Els partits del Botànic (PSPV, Compromís i Unides Podem) i el PP s’han unit avui a les Corts per aprovar la tramitació d’una proposició de llei per a modificar la constitució espanyola amb l’objectiu de recuperar el dret civil valencià. Per la seva banda, Vox i Ciutadans han votat en contra. Signada pels quatre grups, aquesta iniciativa proposa d’afegir un segon paràgraf a la disposició addicional segona de la constitució espanyola que indiqui que ‘la competència legislativa civil de les comunitats autònomes, assumida als seus propis estatuts conforme a l’article 149.1.8 de la constitució, s’estendrà a la recuperació i l’actualització del seu dret privat històric d’acord amb els valors i els principis constitucionals’. A més de recordar en el text que els furs perduts amb el Decret de Nova Planta no van ser retornats al País Valencià, com sí que va succeir en altres territoris, els signants expliquen que l’estatut recull que el desenvolupament legislatiu de les competències de la Generalitat procurarà la recuperació dels continguts corresponents als Furs de l’històric Regne de València en plena harmonia amb la constitució i amb les exigències de la realitat social i econòmica valenciana. No obstant això, els anys posteriors es van promulgar tres lleis, sobre règim econòmic matrimonial valencià, de custòdia compartida i d’unions de fet, que van ser declarades inconstitucionals pel Tribunal Constitucional el 2016.

Summary: Les Corts proposen una reforma constitucional per a recuperar el dret civil valencià


En aquest començament d’any, que ha vingut tan farcit de literatura, no podíem deixar de fer visible la recuperació que ha fet l’editorial Adesiara del Poema del bosc, d’Alexandre de Riquer (Calaf, 1856-Palma, 1920), amb una introducció completíssima a càrrec de Roger Miret. Alexandre de Riquer és considerat el millor representant del prerafaelitisme literari del país, que ell mateix va introduir, i un creador que sobretot es va dedicar a la pintura i les arts aplicades, terreny en què va excel·lir. A més, enguany se’n celebra el centenari de la mort, i la recuperació d’aquest llarg poema és la primera aportació a aquesta commemoració. Alexandre de Riquer va tenir una vida apassionant, segons que explica el curador del poema i autor de la introducció, Roger Miret. Ja de ben jove se’n va anar a França per trobar-se amb el seu pare, exiliat, car havia participat del bàndol carlí. Ell mateix va retornar a Catalunya per lluitar a la Tercera Guerra Carlina i va haver-se d’exiliar també. A Besiers va estudiar enginyeria i més tard a Tolosa, belles arts. Gràcies a un indult que va aconseguir la seva mare, Alexandre de Riquer va poder tornar a Catalunya. Aleshores va entrar en contacte amb Apel·les Mestres, que el va introduir a la indústria editorial i les arts aplicades i també el va posar en contacte amb una colla d’intel·lectuals com ara Pompeu Gener, Joaquim Bartrina i el pintor Simó Gómez. A partir del 1882, el seu taller del carrer Petritxol es va convertir en un punt de trobada d’intel·lectuals i artistes. Riquer era un referent i es trobava entre els grans: quan es va casar amb Dolors Palau el 1885, la cerimònia la va oficiar mossèn Cinto Verdaguer i van fer de testimonis Àngel Guimerà i Francesc Matheu. Roger Miret comença la introducció dient: «Alexandre de Riquer (1856-1920) és un dels personatges més interessants del modernisme català. Se’l coneix sobretot pel fet de ser un dels artistes més destacats de l’època; la seva obra, vastíssima, innovadora i d’una gran qualitat, la trobem repartida en museus d’arreu del país. En canvi, la seva producció literària, que és sens dubte una de les més representatives i reeixides del modernisme, ha caigut en l’oblit i no s’ha publicat des de la mort de l’autor. Només l’any 2010 va tornar a la impremta, cent anys després, un dels cants del Poema del bosc gràcies a l’esforç de diversos admiradors de la poesia d’Alexandre de Riquer.» El curador també recorda que «la producció artística de Riquer sobretot va ser prolífica en el camp de la il·lustració de llibres. Va dedicar-se molt de temps a la col·lecció Arte y Letras, dirigida per Lluís Domènech i Montaner.» Amb ell col·laboraria durant l’Exposició Universal de Barcelona del 1888 en la decoració de l’Hotel Internacional i del castell dels Tres Dragons. «L’any següent, a l’Exposició Universal de París, Alexandre de Riquer va descobrir diverses tendències europees que el van impressionar i van canviar la seva manera de pintar. Així, el seu estil es decanta cap a l’idealisme, pràcticament deixa d’utilitzar els fins aleshores recurrents motius ornitològics i tendeix a adoptar un gust i una temàtica més religiosos.» I cinc anys després, el 1894, faria un viatge a Londres que seria tot un punt d’inflexió en la seva obra. «El fet que va determinar aquest viatge, la seva vida i, de retruc, el desenvolupament de la cultura catalana en els anys següents va ser el descobriment in situ del prerafaelitisme. No és que els prerafaelites capgiressin radicalment la seva manera de concebre l’art, sinó que més aviat li van proporcionar uns referents per desenvolupar les idees i intuïcions que ell ja tenia.  Escriptor, pintor i artesà, ell encarnava l’ideal prerafaelita de l’artista total. Els camps en què més va destacar són el pòster, l’exlibris, el gravat i la decoració de llibres i revistes. Riquer va ser ni més ni menys que l’introductor del pòster a Catalunya.» Quant al Poema del bosc, Miret explica: «L’any 1901, Alexandre de Riquer, que es troba en el moment més àlgid de la seva carrera, comença a escriure el Poema del bosc, un ambiciós, colossal poema èpic que canta la Natura com a espai de transcendència oblidat per l’home modern. El Poema constitueix, doncs, la poetització definitiva del gran amor per la naturalesa que Alexandre de Riquer va professar tota la vida i especialment en els últims anys, i alhora d’uns valors que són molt característics del modernisme. L’any 1902, però, deixa l’obra inacabada, no sabem ben bé per què. Quan la reprèn, el 1909, les circumstàncies del país i de la seva vida personal han canviat radicalment. Ja ho hem vist: el noucentisme imperant ha desplaçat els modernistes de l’àmbit públic, i Riquer no sap o no vol adaptar-s’hi. Que llavors reprengui el Poema del bosc i el publiqui el 1910, només ho podem entendre com un gest reivindicatiu, d’autoafirmació. El Poema és el cant de cigne d’un home i d’una generació extraordinaris.» I també: «Tot el poema, en el fons, és un al·legat contra l’oblit essencial de l’home modern, que embriagat per la seva força de creació ha colgat el sentit primigeni de l’existència sota un món artificiós, buit i insostenible. Aquest abandó està vinculat, com hem dit, a la ‘civilització’: sempre que apareix en grup, l’home és presentat com un ésser corromput i corruptor; en canvi, hi ha alguns éssers individuals privilegiats que poden desprendre’s del llast de la tribu i penetrar el misteri sagrat del bosc: el poeta, l’enamorat, l’eremita.» Us oferim la lectura del cant X complet, ‘Aquelarre’.

Summary: Adesiara recupera el ‘Poema del bosc’, d’Alexandre de Riquer


L’ex-director de l’FBI, James Comey, ha evitat pronunciar-se sobre si el president nord-americà, Donald Trump, va cometre obstrucció a la justícia en demanar-li que abandonés la investigació contra el llavors assessor de Seguretat Nacional, Michael Flynn, pels seus contactes amb Rússia. A més, ha insinuat que el fiscal especial encarregat del cas, Robert Mueller, és qui ha de determinar-ho. Comey s’ha referit a la trobada mantinguda amb Trump a la Casa Blanca en la qual li va demanar, segons la seva versió, que deixés d’investigar Flynn, durant la seva esperada compareixença davant la Comissió d’Intel·ligència del Senat. ‘No crec que em correspongui a mi dir si aquesta conversa que vaig tenir amb el president va ser un esforç d’obstruir’, ha sostingut, afirmant que per a ell va ser quelcom ‘molt preocupant’. ‘Però aquesta és una conclusió en la qual estic segur que el fiscal especial treballarà amb la finalitat d’esbrinar la intenció i si va haver-hi delicte’, ha afegit. D’altra banda, ha explicat que va decidir posar per escrit el contingut de les seves trobades amb Trump perquè ‘per la naturalesa de la persona’ temia que ‘podia mentir sobre la naturalesa de la nostra reunió’. ‘Per això vaig pensar que seria important documentar-ho’, ha afegit, aclarint que tant amb Barack Obama com amb George W. Bush, els dos predecessors de Trump, mai va sentir la necessitat de deixar per escrit el que s’havia parlat. ‘Sabia que podia arribar el dia en el qual podria necessitar un registre de l’ocorregut, no solament per defensar-me sinó per defensar l’FBI i la nostra integritat com a institució i la funció investigadora independent’, ha afegit. Precisament, Comey ha explicat que una de les coses que més l’han molestat del seu cessament han estat les ‘canviants explicacions’ que s’han donat sobre els motius per apartar-lo del càrrec. En aquest sentit, ha dit que creu que la seva sortida de l’FBI va venir motivada per la seva gestió de la investigació sobre Rússia, tenint en compte el que s’ha dit per Trump.

Summary: L’ex-director de l’FBI assegura que va documentar la reunió amb Trump per por a les seves mentides


Us oferim deu noms que, per raons diverses, marcaran la diada de Sant Jordi. Uns, per la capacitat de seduir el públic, nacional i internacional, com ara Martí Gironell; uns altres, pel reconeixement de la crítica i dels escriptors, com Víctor Català, que es va convertint en tot un fenomen, llegida sense encotillar; o Raül Garrigassait, que, tot i tenir una novel·la del 2017, ha recollit aquest 2018 els premis que s’han donatfins ara a obra publicada, cosa que vol dir reconeixement, qualitat. Uns altres noms, els destaquem perquè la novel·la que presenten aquest Sant Jordi els consolida. Són casos com el de Najat El Hachmi i Llucia Ramis. La selecció conté obres de ficció i de no ficció. Deu noms són pocs, és clar, però és una tria, un tast, una mirada particular d’aquest Sant Jordi. RAÜL GARRIGASSAIT És sens dubte l’escriptor més destacat de l’any, tot i que potser no figurarà entre els llibres més venuts. La seva primera novel·la, Els estranys (Edicions de 1984), ha obtingut els dos premis atorgats fins ara a obra publicada. Són el nou premi convocat per Òmnium Cultural, que destaca la Millor Novel·la Catalana de l’Any, i també el premi Llibreter. Els estranys és una obra ambientada en la primera guerra carlina, a partir de la història d’un prussià, un home estrany, com diu el títol, que travessa els Pirineus per lluitar en favor dels Borbons. Per circumstàncies també estranyes, resta atrapat a la ciutat de Solsona. Per a l’autor ‘és una novel·la sobre l’amistat en un temps convuls, ple de perplexitat i des de la mirada d’un estranger’. Garrigassait diu que vol pensar que també parla dels problemes i dilemes d’avui. MARTÍ GIRONELL La força d’un destí, de Martí Gironell (premi Ramon Llull), narra la història d’èxit de Jean Leon (Ceferino Carrión) en el Hollywood dels anys cinquanta i seixanta. Amb aquesta novel·la, Gironell torna a situar-se en les llistes dels llibres més venuts, ja setmanes abans de Sant Jordi. Tanmateix, el destaquem perquè l’editorial Amazon Crossing acaba de contractar els drets de la novel·la per publicar-la en anglès a tot el món, en paper i en versió digital. És el primer títol que aquest segell traduirà del català. La novel·la també s’ha traduït a l’espanyol (Planeta), i es traduirà, si més no, al francès (Belfond) i al neerlandès (Oevers). VÍCTOR CATALÀ El 2015, la novel·la Un film (3000 metres) de Víctor Català (Caterina Albert) va ser la sorpresa de Sant Jordi, perquè es va convertir en una de les obres més venudes al matí. Enguany, aquesta autora podria tornar a mobilitzar lectors amb els seus relats: Club Editor n’acaba de publicar el primer volum, Tots els contes 1. El llibre té molts prescriptors en el camp de la literatura. Perquè l’obra de Víctor Català, escriptora que va néixer fa gairebé cent cinquanta anys, es manté ben viva, pels temes de què tracta –d’una actualitat punyent– i perquè desplega una gran riquesa lingüística, avui a l’abast de pocs. JOAN-LLUÍS LLUÍS Destaquem el premi Sant Jordi d’enguany, perquè Joan-Lluís Lluís és un escriptor que a cada novel·la que publica demostra més la seva solidesa literària, la riquesa de la seva llengua i l’enginy creatiu. Ha guanyat el premi més important de les lletres catalanes amb la novel·la Jo sóc aquell que va matar Franco. Un títol provocador i molt atractiu en els temps que corren i que amaga la construcció d’una ucronia des de la literatura, que molts han pensat alguna vegada: què hauria passat si Franco, pressionat per Hitler, hagués entrat en la Segona Guerra Mundial declarant la guerra als aliats? LLUCIA RAMIS Llucia Ramis es consolida com una de les veus literàries més sòlides de la seva generació. Ha obtingut el premi Llibres Anagrama amb la novel·la Les possessions (Anagrama). És una novel·la d’estructura complexa, basada en els fets que li van ocórrer a ella i a la seva família l’any 2007: la pèrdua transitòria de raciocini del pare de la protagonista arran del combat perdut contra l’especulació urbanística a tocar d’un espai rural i natural de Mallorca; la pèrdua del mas dels avis de la protagonista, que és el seu paisatge d’infantesa, l’únic lloc d’on se sent; i la pèrdua de dues relacions sentimentals. I a això s’hi afegeix una història anterior, ocorreguda els anys noranta a Madrid, de corrupció barrejada amb assassinat i suïcidi, i en la qual l’avi de la protagonista es va trobar embolicat. Uns fils argumentals que s’entrecreuen i s’alimenten per créixer literàriament. NAJAT EL HACHMI Una altra escriptora que ha demostrat la seva fortalesa literària és Najat El Hachmi amb la novel·la que fa quatre: Mare de llet i de mel (Edicions 62), on es fica en la pell de la seva mare i de més mares, de les dones del Rif, territori d’on procedeix l’escriptora. És a través de les històries que s’explicaven entre ells i de les seves dissorts (les maternitats repetides, els matrimonis convinguts, moltes menes d’imposicions…) que construeix el relat. MARINA GARCÉS Destacada amb el premi Ciutat de Barcelona en la categoria d’assaig per l’obra Nova il·lustració radical (Quaderns Anagrama), ara acaba de publicar Ciutat Princesa amb Galaxia Gutenberg. Aquest és un dels títols de no-ficció destacats d’aquest Sant Jordi: un relat en primera persona en què l’autora, filòsofa i activista explica les seves vivències polítiques entre l’octubre del 1996, amb el desallotjament del cinema Princesa, i l’octubre del 2017, amb el referèndum d’autodeterminació. JORDI BORRÀS La feina d’aquest fotoperiodista desemmascarant l’extrema dreta, amb les seves instantànies i la recerca i documentació que l’acompanya, serà dels treballs que perduraran en la història del periodisme català. Borràs també ha fet i fa, és clar, la crònica gràfica dels esdeveniments polítics que vivim des de la tardor. I va retratar la resistència pacífica de la gent davant de l’abús dels cossos policials, el dia del referèndum del Primer d’Octubre. En el volum Dies que duraran anys mostra el seu treball i el d’altres companys de professió, alhora que ho acompanya de textos breus d’escriptors que relaten aquells dies. Aquest és un dels volums que marquen la diada. MÀRIUS SERRA No sabem si La novel·la de Sant Jordi serà la novel·la de Sant Jordi, però sí que sabem que és un llibre que fa honor a la diada. Màrius Serra fa una dissecció del món literari durant el dia del llibre per excel·lència, incorporant intriga, amb assassinats de bandera, dins el món de l’enigma i el joc, que amb tanta perseverança ha anat llaurant en el curs els anys. I ho fa amb la seva parella de fet, el grandíssim creador de jocs i jugador Oriol Comas. Màrius Serra converteix Comas en el protagonista detectivesc d’una novel·la que és la primera d’una sèrie amb Oriol Comas per protagonista, que anirà resolent casos relacionats amb el món del joc. JORDI PUNTÍ Tanquem amb l’escriptor Jordi Puntí que podrà signar dos llibres de gran solvència literària. El primer, el recull de contes Això no és Amèrica (Empúries), escrits durant quinze anys i reescrits i ordenats per donar una unitat al volum. Estil i enginy per a aquells qui estimen la literatura. I per a aquells qui estimen la literatura i també estimen el futbol, o només la literatura o només el futbol, Puntí ens ofereix Tot Messi (Empúries). És un deliciós volum de fragments amb vocació literària, que fan una aproximació personal al gran futbolista del Barça.

Summary: Deu noms d’aquest Sant Jordi


El Departament d’Acció Exterior, Relacions Institucionals i Transparència ha assegurat que mantindria el pla de desplegament previst per a reactivar l’obertura de les delegacions del govern a l’estranger, tot i el recurs que hi ha presentat l’executiu espanyol per una qüestió formal. El pla de govern d’@exteriorscat segueix en marxa i el procés d’obertura de delegacions continuarà segons el calendari previst. El @govern segueix determinat a portar la veu de Catalunya a Europa i al món. — Exteriors Catalunya (@exteriorscat) August 23, 2018 El conseller Ernest Maragall ha respost a l’anunci del recurs de l’estat espanyol a Twitte. S’ha demanat si ‘és això el diàleg’ i si el Ministeri d’Afers Estrangers espanyol ‘no té res millor a fer que dedicar temps i recursos a lliurar ridícules batalles formals’. Maragall ho ha qualificat tot plegat de ‘típica mostra d’orgull absurd i inútil’. És això el diàleg? El Ministerio no té res millor a fer que dedicar temps i recursos a lliurar ridícules batalles formals?Una típica mostra d'orgull absurd i inútilTotes les actuacions en curs segueixen endavant sense parar-ne cap.Durem la nostra raó als tribunals i on calgui. — Ernest Maragall (@ernestmaragall) August 23, 2018 El govern va aprovar el 26 de juny el decret que permetia de reobrir les delegacions al Regne Unit i Irlanda, Alemanya, Itàlia, França, Suïssa i els Estats Units d’Amèrica, tancades arran de l’aplicació de l’article 155. Pel juliol va aprovar els nomenaments de Marie Kapretz com a delegada a Alemanya, Luca Bellizzi a Itàlia, Manuel Manonelles a Suïssa i Sergi Marcén al Regne Unit i Irlanda. També es va reactivar la delegació del govern davant la Unió Europea amb el nomenament de Meritxell Serret com a delegada. Pel que fa a les delegacions de França i dels Estats Units, s’ha obert un concurs públic per a elegir el representant de la Generalitat en aquests països. Wl Ministeri d’Afers Estrangers espanyol ha anunciat que presentaria un recurs contenciós-administratiu davant del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) perquè considera que la Generalitat no ha seguit tots els procediments fixats en la llei de l’acció i servei exterior de l’Estat. Aquesta llei estableix que les comunitats autònomes hauran de comunicar la voluntat d’obrir les delegacions per tal que el ministeri emeti un informe preceptiu. L’executiu català subratlla, en canvi, que es va informar primer per escrit al ministeri espanyol de l’activació del procés per a reobrir aquestes sis delegacions. D’aquesta manera el ministeri, si ho considerava pertinent, ‘podia fer un informe prescriptiu i no vinculant’. Després, Maragall va fer constar aquesta comunicació al ministre Josep Borrell en la reunió a Madrid el 23 de juliol, i li va indicar la voluntat del govern de continuar obrint representacions arreu del món. Maragall ha recordat que Borrell es va comprometre a respectar l’acció exterior catalana. El govern també ha anunciat que posaria aquest recurs sobre la taula a la comissió bilateral, que per part del govern espanyol presideix la ministra de Política Territorial i Funció Pública, Meritxell Batet, car entén que per una interpretació restrictiva del procediment ‘amb poc contingut real’ pretén limitar la presència de Catalunya a Europa i al món. Alhora la Generalitat defensarà davant els tribunals la seva actuació en l’àmbit de la representació internacional.

Summary: La Generalitat assegura que l’obertura de delegacions continuarà segons el calendari previst tot i el recurs del govern espanyol


Plataforma per la Llengua ha criticat un increment de casos de ‘discriminació lingüística a pacients a centres de salut catalans, que són sistemàtics i no s’investiguen’, i ha demanat a la conselleria de Salut de la Generalitat cursos obligatoris per als treballadors. Fonts de l’entitat han explicat que en els primers nou mesos del 2019 han rebut 26 queixes sobre aquesta qüestió, les mateixes que van rebre durant tot l’any passat, i per sobre de les 16 que van rebre el 2017. Han afirmat que, més enllà de les dades, els ha alertat la gravetat de les queixes, amb ‘persones vexades o que han de recórrer a un altre centre’, i fins i tot un cas en el qual el mateix hospital reconeix que no compleix la llei. En un comunicat, la Plataforma ha afirmat que va rebre la queixa d’una pacient de l’Hospital de Figueres (Girona) que assegura que, quan va parlar en català, un metge li va dir: ‘Fa cinc anys que treballo aquí i no n’he après, em quedaré aquí i no en penso aprendre’, i posteriorment la va acusar de racista. També recullen una queixa d’un pacient de l’Hospital de Mataró (Barcelona) que assegura que a urgències tan sols un de quatre sanitaris se li havia adreçat en català i que a les ofertes de feina del Consorci Sanitari del Maresme, no apareix aquesta llengua com a requisit. El pacient l’hi va comunicar en una carta, a la qual el centre va respondre que hi ha ‘dificultats interpretatives tant de la normativa com de les sentències’, però que està revisant els processos de selecció, segons ha citat la Plataforma. Entre els casos, figura el d’un home de Valldoreix (Barcelona) a qui ‘se li va denegar l’atenció’ quan no va voler parlar en castellà, i el d’una dona que va assistir al CAP de les Corts de Barcelona amb la seva filla amb discapacitat psíquica, que tan sols parla català, i a qui una metgessa resident li va dir que no la podia atendre, que la mare fes de traductora i l’Institut Català de la Salut (ICS) encara no ha respost la seva queixa. L’entitat ha assegurat que el dret d’opció lingüística suposa que els ciutadans poden adreçar-se a l’Administració en la llengua oficial que desitgin sense que se’ls pugui denegar el servei, i que tenen dret que els treballadors de la Generalitat els parlin en aquesta mateixa llengua. Ha afegit que hi ha una sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) que ho reconeix, i que també fa costat la llei de política lingüística i un decret sobre el personal de l’Administració catalana.

Summary: Plataforma per la Llengua detecta un increment dels casos de discriminació lingüística en la sanitat catalana


La policia espanyola ha detingut uns quants jugadors de primera i segona divisió espanyola que presumptament manipulaven partits per tal d’obtenir beneficis en juguesques esportives. Segons El Periódico, els agents han detingut Raúl Bravo, ex-jugador del Reial Madrid i suposadament el capitost de l’organització; Borja Fernández, jugador retirat del Valladolid; Carlos Aranda, ex-jugador de l’Osasuna i l’Albacete; Samuel Saiz, jugador del Getafe; i Íñigo López Montaña, jugador del Deportivo. D’una altra banda, la policia també ha detingut el president de l’Osca, Agustín Lasaosa, i el cap dels serveis mèdics del mateix equip. Tos són investigats per integració en organització criminal, corrupció i emblanquiment de capitals.

Summary: Detenen jugadors de primera divisió i de segona per haver manipulat partits


El coronavirus ha estat una de les principals notícies als mitjans d’arreu del món. Tanmateix, encara hi ha molts dubtes sobre la manera com es contagia, quins perills implica i, fins i tot, com s’ha originat. El virus, desconegut fins ara, s’ha propagat des de la Xina, s’ha estès pel cap baix a quaranta-quatre països i ha causat 3.994 morts. Però, què en sabem ara mateix? Què és el coronavirus? És un virus de la mateixa família que la síndrome respiratòria aguda greu (SARS) i que la síndrome respiratòria de l’orient mitjà (MERS), malalties que es transmeten d’animals a humans, però que també es poden transmetre entre humans. S’anomenen ‘coronavirus’ per la forma del patogen i afecten l’aparell respiratori, principalment, els pulmons. Els primers casos es relacionen amb el mercat de peix i marisc de Wuhan, on comercien amb una gran diversitat de peixos, rèptils, ratpenats i més animals, vius i morts. No se’n sap ben bé l’origen, però sembla que pot ser en el pangolí. En investigacions anteriors, es va comprovar que la SARS havia estat transmesa per les civetes a éssers humans a la Xina el 2002 i que la MERS havia estat transmesa per dromedaris a éssers humans a l’Aràbia Saudita el 2012. Hi ha més coronavirus coneguts que circulen entre animals, però que encara no han infectat cap humà.  L’evolució del coronavirus a tot el món: quants casos n’hi ha? Com es compten els afectats? La detecció de la infecció s’efectua amb tests d’àcids nucleics. Tanmateix, el 13 de febrer, el govern xinès va anunciar un canvi de mètode, comptant també els casos de la província de Hubei que havien estat diagnosticats amb una radiografia dels pulmons. Això va fer que hi hagués més casos. Una setmana més tard, les autoritats xineses han tornat al mètode antic per facilitar una comparació més eficaç de les xifres. És, per tant, un recompte restrictiu i el nombre d’afectats podria ser més alt. A més, els experts han manifestat dubtes sobre els tests de detecció i diuen que no superen el 50% de fiabilitat, ni tan sols als millors hospitals. La Xina ha explicat que cercava tests més adaptats. Hi ha diversos casos de persones que en un primer moment han donat negatiu en coronavirus i posteriorment han donat positiu, cosa que podria significar que la càrrega viral ha augmentat. Aquesta és una dificultat que també poden trobar en els controls de viatgers en fase d’incubació que tornen dels països més afectats. Què és una emergència internacional? L’Organització Mundial de la Salut (OMS) ha declarat l’emergència de salut pública d’interès internacional, una mesura que només s’ha pres cinc vegades. Es declara quan una malaltia ‘greu, sobtada, inusual o inesperada’ té implicacions per a la salut publica més enllà de l’estat afectat; i pot requerir una acció internacional immediata. El director de l’OMS, Tedros Adhanom Gebreyesus, explica que en aquest cas la decisió es pren, sobretot, pel temor que la malaltia continuï estenent-se fora de la Xina i arribi a països amb sistemes de salut dèbils que no estan preparats per a respondre-hi. Quins símptomes té i com es transmet? Els símptomes més comuns inclouen febre, dificultats per a respirar, tos o malestar general. En els casos més greus, la infecció pot causar pneumònia, insuficiència renal i altres complicacions. Es calcula que hi ha un 20% dels pacients infectats del nou coronavirus que tenen símptomes greus. Però els qui ja tenen problemes de salut, com ara asma, diabetis i malalties cardiovasculars, són més vulnerables. El virus no és a l’aire, sinó que es transmet per gotes de saliva o mucositat que hom expulsa quan tus o esternuda. Per això s’aconsella de seguir algunes mesures genèriques de protecció individual enfront de malalties respiratòries: Rentar-se les mans freqüentment amb aigua i sabó durant uns vint segons, o amb un preparat amb alcohol. Tapar-se la boca i el nas a l’hora de tossir o esternudar, principalment amb mocadors d’un sol ús o amb la part interna del colze. Evitar de compartir menjar i estris (coberts, gots, tovallons, mocadors…) i altres objectes sense que s’hagin netejat degudament. Evitar el contacte estret amb persones que presentin símptomes de grip o refredat. Consulta ací Canal Salut sobre el coronavirus de la Generalitat de Catalunya Si heu tornat de la Xina o Itàlia i us trobeu malament, quedeu-vos a casa i comuniqueu per telèfon als serveis sanitaris l’antecedent del vostre viatge o truqueu al 061 al Principat i a les Illes, el 900300555 (o el 112) al País Valencià, el 116 a Andorra o el 15 a la Catalunya Nord. No hi ha proves que el virus s’encomani abans que la malaltia desenvolupi els símptomes. Segons l’OMS, alguns pacients van contagiar el virus quan en tenien símptomes lleus. El període d’incubació, és a dir, des que hi ha la infecció fins que se’n desenvolupen els símptomes, és d’un dia a catorze. Cal portar màscara com a prevenció? Fer servir una màscara pot ajudar a limitar la propagació d’algunes malalties respiratòries. Tanmateix, no garanteix que no es contreguin infeccions, i s’ha de combinar amb altres mesures de prevenció, particularment, rentar-se les mans i tapar-se la boca. L’OMS aconsella l’ús racional de les màscares per evitar-ne el malbaratament i l’ús indegut. Això vol dir que es recomana de fer servir màscara si la persona presenta símptomes respiratoris (tos o esternuts), si sospita que té una infecció amb símptomes lleus o si té cura d’algú de qui se sospiti que està infectat pel coronavirus. S’ha de sospitar d’una infecció de coronavirus si la persona en qüestió ha viatjat a una zona de la Xina on s’ha notificat la presència de coronavirus o bé si ha tingut contacte proper amb algú que ha viatjat des de la Xina i té símptomes respiratoris. Els gossos i els gats poden transmetre el coronavirus o infectar-se’n? Una imatge freqüent és la d’animals de companyia, com els gossos i els gats, amb màscares. Ara com ara, no hi ha proves que puguin infectar-se’n o que hagin propagat el coronavirus i, per tant, no es recomana en cap cas de posar màscares a les mascotes. Això sí, l’OMS recorda que és sempre recomanable de rentar-se les mans amb aigua i sabó després d’haver tingut contacte amb els animals. Què he de fer si he estat a la Xina fa poc o hi he d’anar? L’OMS no recomana d’imposar cap restricció als viatges ni al comerç amb la Xina. Tanmateix, atès que s’ha declarat l’emergència internacional, és aconsellable evitar viatges innecessaris a les zones afectades de la Xina. Cal remarcar que en cas de viatjar, les autoritats xineses han adoptat mesures que restringeixen la mobilitat i la circulació de les persones a la província de Hubei. També és recomanable –a la Xina en general i especialment en aquesta província– evitar de consumir carn poc cuinada i tenir contacte proper amb animals vius o morts, siguin domèstics o salvatges. A més d’extremar les mesures d’higiene si hom ha entrat en contacte amb persones que tinguin qualsevol infecció respiratòria i que hagin estat fa poc a la zona afectada. Les persones que hagin tornat de la Xina i presentin un bon estat de salut poden fer vida normal. Si en els catorze dies posteriors a la tornada del viatge desenvolupen símptomes d’infecció respiratòria (febre, tos i sensació de falta d’aire) han de quedar-se a casa i contactar amb els serveis de salut. Els serveis sanitaris en valoraran l’estat de salut i l’antecedent de viatge i el possible contacte amb casos d’infecció per coronavirus.

Summary: Què és el coronavirus: tot allò que n’heu de saber


Montserrat Fontané és la mare de Joan, Josep i Jordi Roca, del Celler de can Roca, establiment amb tres estrelles Michelin i dues vegades destacat com a millor restaurant del món. Montserrat Fontané és coneguda per ser la mare d’un equip de tres germans que són avui la punta de llança de l’alta cuina a Catalunya. Ella va ensenyar a cuinar al seu fill gran, en Joan. Ella va aixecar el negoci familiar, un bar modestíssim en un barri dels afores de Girona. I és d’aquest ambient i de la cuina tradicional, una cuina en part de pagès i en part de fonda, que es van posar els fonaments de les vides dels tres germans Roca. Per això hem parlat amb ella, per conèixer-la millor i, de retruc, conèixer-los millor a ells. La història de la Montserrat és una història de treball i d’emprenedoria. —Heu portat molt de tragí molts anys, oi? —Molt, molt. Abans ho portava tot jo, però ara ja no puc. Estic a punt de fer vuitanta-tres anys. Però encara em poso a la cuina cada dia una estona. Donem molts menjars, al cap del dia. Però a la nit ara ja no obrim. Montserrat Fontané. —Vau néixer a prop de Girona, a Sant Martí de Llémena. Expliqueu-nos un primer record que us vingui vinculat amb la vostra infantesa. Si tanqueu els ulls, què veieu? —Veig que la casa on vaig néixer avui se’n va a terra. I em fa un mal! La casa se’n va a terra i em sap molt de greu. —Era un mas i vau néixer a pagès. —A casa érem quatre germanes. Dues érem bessones, la Núria i jo. I ens vam criar amb la llet d’una vaca que es deia Maduixa. Vam néixer el 8 de juny del 1936, poc abans d’esclatar la guerra. Quan tenia catorze o quinze anys ja anava a matar el porc a altres cases i sabia netejar els budells i ho sabia fer tot. Fèiem de tot, perquè després de la guerra a casa no n’hi havia, de cèntims. A vegades la meva germana cuinava i jo servia en algunes cases que feien celebracions. I penseu que el pare es va morir jove, a quaranta-sis anys, i fèiem moltes feines per subsistir. Quan el pare es va morir no hi havia cap home a casa i la meva germana gran, la Maria, es va casar. El seu home era un bon negociant. Però a mi i a la meva germana bessona ens enviava a buscar la llet a Granollers de Rocacorba i ens havíem de llevar a les quatre de la matinada. Hi anàvem amb un carro i un burro i carregàvem dos bidons de llet. A les set passava el camió a recollir els bidons. La meva germana era molt tranquil·leta, però jo no, jo era un nervi. —El vincle amb la terra i la relació amb el bestiar el vau tenir des de la naixença. Però, com vau aprendre a cuinar? —El meu cunyat va comprar l’hostal ca l’Espart, que després en diria can Lloret, a la plaça de la Independència de Girona, i tots ens hi vam traslladar a viure. La meva germana gran cuinava i jo servia les taules. Però, de fet, fèiem el que calgués. I quan tenia disset o divuit anys, vaig marxar a treballar a Caldes de Malavella, al Termes Victòria. Treballàvem tot el dia, de vuit a onze, i encara fregàvem el terra de genolls. Però jo m’hi trobava bé. Els caps de setmana venien els jugadors del Barça, venia en Kubala. I com a anècdota us diré que en Kubala sempre dormia amb la finestra oberta i quan li portava l’esmorzar era quan la hi tancava. —I quan vau tornar a Girona? —Jo hi estava molt bé, al Termes Victòria, encara que treballava molt, però quan feia un any que hi era, si fa no fa, un dia em van telefonar. Era una cosa ben estranya en aquell temps i vaig pensar el pitjor. Però resulta que em trucava qui acabaria essent el meu home, que després de tants mesos em deia que em trobava a faltar i que ens poséssim a festejar. Érem del mateix poble i ell sempre explica que em va conèixer quan vaig néixer, perquè la seva mare el va portar a veure les bessones. Aleshores no era gens corrent tenir bessonada. I jo no sabia pas què fer, perquè al Termes Victòria també hi tenia molts pretendents. En vaig parlar amb la meva germana gran i em va dir ‘torna’ i vaig tornar. Montserrat Fontané. —I us vau posar a festejar i us vau casar. —Ell conduïa un autobús, que havia estat del seu oncle i que després es va vendre a la Hispano-Ilariense. El meu home era feliç anant amb autobús. I un dia fent el trajecte va veure que es venia un bar al nucli Germans Sàbat. Era una barraca, no tenia ni teulat. De fet, era una nau partida pel mig: una part era una barberia i una altra era el bar. I vam comprar la barraca. En aquell moment no hi havia res al voltant i la família ens deia: ‘Què hi aneu a fer, allà dalt?’ Era un barri d’immigrants andalusos i jo de seguida vaig començar a servir-los tapes. Ens vam quedar aquest bar perquè la meva obsessió era muntar un negoci per donar feina als fills quan fossin grans. Jo aleshores ja tenia en Joan, amb tres anys, i en Josep, amb un i mig. —Li vau posar can Roca. Com van anar els primers anys? —Pocs mesos després d’obrir el bar, van obrir la fàbrica Nestlé més amunt i també la Frigo una mica més avall. I com que només hi havia el nostre bar, tothom venia cap aquí. I els diumenges fèiem casaments. El 1969 ja vam fer obres i vam aixecar dos pisos, un menjador a dalt del bar i a sobre dormitoris. Quan van començar a fer l’autopista ens van començar a demanar habitacions i també vam començar a omplir. —Sou tota una emprenedora. —Oh, i tant! I sense por ni mandra. Era jo qui deia al meu home: ‘Va, vinga, fem les obres.’ Ell no les hauria fetes. I el dia més feliç per a mi va ser el dia que vaig tenir els fills dormint a dalt i vaig poder acompanyar-los al llit. És que abans teníem la casa més avall i la feina no em permetia de dir-los bona nit. Ha estat una vida molt sacrificada. Montserrat Fontané. —I quina mena de plats fèieu al començament de can Roca? —Els que havia après de la meva germana a can Lloret. Al primer banquet vaig cuinar arròs i vedella amb bolets. Al bar fèiem moltes tapes, que és el que demanava la gent. —I els famosos calamars? —També els vaig portar de can Lloret, i avui, més de cinquanta anys després, els continuem fent igual, com els ronyons, els xampinyons… I la gent del barri es va adaptar a aquesta cuina. —Com definiríeu la cuina que feu? —És cuina tradicional, de tota la vida. —Sovint es parla de la cuina tradicional com una cuina senzilla i modesta. Sembla que es desmereixi. I, en canvi, també es diu que es va perdent aquesta cuina, que la transmissió s’ha trencat i que la gent ja no sap fer la vedella amb bolets, per posar un exemple. —Aquesta cuina no es perdrà pas. Mireu, el meu nét gran no vol fer la cuina del Celler, vol fer la meva cuina. I, per altra banda, no es pot dinar cada dia el menú del Celler, quedes massa tip. És cert que ara la gent no sap fer ni un sofregit, però això és posar-hi voluntat. Jo crec que la cuina tradicional hi serà sempre. És la que s’ha fet tota la vida. I no anirem pas enrere. Aquesta cuina no costa, és voler-la fer. S’ha de començar per aprendre a fer un sofregit ben fet. I no s’ha de desmerèixer aquesta cuina. No costa de fer, però no és senzilla, començant pel sofregit. Nosaltres tardem tres hores a fer el sofregit, primer coent la ceba dues hores, perquè quedi ben cuita, i anar remenant-la que si no es cremaria, i després la tomata. —Heu arribat a entendre la cuina que fan els vostres fills? —No. Sincerament, no. I encara penso: ‘Tan tranquils que estaríem a casa!’ És el que veu el meu nét gran, en Marc, el fill d’en Joan, que estudia l’últim any a l’Escola d’Hostaleria de Girona. I en Martí, el gran d’en Josep, també sembla que serà cuiner. Estic contenta. —Potser no enteneu la cuina del vostre fill Joan, però ell sí que reconeix que és deutor de la vostra. Us ha dedicat diversos llibres: La cuina de la meva mare i Cuina mare. —Sí, però és un camí que no sé com l’ha fet. La volta al món els ha marcat, és clar. Al principi, en Joan em donava a tastar els plats nous. Perquè fins que van tenir dues estrelles Michelin els vaig tenir al costat. El primer Celler de can Roca era l’edifici del costat del bar. Vaig comprar aquesta casa pensant que podrien venir-hi a viure ells i quan em van dir que volien obrir un restaurant, els vaig dir: ‘Ja en tenim un, de restaurant!’. I mira. Amb la segona estrella van fer el restaurant nou una mica més avall. Montserrat Fontané. —La pràctica de la cuina tradicional va associada a uns coneixements, uns gustos, un ritme vital marcat per les quatre estacions, que vol dir una relació amb el producte de temporada, amb el bestiar i amb les festivitats. Una cuina que no ens permet córrer. Però la vida ens fa córrer. Algun consell per a les famílies que no volen perdre aquest patrimoni culinari però que els toca córrer? —És qüestió d’organització. Pots cuinar el dia que tinguis temps i congelar per porcions. —Heu dit alguna vegada que el vostre plat preferit és la sopa de menta, però que us la preneu quan no us trobeu fina. De debò que aquest és el vostre plat preferit? —Oh, i tant! M’agrada molt. En menjàvem molta, de sopa de menta, quan era petita al mas. I avui, quan la prenc, el gust em torna cap allà. Hem fet l’entrevista a l’entrada del menjador gran de can Roca, el que durant uns anys va acollir el primer Celler de can Roca. Són les dotze del migdia i tot l’equip del celler dina al restaurant de la mare. Per fer les fotografies, Montserrat Fontané es posa el davantal i cap a la cuina. I no en sortirà encara. Ella acabarà de controlar les coccions, entre cassoles i fogons, remenant salses, controlant l’arròs, que és dijous.

Summary: Montserrat Fontané: ‘No he arribat a entendre la cuina que fan els meus fills’


A la vora dels noranta anys, l’home que ens obre la porta de casa per deixar-se entrevistar és de tot menys fràgil. Qui ha viscut una guerra mal anomenada civil, ha resistit una dictadura ferotge, ha encapçalat la lluita antifranquista i ha denunciat les renúncies d’una transició també mal anomenada modèlica –amb dues estades a la presó incloses– no pot ser fràgil. Amb veu ferma ens anuncia, tot just després de donar-nos la benvinguda: ‘Em fallen els genolls, però el cap el tinc ben clar.’ La conversa ho confirma: amb alguns dubtes esporàdics sobre el nom d’algun protagonista, desfilen davant nostre records i anècdotes que il·lustren les darreres dècades de la història política de Catalunya. Els narra algú que les ha viscudes de manera activa i militant, en primera línia, però sense ocupar mai cap càrrec institucional. Potser perquè s’ha mantingut sempre fidel a uns principis, inamovible: els principis de l’Assemblea de Catalunya i de l’independentisme rupturista. No en trobaríem gaires com ell, amb una trajectòria tan lineal i tan nítida, des que a l’institut feia que no amb el cap silenciosament davant les mentides dels mestres franquistes fins a l’actualitat. No ha canviat mai de jaqueta i abans de començar l’entrevista refusa amablement l’oferta que li fan de canviar-se de jersei: el que porta ja li sembla prou elegant. Envoltat de quadres i cartells de Tàpies i de Miró, i del seu amic Tísner, els ulls li lluen de manera especial en dues ocasions: quan parla de l’amor de la seva vida, Hortènsia Curell, i quan es refereix al procés sobiranista actual. Així que acabem, mira el rellotge i diu, mig avergonyit: ‘He parlat molt.’ Han passat gairebé tres hores, però escoltar-lo és un luxe. El resultat és un vídeo amb valoracions més polítiques i un altre de més autobiogràfic, transcrits en part a continuació. Qui en vulgui més, pot llegir les seves memòries, ‘Entre l’amor i la lluita‘, editades per Proa a final del 2010. —Com viviu el procés sobiranista actual? —És impressionant. És clar, jo havia cridat ‘independència’ des del principi, des que es va començar, a les manifestacions, i érem quatre gats. I ara és la massa de la gent. La Via Catalana, per exemple. Això té una importància extraordinària, aquí i a l’estranger. El fet que fos pacífica, que ningú digués ‘mori Espanya’, que ningú digués que es morís ningú. Cap violència, ni verbal. Això ha tingut una repercussió enorme. El futur de la independència no és un futur fàcil ni és un futur clar, que puguis dir farem això o farem allò. Farem el que puguem. Però hi ha un avantatge enorme i és que hi ha una pressió de la base fortíssima. La gent s’ho ha cregut, això de la independència, i jo que he anat a moltes manifestacions a la meva vida, no havia viscut res semblant a les diades dels dos darrers anys. Abans només cridaven in-inde-independèn-ci-a els del PSAN i el Front Nacional, ara ho crida tothom. És la gent que pressiona el govern i quan passa una cosa com aquesta en un país, aquest país acaba essent independent. — Sempre ho heu vist tan clar? —És que tenim el dret de tenir un estat. No solament per la llengua, la cultura, el dret, l’estructura social i tantes coses que defineixen una nació i que ens defineixen a nosaltres. També és important tenir una història, que és la de 1714, la que s’explica a ‘Victus’, i és una història extraordinària, per sentir-se’n orgullosos. Nosaltres teníem un estat que es va anar configurant des del segle VIII fins al segle XVIII, fins a la guerra de successió espanyola. Érem independents aleshores. I els tres segles de dominació espanyola posteriors no han aconseguit allò que sí que han aconseguit en uns altres llocs: ofegar les minories. A nosaltres no ens han ofegat. —Per arribar on som ara, l’independentisme ha hagut de madurar i deixar enrere les tradicionals lluites fratricides. —L’independentisme ha sabut madurar, sí. Hi ha hagut també gent bona a la política. Hi ha una experiència que crec important i significativa: l’Oriol Junqueras, per exemple, que va ser elegit alcalde de Sant Vicenç dels Horts, una població amb majoria absoluta de castellanoparlants, i ell d’Esquerra Republicana, catalanoparlant, amb el suport d’Iniciativa per Catalunya i de Convergència. En canvi, no comprenc el PSC, o, més ben dit, sí que el comprenc, perquè està en mans del PSOE. Els precursors del PSC havien acceptat l’autodeterminació a l’Assemblea de Catalunya. A mi m’havien proposat, personalment l’Obiols i, sobretot, el Reventós, que entrés a la Convergència Socialista, i em van dir ‘tu convenç els del Front Nacional i els del PSAN i sereu l’ala independentista del PSC’. Ara podem riure, però m’ho vaig pensar, perquè era un moment molt decisiu, aquest; però vaig pensar que no aguantarien i vaig dir que no. —L’actual ANC és hereva de l’Assemblea de Catalunya? —En certa manera, sí. L’Assemblea de Catalunya tenia quatre punts i un era el retorn dels principis i de les institucions de l’Estatut del 1932 com a punt de partida per al ple exercici de l’autodeterminació. Aquest punt el van acceptar tots els partits polítics que hi havia a l’Assemblea, i hi eren tots. Aleshores no hi havia PP ni partits neofranquistes. Fins i tot el PSOE es va adherir a l’Assemblea i per tant es va adherir a aquest punt. Ara, a la clandestinitat, el PSOE no va fotre res. En canvi els ‘músics’, l’MSC, sí que van fer coses. La prova és que entre els detinguts dels 113 hi havia l’Obiols, per exemple. —La Diada del 76 a Sant Boi va ser un punt culminant de la vostra vida política? —Sí. Jo aleshores era del Secretariat de l’Assemblea de Catalunya i em van encarregar que parlés en nom de l’Assemblea aquell 11 de setembre. En el meu discurs defensava la ruptura com a únic camí possible per a una democràcia autèntica, defensava els quatre punts de l’Assemblea íntegres. I deia: hem de ser prudents, perquè és un moment difícil, però que la prudència no ens faci traïdors, que va quedar com a frase feta. —Per què es va fer a Sant Boi de Llobregat? —Vam anar a Sant Boi perquè ens havien denegat el permís per fer-ho al parc de la Ciutadella i a darrera hora el governador espanyol ens va enviar allà, pensant-se que seria un fracàs. Vint minuts abans de començar no hi havia ningú. Vaig dir: ‘Mare de Déu, això serà un desastre.’ Però aleshores va començar a arribar gent amb barretines i banderes per tots els cantons de la plaça. Recordo que primer va parlar el Roca i Junyent, en representació del Consell de Forces Polítiques de Catalunya, i va fer un discurs Roca i Junyent. Després va parlar l’Octavi Saltor, que va fer un discurs com si allò fos una reunió de l’Ateneu. La plaça era plena de gom a gom, bullia, era un lloc per fer un míting, no per fer un discurs. Va haver-hi gent que va començar a xiular, però el PSUC i CCOO ho van tapar. ‘Calleu, calleu’, i van aplaudir. Jo li vaig fer una gran abraçada i li vaig dir: ‘Saltor, heu salvat la reunió.’ I era veritat, perquè quan ens van negar l’autorització es va crear una comissió, i en aquesta comissió hi havia algunes persones com el Saltor, que en altres temps havien flirtejat més o menys amb el règim. Abans, el governador ens havia cridat a tots els qui havien de parlar. De mi només volia que no digués ‘Estado español’ i li vaig dir: ‘Escolti, tots aquests llibres que té vostè darrere seu són plens de ‘Estado Español’. El que jo no volia era dir Espanya. —Però l’Assemblea es va desfer i va venir la transició i la constitució espanyola… —Jo vaig fer campanya contra la constitució, i vam perdre perquè el PSUC i el PSC i Convergència van dir que sí, i nosaltres érem pocs. Ja aleshores era clar que passaria allò que va passar. Espanya no pacta, no pacta mai. Només fa treves, fins que es torna a veure les orelles, i aleshores es torna a imposar. Ara es troba en un moment de forta pressió i potser demanaran una treva. Però no han fet cap proposta concreta, encara. — Nacionalistes d’Esquerra va ser un intent de combatre les renúncies de la transició? —Sí, Nacionalistes d’Esquerra va ser un esforç per trencar precisament aquesta capitulació que hi havia entre els partits polítics. Però nosaltres no teníem ni diners ni suport institucional. Ho vam intentar, jo anava de cap de llista. Els del BEAN consideraven que nosaltres érem els seus enemics més grans i venien a rebentar-nos tots els mítings. Potser tampoc no ens n’hauríem sortit i no va faltar gaire per tenir com a mínim un representant. No ho vam fer prou bé. Jo vaig veure mítings en què l’Espinàs deia una cosa i algun foll en deia una altra. Gairebé tots els militants de Nacionalistes d’Esquerra avui són d’Esquerra, si són vius. Quan jo era president d’Esquerra i anava voltant per aquests móns de Déu, trobava gent que procedia de Nacionalistes d’Esquerra a tot arreu. Va ser un esforç, una utopia necessària com va dir el Benach, però va ser una utopia que després va fecundar Esquerra Republicana. —També vau participar en l’aventura de la Crida. —El nom de Crida en Defensa de la Llengua, la Cultura i la Nació Catalanes el vaig posar jo! En una reunió en la qual hi havia representants d’Esquerra Republicana que hi van donar suport. Nosaltres érem uns aficionats que treballàvem tot el dia i podíem dedicar a la política un parell d’hores a la nit. En canvi, l’Àngel Colom podia treballar-hi tot el dia. Tenia una gran capacitat d’influència damunt la gent, era un seductor i un comunicador extraordinari. Però va arribar un moment que nosaltres, que donàvem suport a la Crida, ens vam trobar obligats a plegar, perquè ens va semblar que el Colom era massa irresponsable. Després el vam tornar a trobar a Esquerra Republicana, on va continuar fent d’Àngel Colom. —Vós que mai no havíeu tingut càrrecs oficials vau acabar de president d’Esquerra. —Sí, vaig ser president durant vuit anys. Vaig acceptar per un any, perquè jo no ho volia ser. No volia tenir un lloc a la política, no volia ser ni conseller ni res. Havia entrat a la política perquè s’havia de lluitar. Però el Carod em va insistir tant: ‘Només és per un any!’ He de dir que em vaig sentir bé com a president d’Esquerra Republicana, vaig anar entrant-hi i al final vaig dimitir perquè era massa vell. Era el moment que es feia el pacte Carod-Puigcercós. —Els Països Catalans seran viables en el futur? —Els Països Catalans són la meva pàtria i jo em trobo al centre de la meva pàtria quan sóc al mig del País Valencià. Ara, l’evolució política de cadascuna de les regions dels Països Catalans ha estat diferent. Avui hi ha la possibilitat que Catalunya aconsegueixi la independència i en canvi no els valencians ni els baleàrics. Crec que nosaltres ens en sortirem i quan ens en sortim, en la nostra constitució hi hem de fer constar que pot tenir passaport català tothom qui vulgui dels Països Catalans i es pot admetre com a regió federada qualsevol dels altres Països Catalans que es vulgui separar d’Espanya. En aquests moments no és possible, però si veuen que Catalunya Principat crea un estat modèlic i veuen que funciona i va endavant, i que ells estan sota domini espanyol, i ja es veu com és el domini espanyol… Ara la repressió l’han centrada sobre Mallorca, perquè han vist que allà hi havia unllevat que podia tenir resultats mig termini, i allà cargolen. I al País Valencià no cal dir-ho. —Quan us va néixer la consciència lingüística? —Quan anava a l’institut, al Menéndez Pelayo, ens deien que el català era un dialecte. I jo vaig dir: ‘Ah, doncs jo escriuré en català.’ I vaig escriure unes poesies que no he conservat, afortunadament, i a partir d’aleshores vaig començar a tenir consciència lingüística. És clar, en aquell moment, a l’institut i a la universitat, tot era en castellà. I fora de les classes també. Jo encara recordo haver parlat amb un professor que em deia: ‘No em parlis en català, perquè em compromets!’ Només que l’hagués denunciat algú sense necessitat de provar res, l’haurien pogut expulsar de l’institut. —I d’aleshores ençà sempre heu lluitat? — Vaig néixer així. Afortunadament, hi ha molta gent que és així. Els vau veure a la Via Catalana. N’hi havia des de dalt fins a baix al País Valencià. Jo llegia els clàssics i llegia Antígona, i Antígona diu que no. Jo ho vaig aprendre de l’Antígona. La lluita ha estat per defensar la llengua catalana. El 1974 vaig ser a la presó per haver contestat en català a la policia i vaig acabar a observació psiquiàtrica, que és una cosa que sembla característica de la Unió Soviètica o de Hitler. Vaig treballar a la secretaria general de l’Institut d’Estudis Catalans amb continuïtat des que vaig acabar la carrera, vaig estar als Estudis Catalans clandestins, perquè aleshores la universitat era absolutament polititzada, i vaig intervenir en les lluites clandestines, a l’Assembla de Montserrat, i després a la pre-assemblea de Catalunya i, sobretot, a l’Assemblea de Catalunya. —Avui podem ser optimistes amb la situació del català? —Home, sí, amb la llengua jo crec que sí. La llengua avui està en una situació molt diferent de la d’aleshores. Avui és la llengua de l’escola, de la universitat, del parlament, del govern… El català té gramàtiques, diccionaris bilingües en gairebé totes les llengües de cultura… El català es una llengua normal, diguem. En el seu ús encara hi ha alguns terrenys no normals, per exemple el judicial. Però jo sempre he parlat en català amb policies i jutges. Si la gent aguantés, si digués ‘no firmo’, doncs aleshores hi hauria més possibilitats, no dic totes, perquè la pressió és molt forta. —I el castellà? —En un estat independent, jo defensaré sempre que el castellà sigui una llengua cooficial. Hi ha molta gent en aquest país que parla castellà i molts votaran independència, i molts tenen família a Espanya, els pares o els oncles i els avis. Hem de respectar el castellà també. No dic que sigui oficial, dic cooficial. D’oficial només n’hi ha una, de llengua. El castellà seria la llengua d’una part de la població, com passa amb el suec a Finlàndia, que és cooficial a tots els municipis on hi ha un mínim d’un 10% que parla suec. —El paper de l’Institut d’Estudis Catalans va ser important durant el franquisme. —Va ser molt important. Va mantenir la seva posició sense contaminar-se durant tot el franquisme, sense cap reconeixement al règim, en una situació de semiclandestinitat. Tenia relació amb moltes institucions estrangeres. Jo havia fet la correspondència francesa de l’Institut, aleshores encara no sabia anglès. L’Aramon em deia sempre: vigila què escrius. Els explicava que ens havien tret totes les subvencions, ens havien requisat els locals, que ens havíem de mantenir amb subvencions de particulars. Aquesta relació amb l’estranger feia un cert respecte a les autoritats franquistes, que aleshores toleraven la publicació de llibres científics en català, de difusió limitada. Els sortia més a compte de fer un gest de tolerància com aquest, que no tenia cap repercussió pública, que no pas clavar un cop a l’Institut, que hauria tingut ressò internacional. — I amb en Ramon Aramon, quin tracte hi teníeu? —L’Aramon va ser el meu mestre. Vaig treballar amb ell, que era secretari general de l’Institut, i vaig aprendre’n la duresa defensiva. Ell no claudicava, i va refer l’Institut. Organitzaven classes de llengua catalana, conferències en català… Vaig conèixer el Carles Riba, i l’admirava molt. Jo era secretari redactor de la secretaria general i per tant tenia contacte amb els membres. Puig i Cadafalch, que va ser-ne president, era un home extraordinari. Era un home de dretes, evidentment, era de la Lliga, però era un home de pedra picada. En certa ocasió, quan parlàvem amb un delegat del ministeri, hi va haver un membre de l’Institut que va preguntar: ‘Ens donaran permís per publicar alguna cosa?’ I en Puig i Cadafalch va dir: ‘I ara, nosaltres no hem de demanar permís per res!’ I no va demanar mai permís per res. —La vostra faceta d’investigador és poc coneguda… —Jo vaig començar a treballar sobre Roís de Corella, però després em vaig trobar amb un descobriment. Vaig fer un article a ‘Serra d’Or’ sobre la biblioteca d’en Rull, un home de Sants que recollia tot el teatre català. Vaig anar a casa seva i hi havia tres manuscrits de tragèdies neoclàssiques d’un tal Joan Ramis, menorquí, que no sortia en cap història de la literatura catalana. Vaig començar a parlar-ne amb en Rubió, amb l’Aramon i amb més investigadors de teatre, però ningú el coneixia. Aleshores vaig anar a Menorca i vaig treballar molt sobre la literatura catalana que s’hi havia fet durant l’ocupació britànica, amb tot el fons d’en Febrer i Cardona. La meva interpretació era que, com que no hi havia repressió, s’hi podia fer literatura catalana, una situació que no es donava al continent ni a Mallorca. Aquesta va ser la tesi. —Heu estat professor universitari a Liverpool i a Sardenya. —Jo havia estat expulsat de l’Autònoma, on era professor, perquè en aquells moments del franquisme, només amb l’obertura d’un expedient ja t’expulsaven. Durant un any vaig fer les classes clandestinament i vaig cobrar a nom de Jordi Castellanos i de Montserrat Roig, la meitat l’un i la meitat l’altra. Però allò no es podia mantenir i vaig marxar a Liverpool a fer-hi de lector de català i castellà. El primer va ser en Triadú i jo el vaig substituir. Em vaig casar al juny i al setembre me’n vaig anar amb l’Hortènsia a Liverpool, dos anys. Després em van oferir un lloc a Manchester, però això significava quedar-me per sempre a Anglaterra i fer-hi carrera universitària, i jo tenia la família i la lluita a Catalunya. A Sardenya hi vaig anar més tard, el 1976, quan vaig sortir de la presó, expulsat de la universitat i de l’Enciclopèdia, amb dona i quatre fills per mantenir. Un dels que m’havien defensat des d’Itàlia era professor a Càller i hi va organitzar una càtedra de català. Feia de ‘pendolare’, anava i venia. Vivia aquí i hi anava un mes o cinc setmanes, fent dues classes cada dia. Vaig ser molt feliç allà, perquè em tractaven molt bé i vaig poder fer la meva feina professional. — Vós vau participar en la creació d’una de les grans obres de la llengua catalana, la Gran Enciclopèdia. —Sí, vaig ser el director dels quatre primers volums de la Gran Enciclopèdia Catalana, i tot el període previ de preparació, estructuració i organització gràfica, és responsabilitat meva i del meu equip. Vaig haver de lluitar extraordinàriament perquè fos considerada una obra nacional, amb la col·laboració de gent del país de totes les tendències. Ara, dels que hi treballaven, que al final eren uns noranta, la majoria eren militants del PSAN o del PSUC o del Front Nacional o del moviment socialista. Per exemple, Raimon Obiols, que era el responsable de geologia. —Com en tot gran projecte, hi va haver tensions… —Sí que n’hi va haver. Jo no tinc ganes de censurar el Pujol, però per a ell la gran obra del país era Banca Catalana, i per a mi ho era l’Enciclopèdia. I hi va haver un moment en què vam topar. És veritat que entre els col·laboradors de l’Enciclopèdia més polititzats, alguns van considerar que havien de fer vaga perquè volien fer la revolució, erròniament crec jo. Durant el primer estat d’excepció, van venir a fer un escorcoll, perquè deien que fèiem propaganda clandestina. Però jo ja em cuidava prou que no hi hagués res: havia avisat tothom que cremés els papers o els portés a una altra banda. Tot i que no van trobar res, se’m van endur i vaig estar quaranta-vuit hores tancat a la policia. —Si la vida es pogués resumir en un títol, entre ‘L’amor i la lluita’ s’escau per a la vostra? —Sí, perquè em vaig estimar molt l’Hortènsia, i quan va morir vaig quedar desolat i vaig escriure un llibre de poesies que es titula precisament Hortènsia. L’Hortènsia va ser l’únic amor de la meva vida, la vaig estimar molt. Vam tenir un xoc terrible amb la mort del fill, va ser espantós. L’Hortènsia no se’n va refer mai: va tenir una depressió darrere una altra… —Per tant, l’amor amb majúscules existeix? —Sí, per a mi, sí. Jo encara ara ploro per l’Hortènsia. Va ser el meu primer amor. Ens vam conèixer a la facultat, tots dos fèiem filosofia i lletres, i ens vam conèixer a primer curs. Això era el quaranta-tants, i ens vam casar el 50. I ella va morir el dia de Tots Sants de l’any 2005.

Summary: Jordi Carbonell: ‘Espanya no pacta mai, només fa treves’


Gerard Piqué ha tornat a fer servir el Periscope després d’un partit del Barça en ple debat sobre l’ús d’aquesta retransmissió de vídeo en directe. Piqué en aquesta ocasió ha mostrat quin és el trajecte que fa des del vestidor del Camp Nou fins al seu vehicle després d’un partit. Durant set minuts es pot veure com el defensa blaugrana signa autògrafs als afeccionats i atén les peticions de totes les persones que l’aturen per a fer-se fotografies amb ell. Abans d’acabar la gravació ha enviat un missatge dedicat a les persones que qüestionen l’ús del Periscope per part seva: ‘Continuarem fent-ho, penso que l’experiència és única’, ha dit. Vegeu en aquest piulet la gravació que ha penjat: EN DIRECTO en #Periscope: Camp Nou! https://t.co/UVhRWsMTVQ — Gerard Piqué (@3gerardpique) 12 de març de 2016 Dimarts passat una jove fan es va abraonar sobre ell mentre feia una emissió en directe amb Periscope per ensenyar les instal·lacions de la seva empresa, Kerad Games. Piqué va començar a fer servir aquesta aplicació després del partit amb el Rayo Vallecano per retransmetre des de l’autocar de l’equip blaugrana.

Summary: Piqué hi torna amb el Periscope en ple debat sobre el seu ús


L’advocat Gonzalo Boye ha presentat un recurs de súplica a l’Audiència espanyola contra l’embargament dels seus comptes, al qual ha tingut accés VilaWeb. Hi qüestiona la independència i imparcialitat del tribunal, especialment de la presidenta, Concepción Espejel, i l’insta a presentar dues qüestions pre-judicials al Tribunal de Luxemburg. A la primera, qüestiona l’aparença d’imparcialitat del tribunal pel fet que Espejel el presideixi havent estat designada pel CGPJ. A la segona, pregunta si és compatible amb el dret europeu el fet d’alterar la composició del tribunal incorporant-hi dos jutges que no tenen garantida la plaça sense un informe favorable de la presidenta de la sala. A Boye volen fer-li pagar 1,2 milions d’euros d’indemnització per responsabilitat civil a l’empresari Emiliano Revilla, arran del segrest per ETA el 1986. Revilla va admetre durant el judici que no havia vist mai Boye, que fou condemnat a catorze anys de presó. I Boye sempre ha mantingut que és innocent i ha denunciat reiteradament la injustícia del seu empresonament. Gonzalo Boye: ‘Em van torturar durant els cinc primers dies de la detenció’ L’advocat sosté que és una persecució política per l’exercici de la defensa del president de la Generalitat, Quim Torra, del president Carles Puigdemont i dels consellers exiliats. A més, qüestiona la legitimitat de la part que li ha reclamat la indemnització per a Revilla perquè no consta que tingui poders notarials ni res que asseguri que actua d’acord amb els interessos de l’empresari, que no li ha reclamat mai cap indemnització. Considera que és una decisió arbitrària i argumenta que fins ara tota la jurisprudència de l’Audiència espanyola i de les audiències provincials sostenia que el termini de prescripció –quinze anys– no s’altera per una investigació patrimonial que va començar el 2008. Aquest, de fet, és el parer del magistrat Ramón Sáez Valcárcel, que va formular un vot particular donant la raó a Boye. El recurs també cita l’última sentència dels magistrats Concepción Espejel i Eduardo Gutiérrez el 2018, en què també sostenien la tesi de Boye. Els quatre abusos de la justícia espanyola contra Boye Boye assegura que la causa contra ell l’activen el 2018 després d’aconseguir el rebuig de les euroordres a Bèlgica i Alemanya, i que l’objectiu és desprestigiar-lo i debilitar-lo. I recorda que anteriorment també l’han atacat quan ha assumit la defensa de casos molests per a l’extrema dreta, com el de les víctimes de l’atemptat de l’11-M. Al recurs, la defensa també ironitza sobre l’error reiterat dels cognoms de Boye, a qui anomenen ‘Boyé Tusset’. En un peu de pàgina, hi diu: ‘Seria aconsellable per a evitar confusions que, després de vint-i-vuit anys d’existència del procediment en contra del meu representat, es comenci a referir-se a ell pels seus cognoms correctament: Boye i Tuset’.

Summary: Boye desafia l’Audiència espanyola a portar el seu cas a Europa


Manel Forcano (1968) és des de fa un parell de mesos el nou director de l’Institut Ramon Llull. Aquest poeta, traductor i assagista barceloní havia dirigit fins ara la Fundació Centre Internacional de Música Antiga Jordi Savall. Fitxat pel conseller Santi Vila, ara dirigirà tot un ‘transatlàntic’, com en diu ell, l’institut que dóna projecció internacional a la cultura catalana. Forcano rep VilaWeb a la seu de la institució, a l’avinguda Diagonal de Barcelona. —Heu aterrat en una institució molt més gran que aquelles on acostumàveu a treballar. —Jo feia dotze anys que treballava de director general de la Fundació Jordi Savall, el Centre Internacional de Música Antiga, que evidentment és una estructura més petita. Érem unes deu o dotze persones per a moure les tres orquestres del mestre Savall pel món. I gestionar la seva agenda i les seves relacions institucionals. Quan el conseller Vila em demana que em faci càrrec de l’Institut la meva primera resposta va ser que no. Això és un transatlàntic i espanta. Dimensions importants: hi treballen 64 persones. I es duen a terme programes molt ambiciosos i molt grossos que difonen, promouen i estenen la llengua i la cultura catalanes. Fa dos mesos que sóc aquí i encara vaig aterrant, escoltant, aprenent i veient com funciona aquest transatlàntic. —Què us ha sorprès molt positivament d’entrada, i què us ha sorprès negativament? —Des de fora, com a escriptor, sempre havia vist el Llull com una institució que de sobte et trucava i et portava a l’estranger. En un festival, a la fira. I per tant era una institució que anava a favor teu. I estant aquí a dins he constat que és una fàbrica de bones notícies. L’Institut Ramon Llull fabrica esdeveniments en què la cultura catalana és la protagonista i on tot és positiu. Va a favor. A favor dels artistes, a favor de la llengua, a favor de la cultura. Tot és positiu. Per tant, m’encanta. És fantàstic. M’ha sorprès negativament de veure que tenim un pressupost tan prim. 7,6 milions per a organitzar tot el que es fa. Però la constatació negativa de veure aquest pressupost, es torna positiva quan veig la quantitat de coses que es fan, i amb la qualitat amb què es fan, amb un pressupost tan minso. —El pressupost de Cultura no ha arribat mai a l’1% del total. Mai. —El conseller Vila, molt intel·ligentment, ha fet pressió mediàticament dient que necessitava urgentment 50 milions d’euros per a arribar a aquest 1%. Sembla, si el pressupost s’aprova al juliol, que hi haurà un increment. No crec que siguin 50 milions. Però sí que hi hauria un augment. —Puigdemont té dificultats per a ser reconegut pels seus homòlegs. L’Institut Ramon Llull té dificultats per a ser reconegut per l’Institut Goethe, per exemple? —La classe política catalana, i el president Puigdemont, quan van pel món i pretenen que els rebin, hi troben recels, suspicàcies i la maquinària de la diplomàcia espanyola. En l’àmbit cultural, però, aquestes barreres no hi són. Perquè en cultura i en llengua ja som independents. Els actes culturals i el reconeixement com a entitat diferenciada són un fet evident. Als llocs, hi anem sense traves. De fet en l’àmbit cultural ens podem reunir amb molts més països que no en l’àmbit polític. —Amb quins instituts similars als vostres teniu més relació? Hi ha afinitats, suposo. —Dinamarca i Holanda, per exemple. Que són de la nostra mida similar. —Seus, pisos llogats pel món, quants en teniu ara? —No tenim seus. Tenim quatre delegats a l’exterior: Nova York, Londres, París i Berlín. I els delegats viuen i treballen dins les delegacions que té la Generalitat. Només amb més pressupost podrem ampliar i tenir nous delegats que ajudin els delegats exteriors a tenir un seu agregat cultural, que seria el delegat del Llull a l’exterior en una hipotètica ambaixada catalana. El delegat del Llull seria l’agregat cultural. —Quantes universitats fan classes de català pel món? —Hi ha 150 universitats al món on s’ensenya el català. L’ensenyen a diversos nivells: hi ha graus, càtedres, doctorats. No tothom ho fa de la mateixa manera. De les 150, 88 reben ajut nostre pel sou dels professors, o a vegades els diners se’ls queden els departaments, no els professors. Varia de país a país. Aquests estudiants són molt sovint estudiants d’hispàniques, molt sovint de castellà. Que entenen i aprenen que Espanya fins ara és multilingüe, multicultural. I s’interessen pel català, i per Catalunya. I alguns acaben entenent les raons polítiques de la lluita dels catalans. —Xoca que Espanya sigui dels països on s’ensenya menys català. En quins se n’ensenya més? —A Espanya no hi ha interès. De fet, s’ensenya on hi ha demanda. Si no ho recordo malament, hi ha nou universitats que l’ensenyen, a Espanya. A Alemanya són el doble, 18; o 21, depèn de l’any. A França, 14. A Itàlia, unes 14. La Gran Bretanya també en té força. —Per què a Alemanya s’hi ensenya tant? —Alemanya és un país d’estudiosos, i de grans estudiosos de les llengües romàniques. S’hi pot estudiar occità, català, retoromànic… Les universitats són molt completes. En aquest sentit la presència catalana és molt lògica. —Avui dilluns es presenta la Biennal de Venècia amb la presència del pavelló català. —La Biennal és importantíssima. I marca tendència en els elements arquitectònics que es fan servir. Un any és vidre, un altre és fusta, o metall. Important de ser-hi. Per a nosaltres és una oportunitat esplèndida de visibilitat, de mostrar qui som en arquitectura, un camp amb tradició i arrels molt fermes. Temps enrere calia invertir a aixecar un pavelló. Són mig milió d’euros, i tenim la voluntat política per a destinar-los-hi. Enguany el pavelló té una exposició molt bonica feta per tres comissaris: Jaume Prat, Jelena Prokopljević i Isaki Lacuesta, que es diu ‘Aftermath’ –’Conseqüències’. Presenta set projectes arquitectònics catalans que tenen en comú ser projecte d’obra pública. L’Hospital Transfronterer de la Cerdanya, l’Atlàntida de Vic, un aparcament de Sant Roc, fet en un paller, el centre de distribució d’aliments a Tarragona, els marges recuperats del riu Llobregat, una residència de gent gran, Torre Júlia. —També celebrem l’any Llull. Quins són els grans actes? —L’Institut Ramon Llull té l’encàrrec del govern d’organitzar actes sobre Ramon Llull a l’exterior. L’exposició sobre Ramon Llull que s’ha organitzat aquí viatjarà per diverses universitats de la nostra xarxa. Com a projecte estrella hi ha un debat sobre Llull i el món àrab a l’Institut del Món Àrab a París, amb lliçó inaugural de l’escriptor marroquí Tahar Ben Jelloun, que acabarà amb un concert de Maria del Mar Bonet. Llull va tenir molta relació amb els àrabs, a qui va intentar convertir, i parlava i escrivia la seva llengua. Per això també fem un acte a Tunísia i a Algèria, on va viure una temporada. A Occident, a llocs com ara Alemanya, el Brasil i els Estats Units, és on hi ha grans lul·lians. A Alemanya hi ha fins i tot un Institut d’Estudis Lul·lians. —També aneu a la Fira de Llibre de Varsòvia. Per què a Varsòvia? —Perquè ens ho vam demanar. Volien que Barcelona i la literatura catalana fossin convidats. Hi anem molt contents. En pocs anys, hi ha hagut una gran progressió de llibres catalans traduïts al polonès. L’any 2015, van ser 18 títols. I veníem de 6 o 7 l’any. Entre els nous, ‘Jo confesso’, de Jaume Cabré, que es va convertir en un best-seller en polonès, seguint el rastre d’Alemanya. Desembarquem amb una delegació esplèndida de deu escriptors catalans i balears i de bracet amb el Barça. —El Barça? —El Barça té molts seguidors a Polònia, molts llibres traduïts sobre el club, i la primera escola d’alevins d’Europa, amb 650 nens treballant-hi. Té una entrada molt forta. Vindrà el vice-president Vilarubí. Hi haurà col·loqui entre els nens i Jordi Sierra i Fabra, per exemple. —A Varsòvia demanen escriptors en català, escriptors en castellà, o tant els fa? —Es va demanar Barcelona i la seva literatura. Quan l’encàrrec es fa a l’Institut Ramon Llull, nosaltres –per estatuts– hem de promocionar la llengua i la cultura catalanes. Quan s’inventa una literatura és perquè s’expressa en una llengua particular. Si haguessin volgut escriptors d’expressió castellana, hi haurien invitat a Espanya i el Cervantes. Però s’ha invitat la literatura catalana i Barcelona. —Quina importància doneu al reingrés de Mallorca al Llull? —Molt gran. Però, he de ser sincer, m’he trobat les negociacions molt madures. Jo només he hagut d’empènyer i precipitar allò que es durà a terme el 20 de maig: la signatura d’un conveni pel qual el govern balear ja fa una aportació a l’Institut Ramon Llull. ‘De facto’ és un reingrés. El reingrés definitiu no es farà fins que la reforma dels estatuts no hagi passat pels consells de direcció on els patrons i els membres del consell de govern hi donin el vist-i-plau definitiu. Aquest reingrés ‘de facto’ se signa el dia 20 a Puig de Randa, un lloc molt lul·lià, aprofitant una visita del president Puigdemont a les Illes Balears. Els dos presidents seran testimonis com els dos consellers de Cultura, el de les Illes i el de Catalunya, signen aquest conveni, aquest reingrés. —A efectes pràctics vol dir més diners i patrons de les Illes? —L’efecte pràctic és una aportació econòmica, sí. La que fa és molt minsa. No és la que correspondria. I no és la que en cap moment va haver-hi en èpoques passades. Són les restriccions pressupostàries que té en aquests moments el govern balear. Hi ha la intenció que pugui anar creixent. Per població hauria de ser d’1,2 milions d’euros, però no serà. L’aportació serà d’uns 100.000 i escaig euros. Seran aportacions directes. En projectes on hi ha escriptors mallorquins, artistes de les Illes, el govern balear ha decidit d’aportar-hi una quantitat X. En el futur, quan es faci efectiu l’ingrés, i formi part dels òrgans de govern de la junta rectora, la presidenta Armengol serà la vice-presidenta primera del Ramon Llull. Esperem que l’aportació vagi creixent amb els anys. —I el País Valencià, hi acabarà entrant? —El govern del canvi el lidera un senyor que es diu Ximo Puig. I Ximo Puig ha estat president de la xarxa de ciutats valencianes pel Llull, quan el govern valencià no hi era. Ximo Puig coneix molt bé l’Institut Ramon Llull, què fa, què pretén i com funciona. I intentarem intensificar unes relacions que a hores d’ara ja existeixen. Perquè el govern valencià, encara que tenia el PP al capdavant, sí que hi feia certes aportacions. Per exemple, a les càtedres d’universitats. Hi ha algunes càtedres del Llull que són pagades per l’Acadèmia Valenciana de la Llengua, que rep els diners del govern valencià. —Mira, això no es deia gaire. —No. Per tant, sí que hi havia una certa col·laboració. Nosaltres volem intensificar aquesta relació, sense que això es giri en contra de Ximo Puig i que el puguin acusar de vendre el País Valencià als catalans. —Per tant, seria difícil que entressin al patronat com els mallorquins. —No ho descartem, però crec que en som més lluny. Es tracta de posar fil a l’agulla. A poc a poc, madurar-ho, i veure com es pot produir aquest encaix, que a nosaltres ens agradaria molt que hi fos. Hi ha bona sintonia amb el govern valencià i esperem seure-hi i parlar-hi.

Summary: Manel Forcano: ‘En cultura i en llengua ja som independents’


Radiotelevisió Valenciana (RTVV) apareix en la nova llista de morosos que acaba de publicar l’Agència Tributària, amb un deute d’1,3 milions d’euros. El Ministeri d’Hisenda ha fet públic aquest dijous al web de l’Agència Tributària el llistat de morosos amb deutes amb l’administració espanyola superiors a un milió d’euros a data de 31 de desembre del 2015, entre els que hi ha el jugador de la Juventus i ex-jugador del Barça Dani Alves (1,3 milions de deute), així com el govern de la Comunitat de Múrcia (22 milions) i el seu servei sanitari (26 milions). Les empreses més endeutades amb Hisenda són Sacyr (116 milions), Nozar (203 milions) i Royal Urbis (368 milions). En total la llista inclou 4.768 noms propis que deuen un import total se situa en els 15.700 milions d’euros, un 0,7% més que l’anterior. Hi consten 336 noms propis entre els que hi torna a haver el pilot de Moto GP Dani Pedrosa (7,8 milions), l’ex-jugador del Barça Gabi Milito (1,8 milions), l’ex-president del Real Madrid Lorenzo Sanz (1,3 milions) i l’exbanquer Mario Conde (9,9 milions), que ja apareixien a l’anterior llistat. A més de Sacyr i Royal Urbis, entre els que més deuen, l’empresa Accesos a Madrid, propietària de radials de peatge a la capital espanyola (38 milions), la constructora Aifos (96 milions), la societat Anca Corporate (59 milions), Arenal 2001 (66 milions), el Grup PRA (101 milions). També la constructora Martinsa-Fadesa (65 milions), el grup Nozar (203 milions), Oceanus (189 milions), Petro-Nova (82 milions. A més, hi tornen a constar clubs de futbol com el Múrcia (10,5 milions), el Santander (9,7 milions) i el Huelva (13 milions). També empreses relacionades amb l’ex-president de la CEOE Gerardo Díaz Ferrán: Air Comet (13,9 milions), Viajes Marsans (23 milions) i Spanair (7,1), que ja constaven al llistat del 2015. També destaquen empreses catalanes com Fotoprix (5,9 milions), Premsa Catalana (14,6), l’Hospital General de Catalunya (1,6), Grand Tibidabo (2,5), Sacresa Terrenos Promoción (14,6), Sanahuja Escofet (16,1), Akasvayu (16,4) i Laurenfilm (8,1). Totes apareixien a l’anterior llistat i repeteixen. En aquesta llista hi consten 246 nous deutors amb Hisenda que no figuraven al llistat del desembre del 2015. Per contra, més de 300 noms de societats o persones físiques han estat eliminades del llistat. Els noms que hi apareixen ja han disposat d’un termini de 10 dies per presentar al·legacions. La llista és que només es podrà consultar fins tres mesos després de la seva publicació i deixarà d’estar disponible un cop acabi aquest termini i, a més, no es podrà trobar tampoc a través dels buscadors d’Internet. A la llista que va fer pública el passat 23 de desembre –també just després de les eleccions- hi figuraven noms coneguts com l’exbanquer Mario Conde (9,9 milions d’euros) i el pilot de Moto GP Dani Pedrosa (7,8 milions d’euros). Aleshores l’import global del deute era de 15.600 milions d’euros repartits entre 4.855 deutors, dels que 354 eren persones físiques que sumaven un deute de 700 milions.

Summary: RTVV apareix a la llista de morosos amb un deute d’1,3 milions d’euros


Instagram ha llançat una nova actualització de servei amb noves eines i característiques que ajudin a garantir la lliure expressió dels usuaris de manera segura i combatre la persecució a la xarxa social. Els comentaris són el centre de la interacció a la xarxa social per a Instragram. Per aquesta raó, ja és possible recórrer a paraules clau per filtrar aquells que poden ser ofensius. Instagram fa un pas més i anuncia que permetrà desactivar els comentaris en qualsevol publicació, una opció ja disponible en alguns comptes, que s’estendrà a tota la comunitat en les pròximes setmanes. Aquesta opció haurà de seleccionar en el menú d’ajustaments avançats abans de publicar el post. Una altra novetat permetrà eliminar seguidors dels comptes privats. ‘En el passat, una vegada aprovaves un seguidor, no hi havia forma de desfer la decisió sense blocar-los’, explica la xarxa social. Ara, podran eliminar-se. El seguidor no rebrà una notificació quan això succeeixi. Finalment, Instagram integra en el seu servei una eina per reportar usuaris que mostrin comportaments fora del normal, que indiquin que s’estan fent mal o pensen fer-se mal a si mateixos. Aquesta eina és anònima, i Instagram comunicarà el cas a organitzacions que puguin ajudar a aquesta altra persona.

Summary: Instagram permet ara desactivar els comentaris i eliminar seguidors de comptes privats


La fiscalia demana 11.250 euros de multa i un any i tres mesos d’inhabilitació per a l’exercici de càrrec públic al batlle de Roquetes, Paco Gas (ERC), que anirà a judici per la votació de l’1-O en aquest municipi del Baix Ebre. El ministeri fiscal l’acusa d’un suposat delicte de desobediència per haver facilitat equipaments per a la consulta i haver col·laborat activament amb els organitzadors. Juntament amb l’auto d’obertura de judici oral, el jutjat d’instrucció número 3 de Tortosa ha demanat al batlle una fiança de 15.000 euros. Gas, però, ha recorregut el requeriment i la qüestió està ara pendent de resoldre. Mentrestant, Esquerra ha cridat a omplir la Caixa de Solidaritat i a donar-li suport. El novembre passat la titular del jutjat va incoar el procediment abreujat contra el batlle i va arxivar la causa contra la resta d’investigats inicialment en el cas: els regidors Josep Codorniu i Sisco Ollé i el treballador municipal Ivan Garcia, que ho estaven per desobediència i malversació; un dels membres de la mesa, Joan Hierro, que també estava investigat per desobediència; així com tres mossos per falsificació de document públic. En la interlocutòria d’obertura del procediment abreujat la jutgessa de Tortosa considerava que Gas va fer cas omís dels dos requeriments que li va trametre la Delegació del govern espanyol a Catalunya advertint-lo que, d’acord amb el Tribunal Constitucional, no podia portar a terme accions per permetre la preparació i la celebració del referèndum. Feia referència a vídeos publicats a Internet, on el batlle declarava a la ràdio municipal que facilitaria els espais públics per a la votació -amb la col·locació d’urnes, paperetes i censos-. També els enregistraments de quan Gas va acudir el mateix 1-O als punts habilitats per a la votació, el pavelló municipal de Roquetes i el casal de la Raval de Cristo, on es va dirigir als presents amb un ‘petit altaveu’ per ‘donar pautes per realitzar la votació prohibida i col·laborant activament’ perquè es fes el referèndum. En l’escrit d’acusació a què ha tingut accés l’ACN, el ministeri fiscal acusa el batlle d’un suposat delicte de desobediència i sol·licita una pena de set mesos i mig de multa -amb una quota diària de cinquanta euros-, i la inhabilitació especial per a l’exercici de càrrecs públics electius o de funcions de govern -ja sigui en l’àmbit estatal, autonòmic o local- durant un any i tres mesos. De cara al judici, el ministeri fiscal proposa la declaració com a testimonis de dos agents dels Mossos d’Esquadra i de cinc agents de la Guàrdia Civil.

Summary: La fiscalia demana un any i tres mesos d’inhabilitació al batlle de Roquetes per l’1-O


Nous Republicans és el nom dels ciutadans que han pres l’opció republicana més recentment. Des de l’1 d’octubre passat, aquests nous independentistes han esdevingut un fenomen viral i expliquen la seva experiència a les xarxes. Avui VilaWeb comença una sèrie d’entrevistes amb aquests ciutadans que lluiten per la República Catalana. Avui presentem el segon testimoni. És Claudio, un català nascut al Perú i resident a Nou Barris. Ací en teniu l’entrevista en vídeo i la transcripció corresponent: —Us podríeu presentar, Claudio? —Vaig néixer al Perú el 1996 i vaig arribar a Espanya, Barcelona, el 2009. Jo no sabia res. Ho explico al fil de Twitter. No sabia res de Catalunya. Només que parlaven català i que Messi jugava al Barça. I res més. Però de mica en mica vaig anar creixent amb els valors de Catalunya. I em vaig anar interessant per la cultura. Crec que és una cultura molt oberta i multicultural. Així definiria Catalunya, si mai m’ho preguntessin. —Per què us heu fet nou republicà? —Hem fet aquest moviment perquè crec que la gent de Catalunya vinguda de tot Espanya, i de tot el món, estem cansats de tanta corrupció, de tanta repressió per part del govern. I actualment les coses a Espanya no van com penso que haurien d’anar. M’he identificat molt amb el moviment pels ideals que tinc jo. Com a republicà i independentista. De fet, em considero independentista i ho dic obertament. No hi tinc cap problema. Encara més, aquests valors em van incitar a militar a les JERC. —On éreu l’1 d’octubre? —L’1 d’octubre era a casa. No tenia intenció de votar. Vaig veure que hi havia molta repressió policíaca i aleshores ma mare em va dir que no hi anés. Que anés amb compte. Vaig dir-li que havia d’anar-hi. Això que passava a Catalunya no era normal. A cap país europeu no podria passar tot això, per unes simples votacions. Expresses lliurement el teu vot com passa en qualsevol democràcia. L’1 d’octubre no vaig poder quedar-me a casa. Recordo que a les dues del migdia, després de dinar, vaig dir: ‘Me’n vaig.’ I vaig votar on em toca. I per sort vaig tenir el suport de la meva mare, perquè també va veure-ho. Tot i que ella no va votar, per la repressió i les càrregues de la policia. On visc, a Nou Barris, va haver-hi molta presència de la policia i de fet hi ha gent que recorda l’1-O com si fos ahir. No vaig poder quedar-me a casa assegut mirant com els ciutadans de Catalunya, i menys els del meu barri, rebien tanta repressió. —Expliqueu que temps enrere us en vau informar a classe. —A classe tenia companys que a classe que tenien opinions bastant a favor d’Espanya. I uns pocs, tres o quatre, que anaven a favor de la independència de Catalunya. Vaig aproximar-me a tots dos bàndols sense cap idea pre-concebuda. Ni per la unitat d’Espanya ni per Catalunya. Jo mateix em vaig forjar les idees llegint, mirant vídeos i amb les opinions de gent diferent. I per això el 9-N vaig anar al col·legi on havia de votar. I no m’ho vaig pensar dues vegades. En aquell moment ma mare tampoc no ho veia clar, perquè deia que com que nosaltres érem de fora no hi teníem res a veure. Crec que és una idea molt equivocada. Nosaltres, essent estrangers, podem donar tot el nostre suport a Catalunya. —Res més a afegir? —No som adoctrinats, com diuen a Espanya. Hi ha molta gent que té aquesta desinformació: que els col·legis adoctrinen, que ens obliguen a parlar català al col·legi, i que si no ens multen. Aquest missatge és erroni. Ja ho veus: sóc castellanoparlant, el parlem a casa, ens dirigim en castellà a les persones, i les persones responen en castellà. El que diuen és bastant equivocat.

Summary: ‘L’1-O no vaig poder quedar-me a casa assegut mirant com els ciutadans eren víctimes de tanta repressió’


Els eurodiputats Marina Albiol (EU), Ramon Tremosa (PDECat), Jordi Solé (ERC) i Josep-Maria Terricabras (ERC) han registrat una pregunta a la Comissió Europea sobre la notificació que ha enviat el Tribunal Superior de Justícia de Caralunya (TSJC) al director de TV3, Vicent Sanchis, perquè no ‘informi’ sobre el referèndum. La pregunta es titula: ‘Atac a la llibertat de premsa, la llibertat d’informació i la llibertat d’associació a Espanya’. Explica que el TSJC, d’acord amb el Tribunal Constitucional, ha notificat a TV3 que no emeti publicitat del referèndum ni informi sobre cap aspecte de l’organització d’aquest referèndum. També denuncien que és una censura i expliquen que el director de TVC, Vicent Sanchis, és advertit de cometre possibles delictes. A més, lamenten la prohibició de l’acte de diumenge a Madrid en suport del referèndum. Els eurodiputats pregunten la posició de la Comissió Europea respecte d’aquest ‘atac del dret fonamental de la llibertat d’expressió, d’informació i d’associació’ i també demanen si la Comissió investigarà aquests fets.

Summary: L’amenaça a TV3 i la prohibició de l’acte de suport al referèndum a Madrid arriben a la UE


Per segon any consecutiu, la vaga feminista del 8 de març ha estat un èxit arreu del país. Vegeu aquest recull fotogràfic d’una jornada reivindicativa arreu dels Països Catalans. 8 de març: les millors fotografies d’una jornada de mobilització feminista arreu del món Inici de la manifestació a Xàtiva (Foto: @AteneuPopXativa ) Manifestació a Barcelona Lesctura del manifest d’Andorra Acció Feminista La manifestació de València ha estat massiva Manifestació a Perpinyà La Porta de la Mar de València, d’on eixia el bloc mixt de la manifestació, s’ha iluminat de morat Manifestació de València Un grup de dones ha canviat el nom de diverses places i carrers de València Concentració de dones periodistes a Palma, a la Plaça de Cort Concentració a Blanes Capçalera de la manifestació de València Dues representants de la UGT i CCOO a Tarragona llegint el manifest del Dia de la Dona Les falleres majors de València han ensenyat símbols feministes abans de la mascletà Un grup de dones impedeix al líder del PP, Pablo Casado, fer l’acte que tenia previst fer a Castelló La pirotècnica Reis Martí, l’única que és dona, ha disparat la mascletà del 8 de març a la Plaça de l’Ajuntament de València Concentració a Lleida Membres de la comunitat educativa manifestant-se a la Via Laietana de Barcelona Piquet de la vaga feminista a Lleida davant la botiga Stradivarius de Lleida La manifestació convocada pels sindicats i la Plataforma Feministra passant pel carrer Nou de Girona aquest 8 de març del 2018 Els Mossos desallotgen un grup de dones que tallen La Meridiana, a Barcelona Piquet de dones en un mercat de València Treballadors de l’hospital de Can Ruti a Badalona, protesten a les portes del centre Els mossos desallotgen dones que tallaven un carrer a Barcelona Aules buides per la vaga a la Facultat de Biologia de la UB Pintada durant la manifestació a Horta Andorra

Summary: Vaga Feminista: les millors fotografies d’una jornada de mobilitzacions arreu dels Països Catalans


Un bombardeig aquesta matinada sobre un centre de detenció de migrants a la capital de Líbia, Trípoli, ha matat almenys 30 persones i n’ha ferit una dotzena, segons fonts de l’Alt Comissionat de les Nacions Unides per als Refugiats (ACNUR) citades per l’agència de notícies Reuters. Des del seu compte de Twitter, l’ACNUR ha advertit que els migrants i refugiats no poden ser detinguts, que els civils no poden ser un objectiu i que Líbia no és un lloc segur on tornar. ‘Els estats amb influència han de cooperar per a acabar el conflicte, en comptes d’encendre’l’, afegeix. 3 key messages after airstrikes killed many migrants&refugees at a Libyan detention centre:-They must NOT be detained-Civilians must NOT be a target-Libya is NOT a safe place of return States with influence must cooperate to end conflict, rather than fuel it. –@RefugeesChief pic.twitter.com/60G2IgpoC9 — UNHCR, the UN Refugee Agency (@Refugees) July 3, 2019 Les autoritats líbies i Nacions Unides han dut a terme evacuacions en alguns centres de detenció de Trípoli per traslladar els migrants i refugiats a llocs segurs, en el marc de l’ofensiva contra la capital. De moment es desconeix qui està darrere de l’atac, si bé les forces del mariscal de camp Khalifa Haftar, lleials a les autoritats assentades a l’est de Líbia, van anunciar dilluns que començarien una campanya de bombardejos contra Trípoli. El comandant Mohammad Manfur va assenyalar que començaria una campanya aèria perquè s’havien esgotat els ‘mètodes tradicionals’ de guerra en l’ofensiva per a ‘alliberar’ Trípoli, controlada pel govern d’unitat. L’anunci va arribar menys d’una setmana després que les forces del govern d’unitat s’apoderessin del control de la localitat de Gharian, situada al sud de Trípoli i considerada una de les bases d’avançada de les forces de les autoritats orientals. L’ofensiva de Haftar contra la capital de Líbia, iniciada a principi d’abril, s’ha saldat fins ara amb més de 650 morts, segons dades de Nacions Unides, que ha alertat que aquesta xifra podria disparar si els combats avancen cap al centre de la ciutat. L’enviat especial de les Nacions Unides per a Líbia, Ghasán Salamé, va alertar al maig davant del Consell de Seguretat de l’ONU que Líbia ‘està a punt de caure en una guerra civil que podria portar a la divisió permanent del país’, a causa de l’ofensiva de Haftar. ‘Costarà anys reparar el dany causat fins ara, i això només si la guerra acaba ja’, va dir, abans de recalcar que ‘la guerra als voltants de Trípoli és només l’inici d’una llarga i sagnant guerra a la riba sud de la Mediterrània’. D’altra banda, va dir que ‘el buit de seguretat creat per la retirada de gran part de les tropes de Haftar al sud, sumat amb el focus de les forces occidentals sobre la defensa de la capital, està sent explotat per Estat Islàmic i Al-Qaida’.

Summary: Un bombardeig a Trípoli mata almenys 30 persones i en fereix una dotzena


David Carabén, Bikimel, Sanjosex, Roger Mas i Guillamino DJ actuaran avui en un mateix concert a La Suite 191 per ajudar a finançar la candidatura de Jordi Graupera per les primàries de Barcelona. ‘Són exponents del talent musical i l’escena artística de Barcelona. És per això que formen part d’aquest concert, homenatge a Barcelona, ciutat musical’, diu la convocatòria del concert. Dimecres fem em un concert per recaptar fons per a la campanya de @bcnescapital. 🔥El cartell és tan brutal que hi aniria encara que no l'organitzéssim nosaltres:David Carabén, Sanjosex, Roger Mas, Bikimel i Guillamino DJ. Podeu comprar les entrades a https://t.co/Bt7OZ2r1iA pic.twitter.com/Ka5Ya41Bna — Jordi Graupera (@JordiGraupera) November 9, 2018

Summary: Graupera organitza un concert amb Carabén, Sanjosex i Roger Mas per a finançar la candidatura


El president basc, Iñigo Urkullu, es va reunir dimarts amb el vice-president Oriol Junqueras a la presó dels Lledoners. Segons fonts de la Lehendakaritza, la visita fou ‘privada i de raó, fonamentalment, humanitària.’ L’entrevista va dura unes dures hores. Urkullu ha explicat que es va trobar un Junqueras ‘molt conscient’ de la situació. En aquest sentit, ha assegurat que el vice-president estava molt serè malgrat les circumstàncies judicials i l’empresonament, però també ‘interessat en el millor pel seu entorn familiar i polític’, així com pel conjunt de la societat catalana. El govern basc ha declarat que Urkullu manté una relació ‘molt intensa’ amb els representats institucionals, socials i dirigents polítics catalans. I és en aquest marc que s’ha produït l’entrevista.

Summary: Urkullu vista Junqueras a la presó dels Lledoners


El govern britànic demanarà a la reina d’Anglaterra, Elisabet II, que suspengui el parlament de Westminster poc després de reprendre l’activitat, el mes entrant, segons que informa la BBC. La suspensió de la cambra seria, entre el 10 de setembre i el 14 d’octubre, quan Boris Johnson ha de fer el discurs inaugural del seu govern. Amb aquesta decisió, els diputats no podrien impedir que el primer ministre, Boris Johnson, dugués a terme el divorci amb la UE sense acord. Johnson ha dit unes quantes vegades que el seu govern vol abandonar la UE, amb acord o sense, el 31 d’octubre. Això ha alertat nombrosos diputats, que ahir van anunciar que estaven disposats a activar els mecanismes parlamentaris per impedir una separació unilateral. Tanmateix, si se suspèn Westminster el 10 de setembre, el marge per a impedir el Brexit sense acord serà gairebé nul.

Summary: El govern britànic demanarà a la reina que suspengui el parlament perquè no aturi el Brexit


L’Oficina de Drets Civils i Polítics de la Generalitat ha publicat un mapa interactiu de la repressió a Catalunya al voltant del referèndum d’independència del Primer d’Octubre. El mapa, recull imatges i vídeos per ubicar en el temps i en l’espai la repressió abans i després del dia del referèndum. La cartografia parteix de 490 punts, que s’aniran actualitzant en català, castellà i anglès, on es van vulnerar alguns dels drets inclosos dins de l’àmbit d’actuació de l’oficina: vida i integritat física i moral, llibertat d’expressió, manifestació, participació política, procés just. Podeu consultar-lo fent clic ací. La pàgina web també recull un document de balanç amb dades concretes sobre la repressió. Així per exemple consta que 1.083 persones van ser ateses de l’1 al 4 d’octubre del 2017, segons dades de la xarxa sanitària. La distribució va ser d’un 68% homes i un 32% dones d’entre 40 i 65 anys majoritàriament. En concret, el mateix dia 1 d’octubre de 2017 es van realitzar 1.066 assistències sanitàries, amb 1.221 diagnòstics, dels quals 1.143 van ser traumatismes (34, cranioencefàlics); 2 conjuntivitis per gas pebre; i 76 trastorns d’impacte emocional. Dels 712 alcaldes de l’Associació de Municipis per la Independència, 78 van ser investigats, amb 62 arxius (a 14 de març de 2019) i 16 en tràmit. Així mateix, s’apunta que les càrregues policials han donat lloc a 27 peces separades, al jutjat número 7 de Barcelona, per violència policial durant l’1 d’octubre del 2017; i que 22 jutjats més han mantingut obertes diligències per violència policial al territori, fora de la ciutat de Barcelona. En aquest sentit, només a Sant Carles de la Ràpita es van produir 85 denúncies per violència policial. Les conseqüències del 155 El web detalla l’impacte de l’aplicació contra Catalunya de l’article 155 de la constitució espanyola. Per exemple, segons dades recollides per l’ODCP, el 155 va suposar l’exili de 7 persones, 13 empresonades, 12 detingudes, 259 cessades, 24 organismes suprimits o dissolts, 4 intervinguts i 108 iniciatives normatives que van decaure del seu tràmit. Finalment, i segons la Comissió d’Economia del Col·legi d’Economistes de Catalunya (CEC), els tres grans elements de pressió de l’estat espanyol contra l’economia catalana davant el referèndum van ser: la retirada de dipòsits; l’aplicació de l’article 155; i la modificació legislativa per a impulsar el canvi de seu social d’empreses. La cartografia és un mandat del parlament Amb la publicació de les dades el govern dóna resposta a la Moció 51/XII del Parlament sobre el balanç del primer any de legislatura pel que fa a la repressió, la defensa dels drets fonamentals i l’autodeterminació que l’instava a elaborar aquesta cartografia i ‘fer-la accessible a tota la ciutadania’.

Summary: El govern publica la cartografia de la repressió de l’1-O