Amnistia i autodeterminació. Aquests són els dos grans objectius polítics que comparteixen JxCat, ERC i la CUP, i que han aflorat en el debat de política general. Són els horitzons comuns a planificar com a resposta institucional a la sentència del Tribunal Suprem. Els tres grups encara són lluny de fixar el full de ruta detallat per a aconseguir-los i definir alternatives en cas que fracassi la negociació amb l’estat espanyol, però durant la jornada de debat parlamentari s’han erigit com a grans punts de consens. Els han concretats en una proposta de resolució conjunta que compromet el parlament a ‘trobar solucions’ per a aconseguir la llibertat dels condemnats ‘a través de l’aplicació d’una amnistia’ i insta la cambra a cercar una resposta institucional a la sentència basada en l’exercici del dret d’autodeterminació i la defensa dels drets fonamentals civils i polítics. Ha estat la CUP que ha proposat durant el debat de traçar plegats un acord sobre aquests grans principis i, a banda la proposta de resolució conjunta, ha defensat una altra iniciativa pròpia que també reconeix la ‘legitimitat de la desobediència civil i institucional’, però no estableix el moment d’exercir-la, de manera que evita el punt principal de fricció entre els uns i els altres. La CUP han suavitzat així les diferències entre els socis de l’executiu. Encara són lluny, però, de concretar l’exercici pràctic d’aquestes idees. ‘Exercici del dret d’autodeterminació, amnistia per a totes les causes, drets fonamentals, proclamació republicana i resolució democràtica del conflicte, internacionalització, apoderament popular… Què ens separa, exactament?’, ha demanat el president de la Generalitat a la CUP. El president del grup parlamentari d’ERC, Sergi Sabrià, ho ha reblat dient que ‘el punt de partida és bo’ durant la discussió parlamentària. De manera que, més enllà de les concrecions, la unitat independentista se salvarà amb aquest consens de mínims. A partir d’aquí, amb totes les precisions que quedin pendents, el compte enrere per a la publicació de la sentència del Suprem continua corrent. Els comuns, soci prioritari per al pressupost El debat parlamentari també ha consolidat els comuns com a soci prioritari del govern a l’hora de negociar el pressupost. Si Quim Torra considera que els nous comptes són imprescindibles perquè Catalunya ja no és la mateixa que el 2017 –l’últim any en què es va aprovar un pressupost–, els comuns asseguren que faran un esforç negociador per una qüestió de responsabilitat amb els ciutadans, encara que això els pugui passar factura electoral. El PSC s’ha descartat i la CUP fa dies que va frenar un incipient acostament amb el govern, perquè considera que pretenen consolidar polítiques autonomistes. Jéssica Albiach també pensa que les eleccions, tard o d’hora, són inevitables. Però els comuns ja no són tan sols un possible aliat de l’independentisme per a afrontar les condemnes del Suprem sinó que també estan oficialment disposats a falcar el govern amb uns comptes que faran créixer de 2.500 milions d’euros la despesa social. Albiach no s’hi ha referit, però Ada Colau sí, repetidament, com un intercanvi velat: els comuns també necessiten suport per als comptes de l’Ajuntament de Barcelona. Si la negociació fructifica, el govern de Torra tindrà més estabilitat, però encara hi ha dues qüestions que n’amenacen la continuïtat. L’una és la possible inhabilitació del president de la Generalitat, que serà jutjat el 18 de novembre i que avui ha ultrapassat l’ultimàtum del TSJC per a retirar la pancarta del Palau de la Generalitat, sense obeir l’ordre judicial. L’altra és la concreció de la resposta a la sentència, més enllà dels principis generals que puguin inspirar-la. Els supòsits d’una proclamació republicana El diputat de la CUP Carles Riera ha reclamat que es detallessin els supòsits en què el govern hauria d’assumir una proclamació republicana i, per tant, recuperar la via unilateral. Sostenen que la solució democràtica al conflicte s’ha d’acomplir amb acord amb l’estat espanyol o sense. I Torra hi està, en part, d’acord. El president de la Generalitat ha advocat per tornar a exercir tots els drets que siguin qüestionats, incloent-hi el dret d’autodeterminació encara que l’estat no ho vulgui, però no ha detallat quina hauria de ser la implicació del govern per a aconseguir-ho ni quin calendari. En canvi, ERC veu clar que ara és el moment d’acumular forces per a tornar-ho a intentar. Per aquest partit, cal que l’independentisme superi el 50% en unes eleccions per a poder avançar. ‘Volem ser més per a guanyar per desbordament democràtic’, ha dit Sergi Sabrià. ERC també diu que la resposta a la sentència ha de contribuir a fer seure l’estat a negociar. Torra ha al·legat que les grans idees sobre l’autodeterminació, l’amnistia i els drets civils i polítics ‘són el motor de canvi del que vindrà’, però que cal aterrar-les. ‘Fem-ho junts. Aquest octubre que ve ho hem de fer per poder tirar endavant’, ha insistit. Aquests han estat, per tant, els punts mínims d’acord durant un debat polaritzat per les detencions d’independentistes d’abans-d’ahir i per la confrontació de Ciutadans amb el govern, amb un llenguatge pensat per a equiparar l’independentisme amb la violència i el terrorisme, i que ha originat estira-i-arronses entre el president del parlament, Roger Torrent, i Lorena Roldán, a l’hora d’establir els límits de què és acceptable en un debat parlamentari. La provocació de Roldán La cap de files de Ciutadans al parlament s’ha estrenat en un debat de política general acusant Torra d’encapçalar l’escamot que creu que són els CDR, que també ha acusat de tenir un comportament ‘totalitari’ tallant carreteres o inundant-ho tot de ‘propaganda separatista’. ‘Vostès no són demòcrates, perquè els demòcrates no fan cops d’estat’, ha etzibat Roldán a Torra, que considera ‘un perill públic per als catalans’. Més enllà del llenguatge, Roldán ha indignat els bancs independentistes quan ha exhibit una fotografia de l’atemptat d’ETA a Vic de 1991. Uns segons abans havia reclamat a l’executiu que deixés ‘d’emblanquir els terroristes’ en referència a les detencions de dilluns. Ciutadans ha complementat aquesta vinculació traslladant Albert Rivera a Vic per fer un acte de pre-campanya electoral, on no han permès fer preguntes als periodistes que l’han cobert. Un exercici de provocació en l’estrena de Roldán com a portaveu, que ha dut al límit les desqualificacions, i un primer acte de pre-campanya de Ciutadans amb vista al 10-N. També el PP ho ha aprofitat per fer campanya per al 10-N. La cap de cartell, Cayetana Álvarez de Toledo, ha seguit el debat de la tarda de la tribuna del parlament estant, a la vora de Laura Borràs. La principal proposta del seu partit, formulada per Alejandro Fernández, ha estat de tirar endavant amb l’oposició una moció de censura que no té possibilitats visibles de reeixir. Miquel Iceta avisa d’un nou 155 Els comuns els hi voldrien, però els socialistes catalans són lluny d’aliar-s’hi entorn d’una resposta crítica amb la sentència del Suprem. Miquel Iceta, de fet, ha instat Torra a no recórrer a la confrontació com a resposta a la sentència si no pretén que la resposta de les institucions espanyoles sigui la mateixa que fa dos anys. És a dir, l’aplicació del 155. D’aquesta manera, els socialistes catalans preparen el terreny discursiu per a assumir una possible intervenció de l’autonomia que ja va incomodar José Montilla com a ex-president, i per això no va ser present a la votació del senat. ‘En democràcia, les sentències poden ser objecte de crítica però no de desobediència’, ha advertit Iceta I així és com els grups parlamentaris, tot esperant les votacions de les resolucions, han fet un pas més abans del moment clau en què es decidirà el futur de la legislatura. Mentre no arriba, Torra s’ha presentat a l’hemicicle disposat a escoltar l’oposició, amb un llibre de Pere Calders sota el braç: Sobre l’exili, el feixisme i la censura. El refús a la sentència del sobiranisme és blindat, però diuen que ha arribat l’hora que l’independentisme torni a formular propostes i superi l’impacte polític i emocional de la repressió, i això és el que falta per veure. S’acosta l’hora de la veritat.

Summary: Acostament independentista al parlament: autodeterminació i amnistia per a respondre a l’estat espanyol


‘Comença a ser un sentiment generalitzat de la societat valenciana que estem farts d’aquesta situació.’ Antoni Infante és un dels portaveus de la Crida pel Finançament Valencià i ens resumeix succintament la gènesi d’aquesta plataforma: ‘Quan el ministre espanyol Montoro presentà el pressupost, al mes de març, es comprovà que les partides destinades al País Valencià amb prou feines si superaven el 5% del conjunt. I resulta que som cosa de l’11% de la població de l’estat. Això va fer esclatar els partits polítics.’ Efectivament, i de manera inèdita, tots els partits amb representació parlamentària van signar una resolució de refús d’un pressupost que, per a molts, ha estat la gota que ha fet vessar el got de la paciència financera valenciana. ‘Des que es va constituir com a comunitat autònoma, a començament dels anys vuitanta, el País Valencià pateix un greu infrafinançament –raona Infante–. Va rebre unes funcions delegades però mai la compensació econòmica necessària per a poder fer-hi front.’ Per postres, va caldre adequar i modernitzar les infrastructures que feien falta per tal de complir aquestes funcions: ‘Més despesa, que no va comptar amb partides extra per a encarar-la.’ La situació és crònica, i el deute l’ha agreujada: tal com denuncia la Crida pel Finançament, el pressupost general de l’estat espanyol no ha cobert mai les necessitats bàsiques del País Valencià, i per mantenir-les s’ha hagut de recórrer a préstecs per la via del fons de liquiditat autonòmica (FLA): ‘Tot són préstecs, condicions i interessos –resumeix Antoni Infante–. Eixa dinàmica d’anar amortitzant préstecs més interessos ha generat un deute enorme. En diuen deute històric i és un deute odiós.’ I es va constituir la Crida pel Finançament, que és una entitat ‘independent, que va més enllà dels partits polítics i que respon a la inquietud d’una part molt àmplia de la societat valenciana, que vol trencar amb eixa situació’. De moment, el manifest ja ha estat signat per més de dues mil persones (entre les quals, molts càrrecs públics: batlles, regidors i diputats) i per desenes d’entitats, partits i sindicats (des d’ERPV, EUPV, Podem, Poble Lliure o la Plataforma pel Dret a Decidir, a Intersindical Valenciana, CCOO-PV, Escola Valenciana, LAMBDA, BEA, el Tempir, Ca Revolta, la Societat Coral el Micalet o la Plataforma en Defensa de la Llei d’Autonomia Personal i Atenció a les Persones en Situació de Dependència). La indignació per aquesta situació insostenible en què ha de viure el País Valencià és cada vegada més notòria i estesa. De fet, la qüestió del finançament (o del no-finançament) ja va centrar, enguany, la reivindicació de la diada del 25 d’Abril, que convoca Acció Cultural, i els actes d’informació i reivindicació se succeeixen arreu. La manifestació convocada per al dia 10, dissabte, vol ser un punt d’inflexió en un camí de mobilització que no s’acaba amb l’aprovació del pressupost espanyol. S’ha convocat amb el lema ‘Volem les claus de la caixa!’ i amb dues especificacions més: ‘No als pressupostos generals de l’estat’ i ‘Prou d’espoli’. Tal com declarava recentment una altra de les portaveus de la Crida pel Finançament, Consol Barberà, ‘És una absoluta anomalia que una autonomia amb un PIB per sota de la mitjana pague com si fóra rica.’ ‘Tenim recursos –destaca Antoni Infante–, som un poble adult capaç de gestionar-nos, i caldrà bastir una nova relació amb l’estat espanyol. En tot cas, ara estem d’acord en la denúncia, perquè no podem continuar d’aquesta manera. En les propostes polítiques per a superar-ho ja hi ha més diversitat, i és normal que siga així.’ La manifestació començarà al Parterre, a les 18.00, i s’acabarà a la plaça de l’Ajuntament, on Pilar Almeria i Ximo Solano llegiran el manifest. Després hi haurà l’actuació de Pau Alabajos i de Mireia Vives i Borja Penalba.

Summary: Crida pel Finançament: el País Valencià diu que ja n’hi ha prou


La gran majoria de catalans volen una organització de l’estat en forma república. Així es desprèn del primer baròmetre del 2020 del Centre d’Estudis d’Opinió (CEO), que mostra que els partidaris de la república són el 71,2% de la societat catalana i que, per contra, els que prefereixen la monarquia són només el 14,4%. La gran majoria dels votants JxCat (91%), ERC (95%), la CUP (98%) i els comuns (91%) volen la república, com també la majoria del PSC (54%) i fins i tot una part de Ciutadans (31%) i del PP (28%). El sondatge mostra uns percentatges similars, amb un 76% de partidaris del dret de decidir el futur en un referèndum, també amb una majoria dels socialistes a favor. Els partits independentistes mantindrien la majoria al Parlament de Catalunya, assolint entre 69 i 74 escons, com a mínim un per sobre de la majoria absoluta. Tanmateix, un 47,1% s’oposaria a la independència i un 44,9% votaria a favor. El baròmetre s’ha fet principalment abans de la crisi del coronavirus 2019 (7 de febrer al 9 de març), fet que pot canviar gran part de les preferències polítiques i del comportament electoral dels catalans.

Summary: Una majoria aclaparadora de catalans vol una república, segons el CEO


El prestigiós diari financer britànic Financial Times ha entrat en la campanya del 27-S i s’ha manifestat obertament contra la independència de Catalunya. En un editorial titulat ‘Espanya i Catalunya han d’evitar una col·lisió‘, diu: ‘El Financial Times creu que la secessió no interessa Catalunya, Espanya ni la UE. Si es vol evitar, cal trobar una “tercera via” entre la independència i l’statu quo actual. Madrid ha de donar a Catalunya més autonomia dins una nova constitució. Això vol dir, particularment, garantir un tracte fiscal més generós al parlament de Barcelona.’ Tanmateix, admet que no serà fàcil d’arribar a cap acord, oimés si es té en compte que falta tan poc per a les eleccions espanyoles. El diari dóna al 27-S categoria de referèndum. I considera que l’independentisme, si vol guanyar, ha d’assolir pel cap baix el 50% dels vots. ‘Els partits secessionistes han situat el llindar per a la victòria de diumenge massa avall, mirant de guanyar una majoria absoluta d’escons. No haurien de declarar cap mena de victòria si no tenen almenys el 50% dels vots. Aquest era l’objectiu del sí a la independència d’Escòcia de fa un any i hauria de ser el mínim en qualsevol mena de plebiscit sobre una decisió tan greu. Assegurar el 50% dels vots no portaria a la independència, però enviaria un missatge tant a Madrid com a la UE que el problema nacional català no es pot negligir més’. A mes, insisteix que ‘una Catalunya independent hauria de demanar l’ingrés a la UE i no queda clar que l’hi tingués garantit’. I afegeix que una declaració d’independència portaria Madrid a ‘una crisi constitucional sense precedents’ que minaria la confiança inversora. El Financial Times es fa ressò de les enquestes, que indiquen que hi pot haver una majoria de diputats independentistes. I afegeix: ‘Si això passés, la confrontació entre Barcelona i Madrid arribaria a un nivell perillós.’ Diu el diari que el govern de Rajoy manté ‘una línia dura contra els catalans, i insisteix que no tenen el dret de decidir el seu futur polític’. I descriu així els propòsits dels partits independentistes: ‘Els secessionistes diuen que una victòria diumenge els farà establir una diplomàcia pròpia, un banc central propi, una agència tributària i possiblement un exèrcit propi. Espanya i Catalunya anirien cap a un camí de col·lisió, cosa que s’ha d’evitar.’ Recorda que el factor identitari no s’ha de menystenir, que cal tenir present que Catalunya té una llengua, una cultura i una història pròpies, i que té una població semblant a estats membres de la Unió Europea, com ara Dinamarca i Àustria.

Summary: El Financial Times diu que si l’independentisme supera el 50% dels vots, Espanya i la UE ‘no podran negligir-ho’


L’Audiència Provincial de Lleida ha rebutjat la compareixença de la Generalitat com a acusació popular en les causes obertes arran de les denúncies de tres persones contra els policies espanyols pel Primer d’Octubre. La fiscalia de Lleida ja s’havia manifestat contrària a la compareixença de la Generalitat, han informat a Europa Press les fonts del Ministeri Públic espanyol. L’Audiència argumenta en la seva interlocutòria ‘que no existeix cap previsió ni legal ni reglamentària que estableixi la possibilitat que com a persona jurídico-pública, pugui participar com a acusació popular en un procediment iniciat en virtut de querella interposada per tres perjudicats’ en contra de la policia espanyola.

Summary: L’Audiència de Lleida rebutja que la Generalitat sigui acusació en la causa contra els policies de l’1-O


El candidat d’ERC a l’Ajuntament de Barcelona, Ernest Maragall està disposat a asseure’s a negociar en una mateixa taula amb Ada Colau i el candidat socialista, Jaume Collboni, per a ‘contrastar, confirmar i analitzar amb detall el grau de distància, proximitat i contradicció’, ha dit. ‘La senyora Ada Colau insisteix en un pacte amb el PSC, però no ho ha concretat. Nosaltres avui proposem d’asseure’ns. I no posem cap inconvenient que en aquesta taula també hi hagi el senyor Jaume Collboni.’ Tanmateix, la resposta no ha tardat a arribar. Laia Bonet, regidora del PSC, ha dit que no donaria suport a Maragall per a la investidura a l’Ajuntament de Barcelona. En un fil de piulades a Twitter, ha dit que els socialistes barcelonins, després de la investidura, dialogarien amb totes les forces municipals per atènyer grans pactes de ciutat. D’aquesta manera, el PSC tanca la porta a la proposta de Maragall. De fet, Maragall ja va proposar de tenir una reunió bilateral amb Collboni, que la va refusar. D’aleshores ençà, tots dos han fet públic que no volen construir un tripartit, però ara Maragall torna a proposar un diàleg. Tot plegat, després de les declaracions de Colau aquest passat cap de setmana, que ha dit que la seva voluntat era liderar un tripartit. Amb tot, Maragall diu que està decidit a treballar fins a l’últim minut per un acord de govern amb Barcelona en Comú. Per això, com a llista més votada, ha dit que presentaria la seva candidatura. ‘Hem arribat al moment de les decisions. Jo no em quedaré esperant l’aplicació automàtica de la llei electoral. Presentaré la meva candidatura formal per ser alcalde de Barcelona’, ha dit.

Summary: Maragall, disposat a dialogar amb Collboni


Enguany, l’Observatori del Paisatge de Catalunya celebra el seu desè aniversari: el 2005 es va aprovar la Llei de protecció gestió i ordenació del paisatge de Catalunya. En aquest marc, també es va crear l’Observatori del Paisatge de Catalunya, un òrgan consultiu, adscrit al Departament de Territori i Sostenibilitat de la Generalitat de Catalunya. L’any 2015 coincideix, a més, amb els quinze anys de l’aprovació del Conveni europeu del paisatge, al qual el Parlament de Catalunya es va adherir ben d’hora i que és i ha estat el principal referent. Durant aquests deu anys, l’Observatori del paisatge, dirigit per Joan Nogué, ha treballat per assolir la normalitat de les polítiques del paisatge i recentment ha marcat un full de ruta anomenat CatPaisatge 2020, que ara repassem. L’Observatori del Paisatge en aquests deu anys ha treballat en l’àmbit de la política institucional, definint i dotant el país de catàlegs del paisatge i cartes del paisatge, endegant estudis, identificant i definint les 135 unitats de paisatge que conté el país, etc. Donant suport als dos màsters de paisatge que han sorgit, als grups de recerca que van sorgint, i als moviments socials centrats en la defensa del paisatge i als artistes que es tornen a mirar el paisatge com a font d’inspiració. Són elements, segons Nogué, imprescindibles pel camí de normalitzar-nos en aquest àmbit. Però l’Observatori del Paisatge no s’ha limitat a donar suport i assessorar tota mena d’iniciatives locals que van sorgint cada vegada amb més solidesa, sinó que ha definit un full de ruta per als anys vinents que ha definit ‘CatPaisatge 2020. País, paisatge, futur’. Segons que explica Joan Nogué: ‘Urgeix una revisió profunda dels principis que durant el segle XX han guiat les societats contemporànies amb el seu entorn. I constatem que neix un nou paradigma, que implica una nova manera de relacionar-nos amb els nostres paisatges. Per això, les coses s’han de fer d’una altra manera. Com diu l’arquitecta Itzíar González Virós, cal rehabilitar el territori.’ I continua Nogué: ‘El ciutadà és ben conscient del que ha passat. I ara els paràmetres que s’han d’aplicar en tots els ordre de la vida social comporten uns nous valors i són uns altres, basats en la qualitat, l’excel·lència, la negociació, la cohesió social, la bellesa…’ Els reptes de futur en l’àmbit del paisatge se sustenten sobre conceptes com la identitat, la internacionalització, el desenvolupament local, la posada en valor de nous paisatges, l’esperit de recerca, la innovació, la comunicació ben entesa… El document CatPaisatge 2020 consta de deu punts, que són deu línies de treball: 1. Internacionalització des de la singularització S’ha de ser fort en l’àmbit local per ser ‘visible’ en l’àmbit global. No perdre la singularitat a escala local és la manera de no diluir ni banalitzar el territori. En aquest sentit, són de grans valors els 135 paisatges identificats, que tenen trets específics i amb caràcters propis. Cal una singularització intel·ligent i consistent. 2. Viure i produir en un entorn de qualitat La qualitat d’un paisatge és el termòmetre que mesura la qualitat d’un país. Però aquesta qualitat no s’ha de limitar als paisatges excepcionals que tenim, però l’entorn de qualitat s’ha d’aconseguir en els paisatges de la vida quotidiana. Viure i produir en un entorn de qualitat és possible. I és un fet constatat que un entorn atractiu i harmoniós genera una agradable sensació de benestar que augmenta notablement la qualitat de vida de la ciutadania. Per exemple, un polígon industrial ha de ser agradable tant pels que hi treballen com pels que hi passen. Segons Nogué, hi ha un miler de polígons industrials a Catalunya i no ho són d’agradables. Cal dignificar aquests llocs. 3. Paisatge, creativitat i sectors estratègics La creativitat és un factor de competitivitat. També en el paisatge. I el paisatge no es pot deslocalitzar. 4. Paisatge i món local Cal modificar les eines d’urbanisme municipal i cal exercir noves formes de governança local. Segons Nogué, això anirà adquirint una gran importància. Serà fonamental. 5. La creació de nous paisatges referencials Catalunya és ple de paisatges de referència. Cal tenir-ne cura. Però alhora, les transformacions socials i culturals que s’han esdevingut en aquest canvi de segle ens obliguen, diu Nogué, a crear nous paisatges per trencar els paisatges anodins, sense discurs, sense imaginari, que han proliferat en les darreres dècades, i convertir-los en nous paisatges referencials. Tot i que no cal convertir-los en mítics. 6. Paisatge, ciutadania i valors El paisatge és un excel·lent indicador per valorar el nivell de cultura, de civilitat i d’urbanitat d’un territori. I és un indicador idoni per captar l’estima d’aquella societat pel seu territori i el nivell d’identificació que hi manté. 7. Paisatge, ocupació i emprenedoria El paisatge genera oportunitats econòmiques i esdevé un agent de creació d’ocupació en sectors vinculats al territori (l’agricultura, el medi ambient i l’educació), però també en els àmbits creatius emergents en la seva relació amb el paisatge (el cinema, la publicitat, la moda i la gastronomia, entre més). 8. Canvi climàtic, energia i paisatge El paisatge esdevé un indicador de primer ordre per captar l’efecte del canvi climàtic, imaginar escenaris de futur i dissenyar estratègies d’adaptabilitat i, alhora, de lluita contra aquest canvi, molt especialment mitjançant l’ús generalitzat d’energies renovables. 9. La recerca com a valor a l’alça La recerca i la innovació són imprescindibles més enllà de la universitat. Ja es donen i cada vegada es donen més i sorgeixen de l’àmbit local. La universitat no els ha de rebutjar sinó donar-los suport i coneixement. 10. Paisatge, educació i comunicació Cal aprofitar millor el valor comunicatiu que té el paisatge, perquè la comunicació és una peça clau de les societats contemporànies. I acaba Joan Nogué dient: ‘Tot i tot això, perquè, si tenim paisatge, tenim país; i si tenim país, tenim futur.’

Summary: Reptes per a un país de futur en l’àmbit del paisatge


La manifestació del Nou d’Octubre, amb el lema de la mobilització és ‘El País que volem’, ha congregat unes 15.000 persones als carrers de València, segons Acció Cultural del País Valencià, una de les entitats organitzadores, membre de la Comissió 9 d’octubre. De nou, la principal reivindicació és la millora del finançament, una reforma que no arriba i que els últims mesos ha tensat les relacions dels partits del Botànic. Pels portaveus de la comissió, hi ha més coses pendents, a banda els tres eixos principals, com ara la reciprocitat entre TV3 i À Punt. Entre les entitats convocants hi havia la plataforma Decidim, Acció Cultural, Escola Valenciana, la Intersindical, entre moltes altres, a més de partits com Compromís, la CUP, Podem i ERPV. Un Nou d’Octubre enmig del desconcert Al principi de la manifestació, a la plaça de Sant Agustí, un grup d’extrema dreta ha intentat provocar la gent concentrada. La policia espanyola ha separat els ultres dels grups antifeixistes amb un cordó de seguretat. Quan ha començat la marxa, els ultres s’han dispersat i no hi ha hagut incidents. La marxa ha transcorregut fins la plaça d’Amèrica, on tres representants de la Comissió 9 d’octubre han llegit el manifest. Les muixerangues han posat el punt final a la manifestació. Deu fotografies que expliquen el Nou d’Octubre 2019

Summary: Milers de persones es manifesten pels carrers de València pel Nou d’Octubre


El bipartidisme de l’estat espanyol pot arribar a la seva fi en les eleccions del vint de desembre. Un sondatge que publica avui el diari El País, elaborat per Metroscopia, situa Ciutadans com la tercera força amb el 21,5% dels vots, molt a prop del PP (23,4) i el PSOE (23,5). Per la seva banda Podem, a poc més de dos mesos dels comicis, es desinfla i obté un 14% de suports. L’auge estadístic de Ciutadans és d’aproximadament cinc punts respecte als sondejos publicats fa un mes. Fins i tot, sondejos de Metroscopia fets al mes gener només els donaven un 8% dels vots. Una de les raons d’aquest increment les trobem a les eleccions del 27-S, quan es va situar com el segon partit més votat del Parlament de Catalunya i va obtenir 25 diputats. Forta patacada del PP al País Valencià El diari valencià Levante també publica un sondatge en el qual el PP perd entre nou i deu diputats. Els populars valencians, que ara mateix en tenen vint, perden un 40% dels vots i es queden amb 10-11 diputats. El PSOE, entre 9 i 10, és la segona força. Ciutadans també creix a València amb 6-7 diputats. Podem i Compromís, que estan en negociacions per fer coalició, guanyen 4 i 1-2 diputats respectivament. EUPV manté un diputat. Aquest sondatge és molt diferent al que va publicar El País divendres. Situava Ciutadans com la primera força amb 9-10 diputats. El PP 8, el PSOE 8-9, Podem 5, i Compromís i EUPV 1.

Summary: Un sondatge d’El País situa Ciutadans com a tercera força de l’estat espanyol


Explica el budisme que fa 2.500 anys una cobra va emergir de la terra i es va col·locar a sobre de Buda per protegir-lo de la pluja, ben bé com si fos una caputxa o un paraigua. Aquesta serp era una naga, una mena de semideessa que apareix tant en l’hinduisme com en el budisme. Una estàtua de Buda a Cambotja, amb unes serps que el cobreixen. Per aquest motiu, en algunes comunitats de l’Àsia les serps s’han convertit en animals venerats que, fins i tot, mereixen de viure en temples. És el cas de Twante, un petit poble no gaire lluny de Yangon, a Myanmar. De fa uns anys, els monjos i sobretot les monges de la pagoda Baung Daw Gyoke tenen cura d’un bon grapat de serps. Algunes hi han arribat pel seu compte, diuen. Unes altres, perquè algun veí les ha trobades al camp i les ha dutes a la pagoda. Clergues i serps coexisteixen en inesperada harmonia, però no són els únics que viuen al temple. Paing Paing visita cada dia la pagoda de les serps. Paing Paing és un jove de 19 anys que ha crescut veient com les serps canvien de pell i repten entre estàtues de Buda. El seu pare va morir quan ell era petit, i d’aleshores ençà ha viscut amb els monjos. Paing no té braços. No sap explicar gaire bé com va perdre les extremitats superiors (o no ho vol explicar), tot i que deixa entendre que no recorda haver-ne tingut mai. ‘No tinc braços, però ho puc fer tot amb els peus’, diu amb un somriure. Ara estudia enginyeria a la universitat i té cura dels infants que viuen a la zona. Quan té temps lliure, ho aprofita per practicar l’anglès amb els pocs turistes que visiten la pagoda. Paing escriu el seu nom a terra amb un peu. La pagoda de les serps Gràcies a ell, vaig arribar a l’edifici conegut entre els locals com a Mwe Paya (literalment, ‘pagoda de les serps’). És al bell mig d’un petit llac, si bé ara encara és mig sec, perquè la temporada de pluja tot just ha començat aquesta setmana. S’hi accedeix per quatre ponts ornamentats. Un dels accessos a la pagoda de les serps de Twante. Tot i que un ja s’espera què es trobarà a l’interior, és impossible no quedar bocabadat. Desenes de serps descansen i repten per la sala. Són pitons birmans, una de les espècies més grans del món. Segons els monjos, n’hi ha quaranta-tres. Algunes de les habitants del temple arriben a fer més de cinc metres i pesen més de 70 quilos. La majoria reposen a les finestres, on reben l’escalfor del sol. Unes altres s’entortolliguen entre les branques de l’arbre fals que uneix el centre de terra de l’habitació amb el sostre. També n’hi ha que es desplacen per sobre de les figures budistes i algunes altres, senzillament, vagaregen pels racons. Dues serps es recaragolen a les branques de l’arbre fals. Tot plegat genera una barreja d’admiració, respecte i temor. Si bé els monjos i Paing insisteixen a dir que les serps no són perilloses, ningú no vol molestar-les amb una trepitjada inesperada. Els pitons birmans no acostumen a ser cap perill per als humans, però poden atacar si els provoquen, encara que sigui molt rarament. A Florida, on són una espècie invasora, s’han registrat casos en què han caçat animals tan grossos com cérvols o al·ligàtors. Un pitó busca l’escalfor del sol i surt per la finestra. Però a la pagoda tenen una dieta molt més lleugera. Uns quants brics de llet de vaca s’acumulen al costat de l’altar. Es compren gràcies a les donacions dels visitants. Els monjos diuen que és l’únic aliment de les seves companyes d’habitació. Tot i això, Paing confessa a cau d’orella que també mengen conills, cosa que explicaria el perquè de la seva mida descomunal. Una serp treu en un cap entre les estàtues de Buda. Les ‘nagues’ i els homes De tant en tant, apareixen birmans que volen presentar els seus respectes a les serps. Vénen carregats de desitjos i esperances. Diuen que les nagues escoltaran les seves peticions. Però la norma és que només es pot demanar un desig cada vegada. És fàcil distingir qui ve habitualment i qui s’ha acostat des d’un altre poble. Els més veterans s’agenollen i resen davant les serps com qui ho fa encarat a una estàtua. Es posen dempeus i, en la majoria de casos, ofereixen uns diners com a donació. Tot, amb absoluta naturalitat. En canvi, els nouvinguts ho fan amb molta més cura i respecte. Alguns, fins i tot, intimidats. Després demanen de tocar la serp i fer-s’hi una fotografia. Una dona resa davant les estàtues de Buda on hi ha les serps. Sovint, l’encarregat de fer la instantània és una persona que, com Paing, també viu al temple ajudant els clergues. Com era d’esperar, al voltant de l’interès creixent per la pagoda es va originant, també, la possibilitat de fer negoci. Per uns 0,60€ el visitant pot tenir una fotografia impresa agafant un pitó gegant. Això sí, l’entrada continua essent gratuïta. Les serps semblen ben cuidades i còmodes amb els humans. Tot i això, el tracte que reben dels cuidadors encara és com el que reben la resta d’animals en aquesta part del món. És a dir, com a eines més que no pas com a éssers vius. Formen part de la seva cultura. Si veuen una serp que va cap a algun lloc on no hauria d’anar, l’agafen i la llencen sense gaire tacte a l’habitació. Fotografia antiga d’un jove monjo subjectant una serp. El pitó birmà és una espècie amenaçada perquè històricament s’havia caçat per aprofitar-ne pell. A diferència d’altres espècies, els pitons rarament s’han fet servir com a aliment, però sí que molts camperols opten per treure’s un problema de sobre si se’n troben algun pel camp. Per aquest motiu, no deixa de ser una bona notícia que els pagesos del voltant de Twante els portin a Mwe Paya en compte de matar-los. Les llegües bífides de les serps els permeten de detectar substàncies químiques a l’ambient. Entre camps i budes A Paing no li agrada que el viatger es quedi només amb la imatge de la pagoda de les serps. Si bé reconeix que és la seva part preferida, la zona té molts altres atractius. Un d’aquests és el temple xinès, construït imitant l’arquitectura dels veïns del gegant asiàtic. No gaire lluny també hi ha el temple dels 1.000 budes, un espai on es troben centenars d’estàtues idèntiques de Buda, totes barrejant el blanc de la pell amb el vermell intens de les túniques. El llac de Mwe Paya (ara sec) amb la pagoda de les serps al mig. Mwe Paya és a uns tres quarts d’hora de Yangon. Només s’ha de travessar el riu amb un ferri i recórrer uns pocs quilòmetres de carretera. L’experiència és d’allò més interessant perquè a l’altre costat del riu Yangon la vida és molt diferent de la de l’antiga capital de Birmània. És un altre món. Hi ha camps d’arròs i paisatges verds a tot arreu. El pitó birmà és una de les espècies de serps més grans que hi ha. Allà, hi ha un llac que acull un santuari de serps majestuoses. Quaranta-tres pitons birmans prenen el sol i fan el gandul mentre veuen com alguns humans se’ls acosten tot fent reverències. Mwe Paya no és lloc per a ofidiofòbics. Més capítols de la sèrie ‘La volta al món sense bitllet de tornada’: —(1): Un nou ‘margaix’ a Mongòlia —(2): A Ulan Bator, vivint entre sedentaris —(3): Comprant cavalls a Mongòlia —(4): Els perills de cavalcar per Mongòlia —(5): Compartint sostre amb cinc àguiles daurades —(6): Com és la vida dels nòmades de Mongòlia? —(7): Per què val la pena de viatjar fent autostop —(8): La Xina de l‘alta tecnologia i el control extrem —(9): L’orquestra simfònica dels trens xinesos —(10): L’autèntica religió d’Hong Kong —(11): Els paradisos naturals d’Hong Kong —(12): El dia que les treballadores domèstiques inunden els carrers d’Hong Kong —(13): Una setmana qualsevol quan viatges amb 3 euros el dia —(14): Què cal portar a la motxilla quan fas un gran viatge? —(15): Un Nadal a la Cotxinxina —(16): Una gallina et pot salvar la vida al Vietnam —(17): Com funciona Couchsurfing, la plataforma per a viatjar sense pagar allotjament —(18): Emboscada entre cocoters —(19): Nòmades digitals: viure viatjant gràcies a internet —(20): El llac de Ta Dung, la joia desconeguda del sud-est asiàtic —(21): Ser dona i fer la volta el món tota sola —(22): Cao Dai, la jove religió que combina Buda, Jesús, Victor Hugo i Lenin —(23): S’hauria d’abolir una festa com Nadal si això fos millor per a l’economia? —(24): El Vietnam: l’última supervivent de la secta del coco —(25): Viatjar només caminant és una bogeria —(26): Xocs culturals i anècdotes de la Cambotja rural —(27): ‘Worldschooling’: com és educar els fills gràcies als viatges i lluny de les escoles convencionals? —(28): Checkpoint 17 —(29): El testimoni del nen que va sobreviure al camp de concentració més letal del genocidi cambotjà —(30): Disparar a policies (amb pistoles d‘aigua) per celebrar l‘arribada de l‘any 2563 —(31): Dormir en temples, un allotjament místic, alternatiu i gratuït —(32): 971.400 passes: travessant Cambotja a peu —(33): Per què els tailandesos estimen tant la seva monarquia? —(34): L’oasi urbà més important de l’Àsia, en perill —(35): El turisme de motxilla conquereix Pai —(36): El sopar il·legal i el tercer ull

Summary: Quaranta-tres pitons i catorze monjos en harmonia


El president del grup parlamentari d’ERC, Sergi Sabrià, ha proposat avui al parlament la creació d’una ‘taula política’ per exposar les diverses estratègies i traçar un marc general comú per a la política catalana. Segons Sabrià, la taula ha d’incloure ‘tots els actors de la societat civil, econòmica i política’ present a les mobilitzacions del 3-O. En aquest sentit, ha assegurat que ‘cal un projecte per interpel·lar a tot el país’ i ha concretat que ERC no ‘treballa per als convençuts, sinó per a tots.’ El dirigent d’ERC ha defensat que amb la violència i la brutalitat de l’1-O, l’estat espanyol ‘ens va perdre definitivament.’ De totes maneres, ha demanat ‘treball constant, temps i determinació’ per aconseguir la independència. ‘Qui prometi dreceres avui és un ingenu o està enganyant’, ha afegit. Per això, ha dit que els catalans han d’estar preparats per tornar a votar si és necessari en un referèndum acordat: ‘No tenim por a les urnes. Quan votem guanyem.’ Sobre els incidents de dilluns a la nit, Sabrià ha dit que ‘els encaputxats i les intimidacions no ens representen.’ Ha expressat el seu suport als Mossos d’Esquadra, però ha afirmat que ERC vol una policia catalana ‘del segle XXI’ i que no cometi excessos. Pel que fa al judici contra el procés, Sabrià ha dit que l’independentisme no s’ha de conformar. ‘No ens preparem només per a reaccionar. Cal pressionar l’estat des de tot arreu. Denunciem el relat fals. Aquesta sentència els ha de generar un cost altíssim i els ha de fer perdre altre cop el prestigi’, ha conclòs.

Summary: Sabrià demana una ‘taula política’ amb tots els actors que van participar al 3-O


L’ex-president de la Generalitat Artur Mas ha reconegut que va reunir-se amb Carles Puigdemont i altres membres del govern l’estiu del 2016 quan es començava a parlar del referèndum. Ha declarat que la vinculació de la Generalitat en la seva organització va ser ‘fins i tot inferior’ que la que va tenir en la consulta del 9-N del 2014, quan ell estava al capdavant del Govern, i que va ser la societat civil la que va portar el pes principal. ‘El mandat era molt clar i, en vista de la impossibilitat de dialogar, no es van parar màquines’, ha explicat, després de deixar clar que ‘sempre’ es van intentar de cercar vies d’acord amb el govern espanyol. Entre els consells que va donar a l’executiu de Puigdemont, Mas ha dit: ‘Els vaig dir que si optaven pel referèndum, jo no m’hi oposaria però que mai es perdés per part de la Generalitat la capacitat d’iniciativa institucional en un marc legal que la Generalitat pogués controlar’. Mas ha explicat que l’experiència del 9-N indicava ‘bastant clarament el camí que podia seguir el govern espanyol’ davant el referèndum del 2017: ‘Les conseqüències del 2014 van ser les que van ser, se’ns va acusar de desobediència i res més’. De fet, ha indicat que en reunions preparatòries del referèndum de l’1-O, la logística es va ‘inspirar’ en el model del procés participatiu del 9-N. ‘Com que les conseqüències eren conegudes, es va apostar per un camí que permetia logísticament organitzar el referèndum, sobretot si la gent mobilitzada es llençava en l’organització final, com va ser el cas’, ha dit. També ha precisat que després de la declaració d’independència no existia cap ‘pla operatiu’ i que no es va desplegar per evitar que una intervenció de l’estat ‘generés qualsevol escenari de violència’. Vegeu la intervenció íntegra d’Artur Mas:

Summary: Mas assegura que el ‘pes’ de l’organització de l’1-O el va portar la societat civil


La causa que investiga els atemptats gihadistes de Barcelona i Cambrils de l’agost del 2017 es troba paralitzada al Jutjat Central d’Instrucció número 4 de l’Audiència espanyola a causa del recompte oficial de víctimes. Més de dos anys després, encara no s’ha esclarit el nombre real de damnificats en els atemptats, que va deixar setze persones mortes. La Direcció general de Suport a les Víctimes del Terrorisme encara ha de recaptar la informació necessària per elaborar un balanç oficial de víctimes, que espera tenir llest a finals d’aquest any o principis del 2020. Davant d’això, i segons que han explicat a l’agència Europa Press fonts jurídiques, l’instructor de la causa, el magistrat José Luis Calama, ha fet un sedàs pel seu compte davant les nombroses peticions. Gairebé una vintena de persones que es consideren víctimes han volgut personar-se en el procediment i Calama ho ha refusat, en considerar que no es tracta de persones damnificades directament. Calama argumenta en les seves interlocutòries que ‘els metges forenses no poden establir la relació causa-efecte entre l’atemptat i les presumptes lesions de naturalesa psíquica referides pels recurrents’. També recorda una sentència del Tribunal Suprem espanyol segons la qual ‘per reivindicar el caràcter de víctima es necessita una mica més que una percepció subjectiva’. Mentrestant, el Ministeri de l’Interior espanyol calcula que la xifra definitiva de víctimes acabarà rondant el centenar de persones. De moment s’han abonat 5,2 milions d’euros en concepte d’indemnitzacions i s’ha reconegut 96 persones com a víctimes, a les quals cal sumar 24 persones més a les quals s’han atorgat ajudes com a afectats. La UAVAT considera que moltes víctimes no han estat reconegudes La Unitat d’Atenció i Valoració d’Afectats per Terrorisme (UAVAT) va signar el juny del 2018 un conveni amb l’Ajuntament de Barcelona dirigit per la batllessa, Ada Colau, va llançar un telèfon gratuït i es va queixar que Interior no atenia gaires afectats amb seqüeles psicològiques. A més, el passat mes d’agost va fer públic un comunicat en què demanava una ‘profunda reflexió’ al govern espanyol després de negar la condició de víctimes del 17-A a alguns afectats amb lesions psíquiques posttraumàtiques, que veien amb ‘perplexitat’ la contradicció en els criteris utilitzats. En el comunicat, la UAVAT va dir que el 82% de les víctimes del 17-A que han assessorat i que han enviat una sol·licitud de reconeixement per danys psicològics han obtingut una resposta denegatòria per part de la Direcció General de Suport a Víctimes del Terrorisme del Ministeri de l’Interior espanyol. Robert Manrique: ‘No em sorprèn que no busquin les víctimes del 17-A, és una qüestió econòmica’ La UAVAT va sol·licitar a les administracions competents una ‘profunda reflexió’ a l’hora de definir els criteris de valoració del nexe causal de les lesions psíquiques posttraumàtiques en un atemptat. En aquest sentit, la unitat considera que hi ha hagut casos en els quals el Ministeri d’Interior espanyol, a través de la unitat mèdica de la Direcció General de Suport a les Víctimes, no ha establert el nexe causal, mentre que aquest sí queda establert per la valoració forense a petició de l’Audiència espanyola realitzada a alguns dels afectats als quals s’ha refusat la seva petició de reconeixement. ‘Aquesta contradicció genera gran perplexitat i confusió en les persones afectades’, advertia la UAVAT. Geolocalització del mòbil de Driss Oukabir Però el recompte oficial de damnificats –i les corresponents tramitacions per acceptar o no la seva personació en la causa– no és l’únic escull per tancar la instrucció d’aquesta causa, ja que la defensa d’un dels processats, Driss Oukabir, va sol·licitar una nova diligència. Es tractava de la geolocalització del seu telèfon mòbil en els dies previs dels atemptats per tractar de demostrar que no va estar ni a la casa d’Alcanar (Tarragona) ni en un restaurant de Tona (Barcelona), on dos testimonis el van situar el 16 d’agost. El jutge Calama va encarregar al principi aquesta diligència als Mossos d’Esquadra, però finalment serà la policia espanyola la que emeti l’informe, el qual encara no s’ha traslladat a l’Audiència, segons les fonts jurídiques consultades.

Summary: La causa del 17-A, paralitzada a l’Audiència espanyola pel recompte oficial de víctimes


El sobiranisme ha obtingut un resultat històric les eleccions espanyoles d’enguany. L’independentisme ha crescut espectacularment al Principat i al País Valencià una formació sobiranista en solitari ha aconseguit per primera vegada representació al congrés espanyol. Quant al Principat, on el suport és més gran, ERC ha estat la primera força en unes eleccions espanyoles per primera vegada d’ençà del 1936. Junts per Catalunya ha guanyat uns quants milers de vots i el Front Republicà ha mobilitzat part de l’abstenció i ha aconseguit d’aplegar-ne cent mil tot i no haver superat el llindar electoral per ben poc. Per la seva banda, Compromís ha aconseguit un escó malgrat haver desfet la coalició amb Podem. I Veus Progressistes, encara que no n’hagi aconseguit cap, ha reeixit a aglutinar tot el sobiranisme de les Illes (Més per Mallorca, Més per Menorca, Ara Eivissa i Esquerra Republicana de les Illes Balears). A més, Puyalón, formació independentista aragonesa present a la Franja, s’ha presentat per primera vegada en unes eleccions espanyoles. Consulteu tots els resultats en aquest mapa interactiu. Podeu ampliar-lo a pantalla completa clicant el botó de les dues fletxes de la part superior esquerra. Per poder veure les dades heu de passar el cursor per sobre.  Al País Valencià, Compromís ha assolit l’escó per València, però ha obtingut suport arreu. On ha tingut més vots ha estat a Otos (Vall d’Albaida), un 41,29%. Aquest suport s’estén fins i tot en alguns municipis de les comarques castellanoparlants. Cal remarcar que en el cas de les eleccions valencianes, Compromís ha guanyat en força comarques i també a la ciutat de València. Al Principat, l’independentisme té un suport transversal elevat, cosa que fa que no sigui residual enlloc, però destaca especialment a l’interior. Allí en gran part dels municipis tres quartes parts dels vots han estat per a ERC, JxCat i Front Republicà. Els comuns no han estat comptabilitzats com a sobiranistes perquè incloïen formacions d’àmbit espanyol, però el percentatge encara seria més gran si hi fossin inclosos. A les Illes, Veus Progressistes, malgrat ser unes eleccions espanyoles, ha aconseguit de ser primera força en una localitat de Mallorca (Llubí) i en uns quants municipis ha superat el 15% dels vots. Mapa: Els resultats de les eleccions espanyoles a tots els municipis dels Països Catalans

Summary: Fins a quin grau és sobiranista el vostre municipi?


Primers moviments per a fer front a la crisi del sector de la taronja arran dels acords entre la UE i Sud-àfrica, amb el suport del PP al Parlament Europeu. Representants de Compromís i de les organitzacions agràries Unió de Llauradors i AVA s’han reunit a la seu de Compromís per a parlar de la situació del sector dels cítrics al País Valencià. Han coincidit a reclamar al govern espanyol que demani l’activació de la clàusula de salvaguarda com a mesura de protecció per la importació de taronges sud-africanes, i també que l’oficina de la Generalitat a Brussel·les exerceixi de ‘lobby agrícola’, és a dir, que faci pressió per defensar els interessos valencians. El diputat al congrés espanyol Joan Baldoví ha explicat que l’objectiu era crear un front comú de defensa dels interessos de la citricultura valenciana. A curt termini, ha dit, ‘més enllà de bones intencions’, volen mesures concretes perquè s’apliqui la clàusula de salvaguarda contra l’impacte de l’entrada en massa de fruita de Sud-àfrica; per reduir els mòduls de l’IRPF per als agricultors –’si els ha quedat la taronja penjant a l’arbre, els afectarà en la declaració’, ha dit–; i per ampliar-lo fins i tot a l’IBI agrari sempre que en siguin compensats també els ajuntaments. Així mateix, ha reclamat al govern espanyol ajudes directes al productor afectat. L’eurodiputat Jordi Sebastià ha dit que mantindrien la pressió a Brussel·les i ha recordat que ja el 2016 van votar contra l’acord amb Sud-àfrica i van advertir que tindria conseqüències catastròfiques sobre el sector. Ha alertat que tot just comença, perquè a poc a poc Sud-àfrica tindrà més llibertat per a ficar el seu producte a la UE, fins que el 2026 ja no pagarà cap aranzel.

Summary: Compromís fa pinya amb les organitzacions agràries per defensar el sector dels cítrics


La diputada de la CUP Maria Sirvent ha descartat d’entrar en un govern de concentració com a resposta a la sentència contra el procés, tal com ha proposat ERC. ‘Amb quin objectiu? Amb quina intencionalitat? No ho veiem gens clar’, ha respost en una entrevista a Ràdio 4. En aquest context ha criticat que els objectius de l’actual govern siguin gestionar les ‘engrunes’ i continuar ‘aprofundint’ la privatització de serveis. D’una altra banda, veu pràcticament impossible que la CUP aprovi el pressupost del 2020 després de la primera reunió amb el Departament d’Economia. Per ella, la legislatura s’ha exhaurit. Sobre la possibilitat de tornar a investir Carles Puigdemont com a president de la Generalitat, Sirvent ha posat en dubte la voluntat de JxCat sobre aquesta qüestió. ‘No volem generar falses expectatives’, ha dit. Ha recordat que, tot i que no era convocat el ple d’investidura de Puigdemont, els diputats i diputades de la CUP van ser els únics que van aparèixer al ‘suposat ple’. Sirvent ha demanat que hi hagi una resposta conjunta davant de la sentència de l’1-O i ha admès que es fan ‘molts esforços’ per aconseguir-ho. Però també ha afegit: ‘El context de pre-campanya ho perverteix molt’. Segons Sirvent, la política catalana és situada en un escenari en què cadascú fa la seva campanya pensant més en els interessos partidistes. Tot i no fer cap proposta concreta, ha defensat que la resposta a una sentència condemnatòria ha de ser ‘exercir’ els drets i aconseguir el objectius polítics que han dut els represaliats a la presó o a l’exili. Sobre el pressupost del 2020, veu ‘pràcticament impossible’ de donar-hi suport ‘si les coses continuen com ara’. Diu que els 800 milions d’euros de més en despesa respecte als comptes fallits del 2019 ja són compromesos i, per tant, el govern no proposa polítiques noves en el nou pressupost.

Summary: La CUP rebutja d’entrar en un govern de concentració com a resposta a la sentència


El balanç de morts de l’atemptat perpetrat a última hora de dissabte a la localitzat turca de Gaziantep (al sud-est del país) ha ascendit a cinquanta-un, segons que han informat les autoritat locals, i el nombre de ferits és de noranta-quatre. Un suïcida es va fer explotar ahir la nit al barri kurd de Sahinbey. L’explosió va ser just al mig d’un casament que se celebrava al carrer, una pràctica habitual al sud de Turquia, especialment durant els mesos d’estiu. Segons que s’ha sabut, el nuvi era membre del Partit Democràtic (HDP), pro-Kurd, i per això es creu que es podria tractar d’una venjança. Malgrat que cap grup no ha reivindicat l’accio, el diputat Samil Tayyar, del partit del Govern –Justícia i Desenvolupament (AKP)– ha atribuït l’explosió al grup gihadista Estat Islàmic. El suïcida era una nen d’entre 12 i 14 anys El president turc, Recep Tayyip Erdogan, ha revelat aquest diumenge que l’autor de l’atemptat suïcida contra un casament a Gaziantep seria un menor d’entre 12 i 14 anys que hauria accionat ell mateix la càrrega explosiva o li haurien accionat, informen els mitjans locals.

Summary: Augmenta a cinquanta el nombre de morts a Gaziantep, Turquia


El conseller d’Acció Exterior, Ernest Maragall, ha reobert a Londres aquest vespre la delegació de la Generalitat al Regne Unit i Irlanda, que fou clausurada amb l’aplicació de l’article 155. És la segona delegació que es reobre després que es restituís la de Berlín la setmana passada. El delegat Sergi Marcén seguirà al capdavant de la delegació de Londres després d’haver estat restituït i nomenat pel govern el juliol. Maragall ha afirmat que la Generalitat batallarà als tribunals contra el recurs del govern espanyol per la reobertura de les delegacions. Ahir l’advocacia de l’estat va presentar un recurs contenciós-administratiu en nom del Ministeri d’Afers Estrangers espanyol al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya contra el decret de reobertura que va aprovar la Generalitat. Segons el conseller, el recurs és part d’una ‘horrible normalitat’ i en aquest sentit ha afirmat no li sorprèn ni impressiona. Maragall manté que no hi ha hagut ni precipitació ni desconeixement en la reobertura de les seus a l’estranger, però ha matisat que primer cal esperar a rebre el contingut del recurs. Segons que ha explicat, el govern l’estudiarà per presentar les ‘evidències, arguments i raons’ per les quals es defensarà la correcció dels passos fets per reobrir les delegacions. En qualsevol cas, però, el conseller ha descartat que el procés afecti el calendari previst pel departament, que contempla que a l’octubre es reobrin les delegacions de Suïssa i Itàlia mentre que al novembre tornin a obrir les portes les seus als EUA i a França. La reobertura del Diplocat, a finals d’any Preguntat per l’estat en què es troba la reactivació del Diplocat, Maragall ha afirmat que està en procés de recuperació formal i operativa i ha indicat que la previsió és que es pugui completar de manera que a finals d’any estigui obert ‘amb personal i una estratègia definida’.

Summary: El govern reobre a Londres la delegació davant el Regne Unit i Irlanda


El Departament d’Empresa i Coneixement ha obert un expedient informatiu a Endesa i Red Eléctrica de España (REE) per les incidències en el subministrament elèctric a Catalunya durant el temporal Glòria. L’objectiu és quantificar l’afectació de les interrupcions del servei a usuaris, determinar-ne les causes i analitzar el procés de reposició. Des del govern, es vol comprovar que les actuacions de les dues companyies s’ha ajustat a allò que estableix la Llei de Garantia i Qualitat de Subministrament Elèctric de Catalunya.

Summary: El govern obre expedient a Endesa i REE per analitzar les afectacions durant el temporal Glòria


Hem anat publicant el tast ‘Mirades creuades sobre la pansa blanca’, que l’especialista Joan Gómez Pallarès va dur a terme a Alella, en el si de la Nit de la Pansa blanca. Aquest és el darrer lliurament. Si voleu llegir el relat complet, recupereu els articles anteriors: ‘Joan Gómez Pallarès: ‘Mirades creuades sobre la pansa blanca (I)’ i ‘Diversitat d’experiències i reflexions entorn de la pansa blanca (II)’. Joan Gómez Pallarès: He volgut acabar el tast amb dos escumosos, que són molt diferents l’un de l’altre, però que comparteixen allò que no forma part de la interpretació antiga d’aquesta varietat de raïm, i tanmateix que hem descobert que li és completament natural i propi: la bombolla. Mantenir la bombolla. Sembla que aquesta varietat hagi nascut per fer la bombolla de diferents tipus. Això en cap document de l’antiguitat no es menciona i, en canvi, tenim també aquesta mirada que és radicalment nova sobre la pansa blanca, el xarel·lo, el cartoixà. El primer vi ens l’explica l’enòloga Mireia Pujol-Busquets del celler Alta Alella, el Bruant, nom que pren d’un ocell (també en diuen reietó) que s’està al Parc de la Serralada Litoral. AA Bruant 2015 Mireia Pujol-Busquets: El Bruant és un cava del Celler de les aus, espai on elaborem tots els vins sense sulfits d’Alta Alella. És un cava ecològic, com tots els que fem. Aquest va ser un dels primers caves que es van fer sense sulfits a la península. Avui, al Celler de les Aus, tenim un altre cava fet de pansa rosada, el Capsigrany, que també és molt interessant. Des que vam començar a fer el Bruant (que ha tingut diferents noms al llarg de la seva història), el raïm prové d’una vinya de seixanta-quatre anys, situada a la part més baixa de la Vall Cirera i que mira a mar i cap a Barcelona. És una finca que a més de tenir pansa blanca també té plantada pansa rosada i garnatxa. Abans, la pansa rosada la posàvem en el coupatge del Bruant, fins que vam decidir vinificar-lo sol i fer el Capsigrany. Continua Mireia Pujol-Busquets: És un cava elaborat amb el mètode ancestral: fem la primera fermentació, que és espontània, i abans que s’acabi de fer, posem el vi dins l’ampolla, quan conserva uns 24 grams de sucre per litre. També s’addicionen llevats neutres de la xampanya, perquè després de fer moltes proves hem vist que és la manera que pugui acabar de fermentar bé. El que no comparteix amb el mètode ancestral és que nosaltres sí que fem el degorjat. L’elaboració és aquesta. El 2015 va ser una anyada que en el període vegetatiu va ser humida i amb poc sol i que vam haver de treballar molt a l’hora de collir el raïm, fent molta selecció, perquè per fer un vi sense sulfits el primer que cal és tenir un raïm impecable. Joan Gómez Pallarès: El que em plantejo és si DO Cava i ancestral no són termes antitètics. Mireia Pujol-Busquets: De fet està permès i som els únics que ho fem. Habitualment, els tiratges de cava es fan al gener de l’any següent de la verema. El vi base comença a fermentar a l’agost o setembre depenent de la zona i el tiratge es fa al gener. Però en el cas del Bruant, el tiratge es fa al setembre de la mateixa anyada. Joan Gómez Pallarès: Estaria molt bé que la gent conegués que esteu autoritzats a fer-ho, perquè per a mi fins ara DO Cava significava segona fermentació en ampolla. I punt. En canvi, tal com ho diu la Mireia, ells fan DO Cava amb la primera fermentació, que acaba a l’ampolla, i no hi ha segona fermentació en ampolla. És a dir: quan el vi encara fa la primera fermentació alcohòlica i allibera carbònic en ampolla. I la diferència, perquè hi ha gent que ho fa i gent que no, és que després aquest vi que ha acabat de fer-se dins l’ampolla i, per tant, conserva carbònic de la fermentació alcohòlica, pot ser o no degorjat. Mireia Pujol-Busquets: Nosaltres, com que treballem sense sulfits, el degorgem, és més segur. Joan Gómez Pallarès: Tens tota la raó. I, efectivament, teniu un DO Cava fet amb mètode ancestral. L’ancestral té la gràcia de la immediatesa; hi notes molt els llevats, com si estiguessis tastant un pa de pessic, amb la mica de pell de la llimona, amb el sauló molt present… Té una gràcia especial. Jo sóc un gran devot dels ancestrals, perquè penso que és de les maneres més directes i boniques d’embotellar vinya i raïm. És un escumós que em venia molt de gust posar a la taula, per poder-lo comparar amb un altre escumós fet pel mètode champenoise, amb una segona fermentació en ampolla, que és el següent vi que tastarem. Sicus Cru Marí 2009 He triat aquest cava per demostrar que amb el mètode de la segona fermentació en ampolla, un cava del 2009, que s’ha passat quatre anys en rima i que porta gairebé un any degorjat, ara comença a estar en el seu millor moment. Un 2009 de vinyes velles (setanta anys) de Bonastre, un municipi de la banda sud del Penedès i nord del Tarragonès, a uns quinze quilòmetres de Tarragona, al massís de Bonastre, que és al sud de la serra del Montmell. Amb un terra franc, molt a la vora de la roca mare. En una finca que l’Eduard Pie en diu ‘la caseta’. Aquest és un altre dels vins que bec sempre. És un vi de màxima expressió de finesa d’un terrer. Evidentment, és difícil seguir la petja d’un vi del 2009, perquè el que domina és l’evolució, els terciaris. Us el proposo com a exemple que ens permeti lligar amb una de les dues pistes que el nom de la pansa blanca ens proposava al començament de la sessió. No hem tastat cap vi dolç avui, i hi ha vins dolços de pansa blanca, de xarel·lo, extraordinaris! L’Eduard en fa un. Vins vells, envellits, amb criança biològica, oxidats…, que ens apunten l’altra pista: veremar i vinificar directament per envellir i pensar en vins que viuran molts més anys. La pansa blanca, del nom que té amb llatí i dels documents, que sobretot ens parlen de vins dolços, de vins bullits, vins reduïts i després també refrescats. Aquesta és una pista que no hem seguit. L’altra és la de l’envelliment, vins vells en el millor sentit del terme. Vins pensats per un consum a llarg terme. Vins que han de durar d’una altra manera. Estic segur que la immensa majoria de vins que hem tastat avui, no tots, però la immensa majoria, són vins que envelliran molt bé, i que podran passar tres, cinc, set, deu anys, no en tinc cap dubte. Però el que us he proposat avui és un exercici diferent: barrejar terrers, barrejar personalitats, tipus de vinificació diferents, sempre amb un mateix tipus de raïm des del punt de vista genètic, perquè és evident que una mateixa varietat de raïm es va modificant ella mateixa amb els anys quan es troba en un mateix lloc. I una mateixa varietat de raïm ens dóna una quantitat de possibilitats increïbles (ens agradin més o menys). El fet més important de la pansa blanca, com en altres varietats poc respectades, fins i tot menystingudes al llarg de la història de la vitivinicultura d’aquest país, és que es poden fer coses extraordinàries. Només depèn de dos elements: el més important és la terra i com la treballes. El segon, sense el qual mai no existiria ni raïm ni vi, és la persona que mira la terra. I aquest ha estat el pretext del títol de la sessió, les mirades creuades, perquè són les de tots vosaltres i les dels elaboradors. Aquestes mirades ens permeten entendre una varietat, no per modes etnològiques (oblidem-nos del nacionalisme aplicat a la gastronomia), sinó del valor que té el raïm en una terra. I aquí (al Penedès, a Mallorca o al Priorat) és on millor podem trobar aquestes diferents mirades i perspectives sobre una varietat que sempre hi ha estat, per més fil·loxeres que hagin passat. Els documents ens expliquen que aquesta varietat de raïm fa més de dos mil anys que s’està aquí. I aquest és una mica, no el fil conductor (perquè no és un tast de tesi), però sí allò que em venia de gust explicar. Gràcies per la vostra complicitat.

Summary: Joan Gómez Pallarès i el valor que té el raïm en una terra (i III)


L’Oficina de Duanes i Protecció Fronterera dels Estats Units (CBP) ha proposat d’estendre a les xarxes socials les dades que aplega i revisa sobre els viatgers que arriben al país, per millorar els processos d’investigació relacionats amb el terrorisme. CBP ha publicat la proposta d’introduir un nou apartat en el formulari de registre per viatjar al país, que aniria adreçat a aquells estrangers que no tenen visat i preveuen d’estar-s’hi noranta dies. Aquest apartat, en principi opcional, és per a sol·licitar informació sobre la ‘presència en línia’ del viatger. La finalitat és saber quin visitants estrangers poden constituir un risc potencial per a la seguretat nacional i determinar si han de ser admesos al país, com pot llegir-se a la proposta publicada a la web de la CBP. ‘Aplegar dades dels mitjans millorarà el procés d’investigació i aportarà al Departament de Seguretat Nacional més claredat i visibilitat en cas d’una possible activitat perversa’, diu el text. La proposta és oberta a comentaris fins el 22 d’agost, abans de la possible aprovació de les autoritats nord-americanes.

Summary: EUA revisarà les xarxes socials dels viatgers


El comissari dels Mossos d’Esquadra Manuel Castellví ha assegurat al Tribunal Suprem espanyol que cap dels tres cossos policíacs no va preveure ‘actes de violència’ durant l’1-O en una reunió d’informació que van fer el 28 de setembre, tres dies abans del referèndum. D’aquesta manera ha matisat les declaracions que va fer de la setmana passada responent fiscal, quan va explicar que en una reunió dels Mossos amb Carles Puigdemont, Oriol Junqueras i Joaquim Forn al Palau de la Generalitat, els van avisar que aquell dia es preveien diverses possibilitats, entre les quals ‘moments de tensió que podien acabar amb una escalada de violència’. Castellví ha precisat avui que les previsions que grupuscles violents actuessin el dia del referèndum van fallar. El comissari també ha destacat el caràcter ‘no violent’ d’ANC i Òmnium, que consideren ‘interlocutors’ quan convoquen manifestacions. Responent a Xavier Melero –lletrat de Joaquim Forn–, Castellví ha explicat el contingut d’una reunió d’una subcomissió d’informació amb presència de representants d’intel·ligència dels tres cossos policíacs. En aquesta reunió, a la qual ell mateix va assistir, la previsió era que l’1-O hi hauria ‘col·legis amb activitats’ i que ‘a primera hora del matí hi hauria gent fent resistència passiva amb actuació de la policia’. ‘En aquell moment no es preveien actes de violència’, ha explicat, tal com ‘consta a l’acta’. En canvi, la setmana passada, Castellví, responent a la fiscalia, va declarar que el dia 28 els comandaments dels Mossos van tenir una reunió al Palau de la Generalitat amb Puigdemont, Junqueras i Forn, on sí que van avisar que una de les possibilitats era que hi hagués una ‘escalada de violència’. En la seva segona compareixença, ha explicat que en aquella reunió no hi va haver ‘cap’ retret per part dels membres del govern a la posició dels Mossos de complir la interlocutòria del TSJC que els demanava d’aturar el referèndum, i que tampoc no els van persuadir a fer cap canvi. Castellví també ha explicat que les previsions que es van fer que alguns ‘grups violents’ podien actuar l’1-O van fallar, i que durant la jornada del referèndum ‘no es van constituir com un bloc d’unitat d’acció d’atac’, tal com tenien previst. Són grups, ha afegit, que tenen ‘capacitat d’alterar l’ordre’, però ha remarcat que aquell dia no van actuar. Els CDR no estaven organitzats abans de l’1-O Sobre els CDR, Castellví els ha desvinculats del govern i ha assegurat que, abans de l’1-O, els 42 que tenien detectats no tenien connexió ni coordinació entre ells. Va ser després del referèndum, després de fer tres assemblees, que es va crear ‘una entitat que coordinaria els grups’ a través d’un perfil de Twitter general. ‘A partir d’allí sí que hi va haver una coordinació’, que el 8 de novembre de 2017 aconseguí ‘col·lapsar totes les carreteres de Catalunya’. Pel que fa al dispositiu, ha explicat que en les reunions prèvies a l’1-O es va explicar tant a la fiscalia com a la resta de cossos policíacs la presència d’una parella d’agents dels Mossos d’Esquadra als col·legis. Segons Castellví, la puntualització que fa la fiscalia, que considera que el dispositiu ‘no era suficient’, és des del punt de vista ‘quantitatiu’, no pas qualitatiu. Castellví també ha dit que la interlocutòria de la magistrada del TSJC no preveia de precintar cent metres dels col·legis i ha assegurat que les activitats que es van fer als col·legis no tenien relació amb el govern. A preguntes de la lletrada de Cuixart, Marina Roig, ha destacat el caràcter ‘no violent’ tant d’Òmnium Cultural com d’ANC, i que mai no van fer crides a ‘enfrontar-se violentament’ a la policia l’1-O. ‘Sempre han convocat moltes manifestacions i sempre amb la consigna de la no-violència i els considerem interlocutors per l’actitud i el resultat de la seva gestió’, ha remarcat. Castellví ha declarat que l’arribada del conseller a Interior no va implicar canvis de directrius, ni de la cadena de comandament, ni cap ingerència en la seva feina, ni van influir-lo les declaracions públiques que va fer el conseller.

Summary: Castellví aclareix la seva polèmica declaració: ‘No es preveien actes de violència’


El referèndum sobre la separació de la ciutat de Venècia de la resta del municipi venecià no ha aconseguit el mínim de participació necessari, per la qual cosa el seu resultat es considerarà nul, segons han informat les autoritats locals. El municipi de Venècia està integrat en l’actualitat per la ciutat històrica de Venècia i per Mestre, una ciutat dormitori situada enfront de la ciutat dels canals. Perquè el referèndum fos considerat vàlid havia de comptar amb la participació d’almenys el 50% dels electors en la consulta celebrada aquest diumenge per a dirimir si Venècia se separa de Mestre però solament han votat el 21,7% dels ciutadans, segons l’Ajuntament de Venècia. Entre els participants, el vot a favor de la separació s’ha imposat amb el 66% del total, enfront del 34% que ha obtingut el manteniment de la situació actual. En el nucli antic de Venècia, el sí a la separació ha aconseguit imposar-se amb el 83,5% de les paperetes enfront del 16,5 dels sufragis a favor del manteniment del ‘statu quo’. Els defensors de la separació de Venècia argumenten que la ciutat històrica de Venècia i Mestre tenen realitats completament diferents i problemes diferents i que es beneficiarien amb dues administracions separades. Els partidaris de la continuació en la configuració política actual sostenen que una administració més gran pot tenir una visió més àmplia dels problemes de la regió veneciana i que fragmentar augmentaria els costos de la burocràcia. El municipi de Venècia té en l’actualitat uns 260.000 residents però solament uns 53.000 viuen en el centre històric, on el cost de vida és més gran i es pateixen inundacions amb freqüència. Al novembre, Venècia va patir les pitjors inundacions dels últims 50 anys, amb un augment de nivell de l’aigua fins als 187 centímetres, deixant sota l’aigua quasi el 90% del nucli històric i provocant danys greus. La consulta d’ahir ha estat la cinquena que es fa d’ençà del 1979 per a decidir sobre la separació de Venècia i de Mestre. En els tres primers referends, el no es va imposar en la votació, mentre que en la consulta de 2003 la baixa participació va provocar l’anul·lació del resultat.

Summary: El referèndum sobre la separació del nucli històric de Venècia no aconsegueix el llindar mínim de participació


La guerra dels edulcorants A partir de final del segle XIX, diversos edulcorants alternatius al sucre entraren en el mercat d’aliments. Alhora, el sucre de remolatxa adquiria una especial notorietat econòmica en el continent europeu. Començaren llavors un bon nombre de controvèrsies en relació amb la regulació dels edulcorants. La primera fou la de la sacarina. La sacarina es va descriure i patentar a final de la dècada de 1870 i deu anys més tard ja era motiu d’una intensa controvèrsia sobre la seguretat i al valor nutricional. A Europa, la indústria del sucre de remolatxa va constituir el principal motor d’aquesta controvèrsia i va aconseguir la prohibició de la sacarina en bona part dels estats del continent. En aquell moment s’arribà a celebrar una convenció internacional extraordinària (només comparable amb una de dedicada a la regulació de l’opi) per tal d’acordar una prohibició que superés els límits de l’estat. La batalla reguladora no es va lliurar amb arguments econòmics explícits, sinó més aviat amb la constant referència a arguments sanitaris que, en aquell moment, no resultaven prou sòlids (Vallverdú i Segura, 2005). La batalla comercial ha quedat també fraudulentament encoberta en les controvèrsies que, a partir de la segona meitat del segle XX, han suscitat els ciclamats, la sacarina (novament), l’aspartam i el sucre mateix. La transcendència econòmica, social i política dels edulcorants no ha fet sinó augmentar en els últims temps i aquest fet no es pot deslligar de les dificultats que ha hagut de superar l’estèvia per introduir-se en el mercat dels edulcorants. La producció industrial d’estèvia En l’actualitat, la indústria fabrica milers de tones d’extractes d’estèvia per atendre l’enorme demanda dels mercats, estimulada per un consum que s’ha disparat durant aquesta darrera dècada, a raó d’un creixement anual superior al 500%. Sotmeses a les normatives de cada país, les empreses inverteixen grans quantitats de diners en la producció, preparació i comercialització d’aquest producte i fan servir l’origen natural i el color verd de la planta com a estratègia de màrqueting d’un producte suposadament saludable. El processament industrial de l’estèvia inclou la recol·lecció, l’assecament i l’extracció de la part soluble de la planta per mitjà d’alcohol i aigua calenta i de successius filtratges i precipitacions. El producte resultant es purifica al laboratori amb tècniques d’intercanvi iònic, i al final se n’obté una pols blanquinosa que posseeix una alta proporció de principis actius edulcorants: els glicòsids d’esteviol, substàncies químiques que presenten la particularitat de no metabolitzar-se al tracte digestiu i de no augmentar la proporció de glucosa a la sang. Per tant, són aptes per al consum en règims hipocalòrics i també per a persones diabètiques (Shivanna, Naika, Khanum i Kaul, 2013). S’han patentat diverses tècniques d’obtenció dels extractes, és a dir, els mètodes físico-químics d’extracció i purificació de l’estèvia. També s’han patentat algunes varietats de la planta, que acostumen a produir llavors estèrils. Depenent del mètode de processament, però també de la qualitat de la planta i de les condicions del cultiu (el sòl i el clima), s’obtenen productes de puresa més alta o més baixa, més o menys rics en glicòsids d’esteviol, que són responsables del poder edulcorant de l’estèvia. En tot cas, el grau de puresa no sol passar del 98%. No obstant el prestigi de l’estèvia del Paraguai, en l’actualitat el gran productor mundial és la Xina. L’exporta a tot el món. Els extractes que ven, però, no són comparables en qualitat als sud-americans. De vegades, arriben al comerç mesclats amb altres edulcorants per tal de millorar-ne el sabor. La comercialització i el consum d’estèvia a gran escala El consum d’estèvia és estretament condicionat pel marc legislatiu de cada país. Sens dubte, el primer consumidor mundial és el Japó, entre més motius perquè la legislació limita estrictament l’ús dels edulcorants artificials. D’acord amb la normativa europea aprovada el 2011, la comercialització de l’estèvia és restringida a la venda dels glicòsids d’esteviol com a additius alimentaris, bé en pols, bé en forma líquida. Són identificats a les etiquetes amb el codi E-960. Amb l’esteviol s’endolceixen multitud d’aliments preparats industrialment, des de begudes enllaunades (refrescos) i postres (pastissos) fins a productes lactis (iogurts) i llepolies (xocolates, melmelades). Hi ha sucs i salses que contenen l’extracte d’estèvia en compte de sucre o d’edulcorants artificials com la sacarina o l’aspartam. I també s’utilitza l’estèvia en les pastes dentífriques, sobretot infantils. En la pràctica, l’estèvia que es ven habitualment als supermercats és un edulcorant de taula que conté una petita proporció de glicòsids d’esteviol, inferior al 5%, molt sovint mesclat amb altres edulcorants, sobretot els anomenats poliols o polialcohols, com ara l’eritritol, el maltitol o el sorbitol. Es tracta de productes ‘amb estèvia’, tot i que acostumen a fer servir el color verd sobre fons blanc i la marca Stevia per a atraure l’atenció dels clients. Per una altra banda, alguns herbolaris, a les seues botigues, en distribueixen la fulla seca als clients que expressament en demanen, en un marc que es podria qualificar d’alegal. Alemanya, seguida per França, és el país pioner a Europa en el consum de productes edulcorats amb estèvia. En alguns altres països europeus comença a ser coneguda com a edulcorant de taula. Hi ha empreses de dietètica que han substituït per l’extracte d’estèvia els edulcorants artificials que abans utilitzaven en els seus productes. L’estèvia i la legislació Les agències que vetlen per la qualitat dels aliments parteixen del principi de precaució envers els productes que consumim. Com que es tracta de milions i milions de consumidors, l’autorització d’una substància que es pretén introduir en la cadena alimentària ha de ser sotmesa a una normativa estricta i a un control rigorós per tal d’evitar riscos d’efectes perjudicials. Cal també advertir els consumidors, per mitjà d’un etiquetatge adient, de les possibles reaccions adverses, o no desitjades, que un determinat ingredient pot provocar en l’organisme. És important que figuren en les etiquetes la dosi màxima diària recomanable que, en funció del pes i de l’edat, es pot consumir. En el cas de l’estèvia, la ingesta màxima diària admissible és de 4 mg/kg de massa corporal. L’any 2011, l’Autoritat Europea de Seguretat Alimentària (EFSA), que és l’agència europea que treballa per assegurar, entre més coses, la innocuïtat dels aliments que mengem, va autoritzar només els glicòsids d’esteviol com a additiu alimentari (E-960) i va fixar, d’acord amb les distintes categories d’aliments, les condicions per a usar-los en el marc del reglament 1161/2011 de la Unió Europea. En aquesta normativa no es fa referència ni a les fulles d’estèvia ni a la resta de la planta, com recordava l’Agència Espanyola de Consum, Seguretat Alimentària i Nutrició en una circular del març de 2015 sobre la situació de l’estèvia com a ingredient alimentari: «Mentre no hi haja un canvi en l’estatus de la planta i les fulles de Stevia rebaudiana Bertoni o s’autoritze com a nou aliment, Espanya mantindrà el criteri acordat a la Unió Europea, i no permetrà la posada en el mercat de la planta i les fulles de Stevia rebaudiana Bertoni per a ser consumides com a aliment, independentment que alguns estats membres puguen aplicar polítiques més flexibles en relació amb aquesta qüestió» (AECOSAN, 2015). Anteriorment, l’any 2006, l’Organització Mundial de la Salut havia declarat que no havia trobat efectes adversos en l’estèvia, i dos anys més tard la FDA (Food and Drug Administration), que és l’agència nord-americana que controla els aliments i els medicaments, va autoritzar la comercialització dels glicòsids d’esteviol, tot i que recordava que aquests productes no són pròpiament estèvia, sinó extractes molt purificats. Per una altra banda, en l’actualitat s’estudien les possibles aplicacions terapèutiques de l’estèvia, però cal dir que a hores d’ara, malgrat les expectatives suscitades, no hi ha resultats concloents (Puri, Sharma i Tiwari, 2011). Llegiu l’article sencer a la web de Mètode. El col·lectiu interdisciplinari Estèvia, Naturalment l’integren Carmel Ferragud (Institut d’Història de la Medicina i de la Ciència López Piñero, Universitat de València), Jaime Güemes (Jardí Botànic de la Universitat de València), Ximo Guillem (Institut d’Història de la Medicina i de la Ciència López Piñero, Universitat de València), María Luz López Terrada (Ingenio, CSIC-Universitat Politècnica de València), Xavier Martínez Monzó (Universitat Politècnica de València), Àlvar Martínez Vidal (Institut d’Història de la Medicina i de la Ciència López Piñero, Universitat de València) i Gloria Ruiz Díaz (Jumel Alimentaria). Què és Mètode?

Summary: Estèvia, la panacea dolça?


Un petit grup d’ultres que portaven banderes espanyoles va ser acorralat ahir per la gentada que s’havia concentrat a l’estació de Sants per a acomiadar Anna Simó i Joan Josep Nuet, els dos membres de la mesa del Parlament de Catalunya que anaven a Madrid, on avui declararan a l’Audiència espanyola. A fora de l’estació els dos diputats van ser rebuts per la gent amb aplaudiments i mostres d’afecte. Un cop dins l’estació va aparèixer un petit grup d’ultres, mitja dotzena, que exhibien banderes espanyoles i cridaven contra el govern. La gent que s’hi havia aplegat va reaccionar arraconant-los. Finalment, va aparèixer la policia per protegir-los i se’n van marxar entre aplaudiments als agents i mostres de reprovació a l’actitud violenta dels ultres.

Summary: Acorralen un grupet d’ultres que volien insultar Simó i Nuet a Sants


Si voleu rebre al vostre correu aquest report diari de VilaWeb sobre el coronavirus 2019, cada vespre a les 22.00, apunteu-vos-hi ací. Per tenir la informació actualitzada al moment, consulteu sempre el Directe de VilaWeb. En dies com els que vivim, és més necessari que mai defensar un periodisme independent i sense por de ser crític amb el poder. Si voleu donar suport al model de VilaWeb, feu-vos-en subscriptors. Què ha passat avui? El govern espanyol està com més va més desbordat per la gestió de la crisi per la Covid-19. Avui, el ministre de Sanitat, Salvador Illa, ha admès que l’executiu de Pedro Sánchez havia perdut 659.000 proves ràpides per a detectar el coronavirus 2019 perquè eren defectuoses. D’entrada, s’havia anunciat que això només n’afectava nou mil que ja havien estat distribuïdes per la Comunitat de Madrid. Després, que n’hi havia cinquanta mil més d’invàlides, però que no s’havien repartit. Finalment, són més de mig milió. Tot plegat contrasta amb la situació a Andorra, on el ministre de Salut, Joan Martínez Benazet, ha anunciat que s’havien fet 7.036 proves per cada milió d’habitants, una xifra capdavantera a escala mundial, superior a la de Corea del Sud (6.846 proves per milió d’habitants) i Alemanya (5.845 test per milió d’habitants). Al Principat, el doctor Bonaventura Clotet ha explicat que investiguen un vaccí pancoronavirus que previngui el següent brot. El govern de Pedro Sánchez rep cada dia més pressió perquè endureixi les mesures de l’estat d’alarma. Avui també s’ha publicat un article conjunt d’una seixantena de científics a The Lancet, la revista mèdica més prestigiosa del món, en què demanen al govern espanyol que apliqui urgentment un confinament total. També alerten d’una saturació de tot el sistema hospitalari que es pot allargar fins el 24 d’abril. Entre els signants, hi ha el metge Oriol Mitjà, el físic Àlex Arenas, el científic de dades Joe Brew i el professor Xavier Rodó. Segueixen la línia argumental que ja van exposar al govern de Pedro Sánchez ara fa una setmana amb aquesta carta. El govern espanyol també rep crítiques per la gestió econòmica. Avui, la Cambra de Comerç de Barcelona ha demanat que suspengui les quotes als autònoms i que exoneri les pimes de pagar la seguretat social als treballadors. En l’àmbit governamental, el Departament de Salut de la Generalitat de Catalunya ha publicat unes recomanacions d’higiene més estrictes que no pas les que havia difós fins ara, sense donar cap més explicació que són ‘mesures extremes’ per a persones que conviuen amb gent molt vulnerable. A més, Metges de Catalunya ha denunciat Salut al TSJC i l’acusen d’haver incomplert la normativa de riscs laborals. La portaveu del govern, Meritxell Budó, ha descartat desobeir el govern espanyol i tancar Catalunya de manera unilateral, i la Generalitat ha rectificat i ha suspès les obres públiques no essencials. Per la seva banda, el govern espanyol ha prohibit avui els acomiadaments durant la crisi del coronavirus. A l’estat francès, el primer ministre, Édouard Philippe, ha anunciat una pròrroga del confinament de dues setmanes més a partir de dimecres, fins el 15 d’abril, ‘com a mínim’. Avui, Jordi Cuixart ha demanat al Tribunal Constitucional espanyol de passar el confinament a casa, una mesura que ja ha pres el govern francès, el qual, seguint les recomanacions de l’ONU, va anunciar ahir que permetria a certs presos de passar el confinament a casa per evitar una propagació als centres penitenciaris. Mentrestant, els casos creixen arreu del món. Els Estats Units ja és el país amb més casos del planeta, amb 98.093 casos registrats i 1.513 morts. Itàlia ha registrat avui el dia amb més morts d’ençà de l’inici de la pandèmia, amb 919 defuncions noves, i també l’estat espanyol, que n’ha anunciat 769. L’editorial de Vicent Partal ‘La incompetència dramàtica del ministre Illa: una cadena de decisions absurdes‘ La píndola de Jordi Goula sobre l’economia: ‘Benvinguts al 2011!’ Entrem a la màquina del temps. És l’any 2011, en un entorn angoixant. L’euro perilla i Grècia és el dolent de la pel·lícula. El deute es descontrola i les primes de risc d’alguns estats se’n van als núvols. Perill de col·lapse. Amb aquesta situació, el 21 de novembre, la Comissió Europea suggereix la creació d’eurobons per als disset estats de la zona euro com una bona mesura per a aturar la crisi europea. Dos dies després, la Comissió presenta un Llibre Verd explicatiu de les característiques d’aquests bons, a fi que els deutes estatals es puguin avalar entre el conjunt de països de l’euro i eliminar, entre més coses, l’especulació. L’efecte buscat és l’alleujament ràpid, o relativament ràpid, de la crisi del deute sobirà. També s’espera que els eurobons reforcin el sistema financer de la zona euro, tot evitant crisis futures. No obstant això, els governs dels estats menys afectats en aquest moment per la crisi del deute, especialment Alemanya i Àustria, diuen que no a la proposta, perquè entenen que l’endeutament indefinit no podria ser una resposta a la crisi… La continuació, la sabem tots. Bé, la història es repeteix. L’arrel del problema ara és molt diferent, però la reacció és la mateixa. Aquesta nit passada, Itàlia i l’estat espanyol –els dos estats amb més morts– es van plantar davant la Unió Europea i van demanar una actuació més contundent, a la qual s’oposen Alemanya i Holanda. Aquella vegada, la raó era que no volien pagar la ‘festa’ viscuda als estats del sud. Aquesta, amb milers de morts a l’esquena i amb problemes arreu, la resposta és la mateixa, però l’explicació no la tenen tan clara. Es torna a demostrar, per enèsima vegada, que Europa continua essent una suma d’estats i poc més. Res de solidaritat, per més dubtes raonables que tinguin sobre la manera com han fet les coses els governs italià i espanyol. Però saben que ara no hi ha hagut festa; si de cas, manca de savoir faire, que no és igual. El més greu de tot és que, per primera vegada, semblava haver-hi acord en tres fronts. Que som davant un fenomen transitori, però de durada desconeguda; que el tancament de l’activitat econòmica imposa uns costos econòmics difícils de calcular, però que s’anticipen enormes; i que cal reforçar el sistema sanitari i evitar com sigui que les empreses solvents se’n vagin en orris i s’acomiadi treballadors, amb el perill que es quedin a l’atur, cosa que allargaria molt la recuperació posterior. Aquest últim objectiu se sintetitzava en dues idees: proporcionar tota la liquiditat que calgués a les empreses i un matalàs de seguretat als treballadors, incloent-hi rebaixes fiscals i oferint moratòries en el pagament d’impostos. I això vol dir diners, molts diners. Fins i tot el Banc Central Europeu, tot i la vacil·lació inicial, ha donat suport amb 750.000 milions d’euros a la liquiditat del sistema i la presidenta de la Comissió, l’alemanya Ursula von der Leyen, ha demanat de fer un pas gegant en la solidaritat per aquesta via. Però sembla que no ha servit de res. Ara els estats tenen quinze dies per a repensar-s’ho. Però no és fàcil. L’única certesa és que es necessiten molts diners. El diagnòstic en què hi ha consens sembla el correcte, però vol dir que els estats –sobretot l’italià i l’espanyol– hauran d’endeutar-se molt per pagar els treballadors afectats pels ERTO, els ajuts diversos a empreses, i recordem que fins i tot De Guindos mateix parlava d’aplicar una renda mínima… Si no hi ha un paraigua europeu, les conseqüències seran molt costoses i difícils de gestionar. Si ara Europa no fa un pas en sentit solidari, ens haurem de demanar si una vegada acaba la crisi, la Unió es podrà continuar anomenant Unió. La redacció de VilaWeb us recomana avui aquests articles i enllaços: – VilaWeb: Així s’ha escampat el coronavirus a tot l’estat espanyol per no haver aïllat Madrid – The Guardian: Vaccí contra el coronavirus: quan estarà a punt? (en anglès) – Le Figaro: Coronavirus: el gran èxode dels habitants de la ciutat (en francès) – Nature: Què revelen els brots a creuers sobre el coronavirus (en anglès) – CNN: Per què hi ha tants casos de coronavirus a Nova York? (en castellà) – The Straits Times: El Vietnam acumularà 190.000 tones d’arròs per a la seguretat alimentària enmig del brot de coronavirus (en anglès) – La Repubblica: Iemen, Síria, Filipines, Camerun… es proclama l’alto al foc als països en guerra per por a la pandèmia (en italià) – Franceinfo: per què Mayotte tem ‘un tsunami’ davant la crisi sanitària que s’anuncia (en francès) – South China Morning Post: Per què els tests ràpids potser no són la solució ràpida que alguns governs esperen (en anglès) Quines han estat les notícies més destacades sobre la crisi que us hem ofert avui? – El Departament de Salut publica unes recomanacions d’higiene més estrictes i inclou les embarassades com a grup de risc – Metges de Catalunya denuncia la conselleria de Salut al TSJC per incomplir la normativa de riscos laborals – L’escàndol de les proves de la Covid-19: el govern espanyol en perd 659.000 perquè eren defectuoses – El govern espanyol prohibeix els acomiadaments durant la crisi del coronavius – La Cambra de Comerç demana de suspendre les quotes d’autònoms i exonerar les pimes de pagar la seguretat social dels treballadors – La lentitud de la resposta del sistema immunitari: una causa que la letalitat del coronavirus sigui més alta en la gent gran – Macron aprofita el decret d’emergència per retallar drets laborals – El govern català rectifica i suspèn ara els contractes d’obres públiques que no siguin ‘d’emergència, bàsics o estratègics’ – Bonaventura Clotet investiga un vaccí pancoronavirus que previngui el següent brot – Andorra supera Alemanya i Corea del Sud en la ràtio de proves del coronavirus per milió d’habitants – Boris Johnson anuncia que té el coronavirus – Article urgent d’Oriol Mitjà i desenes de científics per a interpel·lar Sánchez a la revista mèdica més prestigiosa – Cuixart demana al TC de passar el confinament a casa Quin és el recompte actual d’afectats i morts? A tot el món, les darreres xifres són de 588.038 casos confirmats i 26.918 morts. Del total de casos, 132.440 ja es consideren guarits, segons dades de Worldometer. Els estats més afectats són: —Els Estats Units d’Amèrica, amb 99.116 casos i 1.526 morts. —Itàlia, amb 86.498 casos i 9.134 morts. —La Xina, amb 81.340 casos i 3.292 morts. —L’estat espanyol, amb 64.059 casos i 4.934 morts. —Alemanya, amb 50.178 casos i 338 morts. A l’estat francès hi ha 32.964 casos i 1.995 morts. Als Països Catalans hi ha 18.711 casos i 1.306 morts. —Al Principat, 14.263 casos i 1070 morts (1.323 casos i 190 morts més que no ahir). —Al País Valencià, 3.532 casos i 198 morts (332 casos i 31 morts més que no ahir). —A les Illes, 755 casos i 26 morts (95 casos i 4 morts més que no ahir). —A Catalunya Nord, 159 casos i 9 morts (11 casos i 1 morts més que no ahir). —A Andorra, 261 casos i 3 morts (40 casos més que no ahir). *No hi ha dades separades sobre la Franja de Ponent i el Carxe. Els enllaços i les dades a tenir sempre a mà: –  L’evolució del coronavirus a tot el món: quants casos n’hi ha? – Tots els rumors sobre el coronavirus que no us heu de creure – Per què és impossible de saber ara quina és la mortalitat real del coronavirus? – Coronavirus: per què rentar-se les mans amb sabó és tan eficaç? – Quin efecte pot tenir en les embarassades i els seus nadons? – Coronavirus: com podem netejar el telèfon mòbil? – Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars – Gossos i gats poden contreure o transmetre la Covid-19? – ‘Coronavirus’ o ‘Covid-19’? Com n’hem de dir? – Vegeu la informació de la Generalitat Valenciana. Telèfon d’urgència: 900 300 555 – Vegeu la informació de la Generalitat de Catalunya. Telèfon d’urgència: 061 – Vegeu la informació del Govern de les Illes Balears. Telèfon d’urgència: 061 – Vegeu la informació del Govern d’Andorra. Telèfon d’urgència: 188 – Vegeu la informació de l’estat espanyol – Vegeu la informació de l’estat francès – Vegeu la informació de l’Organització Mundial de la Salut (OMS)

Summary: Report diari sobre el coronavirus: un govern espanyol desbordat perd 659.000 proves i Macron allarga el confinament fins a mitjan abril


L’exhumació de la fossa 112 del cementiri municipal de Paterna (Horta) ha començat avui amb l’esperança de trobar-hi les restes d’un centenar d’afusellats pel franquisme. És la vuitena exhumació que es fa a Paterna, i la novena que impulsa la Diputació de València. Hom espera trobar-hi les restes de republicans sobretot de la Ribera, la Safor i l’Horta. ‘Ens sembla una vergonya que quaranta-dos anys després de la mort del dictador encara exhumem les restes dels republicans afusellats. Hi ha familiars que han esperat molts anys aquest moment i, per desgràcia, alguns ja no ho veuran’, ha declarat Rosa Pérez Garijo, diputada de Memòria Històrica de la diputació. Carmen Gómez Sales, presidenta de l’Associació de Familiars de Víctimes del Franquisme de la Fossa Comuna 112 de Paterna, ha dit que els afusellats eren enterrats d’una manera ‘indigna’ i que tenen la intenció de recuperar els cossos perquè puguin descansar cadascun al seu municipi, a prop dels seus éssers estimats, ‘d’on no havien d’haver eixit mai’. Sales també ha dit que l’exhumació és un ‘espectacle dantesc’ perquè les persones són enterrades ‘com autèntics animals’. I ha afegit: ‘No es mereixen això, es mereixen una sepultura digna.’ La presidenta de l’associació ha explicat el seu cas personal. A la fossa hi ha enterrat el seu avi. ‘El varen afusellar a quaranta-cinc anys. L’únic delicte que havia comès era ser el primer batlle democràtic de Tavernes de la Valldigna. En fou batlle durant tota la República i també president del Consell Gestor Municipal durant la guerra, motiu suficient perquè la repressió franquista el matara. El 9 de desembre, conjuntament amb quaranta-nou represaliats més, fou afusellat ací.’ Ara fa dos mesos, es va obrir la fossa 94 del cementiri, on es varen trobar les restes d’una seixantena de republicans afusellats entre el 6 i el 9 de novembre de 1939. Els morts eren principalment d’Ontinyent, Gandia, Aiora, Xàtiva i Sagunt. Més informació: Miquel Mezquida: ‘Abans d’afusellar-los, els lligaven perquè no pogueren fugir’

Summary: Comença l’exhumació de la fossa 112 del cementiri de Paterna


L’informe del raonador del ciutadà del 2018 reflecteix l’encariment de l’habitatge de lloguer com un dels problemes més importants d’avui. S’han recollit 79 queixes, prop de la meitat per augment de la mensualitat. De la vuitantena de queixes rebudes l’any passat, 37 responen a l’augment del preu del lloguer. La majoria, a les parròquies centrals. A Andorra la Vella, dotze augments s’han situat per sobre del 40%, sis dels quals per sobre del 70%, els casos més extrems. Altres queixes fan referència a l’augment d’allò que es cobra de despeses, rescissions de contracte i la no devolució del dipòsit. El raonador va obrir una investigació a partir de l’octubre per a avaluar les queixes reflectides al carrer i als mitjans. L’única parròquia on no s’ha registrat cap expedient és Sant Julià. L’informe del 2018 mostra l’obertura de 340 expedients. A banda de la qüestió de l’habitatge, les consultes i reclamacions més nombroses corresponen a l’administració general, amb qüestions com renovacions de residència, sancions i facturacions de serveis, i el sector social, en què destaquen qüestions relatives a la CASS i els ajuts del Ministeri d’Afers Socials.

Summary: El raonador confirma l’augment del lloguer com un dels principals problemes d’Andorra


Els joves han llançat una ofensiva al centre de la nostra consciència. Seguint l’impuls de Greta Thunberg, van començar a fer vaga els divendres per a manifestar-se davant parlaments i ajuntaments en una «vaga escolar pel clima» i han alçat un moviment els ressons del qual s’escolten des de la cimera del Clima de Katowice fins a la de Davos, des de Polònia fins a Espanya, des dels mitjans de comunicació tradicionals fins a l’art rupturista de Banksy, passant pel naturalista britànic David Attenborough i centenars de científics que han donat suport a la iniciativa. Als pocs mesos, l’inici d’aquest camí es reflectia en el llibre Canviem el món: #vagapelclima (Lumen, 2019), una recopilació dels discursos de Greta Thunberg. Els joves han tingut, a més, l’habilitat de generar cercles de complicitats al seu voltant. De seguida els van seguir les «Mares pel Clima», que van començar a compartir les seues inquietuds sobre la contaminació i les afeccions en la salut dels seus fills. No tardarien a unir-s’hi els professors amb la iniciativa «Teachers for Future», centrats en l’educació ambiental, i de manera quasi immediata tant parlaments com ajuntaments i universitats –a Espanya les primeres van ser la Universitat Politècnica de Catalunya i la Complutense de Madrid– han anat aprovant declaracions d’emergència climàtica. El torpede que van llançar els joves impacta de ple en la línia de flotació del nostre sistema polític, econòmic i social, al qual hem mirat durant molt de temps amb certa autocomplaença, fins que de sobte uns adolescents l’han impugnat per a poder defensar el seu dret a la vida, al present i al futur. Si ho fan és perquè aquest sistema que ens ha permès aconseguir, en Occident, aquests nivells de satisfacció, porta en el seu interior el germen de la seua autodestrucció. Llig la notícia completa al web de Mètode Cristina Monge, politòloga, assessora executiva d’Ecodes i professora de Sociologia de la Universitat de Saragossa. Què és Mètode?

Summary: Ofensiva al centre de la nostra consciència