L’escriptora Carme Riera ha obtingut el 36è premi Sant Joan de novel·la amb Les darreres paraules, dotat amb 35.000 euros. La novel·la tracta de justificar la vida de l’Arxiduc Lluís Salvador d’Àustria, segons les paraules de la mateixa autora. La novel·la situa aquest personatge al llit de mort, dictant les memòries al seu secretari, en to de confessió, al castell de Brandeis, el 30 de setembre de 1915. L’Arxiduc Lluís Salvador d’Àustria va ser un brillant intel·lectual de l’època, naturalista (estava molt interessat pels escarabats), etnòleg i antropòleg. Arribà a Mallorca una mica per accident i en quedà fascinat. Per això hi va tornar i va comprar grans extensions de territori, entre el qual la serra de Tramuntana i Miramar. A Valldemossa s’hi va fer una gran possessió, son Marroig, amb un mirador, dels més bells de l’illa. Carme Riera va documentar-se sobre el personatge d’entrada per a fer una exposició que li havien encarregat, arran del centenari de la mort de l’Arxiduc. L’escriptora va llegir els llibres que en parlaven i va consultar diversos arxius, podent accedir també a alguens cartes originals. Un cop feta l’exposició, el personatge va continuar ressonant-li i va ser el punt de partida d’aquesta novel·la, que és més aviat curta. Explica Carme Riera: ‘El personatge arriba a Mallorca i això suposa un abans i un després per a l’illa, respecte a la natura i el paisatge, per exemple: construeix miradors i fins i tot una hostatgeria, per a aquells que volguessin conèixer l’illa a peu. A primers del segle XX començava funcionar el primer turisme i l’arxiduc incitava al turisme ben entès, ordenat, respectuós amb el paisatge, amb cara i ulls. Cosí de l’emperador d’Àustria i de l’emperadriu, la famosa Sissí,l’arxiduc va portar Sissí a conèixer Mallorca. A l’illa va tenir una gran passió amb una camperola, la Catalina Homar. Però a l’Arxiduc també se li coneixien amants de l’altre sexe. Ell no va tenir fills legítims i va deixar tot el seu patrimoni als fills del seu secretari. D’aquest fet també se n’ha parlat molt a les Illes. La novel·la de Carme Riera no se circumscriu només a la història de l’Arxiduc vinculat a Mallorca, sinó que també parla dels seus viatges, que van sovintejar i el van portar a llocs estranys i allunyats. Riera es pregunta si només es tractava de viatges de plaer. Ella aposta per un arxiduc que també era espia, que passava informació a les ordres de l’emperador austríac. Per això Carme Riera retrata també l’Europa de l’època. La novel·la, que publicarà Edicions 62, arribarà a les llibreries el 30 d’agost i es presentarà durant la Setmana del Llibre en Català.

Summary: Carme Riera, premi Sant Joan de novel·la amb la història de l’Arxiduc Lluís Salvador d’Àustria


El debat entre quatre dels candidats a la presidència del govern espanyol es va fer anit. Hi van participar candidats del PP (Soraya Sáenz de Santamaria), del PSOE (Pedro Sánchez), de Podemos (Pablo Iglesias) i Ciutadans (Albert Rivera). A la porta dels estudis hi havia el candidat d’UPyD, Andrés Herzog, que protestava perquè el seu partit no ha estat convidat. Tampoc no ha estat convidada Esquerra Unida ni cap partit nacionalista. La primera part del debat s’ha centrat en temes econòmics i ha estat marcada per una dura defensa per part de Sáenz de Santamaria del seu govern. Albert Rivera i Pedro Sánchez han protagonitzat algunes de les discussions més directes, en un clar indici que competeixen entre ells per la segona posició Posteriorment els temes de corrupció i les reformes institucionals han aixecat el to del debat amb enfrontaments cos a cos entre els diversos candidats i acusacions creuades. Sobre el tema català els presentadors del debat han demanat a Soraya Sáenz de Santamaría per quina raó no accepten la convocatòria d’un referèndum a l’estil del que va fer Cameron. Sáenz ha insistit en les posicions ja conegudes de que no pot fer res perquè la constitució no ho permet. Pedro Sánchez ha proposat el pas a una Espanya federal i ha acusat el PP de fer créixer l’independentisme. Per la seva banda Pablo Iglesias ha defensat el dret a decidir i la celebració d’un referèndum d’autodeterminació, al qual s’ha oposat Albert Rivera. En la part final del debat s’ha preguntat sobre els possibles pactes post-electorals. Soraya Sáenz ha dit que el PP deixarà governar a qui guanyi i que creu que així ho haurien de fer tots. Pedro Sánchez ha donat per segur el pacte de dretes entre Ciutadans i PP i ha reivindicat el PSOE com a única alternativa ja que Podemos no pot guanyar, cosa que li ha rebatut Pablo Iglesias. Albert Rivera, que ha estat visiblement nerviós al llarg del debat, no ha aclarit els dubtes sobre la seva formació i ha dit que deixaran governar a qui guanyi però que si no pot formar govern aleshores estudiaran alternatives, moment que Soraya Sáenz ha aprofitat per avisar d’un possible tripartit PSOE-Ciutadans-Podemos.

Summary: Iglesias defensa el dret de decidir en el debat a quatre


Hongria ha canviat la constitució per a prohibir els sense sostre. Segons Deustche Welle, la televisió pública Alemanya, des de la fi del comunisme Budapest ha estat de manera consistent la ciutat de l’est d’Europa amb més sense sostre. Però ara el govern autoritari de Viktor Orban ha aprovat una reforma constitucional segons la qual ‘està prohibit tenir la residència habitual en l’espai públic’. A partir d’ara la policia pot detenir qualsevol sense sostre i quedar-se amb les seves pertinences. En cas de reincidència se’ls pot enviar fins i tot a la presó. La situació ha estat denunciada per l’oposició que considera que és un gest inhumà i indigne. Es calcula que a Hongria hi ha 30.000 sense sostre. La prohibició va entrar en vigor el 15 d’octubre i, segons Euronews, la setmana passada ja es van fer tres detencions. El primer detingut fou a Godollo, una ciutat de la rodalia de Budapest. Es tracta d’un antic enginyer que va perdre la feina i la casa. El seu advocat va assegurar que el detingut és ‘inofensiu’ i conegut per la comunitat. A més, va explicar que no vol anar a una llar de sense sostres perquè habitualment hi ha baralles. El jutge el va deixar en llibertat, tot i que la fiscalia demanava trenta dies de presó. El Comitè de Hèlsinki hongarès, una entitat benèfica, ha denunciat que la reforma constitucional és ‘ofensiva contra els drets fonamentals’, però també una mesura ‘inútil i cara.’ En aquest sentit, han calculat que enviar a la presó un sense sostre costa a l’erari públic uns 8.000 florins al dia (25 euros). Per tant, un cas com el del detingut a Godollo, on la fiscalia demanava trenta dies d’internament, el cost pels contribuents és de 341 euros, molt més que el lloguer mensual d’un pis. -Article de Deustche Welle: Hungary’s homeless ban: When poverty becomes a crime –Traducció automàtica al català amb Google Translate. -Web de la campanya A Város Mindenkié (La Ciutat és de Tots, que lluita contra aquest canvi de la constitució. (En hongarès i anglès, amb moltes fotos i vídeos de la campanya) –Hungarian Free Press és un diari en anglès, molt crític amb les polítiques autoritàries del president Orban. -‘No country for the poor‘, tràiler d’un film dedicat a la lluita a favor dels sense sostre a Hongria. —VilaWeb publica cada dissabte, diumenge i dilluns la secció ‘Entendre el món’ sobre política internacional

Summary: Entendre el món: Hongria prohibeix els sense sostre, en un nou polèmic canvi constitucional


Uns quants eurodiputats han acusat el socialista espanyol Juan Fernando López Aguilar, president del Comitè de Llibertats, Justícia i Afers Interiors (LIBE) del Parlament Europeu, d’abusar del càrrec per contradir l’eurodiputada d’ERC Diana Riba davant la comissària de Drets Humans del Consell d’Europa, Dunja Mijatović. En el seu torn de pregunta a la comissària, Riba ha denunciat que la sentència de l’1-O atempta contra els drets fonamentals, com el de reunió o expressió, i li ha demanat una valoració dels fets. Tot seguit, López Aguilar ha replicat que ‘en cap cas no s’ha produït una condemna penal a l’exercici de la llibertat d’expressió’. Una intervenció que ha suscitat queixes d’alguns eurodiputats. Picabaralla al comitè de Llibertats de l' #Eurocambra per la reacció de @JFLopezAguilar a la intervenció de @DianaRibaGiner sobre la sentència de l' #1Oct. Era un debat amb la comissària de DDHH del Consell d'Europa pic.twitter.com/tx6cPw9TfE — Natàlia Segura (@nataliasegura_) October 21, 2019 ‘Fa un abús de la seva posició i se n’hauria d’abstenir’, ha recriminat a López Aguilar l’eurodiputada ecologista neerlandesa Tineke Strik. També la liberal neerlandesa Sophie in ‘t Veld ha criticat López Aguilar i ha exigit que consti en acta la seva protesta. I no han pas estat els únics eurodiputats a alçar la veu contra ell. ‘Ha passat de la ratlla’, ha reiterat Sophie in ‘t Veld, que forma part del grup Renovar Europa, on s’integra Ciutadans. López Aguilar ha dit que tenia l’obligació d’aclarir les afirmacions de Diana Riba. ‘Però això és perquè vostè és espanyol!’, li ha retret Strik, que ha dit que la comissaria és ‘prou competent’ per a entendre la qüestió tota sola. A Twitter, Kathleen Van Brempt, eurodiputada neerlandesa i socialista, ha escrit que s’ha de poder parlar obertament sobre els problemes de la justícia espanyola, encara que sigui un estat de dret. Van Brempt també ha condemnat la brutalitat policíaca. "#Spanje is een rechtstaat. Maar dat wil niet zeggen dat er geen problemen kunnen zijn met het juridische systeem. Daar moeten we ook op Europees niveau over durven praten. Bovendien is het politiegeweld in #Catalonië onaanvaardbaar." #deochtend — Kathleen Van Brempt (@kvanbrempt) October 22, 2019 Reacció de la comissària Dunja Mijatović ha anunciat al final del debat que faria una visita a l’estat espanyol, on veu anomalies amb la llibertat de reunió, per parlar amb les autoritats espanyoles. ‘Abans d’això observo la qüestió de la llibertat de reunió, que és un tema candent’, ha dit, responent a la pregunta de l’eurodiputada d’ERC Diana Riba sobre la sentència de l’1-O. En un comunicat, la comissària ha expressat la seva preocupació per l’ús desproporcionat de la força pels antiavalots a les protestes arran de la sentència. ‘Tothom ha d’involucrar-se a disminuir la tensió. Les autoritats espanyoles han de protegir el dret d’expressió i el dret d’assemblea’, ha piulat. Mijatović també ha condemnat els atacs de què han estat objecte alguns periodistes. Worried about attacks on journalists & reported disproportionate use of force by police on demonstrators in Catalonia. Everyone should play their part in de-escalating tensions. Spanish authorities should protect #freedomofexpression & #freedomofassembly https://t.co/Rl3DgmU2rZ — Commissioner for Human Rights (@CommissionerHR) October 21, 2019 En un segon piulet, la comissària ha demanat a les autoritats espanyoles que reconsiderin urgentment l’ús de pilotes de goma contra els manifestants. ‘També haurien d’investigar i sancionar totes les denúncies d’ús abusiu de la força per part dels agents de policia’, ha acabat dient. Therefore, I urge the Spanish authorities to reconsider the use of these weapons in operations aimed at managing public demonstrations. They should also investigate and adequately sanction all reported instances of abusive use of force by law enforcement officials. https://t.co/4lpeBiU3YN — Dunja Mijatovic (@Dunja_Mijatovic) October 21, 2019

Summary: Escàndol al Parlament Europeu per les violacions de drets a Catalunya i la reacció espanyola


Adrià Carrasco, exiliat a Bèlgica perquè formava part d’un CDR, ha irromput en l’acte organitzat per Societat Civil Catalana a la sala d’actes del Reial Museu de les Belles Arts de Brussel·les en què es commemorava el quarantè aniversari de la constitució espanyola. ‘És una puta farsa!’, ha cridat mentre el ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, feia un parlament. De seguida els serveis de seguretat l’en han fet fora, tal com han captat les càmeres de TV3: 🔴 ÚLTIMA HORA Un hombre grita "la Constitución es una puta farsa" durante el discurso de Borrell en Bruselas y es expulsado 👇 pic.twitter.com/5eF3VVnaxs — 24h (@24h_tve) December 5, 2018 Després ha estat detingut per la policia i ha passat diverses hores sota custòdia. Ben entrada la matinada, el grup de suport Adri Et Volem a Casa ha confirmat que l’activista ha estat alliberat. Abans, al vespre, havia convocat una concentració de suport a Esplugues de Llobregat. Mentre les mostres de suport i solidaritat s'estenen pel territori… La policia belga ha deixat a l'#AdriEtVolemACasa en llibertat!#ContraLaSevaPrepotència, seguirem dient que la seva #ConstitucióÉsUnaFarsa tants cops com calgui i a la cara de qui calgui! #NoCallaremNiExiliats pic.twitter.com/4EB1HgUMzQ — #AdriEtVolemACasa (@EtVolemACasa) December 6, 2018 Intent de censura a una periodista Com es pot veure en aquest vídeo, els agents de seguretat de Borrell han intentat censurar la periodista de l’ACN, Natàlia Segura, que provava de captar com s’enduien el noi.

Summary: Adrià Carrasco interromp Borrell a Brussel·les: ‘La constitució és una puta farsa!’


Facebook ha canviat de nou el seu algoritme i això està ocasionant que molts lectors hagin deixat de rebre les notícies de VilaWeb i els altres mitjans que seguien en el seu Timeline. Encara que Facebook es presenta com una xarxa oberta el cert és que cada dia més està imposant les seves normes als usuaris i de fet ara potser ja no esteu veient el que voleu veure sinó només el que Facebook vol que vegeu. Us expliquem, però, què heu de fer per recuperar VilaWeb i tornar a veure les nostres notícies en el vostre mur. 1. Heu d’anar a la pàgina de VilaWeb a Facebook (http://www.facebook.com/vilaweb) i assegurar-vos que està activa l’opció del M’agrada. Si no ho està punxeu sobre M’agrada 2. Aleshores desplegant el menú del M’agrada apareixen diverses opcions: ‘Veure primer’ i ‘Predeterminat’. Heu de seleccionar ‘Veure primer’. Si ho deixen en ‘Predeterminat’ serà Facebook qui decidirà què podeu veure i què no. 3. Després de fer això heu de punxar en el llapis petit que hi ha al desplegable del menú de ‘M’agrada’. Apareixerà un quadre de diàleg i heu de seleccionar ‘Totes les publicacions’ a ‘Avisos’. Fent aquests tres passos us assegurareu que Facebook no us amaga VilaWeb o cap altre mitjà que us pugui interessar.

Summary: Facebook us amaga VilaWeb? Us expliquem com solucionar això


El portaveu d’ERC al parlament, Sergi Sabrià, ha assegurat que el partit no negociarà el pressupost espanyol si Pedro Sánchez no fa ‘moviments immediats’ a favor dels presos polítics i un referèndum d’autodeterminació per al Principat. ‘Si no hi ha un moviment de manera immediata sobre l’autodeterminació de Catalunya i la situació dels presos, ERC no té res a negociar sobre el pressupost de Madrid’, ha explicat als passadissos del congrés espanyol. El portaveu ha afirmat que Sánchez ha tingut bones paraules per Catalunya, però fins ara no s’han traduït en fets. ‘Deixem clar que la paciència a nosaltres ja se’ns ha acabat’, ha conclòs.

Summary: ERC no negociarà el pressupost espanyol si no hi ha ‘moviments’ a favors dels presos i l’autodeterminació


El president de la Generalitat, Ximo Puig, ha dit que el problema de l’estat espanyol és que el PP ha decidit d’’obrir les portes i fer un passadís a l’extrema dreta’, la qual cosa constitueix , segons ha dit, ‘un perill per a la democràcia’. Puig ho dit en la primera sessió de control a les Corts d’aquest any, on la portaveu del PP, Isabel Bonig, li ha demanat que amb el pressupostos espanyol sigui president dels valencians ‘abans que socialista’. D’altra banda, davant de la crítica del síndic de Compromís Fran Ferri al pressupost espanyol per ‘especialment insuficients’ a la demarcació d’Alacant, Ximo Puig ha anunciat que demanarà al govern espanyol que convoqui la comissió de negociació política del nou model de finançament autonòmic, i que traslladarà a la ministra d’Economia la necessitat que es compensi el deute històric dels valencians. Ferri li havia dit que ‘si no són bons per a Alacant, tampoc no són bons per als valencians’ i Ximo Puig ha contestat que ‘fer provincialisme’ no és el que beneficia el País Valencià. A més, ha dit que el govern espanyol té l’’obligació’ de ‘perseguir’ un acord en el Consell de Política Fiscal i Financera i al congrés espanyol per a canviar el model de finançament, que creu ‘inajornable’. En el torn de repreguntes, la diputada de Compromís Mireia Mollà ha defensat que Alacant ha de rebre el pressupost que li correspon pel seu pes poblacional i ha demanat a Puig que traslladi al govern espanyol que ‘rectifique el pressupost per als alacantins’. Ximo Puig ha contestat que Compromís no ha de tenir ‘cap dubte’ que defensarà una major capacitat d’inversió a la demarcació d’Alacant i al País Valencià. A més, ha avançat que defensaran ‘totes les esmenes positives’ que els grups parlamentaris presentin ‘per avançar en el pressupost’, el ‘millors dels darrers 15 anys’ per al País Valencià.

Summary: Ximo Puig acusa el PP d’’obrir les portes i fer el passadís’ a l’extrema dreta


Els presos polítics ja fa més de dos anys que viuen entre quatre parets de les presons. Saben què hi passa, allà dins, i d’alguna manera han contribuït a fer que la presó sigui tema de debat als mitjans de comunicació o a les taules dels bars. Malgrat que en les entrevistes o llibres han mirat d’explicar la realitat de les presons, la gent continua ignorant-la. Aquests darrers anys ens hem acostumat a parlar dels presos polítics amb normalitat, però no es parla pas tant dels altres presos ni de què passa dins les presons. En aquest article recollim la veu dels presos polítics per mirar d’originar un debat més enllà de la seva experiència. Ara ells, potser millor que ningú, saben què passa a les presons i què hi hauria de canviar. En parlem amb Dolors Bassa, Jordi Cuixart, Quim Forn i Raül Romeva. Una realitat desconeguda ‘És un castell de l’oblit’, diu Raül Romeva per explicar la desconeixença que té la societat sobre els centres penitenciaris. Una imatge potent que vol explicar l’aïllament en què viuen els presos. Quim Forn puntualitza: ‘La imatge que tenim de les presons és la que ens n’han traslladat les pel·lícules. No és la realitat que jo he viscut.’ Forn diu que en general a les presons hi ha trobat molta solidaritat i poca conflictivitat, una imatge molt diferent de la que podem veure en sèries com Vis a Vis o Orange is the New Black. Forn diu que quan hi vius tot es veu diferent. El sistema s’acarnissa sempre amb els més febles ‘La presó només serveix per a un fer un món més injust.’ Amb aquesta claredat respon Jordi Cuixart després d’haver passat més dos anys empresonat. En la mateixa línia, Forn hi afegeix: ‘Quan entres a la presó palpes què significa haver nascut en un determinat ambient, família o país. Hi ha persones predestinades a entrar algun dia a la presó. És un bany de realitat d’un món que existeix, però que preferim ignorar.’ ‘El sistema s’acarnissa sempre amb els més febles, els més desafavorits, mentre els veritables responsables de les màximes atrocitats del planeta –guerres, crisi climàtica i explotació de persones– són lliures i en molts casos al capdavant de governs i companyies transnacionals’, critica Cuixart. Romeva diu que entrar a la presó li ha servit per a prendre consciència del fracàs de la societat a l’hora de garantir uns mínims d’inclusió, justícia, igualat i solidaritat: ‘Quan t’acostes a la realitat penitenciària constates que molts dels fets considerats i tractats com a delictes tenen relació amb unes determinades circumstàncies personals, socials o d’oportunitat.’ ‘La presó, una absurditat absoluta i una despesa enorme’ En aquesta línia, Dolors Bassa recorda que la gran majoria d’estudis demostren que les dones preses acostumen a entrar-hi per delictes de salut, generalment amb l’agreujant de drogodependència. O també per delictes de sang derivats del fet de ser possibles víctimes de violència domèstica. Per això diu que cal cercar solucions diferents de l’acció punitiva. Com ara separar les persones que necessiten tractaments específics de salut mental i d’addiccions, que han d’anar a centres especialitzats. Aquesta gent, diu, no ha d’estar en una presó comuna. Una anàlisi que comparteixen tots. Les dones, les grans oblidades també a les presons ‘La immensa majoria dels més de dotze mil presos socials que hi ha als Països Catalans no són ciutadans que representin un risc extrem per la societat’, diu Cuixart. I afegeix que si els governants volguessin, es podrien aplicar polítiques socials i d’apoderament que anessin a l’arrel del problema. Alhora creu que en els casos molt més greus i de risc per la societat, es podrien dur a terme accions molt més personalitzades. ‘La presó funciona vint-i-quatre hores cada dia, set dies la setmana com una gran ciutat, però és aïllada totalment de l’exterior, una absurditat absoluta i una despesa enorme’, conclou. Cal repensar el model penitenciari i tendir a un model més flexible Bassa, Forn, Romeva i Cuixart estan d’acord que cal repensar el model penitenciari. Dolors Bassa diu que caldria treballar per aconseguir una presó més flexible, amb llibertat controlada: ‘La gent s’hauria de poder responsabilitzar de la seva vida, més que no tenir un règim de tancament on pots passar sense fer cap esforç personal.’ Raül Romeva s’emmiralla en el model escandinau, que considera molt més valent perquè s’hi compleixen les penes en règim de semillibertat, i no pas en règim tancat com a l’estat espanyol. ‘S’ha comprovat que la reincidència hi és molt menor quan s’accedeix a la llibertat des del tercer grau’, remarca. ‘En alguns països de la Unió Europea tenen un sistema de presó flexible molt millorat. Per exemple, els presos poden tenir comunicació pels telèfons mòbils personals, alhora que poden accedir a internet per estar al dia de la informació social; així no es manté l’exclusió dels interns’, explica Dolors Bassa, que afegeix que això és impensable ara a les nostres presons. Cuixart hi afegeix: ‘He llegit sobre el sistema penitenciari dels Països Baixos, on en alguns casos els interns viuen en cases sense cap reixa i s’autogestionen la condemna tutelats per l’estat. No en sé el detall, però em sembla una manera d’entomar el problema força interessant.’ A més, explica que en aquests casos el nombre de reincidències és molt més baix que no el que hi ha a Catalunya. La importància de la reinserció ‘Hi ha molta feina a fer, especialment en el camp de la reinserció laboral’, diu Quim Forn, que recorda que quan algú surt de la presó després d’un llarg període és molt complicat que es reinsereixi si no té una feina amb què es pugui guanyar la vida. ‘La presó no serveix per a fer polítiques de rehabilitació i reinserció si la societat no hi creu i no hi aboquem els recursos necessaris’, diu Forn, que demana la implicació de les empreses. Pel que fa a les administracions, pensa que estaria molt bé que fessin un seguiment de les persones quan abandonen la presó: ‘Tota la feina que s’ha fet dins el centre penitenciari es pot malmetre si no hi ha un acompanyament.’ Bassa també insisteix en la importància de la reinserció. No li agrada que actualment l’esforç per canviar la situació l’hagin de fer majoritàriament els presos: ‘Cal treballar molt en l’àmbit personal per inserir-te. Costa molt de trobar una orientació laboral i poder tenir independència social dins els centres penitenciaris.’ Insisteix que això hauria de canviar. A l’hora de comparar models penitenciaris, alguns presos destaquen les diferències viscudes entres les presons espanyoles i les catalanes. Recorden amb una especial duresa els mesos a Soto del Real i Alcalá Meco. ‘A Espanya la presó és un aparcament on es deixa el reclús el temps de condemna’, es queixa Joaquim Forn, que denuncia que durant aquest temps als reclusos no els donen eines per a la reinserció i resocialització. En canvi, valora que als Lledoners les coses siguin diferents perquè hi ha una gran varietat de cursos i activitats que a parer seu incentiven els reclusos a sortir del seu mòdul i relacionar-se. ‘En general, hom els prepara més per a la sortida de la presó.’ Bassa comparteix aquest punt de vista amb Forn: ‘A Catalunya el sistema és molt més reeixit que a Espanya perquè hi ha un objectiu general educacional i de tractament més que no tan sols punitiu. Per això hi ha moltes més activitats i professionals a les presons catalanes que no a les espanyoles.’ Cuixart remarca que amb això no n’hi ha prou: ‘He conegut un munt de professionals, sobretot als Lledoners, que fan molt bona feina, i des d’aquí el meu reconeixement més profund, però les grans desigualtats no es reverteixen omplint les presons dels actors més fràgils de la nostra societat.’ Un món ple de normes que no t’explica mai ningú Hi ha canvis que són molt estructurals però n’hi ha que amb voluntat política podrien millorar molt les condicions de vida dels presos. Dolors Bassa posa molt d’èmfasi en la rigidesa de les normes i lamenta: ‘Les presons de vegades són més pensades per a la seguretat de temps passats que no per a les societats presents i futures. Hi ha molt poca norma personalitzada. És un règim força punitiu.’ I Cuixart explica: ‘Quan vaig arribar a Soto del Real cap funcionari no em va donar el reglament. No veuràs mai cap norma penjada a la paret, però en dos dies et trobes del tot immers a les dinàmiques del mòdul i tens ben clar què pots fer i què no. La solidaritat entre els presos fa que tot plegat ho digereixis sense adonar-te’n… I és que la humanitat dins les presons es calcula per tones.’ A les presons també hi ha coses positives. Bassa, Romeva, Cuixart i Forn han fet l’esforç de compartir els seus pensaments sobre el sistema penitenciari en unes cartes bescanviades amb VilaWeb. I malgrat que intenten de pensar quins canvis es podrien fer, tots arriben a la conclusió que l’existència de la presó ja és un fracàs de la humanitat. Com diu Raül Romeva: ‘Com més presons hi ha, i més plenes són, més cal preguntar-se què fem malament, com a societat.’

Summary: El castell de l’oblit: Bassa, Cuixart, Romeva i Forn reflexionen sobre com haurien de canviar les presons


Brussel·les ha tombat el pressupost d’Itàlia i ha demanat al govern que torni a presentar-lo en un termini de tres setmanes perquè considera que l’actual no respecta el pacte europeu d’estabilitat pressupostària. És la primera vegada a la història que l’executiu europeu refusa un pressupost d’un estat membre. ‘Lamento ser aquí avui perquè per primera vegada la Comissió Europea té l’obligació de demanar a un país europeu que revisi els seus plans pressupostaris’, ha dit Valdis Dombrovskis, vice-president de la CE per a l’euro. En concret l’executiu europeu ha demanat al govern de Giuseppe Conte que presenti ‘un pla pressupostari revisat’ en un termini de tres setmanes perquè considera que l’actual ‘no va en línia dels compromisos presentats per Itàlia en el seu programa d’estabilitat de l’abril’. El proppassat dia 18, la CE ja va avisar Roma sobre la possibilitat que els comptes incomplissin el pacte europeu d’estabilitat pressupostària i, de fet, el govern italià ahir ja va reconèixer que la seva política pressupostària no compleix les normes del pacte d’estabilitat i creixement. ‘Ha estat una decisió difícil però necessària perquè el PIB continua estant a nivells anteriors a la crisi i els sectors més desafavorits de la societat italiana es troben en condicions econòmiques dramàtiques’, afirmava el govern d’Itàlia en una carta per a Brussel·les.

Summary: Brussel·les tomba el pressupost d’Itàlia en una decisió inèdita en la història de l’eurozona


La UGT de Catalunya demanarà l’indult per a la consellera Dolors Bassa, condemnada a dotze anys de presó i d’inhabilitació pels delictes de sedició i malversació. Ho ha anunciat a Catalunya Ràdio Camil Ros, secretari general del sindicat: ‘Tenim el deure moral de demanar l’indult de la Dolors. I no com a rendició. És una persona molt compromesa, que ens estimem molt.’ Bassa va ser secretària general de la UGT a la demarcació de Girona entre els anys 2008 i 2015, quan va deixar el càrrec per encapçalar la conselleria de Treball, Afers Socials i Famílies.

Summary: La UGT de Catalunya demanarà l’indult de Dolors Bassa


El príncep hereu de l’Aràbia Saudita, Mohamed bin Salman, ha proposat l’obertura d’un complex hoteler de luxe en el mar Roig on les dones podran usar biquini en espais compartits amb homes, una decisió que ha estat considerada per molts crítics com un insult a les dones en un país en el qual no gaudeixen de drets bàsics com la llibertat de moviment o el permís per conduir. El ressort estarà situat a la costa nord-est del país i serà ‘governat per lleis amb els estàndards internacionals’, segons ha declarat el Govern, que ha assegurat que l’espai ‘serà extremadament segur i proporcionarà protecció a tots els visitants d’acord a les millors pràctiques internacionals’. Molts han interpretat aquestes decisions com un intent d’eliminar la religió de la política, un pas cap al laïcisme que ja havia anticipat l’ambaixador de la Unió dels Emirats Àrabs als Estats Units, Yusef al-Otaiba, qui va suggerir que l’Aràbia Saudita era el seu principal impulsor al Pròxim Orient. ‘Si preguntes a la Unió dels Emirats Àrabs, l’Aràbia Saudita, Jordània, Egipte, Bahrain com volen que sigui el Pròxim Orient en 10 anys (…) ens agradaria que fos més laic, estable, pròsper i amb Governs forts’, va declarar. La construcció del complex turístic començarà el 2019 i una primera fase de l’obra estarà acabada per al 2022, segons ha indicat The Telegraph. En vista el 2035, les autoritats esperen poder acollir un milió de turistes a l’any. L’obertura al turisme de la costa saudita del mar Roig tracta també d’alleujar la caiguda de visitants a la zona després de l’atac del 14 de juny en un complex hoteler a Egipte.

Summary: Les dones podran usar biquini en un nou complex turístic a l’Aràbia Saudita


Tot i que no hi ha cap amenaça imminent d’asteroides, és important de controlar-ne la trajectòria per veure si n’hi ha cap que pugui arribar a coincidir amb la Terra. Així ho veu la NASA, que acaba d’inaugurar la Planetary Defence Coordination Office (PCDO) per a catalogar objectes espacials que siguin un perill per a la Terra i treballar amb més agències governamentals per protegir el planeta en cas d’una amenaça real. ‘L’establiment formal de la Planetary Defence Coordination Office vol fer evident que la NASA es compromet a tenir un paper capdavanter en els esforços nacionals i internacionals de detecció d’amenaces d’impacte natural i a estar preparada en cas de necessitat de la defensa planetària’, segons Lindley Johnson, cap del PCDO. La nova oficina, entre més objectius, vol desenvolupar tecnologia per a desviar i redirigir asteroides que es dirigeixin a la Terra. Des del 1998, s’han descobert més de 13.500 objectes de totes les mides aproximant-se a la Terra. Els més recents es poden consultar en aquest giny de la NASA.

Summary: La NASA obre una oficina per a protegir la Terra d’asteroides


Tres venedors ambulant han estat detinguts després d’un enfrontament multitudinari als carrers de s’Arenal (Mallorca). Un agent de la policia espanyola ha resultat ferit lleu. Els fets van passar a les 23.30 d’anit. Tot va començar per una disputa entre un venedor ambulant i un vigilant de seguretat d’un local. El venedor va cridar companys seus i en poca estona es van concentrar prop d’un centenar de persones. Diverses dotacions de la policia espanyola es van desplaçar a la zona per a pacificar la situació. Els tres detinguts, d’origen africà, se’ls acusa de desordre públic.

Summary: Un policia ferit i tres detinguts en una batalla campal a Mallorca


L’endemà del Dia Internacional de la Dona i que el país es tenyís de morat, el programa ‘Espejo público’ ha emès una conversa telefònica de l’ex-secretari d’Hisenda, Lluís Salvadó, en què fa comentaris masclistes i racistes. Salvadó, actual diputat d’ERC al Parlament de Catalunya, manté una conversa amb un altre home sobre el relleu a la conselleria d’Ensenyament i fa servir un to sexista i absolutament fora de to. Aquesta conversa telefònica és de caràcter privat i és molt probable que hagi estat obtinguda per la policia espanyola o la Guàrdia Civil, que feia escoltes telefòniques a Salvadó per la seva implicació en l’organització del referèndum. ‘Espejo Público’ ha assenyalat que Josep Maria Jové, ex-secretari general de vice-presidència, era l’altre persona que apareixia a la conversa, però posteriorment ha esborrat els piulets que havia fet a Twitter. Josep Caparrós, l’interlocutor L’altra persona que apareix a la conversa és el batlle de Sant Carles de la Ràpita, Josep Caparrós, qui ell mateix ho ha expressat. Diu que la conversa, ‘en clar to irònic’ però del ‘tot inadequat’, s’ha utilitzat per ‘fer-ne un ús polític interessat contra Esquerra Republicana de Catalunya’. La primera reacció d’ERC ha estat de Marta Rovira, que ha fet dos comentaris a Twitter en què ha confirmat la conversa telefònica i ha qualificat els comentaris de Salvadó de ‘inapropiats’ i exclosos de l’ideari del partit. ‘Al mateix temps, estudiarem les accions legals oportunes davant les filtracions sovintejades d’aquest tipus de converses privades i l’ús polític premeditat que en fa el govern de l’estat per anar en contra d’una opció política concreta.’ Al mateix temps, estudiarem les accions legals oportunes davant les filtracions sovintejades d'aquest tipus de converses privades i l’ús polític premeditat que en fa el govern de l’estat per anar en contra d’una opció política concreta. — Marta Rovira Vergés🎗 (@martarovira) March 9, 2018 A continuació Salvadó ha fet un piulet demanant disculpes ‘d’entrada i sortida’. ‘És l’enèsima conversa amb familiars i amics filtrada per la policia que res té a veure amb la causa. Presentem una denúncia per a protegir la intimitat de terceres persones’, ha dit. També ha assegurat que l’interlocutor no era Josep Maria Jové, com havia dit el programa ‘Espejo público’. Conversa en absolut apropiada. Disculpes d’entrada i sortida. No és amb en Jové, és amb un amic al mes de juliol. És l’enèssima conversa amb familiars i amics filtrada per la policia que res té a veure amb la causa. Presentem denuncia per protegir intimitat de terceres persones https://t.co/09kJR8jvi6 — Lluís Salvadó (@LlSalvado) March 9, 2018 Tenint en compte el contingut de la trucada, la conversa pot correspondre als volts del mes de juliol passat, durant la crisi del govern de Carles Puigdemont, que va dur canvis a l’executiu. La cartera d’Ensenyament finalment va recaure sobre Clara Ponsatí, actualment exiliada a Bèlgica.

Summary: La filtració d’una conversa masclista i racista de Lluís Salvadó aixeca una gran polseguera política


La dirigent dels comuns al parlament, Jéssica Albiach, ha dit que la convocatòria d’unes ‘eleccions plebiscitàries’ a Catalunya com a resposta a la sentència del Tribunal Suprem espanyol seria una irresponsabilitat. En una entrevista amb Ràdio 4, ha demanat seny per encarar la sentència i ha proposat reformar el codi penal espanyol per explicitar l’ús de violència armada en els casos de rebel·lió i sedició, deixar la mobilització en mans de les entitats i cercar una solució política des de les institucions. Albiach ha retret a JxCat i ERC que, davant del ‘repte’ que suposarà la resolució judicial, conformin un govern ‘dividit i barallat’. Ho ha dit arran de la crisi creada pel pacte de JxCat amb el PSC a la Diputació de Barcelona. L’enfrontament entre JxCat i ERC, diu, ha posat de manifest ‘que això no és un govern, són dos governs que estan en un mateix edifici però que no governen, sinó que estan competint’. Albiach també ha retret a JxCat que critiqués els comuns per pactar la batllia d’Ada Colau a Barcelona amb el PSC però que ara hagin lliurat la diputació als socialistes.

Summary: Albiach diu que convocar ‘eleccions plebiscitàries’ com a resposta a la sentència del Suprem seria una irresponsabilitat


El cinquè congrés d’Iniciativa pel Poble Valencià, celebrat ahir dissabte a València, ha fet pinya al voltant de la seua dirigent, Mónica Oltra, qui proposa com a candidata a la presidència de la Generalitat a les eleccions del 2019. Gairebé totes les enquestes publicades fins ara hi donen Compromís, coalició en la qual s’integra Iniciativa, com a força més votada o com a primera força de l’esquerra. El Congrés també ha aprovat la Ponència Política que servirà de base per a la gestió estratègica del partit en l’esdevenidor. Hi han establert ‘les grans línies, flexibles i obertes, des de les quals hem de construir políticament la nostra alternativa en convergència amb més forces polítiques, socials i culturals’. Iniciativa es reconeix així hereva de la tradició ecosocialista democràtica ‘en la mesura en què cerca la formulació d’un nou sistema econòmic respectuós tant per a la societat com per al medi ambient’. Iniciativa afirma que ‘reivindiquem la nostra centralitat en les esquerres valencianes, amb la vocació de contribuir a dirigir sense sectarismes un reformisme fort, donant continuïtat i renovació a les línies bàsiques del nostre discurs: crítica al model econòmic dominant i a les seues implicacions socials i mediambientals, mostrant la nostra preferència per allò públic, fermament compromesos amb totes les causes de la igualtat i la lluita contra la discriminació, així com amb la llibertat en un aprofundiment democràtic que partisca de reformar les fórmules existents que ens semblen insuficients’.

Summary: El congrés d’Iniciativa rellança la candidatura de Mónica Oltra a la presidència de la Generalitat


Patrizio Rigobon és professor de literatura catalana a la Universitat de Venècia. Va descobrir Catalunya l’any 1973, quan anà per primera volta a Barcelona, a les acaballes del franquisme. D’aleshores ençà hi ha tornat any rere any, fins al punt que ha après català perfectament i ha dedicat principalment la carrera acadèmica a la literatura catalana, amb una tesi doctoral sobre Enric Prat de la Riba. Parlem per telèfon; i de seguida explica que justament el dia abans l’escriptora sarda Michela Murgia havia començat una conferència a Mogliano Veneto, on resideix Rigobon, a divuit quilòmetres de Venècia, parlant de Catalunya, de què hi passa, i demostrant una gran admiració pel poble català. Precisament la manera com a Itàlia s’explica i s’entén què passa a Catalunya és una de les seves àrees de recerca. Al llibre La nazione catalana (Editoriale Scientifica), coordinat juntament amb Gennaro Ferraiuolo (entrevista) i Jorge Cagiao (entrevista), Rigobon dedica un capítol a l’anàlisi del tractament del conflicte català que en fa la premsa italiana i un altre a la ‘singularitat catalana’ quant a la relació entre llengua i poder. ‘El cas català és únic al món’, explica. Abans de començar l’entrevista, recorda com, acabada la conferència de Michela Murgia, ell, que venia preparat de casa, va regalar-li una traducció al sard de La plaça del diamant, de Mercè Rodoreda: Sa pratza de su diamante, de Giagu Ledda. Ella, colpida i feliç, li ho va agrair. —En un dels dos capítols del llibre dels quals sou autor parleu de la relació entre llengua i poder i us referiu a la singularitat catalana… —Sí, la llengua i la tradició literària tenen un significat polític molt important a Catalunya. Aquest és un cas, el català, que crec que és únic al món. N’hi pot haver de semblants en què la llengua i la tradició literària tinguin igualment certa importància política. Però dels estudis que he fet no he vist en cap altre lloc del món un cas en què la llengua i la literatura tinguessin tanta importància dins la tradició del pensament polític. Potser a Eslovènia, però també hi ha diferències… —És una anomalia, el cas català? —Bé, en tot cas és gairebé una anomalia, amb relació als altres casos. És a dir, pels catalans és molt important la llengua i són molt importants els llibres que s’hi publiquen, a més de les webs, els diaris, les televisions, etc. És important perquè aleshores la llengua esdevé, a més d’una eina comunicativa, una manera d’explicar el lloc on vius, una manera d’expressar la pròpia tradició, els coneixements… Això que acabem de descriure és la normalitat dels països monolingües. Però a Catalunya hi conviuen dues llengües i resulta que una, el català, que és la més petita, té aquest nivell de tradició i d’importància. És en aquest sentit que és una anomalia i que és un cas únic al món. De fet, una part de la cultura espanyola i de la política espanyola han volgut silenciar aquesta importància de la llengua i la literatura catalanes, i això és, de fet, una de les conclusions d’aquest capítol del llibre. Entenen la llengua i la literatura només com un separatisme, fins i tot polític. I per això menystenen el català. L’enllaç entre l’element cultural i literari, d’una banda, i l’element polític, de l’altra, és automàtic per als castellans. I per això, com recull el llibre, intel·lectuals castellans van repetint, en diferents moments de la història, la idea que escriure literatura en català és una rucada. Senzillament perquè tenen por del català i de la seva dimensió política. —Al llibre en feu una metàfora. Dieu que veuen ‘el català com l’ogre que s’evoca per confirmar la sacralitat i la centralitat de l’espai unitari espanyol’… —Sí, s’entén la llengua com una cosa perillosa. Hi va haver una època en què hi havia una relació diferent amb la llengua catalana, sobretot arran de la Transició, en què la llengua catalana va esdevenir una llengua de llibertat, i aquesta va ser una idea més o menys compartida amb els altres pobles de l’estat espanyol i amb els antifranquistes. Però quan la llengua esdevé una eina d’afirmació i reclama espai esdevé un problema per a l’altre nacionalisme important que hi ha a l’estat espanyol, que és el nacionalisme espanyol i que, de fet, és el dominant. La cosa sorprenent és que per la gran majoria d’intel·lectuals espanyols només existeixi el nacionalisme català. Com si el nacionalisme espanyol, des del qual molt sovint parlen, no existís. —Recolliu, sobre aquesta qüestió, cartes creuades entre Clarín i Prat de la Riba i la relació epistolar entre Narcís i Oller i Pérez Galdós… —Sí, Pérez Galdós escriu a Narcís Oller, per carta: ‘Ya se irán ustedes curando de la manía del catalanismo y de la Renaixença.’ O també: ‘Puede usted expresar en castellano lo mismito que con el dichoso catalán.’ I li diu, amb to de condemna: ‘Usted no escribe en español porque no quiere, porque no le da la gana, por espíritu regional.’ D’aquestes cartes fa més de cent anys. Al llibre n’he triades algunes, però n’hi ha moltes més! Pérez Galdós era intel·ligent i per això havia entès la dimensió política de la llengua, com havien vist Prat de la Riba i tota la tradició del pensament nacionalista català. —També feu esment de les respostes sobre aquesta qüestió d’escriptors catalans d’aleshores fins ara, amb exemples com Manuel de Pedrolo, Montserrat Roig, Maria Mercè Marçal… —És que amb el pas del temps no ha pas canviat gaire. Com diuen els historiadors, és una qüestió de llarga durada. Potser han canviat els adjectius, però la qüestió central és la mateixa. ‘Per què aquesta obstinació per escriure en català?’, es pregunten els intel·lectuals espanyols. Mireu, fa pocs dies Javier Cercas insinuava en un article recent que posteriorment ha respost de manera genial Màrius Serra que la cultura catalana era una mena de concessió. Com si calgués demanar permís! I arran dels fets de l’octubre del 2017 ara es veuen de manera molt més clara aquestes posicions. Per exemple, hi ha els qui diuen que el català es menja el castellà a Catalunya, quan tothom, tothom, sap que és completament fals, i hi afegeixen que el castellà és la llengua de la civilització, en la línia d’allò que deien Galdós i Clarín dirigint-se a Oller i Prat de la Riba. Tornem allà mateix: la potència de la tradició literària catalana els espanta, sobretot perquè adopta un significat polític. —De fet, en algun moment del capítol, expliqueu que Pérez Galdós diu que el català potser sí que pot servir per a les elits dels poetes però que les novel·les s’han d’escriure en castellà. —Sí, la novel·la entesa com l’element que fixa la tradició nacional d’una literatura. És a dir, el català podia servir per a fer poesia i els Jocs Florals, però les novel·les calia escriure-les en castellà. Això deien i en el fons encara ho pensen alguns. Com deia, no han canviat tant. —També apunteu la idea que precisament aquesta singularitat del cas català fa que no es conegui o no es comprengui prou bé fora de Catalunya… —Sí, hi ha un gran desconeixement sobre Catalunya en general. M’ho trobo amb els meus estudiants. Però crec que la cosa ha canviat, o canvia, de manera molt significativa arran del 2017: gent que mai no se n’havia preocupat, ara s’hi interessa. I a més, per exemple, a Itàlia, la gent ja sap que es parla català a Catalunya perquè durant l’octubre de 2017 la televisió italiana va recollir moltes de les intervencions del president Puigdemont en català. Se’n va parlar molt. I crec que s’ha posat al mapa internacional el fet que a Catalunya, parlar català, no és cap mania, sinó que és una llengua que es fa servir en tots els àmbits de la vida. Però aquí hi ha una altra qüestió: tingueu en compte que la imatge de Catalunya de molts italians ve de la ciutat de Barcelona. I Barcelona és una ciutat amb una situació lingüística complexa perquè el turisme ajuda el castellà a imposar-se en moltes situacions. Jo mateix, quan vaig als hotels a Barcelona i parlo en català, són molts els qui se’n sorprenen i els costa d’assimilar-ho, com si no fos normal que jo pogués parlar català. És a dir, mentre és cert que a fora encara hi ha un cert desconeixement de què és Catalunya, els mateixos catalans no acaben d’assumir que la gent que ve fora pot saber perfectament què és Catalunya i pot perfectament, si vol, aprendre el català i parlar-lo. —Creieu que en aquesta qüestió avancem o retrocedim? —Crec que tot plegat avança, a poc a poc, en la bona direcció. Però és un procés lent. Bé, és clar, si Catalunya fos un estat, aquest procés seria molt ràpid i pràcticament automàtic, perquè la gent tendeix a identificar una llengua amb un estat i tothom identificaria el català com la llengua de l’estat català. Si, en canvi, has d’explicar que el castellà es parla a Catalunya però que no n’és la llengua pròpia, tal com recull l’estatut, aleshores és més complicat. Però estic convençut que l’onada d’informació sobre Catalunya del 2017 va ajudar a fer entendre, també, que la llengua és un element polític central. —Precisament el segon capítol del llibre del qual en sou l’autor, juntament amb Ferraiuolo i Cagiao Conde, analitza com és percebut i explicat el conflicte català a Itàlia. S’explica bé què passa a Catalunya? —He participat en molts debats, sobretot durant el 2017, i m’he trobat amb gent, fins i tot diputats, que desconeixien completament la realitat. De fet, ja sabeu que a les televisions hi ha els opinadors de sempre, els tertulians, que opinen sobre qualsevol tema. I allò que poguessin dir sobre Catalunya esdevenia, com passa sovint amb els mitjans de comunicació, una veritat i una referència. En canvi, ni tan sols n’estaven informats ni havien llegit mai ni un sol llibre sobre Catalunya. Però cada vegada que m’han convidat a participar-hi he pogut aportar-hi la meva visió, molt sovint allunyada de la dels opinadors de sempre. S’han adonat que hi havia un coneixement darrere i que, per tant, allò que jo pogués dir, si més no, tenia sentit i mereixia de ser escoltat. I de fet van continuar convidant-m’hi mentre van considerar que Catalunya era notícia. Però cal dir que, dissortadament, en general, les opinions sobre Catalunya venien de la desinformació més absoluta. —No s’han publicat entrevistes a experts o intel·lectuals sobre Catalunya? —He escrit desenes de cartes als diaris cada vegada que publicaven llargues entrevistes a Javier Cercas, Vargas Llosa, Marías i Savater sobre Catalunya. Perquè la clau fonamental de la informació sobre Catalunya l’han tinguda, a Itàlia, aquests intel·lectuals, presentats com a experts i grans coneixedors del cas català. També s’han publicat entrevistes, però moltes menys, a Albert Sánchez Piñol o a Jaume Cabré, però eren sempre molt més curtes i en llocs remots del diari. I per exemple hi ha idees de Fernando Savater a les entrevistes que jo considero violentes, directament, com quan parla de la pedagogia de la presó per als independentistes. Demostra una idea molt conflictiva amb la democràcia. Aquests intel·lectuals s’omplen la boca amb el terme ‘democràcia’ i no apliquen per a res la democràcia a la seva realitat. Parlen, com dèiem, des del fervor d’un nacionalisme espanyol que té poc a veure amb la democràcia. —Per tant, els mitjans de comunicació a Itàlia no han fet prou esforç per a entendre i explicar el cas català? —No, però sí que hi ha algunes excepcions. I també he fet cartes a mitjans i periodistes quan he pensat que feien bé la seva feina. Per exemple, aquí a Itàlia, Enrico Mentana, el director del telenotícies del Canal 7, la Sette, n’ha fet bons reportatges, amb informació força contrastada. I ell, a més, considera que el problema català és un problema europeu, cosa que no passa sovint a Itàlia. Elena Marisol Brandolini, que ara escriu sobre Catalunya i Espanya en diferents diaris italians, també n’és un exemple. I també existeix l’associació Foreign Friends of Catalonia, de l’activíssima Pat Vila, que admiro molt, dedicada a difondre informació sobre el cas català, on hi ha molts italians. Jo mateix hi sóc. I penso que podem fer molta feina per a eixamplar la base de gent que vagi coneixent cada vegada Catalunya una mica millor. —Dieu que l’octubre de 2017 hi hagué molts debats sobre Catalunya. Però i ara? En continuen informant? S’ha seguit i explicat el judici? —Dissortadament, no. N’han parlat molt poc. Jo, el judici, me l’he mirat per internet i l’he seguit molt. A Itàlia, la notícia van ser les imatges de la policia carregant contra la gent el 2017. La potència d’aquelles imatges va ser molt forta i va significar l’entrada de Catalunya com a notícia de primera plana als telenotícies italians. De fet, crec que va ser la primera volta que Catalunya, com a notícia, va entrar a les converses informals de la gent comuna. Però ara del judici s’ha parlat molt menys. I ho considero greu, perquè d’alguna manera s’ha normalitzat la situació. La gent pensa que tot s’ha resolt, però en realitat no s’ha resolt res. La gent es pensa que ara ja va tot bé i és evident que les coses no van bé i que la situació no és normal. Sí que és cert que s’ha parlat de les eleccions europees i que el cas català hi ha aparegut, però molt tímidament. —No s’ha parlat, per exemple, de la situació dels presos i exiliats com a eurodiputats? —Molt poc. I ho trobo gravíssim, perquè que algú sigui elegit eurodiputat i que no pugui exercir el càrrec és d’una gravetat democràtica absoluta. D’això s’ha parlat molt poc. Les imatges de violència van cridar molt l’atenció, lògicament, però un fet tan greu com aquest, que és una vulneració claríssima de la democràcia, també és notícia. No parlar-ne, o parlar-ne molt poc, com s’ha fet a Itàlia, és, de fet, una vulneració del dret d’informació que tenim els ciutadans. —Com ho veuen tot plegat els estudiants que teniu a classe? —L’any passat vaig tenir unes classes molt concorregudes perquè hi va venir molta gent que no estava matriculada al meu curs. Eren estudiants que venien d’oient perquè volien saber més coses sobre Catalunya i a mi em va fer molt feliç. Enguany en tinc menys, però sempre em demanen que expliqui què hi passa i jo faig una classe només dedicada a explicar què va passar-hi el 2017, el perquè i què hi continua passant ara. Ho considero important. I també llegeixo algunes de les entrevistes que comentàvem abans, per exemple a Fernando Savater, perquè em sembla important de subratllar, de la universitat, que el paper de l’intel·lectual espanyol és un paper totalment compromès amb una visió única dels fets. És a dir, que no és el paper de llibertat que hom suposa als intel·lectuals. La figura de l’intel·lectual que parla des de la llibertat gairebé sembla haver desaparegut a Espanya. I, en canvi, n’hi ha de molt compromesos amb la idea que els independentistes no són democràtics, que han d’anar a la presó i que han causat les dificultats de convivència que presumptament hi ha a Catalunya. Aquestes són les idees que transmeten els intel·lectuals espanyols i que molt sovint recullen els diaris italians. —I els vostres estudiants, què hi diuen? —Hi demostren un gran interès! Mireu, jo miro d’explicar que, si s’ha arribat a la situació actual, no és exclusivament cosa dels independentistes, sinó que en bona part és responsabilitat d’Espanya, per raons històriques, per la sentència contra l’estatut, etc. Explico que Espanya es relaciona amb Catalunya des de la superioritat moral concedint-li una autonomia. Fixeu-vos que faig servir el verb ‘concedir’. Espanya entén que concedeix l’autonomia, com una concessió, un favor. I diu: ‘Te la dono, aquesta autonomia, però també te la puc treure quan vulgui’, com van fer amb el 155. És a dir, Catalunya ha de demanar sempre permís per a quasi tot, per a ser lliure també, a un senyor que ni tan sols és a Barcelona, que és a Madrid. Evidentment aquesta és la meva anàlisi i convido els alumnes a llegir-ne i escoltar-ne més. De fet, hi ha alguns altres companys a la universitat amb visions diferents de la meva, i per tant els estudiants reben unes altres anàlisis, però jo sí que sento que tinc el deure d’aportar la meva mirada als universitaris sobre una qüestió tan important i que conec bé. I ells ho agraeixen. —Finalment, també expliqueu al llibre que la premsa italiana té tendència comparar de manera barroera el cas català amb algunes altres realitats italianes… —A Itàlia i sobretot al Vènet, on visc, se sol fer una comparativa que no lliga de cap de les maneres. El moviment català és un moviment de llibertats, un moviment transversal i un moviment de profunda arrel democràtica. Allò que els italians encara associen amb el nacionalisme, com el de la Lliga, que és totalment diferent i, en molts sentits, oposat al català. El moviment català té característiques privatives i, a més, és un moviment multitudinari. La Lliga Nord, ara Lliga, s’ha tornat un partit nacionalista italià i ha perdut la connotació regional. Però és que quan en tenia, allò que representava no tenia res a veure amb el moviment independentista català. Hi ha diferències tan grans i tan evidents que fins i tot sovint es fa difícil i feixuc d’explicar-les. Per exemple, d’entrada, cal començar explicant una cosa tan elemental com que el moviment independentista català no és racista, digui què digui Savater, perquè ho diu –i jo a voltes on veig racisme és en els seus escrits, de fet. Jo sempre faig l’esforç d’explicar-ho, d’explicar-ho bé, tant al carrer com a la universitat, encara que costi. I, de fet, com dèiem, sí que penso que es comença a entendre millor. I això, en el fons, també fa que sigui més agraït de continuar explicant Catalunya al món.

Summary: Rigobon: ‘La figura de l’intel·lectual que parla des de la llibertat sembla haver desaparegut a Espanya’


L’artista urbà TVBoy hi ha tornat. Després de la pintada en homenatge als tripulants del vaixell solidari Open Arms i a la gent que va salvar, va venir el petó entre Puigdemont i Rajoy que va esdevenir viral durant la tardor del 2017 i encara un altre entre Messi i Ronaldo. Ara, una obra nova: enmig de la crisi de la propagació de la Covid-19, avui al matí ha aparegut en un edifici a prop de la catedral de Barcelona una pintada que demana col·laboració per a fer front a la pandèmia. Un oncle Sam parodiat amb una mascareta, en lloc de demanar als joves que s’uneixin a l’exèrcit, demana a la gent que es confini: ‘Vull que et quedis a casa!’ El fotògraf de VilaWeb, Albert Salamé, n’ha fet avui unes quantes fotografies que us oferim a continuació i que retraten les mirades astorades dels pocs vianants que avui se l’han trobat, tot caminant pels carrers buits de la capital del Principat. Divided We Stand, United We Fall. #StayHome #TvBoy #StreetArt #Urbanart #UncleSam #Europe #Usa pic.twitter.com/vsutuQ8E2J — Tvboy (@tvboyofficial) March 13, 2020 Tota la informació en temps real sobre la pandèmia del coronavirus El report diari sobre el coronavirus: subscriviu-vos-hi

Summary: TVBoy canvia els petons a la boca per un ‘stay home’


Estan cansats. L’avió provinent de Las Palmas ha aterrat a Barcelona de matinada. Poques hores de son i, des de bon matí, amunt i avall amb la ronda mediàtica: televisió, ràdio, diari… I a la tarda? Presentació en una llibreria cèntrica. El culpable de tot plegat és el llibre El secuestro de la justicia (Roca Editorial), en què analitzen la crisi del sistema judicial espanyol arran de les ingerències polítiques. Quedem amb Joaquim Bosch, jutge i ex-portaveu de Jutges per a la Democràcia, i Ignacio Escolar, director d’ElDiario.es, en un hotel de pedra grisosa. Entre la brisa del port i les ombres del cor antic de la ciutat. Amb ells parlem de l’estratègia jurídica del jutge Pablo Llarena, del paper de la justícia europea, de Pedro Sánchez i el PSOE, del cas Gürtel i moltes coses més. Engeguem l’enregistradora de veu, obren els ulls i s’obliden del cansament. —El segrest de la justícia és el pas previ al segrest de la democràcia? —Ignacio Escolar  Va relacionat. Perquè hi hagi una democràcia plena cal una justícia independent i creïble. Quan parlem del segrest de la justícia, com a idea, ens referim a una cosa molt concreta: les eines de pressió i control que tenen el poder polític i els partits sobre els jutges per a condicionar la justícia. Tot i que no sempre ho aconsegueixen. Això per si mateix ja és un atac a la democràcia. No podem tenir una democràcia forta sense una justícia independent. —Joaquim Bosch  En el llibre, la tesi central no és que la justícia estigui completament segrestada. Hi ha tensions entre els intents del poder judicial per a actuar de manera independent i aplicar l’ordenament jurídic, per exemple en els casos de corrupció, i les ingerències partidistes per a evitar que això passi. De fet, recentment ha aparegut una sentència molt important, la del cas Gürtel, que de manera directa o indirecta ha acabat causant un canvi de govern. Això demostra que el control no és mai absolut, malgrat la voluntat de ser-ho. Tanmateix, sí que tenim un sistema institucional dissenyat d’una manera que potencialment permet tota mena de temptatives per a controlar i modificar les actuacions judicials. És en les qüestions de gran rellevància política on s’intensifiquen aquestes pressions. Recuperant el cas Gürtel, quan es dicta la sentència, el Consell General del Poder Judicial (CGPJ), que és un organisme amb fortes connexions polítiques, decideix d’alterar la composició del tribunal. I això té un efecte contundent. A l’hora de decidir les presons provisionals, el jutge De Prada, un magistrat clau en la sentència, no pot participar de la decisió. Dit això, vull ressaltar, com fem al llibre, que el sistema té virtuts i hi ha moltíssimes actuacions que demostren la seva independència. —Ara que esmenteu el cas Gürtel, quina valoració feu de la sentència? —I.E.: És una sentència molt important perquè deixa establert que a Espanya hi havia una trama de corrupció institucional lligada al PP i acredita que hi havia una caixa B d’ençà que es va crear el partit fins al 2008, com a mínim. També és important perquè ha tingut conseqüències gravíssimes. Crec que Mariano Rajoy no cau per la Gürtel i prou, la gestió de Catalunya també hi ha influït, però en gran part l’enfonsa el pes de la sentència. Allò que deien que la corrupció no passa factura és fals. La factura pot tardar a arribar, però arriba. És una sentència molt sòlida, malgrat les mentides del PP i els seus portaveus per a treure-li importància. Per citar-ne algunes. Això que diuen que no és una condemna penal… Evidentment! Era impossible que ho fos, perquè en el moment dels fets no hi havia possibilitats legals per a condemnar penalment una persona jurídica. No existia la responsabilitat penal d’un partit, una associació o un sindicat. També es queixen que parli de la caixa B tot i que aquest no és el procés judicial de la caixa B, com si el tribunal s’extralimités. Vejam… En aquesta sentència també es parla de l’apropiació indeguda, del robatori de Bárcenas i la seva muller de la caixa B del PP. Per fer això, s’ha de parlar necessàriament de la comptabilitat paral·lela. La sentència, insisteixo, és molt potent. —I del vot particular? —I.E.: Cerca l’absolució del PP i tracta altres qüestions laterals, però en cap cas desmenteix l’eix central de la sentència: la trama institucional de corrupció i la caixa B del partit. —I com a jutge, Joaquim Bosch, què en dieu? —J.B.: És una de les sentències més importants de la història de la nostra democràcia. Demostra que no són casos aïllats, com han volgut fer veure alguns polítics. Tenim elements estructurals de corrupció. Tenim una corrupció molt instal·lada en el sistema i, per tant, el problema no es resol amb mesures purament puntuals. Calen accions globals contra aquesta xacra. La dinàmica del cas Gürtel s’ha repetit en àmbits molt diferents al País Valencià, a Catalunya, a les Illes Balears, a Galícia, a Andalusia i a Madrid. La sentència descriu dinàmiques que s’investiguen en altres parts de l’estat i exposen uns hàbits que tenen unes arrels molt llargues. La corrupció no és flor d’un dia. —Parleu d’unes pràctiques corruptes gairebé cròniques. El cas Gürtel no s’ha tancat i encara s’han de fer públiques les sentències de qüestions tan rellevants com els sobresous i la caixa B. És possible parlar de la il·legalització del PP en un futur? —I.E.: Crec que és políticament irrealitzable perquè és una decisió que l’hauria de prendre el Tribunal Suprem. Els seus jutges han estat nomenats majoritàriament pel CGPJ, que està controlat pel PP. En cap cas pensarien en una decisió com aquesta. Tot i que hi ha fons per a exposar el debat, crec que és impossible que passi i, a més a més, a mi no m’agrada gens això d’il·legalitzar formacions polítiques. No hauríem d’acceptar que es prohibeixin partits, fins i tot, encara que tingui casos tan flagrants de corrupció. Em sembla molt complicat de justificar una mesura tan dràstica. —J.B.: Em sembla jurídicament dubtós. Per a il·legalitzar un partit, s’ha de demostrar que tota l’estructura és un entramat per a delinquir. I encara que hi ha investigacions de molta entitat contra càrrecs del PP, no crec que sigui el cas. El PP té unes idees que poden agradar més o menys, però és evident que la seva activitat principal és la política. El fet que hi hagi espais de certa rellevància que hagin caigut en el món de la corrupció, no vol dir que tot el partit hi estigui implicat. —Al llibre esmenteu les crítiques reiterades del Consell d’Europa contra la politització de la justícia espanyola. Passen els anys i l’estat espanyol no en fa cas. És possible que en algun moment la Unió Europea decideixi de fer un pas endavant i activi l’article 7 del Tractat de la Unió, tal com ha fet amb Polònia? —I.E.: Em sembla molt difícil que arribem a aquest extrem. Però és cert que fa molt de temps que arriben crides des d’Europa perquè fem canvis en el sistema judicial. Ara bé, crec que som molt lluny de ser Polònia. —J.B.: Ho trobo complicat. Les crítiques són molt dures i creixents. L’últim informe del grup GRECO del Consell d’Europa ha estat especialment contundent, però tot i això, no hem arribat als nivells de manipulació de Polònia, on sí que hi ha alteracions de principis bàsics del poder judicial i interferències directes. Crec que som en una situació intermèdia. Tenim uns estats europeus que majoritàriament tenen unes estructures de separació de poders que són molt sòlides i que tenen uns consells de la judicatura que són principalment nomenats pels mateixos jutges. Tanmateix, a l’estat espanyol són els polítics els qui ho reparteixen tot. I tenim també unes estructures que, segons diu el Consell d’Europa, en determinats tribunals, com el Suprem i l’Audiència Nacional, els magistrats no són designats per criteris de meritocràcia. I això, sincerament, és una crítica duríssima del Consell. Ens cal reconduir la situació. —Però també és veritat que el Consell d’Europa no té capacitat sancionadora. Sense aquest poder coercitiu, quin incentiu pot tenir l’estat per a canviar? —I.E.: Evidentment. L’incentiu no pot arribar des de fora d’Espanya. La clau de tot plegat és que la societat s’adoni que és molt important tenir una justícia independent. I per això, en part, hem escrit aquest llibre, per explicar un mecanisme molt opac de control de la justícia per part dels partits polítics. Com funciona? Quins són els mecanismes? Com és exactament el protocol que fan servir? Com són lleis que els donen cobertura? Tot això ho expliquem. Saber com funciona el segrest pot ajudar a combatre’l. —Canviem de tema i parlem ara del Principat. Com valoreu les actuacions del Suprem i l’Audiència espanyola en la macrocausa contra el referèndum i la declaració d’independència? —I.E.: Jo sóc extremadament crític amb la manera com s’ha gestionat el procés judicial contra el primer d’octubre. Per començar, perquè han volgut solucionar un problema polític als tribunals. I després, crec que hi ha un munt d’exemples que demostren fan justícia d’estat contra els dirigents independentistes. Una justícia que avantposat la defensa de l’estat, entesa com la seva integritat, al significat de les lleis. I això porta a errors que veiem aquests dies, com les decisions d’altres tribunals europeus de denegar les euroordres i les extradicions. Hi ha diverses coses que són discutibles. Hi ha infinitat de juristes i catedràtics que consideren que els fets del primer d’octubre poden tenir un procés judicial per un delicte de desobediència greu a l’autoritat, però això comporta penes d’inhabilitació, i no pas penes de trenta anys de presó com la rebel·lió. Un delicte que requereix violència. Violència exercida contra persones i no pas contra cotxes de la Guàrdia Civil. Per mi, és aquí on falla tot plegat. També en la competència. Per què aquests casos es jutgen a l’Audiència Nacional i al Suprem i no al TSJC? Doncs perquè és justícia d’estat. L’interès de l’estat passa per sobre de qualsevol cosa. —J.B.: Ens trobem davant un problema polític. La meitat de la societat catalana, més o menys, no es troba a gust amb l’encaix dins l’estat espanyol i, no solament això, sinó que dóna suport a forces polítiques que defensen clarament trencar amb l’ordenament jurídic. És una situació greu que cal resoldre des de l’àmbit polític. No parlem només dels dirigents, els mateixos votants donen suport a postures contràries a la legalitat. Hi ha un problema polític de fons que la justícia no pot arreglar en solitari. La justícia té unes funcions, però la simple aplicació no farà que els disconformes a pertànyer a l’estat espanyol canviïn de parer. Cal cercar altres solucions. D’altra banda, hi ha veus molt solvents, com Xavier O’Callaghan, Joaquín Giménez i Martín Pallín, tots ells ex-magistrats del Suprem, que han criticat el discurs de la fiscalia i les decisions del Suprem. Consideren que no hi va haver cap alçament ni tampoc cap violència adreçada a obtenir per la força la independència. La violència de la qual parla el codi penal, a parer meu, és de tipus militar i significa una presa del poder gairebé automàtica. Els tribunals europeus sembla que també es decanten per aquesta visió crítica. I això s’ha de tenir en compte. —La moció de censura ha portat un canvi de govern. El president de la Generalitat, Quim Torra, ha demanat a Pedro Sánchez que faci gestos en relació amb els presos i la causa de l’1-O. Fins on pot anar la Moncloa? —J.B.: Això és una qüestió política i prefereixo que la contesti en Nacho. —I.E.: Crec que el PSOE té capacitat per a fer coses, però no pas tantes com li demanen. La realitat és que ja s’ha demostrat que la capacitat de l’esquerra per a manar sobre la justícia és molt relativa. Ho va patir el mateix Zapatero quan va obrir el procés de pau amb ETA i va topar amb els jutges, que van demostrar una actitud molt hostil. Ara, encara que canviï el fiscal general de l’estat, Sánchez no pot treure els presos de les presons, per exemple. Tanmateix, sí que pot fer coses. Els pot acostar a presons catalanes, que seria una cosa desitjable, i també pot obrir una etapa de normalitat política amb el nou president de la Generalitat. És a dir, trobar-se, seure i parlar per cercar una sortida a un problema polític. I així, crec que podem arribar a una pantalla diferent de la que hem viscut fins ara. El que no pot fer el president del govern, afortunadament, ni aquest ni Mariano Rajoy, és treure i posar gent a la presó. Sincerament, penso que és fal·laç pensar que els ex-consellers i l’ex-vice-president de la Generalitat són a la presó perquè els ha posat Rajoy. Quan Soraya Sáenz de Santamaría se’n vanagloriava feia demagògia i populisme. Ja li agradaria tenir aquest poder. Sobretot, perquè gent com Bárcenas ara no seria entre reixes. Sí que ha passat que una part de l’estat, els jutges, s’han pres aquesta causa com una cosa personal. I parlem de jutges que ocupen uns càrrecs gràcies a un sistema de promoció basat en el control polític, de manera que només ascendeixen aquells qui tenen una determinada visió del món. Tot i això, penso que han actuat amb una independència relativa. Un exemple és el cas de Joaquim Forn. El fiscal va demanar-ne l’alliberament i va ser Llarena qui li va denegar la llibertat. I això continuarà passant sigui qui sigui el fiscal. —Per despolititzar la pregunta, és sorprenent que la caiguda del govern comporti també la caiguda del fiscal general, una figura que també requereix certa independència. —J.B.: Tenim unes estructures institucionals molt febles pel que fa a la separació de poders. La fiscalia està tan vinculada amb el poder polític que quan cau el govern també ho fa el màxim representant de la fiscalia. Hauríem d’optar per altres sistemes de funcionament. Com el cas italià, en què el fiscal general és nomenat per un consell de la judicatura, que sí que és imparcial i té una autonomia real. O bé pel model del sistema parlamentari, en què demanen al fiscal uns requisits previs i després ha de ser escollit per una majoria qualificada. A més, els mandats del fiscal i els del parlament tenen durades diferents, de manera que les renovacions d’ambdues institucions no coincideixin. —Dèieu abans que les justícies europees es decanten per la visió crítica contra la instrucció de Llarena. Com s’ha d’interpretar l’àmbit internacional en el cas? —J.B.: Ells fan una interpretació que, en la meva impressió, no parteix de les passions que vivim aquí. Em sembla una mirada més neutra i, evidentment, d’uns magistrats d’extraordinària solvència. Veuen els nostres problemes amb més distància. El seu ordenament jurídic no és exactament com el nostre, però a l’hora d’entrar en les analogies, ells sí que valoren que no hi ha la violència pròpia dels delictes equivalents a la rebel·lió. També entenen que la violència ha de ser exercida directament pels encausats i que ha de ser una violència amb capacitat per a aconseguir realment els objectius marcats. Entenen que les manifestacions que hi ha hagut a Catalunya han estat majoritàriament pacífiques i no tenien capacitat d’obtenir el poder per la força. Quan es va declarar la independència, tothom va anar cap a casa. Les valoracions que fan els òrgans judicials europeus és que no hi va haver cap violència realment rellevant, d’entitat i adreçada per mitjà d’un alçament, entès com un moviment ràpid, per a prendre el poder i imposar un nou estat. —I.E.: Crec que la justícia europea despulla la instrucció del Suprem. El tribunal esperava, sabent que la rebel·lió és una tipificació penal molt discutible, que quan Europa opinés ja fes més d’una dècada que els dirigents independentistes fossin a la presó. Tal com ha passat amb la doctrina Parot i en molts altres casos relacionats amb ETA. Què passa? Que la internacionalització de la causa fa que les decisions es prenguin en paral·lel a Madrid, Brussel·les, Kiel i Edimburg. Europa opina ara, al moment, i despulla l’estratègia de Llarena. Crec que la internacionalització és una estratègia molt intel·ligent que posa en evidència les limitacions de la justícia espanyola per a jutjar qüestions d’estat. Quan l’estat sembla que és més important que la justícia. Jo, ho he dit diverses vegades, penso que el primer d’octubre fou un abús democràtic, perquè no hi havia mandat suficient per a posar en marxar una secessió unilateral. No hi era. Però crec que això té un càstig per la via de la inhabilitació per una desobediència greu a l’autoritat. O la malversació, si es demostra que s’han dilapidat fons públics. Però ja està. No cal fer l’estirabot i força el codi penal per voler encausar-los rebel·lió. I aquest ha estat el gran error del Suprem quan ha afrontat el cas. —Ara que ho esmenteu, el Tribunal de Comptes acusa un ex-president de la Generalitat de malversació pel 9-N, malgrat que ni el TSJC ni el Suprem n’ha trobat cap indici. Què és el Tribunal de Comptes? —I.E.: El Tribunal de Comptes és qualsevol cosa menys un tribunal. Al llibre expliquem un exemple que és bastant paradigmàtic. El president del tribunal durant molts anys, Ubaldo Nieto, apareix a la comptabilitat B del PP com a presumpte donant de diners. És esperpèntic. El màxim responsable de vigilar que els partits no es financin irregularment, ha finançat il·legalment el PP… Això posa en evidència el tribunal, que de fet no és un organisme judicial tal com els coneixem. Podem dir, fins i tot, que dins d’un sistema polititzat és el més manipulat. —Parlem d’un altre tribunal. Quin sentit té l’Audiència espanyola després de la desaparició d’ETA? Jutjar piulets i cançons? —J.B.: S’hauria de repensar què és l’Audiència Nacional, perquè el context en què es va crear ha deixat d’existir. ETA ja no atempta i el seu paper ara és discutible. Li han ampliat les competències en dos sentits. Per una banda, investiga delictes amb un vincle dubtós amb el terrorisme, com n’és la justificació o qualsevol equivalent. Per una altra, també té competències en matèria de corrupció. I això és perillós, perquè és un tribunal molt exposat, i que el poder polític sempre ha considerat un tribunal d’estat. És més senzill intervenir en un òrgan en concret com l’Audiència que no pas en diversos jutjats d’una judicatura amb més de cinc mil membres. Un exemple que posem sovint, per explicar això, és el de la detenció de Carles Puigdemont. Ell surt de Finlàndia, passa per Suècia, Dinamarca i és detingut a Alemanya. El jutja el Suprem? No, qui es fa càrrec del cas és l’alt tribunal de Slesvig-Holstein, el territori on va ser detingut. Les extradicions, a l’estat espanyol, com va passar amb Billy El Niño, les resol l’Audiència Nacional i no el tribunal del territori. És perillós que hi hagi tribunals que trenquin excepcionalment el principi del jutge natural, cosa que no és maquillatge, sinó que cerca la imparcialitat i la independència del judici. S’hauria de reflexionar sobre les competències i la mateixa existència de l’Audiència Nacional. —I.E.: És una anomalia a l’espai jurídic europeu, no hi ha cap més país amb un tribunal equivalent. Al final, a l’Audiència Nacional només hi ha sis jutjats d’instrucció. I en un moment, tres dels titulars d’aquests jutjats eren fora: a les ambaixades de Londres, París i Roma. Col·locats a dit pel govern i, mentre els titulars eren fora, el CGPJ podia nomenar-ne els substituts. I això va permetre que un jutge en una situació de temporalitat, com era Pablo Ruz, que cada sis mesos li havien de renovar la plaça, portés el cas de corrupció més important de la història recent d’Espanya, el cas Gürtel. És molt més còmode per al PP tenir un jutge que cada sis mesos decideixes si es queda o se’n va. De fet, al final, Ruz se’n va anar, sobretot, perquè feia massa bé la seva feina. Algunes decisions que va prendre, com posar un registre a l’entrada de la seu del PP al carrer Gènova, van agradar molt poc. I per això ara Pablo Ruz treballa en un jutjat de Leganés. Si s’hagués portat bé, probablement continuaria a l’Audiència Nacional i més endavant faria el salt al Suprem. I aquí és on hi ha l’intent de segrest de la justícia, en la capacitat que té el poder polític, a través del CGPJ, per a decidir sobre la carrera dels jutges. —I malgrat tot això que heu comentat, sou extremadament optimistes amb la base del sistema. —J.B.: Hem de ser conscients que hi ha dos nivells. Jo sempre poso un exemple, he passat per diverses demarcacions judicials i sé a quin partit polític poden votar els meus companys, però en cap cas he vist un company deixar una investigació contra un batlle corrupte per la seva afiliació política. Són plans diferents. Som en una judicatura majoritàriament conservadora, però això no és un problema. El problema és quan el poder polític designa de manera interessada determinats magistrats perquè potencialment els poden preservar els seus interessos. Fora de les altes esferes, els jutges que arribem mitjançant una oposició no devem el càrrec a ningú. Independentment de la nostra ideologia. El problema és un problema de parcialitat de les institucions per la manera que es fan les designacions. I tot i això, hi ha dos mil encausats per corrupció i s’han fet avenços importants en els casos d’abusos bancaris. Per què? Doncs hi ha moltíssims jutges amb pocs mitjans i moltes dificultats que apliquen l’ordenament jurídic amb imparcialitat i sense partidismes. Al llibre parlem de virtuts i problemes del sistema. Pensem que el poder judicial fa un esforç per a protegir els drets de les persones, però al mateix temps, en altres àmbits minoritaris, però d’una rellevància capital en la nostra societat, la justícia està molt exposada al poder polític i als intents reiterats de control.

Summary: Ignacio Escolar: ‘Pedro Sánchez no pot treure els dirigents independentistes de la presó’


Els testimonis de les acusacions en el judici contra el procés al Tribunal Suprem espanyol pràcticament han acabat. La fiscalia ha provat de fonamentar el seu relat acusatori amb desenes i desenes d’agents de la policia i de la Guàrdia Civil que van atacar els col·legis de l’1-O i els comandaments que van dissenyar el dispositiu d’aquell dia. Aquests darrers són els principals testimonis de càrrec de les acusacions, i la majoria tenen al darrere un passat ombrívol, per haver estat implicats en casos de tortures o de maltractaments, o per haver-los justificats d’alguna manera. Fins i tot hi ha un cas de mort d’un detingut. Alguns d’aquests comandaments han hagut de reconèixer davant el tribunal que havien estat processats, però és clar que no n’han donat detalls. En aquest article, fet amb l’ajuda del professor Iñaki Rivera –director de l’Observatori del Sistema Penal i els Drets Humans de la Universitat de Barcelona– i de Jorge del Cura –del Centre de Documentació i Denúncia de la Tortura de Madrid–, repassem tots aquests casos, que impliquen els màxims responsables de l’ofensiva policíaca que va deixar un miler de ferits a Catalunya el Primer d’Octubre. Diego Pérez de los Cobos i les tortures a Kepa Urra El tinent coronel de la Guàrdia Civil Diego Pérez de los Cobos fou el coordinador del dispositiu policíac de l’1-O, per imposició del Ministeri d’Interior espanyol. La seva declaració com a testimoni es va dividir en dos dies: en el primer, el magistrat Manuel Marchena es va descuidar de demanar-li –com fa amb tots els testimonis– si mai havia estat processat. L’endemà, ja ho va fer, i Pérez de los Cobos va respondre que sí, que havia estat processat una vegada i més tard absolt. Però no va dir en quin cas, ni per quin motiu. I Marchena no li ho va preguntar, a diferència del que ha fet amb uns altres testimonis que han estat processats, de qui ha volgut saber sempre la causa. En el cas del tinent coronel, no. Ell segur que ho sabia, i molta altra gent també: processat i jutjat el 1997, durant la seva època al País Basc, acusat de tortures a un membre d’ETA, Kepa Urra, el 1992, juntament amb cinc guàrdies civils més. Tres van ser condemnats. Ell i dos més, exonerats. Els tres condemnats van ser José María de las Cuevas Carretero, Manuel Sánchez Corbi i Antonio Lozano García. Poc temps després, el Tribunal Suprem va rebaixar les condemnes, i més tard el govern de José María Aznar els va indultar. Dos van ser ascendits: De las Cuevas Carretero, a alferes; i Sánchez Corbí, a comandant. Ho explicava amb detall Josep Rexach en aquest article. Els fets per què van ser processats aquests individus, inclòs Pérez de los Cobos, són els següents, segons la sentència de l’Audiència de Bilbao que va recollir el diari Egin el novembre del 1997 i que va recuperar el diari Naiz no fa gaire: Kepa Urra va ser traslladat el 29 de gener de 1992 a la matinada ‘fins a un lloc no identificat en un descampat, on el van despullar, el van colpejar amb un objecte no identificat i el van arrossegar per terra’. Després va ingressar a l’hospital de Basurto amb contusions diverses, trencament de fibres musculars i hemorràgia, inhibició psicomotora i amnèsia. L’Audiència va qualificar de sorprenent que dos guàrdies civils, un dels quals Pérez de los Cobos, fessin una visita a l’hospital amb el pretext que ‘volien comprovar que les mesures de seguretat eren les adequades’. De Pérez de los Cobos, se n’han fet públics detalls de la seva afinitat ideològica amb el franquisme. Concretament en aquest reportatge de Violeta Tena al Temps, en què explica, d’acord amb els testimonis que van viure de prop l’època de joventut de Pérez de los Cobos i la seva família a Iecla, que arran del cop d’estat del 23 de febre de 1981, l’actual tinent coronel es va posar la camisa blava de falangista i es va adreçar a la caserna de la Guàrdia Civil a presentar-se com a voluntari per a donar suport a Tejero i els seus còmplices. Sebastián Trapote, o com matar d’un tret un detingut i sortir-ne impune Sebastián Trapote, ex-cap de la policia espanyola a Catalunya, va declarar el mes passat com a testimoni en el judici contra el procés independentista. Va tenir un paper cabdal en la preparació del dispositiu policíac durant l’1-O. Al començament de la seva declaració com a testimoni, Manuel Marchena li va demanar si havia estat mai processat, i ell va respondre que no. En efecte, no va arribar a ser processat, malgrat haver mort d’un tret un detingut el juny del 1974, perquè li van aplicar els indults del 1975 i el 1977. Tal com va publicar ElCrític.cat amb la col·laboració de l’historiador David Ballester, Trapote, quan tenia tan sols vint anys, va matar un home d’un tret per l’esquena en el moment de ser detingut per la policia. La víctima era José Luís Herrero Ruiz, que tenia set fills menors d’edat. La via penal es va estroncar, però la vídua, després de molts anys d’un llarg camí judicial per la via civil, va aconseguir el 1983 una sentència del Tribunal Suprem que obligava l’estat espanyol a indemnitzar-la. Però el cas és que Trapote es va acabar jubilant a seixanta-cinc anys sense haver de pagar cap preu per la seva responsabilitat. Segons la sentència de la sala tercera del Suprem, dictada el setembre del 1983, la mort de José Luís Herrero s’hauria evitat ‘si s’haguessin utilitzat la prudència i diligència mínimes que s’esperen d’un funcionari del Cos Superior de la Policia auxiliat per diversos col·legues’. La sentència també recull la versió dels fets dels tres agents que van participar en la persecució i la detenció d’Herrero: el 7 de juny de 1974, vora les onze de la nit, Trapote i dos sots-inspectors, Alfonso Carlos Giménez i Feliciano González Álvarez, van detenir a Badalona Herrero després d’una cursa ben accidentada, amb trets a l’aire i fugida del sospitós. Quan ja l’havien detingut, van ordenar-li que es posés contra la paret, i ho va fer. En el moment que el sots-inspector Giménez li posava les manilles, el detingut es va girar, va treure una navalla i va fer un moviment, gest que va impulsar Trapote a disparar-li el tret letal. Tanmateix, aquest relat no encaixa amb l’autòpsia ni amb els informes forenses complementaris de la trajectòria de la bala, que demostren que va entrar per l’esquena, va sortir pel pit i va afectar de ple el cor. Si realment el detingut s’hagués girat amb una navalla a la mà, diu la sentència del Suprem, la bala hauria entrat per un costat del cos o pel pit, no pas per l’esquena mentre era de cara a la paret. César López Hernández i l’escàndol del cas Portu i Sarasola Un dels testimonis més recents és el comandant de la Guàrdia Civil César López Hernández. Fou el secretari dels atestats policíacs que es van anar elaborant de començament del 2016 a la tardor del 2017 per controlar i incriminar desenes de persones en una causa general contra l’independentisme. Ell era el número dos del tinent coronel Daniel Baena. Davant Marchena no va fer públic el seu nom, però sí el número d’identificació, el N29100C. Va dir que sí que havia estat processat per un cas de tortures, però que el Suprem l’havia acabat absolent. Una cerca amb el número d’identificació i la paraula tortures ens porta directament al nom del comandant, César López Hernández. I al cas a què es referia: els maltractaments, el 2008, d’Igor Portu i Mattin Sarasola, condemnats per l’atemptat de Barajas. I entre els magistrats del Suprem que van absoldre els condemnats inicialment per aquest cas hi havia Juan Ramón Berdugo i Andrés Martínez Arrieta, dos dels set magistrats de la sala que jutja ara els presos polítics catalans per l’1-O. La Guàrdia Civil va detenir Portu i Sarasola el 6 de gener del 2008 a Arrasate. Unes hores més tard de la detenció, Portu va ingressar a l’UCE de l’Hospital de Sant Sebastià amb signes evidents de maltractament o tortura. Tenia un pulmó perforat, una costella trencada, hematomes per tot el cos i una hemorràgia. Sarasola va restar incomunicat durant cinc dies, en aplicació de la llei antiterrorista. Va denunciar haver rebut cops i maltractaments durant el trasllat a Lesaka, primer, a Sant Sebastià, després, i a Madrid, finalment. César López Hernández era aleshores el tinent responsable del grup d’informació, i comandava la unitat que es va ocupar del trasllat de Sarasola. L’Audiència de Guipúscoa el va absoldre de l’acusació de tortures i va condemnar uns altres guàrdies civils. El Tribunal Suprem espanyol, com López Hernández va recordar, els va absoldre tots de les tortures contra Portu i Sarasola. Fins que l’any passat el Tribunal Europeu dels Drets Humans va condemnar l’estat espanyol per aquest cas, per tractament inhumà i degradant als detinguts. La sentència d’Estrasburg concloïa per primera vegada que Espanya havia vulnerat la prohibició de tracte inhumà i degradant en l’aspecte material i en el processal, és a dir, també pel fet de no haver-ho investigat. I tres membres de la sala del TEDH van emetre un vot particular dient que els fets s’haurien de qualificar directament de tortures, i no pas de tractament inhumà i degradant. José Antonio Nieto, protector de torturadors En molts dels casos de tortura comesa per policies i guàrdies civils hi ha una cadena d’impunitat dins l’estat espanyol que els protegeix. És justament això que palesa la sentència d’Estrasburg en el cas de Portu i Sarasola; perquè el fet que es trenqués la cadena en aquell cas va afavorir una sentència tan dura del TEDH, que va destacar que tant el Suprem com el govern espanyol no havien negat l’existència de les lesions de Portu. No la podien negar. Perquè els agents que li van pegar es van excedir tant que el van haver de dur a l’hospital, i els responsables del centre sanitari van avisar el jutjat d’instrucció de Sant Sebastià. El jutge va enviar els metges forenses a l’hospital mentre Portu era ingressat i van poder constatar les greus lesions que acabava de rebre. Això va ser determinant, i va trencar la cadena d’impunitat, tot i que va caldre arribar fins al Tribunal d’Estrasburg. Ho explicava Jorge del Cura en declaracions al diari Público. La cadena d’impunitat funciona en molts nivells. I en els de més amunt hi ha no tan sols els magistrats del Tribunal Suprem que revoquen condemnes prèvies contra policies torturadors, sinó també dirigents polítics que o bé apliquen indults o bé relativitzen les denúncies i es neguen a obrir investigacions. Això va fer el secretari d’estat de Seguretat amb el govern de Rajoy i durant la tardor del 2017, José Antonio Nieto. El senador d’EH Bildu Jon Inarritu li va demanar per les tortures de Sánchez Corbí, en una compareixença a la cambra alta espanyola el febrer de l’any passat. Inarritu va desplegar una fotografia de Sánchez Corbí: ‘Senyor secretari d’estat, coneix aquest delinqüent?’, li va demanar. I va recordar la condemna per tortures i l’indult i ascens posteriors. A més, el senador li va fer memòria d’haver indultat el col·lega de Corbí, José María de las Cuevas Carretero, també condemnat per tortures en el mateix cas, i que finalment va ser proclamat com a representant d’Espanya en el Comitè Internacional de Prevenció contra la Tortura. I quina va ser la resposta de Nieto? Aquesta: ‘Li demano un favor, que retiri la paraula “delinqüent” de la seva intervenció . Aquesta persona té una trajectòria impecable en el seu servei.’ Nieto no va moure ni un dit contra Sánchez Corbí, que va mantenir una posició privilegiada, de coronel de la Unitat Central Operativa (UCO) de la Guàrdia Civil. No fou fins uns quants mesos després, amb el govern de Pedro Sánchez, que fou destituït. Tant Sánchez Corbí com Nieto tenen una mirada compartida sobre l’1-O. Durant el seu testimoniatge al Suprem, Nieto va negar la violència policíaca, va negar que hi hagués hagut càrregues i va responsabilitzar els votants i manifestants catalans d’actes de violència. Sánchez Corbí, en una entrevista a Interviú sobre l’1-O, va dir que ‘el següent pas  seran els còctels Molotov, els explosius’, i que amb els vídeos que hi ha del dia del referèndum caldria anar porta a porta a casa dels votants’. Ángel Gozalo, homenatge a la División Azul El cap de la Guàrdia Civil a Catalunya durant l’1-O era Ángel Gozalo, cridat com a testimoni en el judici contra el procés. Un altre dels principals testimonis de l’acusació. Ell no va ser processat anteriorment en cap causa. Però té una taca en el seu currículum relativament recent: l’11 de maig de 2013 va condecorar amb un diploma la Hermandad de Combatientes de la División Azul. Fou en un homenatge als combatents espanyols de l’exèrcit nazi que es va fer a la caserna de Sant Andreu de la Barca. Així ho va revelar el setmanari la Directa en aquesta informació, en què va difondre fotografies que palesaven l’assistència i la participació de Gozalo en l’homenatge, juntament amb María de los Llanos de Luna, aleshores delegada del govern espanyol a Catalunya. A la fotografia, s’hi veien ex-combatents i nostàlgics de la División Azul, vestits amb l’uniforme de la Falange Española Tradicionalista de las JONS, acompanyant Gozalo i Llanos de Luna. Malgrat les queixes de partits i entitats, algunes de les quals de guàrdies civils, no es va depurar cap responsabilitat. De fet, les explicacions oficials que es van donar justificaven l’acte pel fet que l’entitat filonazi homenatjada era perfectament legal. De fet, aquell any el govern de Rajoy va atorgar 3.500 euros a la Hermandad, segons la Directa. Daniel Baena, mentida sota jurament Daniel Baena sí que va ser processat. Ho va dir en l’arrencada de la seva declaració com a testimoni al Suprem. Va reconèixer que havia estat condemnat per un delicte contra la integritat moral, ‘per una qüestió personal’. Però no se n’ha sabut res més, d’aquesta condemna. En canvi, sí que és molt més públic i notori, i demostrat, que Baena, que fou cap de la unitat de policia judicial de la Guàrdia Civil a Catalunya i el responsable de les investigacions contra independentistes el 2016 i el 2017, utilitzava un pseudònim a internet: Tácito. Amb aquest nom, mentre redactava i validava informes, Baena obria l’aplicació de Twitter i es dedicava a insultar i a atacar els dirigents independentistes i els Mossos d’Esquadra. Per exemple, es va referir a l’exili de Puigdemont i part del seu govern com ‘una actuació pròpia d’estructures de crim organitzat’. Durant el seu testimoniatge va negar rotundament que ell fes servir aquell compte. Però resulta que ell mateix havia reconegut als periodistes del diari Público que van destapar l’afer que n’era usuari. Per tant, Baena va mentir en una declaració al Tribunal Suprem sota jurament. QUÈ PASSARÀ LA SETMANA VINENT? Acabades les declaracions dels agents de la Guàrdia Civil i de la policia espanyola que van atacar col·legis electorals de l’1-O, hem arribat a la meitat de la fase testifical del judici. Les sessions es reprendran passada la Setmana Santa, el dimarts 23, diada de Sant Jordi, amb les declaracions com a testimonis d’ex-alts càrrecs i consellers del govern. N’hi haurà que previsiblement no declararan perquè són processats pel jutjat número 13 de Barcelona. També és cridada a declarar la intendenta dels Mossos Teresa Laplana, processada a l’Audiència espanyola, acusada de sedició, i per això és ben possible que no declari. Els qui sí que ho faran són els consellers del govern Puigdemont que van plegar en la crisi de govern del juliol del 2017, Meritxell Ruiz, Jordi Baiget i Jordi Jané. També és citat a declarar com a testimoni l’ex-director dels Mossos Albert Batlle, que va plegar el juny d’aquell any. I un altre dels testimoniatges d’aquell dia és el de l’actual vice-president del govern, Pere Aragonès. DIARI D’UN JUDICI POLÍTIC Dia 1, 12 de febrer: Les defenses comencen a l’atac i assenyalen el pitjor temor de Marchena Dia 2, 13 de febrer: La set de venjança fa caure la fiscalia espanyola en un parany Dia 3, 14 de febrer: La passió de Junqueras i la solidesa de Forn es mengen les acusacions 17 de febrer: ‘Això és inquietant’: impressions des de dins del Suprem en l’arrencada del judici Dia 4, 19 de febrer: L’enfonsament de la causa contra el procés, vist des de dins la sala Dia 5, 21 de febrer: Alerta amb la falsa eufòria: la fiscalia sap a què juga Dia 6, 22 de febrer: Avui esclata a la sala del Suprem la seva més gran vergonya 25 de febrer: Els corbs del Tribunal Suprem: l’arma amagada de Vox Dia 7, 26 de febrer: La importància de l’instant de pànic de Marchena amb Cuixart Dia 8, 27 de febrer: Radiografia del somriure trencat de Soraya Sáenz de Santamaría Dia 9, 28 de febrer: Marchena es treu finalment la màscara i Zoido obre una nova escletxa Dia 10, 4 de març: El primer gran trumfo de la fiscalia patina i insinua un pla sinistre Dia 11, 5 de març: El perill real de Pérez de los Cobos i el martiri d’Enric Millo Dia 12, 6 de març: La principal arma contra els Jordis fa figa i els fiscals es desesperen Dia 13, 7 de març: Per què a Marchena no li importa que peguessin a les nostres àvies? Dia 14, 11 de març: Xavier Melero desactiva dos artefactes perillosos a la sala del Suprem Dia 15, 12 de març: Desesperació al Tribunal Suprem amb ‘un tal Toni’ Dia 16, 13 de març: La presa de pèl de Marchena amb el patiment d’un testimoni a la sala Dia 17, 14 de març: Les revelacions de Trapero commocionen el Suprem i desarmen la rebel·lió Dia 18, 19 de març: Els guàrdies civils pateixen al Suprem per les mentides i per l’arbre enverinat Dia 19, 20 de març: Com s’escaparan les defenses del parany en què les fa caure Marchena? Dia 20, 21 de març: El poder de les mirades d’odi dels catalans Dia 21, 25 de març: Marina Roig fa que el fiscal Zaragoza es mossegui l’ungla: un guàrdia civil trontolla Dia 22, 26 de març: Baena demostra per què és perillós per a Marchena i per al judici sencer Dia 23, 27 de març: El mirall europeu entra al Suprem i Marchena esclata Dia 24, 28 de març: L”artefacte incendiari’ d’un guàrdia civil al Tribunal Suprem Dia 25, 2 d’abril: Una puntada de peu als testicles que Marchena no pot menystenir Dia 26, 3 d’abril: Ferran López sorprèn amb Puigdemont i fa el testimoni més transcendent del judici Dia 27, 4 d’abril: Quan Melero diu prou a la fatxenderia de Zaragoza i a la mentida de Vox Dia 28, 9 d’abril: Un mal moment d’un policia espanyol revela el gran parany als Mossos l’1-O Dia 29, 10 d’abril: Les rialles al Suprem amb els testimonis dels policies amaguen un pla Dia 30, 11 d’abril: El gest enutjat de Benet Salellas, la paciència al límit dels advocats amb Marchena Dia 31, 15 d’abril: Així ho han anat cuinant al Suprem: cap a una condemna amb mentides impunes Dia 32, 16 d’abril: La gravetat de la tenalla entre Marchena i Madrigal contra Marina Roig

Summary: L’ombra de la tortura empaita els caps policíacs de l’1-O