La fiscalia de la sala contenciosa-administrativa del Tribunal Suprem té ‘dubtes raonables’ sobre l’obligació de la llei electoral espanyola de jurar la constitució a Madrid per a accedir a la plena condició d’eurodiputat. Per això demana al Suprem que se suspengui el procediment iniciat arran del recurs que Carles Puigdemont i Toni Comín van presentar contra la seva exclusió de la llista d’eurodiputats que la Junta Electoral espanyola va enviar al Parlament Europeu. Aquesta no els va incloure en la llista d’electes perquè no havien complert aquest tràmit. En el seu escrit de conclusions, a data del 23 de desembre i al qual ha tingut accés VilaWeb, la fiscalia demana a la sala tercera aquesta suspensió fins que el Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) resolgui el recurs de Puigdemont i Comín han presentat a Luxemburg pel mateix motiu. La petició arriba arran de la sentència del TJUE el 19 de desembre sobre la immunitat d’Oriol Junqueras i la de l’endemà, que anul·lava la decisió del president del Tribunal General de la Unió, que va desestimar la petició de Puigdemont i de Comín perquè poguessin entrar al Parlament Europeu en la sessió constitutiva del 2 de juliol passat a Estrasburg. Segons diu l’escrit de la fiscalia, l’aute del 20 de setembre introdueix un salt qualitatiu respecte de la sentència del TJUE del dia abans, ‘ al vincular de manera directa, en la línia que ve sostenint el recurrent en el present procediment, el sufragi universal i directe a nivell europeu amb la inclusió en el procediment electoral del que el tribunal torna a denominar formalitat imposada pel Dret nacional’. I afegeix que, si aquesta és realment la direcció en què apunta l’aute del TJUE, ‘l’acte d’acatament constitucional podria arribar a considerar-se, en ordre a l’aplicació de la normativa electoral europea, un impediment per a l’efectiva decisió de la condició d’eurodiputat’. Qüestió prejudicial En cas que la sala tercera decidís de no fer aquesta suspensió, la fiscalia proposa com a alternativa que s’elevi una qüestió prejudicial al TJUE. Perquè s’aclareixi si l’obligació de la Junta Electoral espanyola d’acatar la constitució espanyola s’ajusta al dret europeu pel que fa a l’accés a la condició d’eurodiputat. Si la sala no acceptés cap d’aquestes iniciatives, demana de desestimar el recurs de Puigdemont i Comín. Requisit o impediment? El ministeri fiscal afirma en els seus arguments que ‘res impediria interpretar’ que en el cas dels electes espanyols el fet de tenir immunitat des del dia de la proclamació dels resultats els protegís per poder acatar la constitució ‘sense impediments’. És a dir, la promesa de la carta magna podria considerar-se, des d’aquest punt de vista que planteja la fiscalia, una ‘exigència del dret intern a la qual les autoritats nacionals no poden posar cap obstacle’. Això implicaria que l’estat hauria de permetre d’accedir a la promesa de la constitució a tothom, deixant sortir a Junqueras de la presó per agafar l’acta i complir amb els requisits de la llei espanyola. ‘Fins a quin punt la immunitat podria resultar compatible amb el risc de ser detingut i ingressat a presó constitueix un objecte de reflexió’, afirma la fiscalia, en una referència explícita al cas de Puigdemont i Comín. En tot cas, la fiscalia admet que si la justícia europea confirma que acatar la constitució no és un requisit sinó un ‘impediment’ a l’accés al càrrec d’eurodiputat, la ‘mera proclamació de la condició d’electe atorgaria a l’interessat el dret, sense necessitat de complir cap formalitat posterior, a prendre possessió de l’escó al Parlament Europeu’.

Summary: La fiscalia del Suprem dóna la raó a Puigdemont i Comín i ja qüestiona l’acatament de la constitució


La Meridiana s’ha omplert de cap a cap, amb una gernació que ha clamat per la independència de Catalunya. La Via Lliure a la Independència ha tenyit una de les principals vies de la ciutat de Barcelona dels deu colors dels valors de la República Catalana. Us n’oferim una selecció d’informacions, imatges i vídeos: Editorial de Vicent Partal: Ara hem de fer servir tot aquest enorme poder. El 27 de setembre. VÍDEO: El recorregut íntegre de la fletxa de la Via Lliure En directe: l’Onze de Setembre i la Via Lliure de la Meridiana La FOTO més espectacular de la Via Lliure Les imatges dels famosos a la Via Lliure de la Meridiana La Via Lliure a la premsa internacional Les millors imatges de la Meridiana amb l’etiqueta #SomViaLliure VÍDEO del discurs al món, en anglès, de Liz Castro  Les imatges aèries de la Via Lliure de la Meridiana

Summary: La Via Lliure 2015 de la Meridiana: informació i recomanacions per a l’Onze de Setembre


El vice-president i conseller d’Economia, Pere Aragonès, ha explicat que si el TSJC desestimava la querella de Ciutadans contra el president de la Generalitat, Quim Torra, i contra el govern per ‘proposició a la sedició’, serien ells qui denunciarien Ciutadans per denúncia falsa. En una entrevista a ‘El matí de Catalunya Ràdio‘, s’ha mostrat segur que el tribunal la desestimaria i ha avisat Ciutadans que no en deixaria ‘passar ni una’. ‘Una denúncia falsa és un delicte. Esperarem què passa.’ Tot i això, ha dit que ara per ara el govern no volia trencar relacions amb el partit taronja. De la intenció del president del PP espanyol, Pablo Casado, d’il·legalitzar els partits independentistes i d’impedir el finançament públic dels partits amb acusats per rebel·lió, Aragonès ha replicat que, si de cas, s’hauria d’impedir que rebessin finançament públic els partits ‘condemnats per corrupció’. També ha dit que, com que el PP ‘controla’ la sala segona del Tribunal Suprem, ‘ja donen per feta’ la condemna dels polítics presos. ‘Ells creuen que l’estat de dret és propietat seva. La nostra resposta ha de ser la mateixa: cívica, pacífica i democràtica’, ha destacat. ‘Mentre Casado diu això, el seu partit desapareixerà de Catalunya.’ Comissió de mediació Aragonès també ha explicat que, durant la reunió entre membres dels executius català i espanyol de dijous, el govern va proposar una comissió de mediació formada per independents. El govern espanyol no va acceptar ni rebutjar la proposta, en va ‘prendre nota’. ‘No vam posar noms damunt la taula. Seria un bon instrument perquè cal avançar en posicions’, ha detallat. El vice-president del govern ha dit que la mediació hauria d’acompanyar en un principi el ‘diàleg’, però que després també caldria una ‘negociació’ i una ‘votació’, en referència a la petició de referèndum d’autodeterminació. Aragonès ha parlat de la reunió entre Torra i Pedro Sánchez i entre consellers i ministres. En concret, ha considerat que havia estat ‘un petit començament’, perquè havien consensuat que hi havia un conflicte ‘que requereix una resposta política avalada per la ciutadania’. S’ha refermat en la independència i ha dit que l’executiu català treballava per aconseguir-la. Per això, ha explicat que a la reunió es va optar per ‘estructurar’ el diàleg i ‘concretar-lo’. ‘Avancem en la diagnosi, ara toca començar a posar solucions. A partir del gener, n’hem de parlar i avançar en quina ha de ser la resposta democràtica. Per un govern que treballa per la independència, ha de ser un referèndum.’ Ha admès, però, que la consulta no entra en els plans de Sánchez. ‘No podem aspirar que ens acceptin tot allò que demanem. S’ha de batallar’, ha justificat. El dirigent republicà també ha lamentat que el govern espanyol opti per mesures ‘cosmètiques’, com el canvi de nom de l’Aeroport de Barcelona-el Prat, en lloc d’afrontar el ‘problema de fons’. ‘Ningú no ha vingut a fer cap pas enrere’ Dissabte, l’ANC va avisar el govern que farien ‘una pressió més efectiva’ i que no acceptarien ‘cap pas enrere’. Avui, Aragonès ha respost a la presidenta de l’entitat, Elisenda Paluzie, que ‘ningú no ha vingut a fer cap pas enrere’. Ha dit que calia crear les condicions ‘per a tirar endavant’, que a parer seu han de ser: ‘ser més, més forts i amb més suport internacional’. El dirigent d’ERC ha reconegut que havien mantingut reunions de treball amb les organitzacions independentistes per a consensuar una estratègia compartida i que s’havia avançat en la diagnosi, però que no havien ‘arribat a cap consens’. Referèndum i presos, condicions per al pressupost espanyol Del pressupost espanyol, Aragonès ha dit que el grup parlamentari d’ERC prendria les seves decisions i que intentarien que fossin com més consensuades amb la resta de forces catalanes millor. A més, ha dit al govern espanyol que, per donar-hi suport, caldria donar sortida a la situació a Catalunya amb un referèndum i desjudicialitzar la política. Pel que fa als comptes catalans, ha dit que estaven en contacte ‘permanent’ amb el grup parlamentari de Catalunya Sí que es Pot i que veia ‘possible un acord’, tot i que encara en són ‘lluny’.

Summary: El govern es prepara per querellar-se contra Ciutadans per denúncia falsa


La polèmica suscitada per la intervenció en què Empar Moliner va cremar la constitució espanyola als ‘Matins de TV3’ de dilluns ha arribat molt lluny i la televisió pública ha hagut d’acabar retirant el vídeo de la secció. Avui, Moliner ha tornat al programa, en què treballa diàriament, i ha dedicat la intervenció a denunciar els atacs que havia rebut i a reivindicar el dret d’expressió i el deure de denunciar les injustícies. Ha explicat que no havia cremat realment la constitució, sinó un llibre a què l’equip d’atrezzo del programa havia afegit una coberta falsa, i ha demanat disculpes a l’autor veritable de l’obra per haver-la cremada. Ha dit que la constitució espanyola ara era com la família reial als anys noranta i ha explicat que no volia sinó denunciar la passivitat dels polítics en un moment d’emergència. També ha fet broma sobre les peticions que s’havien fet perquè la jutgessin i la destituïssin, com ara la de Societat Civil Catalana, i ha recordat als autors d’aquestes queixes que es deia Empar i no Amparo –com havien escrit alguns– i que no podia ser destituïda perquè era autònoma. Finalment, ha assenyalat que tenia el dret de la llibertat d’expressió però que, a més, tenia el deure de denunciar que hi hagués nens que no es poguessin dutxar amb aigua calenta. Així mateix, ha dit que no pertanyia a la plantilla de TV3 i que lamentava els perjudicis que hagués pogut causar a la cadena.

Summary: Empar Moliner planta cara als atacs: ‘Sóc una escriptora que diu el que vol’


Simona Levi, coneguda per la seva tasca com a activista i per haver destapat l’escàndol de les ‘targetes black’ de Bankia, amb els anys ha aconseguit de forjar una notable carrera com a guionista i directora teatral. Teatre independent que sempre conté un rerefons polític i social amb el qual intenta remoure l’espectador. L’última obra és ‘Realitats avançades 2’ i s’estrenarà al Festival Grec, on es podrà veure els dies 9, 10 i 11 de juliol. Com en la primera part de l’obra, del 2007, Levi reflexiona de manera molt crítica sobre la participació de la ciutadania en la democràcia actual, o més aviat, sobre la nul·la participació, maquillada amb consultes internes que no aprofundeixen en cap qüestió. En l’obra, Levi destapa les vergonyes a cop de caricatura, humor i la participació del públic en un acte amb molt de contingut polític. —Per què heu decidit de fer un ‘remake’ d’una obra que vau fer fa deu anys? —Perquè la participació ciutadana és una temàtica que m’agrada. Fa deu anys que ja la reclamàvem. Malgrat això, mentre que el 2007 era tot just una reivindicació perquè cap partit no la feia servir, ara el sistema l’ha mastegada completament. Fins i tot el PP fa primàries i en fa gala. Llavors, he volgut fer una caricatura de com es concep actualment, perquè la reivindicació d’una de real continua vigent. —De fet, quant a participació, a l’obra poseu al mateix sac PP, Ciutadans, PSOE i Podem. —Sí, perquè Podem és l’enzim que ha permès que el sistema digereixi les reivindicacions de la societat civil. Guanyarem eh, però sense Podem guanyaríem més de pressa. —Guanyar què? —Guanyar una participació real. Ells han estat el primer partit que ha començat amb la gammificació de la participació ciutadana. Són els qui et diuen que recullen l’esperit del 15-M i que representen la voluntat popular. Han fet pallassades amb la participació. Els qui fan bandera d’agafar reivindicacions justes, de digerir-les i d’escopir-les com porqueria, és Podem. Llavors, tothom els han copiat perquè han vist que la seva manipulació era molt eficient per a mantenir el sistema com era. És per culpa de Podem que el 15-M ha tingut dificultats. No és gràcies a Podem que avancem, sinó que avancem malgrat Podem. —Però Podem tampoc no ha promès mai una participació com la que demaneu. —No, però han estat els primers de fer pallassades. ‘Us agrada Pablo Iglesias o no us agrada res?’, ‘Ens agrada Pablo Iglesias!!’ Creuen que això sí que és democràcia. Això és llibertat d’expressió, però no és una participació seriosa, sobre temes seriosos. Quan Pablo Iglesias i Irene Montero decideixen de comprar el xalet és el moment de màxima participació. Ara, si vols que la tria sigui realment participativa, fem-ne el comitè general col·lectiu, però no sotmetem la votació a una dualitat de ‘o t’agrada això o no t’agrada res’. Per exemple, és més honesta Ada Colau no fent les primàries contra ningú, tot i que ja és dubtós, que Iglesias presentant-se contra els beneits inútils. És clar, aquests grups necessiten el corrent dels beneits inútils del 10% perquè, si obtinguessin el 100% dels vots, seria lleig i el podrien comparar amb Saddam Hussein. Amb un 87% ets un líder amb molt de suport. —El resum de l’obra seria que la participació ciutadana, tal com la tenim entesa, és un engany? —Totalment. La de les institucions, gairebé sempre, és completament un engany perquè no és participació. És llibertat d’expressió. Això que fan és obrir un canal gammificat, per jugar, en què demanen d’opinar, com deia que fa Podem i més partits. Això va molt bé per a la llibertat d’expressió. I aquesta és una eina més. Però això no és participació. —I què és participació? —La participació, de fet, és allò que fan els polítics. Els paguem i els tanquem en una habitació perquè agafin la realitat i la millorin o l’empitjorin. I normalment l’empitjoren. Proposen coses per a modificar-la i aquestes coses són les lleis. Això és participació. Per exemple, a Xnet acabem de fer-ne una al contrari de com sol ser: la fem i l’entreguem als diputats perquè la millorin i l’aprovin. Això és participació dels diputats en una llei ciutadana. Però també pot ser al revés, i és com jo entenc que ha de ser la participació. És clar, a Xnet no cobrem per a fer lleis. Llavors, el millor seria que els polítics en fessin i llavors demanessin a la societat civil que les esmenessin. La participació és esmenar i construir la realitat. La llibertat d’expressió és opinar, i res més. —Però d’alguna manera, i en menor mesura, els partits ja consulten la militància. Es prioritzen unes polítiques i les bases participen de com han de ser. —Però aquest sistema de participació és completament ineficient. A més, per a mi, és fals. L’horitzontalitat és falsa, no existeix. Només existeix el lideratge distribuït en xarxa. Per això, l’única forma de govern que considerem per a una democràcia real és la democràcia en xarxa, que és per lideratge distribuït. Això vol dir que no hi ha un sol líder. Cadascú ha de liderar en el seu espai. Xnet lidera unes coses, VilaWeb en unes altres… Tu no opinaràs de dret digital perquè saps que jo en sé més, i jo no opinaré de coses de periodisme o de Catalunya perquè en sabeu més vosaltres. És aquest reconeixement dels agents actius de la societat civil i la seva federació que poden aportar solucions. —Això com pot interpel·lar la meva àvia, que, per exemple, està molt allunyada d’aquests mecanismes? —Bé, doncs no la tinguem present. Les institucions que s’encarreguen de participació, de vegades, es vanten d’haver fet una consulta sobre un tema i que hi hagin participat no sé quants milers i milers de persones. Molt bé, però aquest esforç perquè hi participi molta gent, no l’entenc. La gent participa si vol i, si no vol, no participa. Però la responsabilitat de les institucions no és obligar a participar-hi, sinó de posar els canals perquè sigui efectiva. Participació real. Ha de ser preventiu perquè si llavors no s’utilitzen és perquè justament la institució fa bé la seva feina. Potser la teva àvia no hi participarà, però farà uns pastissos genials. Cadascú fa com vol. —Com observeu el canvi de govern a l’estat espanyol? —Crec que m’ha alleugerit. La situació d’immobilitat d’abans i en la qual tot només podia empitjorar, ha canviat. Jo no sóc de l’escola del ‘com pitjor, millor’. És a dir, que per a lluitar és millor una situació molt adversa i terrible perquè així la gent es desperta. No ho crec perquè la força del repressor és sempre molt brutal i tenim exemples històrics que confirmen això que dic. A partir d’aquí ja ho veurem. —Amb aquest PSOE es podria tramitar estatalment una llei d’alertadors de la corrupció com la que heu presentat al parlament? De fet, la van presentar tots els partits excepte Ciutadans i PP. —Bé, exactament no. És que ni els vàrem oferir mai de participar-hi. Fins i tot vàrem fer un piulet demanant que no els insultessin perquè alguns es van abraonar contra ells. Al PP, no li ho vàrem demanar perquè si volem parlar amb algú del grup mixt ja ho fem amb la CUP, perquè des de l’anterior legislatura que treballa amb nosaltres amb temes de corrupció. I, a Ciutadans, no els ho vàrem ni proposar perquè ja havien presentat la seva proposició de llei al congrés espanyol i un clon al parlament. Aquesta llei que aportem nosaltres ha de servir per a escombrar la de Ciutadans perquè el seu text és una caricatura, no una llei. Amb el PSC hi ha hagut un cert canvi d’actitud. No m’agrada posar les línies vermelles perquè té un aspecte molt testosterònic, veure qui té la línia vermella més llarga. De fet, l’única feina per la qual paguem els polítics és per a pactar. I el polític que diu que no pacta perquè té línies vermelles és un incompetent i se l’ha d’enviar a casa. —Podrà desencallar-se la qüestió catalana? —Tal com estàvem abans, ho veia complicat, però crec que ara hi ha opcions per a estratègies diferents que desbloquin la situació. —Un desblocatge real? —Bé, la prioritat és que no hi hagi gent a la presó i això és el primer que convé desblocar. I, com vaig escriure, les posicions de tothom ara mateix són clares. Però com més anem repetint certs conceptes en bucle, més ens allunyem d’assolir un canvi real. —Quins conceptes? —Jo crec que la situació és clara. Demà no hi haurà cap república. És molt clar qui la vol, concretament el 47% de la població. Queda clar que el 47% no és suficient. Queda clar que el 47% és molta gent i on es col·loquen els partits i les organitzacions. A partir d’aquí s’ha de treballar per aconseguir de recuperar els drets polítics i la llibertat d’expressió, i fer feina per a aconseguir una millora de la democràcia i un canvi polític. Aquesta és la urgència de tot Catalunya. —I l’independentisme què ha de fer? —Jo crec que els independentistes entenen que són només un 47% i que, raonablement, sabem que necessiten almenys un 60%. I seria millor encara un 70%. Treballar en una direcció per a sumar més gent al projecte és una opció completament democràtica. Els elements són damunt la taula. Jo crec amb l’excel·lència que hi ha a Catalunya i, passi què passi, cal proposar un espai que faci il·lusió i que un sigui exemple per als altres. Aquesta és l’única solució perquè el projecte independentista agradi a més gent. I això s’aconsegueix seduint i fent polítiques que converteixin Catalunya en una opció encara més desitjable. —No us perdeu cap cas. Fa poc, amb l’Observatori del Deute en la Globalització (ODG) i l’Institut de Drets Humans, des de Xnet vau presentar una querella pel cas Castor. Fa poc us l’han arxivada. —Sí, i nosaltres hi hem presentat un recurs. S’ha d’intentar. Mira el cas Bankia, no passa res fins que no et mobilitzes. Jo, quan m’hi poso, m’hi poso. Jo sóc la qui impulsa la idea que t’has de querellar sempre que puguis. L’ODG té un treball sobre el cas Castor molt exhaustiu que en coneix tots els caragols. Llavors, entre els seus coneixements tècnics i els nostres coneixements sobre litigi estratègic des de la societat civil, hem ajuntat les forces. —Quin és l’objectiu? —Que entrin tots a la presó, Florentino Pérez i els cinc ministres, Joan Clos, Miguel Sebastián, Magdalena Álvarez, Elena Espinosa i José Manuel Soria; que deixem de pagar el Castor en la factura de la llum –que ja ho hem fet però l’acabarem pagant en el pressupost general de l’estat espanyol, i que ens tornin allò hem pagat a la factura de gas durant els darrers dos anys. També era inimaginable que Rato entrés a la presó, i mira.

Summary: Simona Levi: ‘Guanyarem eh, però sense Podem guanyaríem més de pressa’


L’ex-president del govern espanyol Mariano Rajoy participarà la setmana vinent en dos actes del PP al País Valencià amb motiu de les eleccions valencianes i també de la campanya de les eleccions espanyoles. Rajoy aterrarà dimarts a Alacant, on participarà en un esmorzar amb afiliats i militants del PP amb la candidata a la presidència de la Generalitat, Isabel Bonig. El mateix dia a la tarda, Rajoy es despaçarà fins València per a prendre part d’un acte del PP, acompanyat de Bonig i altres dirigents del partit. L’ex-president espanyol participarà en un míting electoral.

Summary: Rajoy farà dos actes amb Bonig a Alacant i València


‘Jo voldria que el Departament d’Ensenyament fes complir la llei; tots sabem que això no passa, però ningú no ho diu.’ Carme Junyent ha passat part del cap de setmana llegint amb deteniment el document ‘El model lingüístic del sistema educatiu de Catalunya‘ per poder-lo comentar amb nosaltres. El text ha suscitat força polèmica, tota mena de reaccions, i volem parlar-ne amb ella i saber què en pensa. Lingüista que ha passat per un centenar d’instituts de secundària del país i a la universitat i experta en llengües minoritzades, coneix, doncs, la realitat de les aules del país i ha estudiat els processos que porten a la desaparició de llengües. Una de les causes, el bilingüisme. Per això sempre ha estat ferma defensora del multilingüisme. Sembla que el nou model lingüístic del departament va cap aquí, però Junyent es queixa que és un pegat perquè no resol el problema d’arrel: la normalització no funciona. ‘Sembla un intent d’adaptar-se a la nova realitat, però tenim els fonaments corcats.’ Sobre el document de la conselleria, es mostra escèptica i hi lleva importància. ‘En aquest lloc i context, no es pot fer una altra cosa. Jo no esperaria res més del departament. D’una banda, segueix les directrius europees, i d’una altra, hi ha l’objectiu que ningú no vol qüestionar que els alumnes han de sortir de l’escola amb els mateixos coneixements de català i castellà.’ El govern insisteix que la immersió no es toca, i potser el problema és aquest, que sí que s’hauria de tocar, per fer-la efectiva de debò. ‘Ens enganyen a tots.’ Més enllà de la seva anàlisi sobre la nova proposta lingüística a les aules, parlem també de la pèrdua de parlants del català i ens alerta dels símptomes d’una llengua en procés d’extinció. A Carme Junyent li molesta que li diguem que és derrotista. No ho és pas, es defensa, són els fets. I els fets, mal que ens pesi, són aquests: —Sempre heu defensat el multilingüisme. Va ben encaminat, el document d’Ensenyament? —Com més llengües aprenguin els nanos, millor. Però tampoc no es tracta que s’ensenyin totes les llengües dels alumnes a l’escola. És cert que el departament mostra una sensibilitat. Sembla que es proposa d’anar incorporant llengües d’origen a l’ensenyament. Però no diu quines. A la premsa he llegit que són l’àrab i el xinès, però el document no en diu res. Si em diuen que incorporaran l’àrab i el xinès, doncs molt bé, és com posar l’italià, l’anglès, el francès i l’alemany, que són llengües que tenen un valor comercial. Però aquestes no són les llengües dels alumnes. És com si anéssim a viure a Rússia amb la canalla i a l’escola volguéssim que els ensenyessin la llengua materna i els ensenyessin castellà. Doncs, resulta que no. Ara, insisteixo que en el document no he vist res d’àrab ni xinès. —Sí que parla del castellà… —Si no hi ha República, això no ho canviaran. Per mi, hi ha dues qüestions molt més de fons. Una: el futur de la llengua depèn de l’escola, i jo crec que ens vam equivocar molt des del començament posant tant de pes a l’escola. I dues: fa anys i panys que diuen que tot va fantàstic, que la immersió és un èxit, i tots sabem que això no és cert. Per què ens continuem enganyant? Aquest és el misteri. —Tocava actualitzar el model lingüístic de l’escola, això sembla que sí, oi? —La societat catalana ha canviat molt. Els alumnes parlen moltes llengües, i això s’ha d’abordar. Pel que he vist a la premsa, aquest document fa anys que hi era. Sembla un intent d’adaptar-se a la nova realitat, però tenim els fonaments corcats. Pot ser fins i tot un manifest de bones intencions, però la qüestió no és aquesta. —Anar a l’arrel és fer que la immersió sigui real? —Ja ho era, de real, però després no es va tenir en compte, a secundària. Es va fer la immersió amb l’objectiu que quan arribessin a l’ensenyament secundari el poguessin fer amb el català com a llengua vehicular. Però hi havia unes dinàmiques d’usos lingüístics que no es van canviar. El castellà és llengua dominant en tots els àmbits, no cal argumentar-ho, la inèrcia ha portat cap aquí. Si el departament no s’ha posat mai en això… —Quina és la manera d’aplicar a un model plurilingüe de debò? —Creure-s’ho i actuar en conseqüència. Trobo a faltar convicció. Sempre els n’ha faltat. —Convicció de? —Cap on han d’anar les coses. Em costa de creure que realment els preocupi la llengua. Ja sé que això per a moltes persones pot ser ofensiu, però durant molts anys em vaig demanar si Pujol no es devia preguntar què havia anat malament, perquè era evident que la normalització no funcionava. Quan vam saber el que vam saber, vaig tenir la resposta: no, no s’ho va preguntar mai perquè tant li feia. —I des que vam deixar Jordi Pujol enrere fins ara, les coses no han canviat? —No. Hi ha la cantarella que la immersió és un èxit. Aquesta gent, si tenen fills: els porten a la pública? Veuen el que jo veig? Perquè ho veu tothom. I si ningú no ha fet res per canviar-ho… No em puc creure que això els preocupi realment. —Un dels punts polèmics del document és que deixa a criteri de cada direcció com aplica el model. —Tenint en compte com han anat les coses fins ara, que depengui de la direcció o que no en depengui em sembla que no fa cap diferència. Al final, tothom ha fet com ha volgut. Si quan no es compleix la llei de manera manifesta, no s’hi posa ningú… —Sembla que el document s’hagi escrit partint d’hipòtesis falses. —Aquesta és la qüestió. Sempre hem viscut en aquesta mentida. —Però si ara es presentava un model nou… —Crec que no hi ha ningú que tingui el valor de dir ‘hem fracassat’. —El document és un pas endavant o un pas enrere? —No ho veig com cap pas. És una manera de distreure’ns o vés a saber. Per mi, el problema no és què proposa, el problema és que no es compleix la llei i ens enganyen a tots. Tots sabem que molta de la docència declarada en català en realitat es fa en castellà. Tinc companys que fan classes a instituts on tot es fa en castellà. Tant de bo només fos el 25% que volia en Wert. La llengua vehicular de l’ensenyament és el català, i això, a secundària, en un percentatge molt alt, no és cert. Ho sabem tots i en veiem els resultats. Ningú no tracta aquesta qüestió seriosament, ningú no mira què passa realment als instituts. No he vist mai voluntat d’encarar això. —No és feina dels inspectors? —Els inspectors ja ho saben, que passa això. —Per tant, han fet sempre els ulls grossos? —Sí. Jo m’hi vaig trobar com a mare. Em vaig queixar i vaig arribar fins a Inspecció, d’allà no vaig passar. Després, he conegut moltes altres famílies que han fet igual i els ha passat com a mi, que la cosa s’aturava sempre a Inspecció. —És un ‘això no toca’? —No ho sé, però d’allà no passava. No conec cap cas en què s’hagi fet res per a resoldre això. —Quan el document parla d’incorporar blocs de continguts curriculars en castellà en els casos en què el castellà no estigui prou present, no accepta les tesis dels qui diuen, sense proves, que el castellà està discriminat a l’escola? —Es legisla per a un entorn divers i preveuen aquest cas. Ho posen en condicional. Però no existeix pas, aquest cas, és fals. Quan els de Ciutadans parlen de les coses que passen a l’ensenyament demostren que no saben què hi passa. I els altres suposo que no els interessa dir que aquest model que tothom diu que és un èxit potser és un fracàs. —Està escrit sense tenir en compte la realitat, doncs. —Sempre podria haver-hi una escola en què passés això, hipotèticament. Però no passa enlloc. —I si fos així? Si en una escola el castellà no es parlés gaire, quin problema hi hauria? —Torno al començament: o fem la República, o hi ha aquestes dues llengües oficials. —Bé, hi ha qui vol fer la República i mantenir aquestes dues llengües oficials. —Aquesta és una altra qüestió en què ara no entraré. —Anem deixant enrere la idea de bilingüisme? —Fa temps que hauríem d’haver-la abandonada, perquè el bilingüisme és nefast per a la llengua subordinada. —En aquest sentit, el nou model és un bon pas? —Sí. Les llengües subordinades moren totes de bilingüisme. Si a mi em posen com a horitzó el bilingüisme, ja sé que em sentencien. En aquest sentit, reconèixer el context multilingüe crec que ajuda. Hi ha una sociolingüista danesa que diu que el monolingüisme és una malaltia que s’hauria d’eradicar. Jo no vull aquesta malaltia per a la meva societat. Ara, vull possibilitats de sortir-me’n, i qui me les hauria de donar no me les dóna. —Tot plegat, en un context en què el català va perdent parlants cada dia que passa, segons les dades. Es pot revertir, això? —Encara no som en situació irreversible. Ara, tampoc veig que es faci res. De la mateixa manera que la independència, si no la fa la gent, no la farà ningú, la llengua, si no la salva la gent, no la salvarà ningú. I la primera cosa que tenim en contra és aquest vici –que no és dels catalans i prou, és de tots els parlants de llengües subordinades– d’optar per la llengua no marcada quan ens adrecem a un desconegut. Això és letal per a la llengua. —Per què? —Perquè redueix els àmbits i les possibilitats d’ús. I crea unes dinàmiques d’ús de la llengua dominant que acaben afectant la transmissió. Per això penso que un dels grans errors d’aquest país ha estat fiar-ho tot a la política lingüística i pensar que, com que ja es legislava, ja estava tot fet. Així ens ha anat. Però en l’últim informe, al marge de les xifres que indiquen la caiguda de l’ús percentual, hi ha dues frases que són demolidores. —Què diuen? —D’una banda, que la gent jove parla menys català que els seus pares. Catalanoparlants d’origen a qui se’ls ha transmès el català, els qui en principi tenim la responsabilitat de preservar la llengua. I d’una altra, que la gent gran, els de la meva quinta, parlem menys català que el que parlàvem quan érem joves. Són símptomes d’una llengua en procés d’extinció. Això es pot veure descrit en llengües que ja estan dades i beneïdes, que ja han desaparegut. És el procés canònic de mort de la llengua. Ningú no ho comenta obertament, això. I si ho dius, ets derrotista. Em sap greu, sóc la primera a qui li fot que els fets li donin la raó. —Sempre surto del vostre despatx sentint que ho tenim ben pelut. —Per mi, ja està perdut. —No ens ho digueu, això. —La gent jove cada vegada ho té més complicat per trobar contextos on parlar català. —Ben mirat, si la llengua només la poden salvar els parlants, i als parlants els rellisca salvar la llengua… —Un tret que caracteritza les comunitats que han perdut la llengua és que totes s’han adonat que la llengua desapareixia quan ja no hi havia res a fer. En canvi, nosaltres sabem què passa quan encara hi som a temps. Així i tot, no fem res.

Summary: Carme Junyent: ‘Ningú no té el valor de dir que hem fracassat amb la immersió’


Més que còmoda victòria del primer ministre britànic, Boris Johnson, al Regne Unit. El partit conservador ha aconseguit una folgada majoria absoluta amb 365 representats a la Cambra dels Comuns i el vist-i-plau per a acomplir el Brexit abans del 31 de gener. Per trobar una victòria similar dels tories cal remuntar-se al 1987, quan Margaret Thatcher va guanyar per darrera vegada les eleccions. “Let’s get Brexit done, but first, my friends let’s get breakfast done” Prime Minister Boris Johnson celebrates his victory, saying “as the nation hands us this historic mandate we must rise to the challenge and the level of expectations”https://t.co/XDCEAqTjWx #BBCElection pic.twitter.com/gqZAVe7KqS — BBC News (UK) (@BBCNews) December 13, 2019 El gran derrotat de la nit és el cap de l’oposició, Jeremy Corbyn, que ha perdut gairebé seixanta escons i ha deixat els laboristes amb el pitjor registre en més de quaranta anys, només 203 representants. Corbyn ha assegurat que la polarització que ha causat el Brexit ha perjudicat el laborisme i ha anunciat que no pensa capitanejar el partit en les pròximes eleccions. El mapa electoral és el següent. D’una altra banda, l’independentisme escocès ha recuperat bona part dels escons que havia perdut a les eleccions del 2017 i s’ha imposat pràcticament a totes les circumscripcions. L’SNP ha aconseguit 48 escons —més del 80% en joc a Escòcia—, cosa que reforça la posició de Nicola Sturgeon amb vista a un segon referèndum. ‘Boris Johnson té un mandat per treure Anglaterra de la Unió Europea però ha d’acceptar que jo en tinc un per donar a Escòcia una alternativa per al seu futur’, ha declarat la primera ministra escocesa. ‘Escòcia ha enviat un missatge molt clar: no volem un govern de Boris Johnson i no volem marxar de la UE’, ha afegit. La líder del partit liberal demòcrata, Jo Swinson, no ha pogut revalidar el seu escó a Dunbartonshire East (Glasgow). El seient se l’ha quedat l’SNP per menys de 200 vots. Ara fa un mes, Swinson s’havia postulat com a nova primera ministra com a contrapès de Johnson i Corbyn. Nicola Sturgeon reacts to Lib Dem leader Jo Swinson losing her seat to the SNP. Follow the #GeneralElection results live: https://t.co/meuSxFO6V9 pic.twitter.com/MeuyWi4DXR — Sky News (@SkyNews) December 13, 2019 Al Nord d’Irlanda per primera vegada s’ha escollit més diputats republicans que unionistes. El Partit Unionista Britànic ha estat el més votat però només ha aconseguit vuit escons. De fet, el seu líder a Westminster, Nigel Dodds, s’ha quedat sense seient. El Sinn Féin ha aconseguit set escons i l’SDLP dos. L’últim diputat se l’ha emportat el partit centrista AP. A Gal·les, el Plaid Cymru ha mantingut els quatre escons. Els laboristes s’hi han imposat amb 22 diputats, 6 menys que ara fa dos anys. Els tories han millorat resultats i n’han aconseguits 14. Eleccions avançades pel Brexit Boris Johnson va avançar eleccions després de perdre la majoria a la Cambra dels Comuns i no poder aprovar un acord de sortida de la Unió Europea. El primer ministre, que va assumir el càrrec després de la dimissió de Theresa May, va demanar als electors una majoria per complir el Brexit i acabar el blocatge. A més, ha comptat amb l’ajuda del Partit del Brexit de Nigel Farage, que no ha volgut disputar-li el lideratge a les zones on es presentava, de manera que ha afavorit que guanyés els escons en un sistema electoral majoritari que premia el candidat que queda primer en cada circumscripció. El laborista Jeremy Corbyn va prometre de renegociar l’eixida britànica amb la Unió Europea i convocar un segon referèndum amb l’opció de mantenir-se al club comunitari sobre la taula. La promesa d’aquesta segona votació, que havia estat una petició habitual dels activistes partidaris de romandre a la UE, sembla que no ha convençut la majoria dels votants. De fet, hi ha hagut zones tradicionalment laboristes que han optat per Johnson per la seva promesa de complir el Brexit.

Summary: La UE perd definitivament el Regne Unit, amb la contundent victòria de Johnson


El president espanyol, Mariano Rajoy, ha acabat l’any amb una nova relliscada pública. En un acte a Pontevedra (Galícia) on inaugurava l’ampliació del pont de Rande, el president espanyol ha acabat el seu discurs amb un curiós desig d’any nou: ‘Acabo desitjant-vos a tots vostès i a les seves famílies el millor per al pròxim any 2016, que, sincerament, ens cal molt a tots’. Sí, ha dit “feliz año 2016” M.Rajoy pic.twitter.com/MVH8xFb46N — ((( Marc Portet i Bruguera ))) (@portet_bruguera) 30 de desembre de 2017 Durant el discurs, Rajoy havia dit que és un ‘privilegi donar la benvinguda al 2018 ampliant ponts que uneixen i no separen, gràcies al compromís que compartim amb Galícia, amb Espanya i amb Europa’. A l’acte l’acompanyaven el president de la Junta de Galícia, Alberto Núñez Feijóo; el ministre de Foment espanyol, Íñigo de la Serna; i la presidenta del congrès espanyol, Ana Pastor.

Summary: Nou lapsus de Rajoy, que desitja un bon 2016


Diversos observadors coordinats per la plataforma International Trial Watch (ITW) han alertat sobre la manera de conduir el judici contra el procés al Tribunal Suprem espanyol per part del president de la sala penal, Manuel Marchena. Segons els observadors, Marchena ‘impedeix de verificar la credibilitat d’alguns testimonis i limita l’interrogatori’ de les defenses. A parer seu, això ‘permet de banalitzar la violència policíaca desplegada el primer d’octubre de 2017’. I afegeixen: ‘No es pot verificar la credibilitat de testimonis amb rigor si no es poden confrontar les seves declaracions amb unes altres preguntes, amb l’exhibició de documents o de material videogràfic, materialitzant el principi de contradicció propi de la jurisdicció penal.’ En un comunicat, els observadors han remarcat que, més d’una vegada, Marchena ha denegat a les parts, especialment a les defenses, la possibilitat d’interrogar o repreguntar a testimonis proposats per l’altra banda sobre fets objecte d’acusació relacionats amb els seus representats. A més, també recorden que Marchena ha interromput els lletrats durant els interrogatoris, ‘especialment quan assenyalen contradiccions o intenten confrontar les seves declaracions amb un altre material probatori existent en la causa’. I concreten: ‘Això passa especialment quan emergeix el tema de la violència de la policia contra els votants de l’1-O.’ Segons els juristes convidats per ITW, això pot posar en dubte el dret de defensa, igualtat de condicions i, en definitiva, el dret de tenir un judici just previst en l’article 6 del Conveni Europeu de Drets Humans. ATENCIÓ‼ Valoracions del Judici 1-O (Setmana 4): ➡ El president, en reiterades ocasions, interromp als i les lletrats/des de les defenses en els seus interrogatoris a testimonis, especialment quan assenyalen contradiccions. pic.twitter.com/mLMqrU2Xib — International Trial Watch (@InterTrialWatch) March 11, 2019 Un altre aspecte criticat en el document dels observadors de la plataforma és la comunicació entre testimonis. ‘Continua essent molt preocupant –diuen– que obtinguin informació prèvia poden veure allò que prèviament diuen uns altres testimonis.’ I afegeixen: ‘En aquesta setmana això ha estat molt destacat, perquè els comandaments de la policia, en un ordre jeràrquic de més alt a més baix, anaven fet les declaracions després d’haver pogut sentir les declaracions dels seus superiors i havent pogut construir uns relats acusatoris de dubtosa espontaneïtat.’ Els observadors assenyalen que el fet que es permetin tantes preguntes sobre el dret parlamentari i el funcionament del parlament qüestiona el principi d’inviolabilitat parlamentària i revela ‘el caràcter fonamentalment polític del judici’. Segons que han dit, hi ha ‘llargs debats de caràcter polític, per sobre d’elements pròpiament jurídics penals i d’exercici de drets fonamentals’. Els observadors també han criticat l’impacte de les llargues jornades de judici en els acusats en presó preventiva. Entre els aspectes positius, el comunicat destaca que Marchena fa un intent de ‘guiar els interrogatoris de manera ordenada’, ‘atorga temps prolongat per a la pràctica d’interrogatoris als testimonis’ i ‘mira d’evitar que les preguntes comencin amb un enunciat indicatiu de les respostes’. La setmana passada van ser presents a les sessions del judici Gustavo Palmieri, advocat i vocal de la comissió directiva del Centre d’Estudis Legals i Socials i director del Centre de Justícia i Drets Humans ‘Eduardo Luis Duhalde’, de la Universitat Nacional de Lanús (Argentina); Mònica Aranda, professora associada de dret penal a la Universitat de Barcelona; Jorge Correcher Mira, ajudant doctor al Departament de Dret Penal de la Universitat de València i professor col·laborador de la Universitat Oberta de Catalunya; i Hadi Cin, advocat turc i membre d’Advocats Europeus Demòcrates. Avui hi assistiran els observadors Ralph J. Bunche, secretari general de Unrepresented Nations and People Organization (UNPO), procedent de Bèlgica; Hannibal Uwaifo, soci director de l’African Bar Association, de Malawi; i Ricardo Juan Sánchez, professor titular de dret processal a la Universitat de València.

Summary: Els observadors internacionals acusen Marchena d’haver permès la ‘banalització de la violència policíaca’


La consellera de Salut, Alba Vergés, ha recordat avui a la conferència de premsa del govern que als joves també els pot afectar greument la Covid-19. ‘No és una malaltia de gent gran i de persones vulnerables’, encara que en aquests dos col·lectius sigui especialment feridora: ‘Hi ha més de tres-centes persones en estat greu per causa del coronavirus i moltes són joves.’ D’aquesta manera la consellera ha volgut revertir la creença que hi són immunes. No ho són: tot i que estatísticament els afecta molt menys que alguns altres col·lectius, n’hi ha que ara han desenvolupat un quadre greu sense tenir patologies prèvies ni formar part de cap col·lectiu de risc. Avisos similars per part d’autoritats governamentals i sanitàries han anat creixent durant aquests últims dies, després d’haver reiterat al començament de la crisi que les víctimes greus eren generalment gent gran. El director de l’Organització Mundial de la Salut, Tedros Adhanom, ha estat dels dirigents que s’hi han referit més clarament i dura. En un missatge enregistrat ahir en va dedicar una part als joves: ‘No sou invencibles. Aquest virus us podria portar a l’hospital durant setmanes o fins i tot matar-vos. Fins i tot si no heu emmalaltit, les decisions que adopteu sobre on aneu poden ser la diferència entre la vida i la mort per a algú.’ Young people are not invincible from #COVID19. The #coronavirus could put you in hospital for weeks, or even kill you. Even if you don’t get sick, the choices you make about where you go could be the difference between life and death for someone else. https://t.co/fOK1OkINbK pic.twitter.com/KDpVKxw5bB — Tedros Adhanom Ghebreyesus (@DrTedros) March 20, 2020

Summary: La Covid-19 també afecta els joves: ‘N’hi ha molts en estat greu’


Una vegada més, una operació de la guàrdia civil a la seu de Convergència ha estat avisada prèviament a alguns mitjans de comunicació. De fet, alguns mitjans han informat de l’escorcoll abans d’arribar-hi els agents de la guàrdia civil. RAC1 ha admès que havia informat de l’escorcoll amb antelació i ja hi havia les càmeres a la porta de la seu de CDC. La prova més evident d’aquesta voluntat mediàtica de l’operació policíaca són els piulets que ha fet el director del diari El Español, Pedro J. Ramírez, quan faltaven 10 minuts per a les 8. Dues hores després, Pedro J. ha confirmat que es referia a l’operació i ha afegit una clau d’interpretació clara: ‘La CUP continua carregant-se d’arguments per donar suport a la investidura de Mas.’ Vegeu els dos piulets a continuació: Hoy se hablará mucho de Cataluña y no sólo porque el PP Europeo (incluidos Merkel y Sarko) vete su readmisión en la UE si se independiza. — Pedro J. Ramírez (@pedroj_ramirez) October 21, 2015 Ya os dije hace 2 horas que hoy se iba a hablar mucho de Cataluña. La CUP sigue cargándose de argumentos para apoyar la investidura de Mas. — Pedro J. Ramírez (@pedroj_ramirez) October 21, 2015

Summary: Pedro J. Ramírez i la guàrdia civil a CDC: l’operació mediàtica


No us jutjarem pas pel nombre de casos. Us jutjarem pel nombre de morts. I en aquests moments el nombre de morts a l’estat espanyol va pel camí de rècord mundial: 1.378 segons WorldMeter, cosa que situa Espanya al quart lloc del món, superada tan sols per Itàlia (4.825), la Xina (3.255) i l’Iran (1.556). És molt possible que segons el moment que llegiu aquest article, la xifra hagi canviat i l’estat espanyol hagi superat l’Iran (actualització: efectivament, l’ha superat. Espanya en tercer lloc, a punt ara d’atrapar la Xina) Us jutjarem per això. Si les xifres espanyoles de morts absoluts espanten, les xifres de morts relatius espanten encara més. Espanya és la segona del món (21 morts per milió d’habitants), tan solament per sota d’Itàlia (66) i per sobre de l’Iran (17), França (6), els Països Baixos (6) o Suïssa (5). Us jutjarem per això I si la xifra de morts per país impressiona, la xifra de morts per regions il·lustra. Com recorda el tros de savi Joe Brew, a Itàlia no és pas igual la Llombardia (254 morts per milió) que l’aïllada Sicília (menys d’1 mort per milió). A Espanya no és pas igual Madrid (121 per cada milió) que Múrcia (menys d’1). La Llombardia, tancada. Madrid, no. També us jutjarem per això: Grouping by country masks important differences. Deaths per million, Italy:-Lombardy: 254 (2549 of 10.04M)-Tuscanny: 12.6 (47 of 3.74M)-Sicily: <1 (4 of 5.03M) Deaths per million, Spain:-Madrid: 121 (804 or 6.66M)-Catalonia: 15.9 (122 of 7.67M)-Murcia: <1 (1 of 1.5M) https://t.co/NUEuC5deFs — Joe Brew (@joethebrew) March 21, 2020 Pedro Sánchez, Pablo Iglesias, Salvador Illa, Miquel Iceta, Pablo Echenique, Jessica Albiach, José Zaragoza, Eva Granados: moltes polèmiques amb Quim Torra haureu d’inventar, exagerar i estirar perquè oblidem la xifra de morts. Moltes mesures econòmiques haureu de maquillar, inflar i exagerar perquè oblidem la mortaldat. Una mortaldat amb una de les progressions més ràpides del planeta, segons els gràfics puntuals de John Burn-Murdoch (atenció a Turquia!, part baixa de l’article) del Financial Times. També us jutjarem per això: Una part de la vostra feina, aquests dies, no solament serà de combatre la xifra. També serà que l’oblidem. Espanya, quart país del món en nombre de morts? Quim Torra! El govern de PSOE i Podemos dirigeixen el país amb la segona taxa més alta de morts per milió d’habitants? ‘Orgullo de Gobierno’. Contra la vostra propaganda, les fredes xifres que us retraten: 1.378 morts, i pujant. Us jutjarem per això. I no ho superareu. Caureu sota la xifra. Sou un govern condemnat per la mortaldat final. No sereu un govern més. Ens en recordarem. No hauríeu de poder dormir a la nit, perseguits per xifres monstruoses. No us oblidarem. Els nostres fills, tampoc. L’ira contra vosaltres serà social i transversal i no us perdonarem. Si no vigileu, obsedits a no fer caure el govern, fareu caure l’estat, perquè no tan sols no eviteu la mort. També us suïcideu.

Summary: Us jutjarem pel nombre de morts


La Secció 3a de l’Audiència de Girona ha acordat mantenir la presó preventiva per a dos joves detinguts durant les protestes contra la sentència. Un d’ells en Charaf, el noi de 18 anys detingut el 16 d’octubre. Així ho ha anunciat el seu advocat Benet Salellas, que diu que preval l’origen del pres i el context polític dels fets. La Secció 3a de l'Audiència de Girona acorda mantenir presó provisional per a en Charaf, detingut pels Mossos en les protestes contra la sentència del Suprem. Malauradament, avala la desproporció punitiva i preval l'origen del pres i el context polític dels fets. — salellas advocats (@salellasadv) November 8, 2019 Un dels arguments esgrimits per la jutgessa Maria Elena Román Aita a la interlocutòria que va dictar-ne l’empresonament és que va ser un menor estranger tutelat per la Generalitat i té nacionalitat marroquina. Charaf, que està acusat de desordres públics, atemptat a agents de l’autoritat, lesions i danys, està tancat a la presó del Puig de les Basses. Aquest matí s’ha fet una concentració de suport davant del Palau de Justícia de Girona. Aquest matí hem vingut a donar suport a en Charaf, un dels presos polítics empresonat per les mobilitzacions contra la sentència, en la vista per dictaminar si el deixen en llibertat. pic.twitter.com/7mVEwXcBby — lluc salellas i vilar (@llsalellasvilar) November 7, 2019 L’Audiència considera que es manté el risc de fugida. Una circumstància que els lletrats dels joves consideren que no es dóna perquè tenen arrelament. En un dels casos, la defensa aportava l’empadronament a Girona i el fet d’haver cursat estudis d’hostaleria. Tot i això l’Audiència considera ‘insuficients’ els motius i ha decidit mantenir-los empresonats.

Summary: L’Audiència de Girona manté a presó dos joves detingut per les protestes contra la sentència


La NASA ha publicat aquest vespre una foto impressionant de la Terra, vista des de la lluna, de tal manera que es pot veure una combinació de de llums i ombres extraordinari de la superfíci lunar. La Terra es veu plena, amb el continent africà encarat. A unique look at Earth in this composite image from @LRO_NASA's vantage point of the moon: https://t.co/Ws6Gt8fBrj pic.twitter.com/rkbz2JSqd4 — NASA (@NASA) December 18, 2015 La fotografia ha estat captada des de la Lunar Reconnaissance Orbiter, que orbita al voltant del satèl·lit terrestre. I ens recorda la cèlebre foto batejada com ‘Blue Marble’, feta per l’astronauta Harrison Schmitt durant la missió Apollo 17, fa quaranta-tres anys, en què també es veia la Terra destacant-ne el continent africà:

Summary: La NASA capta una foto extraordinària de la Terra vista des de la lluna


El conseller d’Interior, Miquel Buch, ha dit que Josep Borrell bloca la seguretat de Carles Puigdemont. En una entrevista al Punt Avui TV, ha assegurat que la Generalitat té a disposició l’escorta del president, però que el ministre d’Afers Estrangers espanyol no vol garantir la seguretat ‘d’un ciutadà que té dret a ser protegit per llei’. El protocol estableix que el govern sol·licita al govern espanyol de posar escorta a Puigdemont a Bèlgica, perquè és territori estranger; el ministeri espanyol ho demana al seu homòleg belga, i si ho autoritza, la Generalitat hi posa l’escorta. Però segons Buch, Borrell no ha fet la petició. ‘Si ara mateix li passa alguna cosa el responsable únic en serà el ministre Borrell.’ El conseller d’Interior ha explicat també que el seu departament estudia la qüestió i no descarta de dur-la davant els jutjats, perquè, segons que ha dit, el ministre d’Afers Estrangers espanyol incompleix la llei del parlament que garanteix la seguretat als ex-presidents. Buch també ha respost a la CUP que no té intenció de deixar el càrrec i ha demanat a aquest partit si avala la violència de dissabte i de dilluns. Li reclama que digui si ha ‘trencat’ allò que ha anomenat ‘esperit d’unitat a favor de la democràcia’ per anar a ‘buscar altres coses’. Segons Buch, dissabte es va garantir que no hi hagués una ‘batalla multitudinària que ens hauria fet anar enrere’. Segons ell, ‘sempre hi ha hagut gent violenta, però fins ara el moviment independentista havia aconseguit apartar-los’. Per això ha reclamat a la CUP si, ara que tornen a sortir els grups violents, pensen que aquest és el camí.

Summary: Buch diu que Borrell impedeix l’escorta de Puigdemont i alerta que si li passa res en serà ‘responsable únic’


La policia i el govern espanyols donen versions diferents sobre la detenció del president Puigdemont a Alemanya. El senador d’EH Bildu Jon Iñarritu va formular una qüestió a l’executiu per a aclarir si la policia espanyola, conjuntament amb el CNI, havien participat en l’operació i l’arrest de Puigdemont. El 25 de març, el mateix dia de la detenció, la policia se’n va vantar a Twitter: ‘Gràcies a una operació coordinada dels agents d’Informació de policia i el CNI, Puigdemont ha estat detingut a Alemanya.’ Gracias a una operación coordinada de los agentes de Información de @policia y el CNI, Puigdemont ha sido detenido en Alemania.https://t.co/Gny5v0yfda — Policía Nacional (@policia) March 25, 2018 Tanmateix, tres mesos després dels fets, el govern espanyol assegura que no. ‘Cal indicar que en el dispositiu de detenció de Carles Puigdemont i Casamajó no hi han participat ni mitjans tècnics ni humans espanyols’, ha respost a Iñarritu. El senador ha publicat la resposta a Twitter amb el missatge següent: ‘Com quedem, policia?’ ¿En qué quedamos @policia ? 👇🏻 pic.twitter.com/rwGVYldzYL — Jon Inarritu (@JonInarritu) June 29, 2018 Per la seva part, Puigdemont ha denunciat que el van seguir il·legalment i que els responsables ‘hauran de respondre davant la justícia, la de debò’. A més, retreu a l’estat espanyol que amagui ‘sota una catifa’ les il·legalitats que ha comès en el seu cas. ‘S’han de donar explicacions i assumir responsabilitats. Hi ha gent a la presó i a l’exili per culpa de falsedats com aquestes’, ha afegit en un altre piulet. Em van seguir il·legalment i hauran de respondre davant la justícia, la de debò. I els estats de dret investiguen aquests delictes i porten els seus responsables davant la justícia. No ho amaguen sota una catifa. Sort de gent com @JonInarritu i @AndrejHunko. https://t.co/JJGFLVLTw2 — Carles Puigdemont 🎗 (@KRLS) June 28, 2018 Eskerrik asko @JonInarritu. La policia informa en su canal oficial de algo que el Gobierno desmiente. Debe dar explicaciones y asumir responsabilidades. Hay gente en la cárcel y el exilio por culpa de falsedades como esas… y otras más que se van a saber. https://t.co/b4pNZEOd3u — Carles Puigdemont 🎗 (@KRLS) June 29, 2018

Summary: La policia i el govern espanyols es contradiuen sobre la detenció de Puigdemont a Alemanya


‘En dues hores he estat objecte de dos intents d’assassinat: l’un, amb una pistola i l’altre amb un tribunal.’ La frase pertany a Can Dündar, un dels periodistes més coneguts de Turquia. Dündar encapçalava aleshores la redacció del prestigiós diari Cumhuriyet i fou víctima d’un atemptat a la porta del tribunal on el jutjaven, el maig del 2016, acusat de revelar secrets d’estat. Un pistoler va disparar-li, però no el tocà, tot i que ferí un company. Era a l’esplanada considerada la més segura de tot Turquia, la que s’obre al davant del Tribunal de Çağlayan. Dues hores més tard, un jutge impassible va dictar sentència i amb això va cometre el segon atemptat: cinc anys i deu mesos de presó. L’acusació contra Dündar i Erdem Gül, el delegat del diari a Ànkara, era d’haver publicat un vídeo, autèntic i comprovat, que demostrava que els serveis secrets turcs havien passat armes de guerra a l’anomenat Estat Islàmic a Síria. Després de publicar-lo, el president Erdogan va dirigir personalment una campanya duríssima contra el periodista i el seu diari, fins i tot amb amenaces proferides davant les càmeres de televisió. L’intent de colp d’estat del juliol del 2016 va trobar Dündar fora del país i el va convèncer que valia més no tornar-hi. D’aleshores ençà viu a Berlín, on escriu per a Die Zeit. Turquia és un país extraordinari, segurament cruïlla de massa coses, que ha hagut de lluitar de valent durant dècades, i encara ho fa ara, per a poder tenir una premsa digna d’aquest nom. L’any 1997 vaig ser convidat a Ànkara per a participar en unes jornades on es reunien periodistes de tot Turquia, amb la idea de crear una plataforma comuna per a combatre l’autoritarisme i la censura. Algú va considerar que la meua experiència en internet els podia ajudar a esquivar les restriccions. Allà va nàixer Bianet.org, un diari valent que durant uns quants anys vam allotjar, solidàriament, als servidors de VilaWeb. Aquella conferència va ser prohibida, amb policies blocant completament les portes del local on s’havia de fer. Com que jo era estranger i poca cosa em podien fer, em vaig oferir a llegir un manifest denunciant la manca de llibertat. I finalment ho vaig fer i encara vàrem poder fer un debat a la seu del Col·legi d’Arquitectes, que es va prestar a cedir els locals sense que la policia ho sabés. Aquella nit sopàrem al castell d’Ànkara amb el president dels arquitectes turcs, un home extraordinari que tenia un judici polític l’endemà, i amb tot d’eurodiputats i senadors nord-americans que havien vingut a donar-li suport. Vaig tornar a casa molt impressionat per la determinació d’aquella gent i colpit també per la brutalitat del règim, que maldava per mantenir-los lligats com fos. Tinc una estima molt especial per Istambul, fruit de moltes lectures sobre aquesta ciutat fascinant, però també de molts viatges. Hi he vist els estudiants ocupant el parc Gezi i combatent contra la policia. O hi he rigut, admirat i trist alhora, quan Nadire Mater m’ensenyava com guardaven a la porta d’entrada de Bianet tot de cartons de llet, perquè els seus periodistes es poguessen recuperar ràpidament dels gasos lacrimògens de la policia. També he emmudit, però, quan amb els pas dels anys he descobert que la interpretació més estricta de l’islam anava transformant Fatih en un barri cada volta més tapat i més vestit de negre. O hi he viscut en la meua pell l’odi contra els kurds, quan una manifestació extraordinàriament dura contra ells em va atrapar d’improvís i em va fer tremolar de por rere la finestra de l’hotel on dormia, precisament hores abans d’agafar un avió cap al Kurdistan. Supose que per tot plegat aquelles imatges de Can Dündar fugint del seu agressor, salvat miraculosament de la mort, em van impressionar tant. Dündar no era cap radical abans que el règim l’hi tornàs. Més aviat havia estat un periodista de renom, una cara habitual a les tertúlies, un escriptor de fama amb un munt de llibres escrits. Però durant la revolta del parc Gezi prengué una posició clarament favorable als joves demòcrates, a la columna que escrivia al diari Milliyet, i arran d’això el n’acomiadaren de manera fulminant. De Milliyet va passar a Cumhuriyet, el diari més antic del país, sempre defensor de la democràcia i els valors liberals. I allí, amb aquell article que destapava l’Irangate turc –com li agrada de dir–, va desfermar la fúria descontrolada de l’autòcrata Recep Erdogan. *** Vaig entrar en contacte amb Can Dündar per correu electrònic i em va citar ràpidament per veure’ns poques hores més tard, després d’una conferència de premsa que es feia al Bundestag, però sense adonar-se que jo havia d’arribar-hi a temps de Barcelona estant, una missió tècnicament impossible. Tanmateix, setmanes després vam poder parlar tranquil·lament, a Barcelona, on ell havia anat a promocionar la traducció del seu llibre (‘Arrestados’. Descontrol Editorial) al castellà. Comencem a parlar jo bevent un cafè i ell un te negre que acaronava amb les mans closes. —Tenim gairebé la mateixa edat i vam començar a publicar el mateix any. No sé si us passa com a mi: quan escrius cada dia durant tants anys, el procés d’escriure deixa de ser solemne i esdevé fins a un cert punt rutinari. Però de sobte us trobeu en una cel·la, no teniu cap ordinador, tan sols un tros de paper i un llapis. Deu ser molt diferent, escriure en eixes circumstàncies. —No hem pensat mai a viure sense mòbil ni ordinador. I la veritat és que de sobte et trobes a l’edat mitjana, dins una cel·la. Sol. Aïllat. El govern vol que tingues la sensació que estàs sol i que ningú no es preocupa de tu. Però és aleshores que et retrobes amb dos bons amics, que són el llapis i el paper. Jo vaig pensar: ‘Molt bé, recorda’t de Cervantes. Tants segles després i ell encara és viu en mi, en els seus textos. I en canvi ningú no es recorda del nom del soldà que el va empresonar a Algèria…’ Així vaig entendre que els escriptors viuen més que no els dictadors. De manera que la decisió era fàcil: calia treballar i escriure. A la presó no hi ha telefonades, ningú no entra al teu despatx a discutir-se. De manera que vaig pensar que era un bon moment per a llegir i per a escriure. També per a dir al govern que em podia empresonar, però no podia aturar la meua escriptura. I vaig començar a escriure com fas tu ara en aquesta llibreta. I ja ho saps, que això és feixuc, físicament i tot. Que se’t cansa el braç. Que hi ha un pessigolleig als dits que costa de controlar… —Jo sóc antic, en aquestes coses. Confie en l’enregistrament de veu, però sempre prenc notes a mà. No saps mai què passarà… —No saps mai què passarà, justa la fusta. I si ets dins una cel·la encara menys. Et poden prendre allò que escrius i que no arribe mai fora. I aquest era l’altre problema: fer eixir a fora allò que escrivia. Però tant hi fa. La cosa realment important és que escriure em va salvar la vida a la presó. Perquè podia parlar amb el paper, escriure la meua pena, la meua angoixa. Tenia ‘algú’ amb qui expressar els meus sentiments. Vaig pensar que tenia sort de ser periodista. Si hagués estat un metge o un advocat no sé què hi hauria pogut fer, allà dins, però si ets un escriptor, amb un paper i un llapis ja no et sents sol. —Sou un periodista molt conegut. Director d’un diari important, escriptor de prestigi, anàveu a la televisió sovint… I de sobte tot canvia. Què vau sentir quan us vau trobar sol en aquella cel·la d’aïllament? —La veritat és que psicològicament estava preparat per a allò. Si ets un periodista a Turquia, et passa que vas a la facultat, aprens a ser un periodista, comences a treballar com a periodista, escrius alguna cosa que no agrada al govern, vas a la presó i després escrius un llibre! Aquesta és la vida normal d’un periodista turc. De manera que has d’estar preparat si n’ets conscient. La presó forma part del negoci i no t’hauries de queixar. Simplement vaig pensar que ara m’havia tocat a mi, que abans que jo molts col·legues havien seguit aquest camí i que per tant havia de fer alguna cosa de profit. Havia de convertir-ho en una oportunitat. La veritat és que no vaig sentir-me trist perquè fora de la presó tenia un suport enorme. Volien que em sentís sol, però en cap moment m’hi vaig sentir. Si ells eren allà fora resistint per mi jo havia de continuar essent la mateixa persona. Havia de llegir, escriure, parlar… Encara més, si podia. Allà dins vaig aprendre molt sobre mi, sobre la presó, sobre la resistència. És evident que no recomane a ningú aquesta, diguem-ne, educació, però si et prepares a tu mateix i ets capaç de resistir, he de ser honest i reconèixer que pot ser profitós i tot. Al cap i a la fi, és això m’ha dut ací, per exemple. El meu llibre traduït, no m’ho hauria imaginat mai… —Vau anar a la presó per haver publicat una notícia amb un vídeo on es demostrava que els serveis secrets turcs passaven armament cap a Síria, cap a l’anomenat Estat Islàmic. A la cel·la pensàreu mai en el dia que havíeu pres aquella decisió que us havia de canviar la vida? —No, mai! No me’n puc penedir, d’haver-ho fet, de cap manera. És veritat que en algun moment em vaig preocupar per l’impacte d’això sobre les nostres famílies. La notícia era molt important i era certa. I l’havíem de publicar. Les nostres famílies, de tots els qui havíem estat represaliats per la publicació d’aquell article, és clar que es poden demanar si pagava la pena de publicar-la, però a nosaltres, com a periodistes, ni ens va passar pel cap. En teníem l’obligació, el deure, de fer-ho. Era una notícia important que el públic tenia el dret de conèixer. —Però el dia que decidíreu de publicar la notícia, hi hagué una reunió amb els vostres advocats. N’éreu conscients, doncs, de què podia passar? —Sí, però no pensàvem que la situació acabaria anant tan lluny. Els advocats ens van avisar que podríem anar a presó, que potser hi hauria repercussions per al diari, que el podien censurar. Però és que si ets periodista, en un país com Turquia, ja saps les conseqüències que pot tenir la teua feina. Tanmateix, la veritat és que no vaig pensar mai que acabaria vivint a l’exili o que tots els membres de la direcció del diari acabarien tancats a la presó. Ha estat més dur que no esperàvem. —El fet és que la notícia era certa. Ho teníeu tot documentat. Ningú no podia negar els fets… Vau fer allò que als periodistes ens diuen que hem de fer, explicar fets que són certs. I les conseqüències són aquestes… —No podien negar els fets. Hi havia proves massa evidents. Ho varen intentar de primer, dient que les armes anaven destinades a la comunitat turcòmana de Síria, però en un moment determinat ja van desistir de negar-ho. Era massa evident. I aleshores van canviar de camí i van dir que allò era un secret d’estat que nosaltres havíem revelat. Allò, de fet, era l’Irangate turc i per això es van irritar tant. Ho volien amagar però, també a partir de la repercussió internacional de les nostres detencions, de sobte tot el món era conscient de què feia el govern turc a Síria. És una lliçó per als governs: si voleu amagar alguna cosa no proveu de censurar-la… —A condició, però, que hi haja un diari amb prou coratge per a trencar la censura… —És clar. Tampoc no pots demanar a la gent que prenga, perquè sí, decisions com la que vam prendre nosaltres si el preu és tant alt. Erdogan volia que pagàssem un preu molt alt per haver publicat una notícia com aquesta… —De fet va dir aquesta frase exactament a la televisió estatal. —Sí. I per això jo em demane si cap diari turc publicaria avui una notícia com aquesta. I que em demane això és l’evidència, per tant, que la pressió funciona. Fotografia: Júlia Partal. —Quan Albert Camus va publicar a Le Soir Républicain el manifest a favor de la llibertat de premsa, sota la censura francesa a Algèria, va dir que en un món sense llibertat de premsa el combat ja no és necessàriament col·lectiu, sinó que passa a ser individual. Com pot ser lliure i decent un periodista si al seu país no hi ha llibertat? —El primer pas és individual, sí. Has de ser valent i et cal coratge. Però si repassem la història dels periodisme podem mirar els papers del Pentàgon o l’Irangate o això que ha fet Julian Assange. Van ser decisions valentes. I després els governs van reaccionar com ho va fer Erdogan en el nostre cas. Però la diferència és la reacció de la gent i dels altres mitjans, de la societat civil. Si hi ha una reacció de demanar responsabilitats al govern, de confrontar-lo amb allò que ha fet, aleshores la teua valentia individual té un valor social molt gran, té molt de trellat. Altrament, serà una història de valentia i prou. Per això d’entrada estic d’acord amb Camus en el paper que ha de tenir la responsabilitat individual, però insistesc molt que perquè aquesta responsabilitat tinga efecte real també hem de convèncer els lectors que això és important i que necessitem el seu suport. No és la nostra notícia que importa, sinó el seu dret de saber. Nosaltres tenim el dret d’escriure, d’informar els lectors. Però els lectors tenen el dret de saber, d’estar informats i el nostre dret de publicar naix d’aquest dret de saber que tenen ells. No és a l’inrevés. Nosaltres necessitem el públic per a sobreviure. Perquè si no és així, jo puc fer un llibre, explicar-ho tot i està molt bé, però quin efecte té? Jo sóc a l’exili, estic aïllat i Erdogan encara mana a Turquia. En canvi, després de la publicació dels papers del Pentàgon per The New York Times la societat americana va forçar el govern a canviar i es va qüestionar què feien al Vietnam. Això és el que la nostra notícia no va aconseguir. Els altres mitjans no ens van seguir i no vàrem aconseguir que el públic entengués la importància d’allò que passava. És així. —La majoria dels altres mitjans turcs no us han donat cap suport. Com us sentiu per això? —De fet, nosaltres ens hem de defensar contra alguns dels altres mitjans! Els mitjans han esdevingut el nostre principal enemic en la mesura que esdevenien màquines de propaganda. I això sí que no m’havia passat mai pel cap, que jo hauria de lluitar contra els mitjans. És tan trist veure com hi ha col·legues que de sobte han esdevingut propagandistes a favor d’Erdogan, que ara són el nostre enemic… És molt trist. —Alguns d’aquestes col·legues eren companys vostres, amics i tot… —Sí. Per això és tan trist. Però les condicions difícils et fan aprendre moltes coses. A la universitat no t’ensenyen que la gent pot ser tan caragirada. En les situacions dures de seguida saps qui són els teus amics de veritat. És una lliçó impagable. —Quan us trobeu en aquesta situació que descriviu, penseu mai si davant vostre hi ha una tasca només professional, periodística? O també és política? On és l’equilibri entre el compromís professional i el compromís ciutadà? —Això és molt mal de respondre. Hi ha un problema en la descripció del periodisme. A la universitat els nostres professors ens ensenyaren que el periodisme havia de ser periodisme i prou. Que els periodistes no havíem de ser activistes. Tot allò: cal ser objectiu, mantenir la distància amb les fonts… Això està molt bé, però què passa si sóc atacat? Què passa si el meu país s’incendia? Què passa quan em volen restringir els drets? Què passa si converteixen en ostatge la meua dona i no la deixen eixir de Turquia? Has de reaccionar perquè no ets només un periodista. També ets un ciutadà i una persona. El meu país es crema i voleu que jo em limite a fer un reportatge? Ma casa es crema i voleu que em limite a fer unes fotos i escriure una columna? No ho puc fer. És ma casa. La gent que estime la tinc a dins. Puc dubtar si entrar-hi a traure’ls com puga o anar a cercar aigua per a apagar el foc, però faça què faça passe a ser un activista. Però és que de debò hi ha ningú que puga esperar que comence a fer fotos de ma casa en flames mentre pense quin titular escriuré explicant que la gent que estime s’ha mort? Dissortadament, no tinc cap més remei que esdevenir un activista, un lluitador per la llibertat. No som periodistes i prou, nosaltres. I em demane si ningú seria capaç d’actuar d’una manera diferent si li passàs. —És un camí llarg, a partir de tot allò que vàreu aprendre a la universitat. —Sí. La meua idea del periodisme ha canviat de mig a mig, t’he de ser franc. Ja no crec en el ‘periodisme objectiu’. Això no vol dir que ja no vulga, per exemple, entrevistar al president Erdogan. És clar que ho vull. Però ara això és impossible… —Va anar de poc que no entreu a la conferència de premsa quan va visitar Berlín, no fa gaire. —I des del govern turc van avisar que cancel·larien la conferència de premsa si jo entrava a la sala! És evident que en unes circumstàncies com aquestes no puc ser objectiu. Simplement no hi ha les condicions per a exercir allò que m’explicaven a la universitat. L’objectivitat periodística és un ideal romàntic, però estem obligats a repensar-lo en vista de la situació que vivim. En el món actual, a Turquia, a Rússia, als Estats Units de Trump, a Malta, a la Xina, anem perdent les bases sobre les quals treballàvem i, per tant hem de trobar noves maneres de defensar els nostres drets. I ser objectius, no alarmar-nos per tot això que passa, perquè no ens ajudarà gens. Ho perdrem tot, si fem això. —Sempre he defensat que qui t’exigeix que sigues objectiu en realitat t’exigeix que no penses per tu mateix… —Exactament! —Per això m’agrada defensar l’honestedat del periodista, que és diferent de l’objectivitat. I ser honest vol dir que no amagues mai al lector informació que saps que és important i que mentre actues així no passa res si ets compromès. —Pots anar a favor del Barça o del Madrid. Però si escrius, per exemple, alguna cosa que saps que farà mal al Madrid i la teua posició és a favor del Barcelona has de parlar amb el Madrid abans de publicar-ho, has de contrastar la informació que tens i has de demanar-li’n l’opinió. Això és, en tot cas, l’objectivitat. I, per més fanàtic que sigues del Barça, has de ser just i honrat a l’hora d’escriure la notícia. Aquesta és l’essència del periodisme. Però observeu que en les circumstàncies en què visc no ho puc, ja, això. Jo no puc trucar a Erdogan ni a ningú del govern per contrastar res. No m’agafen al telèfon! Si fins i tot diuen que anul·laran la conferència de premsa si hi aparec! És una desgràcia, però així no hi ha les bases que haurien de permetre un periodisme objectiu. I és evident que no sóc pas jo qui les ha destruïdes. Fotografia: Júlia Partal. —Què feu ara? Com és la vida a l’exili? Berlín no sembla la millor ciutat on podríeu viure… —És la pitjor! —I per què hi viviu, doncs? —Perquè encara sóc un periodista i les notícies són allí. A Berlín hi ha una gran comunitat turca, volen saber què passa a Turquia i jo puc escriure per a Die Zeit sobre què passa a Turquia. On més tindrien interès en la meua feina? On més interessen tant les notícies sobre Turquia? I, a l’inrevés, Alemanya és el principal soci comercial de Turquia i tinc accés a gent important a qui puc explicar què ens passa. És una ciutat perillosa, per a mi, perquè hi ha molts seguidors d’Erdogan, però alhora és el millor lloc on puc continuar treballant, fora de Turquia. Fa pocs mesos van estrenar una obra de teatre a Berlín, que es basava en un llibre meu. El protagonista, l’actor que feia de mi, era dins una gàbia d’or. Berlín la presentaven com això, com una gàbia d’or. El protagonista era dins i la família, els amics, els companys, feien voltes a l’entorn, però no podien arribar a tocar-lo mai. M’hi vaig sentir molt representat. Viure a Berlín és una altra forma d’aïllament, diferent de la que vaig experimentar a la presó de Silivri, però aïllament al cap i a la fi. —Heu estat molt crític amb la manera com Turquia ha fet servir el problema de l’emigració, la regulació del flux d’emigrants per a fer xantatge a Europa. —L’acord entre Europa i Turquia per a controlar el pas dels refugiats és un negoci brut a partir del primer instant. És una mentida sabuda i consentida. La promesa a Erdogan de permetre un sistema de visats lliures per als ciutadans turcs a Europa en canvi de mantenir els camps de refugiats a Turquia era falsa. Ho sabíem tots. Com voleu que Europa obri la porta a vuitanta milions de turcs? Ho varen presentar així però en realitat els camps anaven en canvi de diners i de rebaixar la crítica. És evident. Avui Europea està contenta perquè el riu de refugiats s’ha frenat i Erdogan està content perquè no rep tantes crítiques i pot continuar fent el que fa. —Ara fins i tot hi ha polítics europeus que tornen a insinuar que Turquia podria formar part de la Unió Europea, per compensar l’eixida del Regne Unit. —Això no es pot fer. Amb Erdogan, no. I segurament és massa tard per a Turquia. Dissortadament, hem perdut l’oportunitat. Turquia va demanar ser part de la família europea abans de nàixer jo. La promesa que algun dia serem part de la família europea m’ha acompanyat tots aquests anys. Sempre he esperat que arribàs aquest dia i ara és el meu fill qui ho espera. I és una pena, perquè Turquia era l’únic país musulmà amb un regim secular i democràtic. Segurament si Turquia hagués entrat a Europa els anys seixanta avui el món seria realment diferent. Hauríem tingut l’oportunitat de demostrar al món que l’islam i la cristiandat poden conviure perfectament en democràcia. Hauria estat un missatge molt potent al món. Però avui Turquia afirma que Europa és un club cristià i la islamofòbia creix com més va més a Europa. Ara Erdogan fa servir l’Alcorà al seus actes públics perquè sap que aquesta polarització el reforça. Per això sempre dic als europeus que Turquia no és Erdogan. Que hi ha un altra Turquia més enllà del règim i cal ajudar-la. Però amb Erdogan hi ha molts interessos econòmics i polítics pel mig. Venda d’armes, grans operacions econòmiques, inversions… Fotografia: Júlia Partal. —Turquia, de Brussel·les estant, crec que es veu com un mercat immens i prou… —Aleshores jo veig clar que Europa, una vegada més, sacrifica els seus valors pels seus interessos, pel negoci. I és molt trist. Turquia no és Erdogan i prou i Europa no són els líders de Brussel·les i prou. Jo ho he vist a Europa, això. Hi ha la societat civil, tanta gent que ens dóna suport en la lluita. I cada dia em sent més part d’aquesta gent, d’aquesta família. Puc acusar els governs europeus d’estar al costat equivocat però sé que ells no són Europa, que hi ha una altra Europa. —Sempre intenteu fer aquesta distinció. Entre el govern, o el règim, i la gent. I sempre parleu positivament de Turquia. Però què us passa pel cap quan veieu com es va tancant? A mi, per exemple, m’impressiona veure com creix l’islamisme cada vegada que torne a Istambul. Ara sou a l’exili i ho podeu veure de fora estant, potser més clar i tot. I hi ha dades encoratjadores. L’elecció del nou batlle d’Istambul, per exemple, encara que Erdogan recorre a la justícia per a canviar el resultat electoral… —Vaig estudiar ciències polítiques, també, i crec que hi vaig aprendre unes quantes coses. Per exemple, no acuse mai la gent per les seues actituds. En tot cas crec que la culpa la tenim nosaltres de no saber arribar-hi amb les eines adequades i amb els sentiments que caldria. De manera que primer de tot em culpe a mi mateix, abans que culpar els electors. Imagineu-vos vivint en un país on no es pot arribar a la veritat, on es viu sotmès vint-i-quatre hores a la propaganda total, abassegadora. Totes les televisions menteixen. Els diaris no cessen de publicar notícies bones sobre Erdogan. La policia i la burocràcia resten sota el seu control. No pots manifestar els teus sentiments. Deus diners al govern o als bancs. I no hi ha cap polític que li faça ombra. Cap alternativa. I ell et ven tothora el seu nacionalisme turc, el seu islamisme, i et diu que has d’estar orgullós de ser turc –de la manera que ell creu que vol dir ser turc. Si no tens res més, t’ho creuràs, això. Quina alternativa tens? En aquest sentit entenc la gent. I no la critique pel fet de donar suport a Erdogan… —Disculpeu la pregunta: però si això és així com penseu poder-ho canviar? —Dependrà de nosaltres. Hem de fer-ho nosaltres. La gent no sap, per exemple, que Turquia ha armat Estat Islàmic. O no coneix la corrupció. Ningú no sap que ell guarda grans quantitats de diners a casa i les reparteix com vol entre la família i els amics. La gent no té accés a aquestes informacions perquè ell ho controla tot. I així és molt difícil. Com ho canviarem? Per desgràcia, la gent no es preocupa de la llibertat de premsa ni de la democràcia, però quan el preu de les cebes es triplica en una setmana aleshores es comença a enfadar. L’economia turca es va enfonsant completament i per primera vegada és possible de veure gent que donava suport a Erdogan i que comença a criticar-lo, hi ha moviments dins el seu partit… —Sou optimista? —Ho sóc molt, sí. Comença el final d’Erdogan. Les eleccions municipals són l’inici del final. Erdogan ha perdut Istambul, la ciutat on el seu poder va emergir el 1994, quan va ser-ne batlle. I perdre Istambul és perdre Turquia. En vint-i-cinc anys, no havia perdut mai a Istambul i ara ha passat. I comença a haver-hi gent important del seu partit que el critica i que vol crear un altre partit. I l’oposició ha entès que ha d’anar unida si vol fer res. Hi ha un front democràtic dels socialistes, els kurds, els comunistes… I el nou batlle d’Istambul és vist com una esperança. Potser serà el candidat ideal a les pròximes presidencials. —Però vivim en una era on creix l’autoritarisme. Erdogan no està sol. Fins i tot a Europa vivim coses impensables. Ací a Catalunya tenim presos polítics i exiliats… —Sí. És així. —I això no vol dir que Erdogan ara és menys excèntric? És envoltat d’un món que s’assembla més a ell. Això no és un gran perill per a tots? —Si us hi fixeu, després de la guerra mundial va venir un període bo, el baby boom i els seixanta i després la guerra freda i els horribles anys vuitanta. I aleshores va caure el mur de Berlín i va arribar una nova era de llibertat, i ara hem tornat a aquest populisme horrible. Em demane si no som ja al cim de la mala època. Si tot no va ja de baixada. Fa cinc anys jo tenia aquest sentiment que heu expressat en la pregunta, però ara, per exemple, veig Trump als Estats Units però també veig com creix una enorme oposició a Trump. Qui ens diu que no començarà una nova era, doncs? Si l’Europa oriental es va dissoldre, per què no es podria dissoldre el populisme? Jo crec que avui la gent comença a ser molt conscient del perill que hi ha. A Alemanya, per exemple, l’ascens de l’extrema dreta de l’AfD ha fet que la gent estiga més unida contra ells. No ho negaré: passem una època terrible, però sóc optimista. I Europa és essencial per a defensar la democràcia i la llibertat de premsa, la llibertat d’opinió, la igualtat de les dones i els homes, el secularisme. —Sí. Però Europa permet la violació constant dels drets humans a Hongria, a Polònia, a Romania, a l’estat espanyol… —Però és que diríeu que aquests països eren democràtics abans? —No. —Mireu-ho d’aquesta manera, doncs. És estrany veure’ls formant part de sobte de la família democràtica europea perquè en realitat no havien estat mai països democràtics. Potser al final això és un procés, una transició i algun dia acabaran essent-ho. Però ser una democràcia és més complicat que dir-se’n. —La darrera pregunta: què hem de fer els periodistes en un moment de la història com aquest? —Ara me’n vaig a dinar amb Txell Bonet, dona d’un dels presoners polítics catalans. Em va convidar a visitar el seu marit, Jordi Cuixart. Hi vam anar junts, a la presó. Jo hi anava com a periodista, però també vaig sentir amb molta claredat que a l’altra banda d’aquell vidre hi havia una persona que era on jo mateix vaig ser fa cinc anys. I vaig entendre que aquell home que no podia tocar ni abraçar en realitat era més a prop de mi del que mai no hi podrà ser Erdogan. Encara que Jordi Cuixart siga català i Erdogan siga turc. I que ja no hi ha fronteres entre nosaltres. Que entre ell i jo hi havia el vidre de la presó, però ja no hi havia cap frontera. Ara som una gran família, tots junts, i és això que compta. I en això jo no em sent un periodista i prou. Jo defense la meua professió, el meu dret d’escriure, i ell defensa les seues posicions i resisteix. Però el fet important de debò és que ara som una gran família que ens defensem els uns als altres. I això és el que jo sé. I sé que qualsevol cosa que ajude a fer créixer aquesta família ajudarà el món. I per als periodistes, per a qualsevol professió de fet, defensar els drets de tothom qui lluita contra la tirania és la missió més essencial, la més important de totes. Perquè si guanya la tirania no podrem fer mai més de periodistes. Fotografia: Júlia Partal.

Summary: Can Dündar: ‘Ma casa es crema i voleu que em limite a fer unes fotos i escriure una columna?’


El vice-president del Front National i cap de l’oposició municipal a Perpinyà, Louis Aliot, en qualitat d’eurodiputat, ha fet una pregunta escrita adreçada a la Comissió europea, on descriu un ‘període de gran inestabilitat a Espanya’, segons que informa Radio Equinoxe. Aliot diu que el sentiment independentista ‘és clarament minoritari en vots a Catalunya’ i que el govern espanyol s’oposa a les ‘vel·leïtats separatistes i extremistes’. Aliot, que és també el company sentimental de Marine Le Pen, demana quines intencions té la Comissió Europea en aquest afer: ‘La Comissió pretén donar suport al govern espanyol en la voluntat de mantenir la unitat d’Espanya o bé espera obrir un diàleg amb el nou cap del govern independentista català?’ Així mateix, pregunta per la qüestió de l’adhesió d’una Catalunya independent a la UE: ‘L’accés unilateral de Catalunya a la independència significaria per al nou estat una sortida immediata de la UE?’

Summary: El Front National demana a la Comissió Europea que es manifesti sobre la independència de Catalunya


Les protestes i el malestar dels refugiats encallats a Idomeni s’ha propagat pels camps de Nea Kavala i Eko Station; 25 quilòmetres al sud de la frontera amb Macedònia. Ahir al matí, més d’un miler de refugiats van blocar la carretera que uneix Nea Kavala amb Polykastro, la principal ciutat del municipi de Paionia (nord de Grècia). La protesta va començar davant el Park Hotel, lloc de reunió de la majoria de voluntaris que treballen a Idomeni i la rodalia. Els refugiats cridaven proclames com ‘obriu la frontera’, ‘gràcies, Grècia’ i ‘tots junts en un puny’. Entre els manifestants hi havia gent de l’Irac, Palestina i Síria. Els conductors miraven d’esquivar la manifestació fent servir els camins adjacents. Un refugiat sirià va ser envestit per una camioneta –sense conseqüències– quan volia impedir la circulació en un camí paral·lel a la carretera. Cap a migdia, els refugiats van abandonar el Park Hotel amb la idea de tallar l’autovia E75, situada a uns 500 metres. L’E75 no és una autovia qualsevol, és l’artèria d’asfalt que connecta Grècia amb la resta d’Europa. De fet, fins ahir era l’única gran ruta terrestre oberta cap a Europa. Des de diumenge, els refugiats no deixen circular per les vies que passen per Idomeni. Per arribar a l’autovia, van caminar per un pont col·lapsat de vehicles. Hi havia famílies senceres, moltes amb nadons. Se sentien crits demanant ajuda a Alemanya i a Angela Merkel. Un grup de refugiats tallant l’autovia (fotografia: Oriol Bäbler). La pluja, la gran absent d’aquests darrers dies, no es va voler deixar perdre l’esdeveniment. Els refugiats es van cobrir de seguida amb capelines fines com bosses de plàstic. Hi predominaven els colors groc i blanc. Les gotes d’aigua van fer malbé algunes pancartes de cartró. Abans la tinta no regalimés, s’hi podia llegir: ‘No menjarem fins que no obriu la frontera’ –fent referència a la vaga de fam iniciada fa uns dies a Idomeni–, ‘No ens abandoneu a Grècia’ o ‘Obriu la frontera’. Un nen reclamant l’obertura de la frontera (fotografia: Oriol Bäbler). Els accessos a l’autovia eren coronats per les estructures d’uns peatges que, plens de pintades i deixalles, no s’han fet servir mai. ‘Ens quedarem aquí  fins que no ens deixin passar. No ens agrada molestar però no tenim cap més opció’, comentava en Mohamed, nascut a Alep (Síria), mentre els seus companys tallaven el trànsit amb les mans alçades. La primera reacció dels conductors va ser tocar la botzina. Estrident i visceral, però inútil. Gran part dels vehicles atrapats eren camions, molts amb matrícules de l’Europa de l’est. A poc a poc, la resignació es va anar apoderant dels conductors. Un camioner resignat davant de la protesta (fotografia: Oriol Bäbler). La policia grega, antiavalots inclosos, va seguir de prop l’ocupació de la E75 sense actuar. Simplement es va limitar a desviar el trànsit per una carretera secundària que uneix Salònica amb Evzonoi (pas fronterer). A Evzonoi, alguns refugiats també es van manifestar per reclamar que s’obrís la frontera. Un grup de criatures es va estirar davant els antiavalots que impedien als refugiats d’accedir a la duana grega. La protesta es va dissoldre pacíficament. A l’autovia, els refugiats van mostrar pancartes que ocupaven tota la calçada. Entre els escrits hi havia lemes com ara: ‘Aquesta és la pinta que fa Europa’ o ‘Ni fronteres ni nacions: atureu les deportacions’. A l’asfalt ja hi havia tendes muntades per passar-hi la nit. Només les ambulàncies, els voluntaris i la policia van poder saltar el blocatge dels refugiats. Amb alguna petita excepció, com ara un camió carregat de taronges i maduixes que la policia no volia que es fessin malbé. Un grup de refugiats intentant deturar un camió (fotografia: Oriol Bäbler). Tarda enllà, uns quants camions van provar de superar la barrera humana accelerant de cop i volta. Els refugiats van recular uns metres, però no deixaren passar cap vehicle. ‘Estan frustrats, és normal. Ho entenem. Però han de comprendre que hem tallat la carretera perquè vivim com animals. Plou, fa fred i ningú no fa res… No sabem què ens passarà’, explicava en Diyadin, nascut a Zakho (el Kurdistan iraquià). Al vespre, els antiavalots es van desplegar al pont, col·locant-se a pocs centímetres dels refugiats que tallaven la carretera cap a Nea Kavala. Una dona gran de Kobane (Kurdistan sirià) no va suportar la tensió de la situació i va rompre a plorar bo i asseguda, sola, sobre l’asfalt mullat. Una dona de Kobane plorant davant dels antiavalots (fotografia: Oriol Bäbler). Els antiavalots es van acabar retirant. Per combatre el fred de la nit, els refugiats van encendre fogueres als vorals de l’autovia. Alguns es van animar a cantar cançons romàntiques. En Rafi, nadiu de Damasc (Síria), preguntava amb preocupació als periodistes sobre la utilitat de les protestes. Refugiats escalfant-se al voltant d’una foguera (fotografia: Oriol Bäbler). La policia grega va sol·licitar als refugiats que habilitessin un carril per al trànsit a mitjanit. La resposta va ser clara i contundent: ‘No.’ A la matinada tots els accessos a l’autovia continuaven tancats i el trànsit desviat. La protesta ha durat tota la nit. Els refugiats han dormit en tendes a sobre l’asfalt. Al seu voltant, a terra, hi havia estirades les pancartes que havien ensenyat ahir a la tarda. Finalment la policia els ha desallotjats.

Summary: Els refugiats tallen l’autovia a Macedònia


El secretari d’Organització de Ciutadans, Francisco Hervías, ha assegurat que el partit tindrà una candidatura ‘forta’ a Catalunya de cara a l’octubre. ‘Tenim el costum que hi hagi democràcia interna i seran els afiliats els que trien a qui lideri Ciutadans en un procés de primàries’, ha dit en una entrevista a Onda Cero. Ha aclarit que seran els òrgans del partit els que definiran quan seran les primàries, tot i que marca l’horitzó d’octubre per culminar aquest procés. ‘Estem parlant de començar octubre amb una candidatura forta i formada’, ha indicat. Des que Inés Arrimadas va deixar el parlament per a ser diputada al congrés espanyol el pes del lideratge l’han compartit Carlos Carrizosa, que s’ha convertit en cap de l’oposició president parlamentari del grup, i Lorena Roldán, que fa de portaveu.

Summary: Ciutadans vol tenir a punt una nova candidatura a la Generalitat abans de l’octubre


He nascut en un poble de rieres, torrents, turons suaus i vinyes arran de mar. Terra de sauló amb olor d’estepa i de romaní. I de l’arquitectura de la pedra seca perfilant els camins de l’aigua. Són els murs dels marges, paisatge agrari, durant dècades maltractat, escapçat, mutilat; murs destrossats a mercè d’altres necessitats d’allò que en diuen els temps moderns (o contemporanis). Tot i això, m’hi reconec en aquests marges, en aquests murs de pedra seca i en les barraques de vinya. De fa pocs anys, hi ha un catàleg que recull i documenta les barraques de vinya i altres elements del patrimoni agrari del meu poble. Aquest paisatge agrari, amb presència de la pedra seca, té un caràcter mediterrani, que anem trobant arreu dels Països Catalans. És un paisatge que avui, sortosament, es torna a valorar. De mica en mica (no pecaré d’excés d’optimisme). Educar i divulgar les construccions en pedra seca dels nostres paisatges, per garantir-ne la preservació i que siguin valorades per tothom, és una feina que d’una manera silenciosa, com un corrent subterrani constant i fecund, han anat fent petits col·lectius, persones individuals i associacions escampades per tot el territori. I en aquesta recuperació cal destacar l’interès, la sensibilitat i les eines que hi posa l’Observatori del Paisatge de Catalunya, un dels organismes no vinculants (que ho hauria de ser), però consultiu, de la Generalitat de Catalunya. Estic convençuda que és una de les institucions que ha fet una feina més ben feta, innovadora i avançada, reconeguda internacionalment, per conèixer la realitat del nostre país, a través dels catàlegs de paisatge, que determinen la tipologia dels paisatges de Catalunya, n’identifiquen els valors i estat de conservació i proposen els objectius de qualitat que han de complir. Així ens mostren també els reptes de present i de futur per a construir un país on tots plegats hi puguem viure amb dignitat, des de valors de sostenibilitat i respecte. Això sí que és treballar per un futur país amb cara i ulls. L’Observatori del Paisatge de Catalunya fa anys que impulsa la Wikipedra, que és un portal dedicat a les barraques, cabanes i orris de pedra seca de Catalunya. En el projecte hi col·labora l’associació Drac Verd, una de les entitats que vetllen pel patrimoni de la pedra seca. La web permet consultar aquestes construccions existents als diferents paisatges i a cada municipi, a través de mapes, fitxes, fotografies i croquis. Qualsevol particular pot introduir nous elements, i així es fa, que després són validats per Drac Verd. Tot i que és un projecte ingent, i que hi ha comarques que encara no tenen ni un sol element referenciat a la Wikipedra, com la meva, el Maresme, ja podem consultar, localitzar i visualitzar més d’onze mil elements de pedra seca. A més, de fa pocs dies, l’Observatori del Paisatge ofereix a la seva web un glossari de la pedra seca, que recull més de mig miler de mots relacionats amb el món de la pedra seca dels territoris de parla catalana. És un treball dels filòlegs Joaquim Monturiol, Eloi Domínguez i Anna Guix, a partir dels treballs que van presentar en la VII Trobada d’Estudi per a la Preservació de la Pedra Seca als Països Catalans celebrada a les Preses l’any 2013. Perquè el paisatge és indestriable de la nostra cultura, és el dir i el fer que ens conforma. Pels interessats en aquest patrimoni cultural, l’Observatori ofereix un complet dossier de ‘Paisatges de la pedra seca’, on s’hi aplega tot. Quan es parla de pedra seca em vénen dues imatges al cap. La primera és la del paisatge del meu poble, de fa quaranta anys. La segona és l’obra de Miquel Barceló, Paret seca. La vaig veure a Ceret l’any 2013 en l’exposició Terra Ignis. Una peça d’uns cinc metres de llarg, formada per totxanes de fang treballades per Barceló, descartades o no, antropomòrfiques o no, intenses, grotesques, humorístiques, intencionades, atzaroses…, i que juntes configuren una paret de pedra seca. Una obra que remet al paisatge de Mallorca, de les Illes Balears, de tots els Països Catalans i de mitja Europa. L’última notícia és que se cerquen suports arreu d’Europa per promoure que la pedra seca sigui patrimoni de la UNESCO. En seguirem parlant.

Summary: Quadern del carrer de la vinya: Paisatges de la pedra seca


El Consell de Garanties Estatutàries (CGE) ha emès un dictamen –no vinculant– sobre el decret de les VTC del govern. Concretament, el CGE diu que el fet d’establir una pre-contractació de quinze minuts dels VTC i de donar competències als ens locals vulnera la llibertat d’empresa, recollida a l’article 38 de la constitució espanyola. Preguntada pel dictamen, la portaveu del govern, Elsa Artadi, ha dit que el Departament de Territori n’estudiarà el contingut, però que continuaran endavant amb la convalidació del decret al parlament. També ha defensat la competència de la Generalitat per a regular les VTC. A més, és previst que l’`Àrea Metropolitana de Barcelona ampliï demà a una hora el temps de pre-contractació. L’informe del CGE, fet a petició de Ciutadans, considera que la resta de mesures previstes pel decret sí que encaixa amb l’Estatut i amb la constitució espanyola.

Summary: El Consell de Garanties Estatutàries diu que fixar quinze minuts de pre-contractació dels VTC vulnera la llibertat d’empresa


El 92% del professorat que fa classe al País Valencià està capacitat per a fer classes en català i el 27% per a fer-ne en anglès. Un percentatge que la Conselleria d’Educació vol augmentar per a continuar aplicant la llei de plurilingüisme als nivells superiors. Durant una compareixença a la comissió d’Educació de les Corts, el secretari del departament, Miquel Soler, ha exhibit aquestes dades per afirmar que no hi ha cap dificultat amb la capacitació i respondre a les crítiques del PP i Cs. Aquests dos partits havien demanat la compareixença del conseller Vicent Marzà després de dos anys d’aplicació de la llei i l’arribada a secundària, batxillerat, FP i adults a partir del 2020-2021. El secretari ha advertit que la llengua no és una qüestió de matemàtiques ni hi ha ‘percentatges màgics’ a l’ensenyament, i ha recordat que la realitat social dels valencians és que el 96% sap castellà, el 30% català i només el 6% anglès. Per això, Educació vol continuar fent formació del professorat després de l’augment de la capacitació en anglès, que ha passat de 4% al 27% en quatre anys. Quant a l’exempció de l’assignatura de ‘valencià’, el responsable d’Educació ha posat l’accent en el fet que no passa absolutament res i continua vigent com estableix la Llei d’Ús i Ensenyament del Valencià de 1983, que preveu que totes les famílies que compleixin els requisits poden continuar demanant-la.

Summary: El 92% dels professors valencians estan capacitats per a ensenyar en català


El ministre d’Afers estrangers, Josep Borrell, ha matisat que considera que Catalunya ‘és una nació sociològica, una nació cultural que té un sentiment d’identitat col·lectiva però que no és una nació política que és la base d’un estat’. En una entrevista aquest dijous al matí a ‘Onda Cero’, Borrell ha afirmat que ‘en el món hi ha moltes més nacions que estats’ i ha acusat els mitjans de ‘trucar’ les seves declaracions. El ministre ha reiterat que personalment creu que els polítics a la presó haurien d’estar en llibertat condicional, cosa que, segons ell, ‘hauria ajudat molt a rebaixar la tensió política a Catalunya’. Amb tot, ha recordat que el jutge instructor és ‘independent’ i ha dit que respecta i entén que ‘no li semblessin suficients altres mesures cautelars perquè hi va haver cinc persones que es van fugar’. De fet, Borrell considera que Puigdemont possiblement és ‘qui més va contribuir a la presó preventiva’ dels presos polítics.

Summary: Borrell diu ara que Catalunya ‘és una nació cultural però no una nació política’