‘Qui hauria de ser avui aquí són els que no hi són’, ha recordat el diputat d’ERC Ernest Maragall en l’obertura de la sessió constitutiva del Parlament de Catalunya, com a president de la mesa d’edat. ‘Avui jo no hauria de ser aquí. Sense aquestes eleccions imposades jo no seria aquí.’ Maragall ha recordat l’anomalia del moment polític. ‘Hauria de dir també: “Bon dia, president i govern.” Però no hi són. Uns a la presó i uns altres a l’exili’, ha remarcat. ‘Sento una acumulació d’indignació i una suma de raó i de raons d’aquesta Catalunya que no es rendeix i que no es resigna.’ A més, ha insistit a criticar la imposició d’aquestes eleccions i a denunciar el fet que per primera vegada els escons del govern siguin buits. ‘Hauríem de tenir un debat sobre la taula de diàleg entre tots nosaltres i la representació de l’estat, per la situació sorgida després de l’1-O. Aquesta seria la normalitat.’

Summary: ‘Avui hauria de dir: “Bon dia, president”‘: l’extraordinari discurs d’Ernest Maragall al parlament


L’Agència Espanyola de Protecció de Dades (AEPD) va notificar ahir a l’Assemblea Nacional Catalana i a Òmnium Cultural la imposició d’una multa de 240.000 euros i de 200.000 euros, respectivament, per una vulneració d’un article de la llei de protecció de dades. D’aquesta manera, l’organisme estatal respon a una denúncia presentada per Vox i per Ciutadans. Els serveis jurídics d’ambdues entitats estudien la resolució, de vuitanta pàgines, per a la possible presentació d’al·legacions. L’ANC i Òmnium, dins de la campanya Ara és l’hora, van impulsar l’any passat, amb vista al 9-N, la iniciativa de la Gigaenquesta, que consistia a conèixer l’opinió dels ciutadans sobre com voldrien que fos el nou país. Segons la resolució, totes dues entitats van incomplir la normativa que diu que l’enquestat ha de donar ‘el consentiment exprés i per escrit per al tractament de les dades de caràcter personal que revelin ideologia, filiació sindical, religió i creences’. La multa a l’ANC és de 40.000 euros més perquè l’agència considera que no va complir amb la seguretat de les dades personals que consten en les fitxes perquè es van filtrar, segons que informa El Mundo. El president de l’ANC, Jordi Sánchez, va manifestar a Catalunya Ràdio que la sanció ‘respon clarament a una intencionalitat política de castigar a les dues entitats que han estat actives i que han estat el motor del que ha passat’ a Catalunya, amb les grans concentracions sobiranistes.

Summary: El govern espanyol multa amb 440.000 euros Òmnium i l’ANC per la Gigaenquesta


L’Assemblea Nacional Catalana i Òmnium Cultural han convocat una manifestació avui a les 17.00 al carrer de la Marina de Barcelona. Amb el lema ‘Mobilitzem-nos per la llibertat’, la marxa denunciarà la repressió de l’estat espanyol just després d’haver-se publicat la sentència contra el procés. El Tsunami Democràtic ha anunciat que hi haurà gent amb codis QR per a completar el registre a l’aplicació de la plataforma. Tota la informació sobre la resposta a la sentència, minut a minut Recorregut La capçalera de la manifestació se situarà a la cruïlla del carrer de la Marina amb el carrer de Ramón Turró, i baixarà fins a l’avinguda d’Icària, on hi haurà l’escenari. ‘Contra la repressió, en defensa dels drets fonamentals, continuem mobilitzats. Vine a la manifestació’, ha piulat el compte de l’ANC a Twitter. ⬛⬜📣 Atenció! Contra la repressió, en defensa dels drets fonamentals, continuem mobilitzats. Vine a la manifestació👇 📅 Dissabte 26 d'octubre 📌 17 h📍 Carrer Marina de Barcelona 📲Guarda't la data i passa-ho! Dissabte, tothom a Barcelona! #ObjectiuIndependència pic.twitter.com/bq1PBeKHsf — Assemblea Nacional 🧭 (@assemblea) October 22, 2019  Denunciem la repressió de l'Estat espanyol als carrers! VINE A LA MANIFESTACIÓ:📅 Dissabte, 26 d'octubre⏰ 17 h📍 Carrer Marina (Barcelona) pic.twitter.com/29b4oWegtW — Òmnium Cultural (@omnium) October 22, 2019 Qui dóna suport a la manifestació? El 14 d’octubre, més de 500 entitats de la societat civil, sindicats i col·legis professionals van organitzar un acte unitari a la plaça de Sant Jaume de Barcelona per a expressar el rebuig a la sentència. En aquell moment, es va anunciar que treballaven per fer una manifestació unitària amb totes aquestes entitats el dissabte 26 d’octubre. A més d’Òmnium i l’ANC, la manifestació compta amb altres entitats adherides, com la Intersindical-CSC o USTEC. UGT també formen part de les entitats adherides a la manifestació, mentre que CCOO se n’ha desmarcat. El secretari general d’UGT Catalunya, Camil Ros, ha difós aquest vídeo donant-hi suport: 📹 Camil Ros @camilros secretari general de la #UGTdeCatalunya participarà a la manifestació convocada per aquest dissabte pic.twitter.com/6CjzOgkqcP — UGT de Catalunya (@ugtcatalunya) October 24, 2019 Tsunami Democràtic: Totes les mobilitzacions Precisament, quan va saber-se que es preparava aquesta manifestació, la Lliga espanyola de futbol va demanar al comitè de competició de la federació que el Barça-Madrid que s’havia de jugar el 26 d’octubre a les 13.00 al Camp Nou es jugués al Santiago Bernabéu, l’estadi del Reial Madrid. Finalment, es jugarà al Camp Nou, però el 18 de desembre. Noves vagues d’estudiants el 24, 25, 30 i 31 d’octubre Mobilitat Les assemblees locals de l’ANC ha organitzat més de 300 autocars per a anar fins a Barcelona. Una xifra que ajuda a imaginar les dimensions que pot acabar tenint la manifestació. Per aquelles persones que vinguin amb el seu vehicle particular o amb transport públic, els organitzadors recomanen venir a primera hora del matí per evitar aglomeracions. Per arribar al carrer Marina, les entitats organitzadores recomanen per agafar la línia vermella del metro i baixar a l’estació de Marina. Encara que si hi ha molta gent una altra opció, podria ser baixar a la parada d’Arc de Triomf, amb la línia vermella o la de la Renfe. Una altra opció és agafar la línia lila fins a la Monumental o a Tetuan, així com la línia groga a Bogatell. Acció dels CDR després de la manifestació Després de la manifestació, els CDR han convocat una acció davant la prefectura de la policia espanyola a la Via Laietana de Barcelona. Serà a les 19.30 i diuen que el que volen fer és ‘tornar totes les pilotes que ens van disparar’. A la convocatòria demanen als participants que escriguin ‘un missatge a la pilota’, que el gravin i que després el pengin a les xarxes socials. 🔴 CONVOCATÒRIA 🔴 📣 QUÈ? Tornem totes les pilotes que ens van disparar 📣 ON? Via Laietana, Prefectura PN 📣 QUAN? Dissabte a les 19.30h 👉🏻 Escriu un missatge a la pilota, fes un vídeo curt, piula’l i menciona’ns 👉🏻 Porta les pilotes de casa#QueSenVagin#RevoltaPopular pic.twitter.com/hxmDTOSfZh — CDR_Barcelonès (@CDR_Barcelones) October 24, 2019 Els CDR convoquen una manifestació a Via Laietana per a ‘tornar les pilotes que ens van disparar’

Summary: Manifestació del 26 d’octubre: Òmnium i ANC organitzen una gran mobilització contra la repressió


Carles Boix (1962) és professor de Ciències Polítiques a la Universitat de Princeton (EUA). Llicenciat per la Universitat de Barcelona, doctorat per Harvard, ha estat professor a Chicago, on va coincidir amb Barack Obama, i ha estat assessor del Banc Mundial. Als Estats Units ensenya i fa recerca en Economia Política i Política Comparada i també passa temporades a Barcelona, on té despatx a la Universitat de Barcelona (UB), i hi dirigeix The Institutions and Political Economy Research Group. Justament, aquesta setmana ha estat per terres catalanes per presentar el seu darrer llibre, Democratic Capitalism at the Crossroads: Technological Change and the Future of Politics (Princeton University Press). Per exemple, a l’Ateneu Barcelonès (vídeo). Dilluns, VilaWeb va parlar amb el doctor Boix sobre aquest llibre, que es demana com han conviscut el capitalisme i la democràcia en el curs de la història, i com la tecnologia pot acabar afectant aquesta relació en el futur. Al seu despatx de la UB, tampoc no vam poder evitar de parlar d’actualitat política. —Capitalisme democràtic. Voleu dir que hi ha un capitalisme que no ho és? —Em pregunto fins a quin punt el capitalisme i la democràcia són compatibles. Perquè les lògiques de cadascun, en principi, semblen diferents. En l’economia de mercat, hi ha una lògica que tendeix a la desigualtat. En canvi, en la democràcia, en principi, la lògica és igualitària. Per tant, aquestes dues coses sembla que hagin de xocar i que estiguin en contradicció. Però a la vegada, alguns han dit que el capitalisme del segle XX és, efectivament, capitalisme democràtic perquè ha estat capaç de reconciliar l’existència d’eleccions democràtiques i llibertats polítiques amb l’economia de mercat. I això és una sorpresa. —Per què? —Perquè al segle XIX, tant per l’esquerra com per la dreta, la mirada era d’escepticisme. La predicció de Marx, per exemple, era que el capitalisme al final esclataria i que la burgesia seria incapaç d’acceptar que hi hagués una democràcia que posaria en perill el seu predomini. I els conservadors i liberals britànics, per la seva banda, estaven horroritzats que hi hagués sufragi universal. Doncs al final, capitalisme i democràcia coexisteixen al segle XX. És un moment excepcional, si ho voleu, que alguns qualifiquen de capitalisme democràtic. El llibre té dos incentius per escriure’l. Un és intel·lectual: és possible el capitalisme amb democràcia? Com conviuen? I després hi ha una cosa més actual: l’esclat del populisme i la insatisfacció generalitzada amb els mecanismes democràtics que ha anat creixent a la majoria dels països avançats. —Parleu de tres etapes de capitalisme. I ho relacioneu amb la democràcia. —Podem parlar de tres models centrats en tres ciutats: Manchester, Detroit i Silicon Valley. Les lògiques de producció de cadascuna són diferents. I tenen conseqüències sobre el treball, el salari i la igualtat. —Manchester? —El capitalisme del segle XIX. El tèxtil. Aquí hi ha un procés de substitució dels antics artesans qualificats per treballadors poc qualificats. La massa de treballadors, en principi, són nens i dones, sous molt baixos. I el conflicte entre treball i capital és molt gran. Molta desigualtat. Sembla impossible que es pugui reconciliar aquesta forma de produir i el sistema polític on tothom vota. —Detroit? —El capitalisme del segle XX. La cadena de muntatge. Els cotxes. La cadena fa que el treballador molt poc qualificat desaparegui perquè la seva feina ja la fa la màquina. Apareixen i creixen els treballadors qualificats, que com a mínim han de saber llegir les instruccions de les màquines. Ja no són nens els qui treballen. També apareix personal administratiu, que abans no existia. Això transforma l’estructura d’ocupació. I passes a tenir una classe treballadora benestant. Es guanyen bé la vida. Els salaris creixen i la productivitat també. Això és el segle XX, l’època daurada del capitalisme. —És la por de l’URSS que fa que al segle XX el capitalisme no sigui tan salvatge? —Uns diuen que el comunisme disciplina el capital. És una possible explicació. La meva resposta és que probablement no és així, perquè aquesta època daurada del capitalisme, o capitalisme democràtic, arriba als anys vuitanta i, en canvi, la caiguda del Mur de Berlín és el 1990. En realitat sembla que sigui al revés. Les noves tecnologies fan forat en el món soviètic. El món soviètic, de fet, reprodueix el model de Ford i la cadena de muntatge. L’URSS té una tecnologia molt estàndard, en massa, i educa la població per fer servir les màquines de la cadena de muntatge. I funciona força, com el model Ford. —Silicon Valley. —El capitalisme del segle XXI. Quan arriba l’ordinador i el software, desplacen la població treballadora. Durant el segle XX, als EUA només amb un batxillerat et podies guanyar bé la vida. Ara molts d’aquests treballs han desaparegut, com van desapareixent els artesans. I es torna a transformar el sistema d’ocupació. La classe mitjana comença a foradar-se i a desaparèixer. El debat és fins a quin punt arribarà aquesta automatització i substitució del treball pel capital, capital entès com a màquina. Hi ha els optimistes i els pessimistes. —Què diuen els pessimistes de la tecnologia? —Que serà tot horrorós, perquè com deia Marx no hi haurà treball, només màquines, i els capitalistes com Bezos (per cert, ex-alumne de Princeton) ho hauran mecanitzat tot. En el futur, només podràs treballar amb capital, només si pots invertir podràs sortir-te’n, i moltíssima gent no sabrà què fer, perduda. —I els optimistes? —Els optimistes diuen, com ja deia Keynes, que la tendència és de ser cada vegada més productius i, per tant, no hi haurà treball per a tothom. I amb tres hores al dia satisfarem les necessitats de sentir-nos útils. I que d’aquí a cinquanta anys, de la mateixa manera que vam abandonar les feines del camp, haurem abandonat les feines d’ara. I serem tots a la platja. Treballarem poc i viurem bé. —I què diu Carles Boix? —Que no podem saber com és el futur. És impossible. Si el sabéssim ja l’hauríem inventat. Sí que podem pensar per què hi ha gent optimista, i per què hi ha gent pessimista. Quines són les premisses i les hipòtesis. I en són quatre. —A veure. —Primera: la demanda de treball. Fins a quin punt les noves tecnologies demandaran treball, i de quina mena. Els pessimistes us diran que el 30% o el 40% de les feines actuals hauran desaparegut. I els optimistes, que no. I la veritat és que no ho sabem. Segona, l’oferta de treball. Com reaccionarà la gent a les noves tecnologies? Potser el procés serà tan lent que estarem formats per les noves màquines. Potser el procés serà tan ràpid que no. Pot ser que els treballs futurs requereixin molta intel·ligència. O pot ser que no. En tercer lloc, la concentració de capital. Els pessimistes us diran que els diners es concentraran en molt poques mans. Que Bezos pot invertir constantment a comprar i crear maquines que substitueixin el treball, i ser cada vegada més ric. Marx ho deia: hi haurà un moment que el capitalisme serà monopolista, perquè el procés de mecanització implicarà invertir. I els inversors s’ho apropiaran tot. Passa que els optimistes us diran que això no és tan clar. Pot haver-hi tecnologies que no substitueixin el treball, sinó que el complementin. Per exemple, a l’Àfrica el telèfon mòbil ha donat molta potència als grangers i pagesos. Abans depenien de sistemes de distribució de tercers, i no sabien els preus de mercat per problemes d’informació. Ara es poden coordinar en la venda de productes, saben què ofereix la competència. Els han empoderat. La tecnologia, doncs, no ha de concentrar el capital. Pot empoderar pagesos pobres. —I la quarta pota? —La política. La menys determinista. Fins a quin punt les nostres respostes en aquests processos determinen la manera com vivim. Els tecnòlegs parlen molt del canvi que la tecnologia produeix en la vida de la gent. Però parlen poc de la reacció de la gent al canvi tecnològic. Els pessimistes us diran que als Estats Units, els que tenen més poder influeixen sobre la resta. Uns altres, en canvi, us diran que els governs podrien ajudar la gent a invertir en la formació i noves pedagogies. I que els governs també podrien crear ajuts per als qui quedin enrere. A mi, de fet, m’amoïna la construcció d’oligarquies. És això que em preocupa més, no tan sols perquè no és equitatiu, sinó també per un problema d’eficiència. Quan tens molt d’èxit i domines un mercat, hi ha la temptació de crear barreres a la competència. Pots fer-ho si tens poder. I això destrueix el canvi i redueix el benestar. Al final del llibre explico que cada país ho viu diferent. Depèn de la mida. —La mida? —Els països petits, per exemple, fins i tot les oligarquies guanyadores, no tenen capacitat d’afectar la política. A països com Dinamarca, Suècia i Suïssa, els guanyadors són els qui exporten, el seu mercat és fora. El seu interès és fora. A més, el legislador està molt en contacte amb el ciutadà. A Noruega cada diputat representa 30.000 persones. El poden controlar. Als EUA, cada diputat en representa un milió. Busca’l. Als països petits hi ha un cert control del poder. Tampoc no em semblen malament els països grossos, com els Estats Units, on es poden formar oligarquies, però no només una. L’elit no és única. Hi ha moltes empreses, i és difícil que un sol sector controli tothom. El teixit és molt divers. Als Estats Units, si t’enfades amb algú, marxes a l’altra banda. La mida et dóna llibertat. El problema el veig en el capitalisme dels països mitjans, com França o Espanya. És el capitalisme d’amic francès, espanyol, italià. És el pitjor. Una escala de país que no és prou gran per a mantenir competència ni prou petit per a dependre de fora i del control ciutadà. —També parleu de capitalisme i tercer món. —La mecanització ha permès la deslocalització. I això ha creat beneficis al tercer món. Ara tenim els enginyers i la gent creativa al primer món, i els treballadors, al tercer món, que són més barats. La perifèria del món hi ha sortit guanyant. Però podria passar que inventem una màquina que ho faci tot. Absolutament tot el producte el fa la màquina. I ja no necessita obrers. Posaràs la màquina al primer món, on les vens. I els treballadors de la perifèria perdran la feina. Aquesta és una possibilitat de la qual no en parlem perquè som eurocentrats. —Voleu afegir res? —Quan vaig a les llibreries, que encara en queden, sobre la taula tenen llibres amb tapes negres, tombes i gent morta. Són els tecnopessimistes. I després n’hi ha que són happy flowers. Els optimistes. A mi m’interessa fer pensar què hi ha darrere dels tecnoptimistes i els tecnopessimites. —No puc estar-me de demanar–vos sobre actualitat política. Som dilluns i volen fer caure el president Torra. —Ja ho he dit abans. Tot això ens passa perquè el gener del 2018 no van voler anar a eleccions. Quan els van dir que Puigdemont no podia ser president tenien dues opcions. Es podien plantar i anar a eleccions o acceptar. Van acceptar i progressivament la maquinària judicial i política espanyola ha anat escanyant les institucions. És la crònica d’una mort anunciada. Les eleccions agafen els partits independentistes a pas canviat. Segons què faci ERC ara, li ho faran també. Segons com acceptin que sigui tractat el president per part de Madrid, els ho aplicaran a ells. Claríssim. En aquests moments, dins l’independentisme hi ha un sector molt pragmàtic, que no és solament ERC. Els pragmàtics també són molta més gent de Junts per Catalunya. I després, a l’altre costat, hi ha un nucli disposat a fer més coses. Però sense el nucli pragmàtic, no pots fer aquestes altres coses. Fins que el nucli pragmàtic no aprengui, en cas que vulgui, poca cosa pots fer. —Que no aprengui? Per què? —Perquè també pot ser que en realitat no vulguin la independència. Ho fan veure. Però jo no ho sé. Sí que sé que sense tota aquesta gent no pots fer més coses. A mi em sembla difícil entendre el següent pas sense tenir més del 50% a les eleccions. —Com el faríeu, el següent pas? —Jo sempre he dit que les eleccions eren la manera que imaginava. Al final, vaig estar a favor del referèndum, perquè s’havien acabat les vies possibles, i perquè hi veia mandat, a favor del referèndum. Però en aquests moments les eleccions són l’únic mecanisme. Per altra banda, no sé si la pressió que es podia fer sobre el govern d’Espanya s’ha utilitzat correctament. —Guanyem amb el 50% del vot. I l’endemà, què fem? —Considero que amb un 50% és possible fer un acte de resistència molt valent. També crec que entre tenir el 50% net, més l’acte de resistència, Espanya passarà a fer més ofertes. Potser m’equivoco. Però el problema que veig és de garanties de l’autogovern. No tenim mai garanties que el pacte es compleixi. Mai. —Valoreu-me el Tsunami, Urquinaona. —No entenc que es facin aquelles manifestacions massives, que duren un dia o dos i desapareguin del tot. I no estic segur si és la gent, que no té capacitat, o que el lideratge ja li va bé. No ho entenc. Hi ha països que amb 200.000 persones fan caure el règim. Hi ha països que no, com a Egipte. Hi ha d’altres que sí. També sabem que l’estratègia de repressió és la d’aïllar les persones. Qui domina vol dividir qui resisteix. Però quan una massa s’uneix fa molt difícil la repressió.

Summary: Carles Boix: ‘Em pregunto fins a quin punt el capitalisme i la democràcia són compatibles’


Mireia Vives i Borja Penalba presenten el seu tercer disc, Cançons de fer camí, a la sala la Mutant de València, el dijous 14 de novembre, i el 21 de novembre al teatre Lluïsos d’Horta, a Barcelona. Hem assistit a l’assaig general per parlar d’un treball que recull cinc anys de trajectòria conjunta, els anys en què han compartit ofici i sacrifici per la AP-7, tot repartint arreu del país cançons encisadores que traspuen honestedat i una dosi alta de sensibilitat. L’àlbum inclou cançons pròpies, inèdites, versions i peces que han format part de llibres i projectes transmèdia anteriors. A més, hi ha les il·lustracions d’Aitana Carrasco, Carla Aledo, Inés López, Elvira Oliver, Yanire Lominchar i Mireia Vives. I els versos de Maria Mercè Marçal, Montserrat Roig, Joan Salvat-Papasseit, Joan Fuster i dels poetes i amics Joanjo Garcia, David Caño i Roc Casagran. —Cançons de fer camí és un recull de peces que heu interpretat als directes i n’inclou d’inèdits. Com va sorgir la idea del disc? —Borja Penalba  Ens vam adonar que, després d’un any de concerts amb el disc Línies en el cel elèctric, fèiem cançons que no eren al disc ni a l’anterior, L’amor fora de mapa. Teníem un fons d’armari amb moltes cançons que no havien estat enregistrades però, sobretot, una que ens feia mal que no ho fóra, que és ‘Cançó de fer camí’. —El títol del disc naix d’aquesta cançó. —Mireia Vives  És precisament per això. Maria Mercè Marçal és un referent per a nosaltres i vam manllevar el títol del poema per abraçar aquestes cançons que ens han acompanyat aquests cinc anys, que han fet camí amb nosaltres. —Una de les coses boniques del disc és la col·laboració de sis il·lustradores que han reinterpretat cada cançó, a la seua manera. —M. V.: Tot comença amb Yanire Lominchar, que ens va pintar un quadre molt representatiu de nosaltres. Té una manera de pintar que m’agrada moltíssim i li vam proposar: podries il·lustrar el disc sencer! Llavors pensàrem il·lustradores que ens ajudaren a donar color i llum a les lletres. Teníem dues premisses, que foren diferents i que foren dones. Vam repartir les cançons sense música i elles els van donar forma, han pintat lletres. Hem fet aquest format de deu polzades per al CD, perquè les làmines lluïsquen i que aquestes dones puguen tenir un lloc en el nostre treball. Il·lustració de Yanire Lominchar. —Per què no heu numerat les cançons? —B. P.: És un disc molt difícil d’organitzar. Són dènou cançons molt diferents i no numerar-les és una manera de convidar la gent a posar-hi la seua numeració. Tenim un ordre de manufactura, cronològic, però volem que cadascú puga fer el seu ordre i, fins i tot, ratllar la cançó que no li agrade, allò de la passe perquè no m’agrada. —Dotze cançons són de Borja Penalba, sis són versions i l’última és de Sergi Carós. És un disc variat que manté la identitat sonora malgrat la durada total i els estils. Hi ha des de la cabaretera ‘La Rèplica‘ fins a l’apoteòsica ‘Suite Peiró 42‘. —B. P.: És clar, som nosaltres. Vull dir, la identitat som nosaltres. Per naturalesa, no entenem l’homogeneïtat, és una cosa que se’ns escapa. Tota la vida s’han fet els discos comercials de la mateixa manera, el senzill, dues cançons paregudes i deu cançons d’emplenament. Eixe ha estat el patró universal de fer discos, així, a granel. Això no ho entenem. —Teniu cançons de més de cinc minuts. —B. P.: N’hi una de deu minuts i mig, com ‘Suite Peiró’, però aquesta en són tres en una, i ‘València negra’, que dura sis minuts i mig. Borja Penalba: ‘La música és la millor manera que he trobat de relacionar-me amb el món’ —’València negra‘ és una rumba, tot i tenir una estructura particular. —B. P.: Sí, és una cosa estranya, perquè la idea era diferenciar el poema inicial amb un punt més de copla, de ninobravisme i francisquisme amb la veu de Carles Chiner fent de tenoret, que li dóna eixe punt. I la part més festiva, la de l’enumeració permanent de coses que fa la lletra. —I també hi ha el solo del prestigiós trompetista David Pastor, que cita ‘El padrí’ de Nino Rota i el pas-doble ‘València’, en un to diferent. —B. P.: Jo he treballat molt amb David i ens agrada picar l’ullet a coses. —El disc és ple d’efectes i citacions pensades. —B. P.: Però des de la precarietat, vull dir, no hi ha cap ànim de posar-hi efectes. És sempre deixar-ho caure. Una de les meues cançons preferides de la història és ‘Purple rain’ de Prince. La cosa que més m’agrada de la cançó és l’acoblament que hi ha al minut u i mig o dos, eixe acoblament de guitarra és vida, per a mi és la vida. De fet, sé on va i quan arriba em posa molt calent. Són necessàries, eixes coses. —M. V.: La producció està molt treballada. Borja no fa res fàcil, sempre busca l’excel·lència. No hi ha res gratuït. Ell sempre diu que hi ha vint milions de camins i cal trobar ‘el camí’. Perquè pots posar mil melodies a una lletra, però ha de ser la seua, ha d’estar al servei de la lletra, del moment o de l’emoció, no valen tots els camins. —’València negra’ té lletra de Joanjo Gràcia i la rumba ‘Barcelona ets tu‘ és del poeta David Caño. Què representa cadascuna de les ciutats per a vosaltres? —M. V.: València és on vivim i la nostra terra, però ho hem fet més per les persones que habiten eixes paraules: David i Joanjo. En el cas de Joanjo, va ser una cançó que van fer Borja i ell en una nit de borratxera, i la veritat és que m’hi sent molt identificada. —Ambdues lletres són un pèl dures. —B. P.: És clar, perquè la relació que tenim amb eixes dues ciutats, que estimem profundament, és d’amor-odi. I, en certa manera, tant Caño, amb el seu llenguatge urbà i fosc, com Joanjo, també amb la seua manera, transmeten eixa dicotomia o bipolaritat que sentim respecte d’eixos llocs que estimem profundament. En un hi vivim, és casa, però l’altre, després de vint anys llargs, també és casa. Un dia vaig fer la suma del temps que he estat a Barcelona, sense ser-ne habitant, i són dos anys i mig. —M. V.: Jo, així, dec haver viscut nou mesos a Barcelona, visitada tantes vegades però que en realitat no hi habitem. —El disc inclou preciositats com ara ‘Criatura dolcíssima‘, el poema de Joan Fuster musicat per Lluís Llach, amb aquella polifonia, i ‘Laura‘, també de Llach, amb dos acordions amb molta reverberació, que acompanyen delicadament la veu de Borja, allà al fons. —B. P.: ‘Criatura dolcíssima’ la vàrem parir al carrer, on hi ha l’Espai Fuster, a Sueca, mitja hora abans d’eixir a ‘El matí de Catalunya Ràdio’. Érem en una vorera amb la guitarra, amb Andreu Valor, assajant quina veu feia cadascú. —I la versió de ‘Laura’? —B. P.: La vaig fer arran de la seua mort. Els dos acordions són improvisats. Hi ha moments en què hi ha un barroquisme baquià  que sembla fet per un clavecí o que fan una fuga. Lluís Llach va donar el vist-i-plau al canvi de la tercera estrofa, on passem del condicional del futur al present perquè Laura ja ha faltat. Eixe desig de ‘i si l’atzar et porta lluny’, ara l’atzar ja l’ha portada lluny. Però Lluís també va fer el seu apunt musical, va dir: ‘mira d’harmonitzar-la’. I no li vaig fer cas. Això sí, vaig allunyar molt l’acordió per transmetre que Laura era allà, de fons, perquè és el seu acordió. Ella era de fons i davant jo, plorant-la. —La reivindicació de la llibertat és omnipresent en vosaltres. Es veu molt clar a ‘Morir a Ravensbrück‘, amb el vers de Neus Català, i a ‘Suite Peiró 42’, dedicada al ministre anarcosindicalista afusellat pel feixisme. —M. V.: Sí, és que tenim un altaveu i una responsabilitat. I com que el món va com va, hem d’aprofitar-lo i reivindicar la llibertat, perquè la cosa va molt malament. —B. P.: I després tenim la grandíssima sort de tenir amics com David Fernàndez, David Caño i altres dones i homes, tota una gent que ens transmet tot eixe anhel de llibertat, cada cop que som amb ells. I n’aprenem molt, és un luxe per a nosaltres. —Hi ha algunes cançons amb molta presa de terra, amb molta arrel, en algunes hi col·labora el multiinstrumentista Eudard Navarro i també hi participa l’inconfusible Miquel Gil. —M. V.: No és buscat, però també va un poc amb l’ADN. El resultat m’encanta, perquè l’arrel acaba eixint sense buscar-la, el d’on venim i on som. —B. P.: Donem a les cançons allò que ens demanen. Són coses més de l’inconscient, que són ací i que surten. Per exemple, l’arranjament inicial de ‘Bon camí‘, que tanca el disc i parla de l’enyorança i de l’homenatge a la gent que estimem i que ens ha deixat, no era previst amb la xeremia, però ho demanava la cançó i també era una manera de lligar el final de ‘Suite Peiró 42’, que parla de l’assassinat i la mort d’una persona molt estimada. Moment de l’assaig amb els col·laboradors. —Mudant de raons, heu fet el vostre primer Verkami i heu duplicat amb escreix la quantitat de diners que demanàveu. La gent us estima. —M. V.: Moltíssim, no esperàvem assolir l’objectiu en cinc dies. Vejam, són projectes cars i nosaltres som molt precaris. Per això ens vàrem decidir a fer un Verkami. I que la gent tinga eixe vessament d’amor cap a nosaltres, en tan sols cinc dies… Ens ha desbordat absolutament, però estem disposats a tornar tot l’amor que ens han donat. Fotografia: Mireia Vives i Borja Penalba. —Borja, us retireu d’ací a un parell d’anys, com vau dir en una entrevista? O això forma part d’una estratègia comercial, com fan alguns grups? —B. P.: No, és veritat. No puc dir que és per a tota la vida, perquè dir-ho seria molt agosarat i aventurat. Si d’ací a un temps m’entra el gustet, si no trobe res a la vida i necessite fer música, doncs tornaré. —Darrere el projecte hi ha tot un equip consolidat de gent: Sergi Carós, Marta Margaix, Berta Iñíguez i més col·laboradors. És el tercer àlbum d’un projecte que va com una seda. En quin punt es troba, doncs, després d’això que dieu? —M. V.: En l’ací i en l’ara. I prou, però sempre ha estat així. Fins que Borja ha dit això. És que jo l’entenc perfectament, jo també estic cansada. És impossible portar una vida tan frenètica i cal aturar-se, per això nosaltres sempre vivim l’ací i l’ara. —B. P.: Podria ser un projecte que durara tota la vida, però a mi m’ha agafat molt gran i molt cansat. Fa vint-i-set anys que sóc a la carretera sense parar. Donant-hi la vida. Hi ha gent com Maria del Mar Bonet, per exemple, que sense música no pot viure, jo sense música podria viure i m’arribe a qüestionar si paga la pena sacrificar tota la vida personal dels fills, d’haver estat un millor pare. Són coses que tens al cap. M’ha anat molt bé, he tingut molta sort en la música, així que gràcies. Però paga la pena estar tota la vida fent eixe sacrifici? Ara mateixa no vull fer-lo. —Què deu tenir d’especial els concerts de presentació del disc? —B. P.: La idea és que siga molt dinàmic, perquè hem de transmetre un disc de dènou cançons. En farem dèsset, alguna barreja d’una cançó dins una altra i hi haurà alguna sorpresa que no és al disc. Però, sobretot, serà dinàmic amb un discurs molt breu, amb les paraules justes. Hi haurà dos clímaxs. I mantenint l’essència, serà un concert d’una hora i tres quarts, però intentarem transmetre totes eixes emocions que apareixen al disc, des de l’alegria fins a la tristesa, la ràbia i l’anhel de llibertat. —Per acabar, abans heu dit que sempre cerqueu el millor camí, entre molts. Com sabem quin és el millor camí? —B. P.: Honestedat, ser honest amb un mateix i prou, és l’únic camí perquè és el camí que, isca com isca, arribes on arribes, farà que arribes a casa i pugues dormir tranquil. L’únic camí, ser honestos. I nosaltres intentem posar banda sonora a l’honestedat. Fotografia: Lorena Perales.

Summary: Mireia Vives i Borja Penalba: ‘Intentem posar banda sonora a l’honestedat’


El ple de l’Ajuntament de Barcelona ha aprovat avui la modificació del Pla General Metropolità que obligarà els promotors d’habitatge i de grans rehabilitacions a destinar un 30% de la nova construcció a habitatge social i que ampliarà el dret de tanteig i de retracte a tota la ciutat. Els grups municipals de Barcelona en Comú, el PDECat, ERC, el PSC i la CUP i els dos regidors no adscrits Gerard Ardanuy i Juanjo Puigcorbé han votat a favor de la mesura de reservar el 30% de nova promoció a habitatge protegit, mentre que el PP i Ciutadans hi han votat en contra. Ciutadans, però, s’ha abstingut en la votació sobre l’ampliació del dret a tanteig i retracte a tota la ciutat. La Taula del Tercer Sector Social de Catalunya ha celebrat l’aprovació de la iniciativa. Considera que es tracta d’un pas endavant en les polítiques d’habitatge perquè promou l’ampliació del parc de pisos socials a Barcelona i perquè garanteix el dret a un habitatge digne i assequible a persones en risc o situació d’exclusió residencial. La taula confia que aquesta aprovació serveixi per fomentar iniciatives semblants a d’altres municipis. L’organització social insta les diferents administracions a fer un front comú per intensificar la col·laboració en polítiques d’habitatge i treballar per assolir el que consideren un repte urgent: augmentar el parc d’habitatge social a Catalunya, actualment situat en el 2% quan la mitjana europea és del 15. Això suposaria augmentar l’oferta en uns 230.000 habitatges. Des de la Taula del Tercer Sector es proposen mesures com la creació d’un fons d’inversió social, l’accés als habitatges buits en mans d’entitats financeres. el reforç del sistema d’ajuts al lloguer i també a les entitats socials, revertir la desprotecció de l’arrendatari a la llei d’arrendaments urbans i la creació d’un sistema d’ajuts a la rehabilitació per als habitatges adquirits per les entitats socials.

Summary: El ple de l’Ajuntament de Barcelona aprova l’obligació de destinar el 30% de la nova construcció a habitatge social


Juntament amb Sant Jordi, Nadal és l’època de l’any en què es venen més llibres. Sabent-ho, el TRESC ja fa sis anys que organitza a començament de desembre el Sant Jordi de Nadal. Es fa aquest cap de setmana a l’Antiga Fàbrica Estrella Damm de Barcelona, on la literatura inundarà tots els racons, amb més d’un centenar d’autors, activitats literàries per a tots els públics, tallers i concerts infantils, venda i signatures de llibres, música en directe, botigues i gastronomia. Un dels plats fots del mercat és la presència dels autors, que signaran llibres, participaran en taules rodones i presentaran les seves obres. És el cas de Màrius Serra i Oriol Comas que presentaran Jugar-s’hi la vida; Roger de Gràcia amb la Guia Sentimental de Barcelona; o Jordi Nopca, amb la seva última novel·la, La teva ombra. Així mateix, s’hi podran sentir noves veus de la poesia i de la narrativa, amb noms com ara Laura Gost, Laia Soler, Anna Gas i Pol Guash. I un col·loqui sobre el paper dels traductors, amb alguns dels més importants del país, titulat Grans autors, grans desconeguts. Maria Barbal, Christina Rosenvinge, Rafael Nadal, Najat El Hachmi, Xavier Bosch, i les il·lustradores Lola Vendetta o Lyona Ivanova, entre molts altres, signaran llibres als lectors i participaran en conferències literàries de temes diversos, com ara la maternitat i com viure sense plàstic. També hi haurà tallers per a millorar l’escriptura. Per exemple, un per a explicar cinc maneres de començar una història i atrapar el lector i un altre sobre com aprendre a escriure. A tota la proposta literària, s’hi afegeix música en directe i furgoteques amb menjar i beure, per a ajudar a passar millor la jornada.

Summary: El Sant Jordi de Nadal arriba a l’Antiga Fàbrica Estrella Damm


El flaire de cervesa artesana és el primer que es nota a l’entrada a la Conesa Beer Barcelona. És el lloc que ha triat l’empresari Víctor Font per a presentar ‘Sí al futur’, la seva candidatura a la presidència del FC Barcelona. Les eleccions són previstes l’any vinent, però Font ja fa temps que parla amb molta gent i que prepara el seu projecte. És una cursa de fons que fa set anys que corre des del 2013. Ho compara amb una ciutat que aspira a ser la seu dels Jocs Olímpics. L’acte és una presentació del candidat a càrrec del periodista Antoni Bassas. El local és ple de gom a gom. Les parets respiren futbol. Estan decorades amb desenes de banderins de diversos clubs de futbol, tant del país com de l’estranger. El clima és d’expectació, amb un punt d’il·lusió continguda i de ràbia pel moment actual del Barça que s’expressa amb contundència al torn de preguntes. Ara fa just un any, el 31 de gener del 2019, Bassas ja va fer de mestre de cerimònies del primer acte oficial de la candidatura de Font. Bassas i Font es coneixen des de fa vint anys. L’empresari és fundador i accionista del Diari Ara. De fet, el periodista és qui va explicar a Font la creació del diari i qui va demanar-li que apostés econòmicament pel projecte. Ara, però, Font es planteja de vendre’s les accions de cara a les eleccions per a evitar que hi hagi la percepció d’un conflicte d’interessos. Gairebé una hora abans que comenci l’acte, ja hi ha els primers socis del Barça a la cerveseria. ‘Hem d’arreglar això que estan fent’, diu una sòcia a Font minuts abans que arrenqui l’acte. Un senyor gran constata la poca il·lusió que té la gent per anar al Camp Nou: ‘L’altre dia vaig proposar a un veí d’anar-hi, però em va dir que no perquè feia fred. Abans la gent matava per venir al Barça!’, exclama. ‘L’altre dia, amb el segon gol del València, vaig apagar la tele. Feia anys que no ho feia’, confessa un altre. Dins del barcelonisme, la figura de Font s’associa a Cruyff, Guardiola, Laporta i Xavi Hernández, mentre que Bartomeu era la mà dreta de Sandro Rosell i se l’associa a la tradició nuñista. L’ex-capità del Barça ha estat precisament el primer objectiu de Bartomeu per a substituir Ernesto Valverde a la banqueta. Un moviment que pot interpretar-se com un intent de fer la traveta a Font a un any i pocs mesos de les eleccions, perquè Xavi pot representar un dels principals reclams de la candidatura ‘Sí al futur’. Font, però, evita de valorar-ho així: ‘Estic convençut que no era una previsió electoralista’, comenta. Bassas: Font és com Cruyff Bassas arrenca fort, comparant Font amb Cruyff. ‘En Víctor té un projecte personal per a revolucionar el Barça, igual que va fer Cruyff amb el futbol’, diu. ‘Planteja una transformació, gairebé una revolució, del model de gestió’, afegeix. Font adverteix del risc d’afrontar una renovació profunda del club, tenint en compte que s’acosta la retirada de la generació liderada per Leo Messi, i els canvis que afronta el futbol professional modern. El rumb del club blaugrana no satisfà a una part important de la massa social, emprenyada amb la directiva de Josep Maria Bartomeu pel joc de l’equip de futbol i la mala imatge que projecta l’entitat en ocasions reiterades. Font representa per molts socis un canvi, un trencament amb la directiva actual. Perfil: Qui és Víctor Font? El primer tram de la conversa és un repàs a la vida professional de Font, als seus vincles amb el Barça i al seu passat futbolístic a Granollers, així com a les primeres iniciatives que ha posat en marxa la candidatura. L’èxit principal ha estat incloure a l’ordre del dia de l’Assemblea de Compromissaris un debat sobre la introducció del vot electrònic. Ara, demana que es faci un nou referèndum sobre l’Espai Barça pel sobrecost del projecte, uns cent milions d’euros. A la pantalla, s’exhibeix una foto de Font amb Bassas i Guardiola, i una altra amb Xavi. ‘En Pep no ha de treballar per la competència, i en Xavi no pot estar gaire temps fora del club. Critica que Bartomeu intentés incorporar-lo com a entenador, i a l’ex-capità Carles Puyol com a membre de la direcció esportiva. ‘Hem de crear les condicions perquè aquest talent treballi per al Barça i no vagi a treballar per la competència’, diu. ‘Hem treballar amb Xavi perquè sigui el pal de paller del projecte esportiu, amb independència de que sigui o no l’entrenador’, afegeix. Entrevista a Víctor Font: ‘Hem de crear les condicions perquè Xavi pugui ser l’entrenador del Barça’ Les línies mestres del projecte Font assegura que vol posar els socis al centre del club, i que per això cal instaurar el vot electrònic per a consultar decisions rellevants als propietaris del club. També vol impulsar l’eliminació els avals –tot i que no depèn de la junta, caldria fer-ho per llei– per a accedir a la directiva i impulsar la meritocràcia, i que els socis que arribin a la direcció del club tinguin experiència en el món de l’esport, l’empresa o l’àmbit institucional. ‘Bartomeu sap de futbol menys que la mitjana del soci’, afirma. També creu que la directiva no ha de prendre les decisions del dia a dia, sinó marcar les línies estratègiques, i critica que els futbolistes són qui mana actualment al club. ‘Hi ha seixanta empreses a Catalunya que facturen més que el Barça’, comenta respecte a l’èxit econòmic que reivindica la junta de Bartomeu, amb uns ingressos de mil milions d’euros. Segons Font, el club pot aspirar a facturar el doble i fins i tot el triple. Sobre l’Espai Barça –la remodelació del Camp Nou i l’entorn– se’n mostra partidari, però amb transparència i que se sotmeti a un nou referèndum entre els socis. ‘Ningú no ens ha explicat mai el deute real del club. Ens enganyen a cada cantonada’, lamenta sobre la directiva de Bartomeu. El Barça i la política Després de conversar una hora amb Bassas, Font ha respost algunes preguntes del públic. Una ha estat sobre el paper del club en el moment polític actual. ‘El Barça té les seves arrels en el catalanisme. Hem estat l’exèrcit i la selecció extraoficial de Catalunya. En un conflicte polític com el que hi ha, el paper del Barça ha de ser contribuir a ajudar que la resolució sigui per la via democràtica. Creiem que el dret de decidir és quelcom que el Barça hauria de defensar, de manera més clara i contundent. També pensem que fer un ús polític del Barça no toca, perquè hi ha moltes ideologies representades i tothom s’hi hauria de sentir còmode’, ha explicat. Durant la recta final de l’acte també s’ha criticat la deixadesa amb el patrimoni del Barça, especialment amb l’edifici històric de la Masia, i el poder del vestidor sobre el rumb del club. ‘Falten lideratges per a arreglar tot aquest desgavell, directrius clares que després s’executin’, ha comentat Font. També és partidari de tornar a permetre a qualsevol persona que sigui sòcia del club, amb mecanismes de control, i s’ha compromès a canviar la política comunicativa del club. Les intervencions dels socis són llargues, gairebé com els tradicionals mítings de les assemblees del club, i obliguen Bassas a donar per acabat l’acte al cap d’una hora i mitja. La majoria de la gent es queda al local per a prendre una cervesa i comentar la jugada, bàsicament el moment del primer equip de futbol. El soci està emprenyat, però els títols a final de temporada poden marcar el resultat d’unes eleccions. Les del Barça seran, si abans no hi ha un daltabaix, el juny del 2021.

Summary: La recepta de Víctor Font per a resoldre el ‘desgavell’ del Barça


El president de Ciutadans, Albert Rivera, ha començat la campanya electoral del 28-A convertit en un holograma. El líder del partit taronja ha fet la penjada de cartells físicament des d’un poble de Castella i Lleó -Pedraza- però ha aparegut minuts després a la seu de la formació a Madrid com a figura hologràfica: ‘Vull ser el president que mira cap al futur’, ha assegurat Rivera. Ciutadans ha triat aquesta fórmula tecnològica, i inèdita, d’arrencar la campanya per demostrar el ‘compromís’ del partit amb l”Espanya buidada’ -Pedraza (Segòvia) té 300 habitants- i per evidenciar que volen ‘connectar’ els territoris de l’estat espanyol. ‘Espanya necessita fer un pas endavant i mirar cap al futur’, ha insistit la projecció de Rivera. El líder de Ciutadans ha demanat el vot per superar el bipartidisme i ha assegurat que ‘no és impossible’ fer fora de la presidència del govern espanyol Pedro Sánchez. ‘L’important no és que guanyem o no. És que Espanya vagi bé’, ha afirmat, ja que el 28-A l’estat espanyol ‘es juga molt’, ha dit. ‘No al passat i sí al futur’, ha insistit. Rivera ha afirmat que ell no es barallarà pel passat amb temes com l’exhumació del dictador Francisco Franco i ha animat ‘a mirar cap endavant’. Rivera ha defensat que aquesta aposta pel futur l’ha d’encapçalar un govern de Ciutadans i ha dit que ell és la garantia que l’estat espanyol mai no pactarà amb ‘separatistes’ però ha dit que ho farà amb ‘constitucionalistes’. ‘Diuen alguns que és impossible fer fora Sánchez’, ha dit, però ha recordat que Ciutadans va guanyar les eleccions catalanes del 21-D i va formar govern a Andalusia. ‘També es pot guanyar a tota Espanya. Jo sí que tinc ganes’, ha dit. És la tercera campanya del partit taronja a unes eleccions espanyoles. El primer cop que s’hi van presentar va ser al desembre 2015, uns comicis que van desembocar en la repetició d’eleccions pocs mesos després, al juny 2016. Ciutadans va obtenir 32 escons al congrés espanyol i es va situar com a quarta força. L’última enquesta del CIS situa Ciutadans en tercera posició amb entre 42 i 51 escons. Rivera tindrà actes els pròxims dies a Andalusia, a Màlaga i a Sevilla, i diumenge serà a Errenteria, al País Basc. En total, recorrerà gairebé 19.000 quilòmetres amb el lema ‘Som-hi Ciutadans’ durant els quinze dies de campanya electoral, que estarà molt centrada en Catalunya.

Summary: Rivera comença la campanya del 28-A convertit en holograma


Carles Puigdemont és a Alemanya i valora amb els seus advocats si travessa cap a França per participar en la manifestació ‘Omplim Estrasburg‘ davant el Parlament Europeu. Segons que ha confirmat l’advocat de Puigdemont, Gonzalo Boye, en aquests moments encara no han decidit si entrar a França perquè hi ha un risc molt gran que sigui detingut. A Alemanya, prop de la frontera francesa pic.twitter.com/aqPgqqpuCQ — Xevi Xirgo (@xevi_xirgo) July 2, 2019 ‘Fem les últimes valoracions’, ha dit en unes declaracions a l’agència ACN. Ha indicat que tenen informacions fiables que hi ha policia espanyola esperant per detenir Puigdemont si trepitja territori francès. Segons l’advocat, els agents espanyols poden arrestar el president a l’exili si França els permet d’actuar. La detenció, que segons que ha dit a VilaWeb només la podrien efectuar agents espanyols, es pot basar en el Conveni de Málaga del 2002, un acord bilateral entre Espanya i França per al retorn als països respectius de persones requerides per una de les parts.  Eurodiputats interrompen Tajani exigint la presència de Puigdemont, Comín i Junqueras Aquesta fotografia ha estat compartida pel director d’El Punt Avui, Xevi Xirgo, de la reunió que estan matenint Puigdemont i Comín amb el seu advocat: A Alemanya, prop de la frontera francesa pic.twitter.com/aqPgqqpuCQ — Xevi Xirgo (@xevi_xirgo) July 2, 2019  Manifestació Estrasburg: Milers de catalans protesten a l’exterior de l’Eurocambra


Solidaritat, divulgació científica i entreteniment han estat, un any més, els grans pilars de ‘La Marató’ de TV3 i Catalunya Ràdio. Enguany s’han recaptat més de set milions d’euros per a la investigació, la curació i la millora dels tractaments de la diabetis i l’obesitat, dues de les malalties del metabolisme més freqüents a Catalunya. La quantitat final de la nit ha estat de 7.015.367 euros, però és provisional, ja que el marcador es continuarà actualitzant en les pròximes hores. La quantitat és inferior a la recaptada l’any passat que va ser de vuit milions. El marcador ha avançat a bon ritme durant tot el matí. La primera actualització s’ha fet a dos quarts d’onze del matí i ja ha donat 308.014 euros de solidaritat. Una hora després, ja s’havia doblat la xifra: 674.027 euros. I a les 12.30 s’han assolit els 751.423. I aquesta xifra ha anat augmentant al llarg del dia. Durant tota la jornada -més de dotze hores de programació televisiva- testimonis, metges i investigadors han explicat les causes i els efectes de la diabetis i l’obesitat, i també els progressos que s’estan fent per combatre-les. El programa, conduït per Toni Cruanyes i Ana Boadas, ha estat amenitzat per una vintena d’artistes que han passat pel plató de TV3. Per una altra banda, arreu del Principat, 700 poblacions han organitzat múltiples activitats per reunir diners per la causa. Segons TV3, s’han mobilitzat més de 2.300 voluntaris i 2.200 activitats.

Summary: ‘La Marató’ supera els set milions d’euros


Avui fa noranta anys que l’astrònom nord-americà Clyde William Tombaugh (1906-1997) va descobrir Plutó, des de l’Observatori Lowell a Flagstaff, Arizona. Plutó va ser considerat el novè i més petit planeta de sistema solar per la Unió Astronòmica Internacional d’ençà de la seva localització el 1930 fins a 2006, quan va ser classificat com a planeta nan, tot i que la seva definició ha estat sempre objecte de controvèrsia entre els astrònoms. Durant molts anys es va creure que Plutó era un satèl·lit de Neptú que havia deixat de ser satèl·lit pel fet d’arribar a una segona velocitat còsmica. No obstant això, aquesta teoria va ser refusada en la dècada de 1970. Després d’un intens debat, i amb la proposta dels astrònoms uruguaians Julio Ángel Fernández i Gonzalo Tancredi davant l’Assemblea General de la Unió Astronòmica Internacional a Praga, es va decidir per unanimitat el 2006 reclassificar a Plutó com a planeta nan, requerint que un planeta hagi de tenir dominància orbital. Es va proposar la seva classificació com a planeta en l’esborrany de resolució, però va desaparèixer de l’escrit final, aprovat per l’Assemblea General. D’ençà del 7 de setembre de 2006 té el número 134340, atorgat pel Centre de Planetes Menors. Una decisió controvertida D’ençà d’aleshores, molts científics consideren que Plutó ha de tornar a ser un planeta. Però no perquè tingui un clima, una atmosfera en capes, possibles compostos orgànics, oceans líquids i les seves pròpies llunes, com raonen els experts basant-se evidències científiques, sinó perquè així s’ha après a les escoles, un argument també vàlid per a la Societat per a la Preservació de Plutó com a Planeta. Plutó posseeix una òrbita excèntrica i altament inclinada respecte a l’eclíptica, que recorre apropant-se en el seu periheli fins a l’interior de l’òrbita de Neptú. Així mateix posseeix també cinc satèl·lits: Caront, Nix, Hydra, Cèrber i Estígia. La seva gran distància al Sol i a la Terra, unida a la seva reduïda grandària, impedeix que brilli per sobre de la magnitud 13,8 en els seus millors moments (periheli orbital i oposició), per la qual cosa només pot ser apreciat amb telescopis a partir dels 200 mm d’obertura, fotogràficament o amb càmera CCD. Fins i tot en els seus millors moments apareix com astre puntual d’aspecte estel·lar, groguenc, sense trets distintius (diàmetre aparent inferior a 0,1 segons d’arc). No va ser fins a l’any 2015 quan la sonda espacial New Horizons va passar sobre el planeta i va permetre apreciar per primera vegada de forma nítida el seu aspecte real.

Summary: Noranta anys del descobriment del controvertit Plutó: planeta o planeta nan?


La candidata número 3 de la CUP al congrés espanyol per Barcelona, Eulàlia Reguant, ha demanat que no es militaritzin els carrers per tal que la ciutadania pugui votar ‘amb tranquil·litat i sense por’ a les eleccions del 10-N. En un acte de la formació anticapitalista a Reus, Reguant ha criticat el desplegament policíac previst i ha afirmat que no vol que es tornin a produir escenes com les de l’1-O, amb agent agredint votants. El ministeri de l’interior espanyol ha anunciat que té previst desplegar 12.000 efectius policíacs durant la jornada electoral del 10 de novembre, inclosos 4.500 agents de la policia espanyola i la Guàrdia Civil, i la CUP ha demanat al conseller d’Interior, Miquel Buch, que ‘replegui’ les forces policíaques perquè els electors no hagin d’anar a votar ‘sota un estat de setge policíac’. Els resultats de les eleccions espanyoles del 10-N, municipi a municipi També ha celebrat la ‘derrota internacional de la justícia espanyola’ per la negativa del Regne Unit de tramitar l’euroordre contra la consellera Clara Ponsatí, a qui ha enviat una abraçada. ‘El gran jutge Llarena les encerta molt amb les euroordres’, ha ironitzat.

Summary: Reguant demana que no es militaritzin els carrers el 10-N davant el desplegament policíac previst


‘Començarem una nova etapa en la política catalana.’ Amb aquest convenciment, Carles Puigdemont convidava ahir en un vídeo a participar en la convenció fundacional de la Crida Nacional per la República. El moviment impulsat pel president a l’exili, Jordi Sànchez i Quim Torra neix demà amb l’argument de superar les costures de les actuals formacions polítiques i de vertebrar un espai amb voluntat de transversalitat, amb la possibilitat d’esdevenir un partit que es presenti a les eleccions. La Crida encapçala l’objectiu polític de fer efectiva la República catalana sense renunciar a ‘cap via pacífica i no violenta’ per a aconseguir-ho. Al congrés, s’hi han inscrit 4.000 persones de les 16.000 que es van registrar com a fundadores. El manifest fundacional supera les 50.000 adhesions, segons dades de la Crida. Objectius polítics: la independència a partir de l’acció no violenta Enmig del debat estratègic que viu l’independentisme després de l’1-O, el 27-O i el 21-D, la Crida no renuncia a cap via pacífica i no violenta per a fer efectiva la declaració d’independència i ‘instaurar la República catalana a l’empara de la causa justa de la independència’. Tanmateix, prioritza el diàleg com a via preferent per a ‘accedir a l’exercici efectiu’ del dret d’autodeterminació. Si la negociació no fructifica ‘en un període prudencial’ i hi ha una oportunitat d’exercir ‘la sobirania plena gràcies al suport de la voluntat majoritària de la ciutadania’, asseguren que l’exerciran. La ponència política reconeix la pluralitat ideològica i a la Crida hi coexistiran corrents d’opinió organitzats. El moviment es compromet a dissoldre’s si Catalunya esdevé un estat. El PDECat: perill de trencament La Crida es constitueix en un context de forta tensió amb el PDECat. Ha refusat d’integrar-lo en bloc i només accepta adhesions individuals. La meitat de la direcció del partit hereu de Convergència recela d’integrar-s’hi per dues raons: la pèrdua de perfil propi (un perfil que voldrien més moderat i pactista) i la pèrdua de força organitzativa. El perill de trencament és constant d’ençà del congrés del PDECat del juliol, quan un pacte entre tots els sectors de la formació en va evitar la ruptura, i amb la sortida de Marta Pascal com a desencadenant. D’aquell acord, se’n deriva una conseqüència molt important. I és que al PDECat no s’ha mesurat amb precisió l’ascendència que té aquest sector moderat entre les bases, enfront de la força electoral de Puigdemont i dels presos polítics, que s’han arrenglerat amb el nou moviment. Sí que se n’han vist indicis: l’assemblea va aprovar que el PDECat no renunciés a la via unilateral i va reclamar un tomb en l’actuació a les institucions espanyoles. Per això els partidaris de Puigdemont sostenen que els moderats són minoritaris entre les bases, encara que tinguin la meitat de la direcció i dels representants al congrés i al senat espanyols. Si el sector més pactista aspirés a presentar-se a les eleccions, amb l’objectiu d’aglutinar el votant que enyora el clàssic pactisme convergent, també hauria de designar un candidat. La força interna dels uns i dels altres pot ser el desllorigador del futur del PDECat, al marge o al costat de la Crida. Els associats decidiran què fer. Hauran de votar en una consulta la proposta d’encaix que faci la comissió delegada, integrada per David Bonvehí, Míriam Nogueras, Jordi Turull, Josep Rull i Joaquim Forn. Ara com ara, la votació no té data. Si demà la Crida no decideix de constituir-se com a partit polític, la decisió pot trigar. Fonts del PDECat apunten que la votació es podria endarrerir si no hi ha una incompatibilitat de militància immediata a les dues organitzacions. És a dir, si la Crida actua com a associació i no s’activa com a partit. Sànchez ha garantit aquest matí que naixeria així, com a associació i moviment polític, no pas com a partit, i que volen sumar, no pas fragmentar. ‘No farem passos en fals’, ha sentenciat en un piulet a Twitter. De manera que el límit el pot establir la Crida, decidint a quines eleccions concorrerà primer com a partit. Si s’espera a les catalanes, el xoc es pot ajornar. Si es presenta a les europees, es pot accelerar. En la col·lisió hi ha importants elements materials en joc, a més dels ideològics. El PDECat té la marca de JxCat, els drets electorals de l’espai i una forta estructura territorial a tot Catalunya. Sigui com sigui, la proposta de la comissió delegada s’ha de sotmetre prèviament al criteri del consell nacional. La pròxima reunió del màxim òrgan del PDECat entre assemblees serà el 2 de febrer. Demà, Bonvehí assistirà a la cloenda del congrés de la Crida com a convidat. Elsa Artadi, Jaume Alonso-Cuevillas i Pilar Calvo en la presentació de la Crida a Gràcia (fotografia: ACN). A quines eleccions es presentarà la Crida? La nova organització ha trigat vuit mesos a constituir-se. L’exili de Puigdemont i l’empresonament de Jordi Sànchez n’han complicat el part, i el retard ha afegit més complexitat a la confecció de les candidatures per a les eleccions del 26 de maig. El nucli fundador ja va descartar de concórrer a les municipals i l’assemblea de la Crida no s’hi ha pronunciat. Però els màxims dirigents han participat en l’elaboració de la llista de JxCat per Barcelona, i els equilibris entre sectors han influït en el repartiment de funcions de la futura direcció de l’organització. Joaquim Forn encapçalarà la llista de Barcelona i es preveu que Elsa Artadi en sigui la número dos. Una vegada desencallada aquesta llista, les europees són el següent nus a desfer. La direcció del PDECat va sortir de la darrera reunió amb Puigdemont a Waterloo amb el convenciment que es presentarien a les europees com a JxCat i amb l’aval del president a l’exili. Però Puigdemont ha volgut esperar al naixement de la Crida. No hi ha cap opció tancada i això posa en joc la tradicional aliança convergent amb el PNB. El PDECat vol negociar-la la setmana vinent. Bonvehí va assegurar que no creia que fos incompatible amb Puigdemont, tot i que el PNB s’ha allunyat dels postulats del president a l’exili. Fa un any, per exemple, es va manifestar contra la investidura a distància i s’ha desmarcat reiteradament de la via unilateral. El debat de fons condiciona la marca i el nom del candidat a la llista. Jordi Turull s’ha ofert com a cap de llista, al costat de Josep Rull. Però també s’han sospesat més noms, com el de l’advocat Jaume-Alonso Cuevillas. Per a presentar-se a les eleccions, la Crida preveu d’articular-se com a ‘instrument polític organitzat’. Per al nucli fundador, aquest eufemisme implica esdevenir un partit, tenint en compte les limitacions legals per a concórrer a les urnes. Amb aquest propòsit, ja figura com a tal al registre del Ministeri d’Interior espanyol. Tanmateix, la decisió final dependrà de l’assemblea. En l’ordre del dia de demà no s’ha inclòs, de moment, el debat electoral. De la nova direcció dependrà que es prengui, o no, una decisió sobre les europees. La direcció política hauria de proposar a l’assemblea a quines eleccions es vol presentar i obtenir-ne el suport. Així figura, si més no, en la ponència organitzativa de la Crida. L’arquitectura organitzativa: de dalt a baix La Crida tindrà una direcció que aplega dones i homes de confiança de Jordi Sànchez, Carles Puigdemont, Jordi Turull, Josep Rull i Quim Torra, si no hi ha sorpreses en la votació de la direcció. En la candidatura hi ha també Elsa Artadi, Gemma Geis, Ferran Mascarell, Damià Calvet, Albert Batet i Miquel Àngel Escobar, entre més. I hi destaca el batlle de Montblanc, Pep Andreu, d’ERC. Ningú no ha qüestionat públicament el lideratge orgànic de l’ex-president de l’ANC ni el fet que hagi situat Toni Morral a la secretaria general. Però s’ha presentat una segona candidatura que aspira a aconseguir algun dels dinou llocs de la direcció. La integren, entre més, el jurista Héctor López Bofill, candidat de Junts per Altafulla a les municipals; l’historiador Xavier Díez; la directora general de Protecció Civil de la Generalitat, Isabel Ferrer; i l’escriptor Oriol Izquierdo. El nucli fundador de la Crida ha arribat al congrés fundacional amb una proposta de direcció que trena els entorns de Puigdemont, Sànchez, Torra, Rull i Turull. I ha pilotat un procés de debat intern de les ponències organitzativa i política en què no s’ha qüestionat cap dels pilars fundacionals. Perquè arribessin esmenes vives al congrés, els proposants havien d’aconseguir un suport mínim del 3,5% dels fundadors. Ningú no ho ha aconseguit. Dilluns, la nova direcció estrenarà seu nacional, un local als baixos del carrer de Roger de Llúria, 119, de Barcelona. El van llogar fa temps i hi treballen a mig gas d’ençà de fa un mes. Curiosament, el PDECat també canvia de local i es trasllada al carrer de Calàbria, just davant de la seu d’ERC. Com a secretari general, Morral assumirà ara l’objectiu de desplegar l’organització de la Crida al territori. Fins ara, han fet catorze actes de presentació a diverses ciutats catalanes i a Brussel·les.

Summary: El futur de la Crida: de la tensió amb el PDECat a les eleccions del maig


La candidata d’Esquerra Unida demana el vot als ciutadans.

Summary: Glòria Marcos (Esquerra Unida) demana el vot


El PP ha conservat els dos regidors que va aconseguir a les eleccions municipals del 26 de maig a l’Ajuntament de Barcelona després del recompte de vots definitiu que ha tingut lloc aquest dimecres, segons han informat a l’ACN fonts del partit. Els 37.745 vots que va obtenir Josep Bou suposaven el 5,01% del total, un 0,1% per sobre del mínim necessari per tenir representació. 75 vots menys disminuïen el percentatge per sota d’aquest llindar, fet que abocava el PP a perdre els dos regidors. Finalment, després del recompte definitiu el percentatge no ha variat, segons el que han indicat les mateixes fonts, i per tant els populars conservaran els dos regidors al consistori barceloní. Des del partit transmetien ahir un missatge d’optimisme perquè s’havia detectat que les actes d’algunes meses registraven un nombre de vots molt inferior als que esperaven, per la qual cosa confiaven sumar-ne més al recompte final.

Summary: El PP conserva els dos regidors de Barcelona després del recompte definitiu


El judici sobre la visita del papa Benet XVI a València començarà dilluns vinent i el president de la Generalitat, Ximo Puig, ja ha dit que la Generalitat només acceptaria un acord de conformitat entre els acusats i la fiscalia si hi ha reconeixement de culpabilitat i devolució dels diners. Sense aquestes dues condicions –ha dit–, la Generalitat no hi donarà el vist-i-plau. Puig ho ha dit responent al síndic de Compromís sobre algunes informacions publicades del ‘saqueig’ de RTVV per part de les trames de corrupció del PP amb motiu de la vista del papa. Puig ha recordat que fou una de les espoliacions més flagrants: ‘Aprofitar la visita del papa per robar és molt dur.’ Aquest procediment judicial farà seure vint-i-quatre acusats al tribunal. Entre ells, l’ex-president de les corts, Juan Cotino; l’ex-director de Ràdio Televisió Valenciana (RTVV), Pedro García Gimeno; i els principals capitosts de la trama Gürtel, Francisco Correa, Pablo Crespo i Álvaro Pérez ‘el Bigotis’. Ara fa gairebé quatre anys que el magistrat de l’Audiència espanyola José de la Mata va processar aquests vint-i-quatre investigats i nou persones físiques per delictes d’associació il·lícita, prevaricació, emblanquiment de capital i delicte contra la hisenda, per la contractació de les pantalles i la megafonia a una societat pantalla de la trama Gürtel. El càlcul del cost d’aquests contractes fou de 7 milions d’euros i va permetre als acusats de repartir-se’n 3,3 milions.

Summary: La Generalitat exigirà als acusats per la visita del papa a València de tornar els diners


La possibilitat que Fidel Castro arribés avui als noranta anys només serà al final una altra de les coses improbables que el líder cubà haurà superat al llarg de la seua vida. Podia haver mort ja el 1948 quan va participar al ‘bogotazo’ colombià. O quan va assaltar les casernes de Santiago de Cuba al 1953, sense tenir ni la menor idea de tàctiques militars. En la dècada dels seixanta va passar a ser l’enemic públic número un de la CIA i els intents d’atemptar contra la seua vida es van fer tan habituals que l’ex-cap de la seguretat cubana, Fabian Escalante, afirma que tenen proves de 634 provatures. Després vingué la crisi dels míssils, amb la diabòlica triangulació entre Cuba, la URSS i els Estats Units. I les intervencions en països africans, quan la petita illa caribenya va enviar quatre cents mil soldats a combatre en guerres llunyanes. O la caiguda de la URSS, que va demolir encara més el règim cubà, ja aleshores en un moment ben baix per la seua incapacitat de refer l’economia local. Quan Fidel es va retirar del poder al febrer de 2008 molts van pensar que no suportaria la manca d’activitat. I fins i tot va haver un episodi famós quan una falsa piulada d’un comissari de la Unió Europea ens va fer creure per unes hores que li havia arribat la fi. Però, malgrat tot això, i contra tot això, Fidel avui celebrarà els seus noranta anys a L’Havana. Enmig de, l’aquest sí, previsible desplegament de mitjans per honorar-lo. Per honorar una figura internacional controvertida com pràcticament cap més, odiada pels uns i adorada pels altres. Si mai Fidel va pensar com seria el seu norantè aniversari és més que probable que aquest d’avui se li semblarà poc. Conten que li agrada que el passegen de tant en tant en cotxe pel ‘malecon’ havaner. Si és cert això poques coses li deuen sorprendre més que veure la bandera dels Estats Units onejant al vell edifici de l’ambaixada que durant dècades va estar tancada i que va ser el centre de totes les grans manifestacions, dels seus inacabables discursos. Des de fa un any els ianquis ocupen de nou el vell edifici de Calzada, allà davant mateix del Carib embravit. I amb la seua arribada oficial han desaparegut la majoria dels cartells agressius, les cent quaranta banderes negres i tota la parafernàlia que durant dècades s’hi va desplegar per animar els cubans a combatre ‘el gran monstre imperialista’. El temps passa ràpid i ara tot sembla gairebé normal, quan només fa un any que Cuba i els Estats Units han recuperat les relacions diplomàtiques que van quedar interrompudes el 1961. Al capdavant de l’ambaixada hi ha Jeffrey DeLaurentis, un experiment diplomàtic que ja era a Cuba als anys seixanta i que va ser un personatge clau en la represa de les relacions. I els rumors afirmen que ha parlat diverses vegades amb Fidel encara que, com sempre, ningú no ho confirma ni ho nega. Aquesta normalitat, però, no deu ser senzilla d’assumir per Castro, que va governar l’illa durant dècades sempre sotmès a l’implacable bloqueig comercial i financer dels Estats Units, el més dur i llarg de la història moderna. La vida de Fidel ha estat marcada, evidentment i per damunt de qualsevol altra cosa, per la seua relació amb els Estats Units. Al respecte hi ha una anècdota dels seus anys de presó molt aclaridora. És Fidel mateix qui explica que el grup de presos revolucionaris van intentar llegir ‘El Capital’ de Marx en la cel·la però van acabar per tirar el llibre, incapaços de seguir avorrint-se amb la seua lectura. El líder cubà no semblava en un primer moment que acabaria sent el marxista ortodox que va acabar per ser. La geopolítica i la desmesurada pressó de Washington el va portar a caure en els braços de Moscou i allà es va quedar fins el dia que la URSS es va dissoldre davant els ulls incrèduls del món. També dels de Fidel. La resistència als Estats Units el va portar a una aliança amb el màxim contrincant. El Fidel Castro comunista va succeir així el Fidel Castro nacionalista cubà. Les cites del valencià José Martí, heroi de la independència cubana mai van ser desplaçades dels seus esgotadors discursos d’hores però el to va canviar clarament i la construcció del socialisme es va intentar fondre amb la independència nacional, en un discurs peculiar i reconeixible a tot arreu. Un discurs que molta gent va batejar amb el nom de ‘castrisme’. El sistema, però, va fracassar a Cuba, avui és impossible negar-ho això. Però el castrisme ha tingut una influència enorme a Amèrica i en altres parts del món. Fidel ha estat una figura invocada no només pels seus deixebles més directes sinó també per polítics allunyats de la seua manera d’entendre el món però preocupats pel futur de l’Amèrica Llatina. Encara avui Cuba és un símbol per a tota l’esquerra latino americana i per a bona part de l’esquerra europea. I per això grups com les FARC negocien la pau a L’Havana, acollits amb total confiança pel govern que ara dirigeix el germà petit de Fidel, Raul. A l’hora de defensar el castrisme els seus seguidors posen l’èmfasi en les conquestes indiscutibles que el règim ha aconseguit. La sanitat universal amb Cuba liderant rànquings mundials amb els seus un metge per cada 640 habitants. La universalització de l’ensenyament. La desaparició del racisme i la integració clara dels afroamericans en la vida pública. El respecte a les dones. La capacitat solidària i internacionalista de la societat cubana. El balanç, però, no és tan senzill com aparenta. Cuba ha hagut de patir un bloqueig econòmic incomparable però no tot el fracàs del règim s’explica pel bloqueig. Dècades després de la revolució l’illa no viu la situació confortable i digna que somiaven els revolucionaris de Sierra Maestra. Ni des del punt de vista econòmic ni des del polític. La repressió contra els dissidents va començar molt aviat, encara amb la guerra tot just acabada i no s’ha acabat mai des d’aleshores. Fins i tot hi ha hagut col·lectius com els homosexuals que han patit durant molts anys discriminacions simplement intolerables. Era, però, aquest el camí i el pla que Fidel tenia des del principi? Sembla bastant evident que no. Que com tothom el líder cubà es va haver d’anar adaptant a l’entorn i a les coses que passaven al seu voltant en un món confús i canviant en extrem. La gent de Sierra Maestra, l’origen de la revolució, era una coalició complicada i molt rica en idees i projectes. Amb gent molt distinta a Fidel i que exercia una enorme influència sobre el comandant en cap. El Che o Celia Sánchez, la seua influent companya, tenien sempre idees pròpies i no dubtaven a enfrontar-s’hi i batallar amb ell per les coses en les quals creien. Els errors es podien posar sobre la taula amb franquesa i si calia corregir-los es corregien. Mort l’un a Bolívia i morta l’altra massa jove per un càncer de pulmó, Fídel es va anar tancant cada vegada més en ell mateix i en el nucli dirigent del partit i del govern. Fidel esdevingué així un solitari. Les amenaces contra ell eren tan evidents que es va envoltar de la que es va considerar la millor guàrdia personal del món. Però això tenia un preu evident pel ‘comandante’. Una vegada el seu amic Gabriel Garcia Marquez li va preguntar quina era la cosa que li faria més il·lusió del món. I Castro, significativament, va respondre que res no li agradaria més que aturar-se en una cantonada i quedar-se quiet sense que ningú li digués res. El personatge Castro fa tota la impressió que es va apoderar fa dècades de l’home Fidel i en qualsevol cas, confós ja l’un i l’altre sense remei, avui és impossible saber què hauria passat si les coses haguessen anat d’una altra manera, si el món hagués estat més plural, si els Estats Units haguessen estat més flexibles, si els revolucionaris cubans no hagueren abandonat els seus principis primers, si Fidel hagués decidit fer les coses d’una altra manera. Manuel Vázquez Montalban ho va expressar a la perfecció quan va plantejar que ‘no és senzill arribar a la conclusió que Fidel Castro no se n’hagi adonat de que la revolució ja no és el que era i que, com en els boleros, representa el que podria haver estat i no està o com en el tango se n’ha anat amb un altre…’ En qualsevol cas avui aquest home sense el qual és simplement impossible explicar el que ha estat el segle XX fa noranta anys, molts més del que ell en una ocasió va afirmar que pensava que viuria. I el món seguirà discutint sobre la seua influència, sobre els seus errors, sobre els seus encerts i sobre les seues idees. Alliberador del seu poble pels uns. Dictador comunista pels altres. Per a tots Fidel, un dels pocs personatges públics que el món coneix sense necessitat ni tan sols de recórrer al seu cognom.

Summary: Fidel Castro arriba avui als seus improbables noranta anys


‘I nosaltres, els valencians, hem de fer-nos més forts.’ Amb aquestes paraules de Tonetxo Pardiñas, president de la Societat Coral El Micalet, quedava definida una nit de premis de vocació i pràctica compartida. La més que centenària entitat, peça clau en l’entramat cultural i social de la ciutat de València, va omplir de gom a gom el Teatre Micalet per celebrar l’aniversari rodó dels guardons que ja fa trenta anys que atorga. Amb música (un violí des del primer pis, un piano a l’escenari, les veus i la guitarra), amb el toc teatral que hi va posar Josep Manel Casany, amb literatura i estudi i tradició i futur garantit (els joves premiats amb les beques d’estudis musicals així ho van demostrar davant del món), la nit dels Premis Micalet va avançar plàcidament i va tornar a demostrar la solidesa de la xarxa cívica valenciana. Hi va haver prèvies significatives. D’entrada, l’obertura, a càrrec de l’escriptora Anna Moner, recentment nomenada ambaixadora de la lectura, que va fer la primera menció a la commemoració del Dia internacional per a l’eliminació de la violència contra les dones, i va fer una crida a l’apoderament de les autores bo i citant Virginia Woolf: ‘Us voldria demanar que escrivíssiu tota mena de llibres, que no us espantés cap tema.’ I, acte seguit, el primer lliurament de tots, que, potser per marcar els reconeixements d’anada i tornada, les complicitats horitzontals que van caracteritzar també les intervencions posteriors, no va ser de la Societat Coral cap enfora, sinó de fora cap al Micalet: Vicent Almenar Palau va formalitzar el protocol de donació del piano i de les partitures del seu avi, el mestre Manuel Palau, amb les musicacions de Verdaguer o d’Ausiàs Marc, entre d’altres. Al públic, representants d’entitats com ara la Federació de Cors Clavé, Acció Cultural del País Valencià, Ca Revolta, Escola Valenciana, la Fundació Sambori, l’Associació d’Escriptors en Llengua Catalana o la Plataforma per la Llengua, així com el president de les Corts Valencianes, Enric Morera; el batlle de València, Joan Ribó; la vice-presidenta de la Diputació de València, Ma Josep Amigó; el secretari autonòmic de Cultura, Albert Girona; el secretari autonòmic de Justícia, Ferran Puchades; o el director general de Política Lingüística, Rubén Trenzano. 25 de novembre pertot I van arribar els premis. Difusió del Patrimoni Cultural, per al col·lectiu Feministes de Carrer (Fem Carrer), que visibilitza els treballs creatius de les dones artistes: l’arquitecta Sílvia Maiques va destacar que, tal com s’ha demostrat a Ciutat Vella, ‘l’art urbà té tanta tanta força que pot reviscolar els carrers; i té més força encara quan agafa perspectiva de gènere.’ Maiques calçava sabates d’un color intens i significatiu: l’art públic expressa així el seu rebuig a la violència masclista, amb el símbol de les sabates vermelles que arriba des de Ciudad Juárez, a Mèxic, per iniciativa i denúncia de l’artista Elina Chauvet, germana d’una assassinada. Més premis: l’Enric Soler i Godes d’Experiències Pedagògiques, per al treball ‘Simfonies d’aula’, de Daniel Vidal Ribero, que va transformar ‘una aula buida i gelada, amb els instruments tancats en capses’, en un espai obert, creatiu i interconnectat al Montgó; el Micalet de Teatre, que va obtenir Adrian Novella, amb Maruska, una obra que trasllada situacions actuals (la intenció de destruir un barri, les seves conseqüències), a la Rússia de 1915. I ja està. Perquè enguany el premi Joan Coromines d’investigació filològica, històrica o cultural ha quedat… desert. Hi van passar moltes coses, i emocionants, el 25 de novembre, al Teatre Micalet: la connexió entre generacions en va ser una. Perquè es van lliurar les insígnies d’or de l’entitat als socis que fa més de cinquanta anys que ho són, Josep Pardo i Joan Josep Redó. I perquè es van formalitzar també les beques que atorguen els ex-alumnes de l’Institut Obrer. L’escola de música del Micalet té història i solvència contrastada. Els parlaments dels joves becats van mostrar a tothom que, a més, té ànima. L’agraïment als mestres va fer emocionar la sala: Ariadna Morente, guanyadora de la beca d’ensenyament professional, va recordar que era la quarta vegada que hi optava, que al Micalet, amb les lliçons de piano, també se’n donen de constància, i es va adreçar directament a la seva professora: ‘M’has ensenyat com n’és de preciosa la imperfecció.’ Igualment Izan Pinto, el joveníssim pianista que rebia la beca d’estudis musicals, es va adreçar a la mestra, amb una frase que difícilment oblidarà i que ben segur molts van fer extensiva a l’entitat sencera: ‘Tens mil milions de quadrilions de coses que et fan especial.’ Miquelets d’Honor ‘Ser miquelet no és ni més ni menys que defensar la identitat, defensar la cultura d’aquest poble’: Emili Mira, secretari de la Societat Coral, sintetitzava el sentit i el fons del reconeixement que atorga l’emblemàtica entitat. L’Associació de Juristes Dones d’Alzira (AJUDA) ha merescut enguany el Miquelet d’Honor col·lectiu. I en col·lectiu i en plural va parlar l’advocada Anna Oliver quan va recollir el reconeixement: per la felicitat de compartir aniversari amb la resta de guardonats, perquè des de València s’hagués reconegut una entitat ‘de la comarca i no de la capital’, i perquè AJUDA és ‘un tren de rodalia on puja molta gent’. I va reivindicar Manuel de Pedrolo, també, des de la pràctica: ‘Ell no era de grans manifestos i nosaltres, tampoc: en cada acte, en cada escola o institut on acudim a fer xerrades, hi duem amb normalitat la nostra llengua, vertebrem i fem país en el dia a dia, des de la nostra normalitat.’ La professora i activista política Maria Conca va rebre el Miquelet d’Honor individual. I va celebrar l’existència de la Societat Coral: ‘El Micalet ha significat i significa en aquesta ciutat un oasi de llibertat’, va recordar els primers Premis Octubre que s’hi van celebrar l’any 1972, la coral infantil que durant uns anys va coordinar, o el primer Congrés del PSAN que va acollir, l’any 1978, ‘amb moltes personalitats del món cultural i polític que ens van acompanya’, de Gonçal Castelló a Vicent Andrés Estellés, de Carles Dolç a Vicent Ventura, Eliseu Climent, Joan Fuster, Vicent Soler o Joan Oleza. ‘En aquella ocasió’, ha continuat Maria Conca, recordant també succeïts recents, ‘van fer acte de presència a la porta del carrer un grup de feixistes, als quals els va barrar el pas valerosament el senyor Enric, conserge de l’entitat, i el president Frederic Jordà’. Els aplaudiments van interrompre el seu parlament quan va reclamar la llibertat dels presos polítics catalans. ‘Com a entitat cívica que és el Micalet, no podem fer una altra cosa que posicionar-nos frontalment en contra de l’empresonament de representants de la societat civil, com és el cas de Jordi Sànchez i Jordi Cuixart, processats en un intent de fer callar la veu popular.’ Els volem lliures i a casa, a ells i a la resta de presos polítics. Tonetxo Pardiñas, president del Micalet, va tancar l’acte amb un discurs de reivindicació i d’agraïment: va expressar la seva solidaritat amb els represaliats a Catalunya, va recordar que l’eradicació de la ‘xacra’ de la violència contra les dones ‘ha de ser un treball de totes i tots, a tots els llocs, i tothora’, i va reclamar també que ‘en el moment que inicie la seua marxa la nova televisió valenciana Àpunt s’inicie el procés de reciprocitat dels mitjans públics de tots els territoris de parla catalana’, per ‘ajudar a recuperar la normalitat d’una relació que mai s’hauria d’haver perdut entre els qui compartim història, llengua i cultura’. Abans de sentir la Muixeranga, interpretada per la Colla de Dolçaines i Tabals del Micalet, Pardiñas va recordar: ‘Els qui estem fets a la lluita continuarem lluitant. Caldrà, però, que els nostres governants estiguen a l’altura i es mantinguen fidels a aquest poble que treballa i lluita.’ I va sonar la dolçaina.

Summary: ‘Tens mil milions de quadrilions de coses que et fan especial’, crònica dels Premis Miquelet 2017


Cada nit els subscriptors de VilaWeb reben a les deu els millors continguts de l’endemà, en l’edició pdf. Fes-te subscriptor Fa deu dies que les visites que el president Puigdemont rebia fins ara en un hotel de Brussel·les es desplacen a Waterloo. En aquest municipi de la Valònia francòfona, al carrer dels Advocats, hi ha la famosa casa que es va dir que havia de ser el domicili de Puigdemont a Bèlgica. Ho és, ell hi resideix. Però és molt més que això, com comproven les visites en molts casos amb una mica de sorpresa. Els qui hi treballen en diuen ‘la Casa de la República’. Aquest és el primer impacte que reben els visitants. Aquests darrers dies hi ha desfilat des d’un grup de batlles fins a periodistes de diversos mitjans i països, científics o artistes, passant per diputats i representants polítics de tota mena, que observen amb curiositat la nova realitat que és el Consell de la República. Quan Puigdemont va anunciar a final de la setmana passada que proposava Jordi Sànchez per a presidir la institució autonòmica, havia comunicat abans que era l’hora de començar a bastir a Bèlgica ‘les institucions de la República Catalana’, la que es va proclamar el 27 d’octubre. I la primera n’és la seu. Quan els visitants accedeixen a l’edifici, la primera sorpresa és descobrir que allò no és una casa sinó una oficina. Quan passen del rebedor a la sala de reunions que hi ha a la primera planta, tothom observa que hi ha gent, de vegades també alguns consellers a l’exili, treballant en diverses taules. Són els qui podrien definir-se com els primers ‘funcionaris’ de la república, encara que aquest no és el seu règim laboral, com és obvi. Són treballadors contractats i per les seves mans ja passen els projectes que han de fer que, com a molt tard, mig any després de la proclamació de la república comenci a prendre cos en una estructura real que Carles Puigdemont ha dissenyat amb els altres consellers i el seu equip i que ha validat amb tots tres partits independentistes i amb les associacions cíviques. Per arribar-hi, però, han de saltar el setge de les càmeres dels mitjans espanyols. Segons que afirmen, un bon nombre d’agents del CNI i de la policia espanyola es dediquen a entorpir el treball i a intentar obtenir tota la informació possible, no sempre per vies regulars. Un govern a l’exili gràcies a l’Europa de les llibertats El president de la Generalitat ha definit l’estructura com ‘un govern en l’exili’. Però ha matisat que no ho és en sentit tradicional gràcies a l’Europa de les llibertats que s’ha construït les darreres dècades. Els sis polítics que ara mateix s’hi troben (ell, les conselleres Ponsatí i Serret, els consellers Comín i Puig i la líder de la CUP Anna Gabriel) són ciutadans lliures a tots els efectes. Espanya no s’ha atrevit a reclamar-los, conscient que les justícies europees no atendrien la petició per ser una causa indigna d’un país democràtic. La retirada de l’euroordre va posar damunt la taula la magnitud del problema que té l’estat espanyol. En el cas de l’exili a Suïssa d’Anna Gabriel ja ni tan sols se n’ha demanat l’ordre de crida i cerca. El resultat, paradoxal, és que els membres d’un mateix govern van a parar a presó si romanen a l’estat espanyol (com el vice-president Junqueras i el conseller d’Interior Forn) mentre que si fan ús de la seva llibertat de circulació europea, de la seva condició d’europeus, aleshores poden viure en llibertat i bastir un govern que representi la legitimitat emanada de les eleccions i interrompuda a l’interior pel cop d’estat aplicat via l’article 155. A l’anomenat ‘espai lliure de Brussel·les’, doncs, l’encara president de la Generalitat i el seu govern es disposen a desplegar de forma immediata les estructures que han bastit i negociat fins ara. Un govern i un parlament en l’exili que tindran com a missió posar contra les cordes l’estat espanyol des del punt de vista jurídic i diplomàtic i intentar liderar les accions d’aquesta majoria de ciutadans de Catalunya que va votar per la independència al referèndum d’autodeterminació i a les eleccions convocades il·legalment per Mariano Rajoy. En una entrevista a The Guardian divendres passat, Puigdemont deia que el Consell de la República no era clandestí i que el seu gabinet preferia treballar en un espai lliure sense amenaces ni pors i que des de Bèlgica podran actuar sense els problemes que imposa la policia i la justícia espanyoles. Afegia que el consell ha de representar la diversitat del país, raó per la qual ‘també tindrà representació de les comunitats locals i de les associacions’. Repetia també un lema que els darrers mesos ha estat el centre de les seves reflexions: ‘ens hem de moure del vell model del govern “per a la gent” a un sistema nou que és el govern “amb la gent”‘. Per això els preparatius dins la Casa de la República tenen molt a veure amb les noves tecnologies i l’exemple estonià. El país bàltic ha creat un entorn virtual que li permetria funcionar com un estat independent en cas d’invasió russa, projecte que la Generalitat ja fa temps que estudia i que el govern a l’exili agafarà com a model. El disseny previst en principi i que els dies vinents prendrà cos passa per la creació de dues institucions: el Consell de la República i l’Assemblea de Representants. El Consell de la República serà el govern a l’exili i els partits han acordat que tindrà cinc membres, dos de Junts per Catalunya, dos d’Esquerra Republicana i un de la CUP. El Consell es reunirà cada setmana i es coordinarà políticament amb el govern de la Generalitat, que si acaba per formar-se mitjançant un acord dels grups independentistes, reconeixerà formalment la primacia del Consell Republicà a l’hora de marca les iniciatives polítiques. Pel que fa a l’Assemblea de Representants, aquesta serà l’equivalent al parlament a l’exili, encarregat com qualsevol altre del control de l’executiu. L’Assemblea de Representants comptarà amb els diputats dels partits independentistes que ara representen la majoria del parlament autonòmic però hi sumarà representacions dels ajuntaments i de més institucions, amb la voluntat de constituir una institució nacional catalana de gran representativitat. Tant el Consell com l’Assemblea es reuniran generalment a Brussel·les però no es descarta que sobretot la darrera pugui reunir-se també a Catalunya, cosa que causaria un nou maldecap a les institucions espanyoles. Unes institucions privades per no quedar atrapats per l’estat espanyol Formalment les dues institucions seran institucions privades, per tal de no acabar atrapades a la teranyina legal que l’estat espanyol vol bastir. Políticament, la seva actuació pública serà coberta per la mateixa Generalitat, que incorporarà les decisions preses pel consell en la mesura que els resulti possible de forma legal. El consell, però, escaparà de la repressió espanyola i podrà assumir tasques que no es podrien dur a terme altrament, com és el cas de les delegacions catalanes a l’exterior. Amb el 155 és evident que continuaran prohibides pel govern espanyol però es podran activar des de l’espai lliure de Brussel·les pràcticament amb el mateix format que havien funcionat fins ara. A Brussel·les també es pilotarà la redacció de la Constitució de la República a partir d’un ampli moviment de discussió popular que replicarà experiències com la de la Constitució d’Islàndia. De nou, el fet de ser formalment una entitat privada permetrà al govern català a l’exili de fer fins i tot dins Catalunya coses que la repressió exercida pel tribunals a les ordres de Mariano Rajoy no permetria. I en aquest sentit, la connexió entre el Consell de la República, el govern autonòmic i els dos milions de votants independentistes permetrà un qüestionament constant dels fonaments de poder de l’estat espanyol a Catalunya. El Consell i l’Assemblea fomentaran alternatives perquè els ciutadans catalans puguin evitar la necessitat, avui gairebé impossible de driblar, de tenir els estalvis en bancs que col·laboren amb la repressió, per exemple. Però també es propiciarà una democràcia electrònica que permetrà a la Generalitat, per exemple, de fer consultes telemàtiques a través de la xarxa per esquivar la legislació espanyola. En realitat, el concepte va més enllà de la democràcia electrònica, com es coneix tradicionalment, i s’endinsa a la democràcia coneguda com ‘activa’, reprenent les idees de radicalitat democràtica que subscriu Puigdemont a l’entrevista amb The Guardian. El finançament del govern en l’exili, en conseqüència, serà també completament privat i es durà a terme a través d’un fons que serà obert a la participació de la ciutadania i que serà absolutament transparent. Tothom qui vulgui, podrà contribuir al manteniment d’aquestes dues institucions que no esperen, però, necessitar d’una quantitat gran de treballadors. Les tasques de gestió del dia a dia romandran en mans del govern autonòmic i el govern en l’exili es concentrarà en les operacions que el govern espanyol pugui prohibir de fer al govern autonòmic, sobretot des del punt de vista legal i de la internacionalització de la causa. Una complicada patata calenta també per a la Unió Europea El naixement oficial del govern català a l’exili ha estat rebut amb displicència pel govern espanyol de cara enfora, però les reaccions i la virulència dels atacs que ha generat posen de relleu la gran preocupació que desperta a Madrid. De fet, les últimes setmanes els conflictes oberts per Espanya amb diversos membres de la Unió Europea han pujat de to. Fonts del govern espanyol van arribar a insinuar que podrien fins i tot arribar a trencar relacions diplomàtiques amb Bèlgica fonts, una amenaça abans mai vista. El seu ministre d’Afers Estrangers, Dastis, es va referir a Suïssa amb els mateixos termes quan Anna Gabriel va anunciar la seva voluntat de quedar-s’hi. La retirada del plàcet diplomàtic al cònsol de Finlàndia a Barcelona la setmana passada és la quarta que motiva l’estat espanyol pel conflicte amb Catalunya. Ara, aquesta vegada ja ha estat contestada per la totalitat del cos consular a Barcelona i per la mateixa ambaixada de Finlàndia. El debat ha arribat al parlament del país i el govern haurà de donar explicacions. Rere el nerviosisme espanyol hi ha la consciència, cada vegada més assumida, que el procés judicial contra el govern català és un error de conseqüències monumentals. Viola tots els principis de la separació de poders i el dret d’un judici just. A més, l’empresonament de membres del govern i la creació d’un altre a l’exili dins la Unió Europea provoca un problema greu de definició a la mateixa Unió. La UE ja té moltes dificultats per explicar com és que Hongria i sobretot Polònia porten a terme polítiques que contravenen les lleis europees i els principis democràtics més elementals. Que això no passa només a l’antic bloc de l’est i que un estat occidental com és Espanya es comporta també amb un total menyspreu de la separació de poder i els drets civils complica i molt la situació de la Unió. El permís que en el seu moment va atorgar la UE per a aplicar de manera completament extralimitada el 155 ha tingut com a conseqüència un retrocés de les llibertats no només a Catalunya sinó al conjunt de l’estat espanyol i els escàndols comencen a ser difícils d’amagar. La censura d’una exposició artística a ARCO perquè hi havia obres que feien referència als presos polítics catalans ha fet la volta al món, com les condemnes a presó a dos músics, Valtònyc i Pablo Hassel, per les cançons i per haver fet unes piulades crítiques. La setmana passada, per primer vegada, el president Puigdemont va reconèixer que s’havia equivocat el deu d’octubre en haver acceptat congelar la independència tal com li demanava en públic Donald Tusk. El govern català esperava que aquell gest fos seguit per una reacció de la Unió Europea per ajudar a trobar una solució política a l’evident problema constitucional que té Espanya. No va ser així sinó tot el contrari, encara que el govern català remarca que Europa és molt més que la Comissió Europea i posa de relleu la comprensió i el suport de països com Bèlgica, Eslovènia, Dinamarca, Irlanda o Letònia que ha permès al govern a l’exili de prendre consciència que Europa i l’espai de llibertat que ha creat és la solució del conflicte polític, encara que els actuals dirigents europeus siguin incapaços de veure-ho. Per a l’estratègia del govern en l’exili, doncs, és fonamental demostrar fins a l’extrem més gran possible com és d’incompatible amb els estàndards democràtics europeus el comportament de l’estat espanyol. Amb la voluntat, evident, que arribi un moment en el qual el cost de justificar l’arbitrarietat totalitària de l’estat espanyol sigui molt difícil d’assumir per a Europa. I això es pot fer gairebé més fàcilment amb una casa situada a només setze quilòmetres de Brussel·les que no pas amb una Barcelona sotmesa a una repressió constant i indiscriminada.

Summary: Govern a l’exili: com funcionarà i què farà?


TVE s’ha disculpat amb la Falange per uns comentaris fets al programa ‘Operación Triunfo 2018′, que emet la cadena. En una conversa organitzada per a vigilar les faltes de respecte, un dels concursants, Dave, va dir que s’havia ‘cagat’ en la Falange algunes vegades. La directora de l’acadèmia, Noemí Galera, va contestar-li: ‘Bé, en aquests també m’hi cago jo. I si no, que vinguin.’ Arran de les queixes de l’organització d’extrema dreta, la televisió pública espanyola ha demanat disculpes en un correu electrònic escrit pel Defensor de l’Audiència, Ángel Nodal. En l’escrit, trasllada a la Falange les disculpes de la directora d’entreteniment de TVE, Toñi Prieto: ‘Lamentem moltíssim el comentari desafortunat de l’alumne i encara més el que va fer la directora de l’acadèmia.’ El considera ‘intolerable’ i recorda que TVE defensa ‘la pluralitat ideològica, religiosa i el respecte’. Afegeix que es prendran mesures perquè aquestes situacions no es repeteixin. Les disculpes de TVE a una organització d’extrema dreta com és la Falange han molestat molts espectadors, que han començat a fer servir l’etiqueta #MecagoenlaFalange a Twitter per manifestar la seva disconformitat. #MeCagoEnLaFalange @OT_Oficial Pidiendo disculpas a los ejecutantes y defensores de un genocidio de cientos de miles de personas. QUE ASCAZO — mitcoes (@mitcoes) 16 d’octubre de 2018 #MeCagoEnLaFalange y #mecagoendios — Wolfhert🎗💜🇨🇳 (@Wolfhert1) 16 d’octubre de 2018 Vives en un Estado cuya TV pública, se disculpa porque un chaval de OT se “cagó” en la Falange, si lo llegan a hacer con un partido indepe la cosa no seria tan grave #MeCagoEnLaFalange https://t.co/KW53CelgMw — House of CAT🎗 (@Houseof_CAT) 16 d’octubre de 2018 #MeCagoEnLaFalange i no demano perdó — tote llado Tram 32 ll*ll (@tote_llado) 16 d’octubre de 2018

Summary: TVE demana disculpes a la Falange per uns comentaris a ‘OT 2018’


El Tribunal de Comptes espanyol ha decidit d’obrir una investigació sobre la possibilitat que s’haguessin malversat cinc milions cent vint-i-vuit mil euros durant el procés participatiu del 9-N. D’aquesta manera, podria demanar a Artur Mas, Joana Ortega i Irene Rigau que paguessin de la seva butxaca aquests diners. Durant els cinc dies vinents, els acusat poden presentar un recurs contra la decisió del tribunal. Fa unes setmanes, la fiscalia va presentar un informe al Tribunal de Comptes espanyol demanant que ho investigués. Segons la fiscalia, la investigació contra l’ex-president de la Generalitat i els ex-consellers Francesc Homs, Joana Ortega i Irene Rigau hauria de determinar ‘la seva responsabilitat en la despesa de més de cinc milions d’euros en la consulta del 9-N’. Les entitats Societat Civil Catalana i Abogados Catalanes por la Constitución també van defensar la necessitat d’aquesta investigació: ‘L’arxivament de la causa penal seguida contra ells pel delicte de malversació de cabals públics no els eximeix del fet que hagin de respondre per la seva responsabilitat comptable i pressupostària’, van argüir. Segons que van dir, en el marc del 9-N es van fer servir ‘fons públics per a dur a terme un procés de participació ciutadana que no disposava de cobertura constitucional, legal i pressupostària’. Malversació comptable, no penal La jurisdicció comptable preveu un concepte propi de malversació denominat malversació comptable, que és independent del que es fa servir en l’àmbit penal. A més, segons la fiscalia, la jurisprudència del Tribunal Suprem estableix que el Tribunal de Comptes és l’òrgan encarregat d’exigir aquesta responsabilitat comptable, per mitjà dels procediments de reintegrament i de judici de comptes. Segons l’informe de la fiscalia del Tribunal de Comptes, els fets denunciats per les entitats poden ser constitutius de responsabilitat comptable perquè es pot constatar l’existència de nombrosos pagaments amb càrrec als fons públics amb la finalitat de fer la consulta del 9 de novembre del 2014, una finalitat ‘radicalment aliena a la funció pública’ i, per tant, ‘sense justificació’.

Summary: El Tribunal de Comptes obre una investigació perquè Mas, Ortega i Rigau paguin el cost del 9-N


Compromís i el PSOE han arribat a un acord pel qual la coalició votarà a favor de la investidura de Pedro Sánchez com a president del govern espanyol. Aquest pacte haurà de ser ratificat pels òrgans interns del partit valencià. L’acord consta de quatre pàgines i conté nou punts. El govern espanyol s’hi compromet a reformar el sistema de finançament autonòmic durant la legislatura i a presentar una proposta els vuit primers mesos. El govern espanyol es compromet a assumir ‘de manera gradual’ l’aportació del 50% per al finançament del sistema de dependència; a ‘solucionar el deute’ del Consorci València 2007 mitjançant una disposició addicional en el pressupost; i a complir la clàusula d’inversions territorialitzades de l’estatut. El portaveu de la coalició al congrés espanyol, Joan Baldoví, ha destacat el ‘compromís’ de Sánchez i el PSOE amb el País Valencià, bo i dient que és ‘un dia per a la felicitat’ i que confia que l’acord permeti de millorar les condicions de vida dels valencians. ‘Sense Compromís, l’agenda valenciana hauria estat absent d’aquesta investidura’, ha recalcat, i ha afegit que és la primera vegada que una formació valencianista arriba a un acord de govern en clau de l’estat espanyol.

Summary: Compromís votarà a favor de la investidura de Sánchez en canvi d’una millora del finançament