –com va fer la setmana passada en la resta de casos– que la decisió està en mans del departament espanyol d’Institucions Penitenciàries. El magistrat respon d’aquesta manera l’escrit que li ha fet arribar Institucions Penitenciàries a través del director del centre d’Estremera que proposa el trasllat per raons de vinculació familiar. El vist i plau de Llarena és un pas més dins del protocol establert en aquest tipus de casos en què a més de la petició de les defenses cal un informe positiu per part d’Institucions Penitenciàries. Un cop obtinguda la resposta del jutge, com en els casos de Junqueras, Romeva, Sànchez, Cuixart, Bassa i Forcadell, la Junta d’Avaluació d’Estremera estudiarà i aprovarà el trasllat als centres penitenciaris catalans. La comunicació implica que el magistrat no preveu dur a terme noves diligències que requereixin la presència de Forn, Rull i Turull, que té en aquests moments en situació de presó provisional. Institucions Penitenciàries notifica a la Generaitat els trasllats de Rull, Turull i Forn, que aniran a Lledoners La Secretaria General d’Institucions Penitenciàries, del ministeri espanyol de l’Interior, ja ha notificat a la Conselleria de Justícia de la Generalitat el trasllat dels tres polítics presos que quedaven pendents de la resolució del magistrat Pablo Llarena. Així, Jordi Turull, Josep Rull i Joaquim Forn també seran traslladats a una presó catalana, en el seu cas a la de Lledoners, com Oriol Junqueras, Raül Romeva, Jordi Sànchez i Jordi Cuixart. Després de la resolució de Llarena coneguda aquest dimarts al migdia, el govern espanyol ja ha notificat la decisió al govern de Catalunya i el trasllat es farà en els propers dies, una mica després de la resta de presos, que ja són de camí a Catalunya.

Summary: Vist-i-plau a Forn, Rull i Turull perquè siguin a les presons catalanes aquesta setmana


Avui ha transcendit que la policia espanyola i la Guàrdia Civil havien detingut sis persones més, totes acusades d’incitació a l’odi per comentaris a les xarxes socials sobre la violència dels cossos policíacs espanyols durant el referèndum de l’1-O. El primer cas que ha transcendit és el d’un professor de Tremp, Manel Riu, detingut per la Guàrdia Civil i acusat d’incitació a l’odi a les xarxes socials. Riu s’ha acollit al dret a no declarar i ha quedat en llibertat després de signar uns documents al costat del seu advocat. Ara preveu que el citarà un jutge d’instrucció. Segons que ha explicat Riu a l’ACN, els agents li han preguntat si va fer alguna publicació a les xarxes socials el 7 d’octubre. Però diu que no ha pogut veure cap entrada de Facebook ni cap piulet concret i que la denúncia és ‘genèrica’. Assegura que va criticar la violència policíaca durant el referèndum del primer d’octubre. El segon cas és el de dos joves de Camarles i Deltebre, detinguts el 31 d’octubre per la policia espanyola per presumptes ‘amenaces’ i ‘injúries’ contra els cossos policíacs espanyols a les xarxes socials. També se’ls acusa d’incitació a l’odi i a la discriminació. El tercer cas s’ha donat a les comarques de Lleida. Tres persones han estat detingudes aquests últimes dies acusades d’incitació a l’odi a les xarxes socials contra agents de la policia espanyola arran de la violència policíaca de l’1-O. Per últim, dos activistes gironins no s’han presentat avui a la comandància de la Guàrdia Civil. Han dit que no saben quins fets concrets els poden atribuir perquè la Guàrdia Civil en cap moment no els ha identificat. Tot i que no han entrat a la comandància, s’han concentrat a la porta de les dependències de la policia, juntament amb desenes de persones, darrere una pancarta en què es podia llegir ‘Defensar la terra no és delicte’.

Summary: Sis detinguts més en la repressió de la policia espanyola


L’edició 2017 de La Marató de TV3 i Catalunya Ràdio, dedicada a les malalties infeccioses, ha tancat definitivament el marcador amb 9.758.075 euros. Des de l’emissió del programa, el 17 de desembre, fins al 31 de març, quan ha acabat el període de recepció de donatius, el marcador ha incrementat la xifra en més de 2,5 milions d’euros. Aquest resultat situa el marcador entre les cinc recaptacions més elevades de les 26 edicions. Aquests recursos es destinaran a la recerca biomèdica, per tal de prevenir, tractar més eficaçment, millorar la qualitat de vida de les persones que les tenen i fins i tot arribar a curar les malalties infeccioses. La Fundació La Marató finançarà els projectes d’investigació que resultin més ben valorats entre els 214 que s’han presentat a la convocatòria d’ajudes. Actualment, científics d’àmbit internacional experts en malalties infeccioses revisen els projectes candidats mitjançant un procés d’avaluació coordinat per l’Agència de Qualitat i Avaluació Sanitàries de Catalunya. Cada treball serà puntuat per dos avaluadors en funció de la qualitat, metodologia, rellevància científica, sanitària i social, valor innovador i viabilitat. Finalment, un comitè presentarà una llista amb els treballs més ben valorats, que serà estudiada per la Comissió Assessora Científica i traslladada al Patronat de la Fundació per ser aprovada. La decisió sobre la distribució dels fons recaptats es farà pública durant l’octubre del 2018. Durant l’edició del 2017 de La Marató es van fer 3.307 activitats populars que van mobilitzar un milió de persones. 3.200 voluntaris van atendre els milers de donatius telefònics durant l’emissió dels programes i 234.268 joves van assistir a les 5.339 conferències fetes en un miler de centres educatius, cívics i biblioteques. La Marató 2018 La pròxima edició del programa es farà el diumenge 16 de desembre i estarà dedicada al càncer, una malaltia que representa la primera causa de mort entre els homes i la segona entre les dones, i que manté una incidència molt alta: es calcula que, al llarg de la seva vida, en tindran un de cada dos homes i una de cada tres dones.

Summary: La Marató de TV3 i Catalunya Ràdio dedicada a les malalties infeccioses tanca el marcador amb 9.758.075 euros


Gonzalo Boye i Jaume Alonso-Cuevillas han comprovat, durant la defensa del president Puigdemont i els consellers a l’exili en el procés d’extradició demanat pel jutge Pablo Llarena, l’estupefacció dels advocats i jutges belgues i alemanys amb com procedeix la justícia espanyola. Ho explicaven tots dos a l’acte de dimarts passat amb subscriptors de VilaWeb (vegeu i llegiu-ne ací la conversa íntegra) moderat per Vicent Partal. Vegeu ací just quan ho expliquen: —Gonzalo Boye: De debò, un dels problemes més grans que hem tingut és explicar a fora què vivim i que no ens enviïn en una unitat psiquiàtrica, perquè podrien dir: ‘Hòstia, se’m va aparèixer aquí un sonat, que em va començar a explicar la història d’Espanya, i l’hem hagut d’internar. I també és un problema amb els jutges, perquè ells pregunten: ‘Però, n’hi ha per a tant?.’ I la resposta és: ‘No, ho hem reduït perquè sigui creïble.’ El relat ha de tenir un sentit lògic… Com expliques a un jutge d’un tribunal –que ells diuen regional– perquè no li sembli increïble? En un estat federal no hi ha tribunals regionals, sinó federals, i aquests tenen la mateixa capacitat que el TS espanyol, encara que allà tots són doctors. La quantitat d’hores que hem trigat a aprimar temes… només perquè sembli que tinguin una explicació lògica. Boye i Cuevillas parlaven de com Llarena intenta fer veure que hi va haver malversació l’1-O. —Jaume Alonso-Cuevillas: I encara és més greu que això que diu en Gonzalo, perquè en el cas del 9-N ‘’hi van destinar recursos públics i és justificat. Però el primer d’octubre, no, perquè ja se sabia que no se n’hi podrien destinar. No són dos actes idèntics, i això encara és més greu. Sobre el que diu en Gonzalo d’aprimar les coses, imagineu-vos que en una sèrie política com ‘House of cards’, un guionista hagués fet un guió com el que ha passat a Catalunya en els últims mesos. Quan l’hagués presentat l’hi haurien refusat dient: ‘Això no s’ho creu ningú.’ —V. P.: Un jutge d’un tribunal belga o alemany deu pensar que un jutge espanyol és igual que ell. —G. B.: Ho deu pensar, sí. En un principi. —J. A.-C.: El principi de les euroordres es basa en la confiança d’estats de dret i, sobre el paper, Espanya ho és. De fet, les lleis processals espanyoles són de les més garantistes de totes. Si aquí ja ho sabem, ja hem fet tots el màster, més que a la Juan Carlos I, ja anem pel nivell avançat! L’euroordre funciona per dos sistemes, un de ràpid, si és per una llista de delictes com homicidi, tràfic de drogues o corrupció: llavors es lliura la persona automàticament. I ells van intentar fer la trampa de colar-ho com a corrupció. I aleshores, quan els jutges belgues van dir que allò no era corrupció van dir: ‘No, no, és que els jutges belgues no ho han entès bé.’ Si en algun moment partien que Espanya era igual, de seguida es van adonar que no, que aquí les coses no estan ben fetes. El jutge belga ha d’analitzar la causa amb el que vostè li envia, i si vostè no li envia tota la informació, ell no ha de venir a mirar què passa aquí. Quan els vam explicar que, en una querella de cent setze pàgines, els documents no hi eren adjunts, sinó que eren enllaços, que en un paper si toques l’enllaç no s’obre res… I ens citaven un dia festiu –l’u de novembre– per a l’endemà a les nou del matí. Això no s’entén, encausar-te pel delicte més greu que hi ha al codi penal amb menys de 24 hores d’antelació és absolutament impensable. I com aquesta, una carretada.

Summary: Boye explica la sorpresa dels jutges alemanys amb Llarena i la justícia espanyola


El parlament algerià ha aprovat aquest cap de setmana quasi per unanimitat la reforma de la constitució promesa pel president Abdelaziz Bouteflika fa cinc anys, enmig de l’onada de protestes de la Primavera Àrab. La revisió constitucional ha estat aprovada pels dos partits de la coalició governamental amb el boicot de l’oposició, que considera que no aporta solucions a la crisi econòmica del país. El nou text limita a dos el nombre de mandats presidencials, prohibeix als algerians amb doble nacionalitat d’accedir a alts càrrecs de la funció pública i atorga a l’amazic l’estatut de llengua cooficial d’Algèria, però no en el mateix pla d’igualtat que l’àrab, que resta com a llengua nacional de l’estat. Es calcula que l’amazic té uns deu milions de parlants sols a Algèria, una quarta part de la població del país. Tot i aquest important pes numèric, les autoritats algerianes han mantingut històricament una política contrària a aquesta llengua pròpia del Magrib, parlada amb moltes variants del Marroc fins a Egipte i també per les poblacions tuaregs del Sàhara. Des de la independència del país, el 1962, l’àrab va substituir el francès com a llengua única de l’estat, sense deixar espai per a l’amazic. A la dècada del 1980 hi hagué l’anomenada Primavera Amaziga, especialment a la regió muntanyenca de la Cabília, per a reclamar l’oficialitat de la llengua i el reconeixement de la identitat amaziga a Algèria. Aquell primer moviment popular d’oposició a les autoritats des de la independència, durament reprimit per les autoritats, va servir per a situar les reivindicacions identitàries i lingüístiques d’aquesta part de la població en l’agenda política algeriana. El 1995 es va crear l’Alta Comissaria per l’Amaziguitat (HCA), un organisme oficial encarregat de promoure la llengua i d’introduir-ne l’ensenyament a l’escola. Tanmateix, dos decennis més tard, sols s’ensenya en la meitat dels departaments del país i abasta una ínfima part de l’alumnat. Aquest reconeixement de la cooficialitat de l’amazic, malgrat que representa un avenç en termes legals a Algèria i una primícia en l’àmplia àrea on es parla aquesta llengua (al Marroc sols hi ha des del 2001 un Institut Reial de la Cultura Amaziga), ha estat rebut amb suspicàcies i rebuig per les principals entitats amaziguistes. És el cas del Congrés Mundial Amazic, contrari a ‘la supremacia de la llengua àrab’ a la nova constitució, i del Moviment per l’Autodeterminació de la Cabília (MAK), que considera ‘aquesta enèsima constitució algeriana colonial, il·legal, miserable i estrangera’ i reclama, alhora, el reconeixement del dret de decidir d’aquest territori.

Summary: Algèria declara l’amazic llengua oficial, per sota de l’àrab


Investigadors de l’Hospital de Sant Pau, la Universitat Autònoma de Barcelona i el CIBER-BBN han demostrat la potent activitat contra la metàstasi d’una nova forma farmacèutica que elimina selectivament les cèl·lules mare metastàsiques. S’administra de forma subcutània i allibera nanopartícules que es dirigeixen cap als teixits tumorals augmentant la seva captació en les cèl·lules mare. Aquest augment de captació és el que elimina les cèl·lules responsables de la metàstasi, amb un potent efecte de prevenció i sense efectes adversos o tòxics detectables en un model de càncer colorectal. No és necessària l’administració hospitalària i es podria utilitzar en el tractament de com a mínim vint-i-tres tipus de càncer. Publicat a ‘Advanced Materials’, el treball descriu la generació per part dels mateixos investigadors d’una nova forma farmacèutica d’administració subcutània i alliberament sostingut de nanopartícules proteiques citotòxiques dirigides que eliminen selectivament les cèl·lules mare metastàsiques, induint un potent efecte de prevenció de la metàstasi en un model de càncer colorectal en ratolins de laboratori sense efectes adversos o tòxics detectables. Aquesta nova forma farmacèutica d’administració subcutània per alliberament sostingut permet administrar altes dosis d’aquest nanofàrmac, en intervals prolongats (setmanes en ratolins i probablement mesos en humans) sense toxicitat en el punt d’injecció o en els teixits normals, mentre genera un potent efecte antimetastàtic. El desenvolupament del fàrmac per a la seva administració en humans reduiria la necessitat d’injectar dosis freqüents, per via intravenosa, dels fàrmacs antitumorals citotòxics actuals, que requereix hospitalització. Aquest efecte aconsegueix una reducció notable de la mida del tumor al còlon alhora que bloca el desenvolupament de metàstasis en els ganglis limfàtics, el pulmó, el fetge i el peritoneu, sense captació ni toxicitat apreciable en teixits sans. Aquesta teràpia ofereix una resposta a la urgent necessitat mèdica d’inhibir el desenvolupament de les metàstasis, que representa la principal causa de mort en pacients amb càncer.

Summary: Una nova forma farmacèutica elimina selectivament les cèl·lules mare responsables de la metàstasi


L’ex-conseller de Cultura Joaquim Ferrer (Barcelona, 1937 – Alella, 2016) s’ha mort aquesta matinada d’una malaltia que se li havia manifestat recentment. Fou historiador i polític. De ben jove ja va militar en la clandestinitat contra la dictadura. Amb Josep Pallach va fundar Reagrupament Socialista i Democràtic de Catalunya, que després passaria a ser PSC Reagrupament. Amb la mort prematura de Pallach i l’arribada de la Transició, Ferrer va passar a militar a Convergència Democràtica de Catalunya. En el segon mandat de Jordi Pujol al capdavant de la Generalitat de Catalunya, Joaquim Ferrer va ser nomenat conseller de Cultura (1985-1988), el càrrec de més responsabilitat que va exercir, tot i que també va ser diputat per CDC al Congrés espanyol a les eleccions generals del 1982, i després va ser elegit diputat del Parlament de Catalunya en les eleccions de 1988, 1992, 1995 i 1999. Llavors passaria al Senat espanyol com a portaveu del grup de CiU. De la seva etapa de conseller de Cultura, recorda l’escriptor i periodista Rafael Vallbona, que en va ser el seu cap de premsa: ‘Amb la seva bonhomia i l’aparent caràcter despistat, Joaquim Ferrer, malgrat rebre instruccions de desmantellar el Pacte Cultural auspiciat per Joan Rigol, l’anterior conseller de Cultura, va obrir la porta de la modernitat a la conselleria. I va establir un pont amb la intel·lectualitat cultural espanyola, a més de buscar la internacionalització de la cultura catalana. Van ser uns anys que vam gaudir molt. Ell era un individu captivador.’ En aquest sentit, el poeta i traficant d’idees Vicenç Altaió, que va formar part de la comissió de modernització cultural en l’etapa de Joaquim Ferrer com a conseller, explica: ‘Era l’any 1985 i feia poc que acabaven de nomenar Joaquim Ferrer com a nou conseller de Cultura, quan vaig rebre una trucada del seu cap de gabinet, l’escriptor Oriol Pi de Cabanyes, que em citava per l’endemà a la conselleria. El nou conseller era conegut com a historiador heterodox, però no ens era un nom familiar en l’àmbit polític. Venia del «pallaquisme». L’endemà, quan vaig arribar a la reunió amb el conseller, també s’esperaven l’editor Jaume Vallcorba i l’escriptor Quim Monzó. Quim Ferrer es va reunir amb tots tres i ens va explicar que en la legislatura anterior, la de Joan Rigol, s’havia traçat el mapa amb les necessitats d’infraestructures culturals per gèneres (les museístiques, les musicals, etc), un mapa que havia començat el primer conseller de Cultura de la represa democràtica, Max Cahner. I tot i haver-se desmantellat el Pacte Cultural de Rigol, ell ens demanava de «trencar el cul d’ampolla de la cultura catalana». En aquella reunió, ens va demanar si voldríem formar part de la comissió per a la modernització de la cultura catalana. El conseller va rebre tres respostes: Jaume Vallcorba va dir que no podia col·laborar perquè «com menys estat millor». Quim Monzó va dir que un s’ha de mantenir al marge del poder per mantenir la independència. I la meva resposta, que tot i venir de l’esquerra radical, era partidari de dialogar amb les institucions públiques, en considerar que si s’expulsa la cultura de l’espai polític, el país és orfe.’ Continua Altaió: ‘El conseller Joaquim Ferrer va marcar tres eixos, que es van materialitzar en tres comissions: la del diàleg amb el món cultural de l’estat espanyol, la comissió del pont aeri, on hi havia Martí de Riquer i Lázaro Carreter, per exemple; la comissió de la internacionalització de la cultura catalana, on hi havia Marta Pessarrodona, Federico Correa, el doctor Dexeus…; i la comissió de modernització de la cultura catalana, on es trobava Oriol Regàs, Pau Riba, Claret Serrahima, després Juli Capella… Aquest fou el seu llegat.’ Com a historiador, la recerca de Joaquim Ferrer al principi es va centrar en l’estudi del CADCI i del moviment obrer català, amb llibres com ‘Layret 1880-1920’ (1971), ‘El primer primer de maig a Catalunya’ (1972), ‘La vaga de l’Harry Walker de Barcelona’ (1972), ‘Simó Piera: perfil d’un sindicalista’ (1973). Altres llibres que va publicar: ‘La lluita pels ajuntaments democràtics (1966-1976)’ (1977); ’Un nou impuls per a Catalunya’ (1982); ‘A mig camí’ (1989); ‘El fil roig’ (1994); ‘Els papers de Salamanca: història d’un botí de guerra’ (1996), amb J. M. Figueres i J. M. Sans i Travé; ‘Ramon Boladeras ‘Rambol’: Testimoni de llibertat’ (1997); ‘Des del centreesquerra’ (2000) amb Pere Baltà, Rafael Hinojosa i Miquel Reníu; i ‘Josep Tremoneda: plantar cara a la por’ (2008). El president Carles Puigdemont ha expressat el seu condol a Twitter: Ens arriba la trista notícia de la mort de l'exconseller Joaquim Ferrer. Li agraeixo tot el que ha fet per Catalunya, i la seva amistat. DEP — Carles Puigdemont (@KRLS) May 10, 2016

Summary: S’ha mort Joaquim Ferrer, ex-conseller de Cultura


La Comissió 8-M, convocant de la vaga feminista del 8 de març de 2018, ha instat als sindicats a convocar una vaga general de 24 hores el proper 8 de març, i ha titllat de vergonyosa i insuficient la convocatòria d’aturades de dues hores anunciada per CCOO i UGT. El moviment feminista ha rebut amb indignació i rebuig la decisió dels sindicats de convocar aturades de dues hores el 8 de març i han afirmat que és una prova més que ‘les dues principals centrals sindicals no estan sent capaces de llegir el clima social ni de fer un bon balanç del 2018’. Així doncs, han dit que esperen que rectifiquin mentre han instat a la resta de sindicats a ‘estar a l’altura del moment i convocar vaga general’. A la mobilització de l’any passat, CCOO i UGT van fixar aturades de dues hores durant el matí i també a la tarda. Des del moviment feminista consideren ‘més urgent que mai generar llaços entre els diferents agents socials i polítics’ davant l’auge de l’extrema dreta i l’amenaça que aquesta suposa per als drets de les dones, persones LGTB + i migrants, i davant les proliferació de discursos misògins i racistes. El passat mes d’octubre, la Comissió 8-M va decidir convocar vaga feminista també a l’any 2019 en una trobada estatal a la que van acudir més de 500 dones de diferents territoris de l’estat espanyol. El cinquena trobada estatal de la Vaga Feminista es celebrarà a València els dies 26 i 27 de gener i acabarà de tancar els motius pels quals les feministes criden a la vaga. En aquesta convocatòria, igual que la de l’any passat, les feministes es proposen mobilitzar una vaga en quatre àmbits: cures, consum, laboral i estudiantil. Les organitzadores esperen repetir l’èxit de la passada convocatòria i estan convençudes que aquest 8 de març tornarà a fer història. ‘Estem en un moment clau en la lluita pels drets de les dones a tot el món’, afirmen des de la Comissió, apuntant que cada vegada més sectors de la societat estan comprenent que el patriarcat és un problema estructural i que cal posar fi a la discriminació i les violències masclistes que condicionen la vida de les dones.

Summary: La Comissió 8-M reclama als sindicats que convoquin vaga de 24 hores el 8 de març, Dia de la Dona Treballadora


Ja hem superat el primer mes de judici contra el procés al Tribunal Suprem espanyol i no hi ha manera que hi aparegui la violència, que és requisit per a una condemna per rebel·lió o per sedició. Ni en els interrogatoris als dotze acusats ni en els dels més de seixanta testimonis que han comparegut a la sala de vistes presidida per Manuel Marchena. Alguns, proposats per la fiscalia, s’hi han escarrassat, com l’ex-ministre d’Interior Juan Ignacio Zoido, l’ex-secretari d’estat de seguretat José Antonio Nieto i el coronel de la Guàrdia Civil Diego Pérez de los Cobos. Tots fonamenten l’acusació en un relat que diu que la violència rebel es desplegava de manera coordinada i planificada en dos grans braços: el dels Mossos d’Esquadra, com a ‘cos armat amb disset mil agents’, i el de la gent que es manifestava o que anava votar, és a dir, ‘les muralles humanes’ de què van parlar els fiscals. Després de la declaració del major Josep Lluís Trapero i dels ex-comissaris Manuel Castellví i Emili Quevedo, a les acusacions se’ls ha ensorrat una d’aquestes dues potes de la rebel·lió. Però encara tenen molt de marge, en el discurs acusatori, per a aconseguir una sentència condemnatòria, bé per rebel·lió, bé –si més no– per conspiració per a la rebel·lió o per sedició. I ho començaran a provar amb els agents de la Guàrdia Civil que testificaran a partir d’avui. Hi ha desenes d’agents a qui la fiscalia i l’advocacia de l’estat han demanat com a testimonis perquè ajudin a argumentar l’acusació de rebel·lió o de sedició. Aquesta setmana declararan vint-i-quatre agents que van participar en els escorcolls dels dies 19 i 20 de setembre del 2017, però no pas al Departament d’Economia, sinó en uns altres llocs com ara a la seu d’Unipost de Terrassa, a la nau d’una empresa de Bigues i Riells on van trobar butlletes de vot per al referèndum i en un magatzem de Can Barris, a Barcelona, i un altre de l’empresa Disnet, a Sabadell, on van trobar material de difusió de l’1-O. Amb aquests testimonis, els fiscals miraran de recaptar més informació per a bastir l’acusació de malversació, sobre la qual no han tingut pas èxit amb els testimonis que han declarat fins ara, perquè no han pogut constatar cap pagament a compte de l’administració de la Generalitat que hi tingués res a veure. I, a més, maldaran per obtenir declaracions dels agents que els permetin de fer veure allò que l’ex-delegat del govern espanyol a Catalunya Enric Millo i Pérez de los Cobos van declarar sobre el ‘clima de violència’ i els ‘nombrosos incidents’ que hi havia a Catalunya aquell mes de setembre, en escorcolls com els que van fer agents de la Guàrdia Civil. Tornaran a posar en tensió allò que és propi del dret de protesta i de manifestació amb allò que volen presentar com una mobilització orquestrada per a impedir violentament la feina de comitives judicials o de dispositius de policia, de manera que pugui encaixar amb la rebel·lió o, si més no, amb la sedició. Conspiració, sedició… La fiscalia mirarà d’estirar tant com pugui la rebel·lió, ‘l’alçament públic i violent’ per aconseguir la independència; les declaracions de la cúpula desactiven un argument principal del seu escrit d’acusació, que eren les instruccions directes del govern als Mossos perquè fessin possible el referèndum i impossible l’ordre judicial. Portaran la criminalització de la mobilització social fins al límit, i això pot ser una oportunitat per a les defenses de fer més visible que mai l’element polític i d’excepció que és aquest judici, amb aquesta acusació. La remor de fons a Madrid és que es mirarà d’ajustar la sentència perquè, ja que la rebel·lió no se sosté de cap manera, la condemna sigui per sedició o per conspiració per a la rebel·lió. Això facilitaria la unanimitat dels set magistrats de la sala en la sentència, d’una banda, i serviria per a exhibir una aparent magnanimitat, d’una altra. És d’aquest parer la penalista Isabel Elbal, que en aquesta entrevista a VilaWeb diu: ‘ encaixa perfectament amb tot allò hem llegit i escoltat en mitjans generalistes de l’Ebre cap avall, sobre el fet que la sala estudia de condemnar per conspiració per rebel·lió o sedició. I aquí la declaració de Trapero hi encaixa com un guant. Jo crec que no és gens intranscendent. Les condemnes previstes pel codi penal són molt altes per a aquests dos delictes. I no baixen dels deu anys.’ En efecte, la conspiració per a la rebel·lió pot ser castigada amb vuit anys de presó. I què és una conspiració, segons el codi penal espanyol? ‘Quan dues o més persones es concerten per a l’execució d’un delicte i resolen d’executar-lo.’ Les acusacions –o els magistrats en la sentència– podrien mirar de presentar la determinació del govern d’acomplir el referèndum del Primer d’Octubre, malgrat els advertiments dels Mossos, com una conspiració. Però per a cometre quin delicte? Un referèndum unilateral? És despenalitzat del 2005 ençà. Els caldrà sostenir un relat violent. De la mateixa manera que amb la sedició, que és castigada amb penes que poden arribar a quinze anys de presó, per a ‘l’alçament públic i tumultuari amb l’objectiu d’impedir, per la força o fora de les vies legals, l’aplicació de les lleis; o a qualsevol autoritat, corporació oficial o funcionari públic, l’exercici legítim de les seves funcions o el compliment dels seus acords, o de les resolucions administratives o judicials’. Per això a les acusacions els és tan necessari de donar credibilitat al testimoni de la secretària judicial que va participar en els escorcolls al Departament d’Economia. Els testimonis de la setmana vinent encara seran més decisius per a la construcció d’aquest relat, perquè declararan els caps dels dispositius de la Guàrdia Civil el 20-S a Economia, entre més. Els altres testimonis Tanmateix, abans, durant les tres sessions d’aquesta setmana, declararan els guàrdies civils d’uns altres escorcolls del setembre del 2017. Serà després dels testimonis pendents de declarar dijous passat, que no ho van poder fer per l’extensió de la declaració de Trapero. Són l’ex-secretari d’estat d’Hisenda espanyol, Felipe Martínez Rico, mà dreta de Montoro al ministeri; i David Badal, funcionari del departament de Treball i gestor del programa d’expedients de contractació. Són dos testimonis importants per a l’acusació de malversació.

Summary: El pla B de la fiscalia sobre la rebel·lió comença aquesta setmana


El facilitador i un dels màxims responsables de l’acord de pau firmat el 2016 pel govern de Colòmbia i les FARC, Henry Acosta, ha dit que empresonar els dirigents independentistes catalans no és la solució al conflicte entre Catalunya i Espanya. En una entrevista a l’ACN, ha remarcat la necessitat que les parts seguin a parlar a partir de ‘dos grans pilars’ claus a Colòmbia, ‘la credibilitat i la confiança’. Tanmateix, ha afegit que en la negociació cal cedir interessos perquè fructifiqui i s’arribi a l’acord per a poder viure en pau. Acosta ha estat a Mollerussa (Pla d’Urgell), on ha rebut el Premi Ànima i ha avançat que els mesos vinents es reunirà amb dissidents de les FARC per traslladar-los la necessitat de desdir-se del combat armat. De fet, quan faltaven pocs dies per la firma de l’acord de pau, Henry Acosta també va visitar Catalunya per fer campanya en favor de la pau al seu país. Era el 2016 i va ser rebut al parlament per l’aleshores presidenta Carme Forcadell i també pel conseller d’Afers Exteriors, Raül Romeva. Ha afirmat amb rotunditat que ‘no hauria d’haver passat’ que Forcadell i Romeva, com també la resta de consellers i dirigents socials, haguessin estat empresonats i condemnats pel referèndum. ‘Cal seure a parlar sense insistir en qui són els bons i qui els dolents’, assenyala Acosta, que també recorda que, tot i que és complicadíssim, situacions així es poden solucionar, com a Colòmbia’. També posa de manifest la necessitat de ‘cedir interessos’ entre les dues parts per arribar a un acord que permeti de ‘viure en pau i començar a treballar en el desenvolupament social i econòmic’. En aquest aspecte, Acosta també considera adient de cercar intermediaris que ajudin a arribar a l’acord entre Catalunya i Espanya, tal com va aconseguir ell a Colòmbia i proposa de fixar una agenda per a començar a resoldre la situació. Està convençut que al final el diàleg entre les dues parts hi serà, perquè ‘si es fa per força’, com ara, ‘ningú no ho aguantarà’. Converses d’ací a poc temps amb dissidents de les FARC Henry Acosta ha avançat a l’ACN que té previst de reunir-se amb els comandaments al càrrec d’algunes de les guerrilles més importants de dissidents de les FARC que encara opten per la lluita armada i que s’oposen a l’acord de pau. L’ha escrit un dels dissidents més importants que acompanya Iván Márquez, i ja ha demanat autorització al president de Colòmbia, Iván Duque, per a poder-hi anar a conversar, ‘però no per a ser facilitador’. Confia que aquesta trobada podrà arribar entre el desembre i el febrer i traslladarà als dissidents la necessitat de no persistir en la proposta de combatre perquè es faci una Assemblea Constituent que obligui a implementar l’acord final i que determini que Colòmbia sigui un país socialista. Acosta considera, en aquest sentit, que els dissidents s’han d’oblidar d’aquest paràmetre perquè ‘el món globalitzat no permet països socialistes’. ‘La situació a Bolívia és lamentable’ Sobre l’estat de Bolívia després de l’exili del president Evo Morales, assegura que la situació és lamentable. La considera conseqüència dels ‘interessos econòmics’ de tercers i assenyala que ‘no és un secret’ el recent descobriment a Bolívia del potencial mundial en liti i ho relaciona directament amb el fet que setmanes després ‘tombin’ el president perquè es nega a ‘lliurar aquesta producció’. Segons Acosta, això demostra que el món continua girant al voltant de la necessitat de ‘fer coses a la valenta i sense negociar’. Premi Ànima Ciutat de Mollerussa 2019 Henry Acosta ha vingut a Catalunya a rebre el Premi Ànima Ciutat de Mollerussa 2019 de l’ONG Centre d’Iniciatives Solidàries Ángel Olaran i de l’ajuntament de la ciutat. Ha afirmat que és un ‘honor’ que hagin pensat en ell per aquest premi i ha assegurat que, aquesta distinció, en saber-se que la rebria, va ser ‘molt destacada’ a Colòmbia. De fet, assenyala que al seu país no li han fet cap reconeixement per la seva tasca com a facilitador de l’acord de pau i ha destacat que el president Duque li va escriure un correu electrònic dijous per dir-li que era un ‘reconeixement molt merescut’.

Summary: El facilitador de la pau a Colòmbia diu que la presó no és la solució a Catalunya


La fletxa gegant de la Via Lliure ha arrencat puntualment, a les 17.14, de la confluència de la Meridiana amb el carrer de Rosselló-Pòrcel cap al parc de la Ciutadella. I ha anat avançant durant tres quarts, enmig de centenars de milers de manifestants. En el vídeo que us oferim, podeu veure tot el recorregut de la fletxa, amb trams d’imatge accelerada, condensat en nou minuts. També podeu veure aquest vídeo amb imatges espectaculars de la Via Lliure que ha ofert l’ANC:

Summary: El recorregut íntegre de la fletxa de la Via Lliure en nou minuts


El conseller d’Afers Exteriors Raül Romeva ha fet una defensa del dret d’autodeteminació i el pacifisme en la seva declaració d’avui al Suprem espanyol, en el judici contra el procés. Com va fer Oriol Junqueras, Romeva tan sols ha respost a les preguntes del seu advocat, Andreu Van den Eynde. Ha començat la intervenció reivindicant-se com a pres polític. A més, ha explicat que va rebre propostes de mitjancers internacionals i de l’estat espanyol i ha dit què significava, segons ell, la declaració d’independència del 27 d’octubre de 2017. Guia del judici contra el procés: tot allò que cal saber-ne Vegeu a continuació en vídeo els moments més destacats de la declaració de Romeva al Suprem espanyol: ‘Em considero un pres polític’ Lliçó al Suprem sobre el dret d’autodeterminació ‘Joan Herrera no és independentista, però és demòcrata’ Romeva defensa que és molt més probable aconseguir la independència sense violència ‘Les democràcies han de garantir el dret de manifestació’ ‘Per què hauríem d’haver renunciat al referèndum?’ ‘Ens trobàvem cadires buides, telèfons penjats i portes tancades’ Sobre la violència policíaca de l’1-O Romeva explica que va rebre propostes de mitjancers internacionals El significat de la declaració d’independència per a Romeva Abans de Romeva ha declarat el conseller de Presidència, Jordi Turull. Ha començat la declaració en el judici contra el procés contestant a l’interrogatori del fiscal espanyol Jaime Moreno. Des de bon començament, Turull ha exhibit una gran habilitat dialèctica, ha parat els peus al fiscal unes quantes vegades i ha fet una defensa del caràcter pacifista del sobiranisme català. Vegeu ací les quinze bufetades dialèctiques de Turull al fiscal.

Summary: La lliçó de Romeva sobre l’autodeterminació al Suprem, en deu moments


El president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart, ha demanat al Tribunal Constitucional la seva llibertat per tal de poder passar el confinament a casa i dirigir la seva pròpia empresa. Els seus advocats han presentat la petició al tribunal justificant-la per l’excepcionalitat del moment i de l’estat d’alarma decretat pel govern espanyol, i alertant que passar el confinament a la presó pot suposar a Cuixart ‘perjudicis irreparables d’una magnitud incontestable’. També recorda que d’unes setmanes ençà ja se li aplicava l’article 100.2 per a dirigir la seva empresa, i ara l’ha de gestionar, enmig de la crisi, des del centre penitenciari dels Lledoners i amb trucades de vuit minuts. L’escrit presentat al TC també denuncia els nou anys de presó de la condemna del Suprem contra els presos polítics per ‘defensar i exercir drets fonamentals’. Hi afegeix que la desproporcionalitat ha estat denunciada pels més alts organismes internacionals de drets humans, com l’ONU, Amnistia Internacional o Front Line Defenders. La defensa diu que el tribunal espanyol no té cap raó per a aturar l’admissió del recurs d’empara presentat fa 20 dies per a demanar la suspensió de la pena contra Cuixart. L’escrit afirma que la declaració de l’estat d’alarma no afecta el funcionament del TC en causes amb detinguts i de tutela de drets fonamentals i llibertats públiques. ‘El mateix TC ha dictat un acord que l’habilita per aprovar mesures cautelars i resolucions en aquells casos que ho requereixin per protegir drets fonamentals’, recorden des d’Òmnium. El vicepresident i portaveu de l’entitat, Marcel Mauri, expressa que Òmnium demana ‘als poders de l’Estat que deixin de fer el ridícul a escala internacional, i es posin al costat de la democràcia i els drets humans’. I s’ha sumat als retrets contra el govern espanyol, lamentant que els presos polítics ‘han de patir un nou doble càstig: el de seguir a la presó i el de tornar a estar lluny de les seves famílies en aquests moments tan difícils que vivim com a societat. Cuixart té dos fills petits. Mauri també ha recordat que abans-d’ahir, l’Alta Comissionada de l’ONU pels Drets Humans, l’ex-presidenta de Xile Michelle Bachelet, va exigir els governs que alliberessin presos per a evitar la propagació de la pandèmia als centres penitenciaris. Bachelet va fer especial èmfasi en ‘els presos polítics’. Ahir, el govern francès va fer els primers passos en aquest sentit, anunciant que alliberaria aproximadament cinc mil presos durant el confinament perquè el passessin a casa. Els requisits: que la condemna fos a punt d’expirar i que fos per delictes menors. L’estat francès fa cas de l’ONU i allibera presos per a evitar contagis de Covid-19

Summary: Cuixart demana al TC de passar el confinament a casa