Gemma Ruiz (1975) és periodista cultural de TV3 i ara ha escrit la seva primera novel·la, ‘Argelagues‘ (Grup 62). Aquesta novel·la basada en fets reals explica la vida heroica i anònima de la seva besàvia Remei, i les seves àvies, amb un llenguatge molt cuidat, treballat, i cru. Aquesta obra és de tot menys un llibre mediàtic. L’autora descriu les dones de la seva família que van deixar la vida de pagès per instal·lar-se a Sabadell. L’autora explica en aquesta entrevista el perquè d’aquest llibre, la seva evolució, i les seves motivacions a l’hora de fer el seu debut literari. —Quan us decidiu a fer el llibre, i per què? —Amb 18 anys vaig fer una entrevista a la meva besàvia. Jo sempre havia volgut fer un llibre sobre ella. Però no és fins que tinc trenta-tres anys, quan ella ja és morta, que no faig el primer play a l’entrevista, i la transcric. I després, i ho dic als agraïments, quan conec l’Albert Forns el 2009, ara el meu company, a la segona conversa que tenim em diu: i tu no escrius res? Home, les meves cròniques de TV3. Escriure de veritat, em diu. I sempre aquell desafiament que tenim, em pica, i li explico el projecte. I em diu que ho he de fer ja, ho has de fer ja, ho has de fer ja. Va ser tan pesat que ho he acabat fent. Al transcriure-ho em vaig adonar que em faltava molt de relat. Tenia molta feina per acabar. Per això el relat me’l van acabar la seva filla, el seu fill, i la seva jove. Que són els meus avis. —Com resumiríeu el llibre? —Probablement és la història de dones de la teva família, també, que no saps que van tenir unes vides tan heroiques sense donar-se gens d’importància. Aquest llibre el podria haver escrit molta gent. És més: hi ha molta gent que aquest llibre li desperta la cosa de dir: tu ho has fet com per molts. I m’agrada. És la història de les dones d’una família prototípica catalana. —L’episodi de la violació de la Remei amb 14 anys. La descobriu fent el llibre, o abans? —Aquesta història s’explicava molt a casa. Com una advertència. Mira què em va passar a mi. Estigeu atentes, noies. No va haver-hi silenci protector, perquè explicar l’experiència, deurien deduir elles, era més protector encara. I jo des que tinc ús de raó que sé que okhu amb els nois. Que dius, bé, ja m’ha agradat estar al tanto. Cert. Però potser hauria pogut tenir una alegria més. I no la vaig tenir. Ha ha! Això també ho he reflexionat. Sempre he sigut molt tallant. I em ve d’algun lloc, suposo. Ara sóc una tia súper dolça i súper maca. Ha! Però en els meus inicis, pam! Tinc aquesta arrel de pagès: abans que t’ho puguin dir tu ja has disparat el trabuc. Sí. Ho he de reconèixer. —El llibre és cru, amb violacions de nenes amb 14 anys, criatures que treballen de petites, assassinats, etc. —Per mi aquestes dones del llibre no són edat medieval. Són les vides de les persones que m’han criat, qui m’ha ensenyat a parlar. Les tardes de la meva infantesa les passava la besàvia i les àvies. Crua? Una vegada vaig llegir una entrevista a Joyce Carol Oats, que m’agrada molt, que deia que encara ara no es perdona que les escriptores escriguin violentament. O cruament. I per prova el pseudònim de Víctor Català. Però hem arribat aquí per a fer-ho. Les dones hem arribat aquí per a escriure cruament i violentament. Ho continuarem fent. Hi ha homes que es continuen sentint interpel·lats amb violència domèstiques amagades. Nois, les iaies no es casaven per amor en el 90% dels casos. Baixeu del niu. —Qui és la primera dona a la teva família amb estudis universitaris? Jo. La meva mare va fer un secretariat mercantil. Allò que feien fer a les dones. Ma mare hauria volgut ser infermera i no va poder ser. Les noies havien de fer coses més polides. —L’escena dels nois forts del poble donant sang per salvar la vida de Prat de la Riba, és real? —Va passar, sí. Van demanar sang als homes més forts del poble per salvar Prat de la Riba. Però és una ficció que passés a un familiar. He llegit totes les biografies que existeixen del Prat de la Riba i en algun lloc ho vaig trobar i em va agradar molt adaptar-ho. —Un dels protagonistes de llibre és “Oller, amo de tot”. —És un homenatge a ‘Sebastià, amo de tot’ de Terra Baixa. És la mateixa figura. Tothom és les seves lectures. Doncs l’actriu Clara Segura em va dir que el llibre és teatre pur. I altres també m’ho han dit. Doncs potser sí que el fet que faci vint anys que veig teatre tres o quatre dies a la setmana ha influït. Segurament no sóc només les lectures que he llegit, sinó que dec ser, o la meva escriptura està empeltada, del teatre que he vist. L’obra primer tenia un to molt més periodístic, perquè jo no havia fet ni un poema. Després em va servir un temps que el narrador li expliqués la història a una altra persona. Però no m’era útil. I un estiu de fa tres anys vaig trobar aquesta narradora, que s’assemblava a com eren elles, però era jo, una mica camulfada. I hòstia, crec que això és com va bé. —Hi ha freses tan bèsties com definir els pagesos així: ‘Més avall, només hi ha el bestiar”. —Sí. I pràcticament compartien l’escalfor amb les bèsties per no morir de fred a la nit. Les coses pel seu nom. I gratant gratant veus que tot té unes causes econòmiques, i patriarcals, socials, tot el context, per mi no tenia cap utilitat una mirada al passat sense mirada crítica. Per mi no té sentit. —Aquest és un llibre que notes que està treballada cada frase. —Està fet paraula per paraula. Anàvem a l’Ateneu. L’Albert feia el Jambalaia, i jo Argelagues. I els estius i els caps de setmana anàvem a la biblioteca. I potser de set hores de treball, un paragrafet. No he tirat de diccionari, no. El meu corpus familiar el tinc al cap. La manera que parlen a casa meva és tancar els ulls, i et puc dir com parlen. —Per exemple, hòstic. —És com una correcció d’hòstia. —Malandando. —Mala peça. —Agarbonar —El verb que fan servir, no només la meva besàvia, sinó que l’he trobat a molts llocs, per parlar d’abús i violació. Agarbonar. La meva besàvia me’l va dir, la tinc apuntada i després l’he trobada a d’altres bandes. —Germà donero. —Mujeriego. Un donero. Tenim un argot que no fem servir. Ja està bé. Tant de joder. On és el cagum Déu? Ho trobo molt millor. —Hi ha un home, Martí, 36 anys i analfabet. —També real. No el vaig conèixer, i d’ell se m’ha transmès la sensibilitat pel col·leccionisme, per les flors. Un home de pagès, del Vallès, burro de càrrega, treballador que es llevava abans d’hora per a no fer tard. Submís totalment. Però amb punts de sensibilitat, i molt afectuós amb la seva canalla. —Un altre home, el pare de la Nina. —Producte de l’època. Pare de l’època. Homes que també existien, i que no eren afectuosos com el Martí. Els de la llenya. Bevedors, maltractadors, cosa molt corrent. Personatge real. I d’aquesta banda de la família estic esperant el xàfec. Hi ha dues branques que penso que algú es pot molestar. Vaig parlar-ho a casa. Nois, què, si truquen aquests? Doncs que truquin, em van dir, que ja ens trobaran. —Per què tanta dona té actitud feminista, però després fuig de la paraula, i del moviment organitzat? —No és perquè sí. Hi ha hagut un descrèdit brutal. El moviment feminista és dels altermundistes més exitosos que hi ha hagut. Coses que deien les feministes pioneres després ha passat a d’altres moviments. Per tant era un moviment a abatre i a desacreditar. Les feministes són les lletges, les peludes, les que no es depilen. Això també ho hem rebut les dones. La mala educació de gènere l’han rebut els homes, i les dones. El descrèdit de l’establishment contra el feminisme ha estat implacable. Era un moviment que podia tenir molta força, i després s’ha anat descafeïnant fins al punt que nosaltres, que podríem ser-ne les hereves, i mira com reaccionem. —Gemma Ruiz és feminista, doncs? —Clar! El que no sóc és el tòpic que em volen encolomar com a llufa. Sóc feminista perquè la igualtat no s’ha aconseguit, i perquè hi ha sexisme pràcticament cada dia. Cada dia. Que si sóc feminista? S’ha de ser feminista. Se n’ha de ser. Però el descrèdit va ser molt bèstia. —Per acabar: podríeu recomanar tres llibres? —Primera, si no l’has llegida, has de córrer a buscar-la: Lucia Berlin. Manual per a dones de fer feines (Altra Editorial) La veu que m’ha trastocat més dels últims anys. Una paia impressionant. Tenia quatre fills, havia de treballar de tot, una dona talentosíssima. Un fenomen. És enlluernador. Una manera d’escriure i una humanitat! Què més? Sverlana, sobre Txernòbil. És esgarrifós. Tots els testimonis de Txernòbil, que ella dóna veu. I un tercer, que també en sóc deutora, és Girbal Jaume, d’Edicions de 1984. L’estrella amb cua, i La tragèdia de Cal Pere Llarg. Edició a cura de l’Enric Casasses. És la cara B de Víctor Català. M’han anat molt bé per veure aquesta part de pagès que jo tenia tan lluny. És un festival de llengua. —Parlant d’Edicions de 1984, el treballador Miquel Adam… —Home, gloria torera for ever ! —…diu que sou molt amics, i que en el grup d’amistats tothom anava d’escriptor. Però al final l’escriptora ets tu, que ho tenies més callat! —No he rebut el veredicte de tots els amics, encara. Però el del Miquel el sé, a través de la Noé, sa dona. Es veu que va per casa dient ‘Tanta hòstia, i ens ha passat la mà per la cara!’ Algú li hauria de preguntar què es pensava, en Miquel Adam. D’on venien les seves baixes expectatives? Ha ha! Potser el prejudici no venia per mi, sinó per la temàtica. La història de l’àvia. Buf, devien pensar. Doncs mira, no totes les temàtiques s’aborden d’igual manera.

Summary: Gemma Ruiz: ‘Les dones hem vingut a escriure cruament i violentament’


Els Verds Ska Keller i Philippe Lamberts es reuniran demà amb els eurodiputats d’ALE Diana Riba (ERC) i François Alfonsi, per negociar l’entrada del president Carles Puigdemont i el conseller Toni Comín al grup Verds-ALE del Parlament Europeu. El grup ALE, on hi ha ERC, ja ha decidit d’acceptar l’entrada de Puigdemont i Comín, però entre els Verds, on hi ha els comuns, hi ha detractors i partidaris. El periodista Jean Quatremer va publicar ahir al Libération l’article ‘La independència catalana divideix els Verds europeus‘, en què explica que alguns Verds francesos es decanten per acceptar l’entrada de Puigdemont i Comín i alguns belgues, com Lambert, en contra. De fet, un membre dels Verds francesos, Benoît Biteau, va donar la benvinguda a Comín i Puigdemont al Parlament Europeu fa pocs dies, i dijous ell mateix, juntament amb una companya del seu partit, Michèle Rivasi, visitaran els presoners polítics. ‘Biteau hi mostra sempre molta empatia’, diuen fonts coneixedores de les negociacions. A l’altre extrem hi ha el verd belga Phillipe Lambert, que s’ha oposat fermament a l’entrada de Puigdemont i Comín, per exemple en aquesta tensa entrevista de VilaWeb (vídeo). Libération diu: ‘L’actitud de Lambert desperta una certa inquietud entre els Verds.’ I Alfonsi recorda que els pirates txecs van entrar-hi a mig mandat sense tantes traves. Libération també esmenta una frase de Lambert: ‘No vull importar disputes intracatalanes al grup.’ I el diari afegeix: ‘Una declaració curiosa, perquè el grup té tan sols un eurodiputat català, Ernest Urtasun, que, de fet, no és favorable a la independència (tot i que considera que un referèndum hauria de resoldre la qüestió).’ Segons que informa Natàlia Segura, de l’Agència Catalana de Notícies, fonts coneixedores admeten recels entre els Verds alemanys, als quals pertany la copresidenta, Ska Keller, i diuen que vénen sobretot de la direcció del grup parlamentari, on també hi ha el català Ernest Urtasun i eurodiputats de Suècia, França, els Països Baixos el Regne Unit, segons dues fonts consultades.’ Si durant la reunió de demà no s’arriba a cap acord, es podria demanar un vot formal a tot el grup parlamentari. En aquest grup hi ha 68 diputats Verds i 8 d’ALE. De totes maneres, abans de forçar una votació sobre l’entrada de Puigdemont i Comín, ERC els consultaria si volen sotmetre-s’hi. Un grup que es reduirà Les negociacions per a la possible adhesió de Puigdemont i Comín als Verds-ALE arriben només setmanes abans que el grup perdi onze membres per culpa del Brexit. Amb Puigdemont i Comín, els Verds podrien guanyar dos diputats més, i encara un altre amb l’arribada de Clara Ponsatí, que aconseguirà l’escó amb el Brexit. De manera que guanyarien pes. L’aliança ecologista també té pendent de fa mesos de decidir sobre la petició d’entrada dels populistes del Moviment 5 Estels, una delegació de catorze eurodiputats. Fins ara el grup no ha vist amb bons ulls la incorporació perquè van compartir govern a Itàlia amb els ultres de la Lliga de Matteo Salvini.

Summary: Els Verds europeus, dividits per l’entrada de Puigdemont i Comín


La violència sexual contra les dones ha estat un dels aspectes més tractats pels mitjans de comunicació aquests darrers dies: els violadors de la Manada van ser posats en llibertat provisional la setmana passada i, d’ençà de la nit de Sant Joan, s’han sabut les denúncies d’agressions sexuals en grup a municipis com Palamós i Molins de Rei. Arran de l’alarma social que han causat casos com aquests, el PSOE ha presentat al congrés espanyol una proposició de llei per a impulsar la formació dels jutges amb perspectiva de gènere i evitar sentències que no protegeixin els drets de les dones. És una mesura realment útil per a protegir les víctimes de la violència masclista? En què hauria de consistir? A què responen les decisions de tribunals com l’Audiència de Navarra, que ha condemnat la Manada per abús i no per agressió i, a més, n’ha decretat la llibertat provisional? Ho preguntem a Laia Serra, que és advocada penalista especialitzada en gènere i ha treballat en nombrosos casos de violència sexual contra les dones. —Els violadors de la Manada havien demanat la llibertat provisional cinc vegades. Per què aquesta vegada han estat alliberats? —La resolució és molt qüestionable i reflecteix un model de justícia en què no es té en compte la perspectiva de gènere i ha deixat de valorar molts elements de pes, entre els quals el risc de continuar perjudicant la noia. De fet, el risc d’atemptar contra els drets de la víctima-supervivent és una de les finalitats que la llei preveu per a justificar la presó provisional. És cert que s’arribava al límit tècnic dels dos anys de presó preventiva i, per llei, el tribunal s’havia de pronunciar. També és cert que hi ha un recorregut judicial llarg (d’un any o dos) d’ara endavant: apel·lació davant el Tribunal Superior de Justícia i recurs de cassació davant el Tribunal Suprem. Ara, el tribunal es decanta per la llibertat amb uns arguments molt pobres, amb el pretext que l’existència d’una condemna no és un argument suficient per a allargar la presó provisional. —També considera que no hi ha risc de fugida. En què es fonamenta? —Els arguments són fútils tenint en compte que la condemna de nou anys o bé es consolidarà o bé s’incrementarà via recurs i que quatre d’ells estan pendents d’un altre procés per agressió sexual. Consideren que són persones que no tenen capacitat econòmica i que les acusacions no han demostrat que tinguin vincles amb persones que puguin facilitar la seva fugida del país. Els jutges també argumenten que han agafat tanta notorietat que seria molt fàcil per als cossos policíacs de localitzar-los. Això és una bestiesa com una casa. Ja tenim documentats casos en què persones notòries com Luis Roldán van marxar. Ara que estan en llibertat, s’ha difós a les xarxes socials que algunes dones de la zona no havien estat capaces de reconèixer-los. És molt fàcil de modificar l’aspecte… És una absurditat. —A més, ahir es va saber que un dels membres (l’agent de la Guàrdia Civil) va provar fer-se el passaport, malgrat la prohibició de sortir de l’estat espanyol. —Sí. A la interlocutòria de llibertat ja hi havia antecedents. Per una banda, la carta que el guàrdia civil va enviar a Tribuna de Cartagena desafiant la sentència i la campanya de solidaritat amb la noia. Per una altra, es feia constar que la noia havia denunciat intimidacions i amenaces. Aquesta darrera notícia significa una mostra clara de la nul·la voluntat de respectar les condicions de la llibertat. Corroboren que és una resolució equivocada. En vista d’aquest incompliment, el jutjat hauria de valorar d’imposar mesures més restrictives o fins i tot acordar novament la presó, a banda la comissió del delicte de trencament de mesura. La resolució reflecteix un model de justícia en què no es té en compte la perspectiva de gènere —A banda la retirada del passaport i la prohibició de sortir de l’estat espanyol, les altres mesures cautelars són l’obligació de presentar-se al jutjat tres vegades la setmana, la prohibició de l’entrada a la Comunitat de Madrid (on viu la víctima) i la fixació d’una fiança de 6.000 euros. Aquestes dues últimes mesures són habituals i proporcionades? —Aquesta fiança que tots han pogut pagar és irrisòria, no dissuadeix ningú de fugir. És veritat que, per a fixar les fiances, s’ha de tenir en compte la capacitat econòmica de la persona, però també la gravetat del cas i el risc que la seva fugida deixi desatesa la noia pel que fa a la restauració dels danys causats. D’una altra banda, la prohibició d’entrar a la Comunitat de Madrid implica que la noia no pot sortir-ne, si vol estar segura. Al final, qui té restringida la llibertat deambulatòria a més territori és ella. Fa riure. —Com s’explica que els jutges considerin que no hi ha risc de reiteració delictiva si quatre dels condemnats són implicats en un altre cas d’agressió sexual, el cas de Pozoblanco? —Utilitzen el fet que les acusacions no han aportat dades d’aquest procediment, que es troba en un estadi molt preliminar. Consideren que no hi ha prou informació perquè la investigació sigui tinguda en compte. —Però el cas és obert… —Sí, hi ha informacions relacionades que són notòries, perquè han estat divulgades pels mitjans de comunicació. Pel que fa a les proves d’un judici, el pes de la càrrega de la prova correspon a les acusacions, però quan parlem d’una situació de llibertat provisional, es pot actuar d’ofici. No solament pot fer-ho el ministeri fiscal; també els jutges. No solament poden, sinó que tenen l’obligació d’adoptar les cauteles i tenir en compte tots els elements que puguin incidir en els drets de la víctima. En el redactat de la interlocutòria, fins i tot castiguen les acusacions dient que no han aportat dades. La resolució en general té molt mala bava. Al final, qui té restringida la llibertat deambulatòria a més territori és ella. Fa riure —L’altre argument que crida l’atenció per a justificar que no hi ha risc de reiteració delictiva és la popularitat del cas. —Sí, creuen que per la notorietat que han adquirit els joves és pràcticament impossible que puguin reincidir en aquestes conductes sexuals. Això és patètic, tenint en compte què han demostrat. Fa un temps vaig escriure sobre la possibilitat d’aplicar el delicte de grup criminal a la Manada. Hi ha hagut una preparació, una mecànica, una distribució de papers, l’agressió de Pozoblanco… Hi ha una activitat delictiva greu sostinguda en el temps, amb un modus operandi similar i reiterat, un propòsit comú i una anticipació. Hi ha jurisprudència sobre això i, per tant, s’hauria pogut considerar. A més, la carta del guàrdia civil amb to desafiador demostra que reivindiquen el patró de depredació sexual que van dur a terme. La reiteració delictiva no es preserva respecte d’una mateixa víctima, sinó que totes les dones som candidates que aquest model de depredació sexual ens colpegi. —Quan dieu que la resolució té una manca de perspectiva de gènere, us referiu a més elements? —Es projecta en diversos aspectes. La víctima ja va ser perjudicada amb l’informe dels detectius sobre el seu dia a dia, que va ser acceptat per l’Audiència en un primer moment. A més, hi ha la publicació de la carta i és obvi què significarà aquesta decisió del tribunal per a la noia. Ni el ministeri fiscal ni els jutges no han donat la importància deguda al fet que el comportament d’aquests subjectes pot fer créixer el dany causat. Hi ha les mesures de protecció contingudes a la Llei de l’Estatut de la Víctima i totes les mesures de protecció derivades del Conveni d’Istambul (que són normes imperatives pel jutjat) on es diu que s’han de desplegar tots els mitjans de protecció. Això s’ha de garantir en tots els estadis del procediment, inclòs el moment després de dictar sentència i durant tots els recursos. —Ara continuarà el procés de revictimització de la víctima que ja es va viure abans i després del judici? —És previsible de pensar que el dany a la noia continuarà. Jo crec que hi haurà una ofensiva comunicativa i social que consistirà a qüestionar la noia i denigrar-la, i aquesta nova victimització serà tant o més feridora que l’agressió sexual. S’haurà de veure el paper dels mitjans, que també tenen obligacions legals a l’hora de no fomentar la discriminació envers aquesta dona, les que ja han estat víctimes de violència sexual i la resta de dones, per extensió. Hi ha el dret de saber, però sempre que no es vulneri el dret d’intimitat i la dignitat i no es fomenti un missatge que justifiqui la violència i la discriminació. Són línies molt primes… —Ja hi ha una campanya preparada per si finalment els membres de la Manada són entrevistats… —Això segur que passarà. Els drets de la víctima han estat minimitzats d’una manera molt bèstia respecte dels drets dels encausats. A banda, si s’haguessin quedat en presó provisional, hi ha un règim preferent de tots els recursos que té en compte quan les persones estan privades de llibertat. Per tant, ja es mira d’agilitar els procediments. Trigarem un any o dos a tancar el procediment. Serien tres quarts d’any si no s’hagués atorgat aquesta llibertat provisional… —I això no és prorrogar encara més el suplici de la víctima? —Sí. Després s’estranyen que les dones no denunciem. Jo treballo amb molts casos de violència sexual i, fins i tot en els que guanyem (amb condemna, indemnització i tot favorable als nostres interessos), demanes a les víctimes i asseguren que no tornarien a repetir aquest camí, no tornarien a fer la denúncia. El nivell d’angoixa, espera, frustració i qüestionament a què són sotmeses; el nivell d’incomprensió i manca de sensibilitat amb què són tractades és tan horrorós i tan perjudicial que al final fa tant de mal el fet delictiu com la victimització secundària derivada de tot el trànsit del procediment. Existeix la possibilitat d'aplicar el delicte de grup criminal a la Manada —La Manada, per tant, no és un cas aïllat, sinó un patró judicial que es repeteix? —La Manada és un cas paradigmàtic i representatiu. Aquí, si més no, pel focus mediàtic, s’han hagut d’esforçar a redactar, argumentar i donar un tractament de fons en la matèria. Moltes vegades, si no hi ha aquesta pressió comunicativa, les coses es fan d’una manera molt més destralera. No sabeu què hem d’encarar en el dia a dia. Quan assitia a la indignació envers la sentència de la Manada, jo pensava: ‘No sabeu en quina trinxera ens movem nosaltres.’ Si la gent ho sabés, s’encendria d’ira. —Què és el pitjor que us heu trobat? —He estat a judicis on la dona explicava el moment de la violació, plorant i fent un esforç descomunal i el tribunal s’hi adreçava i li deia: ‘Ja n’hi ha prou, ja n’hi ha prou. Ja està, ja està. Ja se’n pot anar.’ També m’he trobat, en judicis de conformitat, que he exigit que hi hagués un moment en què, a banda l’admissió dels fets per part de l’acusat, es dediqués un minut perquè l’acusat s’adrecés a la víctima a través de la mampara per a demanar perdó. M’ha passat que els jutges hi han intervingut quan el noi encara no havia acabat per dir ‘Ja està! Ja està!’ És l’únic minut de reparació simbòlica que tenim al judici… També hi ha qüestionaments dels metges forenses, que demanen a les víctimes si havien begut, quina relació tenien amb el violador, si havien exterioritzat prou el ‘no’, si veien clar de denunciar… Tot això en unes hores primerenques en què les dones estan en estat de xoc… I acabaven posant als informes forenses que la víctima no veia clar de denunciar, de manera que qüestionaven els fets. També m’he trobat ocasions en què els Mossos d’Esquadra, tot i comptar amb una descripció suficient de la persona i fins i tot amb testimonis, han obligat la víctima a acostar-se a l’agressor per tal de reconèixer-lo. Podria parlar d’un reguitzell d’atropellaments infinit… —El PSOE ha presentat una proposició de llei al congrés espanyol per a formar els jutges amb perspectiva de gènere. Què vol dir, exactament? —Vol dir crear consciència i donar visibilitat a tot de mecanismes socials que condicionen les dones en sentit negatiu. El fet que la violència vers la dona es considerés, fins fa quatre dies, un fet privat i relegat a l’àmbit de la llar, sense un dret de la societat d’intervenir, és dels grans exemples de què és la manca de perspectiva de gènere. Es pot mirar allò com un assumpte anecdòtic o donar visibilitat a tota aquesta cadena de condicionants que vulneren els nostres drets. Si els jutges no tenen una mirada que els interpel·la a aplicar justícia tenint en compte les desigualtats històriques, condicionants i estereotips, apliquen una justícia parcial i contaminada. En una situació de desigualtat. La neutralitat perpetua la discriminació. —I la proposta del PSOE seria un primer pas? —És insignificant, perquè l’obligació de formar els operadors jurídics és vigent de fa molts anys. Si consultes la llei integral del 2004, ja s’hi preveu. Totes les lleis, tant la catalana com l’estatal, tenen aquesta obligació. Després hi ha el Conveni d’Istambul, que és del 2011, en vigor des del 2014, que preveu aquesta obligació. —I què s’hauria de fer perquè es complís? —Cal voluntat política, que el Consell General del Poder Judicial comenci a sancionar els jutges que emetin vots particulars com el de la Manada o sentències en les quals es tolera la impunitat d’una agressió perquè la dona duia minifaldilla. Que s’impliqui en aquesta formació, que ha de ser no únicament en l’accés a la judicatura, sinó en tots els jutges que administren justícia. No solament toquen aquesta matèria els jutges especialitzats en violència sobre la dona. De fet, tota la violència sexual resta fora dels jutges especialitzats en violència cap a la dona. Els jutges de menors també reben una allau de violències sexuals i no tenen aquesta formació característica. Vaig llegir la proposta de redacció i l’expressió ‘formació obligatòria’, que seria el component vinculant, no hi és. Sí que es diu que determinats jutges, per a romandre al seu càrrec, haurien d’accedir a aquesta formació. Tampoc no s’especifica què s’ensenyarà ni la llargada de la formació. I, la cosa més important: haurien de deixar-hi participar els col·lectius feministes. A més, la batalla real és la de la resistència ideològica. Un jutge pot tenir tots els coneixements del món, però si no incorpora aquesta perspectiva de gènere que diu que tenen l’obligació de vetllar pels drets de les dones, no anirem enlloc. He estat a judicis on la dona explicava el moment de la violació, plorant i fent un esforç descomunal i el tribunal s'hi adreçava i li deia: 'Ja n'hi ha prou, ja n'hi ha prou' —No hi ha res per a ser optimistes en aquest terreny, doncs? —Ja hi ha les primeres sentències que incorporen la perspectiva de gènere, però trigarem pel cap baix cinc anys perquè hi hagi un cert rodatge. Hi ha hagut precedents com el cas d’Ángela González Carreño, un cas sagnant de negligència de l’estat espanyol que va ser condemnat per instàncies internacionals. Ella es va separar del marit i denunciava davant totes les instàncies que ell amenaçava de fer-li mal atacant la criatura. Ella volia que no pogués veure-la si no era en certs punts de trobada i amb el suport d’un tècnic. Tothom li deia que era una exagerada i que la violència masclista no l’impedia de ser bon pare. Al final, ell va matar la nena. Això va recórrer totes les instàncies estatals en l’àmbit judicial i, finalment, l’estat va ser condemnat a indemnitzar la dona i fer tot un seguit de canvis que també incloïen la formació dels operadors jurídics. L’estat espanyol, però, va dir que en faria cas omís i no ho compliria. És un cas acreditat d’error estructural del sistema: ella havia fet desenes de denúncies per dir que l’home mataria la nena, que la mataria. Fins que la va matar. En un cas acreditat d'error estructural del sistema, ella havia fet desenes de denúncies per dir que l'home mataria la nena, que la mataria. Fins que la va matar. —Hi ha una sensació d’immensa distància entre la justícia i els ciutadans. És així? —No. Els jutges són un reflex de la població que tenim. Ara que la Manada és en llibertat, ja veurem totes les mostres de suport i solidaritat que hi ha, que criminalitzen la dona, que diuen que ella va provocar, que no va ser clara en els termes, que hi havia consentiment, que són totes unes fresques, que es prenen quatre copes i van provocant… Per a evitar Manadas, el que realment funciona és que hi hagi un rebuig social a tot arreu. Hi ha un llibre que ha escrit Nerea Barjola sobre això, Microfísica sexista del poder: el caso Alcàsser y la construcción del terror sexual. —Què explica? —Com el relat social que va emergir amb el cas Alcàsser als noranta ha anat construint tota aquesta retòrica de terror sexual que fa que les dones ens inhibim, per por, de sortir a l’espai públic. Així, les que hi accedeixen coneixent aquest relat són considerades dones mereixedores d’aquest resultat perquè s’han posat en perill. En comptes de llançar el missatge de ‘no violeu’, ens llancen el de ‘us heu de protegir’. Et diuen que has d’anar amb compte, no beure, no anar vestida de segons quines maneres, no anar amb nois més grans, no pujar al cotxe de ningú… I si ho fas, ja saps què et trobaràs. Dins la falta de perspectiva de gènere també hi ha la responsabilització de les dones. És el cas del vot particular de la Manada, el jutge que va veure una gresca sexual consentida. És un cas de manual per a veure quines dues mirades es poden aplicar a la justícia. Però no és que es pensi d’una manera o una altra, és que hi ha obligacions internacionals que s’incompleixen. Formar amb perspectiva de gènere no és cap opció, és una obligació.

Summary: Laia Serra: ‘Fins i tot en els casos de violència sexual que guanyem, les dones no els tornarien a denunciar’


Amadeo Ferrer ha sigut triat president de Caixa Popular pel consell rector de l’entitat fet avui. La vice-presidència li correspon a Nieves Montoya i la secretaria a Vicent Llácer, tots dos socis de treball de l’entitat. Com és habitual, el càrrec s’ha designat entre els representants de les cooperatives sòcies amb presència en el Consell Rector, integrat per les cooperatives Consum, Divina Aurora, Florida Centre de Formació, Grafimar, Grup Sorolla i La Nostra Escola Comarcal, detalla l’entitat a través d’un comunicat. Després de l’elecció, Amadeo Ferrer, que ja va ocupar la presidència del Consell Rector de l’entitat financera des de l’any 2001 al 2009, ha manifestat sentir-se ‘il·lusionat i compromès amb el projecte cooperatiu de Caixa Popular’. ‘Continuaré treballant pel cooperativisme i pels valors, per a seguir impulsant el model sòlid, solvent i professional de banca cooperativa, valenciana, amb valors, social i diferent que representa Caixa Popular’, ha asseverat. En l’actualitat, Amadeo Ferrer, que substitueix en el càrrec Benet Delcán, mort recentment, ostenta la Direcció Financera i de TIC en Consum i és membre de l’Equip de Direcció d’aquesta cooperativa. És llicenciat en Ciències Econòmiques per la Universitat de València i entre la seva formació destaca el Programa de Desenvolupament Directiu PDD impartit per l’IESE. Beneficis D’altra banda, l’entitat financera valenciana ha presentat els seus resultats als socis cooperativistes en l’Assemblea General. En l’acte, al que van assistir unes 600 persones, es van presentar les dades més significatives del 2018. Caixa Popular ha obtingut uns beneficis de 12 milions d’euros, la qual cosa suposa un creixement del 20%, i situa la ràtio sobre ATM (ROA) en el 0,72. Ha finalitzat l’exercici amb uns dipòsits de 1.438 milions d’euros, la qual cosa representa un increment del 7% pel que fa a l’anterior. Així mateix, Caixa Popular ha continuat la seva política activa a l’hora d’oferir finançament a les empreses, cooperatives, comerços, autònoms i famílies valencianes. L’entitat ha concedit un total de 8.155 noves operacions d’inversió als seus clients. Les inversions creditícies s’han situat en 991 milions d’euros, la qual cosa implica un creixement del 14,70, respecte al 2017. Les dotacions al Fons d’Insolvència de 8,14 milions d’euros, situa la cobertura total de la Morositat en un 54%, amb un descens de la ràtio de mora fins al 5,95%. Al tancament de l’exercici, el Marge d’Interessos s’ha situat en 33 milions d’euros, amb un increment del 5%; i el Marge Brut en 51,53 milions d’euros, amb un augment del 13%. La Ràtio d’Eficiència s’ha situat en 59,70. En 2018 Caixa Popular va aconseguir 193.890 clients, la qual cosa implica un creixement de 3.890 nous clients. A més, el 67% del total de clients ja són usuaris de Ruralvía, la banca digital de l’entitat que combina la més moderna tecnologia i tota la capacitat de desenvolupament que ofereix pertànyer al Grup Caixa Rural. En aquest moment, el 77% de les operacions que fan els clients ja es realitzen a través dels canals digitals o d’autoservici. Augment d’empleats L’augment de la cooperativa també s’ha reflectit en l’equip humà, amb quatre nous llocs de treball creats l’any. Caixa Popular compta amb una plantilla de 326 persones, on la major part d’ells són Socis de Treball de l’entitat, és a dir propietaris d’aquesta. L’entitat continua oferint cobertura financera a les poblacions valencianes i manté el seu pla d’expansió. Amb un total de 73 oficines, en el 2018 va obrir dues noves oficines en el barri de Russafa a València i a Requena. En aquest exercici ha obert nova oficina a Villena i a Tavernes de la Valldigna.

Summary: Amadeo Ferrer, nou president de Caixa Popular


El catedràtic de Química Jaume Puy ha pres possessió avui com a nou rector de la Universitat de Lleida (UdL). Puy, que pren el relleu a Roberto Fernández al capdavant de la universitat lleidatana, ha fixat com a reptes de la UdL per als pròxims anys consolidar la docència i donar un pas endavant en recerca, entre altres. Per això, ha reclamat el suport de les institucions i del conjunt de la societat lleidatana. L’acte l’ha presidit la consellera d’Empresa i Coneixement, Àngels Chacón, qui ha expressat el compromís del govern per trobar les fórmules per compensar el sistema d’universitats públiques i perquè aquesta col·laboració que demanen ‘es pugui veure concretada’ econòmicament. El nou equip rectoral presidit per Jaume Puy -amb set dones i vuit homes – està format per Maria Dolors Toldrà (secretària general), Olga Martín (vice-rectora de transferència i innovació), Paquita Santiveri (vice-rectora de qualitat i innovació docent), Montserrat Rué (vice-rectora d’estudiantat i ocupabilitat), Montserrat Gea (vice-rectora d’internacionalització), Joaquim Ros (vice-rector de recerca), Francesc Giné (vice-rector política i ordenació acadèmica), Josep Maria Miret (vice-rector de personal acadèmic), Narciso Pastor (vice-rector d’infraestructures), Joan Busqueta (vice-rector de cultura i d’extensió universitària), Paco Garcia (vice-rector de coordinació institucional i planificació estratègica), Núria Camps (coordinadora de compromís social i igualtat), Marta Oliva (coordinadora de transformació digital), Ferran Badia (coordinador del Campus Universitari d’Igualada-UdL), i Estanislau Fons (coordinador de comunicació, difusió i premsa). Durant l’acte, el col·lectiu de doctorands en lluita de la UdL ha desplegat una pancarta reclamant que s’acabi la precarització i un nou reial decret que reguli les seves condicions laborals.

Summary: Jaume Puy pren possessió com a nou rector de la Universitat de Lleida


El gegant d’Internet Google ha acceptat avui pagar un total de 965 milions d’euros a l’estat francès per solucionar una disputa que mantenia amb l’estat pel que fa al pagament d’impostos. En concret, pagarà una multa de cinc-cents milions d’euros i quatre-cents seixanta-cinc milions en impostos. ‘Hem arribat a un acord pel que fa als assumptes fiscals que han tingut lloc a França des de fa uns anys. Els acords comprenen un pagament de 500 milions d’euros que ha estat estipulat avui per un tribunal francès, així com 465 milions d’euros en impostos addicionals que havíem acceptat pagar’, ha explicat un portaveu de la companyia en un comunicat. ‘Seguim creient que la millor manera de proporcionar un marc clar per a les empreses que operen a tot el món és la reforma coordinada del sistema fiscal internacional’, ha agregat Google. La fiscalia financera francesa (PNF) va començar aquest procediment el 2015 i va acabar acusant l’empresa ‘d’evasió fiscal agreujada’ per haver eludit el pagament de cent vuitanta-nou milions d’euros en impostos entre el 2011 i el 2016. No obstant això, la disputa s’ha solucionat per un procediment jurídic de l’estat francès que permet a Google acceptar el pagament de la multa sense haver d’anar a judici ni declarar-se culpable de l’acusació.

Summary: Google pagarà gairebé 1.000 milions d’euros a l’estat francès per resoldre una disputa fiscal


Un grup d’activistes antimilitaristes han protestat aquesta matinada contra l’atracament al port de Sagunt del vaixell de càrrega Bahri Abha, que pot portar armes de l’Aràbia Saudita des dels Estats Units per a la guerra del Iemen. Quatre persones han aconseguit d’entrar al recinte del port, però agents de la Guàrdia Civil els han expulsat a l’exterior. La seva intenció, segons que ha explicat Antimilitaristes-moc, era enfilar-se a diverses estructures de la zona de càrrega per a desplegar pancartes amb els lemes ‘Stop war’  i ‘La guerra comença ací’ per a interferir de manera no violenta en les operacions del vaixell. Després de fer l’escala, el vaixell ja ha salpat i ha continuat la seva ruta. Al migdia s’hi ha convocat una nova concentració de rebuig al vaixell al port amb el lema ‘No volem ser còmplices’. Les organitzacions pacifistes convocants adverteixen: ‘La guerra comença ací amb el transport d’armament saudita.’ Les organitzacions consideren paradoxal que es negui l’auxili i atracament de barques carregades de persones que fugen de les guerres que s’alimenten amb les armes d’aquests vaixells: ‘Abandonem vides humanes en canvi de negoci. La nostra societat no està representada en aquestes accions, es caracteritza per la seua solidaritat.’ En el Dia Internacional dels DDHH el vaixell saudita Bhari Abha a atracat al port de Sagunt i ha efectuat les seues tasques previstes de càrrega.A la porta del recinte, un nombrós grup d'activistes d'Amnistia Internacional i d'altres ONGs han protestat contra el tràfic d'armes. pic.twitter.com/2UTPL6yqxI — Amnistia València (@AmnistiaVLC) December 10, 2019 També s’hi ha posicionat en contra el Centre Delàs d’Estudis per a la Pau, que va demanar tant als ajuntaments valencians com a la Generalitat i a les autoritats portuàries que no acceptin d’oferir port segur al Bahri Abha. ‘El govern espanyol va permetre al maig que un vaixell saudita isquera de Santander carregat amb armes’, recorden. Justament, l’Ajuntament de Sagunt (Camp de Morvedre) va demanar a l’Autoritat Portuària de València (APV) i al Ministeri de Defensa espanyol que prenguessin les mesures necessàries perquè no atraqui al port, fet que no ha arribat a passar. El govern municipal va denunciar la manca d’informació i va demanar de tenir accés a totes les dades, atès que és ‘un tema que genera alerta pública i preocupació entre la ciutadania’. En cas que el vaixell transporti armes, Sagunt havia reclamat que no hi fes escala de cap manera. ‘És un port obert a tota mena de mercaderies i negocis que en cap cas ha de convertir-se en un port per al comerç internacional de material armamentístic, especialment si no se’n sap l’ús final’, va dir l’ajuntament. Alhora, va refusar que el port s’utilitzi per al transport internacional d’armes per a conflictes bèl·lics o per a maniobres militars. Al port hi ha una regasificadora i una empresa de fertilitzants i productes tòxics, de manera que amb l’entrada d’aquestes mercaderies ‘augmentaria considerablement el risc de la població i de l’entorn’.

Summary: Sagunt s’oposa a l’atracament d’un vaixell que podria portar armes per a la guerra del Iemen


Paco Camarasa (València, 1950) és possiblement una de les persones que més saben sobre novel·la negra de l’estat espanyol. Va obrir la llibreria Negra y Criminal a la Barceloneta i fins a l’edició d’enguany ha estat comissari del BCNegra, que es fa aquests dies a Barcelona. Avui mateix ha anunciat que deixa el càrrec però quedarà el seu llegat. Durant els darrers anys ha estat un dels responsables directes de la recuperació de la novel·la negra a tot l’estat espanyol. Ara, a més a més, acaba de publicar Sangre en los estantes amb Destino, un llibre si més no singular, que va aparèixer just quan es va anunciar que Camarasa tenia un càncer. —Per què un llibreter de sobte necessita fer un llibre i que aquest sigui Sangre en los estantes, un producte híbrid entre història de la novel·la negra, assaig i memòries de llibreter? —Doncs perquè des de feia quatre o cinc anys cada estiu em proposava d’escriure una història de la novel·la negra perquè els clàssics com els de Xavier Coma, el de Symons o el de Vázquez de Parga s’havien exhaurit. Però llavors arribava el dia a dia i me n’oblidava. Quan vàrem tancar la llibreria, la Montse  em va insistir molt i jo vaig dir que després d’aquell BCNegra el faria. Va coincidir que l’Emili Rosales em va proposar que escrivís el llibre que jo volgués i amb la Montse, que per cert és l’autora del títol, vàrem decidir que en lloc de fer un llibre clàssic explicaria què entenc per novel·la negra a través dels diferents autors, perquè això em permetia de combinar els tres gèneres. —I al final, endreçat per ordre alfabètic… —És el que ens agrada als llibreters. Ens perd l’ordre alfabètic, tot i que als anys setanta algunes llibreries endreçaven els llibres per editorials… —Amb aquest llibre tancau una època? —Crec que és el darrer acte de servei que ha fet la llibreria Negra y Criminal. Continuaré fent tasques de difusió del gènere negre, com la carta del llibreter i els clubs de lectura, però amb la malaltia he de decidir què faré. La carta de recomanació que envio als lectors cada setmana la continuaré fent, perquè serveix per a donar notícia de llibres que existeixen; crec que és útil perquè es publica cada vegada més i són llibres sense referències. Però no sé què faré perquè ara la meva salut m’ocupa molt de temps. —Una de les crítiques que es féu sovint a la vostra llibreria és que el català pràcticament no hi era representat… —És que quan vam obrir hi havia poca novel·la negra en català. Hi havia coses introbables de segona mà i per això el 2002 teníem més llibres antics que no pas nous. A la llibreria el llibre en català era subvencionat, vull dir que en teníem més exemplars que no pas venda. I és cert que a poc a poc les coses canviaren i hi havia més oferta. —Sempre parlàveu d’aconseguir llibres… —Anàvem molt als mercats, a Sant Antoni, i de vegades compràvem biblioteques. També compràvem fora de Barcelona, a Lleida o a Tarragona, però havíem de fer d’arqueòlegs. A les biblioteques particulars que ens oferien no hi havia pràcticament obra en català, excepte la segona època de la Cua de Palla. —El director de la Bòbila, Jordi Canal, diu que els sud-americans escriuen millor que els castellans i aquests millors que els catalans. Hi estau d’acord? —Depèn. Si agafes Padura, o els millors argentins i xilens, potser sí. Crec que els catalans encara no han donat tot el que poden donar en el gènere. Però deixa’ls cinc anys i en parlarem. Quan es normalitzin ja exigirem. Ara no es pot exigir el mateix perquè la tradició és la que és. I hem de tenir en compte que de Sud-amèrica ens arriba només el que és molt bo. —Heu sobreviscut a dotze edicions del festival BCNegra i heu sobreviscut a socialistes, convergents i comuns… —L’administració no és mai cap problema. No m’han dit mai res ni dels discursos inaugurals ni de la programació. Només es fixen molt que les armes i l’alcohol no surtin al cartell promocional, però m’han donat llibertat absoluta, fins i tot per parlar de corrupció amb el cas Pujol i governant Convergència… —Diuen que va ser l’administració Trias que va introduir el pagament de la moderació de les taules rodones… —Era una vella reivindicació del festival i no recordo qui ho va introduir, però era imprescindible. —Quin autor estau més content d’haver convidat? —Don Winslow quan només havia publicat la primera edició d’El poder del perro, que llavors era més complicat d’encertar. I Henning Mankell i en Camilleri, que va costar molt i que si va venir va ser per la implicació des del primer moment d’en Pau Vidal. Crec que no li ho hem agraït prou. —I a qui us agradaria portar? —La Fred Vargas, que és una dona molt rara, però que si té un dels seus dies genials pot estar realment molt be. —Sou jurat d’algun premi literari, i en concret del premi Internacional de Novela Negra RBA. Hi ha cap novel·la negra que valgui 125.000 euros? —No. —I doncs? —És un problema de l’editorial, que gasta els diners com vol mentre que tenia una de les millors col·leccions de novel·la negra i la deixen perdre. —En canvi, el premi en català és de 5.000 euros… —Està bé. Actualment en català no es donen aquests avançaments. —En el vostre llibre no us comprometeu per definir què es la novel·la negra… —És que això és el llibre d’un llibreter que dóna pistes de lectura. No és un diccionari i, per tant, no vol definir res. Però al final tot és explicat. Us posaré un exemple: els americans sempre diuen la marca de cervesa que beuen i mai la de whisky. Només diferencien entre escocès o bourbon. Els europeus especifiquen el whisky i no diuen res de la cervesa. Jo ho mostro i que cadascú en tregui les conclusions. —El vostre llibre causa frustració. —Per què? —La frustració de veure que ens queden tantes coses per llegir i que la immensa majoria són descatalogades… —Sempre hi ha les biblioteques, perquè les editorials trinxen els llibres a una velocitat de vertigen. En dos anys els descataloguen… —Fernando Marías diu que el boom de la novel·la negra és un 90% d’autors barallant-se per vendre nou-cents exemplars i considerar que és un èxit… —I tira molt amunt, em semblen molts exemplars. El problema que hi ha en castellà és que trobem molta gent a qui agrada ser autor però no li agrada escriure. Hi ha gent a qui agrada escriure i alguns altres que volen ser autors. És una contradicció molt gran. Amb nou-cents exemplars venuts, només s’aguanten les petites editorials, però mai els escriptors. El problema és de falta de demanda i sobretot de falta de biblioteques com la Bòbila. Cal que el gènere entri molt més a les biblioteques. —I als mitjans de comunicació? —No cal, els mitjans no es recuperaran, si més no els de paper. —Fa uns quants anys asseguràreu que els escriptors espanyols el que feien era perdre el temps a Facebook… —I és cert, esperen tot el dia els comentaris de Facebook i de Twitter i el que haurien de fer és llegir. En general els escriptors espanyols són poc llegits, sobretot si els compares amb els nòrdics. I el problema no és el fet de sortir o quedar-se a casa, sinó del que fas quan et quedes a casa. Cal llegir molt més. —La vostra llibreria va morir com a conseqüència de l’èxit del gènere negre? —I tant. I de la comoditat de la gent. Aquí, durant les grans fires, venia la gent a la botiga a triar i a mirar, però quan el gènere s’ha fet més present a les llibreries a la gent ja li està bé i es queda a la vora de casa. Al final només venia la gent que buscava coses rares. —Si hi ha un autor que heu reivindicat força vegades és Manuel Vázquez Montalbán. Què us sembla que en Carlos Zanon recuperi el personatge de Carvalho? —Confio molt en el Carlos Zanón. M’agrada el que ha escrit fins ara, de prosa. De poesia no en gaste. I vull saber què farà. La resta és més complicat perquè els hereus tenen la responsabilitat no sols econòmica sinó d’un llegat que és molt important i hi ha bones operacions al darrere que ens serviran per a recuperar un personatge essencial que era vergonyós que a principi del 2016 no es pogués trobar. Carvalho es un símbol i a mi em sembla bé perquè qui ho farà és Zanón. —Però el 70% de la sèrie no és gran cosa. —Però hi ha joies. Los mares del sur és una grandíssima novel·la.

Summary: Paco Camarasa: ‘En general, els escriptors espanyols són poc llegits’


Els governadors de Nova York i Califòrnia (Estats Units) i el govern de Baviera (Alemanya) han ordenat el confinament de la població per a fer front a la pandèmia del coronavirus 2019. Califòrnia ja va anunciar ahir el confinament, igual que el Tirol, el principal focus de contagi a Àustria. Al Brasil, l’estat de Rio de Janeiro també s’ha confinat. A Califòrnia, que va anunciar-ho ahir, i Nova York, només serà permès que vagin a la feina els treballadors de serveis essencials. La població només pot sortir de casa per comprar menjar, anar a la farmàcia i al banc. Andrew Cuomo, governador de Nova York, ha anunciat la signatura del decret. #BREAKING: I will sign an Executive Order mandating that 100% of workforce must stay home, excluding essential services. This order excludes pharmacies, grocery stores, and others. — Andrew Cuomo (@NYGovCuomo) March 20, 2020 El govern de Baviera ha anunciat el confinament de la població per a frenar l’expansió de la Covid-19. La població restarà en aïllament domiciliari durant un període de temps encara per definir, però podrà sortir a passejar i a fer esport individualment o amb nens. D’aquesta manera, l’executiu bavarès s’ha avançat a la reunió de presidents dels lands alemanys prevista demà i destinada a prendre aquestes decisions. A Itàlia, on es van confinar quatre regions del nord i després el país sencer, el govern de la Llombardia ha demanat a Roma que intervingui l’exèrcit perquè la gent no obeeix les ordres de mantenir la quarantena. A més, el batlle de Florència ha demanat més restriccions.

Summary: Nova York, Califòrnia, Rio de Janeiro i Baviera ordenen el confinament de la població


Triar nou nom pel nou partit ha costat gairebé tres dies. Tanmateix, el canvi d’imatge en els canals comunicatius de l’antiga CDC ha estat gairebé instantani. El compte de Twitter ha canviat totes les referències a Convergència i ha adquirit la denominació de @Pdemocratacat. Han desaparegut, per tant, la imatge del somriure que s’ha identificat els convergents els darrers anys. El nou partit encara no té logo, per això ara utilitza un fons blanc on es pot llegir ‘Partit Demòcrata Català’ en lletres negres i senzilles. La imatge que encapçala el compte és un ‘Hola’ al nouvingut. A Twitter, però, ja fa temps que existeix un compte anomenat ‘Partit Demòcrata Català’. Aquest PDC, no obstant això, té una visió política totalment contrària a la independència. Tanmateix, es tracta d’un compte residual que no s’actualitza des del 2013 i només té 19 seguidors. Fins fa poc l’antiga Convergència n’era un.

Summary: El Partit Demòcrata Català esborra els rastres de CDC


El PDECat ha engegat aquest cap de setmana el procés participatiu per debatre el futur de la formació i la ‘utilitat’ dels partits polítics al context actual. ‘Pretén ser un debat franc, sense apriorismes ni limitacions entre tots els membres del partit’, apunta la formació en un comunicat. Sota el nom ‘Encarem el futur’, cada comarca celebrarà com a mínim una trobada, que s’allargarà fins a finals de setembre, quan es faran arribar les conclusions definitives a l’Executiva Nacional del partit. Les primeres assemblees amb la militància han estat aquest dissabte al Bages, el Vallès Oriental, el Vallès Occidental i el Pla d’Urgell i el partit afirma que hi ha hagut ‘una important participació dels associats i els càrrecs electes i orgànics’. Les pròximes trobades seran a la Noguera, el Solsonès, l’Anoia, l’Alt Camp, la Conca de Barberà, el Tarragonès, el Baix Ebre, la Terra Alta i els districtes de Gràcia, Horta-Guinardó, Nou Barris, Sant Andreu i Sant Martí. En una d’aquestes primeres torbades hi ha participat el president del PDECat, David Bonvehí, que va reunir-se amb la resta de militants del Bages. El dirigent va assegurar que estava ‘molt satisfet’ per ‘l’èxit’ de participació i va fer una crida a l’assistència dels associats a les assemblees.

Summary: El PDECat obre un procés participatiu per debatre el futur de la formació


We have entered a decisive phase in Catalonia’s independence process. After last week’s declaration in parliament was put on hold by Catalan president Carles Puigdemont, we have entered an uncertain period with a call to dialogue which the Spanish government has hastened to reject. The Spanish authorities have announced the first legal steps to invoke Article 155 of the Spanish Constitution, which might impose Madrid’s direct rule on Catalonia. At this crucial point in time, Catalonia’s police force (the Mossos d’Esquadra) may play a critical role, as they did on the day of the referendum. We meet Catalan Interior Minister Joaquim Forn to discuss the present and future security challenges that Catalonia is facing. Will there be a clash between the various police forces, if two competing legal frameworks co-exist? We start our conversation by asking him about the muddle this past week. —Are we independent yet, or not? —Parliament approved the declaration of independence and then put it on hold. Therefore, the declaration was approved, merely its effect has been suspended. I feel it is important to stress this point because we had never got this far in the history of Catalonia. A majority voted for independence in the referendum held on October 1. This allows us to proclaim independence and put that on hold, following the president’s request. It’s an important step that anticipates everything that will eventually unfold very soon. —And what do you expect will happen? —I can understand that some people may not sympathise with the decision we have taken. It is important because there was a clear Yes win in the referendum, but it is equally important to give dialogue one more chance after having listened to the appeals we have received at home and abroad. We will see whether there is any chance of reaching an agreement. Many international actors who are critical for the future recognition of our country had asked us to agree to this gesture. That’s the whole idea. —Despite Puigdemont’s gesture, Madrid has begun preparations for Article 155. How should Catalonia respond? —Without haste. Spain feels right at home when it comes to rejecting dialogue. We must be patient and make the most of this moment. The president has suggested that each government appoints two representatives who would then accept a mediator. It is a very clear, unconditional offer. We must stick to our offer and let Madrid choose between dialogue or crackdown. —The cruise ships docked in Barcelona and Tarragona where the Spanish police are quartered have extended their lease another eight days. How do you feel about that? —They are still stuck on the path of fear and threats. When it comes to security issues, there is something even more worrisome. It’s not just about these police officers staying in our ports. That is bad enough, because my government has asked them to leave, as they are not needed. All they’ve done is stir up trouble and make people uneasy. We had predicted what’s happened eventually. But, as I was saying, there’s more to it. There is a clear attempt to take back Catalonia’s powers on security matters. These powers are enshrined in our Statute. We had mentioned how, in the aftermath of the terrorist attacks on August 17 which the Spanish PM and his deputy lived through from the ministry’s HQ in Barcelona, the Spanish state simply went missing in Catalonia on all security matters. They realised that and now they are striving to take back those powers. —Has your ministry estimated how many Spanish police officers there are in Catalonia at present? —No. All we know is what they have told us. They claim there are ten thousand officers. I believe that figure has gone up and down depending on their specific needs at any given time. When they needed police in Aragon or the Valencian Country, they’ve had to send them from Catalonia. Easily they have ten thousand officers based here. —Did the Mossos d’Esquadra ignore the instructions issued by the judge on the day of the referendum? —Not at all. The Catalan police did a great job of carrying out their duties following the instructions they had received. It was a court order that I disagreed with, but the Mossos d’Esquadra have always obeyed every order they’ve received from a judge. What sets apart our model is the way a court order is complied with. We did it in a wholly transparent manner. I’d like to point out that two or three days before the referendum we had already explained how the Catalan police would go about things. It was explained in a totally transparent way. Mossos d’Esquadra shut down polling station without the use of force and without injury. Their performance was impeccable. —Has the Catalan police force been taken over? —No. Obviously, it hasn’t. They tried to, in a very sloppy way. The prosecutor’s office decided to appoint a coordinator for all three law enforcement agencies in Catalonia . They picked someone (Pérez de los Cobos) close to the Spanish government’s Interior Ministry. I’ve said it before and I’ll say it again: he is a fascist, someone who sided with those who staged the far-right coup d’état led by Tejero in 1981. Everyone should realise what sort of people are leading the Spanish police, well into the 21st century. The fact that someone like that can run the police gets you thinking. These days he has played a very sad role, leading from the shadows. His performance in a coordinating capacity has been regrettable, more so because he ordered the raids by the Guardia Civil and the Spanish police. He is the main culprit of that situation. It is also true that Mr Millo  could have done something to stop it, but chose not to. His conduct was also very disappointing. Pérez de los Cobos will be held accountable for the violent events on the day of the referendum. —On the subject of security, is Catalonia ready for independence? Surely some steps still need to be taken to ensure full control … —We’re missing several things which are currently within the powers of the Spanish state. For instance, border control, immigration service, customs … all that is an important part which is presently handled by the Spanish police and Guardia Civil. The minute we become an independent country, we must be able to guarantee and deploy those services. The fact that we have an integral police force that is greatly appreciated in Catalonia —as well as abroad— is key. More so after the August attacks. We can guarantee the safety of the public in Catalonia, but also in Europe as a whole. You see, one of questions we are asked when we explain that we want to be independent is whether we can guarantee the security of the new state’s territory. We are pleased with the international recognition we have received because it shows that we have been working in the right direction for years. Our police force is on a par with the best worldwide. I should add that the Mossos enjoy massive recognition at present. After the attacks, as well as now. If there is one thing I am proud of, it is the huge recognition of the Mossos by the general public. —Is there work to be done in terms of information services and intelligence? —There is room for improvement. Nowadays global security challenges must be tackled with good intelligence, as well as sharing information with other countries and liaising with other law enforcement agencies. We have not had sustained access to police information from other countries. We are not allowed to liaise with foreign intelligence services. Actually, we’ve even struggled to get information from Spain’s own intelligence community. The chance to be independent would allow us to access all those information networks. This is essential to guarantee internal security in any country. —Accessing foreign information, sure, but do you also need your own intelligence service? —Yes, it is of utmost importance. We have the Mossos’ general information unit. Obviously, police work needs muscle nowadays, but intelligence is a basic component to perform effectively. No country or police force would give that up. —Spain has denied the Mossos access to international police intelligence and coordination efforts. Has that changed since the attacks on August 17? —Believe it or not, nothing has changed. In fact, certain things have actually got worse. We all recall what happened when some information was leaked to certain media those days. Where did the tip-off come from? From Spain’s CITCO (Intelligence Centre for Counterterrorism and Organised Crime). And, what a coincidence, CITCO is led by the same person who headed UDEF  when they fabricated reports to smear Artur Mas and Xavier Trias. We have had to deal with huge difficulties. And after the August attacks, we have not received any further European-level alerts. There are people who use security for their own partisan ends, and that is unacceptable. —At what point will the Mossos start protecting Catalans from the violent attacks by Spain’s Policía Nacional and Guardia Civil? —I understand that people are wondering about that. But we must do things properly. Today’s law is Spanish and, despite our powers, those police forces are allowed to operate in Catalonia. Obviously, they cannot do so like they did on October 1. We have filed a complaint. But we are a responsible government and the worst disservice we could do the Mossos would be to allow a clash between police forces. We must be responsible and try to resolve problems by political means. There is no point in keeping all those police officers in Catalonia. As an integral police force, we must undertake all duties to do with general policing. If that is respected, we won’t encounter the same problems again. —Considering the Spanish state’s crackdown strategy, a conflict cannot be ruled out. —No doubt there will be difficult, complex situations. But they will need to be dealt with professionally and in good faith. We have the experience of other countries before us and, provided there’s goodwill and the new political reality is accepted, there will be no clash between the various police agencies. —Do the Catalan police and your ministry receive support from abroad on security matters? —We have shared experiences with some nations. That is to be expected, because ours isn’t the number one police force in the world. There are many others we can learn from and we can share our experiences with. This sort of exchange is very positive. There are police officers that come to Catalonia to learn. We have high standards here and, therefore, there are police officers who want to come over and learn from us. It is a normal exchange.

Summary: Minister Forn: ‘Everyone should realise what sort of people are leading the Spanish police’


El Centre Criptològic Nacional (CNN), que depèn del Centre Nacional d’Intel·ligència espanyol (CNI) ha publicat una guia per a intentar desacreditar l’independentisme a la xarxa. Ho fa amb exemples anecdòtics d’usuaris de Twitter i amb l’objectiu de dirigir l’opinió pública. El document mostra una preocupació significativa a partir de l’1-O. Per això recorda que el 2017 el govern espanyol va crear una estratègia de seguretat atès el context sociopolític i arran de les crítiques contra la seva actuació el dia del referèndum, fent ús de la violència policíaca. Un intent de canviar el relat, com es va demostrar fa poques setmanes amb unes declaracions indecents de la secretària d’estat, Irene Lozano, comparant el referèndum de l’1-O amb una violació. La guia apunta dos exemples curiosos i anecdòtics per intentar minimitzar la categoria de la violència policíaca exercida per l’estat espanyol contra els catalans. D’una banda fa referència a una notícia publicada el primer d’octubre del 2017 pel canal d’origen rus RT News en la seva versió en castellà. Mostrava un seguit de vídeos i la titulava destacant la repressió brutal de la policia espanyola contra els votants del referèndum. Un enfocament que no agrada al CNI, que posa la peça com a exemple de desinformació. D’una altra banda, la guia també qüestiona la identitat d’alguns comptes a les xarxes socials. Sobretot, diu, durant el referèndum. I cita el perfil d’Iván (@ivan226622), un ciutadà asiàtic, diuen, de qui detallen totes les dades del perfil recordant el nombre de seguidors i missatges publicats. Després d’això el CNI denuncia que aquest perfil és fals i destaca que va fer un seguiment negatiu per a la imatge de l’estat espanyol durant els fets de l’1-O. A més el relaciona amb dos més (@rick888 i @bobbit2266) i suggereix que eren administrats per la mateixa persona o organització. L’informe també assenyala que Twitter va esborrar aquests comptes poc després, perquè, diu, eren falsos. La guia fa una relació d’idees per a justificar la tesi que defensa amb l’objectiu de controlar el relat intern i també a escala internacional. El document conclou que les institucions públiques espanyoles tenen l’obligació de desenvolupar les capacitats necessàries per a prevenir, detectar i neutralitzar allò que qualifiquen d’ofensives de desinformació contra l’estat espanyol. I convida les empreses privades a fer igual.

Summary: La guia amb què el CNI vol desacreditar l’independentisme a la xarxa


El candidat d’ERC a la batllia de Barcelona, Ernest Maragall, ha explicat que la formació ha demanat a la Junta Electoral espanyola que els permeti de celebrar un cara a cara amb l’alcaldable de JxCat a la capital catalana, Joaquim Forn, a la presó de Soto del Real. En conferència de premsa a l’Agència EFE, Maragall ha dit que vol que la conversa sigui ‘oberta’ a totes les candidatures i ha convidat a la candidata dels comuns Ada Colau i el dels socialistes Jaume Collboni a afegir-se al debat. Colau ha dit que accepta la proposta a la presó o ‘qualsevol altra situació’ que Forn ‘pugui exercir els seus drets civils i polítics’. ‘El que he de fer és anar a la presó de Soto del Real a contrastar amb Forn que és el candidat de JxCat’, ha argumentat. Maragall ha fet aquestes declaracions després que la número dos de JxCat Elsa Artadi hagi demanat un cara a cara amb el cap de llista republicà per debatre sobre el model de ciutat de Barcelona. Maragall va provar de reunir-se amb Forn divendres coincidint amb una vista que va fer al president d’ERC, Oriol Junqueras. En aquella ocasió no s’hi va poder reunir perquè Forn tenia una altra visita. En una atenció als mitjans, Maragall ja va expressar la seva voluntat de reunir-se amb ell per tal de contrastar el projecte de ciutat de cada formació.

Summary: Maragall demana a la Junta electoral de poder fer un cara a cara amb Forn a la presó


Alguns dels principals representants d’allò que es considera la intel·lectualitat espanyola, que expressen l’opinió política en diaris de referència, queden ben retratats en un llibre que acaba de publicar Ignacio Sánchez-Cuenca, professor de ciència política de la Universidad Carlos III de Madrid. El llibre ‘La desfachatez intelectual. Escritores e intelectuales ante la política‘ (Catarata) ha tingut un èxit sorprenent i s’ha exhaurit de seguida a la majoria de llibreries. Té un enfocament atractiu: desmunta la pretesa autoritat intel·lectual per a opinar sobre qüestions polítiques d’autors com ara Fernando Savater, Mario Vargas Llosa, Félix de Azúa i Javier Cercas. ‘Que els escriptors parlessin de literatura seria comprensible,  però tenen una tendència irrefrenable a escampar opinions sobre els temes més variats’, escriu Sánchez-Cuenca, que identifica dos dels temes més obsessius d’aquests autors: l’independentisme a Catalunya (sobretot d’ençà de l’esclat del procés) i el País Basc (ara ja no tant). L’autor els desarma tots i posa en evidència la poca solidesa i les barbaritats dels arguments que han arribat a defensar en articles d’opinió, tant en aquests temes com en alguns altres. Per exemple, Jon Juaristi escrivia el setembre passat al diari ABC: ‘Què saben els fugitius sirians? Saben que arribar al cor de l’Europa rica requereix arribar abans al cor dels europeus, i per això porten nens. Nens que llancen a l’altre cantó de fronteres teòricament infranquejables o que estiren a les vies del tren. Saben que a la seva terra d’origen aquests efectes patètics no valen, perquè als assassins baasistes o gihadistes un nen mes o un nen menys els importa molt poc, però als europeus els desperten sentiments de culpa que han d’eliminar com més aviat millor perquè estan convençuts que la culpa és tòxica i produeix càncer.’ O un altre exemple d’impacte, de Fernando Savater, sobre la tauromàquia: ‘Si a alguns dels sis milions de desocupats que hi ha en aquest moment al país se li ofereix de dur la vida que té un toro, és a dir, de viure en un dels paisatges més bonics del món durant pràcticament tota la seva existència, tractat amb cura i amb tota mena de comoditats, pertanyent a una espècie de la qual només una ínfima minoria anirà a la plaça i, després, en compensació per això, només ha de passar els últims quinze minuts de la seva vida dolents, que són probablement molts menys dels que probablement passarem nosaltres a la nostra vida, hi hauria una pila de gent que per tenir aquesta oportunitat acceptaria la vida del toro.’ O Félix de Azúa parlant de Zapatero: ‘Ha estat el pitjor dirigent que ha suportat Espanya des de Ferran VII.’ És a dir, pitjor que no pas Franco o Miguel Primo de Rivera, per posar dos exemples limitats al segle XX. Són exemples que, segons Sánchez-Cuenca, diuen molt de ‘la impunitat amb què opinen alguns dels nostres intel·lectuals, amb una barreja de frivolitat en els continguts i prepotència en la forma estilística.’ Considera que interpreten el reconeixement públic com una forma d’impunitat, ‘molt generalitzada a les lletres espanyoles’. L’independentisme català, la gran obsessió I veu que la gran obsessió d’aquesta intel·lectualitat és l’independentisme, que identifiquen i ataquen perquè el consideren, ‘sens dubte, el problema més greu al qual s’enfronten els espanyols’, segons que deia Fernando Savater. Sobre aquesta qüestió, l’autor fa una autocrítica. ‘He de reconèixer que durant un temps em vaig deixar endur pel vendaval antinacionalista i moralitzant, és a dir, que un lector amb paciència podrà trobar alguns articles meus del passat que incorren en la mena d’errors que assenyalo en el capítol;  no tenia encara prou lectures ni viatges per a advertir les fal·làcies que circulen amb més freqüència. En aquest sentit, tot i que alguns dels nostres intel·lectuals més destacats continuïn insistint que el nacionalisme es guareix viatjant o llegint,  molts dels arguments que formen part del repertori oficial de l’antinacionalisme visceral procedeixen d’una manca de claredat conceptual i d’una absència de lectures bàsiques sobre la relació entre democràcia i nació: són ells que haurien de desprendre’s del casticisme en les seves diatribes obtusament antinacionalistes.’ Aquests intel·lectuals parlen de feixisme, i de tribu, per a referir-se als independentistes. Mario Vargas Llosa, per exemple, ha declarat moltes vegades coses com ara que ‘el nacionalisme és un retorn a la tribu per a eludir la pròpia responsabilitat, és un defecte que només es pot combatre amb la cultura’. L’autor fa aquesta reflexió: ‘Mentre la bandera nacional voleiant al balcó d’un edifici públic del nostre estat ens resulta una cosa normal, que un grup nacional sense estat s’entesti a fer voleiar la seva bandera és per a molta gent una mostra indubtable de camperolisme i tribalisme.’ I deixa anar la reflexió següent: ‘No sembla que es pugui dir, per exemple, que el problema d’alguns dels acadèmics catalans que amb més vigor defensen la independència del seu territori sigui que el seu horitzó cultural o intel·lectual no va més enllà de les vegueries catalanes: quan analitzem el currículum d’alguns (Xavier Sala i Martín, Andreu Mas-Colell, Carles Boix, Jordi Galí, etc.) i el comparem amb el dels nostres antinacionalistes (els Espada, Savater, Juaristi…), tan castissos ells en els seus plantejaments, preocupacions i estil literari, resulta evident que el nacionalisme no té pas gran cosa a veure amb viatjar o no viatjar.’ Sánchez-Cuenca destaca un exemple que posa en evidència Javier Cercas. Poc després de la Via Catalana de l’Onze de Setembre del 2013, Cercas escrivia a El País: ‘Els partidaris del dret de decidir sostenen que, precisament per a això, per a saber si existeix, és indispensable un referèndum (en aquest fer, les enquestes no serveixen, com vam comprovar en les eleccions anteriors); però, abans d’utilitzar aquest recurs excepcional i imprevisible, qualsevol polític honest i prudent utilitzaria el recurs previst per la llei: les eleccions. Vull dir: unes eleccions en què tots els partits declarin, clarament i inequívoca, la seva posició sobre la independència.’ Les eleccions del 27 de setembre del 2015 es van presentar d’aquesta manera. Però Cercas mateix, en un article publicat durant la Diada del 2015, dos anys després de l’article anterior, abominava el 27-S: ‘No deu estranyar que l’última ocurrència de Mas consisteixi a prometre que aniran cap a la independència, després de les eleccions, sense haver-se encomanat a ningú, sense tenir la majoria de vots (només d’escons) i sense organitzar un referèndum sobre la independència (només sobre la constitució del nou estat). Aquesta barbaritat inqualificable, els nostres governants catalans l’anomenen radicalitat democràtica.’ Contradiccions i irritació en el procés de pau basc Abans de l’esclat independentista català, la gran obsessió d’aquests intel·lectuals era el País Basc, amb una gran hostilitat envers l’esquerra abertzale, amb atacs furibunds contra els passos decidits cap al procés de pau. I hi ha contradiccions. És sorprenent el canvi rotund de posició de Fernando Savater, que durant els primers anys de la transició havia expressat comprensió amb l’esquerra abertzale. Recupera fragments d’articles de Savater a El País, com ara aquest del 1981: ‘Qualsevol solució d’alto-el-foc ha de procurar la col·laboració dels elements d’Herri Batasuna, molts dels quals no són partidaris apriorístics de la violència i la justifiquen menys cada dia, sense perdre per això el perfectament respectable radicalisme de les seves propostes polítiques.’ O aquest altre: ‘En un context polític embolicaire, àton i desesperançat, el ferment abertzale ha curtcircuitat l’habitual lladronici dels partits i centrals sindicals per a donar mostres suggestives d’espontaneïtat organitzativa i combativitat cívica. És un dels casos d’insubmissió popular més notables d’una Europa adotzenada i en regressió dretana.’ Tal com diu l’autor, tothom pot canviar de parer, d’ideologia o pensament. Però sorprèn que ara defensi una posició tan hostil amb l’esquerra abertzale, trenta anys més tard d’aquells grans elogis; que l’hostilitat arribés ara, quan l’esquerra abertzale feia un moviment sense precedents de distanciament respecte d’ETA i d’avenç ferm i unilateral, malgrat la pressió de l’estat espanyol, cap a la pau. I en aquest sentit fins i tot una figura decisiva en aquest procés de pau, el socialista Jesús Eguiguren, ha estat atacat amb duresa per aquesta intel·lectualitat espanyola. Diu Sánchez-Cuenca: ‘Eguiguren va aconseguir bastant més que no qualsevol intel·lectual o polític pròxim a les tesis de “¡Basta ya!”. Això no li ho han perdonat.’ Posa l’exemple impressionant d’un article de Jorge Martínez Reverte a El País, en què acusava Eguiguren de ‘posar la catifa vermella a ETA’, de ser ‘un enze treballador’. Un article que es publicava el mateix dia que ETA va anunciar la fi de l’activitat armada. Però és que només uns dies abans, recorda l’autor, ‘Fernando Savater havia intervingut en la presentació d’un documentari sobre la fi del terrorisme i va aprofitar-ho per a dir que Eguiguren era una “màquina d’equivocar-se”‘. I més, encara: Félix de Azúa el qualificava, dos dies després de l’anunci històric, de ‘mel·liflu valedor dels qui han defensat l’assassinat com a arma política’. La qüestió no és pas que hi hagi gent que opini d’aquesta manera, que tingui aquestes contradiccions o que pugui dir barbaritats, ni tan sols que les publiqui en diaris de gran difusió; el problema és, tal com destaca Sánchez-Cuenca, que tot això ho fan i ho diuen ‘els intel·lectuals de més prestigi i presència mediàtica en el conjunt d’Espanya, que adopten un to molt bel·ligerant, ple de certeses i amb un gran menyspreu envers els qui no opinen com ells.’

Summary: El joc brut de la intel·lectualitat espanyolista, al descobert: d’Azúa a Savater


El president de la Generalitat, Ximo Puig, ha explicat aquest matí en una entrevista a À Punt que en la decisió de suspendre les falles havia estat determinant el fet que es preveia una arribada massiva de turistes de Madrid, el principal focus de l’epidèmia pel coronavirus 2019 a l’estat espanyol. L’any passat, per falles, van visitar València 480.000 madrilenys, una xifra que, segons el govern, encara podia ser més alta enguany, paradoxalment, pel fet que s’han suspès les classes a les universitats de Madrid, precisament per l’epidèmia. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut La revelació, que per una altra banda era molt lògica, ha tingut un gran impacte al País Valencià. Les conseqüències econòmiques de la suspensió de les falles i la Magdalena són enormes. L’any passat, les falles van significar per a la ciutat una facturació que s’acostava als set-cents milions, especialment important per al gremi hoteler. La pregunta que ha començat a circular és si no hauria estat més sensat aïllar Madrid. En el moment que es va prendre la decisió de suspendre les falles i la Magdalena, a València hi havia 43 afectats pel coronavirus 2019 i a Castelló, només quatre, mentre que a Madrid n’hi havia 782. Cal posar la xifra en el seu context. La Comunitat de Madrid, tota sola, representa el 50% dels casos diagnosticats a tot l’estat espanyol: 1.024 sobre un total de 2.002. La següent comunitat autònoma amb més nombre de casos, el País Basc, en té 197. El Principat, en quart lloc, en té 125, mentre que el País Valencià en té 71, i les Illes en tenen 13. Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i els familiars Així doncs, el conjunt dels tres Països Catalans, sobre una població vora els tretze milions d’habitants, tenen 203 casos. La Comunitat de Madrid, amb sis milions d’habitants, en té 1.024. La comparativa amb el País Valencià tot sol encara és més impactant: amb cinc milions d’habitants, només té 71 casos. L’opció d’aïllar Madrid, com es va aïllar Milà Madrid és, sense cap dubte, el principal focus de l’epidèmia a l’estat espanyol, d’una manera molt destacada. La pregunta és per quin motiu no s’adopta una estratègia com la que va adoptar el govern italià respecte de Milà i Venècia. Per a contenir l’expansió del coronavirus 2019, el govern italià va prendre, en primer lloc, la mesura de confinar setze milions de ciutadans en una àrea que afectava la Llombardia i catorze províncies més del nord d’Itàlia. La zona confinada va incloure les ciutats de Milà, la indiscutible capital econòmica del país, i Venècia, una de les grans atraccions turístiques. La decisió es va prendre veient que la Llombardia acumulava la majoria dels casos. Coronavirus: per què rentar-se les mans amb aigua i sabó és tan eficaç? El 22 de febrer, un decret del govern italià posava en quarantena deu municipis de la Llombardia, xifra que es va anar ampliant els dies successius. I la nit del 7 al 8 de març, es prenia la decisió d’aïllar tota la Llombardia i catorze províncies més. En total, setze milions de persones, a les quals se’ls restringia el dret de viatjar. En aquell moment, 267 morts de les 366 registrades havien passat a la Llombardia, fet que el govern italià va fer servir com a argument per a justificar una mesura tan excepcional: l’objectiu era contenir la malaltia en el seu principal focus i mirar d’impedir que s’expandís per la resta de l’estat. Per comparació, avui, 31 morts de les 47 que hi ha hagut a l’estat espanyol han estat a Madrid, i sis al País Basc. Si ho sumem, en aquests dos territoris hi ha hagut 37 morts de les 47 totals. En canvi, al País Valencià només hi ha hagut un mort; tres al Principat i cap a les Illes. La publicació del decret del govern italià va comportar algunes lliçons. Les primeres hores va fer que hi hagués un moviment extraordinari de viatgers fora de la zona teòricament aïllada, bàsicament en trens cap al centre i el sud. Posteriorment, el govern italià va decidir d’aïllar el conjunt del país, enmig de fortes crítiques que consideraven que si el focus principal de l’epidèmia s’hagués aïllat a temps, no hauria calgut confinar tot el país. Què és el coronavirus: tot allò que n’heu de saber Una situació fora de control a Madrid? Aquestes lliçons no sembla que s’hagin après a l’estat espanyol. El govern de Pedro Sánchez no ha previst en cap moment l’opció d’aïllar Madrid i, de fet, segons Eldiario.es, fins i tot s’ha mostrat renuent a acceptar mesures com ara el tancament d’universitats i col·legis a Madrid, a més de centres d’oci de gent gran, cosa que van exigir de manera explícita les autoritats de la comunitat autònoma. Va ser dijous de la setmana passada quan la Comunitat de Madrid va observar que s’havien doblat el nombre de contagis en un sol dia, que el sistema hospitalari estava al límit i que hi havia focus descontrolats que no tenien traçabilitat sobre la forma de contagi. La Conselleria de Salut madrilenya tenia un estudi que pronosticava un salt a quinze mil casos si no s’adoptaven mesures dràstiques de seguida i va demanar al govern espanyol que les prengués. Però el ministre Illa s’hi va resistir amb arguments tècnics, polítics i econòmics, segons Eldiario.es. Finalment, la decisió del govern basc de tancar completament la xarxa escolar a Vitòria i Labastida va forçar el govern espanyol a acceptar la proposta del govern de la Comunitat de Madrid. La decisió es va prendre quan ja era indiscutible, tal com va reconèixer públicament Fernando Simon, director del Centre de Coordinació d’Emergències Sanitàries espanyol, qui va dir que la transmissió comunitària ja era ‘òbvia a Madrid i el País Basc’. La transmissió comunitària és la quarta fase de les cinc amb què l’OMS ha definit la transmissió de la malaltia. La primera és no tenir casos, la segona tenir casos aïllats, la tercera tenir grups de contagi controlats, com passa ara mateix al País Valencià i al Principat, i la quarta és la transmissió comunitària, en què ja no és possible saber qui contagia qui, amb la qual cosa el sistema de salut perilla de col·lapsar per no poder atendre la gran quantitat de casos que es declaren. Amb aquesta situació, l’alternativa òbvia i sensata és impedir els viatges i els desplaçaments de les persones situades en zones clarament afectades per la transmissió comunitària, que en el cas de l’estat espanyol són Madrid i una part del País Basc. Però davant el dilema d’impedir que quatre-cents mil madrilenys es traslladen lliurement a València per falles o suspendre les falles, ja s’ha vist quina ha estat la decisió presa. És evident que les falles s’havien de suspendre, per al control mateix de la situació a València, però alhora és xocant que no es prenguen unes altres mesures més evidents, com seria aïllar Madrid. Editorial de Vicent Partal: La clau és evitar el col·lapse del sistema de salut EN DIRECTE: L’impacte de la Covid-19, minut a minut El report diari sobre el coronavirus 2019: suspeses les Falles de València i les Festes de la Magdalena de Castelló

Summary: I per què no s’aïlla Madrid pel coronavirus, com es va fer amb Milà?


Els jugadors de la selecció xilena han decidit avui no disputar el partit amistós contra el Perú a Lima del 19 de novembre, en el marc de la crisi social que viu Xile d’ençà de fa ja gairebé quatre setmanes. El planter ha adoptat aquesta posició després d’una reunió realitzada en el Complex Juan Pinto Durán, on aquest matí Xile havia començat la preparació de l’amistós, ha informat l’Associació Nacional de Futbol Professional (ANFP). El seleccionador de Xile, Reinaldo Rueda, ha alliberat de manera immediata a tots els futbolistes, els quals ja estan a disposició dels seus respectius clubs. La situació social de país ha marcat la concentració de la selecció d’ençà de fa dies, i jugadors, com el migcampista Charles Aranguiz ja havien manifestat el seu desig de no jugar el partit. Per la seva part, el jugador del FC Barcelona, Arturo Vidal, també a la seva arribada a Santiago de Xile, va dir que donava suport a la ciutadania, però tanmateix mostrava la seva disposició a jugar i guanyar el Perú si es decidia continuar endavant amb el partit. El seleccionador havia convocat per a aquest partit exclusivament a jugadors que militen en clubs estrangers i va evitar incloure en la seva llista a futbolistes d’equips locals a causa que el campionat nacional fa tres setmanes que està suspès per les protestes socials. L’amistós davant el Perú és l’únic que té programat Xile en aquesta data FIFA perquè l’altre partit previst inicialment, contra Bolívia a casa, ja va ser suspès amb anterioritat. Comunicado oficial sobre el partido de #LaRoja ante Perúhttps://t.co/9gA6jytsFi — Selección Chilena (@LaRoja) November 13, 2019

Summary: Els jugadors de la selecció xilena es neguen a jugar per la crisi que viu el país


El president de la Generalitat, Quim Torra, rep a les dotze del migdia al Palau de la Generalitat el president espanyol, Pedro Sánchez. La reunió, la tercera després de la visita de Torra a la Moncloa el 9 de juliol de 2018 i de la cimera de Pedralbes el 20 de desembre del mateix any, ha de precedir el començament dels treballs de la taula de diàleg pactada entre el PSOE i ERC per a abordar les solucions per al conflicte polític entre Catalunya i Espanya. També arriba marcada per la proximitat de la convocatòria electoral a Catalunya, anunciada pel president Torra una volta el parlament aprovi el pressupost. La decisió de Torra la setmana passada, després de l’enèsima trencadissa entre JxCat i ERC al parlament per la retirada de l’escó del president, va fer trontollar la taula de diàleg. Sánchez va ajornar-la fins que es formés nou govern a Catalunya, però ERC va forçar-lo a rectificar. En una reunió exprés a la Moncloa, el portaveu dels republicans, Gabriel Rufián, va recordar a Sánchez que el suport d’ERC al pressupost del govern espanyol anava lligat als avenços que hi hagués a la taula de diàleg. El PSOE va rectificar el mateix dia, mantenint la reunió entre Sánchez i Torra i assegurant que la taula de diàleg començaria a caminar aviat, independentment del calendari electoral a Catalunya. En el si d’ERC va molestar profundament l’incompliment ‘flagrant’ del PSOE. L’acord signat per a facilitar la investidura de Sánchez recollia que la taula de diàleg s’havia de reunir quinze dies després d’haver-se constituït el govern espanyol, un termini que ja va incomplir-se, perquè la setmana passada els dos presidents encara no s’havien reunit. La trobada d’avui pot desencallar la data de convocatòria de la taula de diàleg. En una conversa telefònica el 9 de gener, Torra va traslladar a Sánchez la voluntat d’abordar les qüestions de fons del conflicte polític i va convidar-lo a encarrilar la taula de negociació. A la reunió del 15 de gener amb JxCat, ERC, la CUP, l’ANC i Òmnium Cultural, va acordar-se que a la reunió entre presidents es parlaria del dret d’autodeterminació, de l’amnistia i del fi de la repressió. Sánchez oferirà una conferència de premsa quan acabi la reunió, juntament amb la ministra de Política Territorial i Funció Pública espanyola, Carolina Darias. De no despenjar el telèfon a la reunió a la Generalitat L’última visita institucional de Sánchez a Catalunya va ser el 21 d’octubre, quan va visitar agents de la policia espanyola ferits a l’Hospital de Sant Pau. El personal sanitari va escridassar-lo i un dels seus escortes va mostrar una arma llarga als manifestants que protestaven contra la presència del president espanyol, en plenes mobilitzacions contra la sentència del procés. En una entrevista posterior, Sánchez va criticar la direcció de l’hospital per no haver-lo rebut. El Tsunami Democràtic també havia convocat aquell dia una seguda davant la delegació del govern espanyol, on Sánchez havia de reunir-se amb la delegada espanyola a Catalunya, Teresa Cunillera. Aquells dies, Sánchez era en plena campanya electoral pel 10-N i es negava a parlar per telèfon amb el president Torra. No tan sols no volia dialogar, sinó que durant la campanya va endurir el to contra l’independentisme. El resultat del 10-N va obligar-lo a pactar amb ERC per assegurar-se la investidura. Sánchez va passar de dir que hi havia un problema de convivència entre catalans a acceptar que hi havia un conflicte polític entre Catalunya i Espanya. També va haver de reconèixer Torra com a interlocutor i comprometre’s a reunir-s’hi en el marc de la taula de diàleg. Sánchez dilueix la reunió amb Torra La reunió al Palau de la Generalitat no serà l’única que mantindrà el president espanyol durant la seva visita a Catalunya. Sánchez té previstes reunions entre avui, a partir de les 17.00, i demà a la delegació del govern espanyol a Catalunya amb representants de Barcelona Global, Foment del Treball, la PIMEC, CCOO i la UGT per a abordar el nou pressupost espanyol, així com una reunió de treball amb el PSC. També té prevista una reunió amb la batllessa de Barcelona, Ada Colau. Quan Sánchez va traslladar la reunió del consell de ministres el 21 de desembre del 2018 a Barcelona, també va reunir-se amb Colau aquell dia, l’endemà de la cimera al Palau de Pedralbes en què el govern espanyol havia signat la Declaració de Pedralbes amb el govern català. Posteriorment, Sánchez es va desdir dels compromisos per les protestes de l’extrema dreta espanyola i la manifestació a la plaça Colón de Madrid. Els socialistes europeus celebren la reunió ‘El diàleg és l’única manera de resoldre la situació a Catalunya’, ha defensat la vice-presidenta del grup al Parlament Europeu, Simona Bonafè, en una trobada amb mitjans aquest matí. L’eurodiputada italiana ha remarcat la ‘importància’ de la trobada i ha assegurat que cal trobar a ‘un acord’ entorn l’afer català.

Summary: Torra rep Sánchez en una reunió marcada per la data de la taula de diàleg i la proximitat de les eleccions


La convocatòria del Festival dels Balcons ha estat tot un èxit. Centenars de persones han participat en la crida dels humoristes Eugeni Alemany i Raül Anton i la Federació de Societats Musicals de sortir al balcó o la finestra del País Valencià a tocar ‘Paquito el Chocolatero’ i ‘Amparito Roca’ per a passar amb alegria el confinament pel coronavirus 2019. La celebració s’ha fet coincidint amb el dia de Sant Josep, que enguany havia quedat deslluït per l’ajornament de les falles. Eugeni Alemany aixeca el dol de les Falles amb un Sant Josep ple de música als balcons Vegeu ací alguns dels vídeos més destacats: @EugeniAlemany asi nos vestim de falleres 😅🥰🥰🥰 #FestivalDelsBalcons #CUARENTENA19M #diadelpadre #SanJose pic.twitter.com/hxHoKhdbXG — Bobi (@omorfitkata) March 19, 2020 🎼A Benicarló donem suport a la iniciativa de @EugeniAlemany i @FSMCV demostrant que som la terra dels músics amb una diada de Sant Josep que tornarà a brillar.Al veïnat ho donem tot! 😍@AlrasAPunt 🥁🔥#FestivalDelsBalcons #TerradeMúsica #SantJosep pic.twitter.com/adTWrjf0ds — Josep Lluís Segura Monterde (@JosepLl_Segura) March 19, 2020 Tot el carrer tocant! Mira @EugeniAlemany mira! #FestivalDelsBalcons #COVID2019 pic.twitter.com/v1e9jGtGsm — David Carbonell Serrano (@Davidcarbonell_) March 19, 2020 🎵 Èxit de participació en la convocatòria del #FestivalDelsBalcons de la @FSMCV 👏🏽. Així ha sonat 🎷 des dels balcons i finestres 🎼 el pasdoble "Amparito Roca". Volem veure com ha sonat la música als vostres #barris. #SomTerraDeMúsica #AnemADonarLaNota 🥁 #COVID19 pic.twitter.com/bl9AmxCRVI — Ajuntament València (@AjuntamentVLC) March 19, 2020 #FestivalDelsBalcons pic.twitter.com/tmUYlwVe5A — JOSEP SAMPEDRO SALES (@PEPIKET) March 19, 2020 Sense paraules! “Paquito el chocolatero”València TERRA DE MÚSICS #FestivalDelsBalcons @FSMCV @EugeniAlemany #CUARENTENA19M pic.twitter.com/BD7BYgfhwm — Laura Grande (@Laura__Grande) March 19, 2020 Així sona el País Valencià des de balcons i terrats ara mateix. #FestivalDelsBalcons i dels terrats a El Genovés, i la meua cunyada @RebecaGarciaL10 a la flauta 🤩. Gràcies des de Barcelona, família!! pic.twitter.com/NVWQS4SUiX — Neus Castellano (@neuscast) March 19, 2020 VISCA VALÈNCIA!!!!!! ❤❤❤ #FestivalDelsBalcons pic.twitter.com/1zPYiSsTDr — 𝙹𝚞𝙻𝚂 (@Runit001) March 19, 2020 Som un poble alegre de músics i de gran cor#CuarentenaTotal #València #Falles20#FestivalDelsBalcons 🎼🎺🥰 pic.twitter.com/al902P6JtO — Yolanda P. Prats (@Yolanda_Prats) March 19, 2020 Tant s’ha difós la iniciativa, que els dolçainers i tabalers també hi volen ser, al Festival dels Balcons, que han tocat una hora més tard. Han fet sonar cançons tan populars com ara ‘Ramonet’, ‘Manta al coll’ i ‘La Muixeranga d’Algemesí’. L’Escola Municipal de Tabalet i Dolçaina d’Algemesí ha estat l’artífex d’aquesta segona proposta per a Sant Josep. @EugeniAlemany #femsonardolçainesitabals pic.twitter.com/AsXgmBCCtO — Ximo Albero 💯 (@joalrib) March 19, 2020

Summary: El Festival dels Balcons omple de música el País Valencià


Entrevista amb el poeta Enric Casasses, que parla de poesia, els seus viatges i política.

Summary: Entrevista amb el poeta Enric Casasses