Antonio Baños no se’n va a casa, ni es rendeix. Això deixa clar en aquesta entrevista el qui fins ara era diputat de la CUP, un càrrec al qual va anunciar que renunciava perquè es veia incapaç de defensar la posició del consell polític de la formació de no aprovar l’acord amb Junts pel Sí per la investidura de Mas. Insisteix que ha dimitit perquè que no podia defensar aquella decisió, perquè pensava que acceptar l’acord implicava impulsar el procés cap a la república catalana. Considera que, malgrat l’entrebanc actual, a les eleccions del març l’independentisme ha de ser capaç de repensar el missatge per a eixamplar la base social de l’independentisme. —Anna Gabriel deia ahir en una entrevista que segur que havíeu patit molt durant aquest procés. És així? —No. No especialment. Ho he trobat molt interessant, tant les negociacions com la meva experiència política. Pensa que construíem en directe una república, tot i que ara s’ha aturat. Hi havia moments fantàstics com el de la declaració del 9 de novembre. No negociàvem la llei de costes, amb tot el respecte. Jo ho vivia amb molta intensitat, conscient que fèiem uns passos històrics. —Fins al moment final, suposo, quan s’acaba el temps i tot es torna més angoixant. —Jo tenia l’esperança que guanyaria el sí a l’acord. Es torna més angoixant, sí, però penses que potser sortirà l’opció que defenses. Això em feia tenir esperança. —Hi va haver aquell empat a l’assemblea de Sabadell. Us devia sorprendre. —Home, i tant, un empat exacte en una assemblea amb més de tres mil persones. Jo era allà en el moment del recompte, i em preguntava què més ens podia passar. Era insòlit. —Què us va fer pensar després d’allò que hi podia haver acord? —El problema és que al final ha guanyar més l’aritmètica que no un acord polític. L’empat s’hauria pogut decantar per cinquanta vots amunt o avall. I en el fons el problema polític s’hi hauria mantingut, perquè no es tracta només de vots. —Durant aquests tres mesos, destacàveu la intensitat del procés negociador… —Sí, és clar, perquè ets dins el rovell de l’ou, i com a periodista que sóc això ja m’agradava. —Però hi deu haver hagut moments d’incomoditat i de decepció. —Sí, és clar. Hi ha hagut coses que m’han incomodat i coses que m’han desesperat, però això forma part del secret de les negociacions i no ho diré pas. Durant tres mesos, amb tota mena de negociacions i tota mena d’interlocutors, amb negociacions formals i informals, tens l’oportunitat d’experimentar una àmplia gamma d’emocions. —Josep Rull us acusava d’immadurs en la negociació. —Això ho diu ell. Crec que no és correcte. Però si ell ho ha viscut així vol dir que ell ha patit encara més que jo. —Ho deia destacant que ells proposaven i que per part de la CUP no hi havia prou proactivitat. —És que, tal com es van enfocar les negociacions, ells agafaven el seu full de ruta i l’anaven enriquint amb mesures i idees que es poguessin anar debatent. Ells portaven la iniciativa per mirar d’arribar més lluny, intentant proposar coses. I la CUP ajudava proposant coses o estimulava perquè s’enriquissin. Això ja es va dissenyar així. —Muriel Casals deia en una entrevista a VilaWeb que entenia la vostra dimissió com la constatació que una part de l’electorat de la CUP havia perdut la seva representació. —Sí… Una part sóc jo mateix. La meva dimissió és per criteris polítics, però és personal. No he dimitit per arrossegar una part de la CUP o perquè representi ningú. He dimitit perquè crec que no podia defensar l’opció majoritària de la CUP. I si l’home que l’ha de representar no hi creu ha de marxar. Jo, per coherència immediata, he marxat. Ara, no sé si la victòria dels uns deixa orfes els altres. És evident, si estava tot molt dividit és normal que la gent que volia l’acord o la investidura ara senti que no ha guanyat. —Amb unes eleccions al març, com es podria reconduir políticament el procés? —Primer cal passar aquest tràngol, i fer-ho ràpidament perquè tenim poc temps. I cal considerar que l’independentisme ha anat creixent i és central, és transversal, i és un dels actors decisius del futur polític del país. Això no ho teníem fa cinc anys i ara ja ho tenim. I cal entendre que si teníem una majoria de setanta-dos diputats ara caldrà ampliar-la. Hem d’anar amb mentalitat guanyadora. I dic ‘hem’, nosaltres, els independentistes. Hem de repositivitzar el missatge, no sé quants actors es presentaran, si hi haurà Junts pel Sí o no… Però això és poc important, perquè hem de trobar una altra vegada la manera d’engrescar la gent. —A veure com serà possible després d’això… —Fent-ho d’una manera diferent, no tant amb la il·lusió pura, com fins ara, sinó amb una il·lusió més enraonada, mitjançant la constatació que a Espanya continuen guanyant PP i PSOE, i que d’Espanya no ens vindrà cap reforma ni cap referèndum, i que tindrem allò que nosaltres aconseguim lluitant nosaltres mateixos. Aquestes idees, que són menys engrescadores que l’independentisme, fins ara són ben certes. No tenim cap més remei que ser independents i ser lliures. Ja sé que dit avui, després de tot això que ha passat, sona més voluntarista que real, però ho hem de fer real. Perquè el març hem de ser en primera línia i guanyant una altra vegada, no tenim opció de perdre la majoria independentista. —Veieu Podem com un perill per a assolir aquesta majoria independentista, perquè hi hagi gent que se senti temptada per la promesa del referèndum? —És que jo recordaria que Catalunya no té govern però Espanya tampoc. I encara haurem de veure quina mena de govern tindran a Espanya. Era evident que si nosaltres ens en sortíem ara PP i PSOE es posarien d’acord molt ràpidament per a defensar ‘la unidad de España’. Ara, un dels arguments menys lluents però més sòlids que tenim és que el futur d’Espanya també requereix les aliances de sempre. Un català no pot esperar una revolució des de Madrid; l’ha de fer des d’aquí. —Què en penseu, d’una possible aliança de la CUP amb Catalunya Sí que es Pot? —Si Catalunya Sí que es Pot defensés la independència de Catalunya no hi tindria cap problema. Em semblaria bé. —Hi ha una certa voluntat d’acostament per part de dirigents de la CUP amb Catalunya Sí que es Pot. —Evidentment hem de seduir la gent de Catalunya Sí que es Pot i En Comú Podem. En això estic d’acord amb l’Anna . Ens hi hem d’acostar. Aquest moviment és imprescindible, per la supervivència de l’independentisme i per a obtenir una majoria. Una cosa és seduir-los perquè entrin en la lògica sobiranista i una altra és abandonar la independència per caure en la lògica neoautonomista, que també és un risc. —Dèieu que continuaríeu treballant per eixamplar la base independentista. Des d’un partit polític? —No necessàriament. Els últims cinc anys he estat repartint tríptics, xerrant, anant a paradetes, fent actes a tota mena de llocs del país, he fet coses per a Òmnium, l’ANC, Súmate, per la CUP… No em canso de treballar en qualsevol format o organització. Dic que hi col·laboraré, que em poso a disposició de qui vulgui per fer-hi el que sigui convenient. Evidentment un partit polític és una de les formes de col·laborar-hi, però no l’única, i aquesta és la gran virtut d’aquest moviment. No me’n vaig a casa ni dono per perdut ni el procés ni la independència, ni la república. Ara és quan hem d’empènyer més i accelerar. —Us sentiríeu còmode en cap partit que no fos la CUP? —No, ara no em sentiria còmode en cap lloc organitzat.

Summary: Antonio Baños: ‘Hem de trobar la manera de tornar a engrescar la gent’


Isabel Pires (Bloco Esquerda – Leftist Block) is one of the Portuguese representatives who have signed a manifesto demanding the release of Catalonia’s political prisoners. For the first time, representatives of the Socialist Party (currently in government) and right-wing parties, such as the PSD, have taken action. Written in the strongest terms, the document says: ‘We will not silence our indignation before the repressive fury disguised as legality, and we unite our voices with all those who, in Europe and in the world, demand the immediate release of Carles Puigdemont and all Catalan political prisoners’. The manifesto (which can be read here in Portuguese) will be presented on Friday in the auditorium of the Assembly of the Republic, the national parliament. Just last week, the Portuguese parliament passed a resolution urging that the Catalan problem be resolved through political means. But it is this manifesto that underscores the issue of the prisoners and, as Pires explains, although the government has not yet taken a position, a growing number of voice in Portugal are demanding the release of the prisoners. – Why did you sign the manifesto? -Because we want to defend the freedom of those who we believe to be political prisoners. – The event will be held in the auditorium of the Assembly of the Republic, the national parliament. -We wanted to do it in the Assembly of the Republic because we believed that it holds symbolic power. Not only because there are representatives from different parties among the signatories, but also because it sends the message that the government should take a clearer position. It is very significant to be able to use the Assembly of the Republic’s auditorium. Ultimately, it is also a way of taking a political stand of sorts. – Five political parties have signed the manifesto. How important is that? Have all parties signed? -All have signed except one, the most right-wing party, which has not signed. We had never before gotten an MP from the PSD, and now they have signed, too. And the PS representative is important, because the PS, as governing party, is split on this matter. We hope that more people connected to this group will end up taking a stand. – Who is the representative whose joining surprised you the most? -The PSD, a right-wing party, is very important. It was not at all clear that he would end up signing, because it is a party that has a close ties with the Spanish PP. And from this point of view, it is extraordinary. – And the President of the Republic, what position does he have? -He has never said. – And the president of the government? -The president of the government is holding on to the position that all this is an internal Spanish affair and that, therefore, a statement is not necessary. Last week the government’s Secretary of State expressed this position. For now they remain non-committal. – We spoke two months ago. What changes have there been since then, in Portugal, regarding the Catalan affair? -Although there has been no avalanche of pronouncements about the matter, yes I believe that there is a very substantial difference from two months ago. At the moment, unlike what happened after the referendum, there are more and more people, especially people who write opinion articles, academics, teachers, who are committing themselves publicly. The question of the political prisoners has more and more visibility. And this, from the point of view of Portuguese politics, is very important. Portugal experienced a long dictatorship and knows what political prisoners are. For Portuguese society, this idea is very powerful. In Portugal we do not accept that people should be imprisoned for political reasons, and we condemn this. – What pressure can Portugal apply on Spain? -Portugal, like other EU nations, must criticize what happens in Spain and the decisions that have been made. And to say that the power of the judiciary is being used to stage a political attack. Therefore, I believe that European states must join together and make public statements rejecting the existence of political prisoners in Catalonia. The countries should address this question. It is not easy, but we will not stop pressuring until this position is reached. – Northern Europe is deciding again on southern Europe. -These things are typical of the EU: cyclically Germany and France, the countries that rule, are still predominant. And in the case of Germany it is especially important because it can stop, in a way, this process. – Germany, Portugal and Spain. Three countries that lived the transition from a dictatorship to democracy in a very different way. What weight do you assign to the Spanish Transition in order to understand what is happening today? -A parallel with the Portuguese Revolution can be drawn. In Portugal we managed to get rid of the power structures of the dictatorship. In Spain, on the other hand, the transition was negotiated, and the same thing did not happen. In Spain there are still remnants of this Francoist power. And that is the main difference between the two countries: the democratic paths that they followed are different. For example, now Spain is using these laws , which we do not have in Portugal.

Summary: Isabel Pires: ‘There are remnants of Francoist power in Spain even today’


El govern espanyol ha ordenat de desplegar unitats d’emergència de l’exèrcit a València, Madrid, Sevilla, Saragossa, Lleó, Las Palmas i Santa Cruz. Segons que ha afirmat el ministeri de defensa espanyol, hi faran ‘reconeixements previs’, car afirmen que és ‘on pot haver-hi un perill més gran de propagació del virus’. El govern espanyol no ha concretat en cap moment el significat del concepte de ‘reconeixement previ’. El ministeri de Defensa espanyol ha recordat, a més, que en el marc de l’estat d’alarma els militars poden donar ordres als civils, que estan obligats a seguir-les o incorreran en un delicte de desobediència o resistència a l’autoritat. Així s’ha decidit en una reunió en què la ministra de Defensa ha ordenat també que la farmàcia militar fabrique solució desinfectant hidroalcohòlica i alguns medicaments genèrics, per si calguessen. Fonts de la Generalitat Valenciana han dit que ningú no els n’ha avisat.

Summary: El govern espanyol desplega unitats militars a València i més ciutats


Les diputacions de Tarragona, Barcelona, Lleida, Girona, Castelló i València volen presentar un front comú per a impulsar el corredor del mediterrani, segons informa la institució tarragonina, on s’han reunit. En aquesta primera reunió de treball han participat la presidenta de la Diputació de Tarragona, Noemí Llauradó; la de Barcelona, Núria Marín; el de Castelló, José Pascual Martí; el de Girona, Miquel Noguer; el de Lleida, Joan Talarn, i el de València, Toni Gaspar. El president de la Diputació d’Alacant, Carlos Mazón (PP), ha refusat de participar per l’exclusió de Múrcia i Almeria i considera que és una ‘estratègia dels Països Catalans’. Aquesta primera reunió pretén ampliar el nombre de participants que ‘comparteixen projectes comuns’ des de la col·laboració institucional. A més de defensar el corredor del mediterrani, els presidents també han posat sobre la taula de treball el problema de la despoblació i han reclamat més flexibilitat administrativa per als municipis més petits. Tot el que s’ha acordat avui es traslladarà a la Comissió de Diputacions, Cabildos i Consells Insulars, que es reunirà el 9 de març a Barcelona, convocada per la Federació Espanyola de Municipis i Províncies (FEMP).

Summary: El Principat i el País Valencià fan front comú a favor del corredor mediterrani


El president del Consell General del Poder Judicial (CGPJ), Carlos Lesmes, ha revelat que les sessions del judici contra l’1-O es concentrarien el dimarts, el dimecres i el dijous, al matí i a la tarda. En una conversa informal amb periodistes, ha dit que el tribunal seria ‘generós i garantista’ a l’hora d’acceptar els testimonis que proposessin les defenses dels presos polítics i els consellers en llibertat provisional, i ha confirmat que es mantenia la previsió de començar el judici entre final de gener i començament de febrer. Sessions matí i tarda El judici començarà amb les qüestions prèvies i després es faran els interrogatoris als dotze processats. Són els nou presos polítics, a més dels consellers Carles Mundó i Meritxell Borràs i l’ex-conseller Santi Vila, tots tres en llibertat provisional. Abans, els presos polítics hauran estat traslladats a presons espanyoles. Segons fonts del Tribunal Suprem espanyol, les sessions es concentraran entre el dimarts i el dijous, de deu del matí a sis de la tarda, aproximadament, amb una hora i mitja per a dinar. Diuen que la decisió es pren per dos motius. D’una banda, per evitar trasllats des de la presó fins al Suprem cinc vegades per setmana. I d’una altra, per deixar dos dies setmanals als membres del tribunal per a anar avançant en les deliberacions amb vista a dictar sentència. Fonts del tribunal confien que podran tenir enllestida la sentència i notificar-la abans de les vacances d’estiu. Sol·licitud de testimonis Els advocats dels dotze processats tenen temps fins el 14 de gener per a presentar els escrits, en què poden demanar testimonis. Es preveu que se’n sol·licitin centenars, entre afectats per les càrregues, agents de policia i ex-alts càrrecs, com ara l’ex-president espanyol Mariano Rajoy, l’ex-vice-presidenta Soraya Sáenz de Santamaría i l’ex-ministre d’Hisenda Cristòbal Montoro. De fet, Vox, que exerceix l’acusació popular, ja ha demanat la compareixença de tots tres davant el tribunal. També es preveu que les defenses demanin que hi comparegui el portaveu del PP al senat espanyol, José Ignacio Cosidó, arran de la designació polèmica de Manuel Marchena com a president del CGJP, càrrec al qual finalment va renunciar. Fonts del tribunal diuen que citaran pràcticament tots els testimonis que proposin les defenses, sempre que s’argumenti bé i es demostri que la seva presència és objecte de prova. Possibilitat de declarar en català Durant la vista del pronunciament previ, algunes defenses van avançar que demanarien de declarar en català durant la vista si el judici es mantenia al Suprem. Aquesta sol·licitud es fa en les qüestions prèvies, una vegada començat el judici. Si finalment ho demanen, el tribunal haurà de prendre una decisió. Per Lesmes, que les declaracions es facin en català podria ‘restar agilitat’ a les sessions, i ha retret que durant la instrucció, i ‘de manera voluntària’, tots els acusats van declarar davant el jutge Pablo Llarena en castellà. Sobre els escrits presentats avui contra l’adjudicació al magistrat del jutjat d’instrucció 13 de Barcelona de la causa contra el procés, Lesmes ha defensat que en tot moment es van seguir les normes de repartiment i que no hi havia hagut ‘res irregular’.

Summary: Lesmes revela que el judici contra l’1-O concentrarà les sessions entre el dimarts i el dijous, matí i tarda


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha anunciat avui que no assistiria enguany a la manifestació que organitzarà l’ANC amb motiu de la Diada de l’Onze de Setembre a l’avinguda Diagonal de la ciutat. En una entrevista a ‘El món a RAC-1′, ha explicat que hi havia assistit algun any –2016– perquè simpatitza amb el dret de decidir del Principat –’tot i que jo no sóc nacionalista ni independentista’, ha dit. Colau ha assegurat que aniria als actes oficials, però no pas a la manifestació: ‘La mobilització que impulsa l’ANC és clarament independentista i reforça la via unilateral. Per això no m’hi sento cridada.’ També ha reconegut que la situació política és ‘excepcional’ i que per això ha visitat unes quantes vegades els presos polítics als Lledoners, al Puig de les Basses i al Mas Enric. ‘Ens han passat coses traumàtiques aquest any i cal que ens puguem aturar a reflexionar’, ha afegit. Sobre una possible commemoració del primer d’octubre, Colau ha dit: ‘Va ser una mobilització importantíssima, que ens va afectar molt a la ciutat.’ Creu que l’ajuntament ha de fer alguna cosa per a recordar la repressió. ‘Cal convidar a la reflexió. La mobilització no ens pertoca a nosaltres, però volem impulsar taules de debat. Pensem que pot ser útil i que és necessari’, ha afegit.

Summary: Ada Colau no anirà a la manifestació de la Diada


Lolita Bosch es descriu com una de les persones més valentes que ha conegut mai. És una dona decidida, segura de si mateixa i involucrada en mil i una causes. Entre elles, la lluita contra el bullying, quelcom que va patir dels catorze als disset anys. La ràbia (Ara Llibres, Amsterdam) li ha servit per explicar la seva història i les dels joves que procura ajudar. Parla del tema amb contundència, sensibilitat i una indignació comprensible: un de cada quatre nens a Catalunya pateix assetjament escolar, però, tal com comenta, no existeixen centres públics d’ajuda a les víctimes i el fet de ser-ho ni tan sols suma punts per canviar d’escola. Ella, però, intenta lluitar perquè tot això canviï a través de la iniciativa stopbullying.cat. Lolita Bosch Clara Ardévol: La ràbia és el títol que has decidit donar al teu llibre. Per què aquest i no un altre sentiment? Lolita Bosch: Perquè la ràbia és l’únic que tenen en comú totes les víctimes del bullying, que són molt diferents entre elles. No significa odi ni rancúnia, sinó que és quelcom semblant a tornar-se de pedra, a dir: “guanyaré jo, passi el que passi”. Sense aquest sentiment ningú no podria sobreviure a l’assetjament escolar. Podeu llegir l’entrevista íntegrament a Núvol, el digital de cultura.

Summary: Lolita Bosch: ‘La Generalitat deu una disculpa a totes les víctimes del “bullying”‘


Amelia Tiganus (Galați, Romania, 1984) descriu la prostitució com ‘un camp de concentració’. Ho diu amb coneixement de causa: a disset anys, després d’haver patit una violació múltiple que va deixar-la en una situació de gran vulnerabilitat social, va acabar a les mans d’un proxeneta espanyol. Anys després d’haver sortit de l’infern de l’explotació sexual, ara es defineix com a supervivent i combatent del sistema prostitucional, fa activisme feminista a la xarxa i treballa al projecte social Feminicidio.net. Ella es considera abolicionista; és a dir, defensa que la prostitució és una violència masclista que ha de ser abolida perseguint clients i proxenetes. Ara, vol deixar clar que això no vol dir que estigui en contra de les prostitutes, a qui considera germanes seves. Coneix molt bé els grans dilemes, contradiccions i debats que genera dins el feminisme, però insisteix que el moviment ha de procurar no fer-ne una guerra entre dones, sinó un debat sa que no perdi mai de vista l’objectiu comú: vetllar pels drets de les prostitutes i de tot el gènere femení. —Us definiu com a supervivent i combatent del sistema prostitucional. Quina és la vostra història? —De la meva història, em focalitzo la ‘fabricació de la identitat de la puta’, com en dic jo. A la meva Romania natal vaig patir una violació múltiple amb tretze anys. Després d’això les violacions es van tornar sistemàtiques i la part més problemàtica va ser quan em van marginar i estigmatitzar. Vaig ser expulsada del nucli social i familiar. No és que m’hagi passat tan sols a mi. És molt comú a Romania i, de fet, amb el pas dels anys m’he adonat que és com ho fan els traficants per explotar sexualment les dones a Espanya. S’aprofiten d’aquesta situació de vulnerabilitat per a vendre l’exercici de la prostitució a l’estat espanyol com la salvació. Són les mateixes màfies, que s’encarreguen de violar nenes de dotze o tretze anys. Amb aquest mecanisme es fabrica la identitat de la puta: ens trenquen, ens deshumanitzen i ens marginen. Després és molt fàcil que els proxenetes es converteixin en els nostres protectors i salvadors. —Què us va passar després? —A disset anys em van vendre per tres-cents euros a un proxeneta espanyol amb la promesa que, al cap d’un parell d’anys, després d’haver pagat el meu deute i haver-ne compartit els guanys al 50%, aconseguiria diners per a comprar-me una casa, un cotxe i tenir una vida tranquil·la. Totes ho volem, això: no dedicar-nos-hi gaire temps, sinó sortir-ne ràpidament per dedicar-nos a estudiar o tenir una feina. Cap de les dones que he conegudes somien de jubilar-se com a prostitutes. Només volen guanyar la quantitat de diners més gran possible en el menor temps possible. D’això, se n’aprofiten els proxenetes, perquè no cal que ens posin una pistola al cap: ens recorden que, si hem d’estar-hi exercint més temps, és culpa nostra. —Què vau fer en arribar a l’estat espanyol? —Em vaig escapar del proxeneta que em va comprar. Jo desconeixia la llengua del país. Tenia clar que no volia tornar a Romania i vaig acabar on acaben la majoria de les víctimes de tràfic, en el sistema prostitucional. És creat pel mateix estat espanyol. El tràfic de dones i la prostitució generen deu milions d’euros diaris, inclosos al PIB. Els proxenetes, els empara el nom, ben respectable, de ‘empresaris de bars de cambreres’. Ni són empresaris ni són bars de cambreres: són prostíbuls i proxenetes que ens exploten. D’una manera o una altra, decideixen de llevar-nos els diners cobrant-nos l’allotjament i el menjar o enganxar-nos a les drogues o l’alcohol. També ens donen perfums i peces de roba, una inversió perquè continuem essent putes. —Com vau aconseguir sortir d’aquest món? —Ho vaig aconseguir al cap de cinc anys, després d’haver sobreviscut a tanta violència en aquest camp de concentració que és la prostitució, on realment ets sotmesa les 24 hores del dia. Tens la porta oberta per a sortir-ne, però què t’hi espera? Una societat que t’estigmatitza i que et diu que t’ho has buscat perquè ets una mala dona o bé els qui diuen que és una feina i que no passa res; i sí que passa! Vaig veure que m’havien enganyat i que no hi guanyaria diners. Era una cosa que aquells anys m’havia produït molt dolor. Em demanava per què havia aguantat tot allò si encara no hi havia fet diners, i així anava allargant la situació un altre any més. Al final vaig assumir que no en guanyaria i en vaig sortir. Vaig trobar una feina de cambrera que em van donar una oportunitat. —I després us vau fer activista feminista. —Em vaig adonar que la meva història personal formava part de la de les dones i que el patriarcat, el capitalisme i el colonialisme fan que algunes es converteixin en matèria primera per a la gran indústria del sexe, que no és cap altra cosa que proxenetisme. Som les dones que venim de països empobrits que hem estat marginades, maltractades, abandonades i violentades sexualment… I la prostitució és l’únic lloc que ens donen. Al feminisme hi ha una batalla molt reeixida contra la violència sexual i l’assetjament. Jo em preguntava per què importen les dones bones i les ‘dolentes’ no. Per què toca un pit és considerat assetjament i si hi ha vint euros pel mig no és considerat violència sexual? En un sistema neoliberal, els diners emblanqueixen la violència sexual. —Però hi ha prostitutes que diuen que exerceixen lliurement, sense estar-hi forçades, condicionades ni coaccionades. —Jo no conec cap noia que ho faci lliurement, però no vol dir que no n’hi hagi. El punt de partida ara parteix de l’anàlisi del sistema prostitucional. Les abolicionistes en som moltes i fins i tot hi ha prostitutes que ho són, que volen deixar-ho de ser i que volen que el govern els faciliti de trobar una feina. Són dones que potser tenen fills, que el marit les ha abandonades i no els passa la pensió i que s’han de posar en una cantonada a practicar fel·lacions per donar de menjar als fills. L’estat ha de procurar de garantir els nostres drets, no donar-nos un carnet de putes. Alguna vegada m’han dit que les odio. No és cert. No les odiem, només fem una anàlisi profunda de la situació. —Què conclou aquesta anàlisi? —Que la cosa no va de prohibir les dones. Va de despenalitzar-les i que desaparegui el proxenetisme. El món ha de canviar i cal que qüestionem com els homes exerceixen la sexualitat i la masculinitat hegemònica. No hem de deixar de qüestionar el puter. En el sistema prostitucional, les dones són víctimes de moltíssimes violències creades pel capitalisme i el patriarcat: econòmica, física, simbòlica, sexual, institucional, sociocultural… A més, no hi ha prou dones que triïn lliurement d’exercir la prostitució per a abastir tota la demanda. —I com caldria regular la prostitució tenint en compte tot això? —Això se soluciona amb polítiques públiques més enllà d’ajuts econòmics. S’han de protegir els drets de les dones, donar-los accés a formació per arribar al món laboral, crear llocs de treball… Si d’això en fem una feina i legislem d’acord amb els testimonis d’unes dones que diuen que ho fan lliurement, és un caos. —Defenseu el model suec, que multa clients i proxenetes, doncs? —El model suec és l’ideal però hem de tenir en compte que Espanya no és Suècia. Quan es va implementar aquesta llei, Suècia tenia molt poques dones en situació de prostitució. Aquí no sabem quantes n’hi ha. El primer pas és incidir en el proxenetisme i impedir que ningú no faci ni un euro a costa de les dones en situació de prostitució. S’ha d’incidir en el comportament dels puters, que ho veuen com una diversió més, com anar al futbol. Els qui diuen ‘anem de putes’ quan celebren un comiat de solter. Això no afecta tan sols les dones en situació de prostitució, sinó totes les dones i tota la societat, que pretén ser igualitària. És difícil de pensar que això passarà mentre l’estat posa a disposició dels homes espais on puguin continuar essent els mascles de sempre. Mentre es procura baixar la demanda de prostitució, cal treballar en l’educació sexo-afectiva. —Però algunes prostitutes consideren que aquest model les condemna a la clandestinitat perquè el perill de ser multats fa que els clients només consumeixin prostitució en llocs amagats. —Amb la llei sueca, oferir serveis sexuals, que no són serveis ni són sexuals, no és perseguit ni penalitzat. Si un puter refusa de pagar o es passa de la ratlla, és possible de denunciar-lo perquè estàs emparada: és ell qui anirà a la presó per haver intentat pagar per tenir sexe amb tu. En canvi, si exerceixes a casa teva, ningú no pot venir a tirar la porta a terra. Una altra cosa és que els polígons i els carrers siguin plens de puticlubs, amb els diaris i les aplicacions mòbil, ara a l’alça, que cosifiquen les dones. A vegades veiem culs de dones a les notícies i diem que és denigrant i que les cosifica. I la propaganda de prostitució no és denigrant i ens cosifica a totes?

Summary: Amelia Tiganus, víctima d’explotació sexual: ‘L’estat ha de garantir els nostres drets, no pas donar-nos un carnet de putes’


Els gifs van revolucionar Twitter fa tan sols uns mesos. Les imatges animades semblaven ser part del passat d’Internet, però han tornat amb força i són usades diàriament en les xarxes socials i en altres aplicacions que permeten el seu ús com, per exemple, Telegram. WhatsApp sap la importància del seu ús i en la seva última actualització permet crear gifs a partir dels vídeos i enviar-los als contactes. La funcionalitat ara com ara només està disponible en la versió beta de l’actualització de WhatsApp, i els gifs podran enviar-se a partir de la versió 2.16.41 per a Android, que ja està disponible en alguns mercats d’aplicacions alternatius, com Uptodown. Perquè funcioni l’enviament de gifs, tant el receptor com l’emissor han de tenir actualitzada l’última versió de l’aplicació. WhatsApp no permetrà l’enviament de gifs ja creats, sinó que permetrà que els creïn els mateixos usuaris a partir dels vídeos que hi ha al telèfon mòbil, i podran retallar-los i enviar-los com a arxiu d’imatge animada. Encara caldrà esperar per veure si l’aplicació de missatgeria per excel·lència fa un pas més enllà i inclou altres serveis que apostin pel mateix cercador de gifs de manera integrada en el servei.

Summary: WhatsApp permet de crear gifs animats i enviar-los


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC), fent cas d’un informe de la fiscalia, ha demanat de dividir el judici contra la mesa del parlament i que el Tribunal Suprem espanyol es faci càrrec de Joan Josep Nuet, escollit diputat al congrés espanyol en les eleccions del 10-N. La sala civil i penal considera que ‘és evident’ que no té competència per jutjar Nuet, encara que estigui encausat per un presumpte delicte de desobediència que va ocórrer abans de ser elegit. Si el Suprem accepta jutjar Nuet, el TSJC jutjarà de manera separada a la resta de membres de la mesa que encapçalava Carme Forcadell: Anna Simó (ERC), Simona Barrufet, Lluís Corominas, Lluís Guinó (JxCat) i la ex-diputada de la CUP Mireia Boya.

Summary: El TSJC vol enviar Nuet al Suprem i dividir el judici contra la mesa


Les autoritats de Turquia han ordenat l’arrest de més de cent militars i antics cadets per suposats vincles amb l’organització liderada pel clergue islamista assentat als Estats Units, Fethullah Gülen, a qui el Govern d’Ankara considera l’impulsor del fallit cop d’estat del 2016, segons han informat avui la fiscalia i mitjans estatals. Les operacions policials contra suposats seguidors de Gülen han sigut una pràctica reiterada per part de les autoritats des del fallit aldarull. Gülen ha negat qualsevol vinculació amb el cop d’estat, que va acabar amb la vida de 250 persones. La Fiscalia d’Istanbul ha ordenat l’arrest de cinquanta sospitosos, dels quals sis són oficials i la resta estudiants d’acadèmies militars expulsats després de l’aldarull, en una investigació sobre els vincles de Gülen a les Forces Armades. L’operació, que es desenvolupa en setze províncies del país, s’ha centrat en les telefonades fetes per línies de telèfon fix, segons la Fiscalia d’Istanbul. A la província d’Adana, al sud del país, els fiscals han ordenat l’arrest de 52 militars més, 42 d’ells en actiu, en una operació que s’ha desenvolupat a 20 províncies. L’agència ha indicat que coronels, comandants, tinents i altres oficials en actiu seran arrestats per telefonades que van fer a persones relacionades amb Gülen. Molts dels sospitosos ja han sigut arrestats. Des del cop d’estat, les autoritats turques han empresonat a l’espera del judici més de 77.000 persones i han suspès o destituït uns 150.000 funcionaris i militars per la seva suposada vinculació amb el cop o amb l’organització liderada per Gülen. Les organitzacions defensores dels Drets Humans i aliats occidentals de Turquia han mostrat la seva preocupació per les operacions de detencions massives després del fallit cop d’estat i han alertat que és un intent per silenciar als crítics amb el Govern turc. El Govern d’Ankara manté que aquestes mesures són necessàries per a la greu amenaça que afronta Turquia.

Summary: Turquia ordena l’arrest de més de cent militars per suposats vincles amb el clergue Gülen


Amadeu Altafaj és un home amb una missió difícil però apassionant. És el representant permanent del govern a la Unió Europea en el moment que Catalunya vol fer el salt més important de la seva història. I com que vol fer aquest salt sense trencar cap plat –o sense trencar-ne gaires– necessita gent com Altafaj que mirin d’assegurar que el procés de transició serà tan segur com sigui possible. Europeista convençut, Altafaj considera que el pragmatisme del projecte comunitari assegura la permanència de Catalunya a la UE. Diu que la sortida de set milions i mig de ciutadans europeus, amb un 20% del PIB i un 25% de les exportacions de l’estat espanyol, no interessa a cap de les parts. Ni tan sols a Espanya! En aquesta entrevista, Altafaj explica tot això i deixa entendre que Catalunya té alguns estats amics disposats a reconèixer-la com a futur estat independent. Veu un canvi en la manera d’encarar l’estratègia sobre Catalunya per part de l’estat espanyol i exposa com s’ha de fer l’adhesió a la UE quan es proclami la independència: ràpida, molt ràpida. El representant permanent a Brussel·les també emet una crítica contundent a la manera com la UE ha encarat la crisi dels refugiats que fugen de la guerra de Síria. —Digueu-nos la veritat: Catalunya sortirà de la Unió Europea si proclama la independència? —Catalunya es mantindrà a la UE. Els catalans són ciutadans europeus amb un seguit de drets individuals adquirits. Els tractats de la Unió estableixen la ciutadania europea, que és addicional a la que es deriva d’un estat membre. I això és un trencaclosques jurídic impossible de resoldre. Privar dels seus drets set milions de ciutadans europeus? Estic segur que això no es pot dur a la pràctica. Seria un descrèdit enorme per a la UE, que és un projecte integrador. —Però no tothom ho diu, això… —A vegades, a Catalunya hem caigut en dos paranys. El primer és pensar que això és un debat primordialment jurídic. I és un debat bàsicament polític. A Escòcia aquesta qüestió la van tancar ràpidament, sense cap polèmica. El segon parany és pensar que aquest debat es veuria de manera aïllada i no es miraria què ha passat a Europa aquests darrers trenta anys. De fet, si hom mira la història europea, veurà que hi ha hagut canvis geopolítics, de fronteres molt importants, i tots s’han resolt amb diàleg polític. L’encaix jurídic sempre ha seguit aquestes orientacions polítiques. —Sense resistències? —No. Això ha passat malgrat les resistències inicials. Recordem què va passar a Lituània. El canceller Helmut Kohl i el president François Mitterrand volien frenar la independència lituana gairebé fent costat a Gorbatxov, contra els principis més elementals que són a la base del projecte europeu: llibertat, drets fonamentals i democràcia. Però la realitat és tossuda i Lituània va dur la independència endavant, va acabar entrant a la UE i ara ha entrat a l’euro. La història és tossuda. —Podem fer un esquema clar de com serà la continuïtat a la UE en el moment de proclamar la independència? —És una qüestió que no depèn només de nosaltres. Nosaltres tenim un full de ruta que preveu una seqüència molt clara. Així com cal obrir una negociació per a la cessió d’actius i passius entre l’estat d’origen –Espanya– i l’estat successor (com s’anomena en dret internacional) –Catalunya–, en aquest procés de transició també s’han de negociar els aspectes de continuïtat dels tractats internacionals i de pertinença a organitzacions internacionals. Aquest full de ruta es pot desplegar en un horitzó temporal curt. Perquè en el cas de la Unió Europea, que és el que jo visc de prop, nosaltres ja apliquem tot el cabal legislatiu comunitari. Tota la legislació comunitària ja s’aplica al dia a dia del nostre país. I complim tots els criteris de pertinença: els democràtics i els econòmics. Caldria fer tan sols alguns ajustaments en el terreny de les estructures d’estat: hisenda pròpia, banc central propi… Però la feina ja va molt avançada. S’han fet els deures. Els van fer el Consell Assessor per a la Transició Nacional i el Comissionat. Allò que es pugui legislar en el marc actual, es farà. I allò que no es pugui fer ara es deixarà preparat per quan sigui possible de pitjar el botó. Amb les estructures d’estat a punt, aleshores arribaria una negociació d’adhesió ràpida –molt ràpida– que es faria en aquesta etapa de transició, i això vol dir que no sortiríem de la UE. —Estem preparats? —Sí. Estem preparats. Perquè nosaltres no venim de fora. Som a dins. —En quin moment es farà efectiva l’adhesió? —La data es farà coincidir amb la proclamació de la independència del nou estat. No hi haurà discontinuïtat. Això implica una negociació. La negociació tècnica no serà cap problema, perquè tot indica que serà fàcil. Catalunya és un estat viable econòmicament i les estructures d’estat són en una etapa de disseny molt avançada. No hi ha cap problema d’adaptació. Després queda la part política, que és l’acceptació. Hom creu que, si ens projectem en un escenari d’independència, poden passar dues coses: que Espanya ens reconegui o que no. Paradoxalment, si Espanya no reconeix el nou estat, la qüestió de la pertinença no presenta cap dificultat, perquè la continuïtat és evident. Si hi ha reconeixement, tampoc no n’hi haurà cap, perquè la resta d’estats no tindrien cap inconvenient a reconèixer el nou estat com ho ha fet l’estat d’origen. —Sembla que aquesta qüestió de la sortida de la UE és el ‘santcristo gros’ d’Espanya. El treuen a passejar per espantar… —La política espanyola actualment és dominada per la por. I no tan sols respecte de Catalunya i del desafiament català, sinó a escala europea també. Jo ho he viscut de prop amb la qüestió del rescat del sector financer espanyol. Va ser també una qüestió de sobirania. Espanya s’ho va prendre amb por de perdre sobirania. Tenien por que els ‘homes de negre’ anessin a Espanya, però tenien l’economia a punt de fer fallida. Aquesta por la retrobem ara en el debat respecte de Catalunya. —No hi ha manera d’avançar? —Sembla que ara han claudicat en un punt. D’alguna manera reconeixen que no és un afer intern de l’estat espanyol, com deien normalment. Nosaltres ja ho sabíem, això, i jo en particular perquè em constava que era una carpeta oberta als despatxos de les altes instàncies europees i, fins i tot, dels líders dels estats europeus. De fet, les declaracions recents de la cancellera Merkel i el primer ministre Cameron confirmen que des de fa temps és una qüestió internacional i de debat europeu. Però no és una qüestió tan sols catalana. A les institucions i poders europeus els preocupa l’estabilitat de l’estat espanyol. Primer va ser l’estabilitat financera i ara és l’estabilitat política. Però allò que preocupa Europa és cap on van el govern espanyol i Espanya. —Cap on van els catalans no preocupa? —Cap on van els catalans quedarà molt clar el 27 de setembre. No serà cap sorpresa perquè hem estat molt transparents i molt previsibles. Hem fet un full de ruta i l’hem compartit sempre amb els nostres socis europeus. Som previsibles. Les que no ho són i espanten són les autoritats espanyoles i les seves institucions. —El govern alemany va avisar el català de les declaracions que faria la cancellera Merkel? —No en tinc constància. Dit això, tenim molts canals informals de relació amb la majoria de governs europeus. —La comunitat internacional ha assumit el caràcter plebiscitari del 27-S? S’accepta que fem un referèndum per mitjà d’unes eleccions? —Sens dubte. I això ha anat molt de pressa. Recordem que la llista Junts pel Sí es va materialitzar fa poques setmanes. I si avui fem un cop d’ull a la premsa internacional, el 27-S es presenta com un referèndum ‘de facto’ o unes eleccions amb conseqüències decisives en termes d’independència. Això és un fet en l’agenda política i mediàtica europea. —Sempre s’ha dit que fins que no es faci el pas definitiu no hi haurà cap pronunciament de la comunitat internacional. —No. I no cal esperar-ho. De tant en tant, hi ha algun comentari de responsables polítics per expressar la inquietud i perplexitat, perquè no hi hagi un diàleg polític. Cal ser conscients que no tindrem suport explícit a la creació d’un nou estat a la UE. És lògic. La tendència natural dels diplomàtics és a preservar l’statu quo. Hi ha una resistència a qualsevol cosa que el pugui alterar. De la mateixa manera que després hi ha una adaptació a la nova realitat. La ‘realpolitik’ funciona en totes dues direccions. Va quedar clar en el cas escocès. Ningú no es va alçar per posar en dubte el futur d’Escòcia a la UE quan es va proposar el referèndum. —Quan demanem al govern si hi ha països que s’hagin compromès a reconèixer el futur estat català, la resposta és un somriure i prou. Vós també somrieu o ens podeu explicar alguna cosa? —Ja ho veieu, que somric. El meu somriure ve de molts contactes mantinguts en les meves funcions actuals i anteriors. Hi ha simpaties, complicitats… I de vegades es comparteix aquesta perplexitat i aquesta admiració per la manera com es fan les coses a Catalunya. Les imatges de les celebracions de l’Onze de Setembre d’aquests últims anys han fet la volta al món i continuen sorprenent. Ja ho veureu aquest Onze de Setembre. Un cop més, la presència d’actors internacionals a Barcelona serà enorme. I els comentaris de la premsa internacional, també. Hi ha simpaties. No hi ha un activisme obert d’encarar-se a l’estat espanyol. El que es voldria és suggerir discretament –amb un nivell d’intensitat que anirà augmentant– a l’estat espanyol que faci prova de realisme polític i endegui un procés virtuós de diàleg amb les autoritats catalanes i les noves institucions catalanes que sortiran de les eleccions del 27 de setembre. —La UE és la primera interessada en la permanència de Catalunya? —I Espanya! Totes les parts estan interessades en un procés ordenat basat en el diàleg polític i una solució que garanteixi l’estabilitat financera i política. Sobretot l’estabilitat financera d’Espanya, que ha estat molt crítica aquests darrers anys. I l’estabilitat econòmica –des d’un punt de vista molt egoista, si voleu– per a la resta d’estats membres de la UE. Ningú no vol tornar a veure les escenes que es van viure amb la prima de risc espanyola enfilada pels aires. Ningú no hi guanyaria res, en una situació així. No es volen dubtes ni incerteses sobre la continuïtat d’un territori de set milions i mig d’habitants que aporten el 20% del PIB de l’estat espanyol i el 25% de les exportacions, i que és al cor del continent europeu i del mercat comú. Ningú no desitja que hi hagi cap discontinuïtat. Totes les parts, per interès propi, faran mans i mànigues a per pressionar el govern espanyol a establir un procés negociat per al bé de tothom. —Espanya no ho veu clar, que li interessi aquest procés negociat… —Evidentment, entenc que l’agenda política del govern, el PP i més forces polítiques espanyoles sigui la de preservar la joia de la corona. Per raons econòmiques i polítiques. Entenc que aquesta sigui la seva prioritat política. Dit això, a la UE actual, basada en valors i principis democràtics molt clars, s’hauria d’entendre que després de tres dècades de provar d’aconseguir aquest encaix els catalans considerem que no és possible i que és millor ser veïns al si de la UE. I haurien de fer tant com poguessin per facilitar-ho. —No fan tot el contrari? —El senyor Cameron, que és deu vegades més polític que el senyor Rajoy, ho va entendre d’aquesta manera en el cas d’Escòcia. Ho va entendre també defensant l’interès britànic. Val més organitzar un procés negociat i tenir un full de ruta comú, inclosos els acords internacionals i la pertinença a les organitzacions comunes, que no pas tenir un projecte incert que pot despertar inquietud als mercats i que pot tenir efectes econòmics importants. Cameron va assumir un risc, Es tracta d’això. Quan el govern espanyol posa tant d’èmfasi en què va dir el senyor Cameron –fent serveis mínims, per cert–, s’oblida de tota la resta de la pel·lícula. Seria bo que es referissin al senyor Cameron per tot allò que va fer i pel coratge que el senyor Rajoy no té. —Quan dieu ‘serveis mínims’, voleu dir que va cedir a les pressions del govern espanyol? —Hi ha dos factors a tenir en compte. D’una banda, Merkel i Cameron són caps de govern en un club d’estats que és la UE. La UE és essencialment un club d’estats. També és una unió de ciutadans, i això és molt important per als catalans. Però sobretot és un club d’estats. I aquesta solidaritat entre estats pesa molt. D’una altra banda, tant Merkel com Cameron són de la família conservadora. Per tant, fan serveis mínims perquè s’han limitat a fer referència a un article del tractat de la unió que fa referència a la integritat territorial i poca cosa més. —Mentrestant, Cameron prepara un referèndum sobre la permanència del Regne Unit a la UE… —És paradoxal que el senyor Cameron evoqui la possibilitat que Catalunya surti de la UE quan ell mateix impulsa un referèndum perquè el Regne Unit decideixi si hi vol continuar. I ho fa amb un risc important que guanyi l’opció de sortir-ne. Quan el senyor Cameron fa això, ho fa també per allò que deia abans: perquè és molt conscient que vol forçar un canvi evident en el funcionament de les institucions comunitàries. Ell utilitza el referèndum per negociar clàusules d’exclusió i més canvis que l’afavoreixin. Sap que és molt difícil de concebre la UE avui sense el Regne Unit. I sap que això li permet d’anar a les capitals europees a demanar el suport per a una UE diferent perquè els britànics votin per la continuïtat. Aquest és el joc polític del senyor Cameron. No crec que ni Catalunya vagi a parar a la sala d’espera de la UE ni que el Regne Unit també s’hi trobi. Si el Regne Unit en sortís, faria mans i mànigues per tornar-hi a entrar. Però no passarà ni l’una cosa ni l’altra. —Catalunya hauria de fer això mateix? Anunciar que farem un referèndum sobre la permanència? No ens donem massa a la UE? —Crec que és bo que Catalunya sigui pro-europea en les declaracions i en els fets. Això és molt important. Perquè aquest és el nostre substrat. Nosaltres a Europa ja hi som des de molt abans de l’adhesió d’Espanya a la Comunitat Econòmica Europea. Per nosaltres, Europa havia estat sinònim de les llibertats i els drets que no teníem a casa nostra durant la dictadura. És bo que no ens en situem al marge. No podem dir que no en volem saber res d’aquesta Europa que no ens dóna suport a les nostres aspiracions. Hem de posar Europa davant el seu mirall. Allò que defensem els catalans avui són els valors i principis que són a la base del projecte europeu. Allò que no encaixa amb el projecte europeu és anar contra la separació de poders normal en una democràcia, com fa el PP quan proposa aquesta reforma del Tribunal Constitucional. O amb la manera com es va manipular aquest tribunal amb la sentència de l’estatut. —No hem de fer un referèndum sobre la pertinença als organismes internacionals? Donem per fet que hem de ser a la UE… —Allò que s’ha de donar per fet i és molt important per a l’opinió pública d’aquest país és que els escenaris que proposem ens atorguen tants drets com els que tenim actualment. Drets derivats del mercat intern, de la lliure circulació de persones a l’espai Schengen, de l’euro… No hem de dibuixar cap escenari que impliqui una rebaixa respecte dels drets que ja tenim i que ens hem guanyat a pols. Seria un error estratègic fonamental d’endinsar-nos en aquesta classe de discursos en aquest moment. Un cop siguem un estat, si així ho decideixen els ciutadans, sí que es pot parlar d’aquestes qüestions. Però no siguem nosaltres que proposem rebaixes d’entrada. El nostre punt de partida han de ser tots els drets adquirits augmentats amb el valor afegit que ens donarà ser un estat. —Això seria una política de màxims? —Jo en diria política de mínims. El punt de partida han de ser els drets adquirits actuals. No siguem nosaltres qui fem el joc als nostres adversaris polítics especulant amb possibilitats com la sortida de l’euro, no fer part del mercat interior, que no hi hagi lliure circulació de persones… El full de ruta ens porta a un futur millor en tots els sentits. No ens hem de deixar endur per opinions que volen escampar la por entre els indecisos. —Ser a l’EFTA resoldria algunes d’aquestes qüestions. —Algunes potser sí. Però insisteixo, nosaltres som ciutadans de la UE i cada català té un seguit de drets adquirits. La ciutadania europea és addicional a la que es deriva d’un estat membre. Ho diuen els tractats. Jo no acceptaria d’entrada qualsevol rebaixa. Després, com a estat sobirà, podem pensar en el futur com vulguem. Ho podrem discutir tot amb sobirania plena. Però no des de la supeditació al debat espanyol o europeu. —A qui beneficien aquestes declaracions de Merkel i Cameron, que posen el cas català a l’agenda europea? —Ja hi era, a l’agenda europea, el cas català. A les altes esferes de les institucions europees i als ministeris d’afers estrangers fa temps que s’estudien aquestes possibilitats. Als ‘think tanks’, al món acadèmic que assessora els governs, als partits polítics, als governs de tota la UE, fa temps que s’hi treballa. Per això s’han escrit tants informes a Alemanya, França, el Regne Unit… sobre les repercussions d’una Catalunya independent. Però passa que Espanya venia una versió diferent. Fins i tot es deia que ningú no ens feia cas i que aquesta qüestió no interessava ningú. Fixeu-vos si no interessa que la cancellera Merkel, que mira que té problemes per tractar, en parla i són els espanyols que van a pidolar-li unes paraules de suport. —Què diríeu a la gent espantada per aquestes paraules de Merkel o Cameron? —Diria que mirin com és la UE avui i fa vint-i-cinc anys, per exemple. Que mirin la llista dels països. I els periodistes podrien refrescar la memòria cercant a les hemeroteques què es deia l’abril del 1990 sobre Lituània, per exemple. Avui a la UE tenim txecs i eslovacs amb estats separats i plena harmonia, integrats al mercat interior. Tenim les tres repúbliques bàltiques, països de l’ex-Iugoslàvia, que vénen d’una desintegració traumàtica… En fi. Que vegin que Europa és una màquina de ‘realpolitik’, d’adaptar-se i d’afavorir la solució negociada de totes les tensions. Al cap i a la fi, aquest és el gran mèrit de la UE. —Però hi ha moltes resistències, també. —Sempre n’hi haurà que es resistiran al canvi. També Espanya es resistia al rescat europeu i sort en va tenir. La meva experiència ha estat de fer coses que no eren previstes als tractats: rescatar països, fer troiques, ser intrusius en la vigilància dels comptes públics, que l’agència estatística europea pugui anar a un ajuntament o al Ministeri de Defensa grec a mirar si quadren les xifres. Són coses que, si les haguéssim dit fa cinc anys, ens haurien dit que ens havíem begut l’enteniment. Europa és pragmàtica i allò que més necessita després d’una crisi sense precedents és estabilitat. I la millor manera de garantir l’estabilitat és amb el diàleg polític. I fora d’Espanya sorprèn la manca de destresa política i de coratge del govern espanyol per encarar el desafiament de Catalunya que havien propiciat ells mateixos fulminant l’estatut i amb totes les mesures de recentralització. A Europa se’n fan creus. No ho poden entendre. —Si fóssiu espanyol, com l’enfocaríeu, el cas català? —Amb amenaces i el discurs de la por, no. Amb el discurs del marit maltractador, no. No, perquè la mestressa ja ha perdut la por. I s’ha adonat que en qualsevol hipòtesi és difícil d’estar pitjor que no estem avui en tots els nivells. I no es pot viure sense respecte. Sempre he aconsellat una actitud molt diferent. Que facin campanya pel no. Una veritable campanya! Sorprèn molt la manca d’arguments positius. Si ens hi fixem, allò que rebem no són arguments, sinó amenaces, desacreditacions… Tots els verbs que apareixen en els titulars dels diaris espanyols tenen connotació negativa. —Què preocupa els vostres interlocutors a Europa? —L’agenda europea va molt carregada, aquests dies. Va carregada de qüestions que precisament toquen un punt bàsic que Europa té pendent de debatre a fons, que és el de sobirania. Compartir sobirania a Europa. Un dels punts de l’agenda europea és la immigració. Veiem que Europa falla en la capacitat de trobar solucions. En aquest àmbit s’ha volgut cedir molt poca sobirania a Europa. I precisament és una qüestió que tan sols es pot encarar en bones condicions a escala europea. Un desafiament d’aquesta magnitud tan sols es pot encarar compartint sobirania. Un altre fet important que tenim damunt la taula és Grècia. Evidentment, també és un debat de sobirania. Hi ha hagut una intervenció que ha hagut d’ajustar el marc legal per trobar una solució que evités la fallida de Grècia. Passats cinc anys s’ha de reconèixer que la situació és extremadament delicada. —I, com heu dit, la qüestió catalana. —La qüestió catalana i el 27-S és un altre element de sobirania que és a l’agenda europea. Quin projecte europeu tenim que permeti d’encaixar aquests diversos nivells de sobirania per ser més eficaços i respondre a les aspiracions dels nostres ciutadans? En el cas de Catalunya, les aspiracions impliquen decidir el futur polític del país per nosaltres mateixos. I fer-ho en pla de continuïtat en el marc europeu vigent. —Heu fet referència a la crisi dels refugiats. Catalunya què pot aportar en una situació com aquesta? Què podem fer? —Catalunya ha de fer i pot fer una oferta. Però també ha de fer una denúncia. En això el govern ha estat molt ferm. Cal denunciar que la situació actual no és en línia amb els principis i els valors bàsics de la Unió Europea. Catalunya ha d’exigir que la UE es miri al propi mirall. Hi ha un deure d’assistència humanitària que no sempre es compleix. I hi ha una manca de solidaritat europea escandalosa. Les declaracions que ha fet el primer ministre hongarès –tot i entendre les pressions que rep aquest país– no van en la línia dels principis de la UE. Veiem que tot allò que es fa a Brussel·les xoca amb un mur d’egoismes dels estats. Com a catalans, la primera cosa que hem de fer és alçar la veu perquè hi hagi més Europa en aquestes qüestions. Que hi hagi solidaritat en els fets. No tan sols rebre els immigrants amb aplaudiments a l’estació de tren de Viena –cosa que està molt bé–, sinó garantir que aquestes persones seran tractades com el que són: refugiats polítics que fugen d’una guerra. Una guerra en la qual la comunitat internacional tampoc no ha assumit el paper que hauria d’haver assumit. No tan sols s’han de tractar els símptomes. Hem de tenir una resposta europea per a les causes. El desafiament és de desenvolupament, pau i seguretat, democràcia, bon govern…

Summary: Amadeu Altafaj: ‘L’adhesió a la UE coincidirà amb la proclamació d’independència’


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha refusat la proposta del president espanyol, Pedro Sánchez, per a reformar l’estatut. ‘És una pantalla passada’, i ha recordat el referèndum del primer d’octubre i la declaració d’independència del 27 d’octubre. ‘Ens recorda l’apoyaré de Zapatero’, ha reblat. Ho ha dit en una conferència de premsa després d’haver-se reunit amb el president basc, Iñigo Urkullu, al palau d’Ajuria Enea. Ha estat la primera reunió entre els dos presidents. Per la seva banda, Urkullu ha instat Torra a aprofitar les majories al congrés espanyol per a afavorir la ‘distensió’ entre la Generalitat i la Moncloa. Sobre la possible reunió entre Sánchez i Torra al Palau de la Generalitat, coincidint amb el consell de ministres que l’executiu espanyol vol fer a Barcelona el 21 de desembre, Torra ha explicat que havien fet una contraproposta de fer una trobada bilateral d’ambdós executius i ha afegit que es parlaria de l’alliberament dels presos polítics, del retorn dels exiliats i del referèndum d’autodeterminació. El president del govern ha regalat a Urkullu el llibre de la història del 600 anys del Palau de la Generalitat. Al seu torn, el lehendakari ha entregat a Torra una memòria USB amb informació i dades de l’executiu basc, un escut del govern Jaurlaritza amb fusta de roure i un llibre del premi nacional de Literatura Kirmen Urribe sobre la història del poble basc, traduït a l’anglès, francès, castellà i basc. Torra ha convidat Urkullu a visitar els presos polítics a les presons catalanes. Preguntat a la conferència de premsa, el lehendakari basc ha demanat l’alliberament dels presoners: ‘No té cap sentit des del punt de vista humanitari i polític. També ha recordat que va visitar el president d’ERC, Oriol Junqueras, l’agost passat als Lledoners. Segons que ha explicat, hi anirà si li ho tornen a demanar. Torra pronunciarà una conferència a Sant Sebastià a la tarda i també es reunirà amb representants de la plataforma Demokrazia Bai.

Summary: Torra, després de la reunió amb Urkullu: ‘Una reforma de l’estatut és una pantalla passada’


José Antonio Martín Pallín és un d’aquests lletrats i magistrats que el judici contra els presos polítics ha convertit en tertulians i entrevistats recurrents. El seu testimoni té un valor especial perquè va ser jutge de la sala segona del Tribunal Suprem espanyol, que aquests dies jutja els dirigents independentistes. A pocs minuts caminant del tribunal, a l’anomenada milla d’or del barri de Salamanca, aquest jutge gallec ens rep al despatx d’advocats en el qual treballa actualment. Manté l’opinió de sempre: no hi ha rebel·lió ni sedició, i el judici és un pas més en la ‘criminalització innecessària d’una activitat política’. —Com vàreu començar la vostra carrera? —En la meva època era l’escola judicial la que convocava les oposicions. I en cada convocatòria s’oferia un nombre de places per a fiscals i per a jutges. Llavors, en la meva convocatòria en van oferir cinc de fiscal i deu de jutge. Per una sèrie de raons –més aviat sociologia urbana– en els primers números de l’oposició s’escollien places de fiscal perquè normalment t’enviaven a una capital de província en lloc d’anar a Calamocha, com li va tocar al que anava darrere meu i que va triar plaça de jutge. És clar, als anys seixanta, imagina’t haver d’anar a Calamocha, a Terol, i sense que hi hagués bones comunicacions. Jo vaig triar d’anar Tenerife. A més, el meu preparador era fiscal, això també em va influir. —I com és que vau entrar de magistrat al Tribunal Suprem? —Vaig estar vint-i-tres anys a la fiscalia, però al cap de poc vaig venir a Madrid, on he fet tota la meva carrera. Concretament va ser l’any 69. Llavors, el 1989, vaig ingressar com a magistrat del Tribunal Suprem en el torn per a juristes, reservat a advocats de l’estat, notaris, professors d’universitat i fiscals. I m’hi vaig estar fins que em vaig jubilar. —Quina etapa heu gaudit més? —Doncs crec que tots dues coses m’han proporcionat grans experiències. Com a fiscal, el millor ha estat de veure el dret en viu. És a dir, jo acusava però a la banqueta dels acusats s’hi asseien persones de carn i ossos, que veies que tenien mare, familiars, i que l’abraçaven. Això em va acostar molt a la sociologia criminal. I després el debat viu del judici oral, amb l’interrogatori, el contrainterrogatori… No eren judicis com el d’ara, amb aquesta transcendència, sinó coses de la vida diària. I com a jutge, és clar, com que vaig entrar directament al Suprem, no vaig tenir l’experiència del jutge instructor, que és el que també veu ja al minut u com es crea el cas. Cal tenir present que en el Suprem, no com al cas d’ara, l’acusat no hi va mai. I, per tant, mai no li veia la cara, només als seus advocats. No veia el dret en viu com quan era fiscal. —Es guanya bé la vida un jutge? —Doncs jo crec que no. Es tracta d’una feina en la qual s’han de reunir una sèrie de qualitats, entre les quals saber una mica de dret, estar format. Tens responsabilitat, però també has de tenir valor i fortalesa d’ànim perquè el bombardament de la premsa pot ser ferotge. Llavors, hi ha judicis paral·lels, i tot això fa que el jutge hagi de tenir resistència. I si un país ha de tenir bons jutges, ha de tenir un bon sistema de selecció –que aquí no hi és–, i un bon sistema de remuneració, –que aquí no hi és tampoc. —Quina és la mancança del sistema de selecció dels jutges? —L’aberració és que tenim un sistema memorístic, t’has d’aprendre de memòria moltíssims temes. En la meva època, ni més ni menys que 522. Ni un ni dos. Però no solament has de tenir memòria –fet que em sembla una aberració, perquè avui en dia més amb les bases de dades que tenim–, sinó que a més havies de tenir un cronòmetre a disposició, perquè si et passaves del temps establert et desqualificaven. —Una vegada un jutge em va dir que calia ser un magnífic lloro. —Exacte. Jo ho substituiria per un sistema en el qual el candidat sigui avaluat pels seus coneixements i una experiència acreditada. No podem importar el sistema anglès, que exigeix deu anys de professió d’advocat per a ser jutge, però podríem importar l’alemany, que és mixt. Hi ha una part de la carrera de dret que és molt forta i, si la superes, llavors fas un recorregut per tots els poders de l’estat: l’administració pública, el parlament, notaries, registres, jutjats. I així et van avaluant. I al final, quan superes la nota de l’examen d’estat i l’avaluació, segons les ofertes d’ocupació pública, doncs pots entrar com a jutge. —Què us sembla Manuel Marchena com a jutge? —Curiosament ha seguit, gairebé, una trajectòria similar a la meva. Primer fiscal i després magistrat. Ja a la carrera de dret va obtenir el premi extraordinari. Hi he coincidit força i és una persona molt preparada. Una altra cosa és que fem valoracions diferents. Però bé, en el dret sempre hi ha moltes discrepàncies. Que no hagi presidit gaires judicis, com s’ha dit, no té gaire importància. Fins ara, tal com he vist, gestiona el judici bastant bé. I mira que és un judici molt espinós. Aquests analistes exquisits que diuen que cal fer una defensa tècnica i política, jo no els entenc. No sóc capaç, en un judici d’aquestes característiques, de distingir què és polític i què tècnic, malgrat que l’advocat de Joaquim Forn vagi per un camí més tècnic. Però vaja, són dos conceptes que, per mi, van molt units. Llavors, per aquest motiu Marchena hi ha d’intervenir molt perquè sempre hi ha preguntes capcioses i amb valoracions. Jo fins ara el veig bé. —Les defenses han mostrat descontentament pel fet que Marchena limita les preguntes als testimonis. Considera que només poden indagar sobre allò que ha demanat la part que ha demanat el testimoni. També ho hauríeu fet? —Això no hauria de ser així i no ho comparteixo. De preguntes no en pot repetir, però això sí. Un cop el testimoni és acceptat, la defensa ha de tenir llibertat total de moviment en les preguntes, encara que es desviï d’allò que ha demanat la part que l’ha proposada. —I que no deixa exhibir proves, documents, gràfics, durant la declaració de testimonis. Com a jutge com hauríeu actuat? —Ell al·ludeix al fet que ja es mostraran a la prova documental. Jo els vídeos no els deixaria projectar sencers, però en aquest sentit és molt significativa la declaració de Jordi Sànchez, quan va dir que una imatge val més que mil paraules. Jo sí que permetria aspectes parcials dels vídeos. S’ha de donar l’oportunitat als advocats de seleccionar la part que més els interessa. Per exemple, s’haurien pogut mostrar les fotografies on es veuen periodistes a dalt del cotxe en què més tard es van situar els ‘Jordis’. Té valor, no per a demostrar que no hi va haver violència, sinó que als danys dels cotxes hi va contribuir molta gent. —Tenint present que Marchena vol enllestir el judici abans de les eleccions, creieu que l’accelera excessivament? —No, i ara. Sempre que hi ha un judici amb molts testimonis, els anomenats macroprocessos, tots els tribunals solen fer una mena d’escaleta, com es diu a la televisió. Però la realitat és la realitat i, per exemple, Millo va declarar més de tres hores, i a l’escaleta era previst que hi intervingués mitja hora. Però és que és impossible de controlar i preveure un judici així. No hi ha dubte que es vol acabar el judici abans de la campanya. Ara, que s’aconsegueixi, ja es veurà. Cal considerar que falta molt, i entre les coses que falten hi ha els al·legats finals, al quals Marchena s’ha referit constantment. No crec que llavors limiti el temps i serà generós. —Fins ara heu vist un procediment jurídic just? —Si per ‘just’ ens referim al respecte a les regles, és a dir, fent un símil futbolístic, si l’àrbitre ho fa bé, jo crec que sí. Però això no vol dir que el procediment sigui just. Jo hi veig un procediment amb una criminalització innecessària d’una activitat política… Tot això ens costa molts diners. La gent no ho veu, però tenir tot el sistema d’enregistrament i la logística per a desplaçar els presos, que pel cap baix durarà un mes més, doncs és molt car. Ja posats a parlar de malversació, aquest judici també ho és perquè es gasten diners públics. Ja ho he dit, però aquest cas no l’hauria portat a judici. Com a molt l’hauria remès al TSJC per un possible delicte de desobediència. —Amb els testimonis de Millo, Nieto o Pérez de los Cobos, a parer vostre la rebel·lió és acreditada? —Jo és que la rebel·lió no l’he vista mai. Ho vaig dir ja al primer moment. Em sembla un disbarat i allò que va passar no té cap encaixament legal en el dret penal. —I la sedició? —Aquí es manegen dos conceptes que, fins i tot, em fan gràcia. Un és el que diu que la sedició és una rebel·lió petita. O que la sedició greu és una rebel·lió de baixa intensitat. Em semblen jocs de paraules que no porten enlloc. Davant la conselleria d’Economia va haver-hi un intent, que crec que no va triomfar –per com es veu en les imatges–, d’impedir el compliment d’una resolució judicial. Ni més, ni menys. Qualsevol altra consideració o extensió és fora dels fets. Es van reunir un grup de persones amb l’objectiu de protestar i l’acusació sosté que van sortir per impedir la resolució judicial. Però això només són opinions, perquè la realitat és que la diligència es va practicar. Potser hi va haver desordres públics, però sedició, de cap de les maneres. —Com vàreu veure les declaracions de Rajoy i Sáenz de Santamaría? —Rajoy va fer de Rajoy. Va fer el seu paper. Ja l’havia fet en el cas Gürtel i ja el tenia bastant assajat. És una persona que al llarg de tota la vida política fuig d’estudi i ho fa bé. Però és clar, amb un judici d’aquesta entitat i amb un conflicte polític d’aquesta naturalesa, a un president del govern li haurien d’exigir més. I Soraya va dir una cosa molt important, que la declaració d’independència no va ser simbòlica. Però és que no n’hi va haver. No es va publicar al butlletí del parlament. És que fins i tot ni es va despenjar la bandera espanyola. —Millo va dir que sí, i que tota la ciutadania, independentistes o no, se la creia. —Les creences no poden ser base perquè un tribunal penal fonamenti el criteri. Ah, i el ministre de l’Interior va ser patètic. Que un ministre de l’Interior no es faci càrrec de les càrregues demostra la baixa qualitat democràtica d’aquest país. Va desviar la culpa cap al secretari d’estat, el secretari d’estat cap a Pérez de los Cobos, i aquest cap als mossos. —López Garrido, que tampoc no hi veu la rebel·lió, dubta que la causa pugui tenir èxit a Estrasburg perquè el TDEH no entra al fons de la qüestió i només té en compte les qüestions processals, les quals, segons ell, no s’han vulnerat. També ho creieu? —Jo comparteixo en part això que diu. És cert que Estrasburg es fixa més en les garanties processals i de moment les han respectades. Però més conflictiu és la qüestió de la presó provisional. És clar, és una garantia que pot afectar el dret de defensa. Llavors, per aquí pot entrar Estrasburg i anul·lar el judici. Llavors, també és cert que gairebé mai no entra en el principi de legalitat, és a dir, si la tipificació és correcta o no. Però tampoc no es pot descartar que ho pugui fer. —És a dir, podrien dir que ells no hi veuen rebel·lió? —Efectivament. —Com penseu que acabarà tot plegat? —Malament. El mal ja és fet, ja no té remei. —Entenc que parleu de més enllà de la sentència. —Sí. El fet d’haver començat a criminalitzar un procés que en alguns aspectes, i recalco alguns aspectes, s’assembla al que va passar al Quebec, i que va resoldre el Tribunal Suprem, deixa la situació política sense solució. Un cop s’ha començat la via judicial, ja s’ha causat un dany irreparable, hi ha moltes tensions. Jo crec que més enllà dels dos milions, també hi ha molts catalans indignats, sensibilitzats o dolguts amb el fet que alguns dirigents independentistes haguessin començat una activitat –que a parer meu és completament nul·la perquè és contrària a la constitució– que s’ha convertit en un delicte d’aquestes característiques. Per això als tribunals belgues i alemanys els costa molt d’entendre que una activitat parlamentària i governativa, que va ser això, pugui criminalitzar-se i considerar-se un delicte contra la constitució i el codi penal. I per això van dir que no hi havia rebel·lió. I el senyor Puigdemont no és un fugit, és a disposició de la justícia. Per malversació l’haurien pogut tenir. Però és clar, podia contaminar l’altra causa.

Summary: José Antonio Martín Pallín: ‘El mal ja és fet, això ja no té remei’


Miren Etxezarreta (Ordizia, 1936) és una veu que cal escoltar amb atenció perquè et sacseja la ment. Amb un fil de veu pausat, tranquil, sap remarcar quan llança avisos. Cofundadora del Seminari Taifa, aquesta catedràtica d’economia nascuda al País Basc però instal·lada a Barcelona de fa quaranta anys, sempre ha estat vinculada als moviments socials. Els seus estudis s’han centrat en la concentració del capital i el desequilibri social. Per això és tan crítica amb el sistema capitalista. Ens hem assegut una estona amb ella perquè ens expliqui quina relació hi ha entre l’estat i els poders econòmics, i també perquè ens indiqui les mancances de la nostra economia i quines sortides polítiques hi veu. —Fa poc que el Suprem espanyol ha decidit de congelar una decisió que obligava els bancs a pagar els imposts. Com ho interpreteu? —A mi aquesta decisió de frenar la sentència no em sorprèn gens. Crec que si tu tens un esquema de pensament, que crec que és correcte, que saps que en el capitalisme les institucions són muntades sobre els interessos dominants, doncs és completament lògic, encara que sigui absurd i horrible. El Suprem es va equivocar. Pensava que la seva decisió no tindria tanta transcendència. A vegades hi ha esquerdes per on s’escapen les coses. I aquesta vegada se’ls ha escapat. I s’ha vist claríssimament la naturalesa real de les institucions. —Aquesta decisió sembla que ha trencat els esquemes de molta gent. Ja s’havia vist un estat com salvava els bancs, però no s’havia vist que la justícia hi prengués part d’una forma, aparentment, tan evident. —La gent ha d’entendre que les institucions són fetes per a mantenir el sistema capitalista. I el Tribunal Suprem també. I a vegades se’ls pot notar més o menys. Però, ho repeteixo, perquè no tinc més remei que fer-ho: en el sistema capitalista totes les institucions hi són per a sostenir el sistema, i per a sostenir el sistema cal sostenir els bancs. En el sistema capitalista l’estat té dues funcions principals. L’una, sostenir l’acumulació de capital, i amb aquesta decisió han fet això. I l’altra, legitimar el sistema davant la població, és a dir, convèncer la gent que tot està bé i que és normal que passi això. Aquesta vegada han sostingut l’acumulació d’una manera tan descarada que s’ha notat molt. Ja hi havia molta gent que ho sabia, però els més ingenus i senzills –en el millor sentit de la paraula– ara s’adonen de la naturalesa real de l’estat. —I qui el controla, l’estat? —El gran capital. Fonamentalment, capital financer, però no únicament. En aquest cas s’ha vist que qui mana són els bancs. Però, per exemple, tenim el cas d’Alcoa: aquesta empresa, que és a Astúries i Galícia, ha decidit de tancar les fàbriques. Set-cents llocs de feina perduts. Això és la cosa més normal en el capitalisme. El gran capital com més va més global és i va allà on pot obtenir més beneficis. Espanya també té companyies transnacionals molt potents i fan com en alguns altres països. És curiós perquè el mateix nom ho diu: capitalisme. No hi ha camuflatge. —Tot pel capital. —És clar. Fonamentalment, passa que en les democràcies modernes aquest capital ha de recolzar, en certa manera, en l’acceptació per part de la població, que és qui vota i qui farà veure que tot funciona bé. Aquesta és la funció de legitimació. Llavors, l’estat de vegades ha de fer moviments perquè aquesta funció de legitimació funcioni. —Un exemple. —Ara proposen d’apujar el salari mínim. Doncs això no és pas per a afavorir el capital, sinó els treballadors. Però és perquè ja havíem arribat a una situació que no se sostenia. —És a dir, dieu que l’estat ha d’anar basculant. —Exacte. Avui Sánchez ha dit que continuaria venent bombes a l’Aràbia Saudita. Això a qui dóna suport? Al gran capital. Però de retruc també dóna suport als treballadors que viuen d’una fàbrica d’armes, fet que compliria la funció de legitimació. I això mateix passa amb el salari mínim, que costarà diners a les empreses. L’estat bascula, però no és un equilibri, perquè els dos costats no són iguals. I quan l’equilibri fa perillar seriosament la funció d’acumulació, el capital no té manies a trencar l’equilibri. En tenim dos exemples a la vora. La República espanyola. Van creure que podia fer mal al capital i van dir que s’havia d’acabar. I ho van acabar. Una guerra civil i un milió de morts? I què? Xile, un sistema democràtic que molestava. També el van esborrar. Ara mateix, amb l’afer de les bombes, Sánchez justifica que els treballadors perdrien la feina. Escolteu, és una excusa força pobra perquè els treballadors d’Alcoa resulta que no fabriquen bombes i sí que es quedaran sense feina. —Abans parlàveu d’una democràcia moderna. Què hauria de fer en el cas d’una empresa que se’n vol anar? —En el capitalisme, encara que una democràcia sigui molt moderna, l’acumulació de capital és inevitable. Si no, no seria capitalisme. França, Alemanya… A tots els països l’estat ha de donar suport al capital. Ho pot fer de manera més progressista o no tan progressista. Però si el progressisme va gaire lluny, passarà allò que va passar a Xile. És una doble funció, però que coixeja, perquè l’una pota és molt important i l’altra només serveix per a aguantar la primera. —Coixeja. —Bé, no coixeja, perquè el capitalisme sap molt bé cap a on va. Va pel camí que els capitals privats sempre tinguin benefici. Però passa que la manera de fer-ho en les democràcies modernes és una mica més flexible. Però no gaire més: pensem una mica en la història recent. Quan s’acaba la Segona Guerra Mundial hi ha un corrent progressista entre la gent. La gent havia lluitat contra el feixisme i volia una societat diferent. Llavors, hi ha un seguit de forces que modelaran el capitalisme perquè no sigui gaire bèstia. Per exemple, Keynes i la socialdemocràcia. Però a mesura que van avançant i les classes treballadores –també hi incloc la classe mitjana– obtenen més poder, el capital resisteix. És quan arriba la crisi del petroli. Per què? Perquè arriba un moment que l’acumulació no és satisfactòria. I si els beneficis no són satisfactoris el capital reacciona. No és una cosa voluntària, sinó que és la mateixa dinàmica del capitalisme. És com una reacció que es produeix de manera cíclica. —La gent té una part de responsabilitat en la impunitat del gran capital? — En part, indubtablement sí que hi ha una responsabilitat de la gent i l’opinió pública. Però quina capacitat tenim de reaccionar? Fins ara els qui dirigien, d’alguna manera, la reacció de l’opinió pública eren els partits i els sindicats. Ara, des del final de la Segona Guerra Mundial –que no és pas ahir, eh?– els partits socialdemòcrates i sindicats van acceptar que el capitalisme fos la força dominant sempre que no fos gaire dolent. I som aquí. Sobrevivint en un sistema maligne i absurd. —Què pot fer la gent? El 15-M era un camí a seguir? —Les societats poden reaccionar, i la història ens ensenya que l’ésser humà, col·lectivament ho pot fer. El 15-M crec que va ser una fantàstica eclosió de l’energia reprimida de certes capes socials que es trobaven descol·locades en aquesta societat. I em sembla que va ser com la continuació d’episodis de la mateixa mena que ja han existit, com el Maig del 68. Els moviments socials d’ara són com producte d’un mateix fenomen. Però no solament el Maig del 68. A Itàlia hi va haver el moviment del 69, a Espanya els moviments del 94, quan es van organitzar manifestacions contra el Banc Mundial. És a dir, hi ha hagut permanentment moviments de protesta, però sempre emmarcats en institucions com els partits i els sindicats. Llavors el 15-M va ser com una eclosió que va significar una nova manera de fer coses en el sentit que es perfila l’embrió de canviar l’estructura política i de com fer-la. El 15-M la gent va dir que els sindicats i els partits ja no els servien: allò que deien, no ens representen. Llavors sorgeix la voluntat de fer una nova política. A parer meu, creant-se Podem i partits com la CUP, d’alguna manera el capitalisme ha tingut sort, perquè tot s’ha tornat a reconduir al sistema tradicional, el de partits. —Per què? —No dubto de la bona voluntat dels qui han muntat Podem, però el moviment del 15-M reclamava sortir dels paràmetres de la política de partits i sindicats. Es va fer un salt i es va muntar una manera de fer política diferent, però en lloc de continuar desenvolupant-la, va ser absorbida per la política tradicional. Crec que els joves han de desenvolupar aquesta nova forma de fer política. No sé quina és, eh?, però s’ha d’inventar. Estic segura que el sistema actual no satisfà la gent. Per això em sembla que ser jove ara mateix és enormement excitant. perquè es pot inventar una nova classe de democràcia. —Però és difícil de sortir dels marges. —És clar, perquè t’aixafaran, però també t’aixafaran estant en el sistema que ells et demanen. És clar que és difícil. Però creus que va ser fàcil per a Espàrtac? Sens dubte, és dificilíssim perquè el capitalisme cada dia és més potent, però també té esquerdes importants, i és ací on s’ha de treballar. —Una de les esquerdes és el descontentament. —Sí, i allò que heu dit abans, la voluntat de la gent de fer alguna cosa diferent i de no conformar-se. Hi ha un punt que m’impressiona molt, que és la sensació que no hi ha res a fer. ‘Hi ha una manifestació, no serveix de res’; ‘hi ha una vaga, no serveix de res’… I és veritat. Però tota una dinàmica d’una població cada vegada més formada i més ben informada pot canviar coses. Mireu els ‘iaioflautes’ com han fet moure el govern. I són pocs i tampoc amb una energia desbordant. Aquesta actitud fa més falta entre els qui volen canviar les coses; la sensació que no hi ha res a fer. I sé que és difícil. Però si no ho intentes, què fas? S’ha de lluitar. —Això entronca amb allò que dieu, que el sistema capitalista ha sabut estabilitzar les relacions socials per mitjà de l’assalarització de la societat. Arribeu a la conclusió que el capitalisme és més pacífic que la societat feudal perquè paga un salari a la mà d’obra, i no aconsegueix el seu objectiu amb la pressió, sinó amb un contracte. Dit així, fa por. —Això ho explica més bé Marx. És clar que fa por, però no fa por no canviar res? Hi estic d’acord, que fa por, però quan tu veus cap a on va aquesta societat si no la canviem, també fa moltíssima por. Cap a on anem? Què passa al món laboral? Què passa al món dels valors? Què li passa a l’estat del benestar? Això també és legitimació. Et venen la legitimació psicològica. Al cap i a la fi, nosaltres no vivim pas tan malament. Llavors m’estimo més continuar com estic que no pas fer un salt al buit. I és clar, això fa por, però si pensem una mica què passa si la situació no canvia, veig moltes diferències entre les possibilitats que vaig tenir jo i les que té el meu fill. O les que tindran els meus néts, que no vull ni pensar-ho perquè m’entristeixo molt. —La CUP, que és anticapitalista, diu que vol la independència per canviar-ho tot. Ho veieu factible? —Jo crec que no. Simpatitzava molt amb el programa de la CUP, però crec que s’han oblidat de la segona part. Només es fixen en la independència. Però crec que la independència no resoldria absolutament res. Mireu Portugal, o Luxemburg, o molts països petits que hi ha el món. Què són? Capitalistes com tots. I els que diuen que volen la independència per a continuar dins la UE no els entenc de cap manera. I si no que ho demanin als italians. —Què voleu dir? —Quan les persones, com ara, són molt oprimides, tant econòmicament com psicològicament, cerquen sortides. I llavors hi ha demagogs que els expliquen que els poden donar sortides fàcils i la gent s’hi apunta. En el fons és un problema de classe. En el Brexit va passar això. Les classes que han perdut miren al voltant i com que resulta que l’esquerra no els ofereix res perquè és una esquerra passada per aigua, miren a la dreta i aquests, sense escrúpols, els ofereixen el que sigui. Això també va passar amb Trump, i passarà amb Vox. Però tot això és culpa de l’esquerra, perquè ha desaparegut o s’ha reconvertit en dreta. Sánchez, que diu que és d’esquerres, continuarà venent bombes per guanyar unes eleccions a Andalusia. Que no digui que ho fa per uns llocs de feina. —En vista d’aquest panorama, què us fa tenir esperança? —Els moviments socials. —No passen pas un bon moment. —No, no, però observeu que els moviments socials han anat donant lloc a canvis en la societat. Canvis petits, però significatius. I com més va més grups petits hi ha que volen viure d’una manera diferent. Aquí és on crec que hi ha l’esperança. Abans la gent que volia canviar les coses s’apuntava a un partit; ara no, la majoria s’autoorganitza, fent ocupació, cooperativisme, horts urbans… S’ha passat d’un plantejament de seguidisme polític a maneres de viure diferents. Ja no es vol entrar en política per canviar el món, sinó canviar-lo directament. I això ja et menarà a la política, però serà d’una manera molt diferent. Això crec que ens ha de fer reinventar noves formes de democràcia. Sóc més optimista que mai. Jo no les veuré, però passarà.

Summary: Miren Etxezarreta: ‘Les institucions són fetes per a mantenir el sistema capitalista, i el Tribunal Suprem també’


El president de la Generalitat, Quim Torra, i el conseller de l’Interior, Miquel Buch, s’han reunit aquest diumenge a la tarda al Palau de Pedralbes, a Barcelona, durant dues hores i mitja per analitzar l’actuació dels antiavalots dels Mossos d’Esquadra a Girona i Terrassa de dijous. A la trobada de 16 a 18.30 hores, on també hi havia el secretari general d’Interior, Brauli Duart, i el director general de la policia, Andreu Joan Martínez, ‘s’han mirat i repassat totes les actuacions que es van produir el dia 6 i les seves imatges’, segons fonts del Govern, que no han volgut donar més detalls.

Summary: Torra i Buch analitzen les polèmiques actuacions dels Mossos en una trobada


Divendres es va aprovar la reforma de la llei de presidència al parlament. La llei permet la investidura del president de la Generalitat a distància. Tanmateix, ha de superar alguns obstacles per a poder entrar en vigor i poder ser utilitzada per a investir Carles Puigdemont, que espera a Berlín la decisió de la justícia alemanya sobre la petició de lliurament del Tribunal Suprem espanyol. L’entrada en vigor de la llei reformada té dos obstacles inicials: la publicació al Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya (DOGC) i la decisió del Tribunal Constitucional sobre el recurs anunciat pel govern espanyol. L’escletxa que controla el govern espanyol Ahir el Consell d’Estat espanyol va aprovar l’informe favorable a la presentació d’un recurs del govern espanyol al TC contra la llei invocant l’article 161.2 de la constitució, que obliga el tribunal a suspendre cautelarment la llei. Per tant, segons les informacions publicades pels mitjans espanyols, avui es procedirà a presentar el recurs i a suspendre la reforma de la llei. L’única escletxa que hi havia per a investir Puigdemont amb la llei reformada era que hi hagués marge de temps entre la publicació de la reforma al DOGC i la suspensió anunciada. Totes dues accions depenen directament del govern espanyol, que no haurà deixat marge per a una convocatòria de ple sense desobeir la suspensió del TC. Ahir, Soraya Sáenz de Santamaria –com a delegada per Rajoy en la intervenció amb el 155 de la Generalitat– tenia la reforma de la llei damunt de la taula esperant que la signés per ser publicada al DOGC. Un cop rebut l’aval del consell d’estat, la vice-presidenta espanyola ja pot desencadenar el sabotatge a la llei i, de rebot, a la investidura de Puigdemont. Si no hi ha voluntat de desobeir la suspensió del TC –que no és l’opció que volen JxCat i ERC–, s’obre un període de cinc mesos, pel cap baix, fins que el tribunal espanyol no resolgui el recurs contra la reforma de la llei. El ‘pla D’ abans del 22 de maig Què es vol fer mentrestant? Junts per Catalunya i Esquerra estan decidits a activar el ‘pla D’ per evitar eleccions, amb un quart candidat a la investidura que no se sap encara qui serà. Els màxims dirigents de JxCat diuen que de moment tan sols Puigdemont sap els noms dels possibles candidats. Però restaran molt pocs dies per a investir el nou candidat abans no s’arribi al 22 de maig. És la data que precipitaria de manera automàtica una convocatòria electoral si cap candidat no ha superat el ple d’investidura. I és en aquest període entre la suspensió cautelar de la llei i el 22 de maig que tornen a aparèixer amenaces contra la voluntat de formar govern. Junts per Catalunya va anunciar dissabte que volia que la investidura es fes abans del 14 de maig. És a dir, abans de dilluns vinent. Si el ple es fa dilluns i el candidat és algú diferent de Puigdemont, caldrà fer servir una segona part del ple d’investidura dos dies després perquè la CUP no té previst de votar-hi a favor. La investidura es pot fer amb majoria absoluta (68 o més diputats) en una primera tanda o amb majoria simple (més vots a favor que no pas en contra) en una segona tanda, l’endemà passat. Això situa el moment de la investidura al dia 16 si s’exhaureix aquest termini anunciat per JxCat. El vot delegat de Comín i la segona tanda I aquí és on apareix un nou obstacle: Toni Comín té una vista amb la justícia belga el dia 16 on pot canviar la seva situació judicial preventiva. Actualment, Comín té el vot delegat en Sergi Sabrià al parlament en aplicació d’un criteri: qui tingui una situació de manca de llibertat de moviments per decisió d’un tribunal pot delegar el vot. Si el jutge belga que estudia l’euroordre contra Comín decideix d’alliberar-lo de la prohibició d’abandonar Bèlgica, Comín pot perdre la capacitat de delegar el vot. Aleshores, la majoria simple que formen JxCat i ERC desapareixeria en un empat a 65 vots amb el bloc unionista del parlament. També perillaria aquesta majoria si la justícia alemanya resolgués la situació de Puigdemont, però això no és previst que passi abans d’aquesta data de la segona tanda. El recurs pendent de Ciutadans En relació amb els vots delegats de Comín i Puigdemont, hi ha un altre obstacle que es pot haver d’esquivar aquests dies. Ciutadans va presentar un recurs al Tribunal Constitucional contra l’acceptació per la mesa del parlament d’aquests vots delegats. L’acceptació d’aquest recurs per part del tribunal encara resta pendent. És molt poc habitual que el tribunal accepti a tràmit un recurs i el resolgui tot seguit. Però no es pot descartar res. Sigui com sigui, tan sols el govern espanyol té capacitat d’invocar l’article que implica una suspensió automàtica de la decisió o la norma impugnada. Amb tot, el tribunal pot prendre qualsevol determinació en aquest sentit si té voluntat d’actuar ràpidament contra la decisió que va prendre la mesa del parlament. Si ho fes, tornaria a perillar la majoria simple per a la segona tanda de la investidura i els dos diputats afectats haurien de decidir si renuncien a l’acta. Demòcrates també volen decidir És a dir, si es vol investir un candidat que no pugui rebre el suport de la CUP en una segona tanda el 16 de maig, cal que no canviï la situació judicial dels dos diputats amb vot delegat des de l’exili. Però també s’ha activat una altra variable que pot fer trontollar aquesta possible investidura. Demòcrates de Catalunya, el partit dirigit per Antoni Castellà, té dos diputats dins el grup republicà del parlament (el d’ERC). El partit ha anunciat que, si el candidat no és Carles Puigdemont, sotmetrà a una consulta interna de les bases del partit el vot dels dos diputats (Castellà i Assumpció Laïlla). La suspensió de cinc diputats? Encara es pot produir un últim obstacle. Dimecres estan citats al Tribunal Suprem els presos que han presentat un recurs de llibertat: Carme Forcadell, Dolors Bassa, Raül Romeva, Jordi Turull i Josep Rull. En principi, la sala penal del tribunal ha de resoldre tan sols aquests recursos. Però també podria confirmar les interlocutòries de processament dels tres que són diputats (Romeva, Turull i Rull), a més de les d’Oriol Junqueras i Jordi Sànchez (també diputats). Si s’activa el processament d’aquests cinc, seran suspesos com a parlamentaris i hauran de ser substituïts si la majoria parlamentària vol garantir els 66 vots per a la investidura. La substitució i la presa de l’acta de diputats dels següents candidats de la llista electoral (2 d’ERC i 3 de Junts per Catalunya, per Barcelona) és un tràmit que depèn de la mesa del parlament i que no ha de ser un problema insalvable abans de la investidura. Però és un obstacle més que pot posar la justícia espanyola per entrebancar la investidura del nou candidat. Si el bloc republicà aconsegueix salvar tots aquests obstacles abans del 22 de maig, es podran evitar unes noves eleccions. Però els terminis són molt ajustats i si apareix cap imprevist (una decisió judicial avançada o algun nou recurs del bloc unionista) pot perillar la investidura i la formació d’un govern que recuperi la Generalitat del 155.

Summary: La cursa d’obstacles que cal superar per evitar unes noves eleccions


Google ha suspès els seus negocis amb Huawei que requereixin la transferència de productes de hardware i software, excepte aquells que tinguin codi obert. La decisió és conseqüència de la inclusió de l’empresa xinesa a la llista negra que suposen una ‘amenaça per a la seguretat nacional’ segons Donald Trump. D’aquesta manera Huawei perdrà l’accés a les actualitzacions del sistema operatiu Android i la nova versió dels seus mòbils no comptarà amb aplicacions i serveis com Google Play Store, Gmail o Youtube. Tanmateix, la versió d’Android amb codi lliure sí que la podrà fer servir i els diferents serveis de Google sí que continuaran funcionant en els dispositius existents. Aquesta mesura pot tenir una greu afectació en la venda de mòbils Huawei fora de la Xina. El govern de Donald Trump va incloure dijous a l’empresa asiàtica a la llista negra, fet que complicarà que qualsevol companyia nord-americana faci negocis amb Huawei.

Summary: Google interromp els negocis amb Huawei per ordre del govern de Trump