El president Carles Puigdemont fa any i mig que viu a l’exili i ara es presenta a les eleccions europees de diumenge que ve. Explica que és part de l’estratègia catalana de República i independència. En aquesta entrevista a la Casa de la República, a Waterloo, parla d’Europa, del procés català, dels rivals independentistes i dels unionistes. Puigdemont rep VilaWeb i la primera cosa que fa és preparar el cafè ell mateix a la cuina de casa. La darrera que fa, ja fora d’entrevista, és mostrar una col·lecció d’originals de la revista Ariel. ‘A tu t’agrada, oi, la cultura?’, diu mentre toca amb delicadesa i admiració la revista. Entremig, Puigdemont respon les preguntes amb temps. —Per què voleu ser eurodiputat. Quin és l’objectiu? —Ser eurodiputat s’ha d’entendre com una peça més d’una estratègia catalana de República i independència, amb dos fets circumstancials: A mi m’han suspès tots els drets polítics d’ençà del juliol de l’any passat. Políticament estic paralitzat. No ens van autoritzar la investidura, no em permeten d’exercir política per ser elegit i després resulta que tenim unes eleccions al Parlament Europeu que arriben en un moment de maduresa de l’acció exterior. Ens permet de fer un gran salt gran endavant. És per a posar-ho al servei de l’acció exterior i de l’exili. —Com valoreu Juncker? —El president del Brexit. Ha estat molt decebedor. Si buscàvem un lideratge europeu en què ens poguéssim reconèixer, no és Juncker. —Hi heu parlat, amb ell? —No. —Quins canvis necessita Europa? —Europa necessita canvis d’arrel democràtica. Si analitzes les estatístiques de l’Eurostat, veuràs que hi ha un procés, preocupant, de distància entre la societat i les institucions. Tan sols menys del 50% pensa que el seu vot compta a la UE. Els nascuts als anys cinquanta consideren essencial de viure en una democràcia, però, dels nascuts als anys vuitanta, menys del 47% ho comparteixen. Això vol dir que tenim un problema de valors. Un problema important. —El 27-O Europa ens falla. Per què? —Jo no diria que ens falla el 27. Diria que ens falla el dia 1. I ens falla successivament. Va romandre indolent, i fins i tot còmplice, veient que ciutadans europeus eren agredits visiblement, públicament, per la policia d’un estat membre sense cap motiu. I això viola totes les normes i els valors fundacionals. No és que ens falli en el procés d’independència. Ja sabíem que no ens farien costat i que farien costat a l’estat espanyol. Però com a ciutadans europeus qui ens havia de protegir, no va fer-ho. —Alhora, s’ha de dir: sou lliure gràcies a Europa. És com una paradoxa. —Precisament és l’esperança. Tot això que he dit és vàlid. Europa és imperfecta i ha de millorar. Europa té amenaces i problemes, Europa no sempre fa les coses ben fetes. Però és l’únic camí possible. No hi ha cap espai de democràcia més gran al món que aquest. Tot i les imperfeccions. —Hi ha votants espanyols que us podran votar a Madrid, a Sevilla, a l’estat espanyol en general. Quin missatge els doneu? —Hi ha una pàtria que compartim, que es diu democràcia i Europa. No hi ha cap mecanisme millor per a arribar a una plena democràcia que un sacseig del règim del 78. I tots els intents fets fins ara han fracassat. Crec que el procés català és el que més ha ensenyat les vergonyes del règim. I l’ha posat en una situació en què s’ha de confirmar a si mateix en aquest status quo tan insuficient i lamentable o bé s’ha de renovar. —Als unionistes catalans, quin missatge els doneu? —Un de doble: ens necessitem mútuament per a poder reforçar la democràcia. I aquí hi ha un consens ampli. L’unionisme català no té res a veure amb l’unionisme espanyol. L’unionisme català no es pot confondre amb la intolerància antiindependentista que hi ha en part a Espanya. Tenen una idea molt clara: ‘No volem la independència, però ho volem decidir a les urnes.’ És un element diferencial que cal respectar. Segon element: en qualsevol cas haurem de fer un país compartit. O una República compartida, o una monarquia, però compartida. Per tant, ens hem de posar d’acord, i crec que hi estem, en quin model tenim d’escola, de salut. Perquè hi portem els nostres fills. Detecto un gran consens de model. Hem de reforçar aquesta idea de model compartit. —Els ciutadans es trobaran dues llistes independentistes. Per què han de votar la vostra i no l’altra? —Tothom ha de trobar les seves raons. La resposta és complicada si no vull entrar en desqualificacions ni menysteniments, cosa que no vull fer. Sí que puc dir que nosaltres pensem anar a Europa a fer una feina que la gent ja ha vist que fèiem. Amb uns recursos molt limitats i amb moments de perill molt alt. I crec que ens hem guanyat la credibilitat en la defensa de les nostres posicions. I que hem aconseguit coses. Ara demanem de fer un salt endavant. Necessitem les condicions per a recórrer Europa, parlar amb gent, i això crec que és una necessitat que té el procés d’independència. —Sou president d’una República que no existeix. De moment. —Nosaltres tenim una República en construcció. En marxa. Som una República que va decidir de néixer per voluntat popular i que sap que el procés de maduració és llarg. I en el mateix naixement de la República hi ha la síntesi: es basa en la voluntat de la gent. Això va, això va anant al marge dels lideratges. —El professor Jorge Cagiao diu que el ‘com pitjor, millor’ funciona. Per exemple, el PP al poder fa créixer l’independentisme. D’aquest punt de mira, tenint-hi el PSOE és molt més complicat que creixeu. Veient-ho així, va ser un error investir Pedro Sánchez? —Al marge de si comparteixo aquest punt de vista, crec que no. No va ser un error d’investir Pedro Sánchez. Ho hauria pogut ser. Però no. Diguin què diguin, Europa mira molt aquest procés. I mira la nostra actitud i la de l’estat espanyol. I veu que, tot i tenir gent a la presó, a l’exili, i una posició dura davant, l’independentisme català fa una proposta clara d’alternativa democràtica. I això no és sinó benefici. En termes interns, mireu, encara podríem discutir algunes coses. Però en termes d’estratègia, només podíem sortir-ne reforçats. És igual com el dia 10. És un error? En aquell moment, sí, però en termes de relat de cara enfora nosaltres hem demostrat que la nostra invocació al diàleg és sincera, no retòrica. Que estem disposats a suportar coses molt dures. I que mentrestant l’altre costat no fa res. —Potser sí que ens falta instint matador. —Això m’ho ha dit gent, gent no catalana ni espanyola. Gent important que m’ha fet aquesta mateixa anàlisi. Però vam decidir que nosaltres triàvem un camí inèdit cap a la independència. I per tant n’hi ha poques referències i referents. I no ens hem de desviar d’aquest camí. És un camí molt segur i lent. Malgrat les coses que ens han passat, no hem reculat. Aquesta societat es va emancipar. —El full de ruta de l’ANC diu que si superem el 50% a les eleccions hem de declarar la independència. Abaixar bandera, etc. Com ho veieu? —Hem de debatre-ho bé amb l’ANC i amb els altres actors polítics. Això té sentit si mantenim aquella unitat estratègica i de treball que ens va portar a l’1-O. Hem de treballar i acordar com fem la fase següent. Crec que això ens falta fer-ho. Els efectes de la repressió hi han estat i l’exili afecta, el cicle electoral afecta. Hem d’esperar a tenir un altre paisatge polític i judicial abans de prendre decisions. —Eleccions municipals i europees. Si superem el 50%, més enllà del full de ruta de l’ANC, quins canvis produirà, a parer vostre? —Hi ha una cantarella que diu: ‘No sou prou gent i quan siguem prou gent tindreu legitimitat.’ Si això és així, potser aquest argument haurà decaigut. Com que serem prou gent, això ens legitimarà per a un acte unilateral per la independència. Potser aquesta idea màgica que l’estat espanyol ens respectarà quan siguem més del 50% en unes eleccions desapareixerà, també. —El procés català posa en qüestió l’estat nació. Hi esteu d’acord? —Hi ha coses que no cal que les posi en qüestió el procés català. La revolució industrial mateix les posa en qüestió. O el concepte d’identitat. Una llengua, una cultura, una pàtria. Això és estat nació. I tot això ha saltat en mil bocins. La globalització, les onades migratòries, per mil raons. L’estat nació és una eina obsoleta per a respondre als desafiaments. És d’escriure a mà quan la gent necessitat ordinador. L’estat nació clàssic se sent qüestionat i reacciona amb violència o amb patriotisme. Però les societats i els estats han canviat molt. El 1972 hi havia un 40% de gent sense escolarització. D’aquí ve aquella frase: ‘Compte amb els referèndums, que la gent no sap què vota.’ Paternalisme democràtic. Perquè avui la societat té tanta formació o més que la classe dirigent. Avui l’equip de govern d’un ajuntament ja no és necessàriament aquella elit. —Mas-Colell a l’Ara: ‘Ha arribat l’hora d’ERC. Són ells els que tenen l’hegemonia. Ara els toca a ells.’ Hi esteu d’acord? —No ho sé. No sé si estic d’acord que això del combat per l’hegemonia entre els partits sigui la millor eina per a dirigir un procés d’independència. No hi he participat. I si ens diem ‘Junts per Catalunya’ és perquè compartim que aquesta és una hegemonia de la societat i que els partits hem d’atendre’n les demandes. O reunim les màximes forces o la suma de debilitats no ens farà més forts. —Mirant el resultat de les eleccions espanyoles, veieu que potser hi ha un canvi d’hegemonia? —Depèn de per a què ha emès el vot la gent. Hem de mirar-ho amb perspectiva. El 21-D havien de passar unes coses que no van passar. A les eleccions generals la gent va votar, segurament, la llista que va veure que tenia més opcions de guanyar. Però mirem un cicle electoral complet per a analitzar aquesta situació. —Fem una travessa: a les municipals guanyarà ERC i a les europees, Puigdemont. —No ho sabem. Si això és un combat entre partits, no guanyarem. El meu adversari no és ERC. El meu adversari és l’estat espanyol. Un estat autoritari i demofòbic que ens ha enviat a l’exili i a la presó. Les energies no les focalitzo a apartar de la lluita per la independència cap formació política que consideri aliada. El meu esquema és un altre. —L’espai postconvergent (Junts per Catalunya, la Crida, PDECat), qui ha de reconstruir-lo, qui ha de bastir-lo? Vós? —’Postconvergent’ o ens engloba a tots o no engloba ningú: ERC també és postconvergent, i la CUP. —El centre-dreta català, doncs. Qui l’ha de bastir? —Exactament igual. Hi ha gent de Junts per Catalunya que no és de centre-dreta ni de centre. Em sembla tremendament injust aquest reduccionisme, sovint interessat, que diu que tot això que no és aquest altre és dreta. És una tremenda injustícia. Hi ha molta gent, Jordi Sánchez mateix, que no mereix aquesta ofensa. —Ho deia perquè com a país ens interessa de tenir un centre-dreta, una dreta independentista. Oi? —Ens interessa de tenir com més independentisme millor, cert. Però en aquest país, la visió que no és estricament sota l’etiqueta d’esquerra no pot ser considerada no progressista. Aquesta patrimonialització excloent del progressisme que fa una certa esquerra ortodoxa, antiga, poc moderna, no fa servei al país. Quedeu-vos vosaltres la dreta, com que socialment és minoritària… No és una anàlisi correcta de la realitat catalana. Allò que abans era un espai clàssic de dreta o centra-dreta, ara ha mutat. —On us situeu? De dreta o de centre-esquerra? —Jo no he estat mai de dreta. He estat sempre progressista. Però fa trenta anys que m’etiqueten de dretes. I demano: tots aquests que etiqueten algú que visiblement no és de dreta a la dreta, se’n cansaran mai? No. Per què ho fan? Per interessos espuris de partit. Deixem-ho estar, això. Si milites en un partit socialista, això et fa d’esquerres? Potser ets un refotut conservador, amb les teves polítiques. Conec molts conservadors d’esquerra. I molts progressistes suposadament de dreta. —Per què hi ha aquesta connexió entre vós i Die Linke? És un partit que alguns veuen com l’extrema esquerra alemanya. —Die Linke és divers. Hi ha Bodo Ramelow, president de Turíngia, una persona de gestió brillant d’un land, fins a gent que potser sí que ve del comunisme, i alguns altres de l’SPD. Die Linke són gent demòcrata. Coincidim amb el reforçament democràtic d’Europa. Són antifeixistes de manera militant, aquí ens trobem. Encara que puguem tenir discrepàncies en el model econòmic o social, no en tenim en els termes democràtics. Però no van ser els únics. Recordo les declaracions d’un alt dirigent del partit liberal, el vice-president del Bundestag, que va dir que no em podien detenir. Té a veure amb la mirada mental. Si la fem hispànica o europea. A Europa no són sota el paraigua del sectarisme ideològic. —Quin any serem independents? —Ens hem emancipat mentalment. Quin any serem reconeguts internacionalment? No ho sé. Vaig preguntar a alemanys si haurien imaginat sis mesos abans que el mur cauria, i em van dir que sis mesos no. Sis dies. —Però abans em dèieu llarg termini. —Pot ser qüestió de llarg termini. El mur de Berlín va durar molts anys. I es va ensorrar en qüestió de minuts. Hi ha factors que ignorem. Circumstancials o atzarosos. No sabem quins efectes pot tenir una sentència. Hem d’estar preparats, això sí. Fer pronòstics és molt complicat. La cosa important és el procés: no recular. —La reacció a la sentència quina hauria de ser? —No la podem aventurar. No en sabem ni data ni contingut. Hem d’estar agafats a l’esperança que l’estat espanyol s’adonarà que l’única cosa que li convé és una absolució. —Què creieu, que tornareu a una República o a una Catalunya autonòmica? —Sens dubte a una República. Si torno a una Catalunya autonòmica és que torno a la presó. És evident que l’estat espanyol, a mi, m’empresonarà. Això és així. Però bé, ja ho veurem. —L’exili i la presó canvien la perspectiva. Quina lucidesa heu guanyat? —He pres consciència que juguem en una altra lliga. Una altra dimensió. Que és veritat que hi ha una dimensió hispànica del conflicte. N’hi ha. Però també hi ha una dimensió europea i internacional que hem de reconèixer i jugar-hi. —Una qüestió delicada: potser hi ha morts pel camí. No perquè matem ningú. Sinó perquè potser ens maten. Si continuem anant al fons, potser ens agredeixen. Això no caldria dir-nos-ho els uns als altres, com a societat madura que som? —L’estat espanyol no s’ha compromès mai a rebutjar la violència per impedir la independència de Catalunya, mentre que nosaltres sí que hem dit explícitament que rebutjàvem la violència per aconseguir-la. Això ja et diu que tenim mirades diferents en aquest conflicte. Però jo encara penso que en l’Europa del segle XXI, que ens precedeixen tants conflictes, que tenen origen en la manca de respecte d’aquests principis fonamentals, ningú no es pot permetre de caure en cap error. Parlàveu de l’estat nació: se sent amenaçat, l’estat nació. Sap que l’actualitat no l’apel·la. I que la seva transformació és tan dura que pot qüestionar els fonaments de la seva autoritat secular. I, com que se sent amenaçat i qüestionat, pot reaccionar amb violència. Però és qüestió de temps que ens en sortim, no en tinc cap dubte. —Què en penseu, de Pérez Rubalcaba? —No el vaig conèixer personalment. —I de l’afer Iceta? —Iceta té un problema: no sap amb qui ha d’estar enfadat. —Què us sembla Jordi Graupera? —L’he conegut. Té un projecte de laboratori d’idees interessants, però honestament, crec que la ciutat de Barcelona només té una alternativa seriosa, sòlida, en Quim Forn i l’Elsa Artadi. —I Jaume Asens? —L’he conegut més ara que no abans. Tinc un gran concepte d’ell com a persona, com a demòcrata. És una persona d’esperit republicà en el sentit més noble del terme i a qui sempre estaré agraït. Lleial i solidari en temps difícils. —Artur Mas? —És una persona admirable, honesta, solidària, resilient, afectuosa. M’ha tractat bé sempre. —Digueu-me un unionista que us agradi. —Alberto Garzón i Pablo Iglesias. Val molt la pena de conèixer els seus punts de vista.

Summary: Carles Puigdemont: ‘Tornaré a una República. Si torno a una Catalunya autonòmica, és que torno a la presó’


Tres carreteres del Principat estan tallades a causa de la neu i el gel i en més d’una vintena de vies més calen cadenes per circular-hi, segons ha informat aquest diumenge el Servei Català del Trànsit (SCT). Protecció Civil ha activat cap a les set de la tarda l’alerta del pla Neucat per les incidències importants a les carreteres com la C-16, on és obligatori portar cadenes de Bellver de Cerdanya a Bagà i hi ha retencions des de la Cerdanya fins al Berguedà, o la C-25 a Espinelves, on està restringit el trànsit en vehicles de tercera categoria i també calen cadenes. Les nevades ja afecten cotes altes de la meitat nord de la Catalunya central, sobretot al Berguedà i el Solsonès. Amb el pas de les hores també poden afectar Osona i el Moianès. A més, també es preveuen nevades al vessant sud del Pirineu i el Prepirineu, al voltant dels 700 metres. Segons el Servei Català de Trànsit, a la demarcació de Barcelona hi ha dues carreteres locals tallades i calen cadenes a set vies. A la de Lleida hi ha 13 carreteres on és obligatori l’ús de cadenes. I a Girona hi ha una via local tallada a causa de la neu i a una via és obligatori l’ús de cadenes. Protecció Civil ha demanat no desplaçar-se a les vies afectades per la neu sense tenir el vehicle convenientment preparat amb cadenes, el dipòsit ple, manta, aigua i el telèfon mòbil amb la bateria carregada. Les màquines llevaneus estan treballant per netejar les vies però continua nevant amb intensitat. Reobren algunes carreteres del País Valencià La situació de les carreteres valencianes afectades per les nevades s’ha normalitzat progressivament durant la tarda, i a les 20 hores només es troba tallada per gel part de la CV-797, a Alcoi (Alacant), del quilòmetre 4 al vuit, segons ha informat el Centre de Gestió de Trànsit. Tant l’interior de Castelló com el nord-oest de València segueixen a última hora del dia en nivell taronja (risc important) per nevades que podrien haver deixat fins a quinze centímetres en 24 hores, segons l’Agència Estatal de Meteorologia (Aemet). La majoria de les complicacions al trànsit s’han produït a la comarca de Serrans, on hi ha hagut diverses carreteres en nivell groc de circulació per acumulació per neu, que ha impedit el pas de camions. Ha estat el cas de la CV-35, a Toixa, i la CV-355 a Ares dels Oms, amb neu que ha obligat l’ús de cadenes. A Alpont hi ha hagut tres carreteres afectades per la intensitat de la nevada: la CV-350, la CV-361 i la CV-363. L’avís ja ha finalitzat en totes i els vehicles pesants ja poden circular-hi.

Summary: La neu talla carreteres i obliga a circular amb cadenes a diverses vies del país


El president de la Generalitat Valenciana, Ximo Puig, ha demanat aquest dilluns unitat als grups parlamentaris amb representació a Les Corts Valencianes per abordar la fase política de la negociació pel nou model de finançament autonòmic. Puig s’ha manifestat d’aquesta manera després de presidir una reunió extraordinària de la comissió mixta del Consell i les Corts Valencianes, amb motiu de la reforma del sistema de finançament i la valoració del deute històric. Puig ha agraït als grups parlamentaris la seva actitud i les propostes que s’han plantejat en la reunió i ha aplaudit el “procés de cohesió” que serà “fonamental” en els pròxims mesos. A la reunió també han participat la vicepresidenta i consellera d’Igualtat i Polítiques Inclusives, Mónica Oltra; el conseller d’Hisenda i Model Econòmic, Vicent Soler; el representant valencià en la comissió d’experts encarregada de la revisió del model, Francisco Pérez; així com representants de les cinc formacions polítiques amb representació al parlament valencià. Complir amb el calendari El cap del Consell ha incidit en la importància que ‘continuï el calendari previst’ per arribar abans de final d’any l’acord per un nou model de finançament, tal com es va consensuar en la Conferència de Presidents del passat febrer. En aquest sentit, Puig ha mostrat satisfacció pel compliment de la cronologia amb la presentació de l’informe de la comissió d’experts que, ha destacat Puig, ‘entronca en gran mesura amb els plantejaments que sosté des de fa temps la comissió d’experts valencians’. Amb tot, Puig ha lamentat que la insuficiència financera a la qual apunta l’informe, valorada en 16.000 milions d’euros anuals, s’hagi agreujat durant la crisi i hagi portat al fet que les comunitats no puguin complir amb normalitat una sèrie de competències fins al punt de fer ‘inviable l’autogovern’. Sobre la nova etapa de negociacions, el president ha explicat que hi ha ‘una dinàmica diversa, que és la territorial’ i una altra ‘partidària, la del propi Congrés’, i ha incidit que ‘les dues han de confluir’ perquè hi hagi igualtat entre ciutadans davant d’una situació ‘profundament asimètrica’.

Summary: La Generalitat demana ‘unitat’ als grups parlamentaris en la negociació pel nou finançament


Neus Munté ha anunciat que deixarà la presidència del PDECat per a concentrar-se a preparar la seva candidatura a l’ajuntament de Barcelona. L’anunci de la seva decisió, fet en declaracions a Catalunya Ràdio, arriba poques setmanes abans de l’assemblea ordinària que el partit farà el 21 i 22 de juliol. Munté és la candidata a les municipals després d’haver guanyat les primàries, i diu que vol construir ‘una llista potent.’ Neus Munté ha dit també que la denominació de Junts per Catalunya els donaria ‘l’esperit de transversalitat’ i ha afegit que a Barcelona ‘seria recomanable una llista unitària amb les formacions independentistes’. En aquest sentit, ha dit que una llista amb ERC ‘seria intel·ligent’.

Summary: Munté deixa la presidència del PDECat per a concentrar-se en la candidatura a Barcelona


Els primers refugiats del vaixell Aquarius han arribat al centre d’acollida de Son Rapinya, a Palma. Són setze homes joves, dotze dels quals de nacionalitat sudanesa, tres de Nigèria i un del Camerun, segons que informa el govern en un comunicat. Entre els acollits, doncs, no hi ha cap menor d’edat. Han arribat de matí a l’illa de Mallorca, i han estat traslladats al nou centre d’acollida de refugiats de Palma, on ara es duu a terme el procés de presentació, acomodació i recollida d’informació personal. Les hores vinents rebran assessorament jurídic per a poder tramitar les sol·licituds d’asil internacional i acompanyament per a obtenir la targeta sanitària, l’empadronament i més tràmits administratius.

Summary: Palma ja acull els primers refugiats del vaixell Aquarius


El director de TV3, Jaume Peral, ha defensat aquest matí al parlament l’actuació de TV3 respecte la intervenció d’Empar Moliner a Els Matins, en què va cremar un fals exemplar de la constitució espanyola. Peral ha recordat que la cadena va emetre un comunicat on ‘lamentava’ si algú havia pogut sentir-se ofès i per això va retirar les imatges de la secció de la web de la casa. Al seu parer, TV3 ‘ha actuat com ho havia de fer’. El director ha assegurat que Empar Moliner continuarà col·laborant amb la casa a través de la seva secció al magazine matinal. Peral ha respost així a la pregunta del diputat de Ciutadans Fernando de Páramo Gómez, que li ha retret ‘l’escàndol’ de Moliner i ha demanat que se l’aparti.

Summary: El director de TV3 defensa la retirada del vídeo d’Empar Moliner cremant la constitució


El coordinador federal d’Izquierda Unida, Alberto Garzón, ha assegurat que el seu partit és partidari de la celebració d’un referèndum acordat perquè la ciutadania de Catalunya pugui decidir ‘el seu futur’ i les relacions amb l’Estat. Durant una reunió amb el president de la Generalitat, Quim Torra, Garzón també li ha traslladat la voluntat de la seva formació de construir una república federal espanyola en que s’hi pugui incorporar Catalunya. El líder d’Izquierda Unida ha qualificat d”injustícia’ l’empresonament dels líders polítics catalans i ha lamentat que els jutges hagin interpretat les lleis d’una forma ‘absolutament reaccionària’ i ‘contrària’ a qualsevol principi democràtic. Garzón ha qualificat la reunió d”agradable’ i ‘fructífera’ tot i que ha admès que tenen ‘discrepàncies de naturalesa ideològica’. Garzón ha considerat que qualsevol construcció d’un estat federal s’ha de plantejar a partir de la democràcia i del consens de tots els ciutadans que hi volen formar part. Tot i això, ha avisat que celebrar un referèndum acordat a Catalunya no és l’únic camí per solucionar l’actual situació. Des de IU han recordat que a més del referèndum hi ha d’haver un marc de diàleg. En aquest sentit, ha apuntat que, davant l’actual panorama, cal construir una resposta conjunta a partir del diàleg. ‘Els problemes polítics requereixen solucions polítiques, no es poden respondre amb jutges i policia’, ha dit. Així, ha defensat que ‘dins del diàleg s’ha de poder parlar de tot’. Garzón ha explicat que ha traslladat a Torra el seu model d’una república federal espanyola i ha considerat que resoldria els problemes existents a dia d’avui. Un plantejament però que, segons Garzón, ‘no és el model del president’ tot i que han compartit ‘valors republicans’. El també diputat del Congrés ha destacat la necessitat d’introduir la cultura republicana de ‘parlar de tot’ tot i que ‘xoqui’ frontalment amb el parer dels partits amb representació al Congrés ‘que es neguen a parlar sobre qüestions que interessen a la ciutadania’, en referència al model territorial. Pel que fa a la reunió del proper dilluns entre el president de la Generalitat, Quim Torra, i el president del govern espanyol, Pedro Sánchez, Garzón ha apuntat que si ‘va bé’ hi haurà més trobades per poder resoldre el conflicte polític. En canvi, ha avisat que, si va malament, ‘tornarem a un punt de partida’. Aquest darrer, és segons el polític, l’escenari preferit dels partits ‘reaccionaris’ com PP i Cs.

Summary: Garzón dóna suport al referèndum acordat davant Torra abans de la reunió del president amb Sánchez


L’acord amb Junts pel Sí i la CUP establia que la CUP havia de fer canvis dins el grup parlamentari. Se’n van anar dos diputats i en van entrar dos de nous. Un dels qui han començat de nou és Joan Garriga (Sant Pere de Ribes, 1953), conegut per ‘Nana’. És un dels fundadors de la CUP i militant històric de l’independentisme: va passat pel BEAN i l’MDT. Té molta experiència en el camp municipal, perquè fou regidor de Sant Pere de Ribes durant anys. És el desè de deu germans. ‘ Jo sóc fill de la mare de deu’, diu amb humor. Ara entra al parlament, diu, per dur-hi aire fresc. Parla de com es van viure les negociacions amb Junts pel Sí dins la CUP, de Carles Puigdemont i del pressupost. Però també de la influència de Víctor Alba (1916-2003) en la seva carrera. Ens rep al Parlament de Catalunya, on s’estrena. —Com us hi trobeu, aquests primers dies? —Sembla que estiguis en un teatre permanent. D’intempèrie política. Vinc del municipalisme, on a l’hora de fer activitat polític, la fas teva, de prop, i amb això pots establir unes certes relacions. Doncs aquí costa. Potser és producte dels primers dies. Potser amb el temps et vas col·locant. O et van atrapant. Ha! —Què n’espereu, d’aquests divuit mesos? —N’espero aconseguir els objectius pels quals som al parlament: fer de portaveu dels moviments socials i conquerir els objectius que ens portin a la proclamació de la República Catalana. —Com encareu la negociació del pressupost? —La voluntat d’arribar a un acord, hi és. Em preocupa quins seran els elements que interferiran en la negociació, aliens al pressupost. Ja sigui el comportament del govern, ja sigui de la nostra organització, aquella declaració de no sé qui, o una moció en un ajuntament. Poden influir en una banda o en altra. Ho dic per separar-ho. Ara, venim de posicions polítiques molts diferents. Ja ho veurem. L’acord no ens obliga pas a tenir una posició acrítica amb el pressupost. —Del president Carles Puigdemont, què en penseu? —D’entrada, se li nota que hi ha una proximitat que no hi havia amb alguns altres. És una persona que la CUP el coneix del camp municipal. Això no és una frase feta: la política municipal requereix proximitat. En té. I ens arriba. Té un discurs fresc, nou, diferent. Amb les respostes, l’enginy, la capacitat de resposta. Puigdemont no té un discurs de continuïtat. Es percep. Una cosa és que ho valoris com un gran què. Tampoc no cal, però l’evidència no es pot negar. La seva trajectòria política, a diferència d’uns altres, té continuïtat amb el moment d’ara. Per ell fer això que fa no ha representat cap canvi, ni haver de deixar cap motxilla. I això alleugereix les coses. Si la teva càrrega històrica va en la mateixa línia del que ara fas, hauria de ser un actiu. —Eixamplar la base social. A Catalunya Sí que es Pot els hi veieu interessats? —Crec que Catalunya Sí que es Pot, i no m’agradaria parlar per ells, haurà de saber-se situar en el nou marc. Les oportunitats que dóna el trencament amb l’estat no les dóna ningú més. Oportunitats de canvi, de ruptura i d’incorporar propostes socials. Es trobaran obligats a situar-se en el nou marc i donar respostes diferents de les que donen ara. Si una persona em ve a parlar de transformació social, i hi ha un marc que em permet d’aconseguir-la jo posaré el nou marc damunt la taula. I li diré: posem-ho en solfa. O hem d’esperar? Nosaltres hem d’establir ponts amb tota la gent que ha de formar part d’aquestes voluntats transformadores. —Manuel Delgado deia que la CUP havia triat per la dreta rupturista. Alguns altres, per l’esquerra no rupturista. —Delgado és molt Delgado. Ha ha! És veritat que certes esquerres s’han acomodat, han format part del sistema i costa de sortir-ne, d’això. No passa pas només amb forces polítiques, també sindicals. Hi és, aquesta realitat que deia Delgado. Malgrat això, sóc dels qui creuen que a CSQP cada vegada ho tenen més clar. Ho crec. Una altra cosa és que no ho diguin, i com se situen. Perquè hi ha forces que et diuen que tot s’amaga darrere la bandera de l’independentisme i la república. Però alerta: totes les accions van encaminades cap aquí. Les accions de Junts pel Sí i la CUP comencen a ser irreversibles. Jo en voldria unes altres, i més contundents. Però les veig irreversibles. —Corrent Roig ha plegat de la CUP. Valoreu-m’ho. Tenia molt de pes dins la CUP? —Al voltant de la CUP hi ha tot d’organitzacions que per desgràcia ocupen què ocupen. I dic per desgràcia, perquè tant de bo la CUP tingués organitzacions estratègiques amb una incidència brutal. Voldria dir que la CUP també la té. Ara d’importància en té molta. Evidentment. Si no pots convèncer un company, com vols convèncer un estrany? Què hem fet mal fet? No m’atreviria pas a valorar la seva marxa perquè siguin pocs, o molts. Hem d’analitzar que no és bo que se’n vagin. I tenim l’obligació de continuar parlant amb la gent. No únicament perquè no marxin, sinó perquè se’ns tornin a acostar. —Baños també se’n va anar. Potser aleshores la CUP va veure per primera vegada que es podia trencar. I això va anar bé. Va ser una alerta. —Baños ha fet un favor i a la vegada… No ho sé. Com a organització costa d’entendre que dies abans del final se n’anés. És una pena que tinguem poca capacitat de recuperar Baños, o organitzacions internes. Aquesta capacitat, l’hauríem de tenir. Però demostraria un pòsit que ja m’agradaria. I això, ni la CNT, en tenia. A mi m’hauria agradat de recuperar Baños com a actiu. No solament perquè és un amic, sinó perquè és representatiu d’un sector de la CUP. —Ara expliqueu el pacte pel país. Com us va? —Et dic una cosa: sort que va haver-hi l’empat. Sort que va haver-hi l’empat! Alguns es poden pensar que va ser manipulació. Però no. Va haver-hi empat. Però si arriba a sortir una banda o una altra, deixem l’altre costat emprenyat. Les negociacions han estat dures, a la CUP, en el sentit que hem posat en risc l’organització. Això és claríssim. Però l’acord que hi ha hagut ha tret tensió dins la CUP i ha acontentat una majoria. Ha permès una cosa molt important: dotar-nos de temps. —L’atac de fora va cohesionar allò que per dins es tensava. —El fenomen del ‘pressing CUP’ formarà part dels manuals del periodisme. Com, i de quina manera, hi ha organitzacions que construeixen el relat al minut. —On us vau situar, al Mas o al Març? —A la CUP, en Mas, no el volia ningú. Però jo era dels qui creien que Mas no faria mai un pas enrere. Després de l’assemblea de Manresa començo a treballar per una alternativa que faci possible l’acord amb Mas. Des de la perspectiva que no es retiraria pas. N’estava convençut. I treballo políticament per això. Després, no és que em tregui el barret, però reconec que una posició de fermesa acaba tenint resultats. El canvi hi és. I el canvi no és anecdòtic. Ara, el canvi no ve només per nosaltres. També hi van ajudar les enquestes que tenien a CDC, que els deien que la trompada era monumental. —Crítica: la CUP al final no decideix en assemblea, sinó en un consell polític. I el vot delegat no és el mateix que el vot directe. Es perden vots pel camí. —Mira, fixa’t, i per entendre-ho: això no ha estat gaire criticat. El nostre error va ser portar-ho fins a l’últim moment, quan ja no podíem retornar la decisió a l’assemblea ni a les territorials. Per què no crea conflicte? Perquè l’acord, tot i que és ‘in extremis’, és un acord que tots veiem que acontenta la majoria. Hi ha coses que ens faran reconsiderar les coses: a vegades tenim una realitat que és diferent de la realitat que viuen els òrgans de presa de decisió. —Que la realitat de la CUP, el mateix secretariat, no capta. Voleu dir això? —Sí. Ara, malgrat tot, el consell polític i el grup d’acció parlamentària que diu que sí a l’acord també demana un congrés o assemblea on discutir-lo i avaluar-lo. I això es farà. És un compromís adquirit. No es diu que sí alegrement. Diem que sí perquè veiem que el pas al costat, la retirada de Mas, obre unes expectatives completament diferents. Ara, si la CUP n’ha après de tot plegat, ho veurem en el pressupost. Si som capaços de veure el pressupost com una discussió política i, no un Mas o Març bis, n’haurem après una mica. —Vós éreu dels que no volien entrar al parlament. —Sí, jo era dels qui van dir de no anar al parlament. Vaig dir que no estàvem preparats. M’ho va demanar David Fernández en una entrevista, i vaig dir-li que no ho veia. Però després, no ho qüestiono. El parlament ens va obrir unes grans expectatives i oportunitats. El temps és important. Per exemple, aquí hi ha una bestialitat: el Quim, la Isabel, i el David ho fan molt bé en una organització que diu ‘no tenim lideratges’. Però després crees el diputat més ben valorat. Com ho integres a la teva manera de fer política? El temps és important. —Un dels objectius de la CUP és atreure la classe mitjana a l’anticapitalisme. Però potser alguns defraudats amb el capitalisme se n’aparten per expressions com ‘unitat popular’, ‘classes populars’, o ‘socialisme’. —D’eufemismes, ja ni hi ha hagut. Recuperar aquests conceptes és important. Són conceptes que no s’haurien d’haver perdut. I que hagin estat acceptats per gent que no és de classe popular, també. Avui qui ens ha de portar a la unitat popular? En qui pensem? Quan pensem en un model més social, en qui pensem? En les classes populars, però també en les altres. Que un és fill de la burgesia? I què? Un em van dir ‘tu vas fer escoltisme’. Com un retret. Però si només tenia l’opció de la Falange o l’escoltisme! No és cap càrrega, home. Penso molt en Víctor Alba, jo. A la clandestinitat ens deia: la vostra forma d’actuar és franquista. Quin fill de puta, pensava. (Ara, veníem de partits estalinistes, cal dir-ho. Ha! Partits que vam deixar, al final. I ell era un antistalinista ferotge). Ens deia: traieu-vos les orelleres. I en acabat ho entens. Quan has tingut una militància antifranquista, ets producte del franquisme igual. —Què més us va ensenyar, Víctor Alba? —És ell qui em va ensenyar la importància del relleu en els càrrecs. Al primer que li vaig sentir dir, va ser ell. I ell ho treia dels EUA. I ho deia en contra dels estalinistes. Doncs hòstia, ‘chapeau’! El Víctor sempre em deia que la revolució havia de venir dels Estats Units. I jo aleshores pensava que era agent de la CIA, perquè jo seguia el discurs del PSUC, que deia que ho era. Un dia li ho vaig dir i es fotia un fart de riure: em quadrava que fossis agent. Jo era carter a Ribes, on ell vivia, i veia que li arribaven cartes de la ONU. I ens deia que marxava a fer de professor a l’estranger. Tot eren sospites. Ha ha! —Parlant de relleus. Que hauria passat res si s’haguessin tornat a presentar en David, en Quim i la Isabel? —La CUP en fa un gra massa, perquè limitar-ho a una legislatura, a quatre anys, són pocs. Els americans, amb vuit, ja ens ho havien ensenyat. Crec que dues legislatures són molt bones. Els actius no s’han de perdre. L’acumulació de forces a l’esquerra, i torbar els actius, costa molt. I després els lapidem, tu. Com a catalans, ja som una cosa. Com a esquerranosos, una altra. I com a independentistes, ja és el festival. Per què no podem tenir un actiu polític durant uns quants anys? Ho hem d’anar matant? És una proposta que es va aprovar, i apa, a ser conseqüents amb la proposta. No ho sé. —La vostra feina serà més interna, a la CUP. Un fundador a posar ordre! —Ha! Això ho dius tu. El meu paper és com els dels altres. Però et donen una autoritat que ni la tens ni l’has guanyada. El grup parlamentari ha viscut en primera persona tota aquesta pressió. Això es tradueix en sensibilitats tocades. I s’han de refer. En aquest sentit els qui hem entrat nous tenim l’obligació de portar aire fresc. No hem hagut de suportar la pressió dels diputats que hi ha hagut fins ara, que han viscut en conclave i monotema, durant tres mesos. —Vostè, que té 63 anys, és a la CUP, un partit on impressiona la quantitat de joves que tenen als actes. —És maco. Però la pressió dels joves també és molt forta. El fet de pensar que ho tenen a tocar a la cantonada. Això la CUP, no ho ha dit mai. Sempre hem vist l’enfrontament amb l’estat com una cosa seriosa. I una independència vinculada a la transformació social.

Summary: Joan Garriga: ‘M’hauria agradat recuperar Antonio Baños com a actiu’


La presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie, ha explicat que les inscripcions per a la Diada continuen creixent. Actualment són 75.000, 15.000 més que el dimarts. A més, ha dit que s’han venut 190.000 samarretes i s’han reservat 490 autocars. En una entrevista a Catalunya Ràdio, Paluzie ha dit que la Diada d’enguany ha de servir perquè els partits prioritzin la independència i treballin ‘una estratègia unitària per aconseguir-la’. Guia Diada 2019: Tota la informació sobre la manifestació de l’Onze de Setembre La dirigent de l’ANC ha recordat que l’estat espanyol es va negar a negociar abans i després de l’1-O. Per això ha demanat als partits que siguin realistes i que cerquin ‘un equilibri entre la confrontació i la negociació’. De totes maneres, ha assegurat que renunciar a la unilateralitat vol dir renunciar a la independència. Segons Paluzie, la unilateralitat no és incompatible amb l’estratègia de fer créixer la base. Pel que fa a la resposta a la sentència, la dirigent de l’ANC ha dit que cal ‘tornar a posar la independència al centre’ i que els independentistes es posin d’acord en determinats elements per aconseguir l’objectiu. ‘Tothom segueix sent retòricament independentista, però uns parlen que això només ho poden aconseguir de diàleg i d’altres de confrontació, sense concretar com’, ha criticat.

Summary: Les inscripcions per a la Diada es disparen d’un 25% en dos dies


L’eurodiputada de Lliures per Europa Clara Ponsatí ha assistit avui al seu primer ple al Parlament Europeu d’Estrasburg. Abans d’entrar al recinte juntament amb Carles Puigdemont i Toni Comín ha dit que treballarà ‘intensament en defensa de la independència’ des del seu escó a l’Eurocambra. També ha dit que és una ‘gran alegria’ sumar-se a Puigdemont i Comín com a membre del Parlament Europeu. ‘Ens posarem a treballar intensament en defensa de la independència, l’amnistia, l’autodeterminació i la llibertat’, ha reivindicat. L’eurodiputada ha denunciat l’absència d’Oriol Junqueras al plenari. ‘Exigim que succeeixi de forma immediata. És un escàndol que la justícia espanyola no compleixi les ordres de la justícia europea’, ha dit. En aquests moments, l’eurodiputada es troba en el ple de l’Eurocambra amb Puigdemont i Comín. La imatge del dia: el president Puigdemont @KRLS, la consellera @ClaraPonsati i el conseller @toni_comin junts al @Europarl_CAT #NoSurrender #PersistimiGuanyarem pic.twitter.com/Wm5ejx5Xc2 — Pep Riera Font 🎗 #JxCat (@PepRieraFont) February 10, 2020 El president del Tribunal Suprem espanyol, Carlos Lesmes, ha remès avui al president del Parlament Europeu, David Sassoli, la sol·licitud d’un suplicatori que suspengui la immunitat de Ponsatí a instàncies del jutge Pablo Llarena, que el proppassat dia 4 va demanar al Regne Unit que continués amb els tràmits del procés d’extradició de la consellera a l’exili. A més de Ponsatí, Puigdemont també ha parlat a les portes del Parlament Europeu i ha dit que la figura d’un mediador en les converses entre els governs català i espanyol és ‘fonamental’. ‘Seria el més útil si es vol arribar a acords de veritat i complir-los’, ha subratllat. Després que el vice-president segon del govern espanyol i líder d’Unides Podem, Pablo Iglesias hagi dit que no hi haurà un mediador en les converses entre governs, el president ha remarcat que l’experiència dels fets de l’octubre del 2017 els aconsella no ‘refiar-se’ del govern espanyo i que, per tant, la figura del mediador seria útil. ‘Forma part de qualsevol negociació del nivell que els catalans volem amb el govern espanyol’, ha insistit Puigdemont, que ha afegit que per a ells no serà un problema quin tipus de figura pugui ocupar la posició de mediador. Puigdemont formarà part de la comissió de Comerç Internacional de l’Eurocambra, mentre que Comín estarà a la de Desenvolupament i Ponsatí a la d’Indústria, Investigació i Energia. Després que tots tres hagin estat reconeguts com a membres de la cambra, els eurodiputats de JxCat ja formen part de les comissions del Parlament Europeu, de les quals seran titulars en una cadascun. A més, Puigdemont serà substituït a la comissió de Transport i Turisme, Comín a la de Medi Ambient, Salut Pública i Seguretat Alimentària i Ponsatí a la d’Economia.

Summary: Ponsatí s’estrena al Parlament Europeu i denuncia l’absència de Junqueras


El vice-secretari d’Organització del PP, Fernando Martínez-Maillo, ha assegurat que el seu partit ja ha acordat amb Ciutadans cinquanta mesures concretes perquè formin part d’un futur acord d’investidura a favor de Mariano Rajoy. Ha insistit en que es manté l’optimisme sobre la possibilitat des signar l’acord aviat. En la roda de premsa de després del segon dia de negociació, el dirigent popular ha rebaixat la importància de les discrpàncies que existeixen entre les dues parts. ‘Hi ha un moderat optimisme perquè existeix aquesta predisposició d’acordar. Anem avançant”, ha subratllat Maillo. La comissió negociadora dedicarà avui a la tarda i demà al matí a redactar les mesures i intercanviar-se els documents, tan sobre el capítol econòmic que ja han discutit com sobre la política social i les pensions. Tornaran a seure a la taula demà a la tarda per començar a perfilar l’apartat sobre regeneració i reformes institucionals.

Summary: El PP assegura que ha pactat cinquanta mesures amb Ciutadans


VilaWeb s’adhereix a la vaga feminista convocada avui amb motiu del Dia Internacional de la Dona. Hem preparat un monogràfic sobre la vaga i el feminisme per difondre la convocatòria i les reivindicacions d’aquesta causa. Tal i com hem fet en ocasió d’altres vagues durant tot el dia només informarem sobre les notícies relacionades i de les mobilitzacions que hi hagi a tot el país.

Summary: VilaWeb s’adhereix a la vaga feminista del 8 de març


Les autoritats sanitàries de la Xina han anunciat que s’ha produït una altra mort per pneumònia derivada del brot víric d’origen desconegut que ja s’ha estès a diverses ciutats del país i ha xifrat en dos-cents un els casos que s’han registrat fins ara. Les autoritats mèdiques de Wuhan, la ciutat del centre de la Xina on es va identificar per primera vegada la pneumònia al desembre, han confirmat tres morts d’ençà del començament del brot. La malaltia també s’ha estès a Pequín, on s’han identificat dos pacients al districte de Daxing, a la part sud de la ciutat, mentre que l’altre cas s’ha registrat al sud de Shenzhen, prop de la frontera amb Hong Kong. Les autoritats mèdiques han confirmat que aquests tres casos corresponen a persones que havien viatjat a Wuhan darrerament, mentre que s’ha donat l’alta a vint-i-cinc pacients. Aquest brot s’assembla al que va causar la síndrome respiratòria aguda greu o SARS que es va desencadenar al sud de la Xina ja fa divuit anys i que va matar vuit-centes persones arreu del món, però la comissió de Sanitat de la localitat de Wuhan, província de Hubei i epicentre del brot, encara completa l’estudi genètic d’aquesta soca.

Summary: El govern xinès registra dos-cents un casos per un brot víric d’origen desconegut i anuncia una tercera mort


El Tribunal Constitucional espanyol va establir com a estratègia l’admissió a tràmit de recursos dels presos polítics per impedir la internacionalització del judici contra el procés al Tribunal Europeu de Drets Humans. Ho ha filtrat un sector del TC a l’agència Europa Press, malgrat que el tribunal no n’ha fet cap comunicació oficial. Aquesta manera de procedir es va aplicar en prop de mig centenar de recursos d’empara presentats pels presoners polítics contra disposicions del Tribunal Suprem espanyol i això va permetre de deixar aquests afers fora de l’abast de l’òrgan de garanties amb seu a Estrasburg durant el judici i fins que no es va dictar la sentència. El Tribunal Constitucional espanyol entrebanca el camí cap a Estrasburg L’estratègia del Constitucional ha consistit a refusar una inadmissió de tots aquests recursos que hauria permès a les defenses dels presos de denunciar seguidament una vulneració de drets davant el TEDH que hauria pogut ser resolta, o si més no admesa, abans de la sentència sobre el cas. Per coordinar l’estratègia, segons les mateixes fonts, al TC es va constituir un grup de treball amb gairebé una desena de lletrats sota la direcció del magistrat Cándido Conde-Pumpido, independentment que després els afers corresponguessin, per repartiment, al magistrat que li pertoqués legalment la ponència. Precisament és aquesta estratègia dilatòria del TC que va empènyer els presos polítics a fer vaga de fam pocs mesos abans del judici. Jordi Turull, Josep Rull, Jordi Sànchez i Joaquim Forn van decidir de fer-la per reclamar que el TC no aturés els recursos que havien presentat un any enrere per poder acudir al Tribunal d’Estrasburg. S’eixampla l’esquerda entre els magistrats Aquesta filtració arriba en el moment en què es comencen a resoldre alguns recursos dels presos polítics que feia mesos que estaven encallats al TC. Al final del novembre va desestimar el recurs de Junqueras contra el manteniment de la presó provisional i es trenca per primera vegada la unanimitat amb relació a aquesta qüestió. Van presentar vot particular discrepant tres magistrats pertanyents al sector més progressista del tribunal de garanties. El tribunal avala de manera sistemàtica les decisions del Suprem, però amb vots discrepants, cosa que indica una divisió d’opinions que serà determinant quan el cas arribarà a Estrasburg, que valora si les resolucions tenen vots particulars o no. Per tant, l’esquerda entre uns magistrats i uns altres respecte de les qüestions relacionades amb el procés s’eixampla cada vegada més, malgrat era una qüestió en què sempre hi havia hagut unanimitat. De fet, segons la filtració, les previsions del TC eren de començar a resoldre aquests casos una mica abans, una vegada publicada la sentència, però alguns aspectes concrets es van paralitzar arran de la constatació d’una ruptura en la unanimitat fins llavors aconseguida. Una nova filtració d’un sector del TC No és la primera vegada que un sector del TC filtra a la premsa informació d’importància relacionada d’alguna manera amb el judici contra el procés. Just abans de la publicació de la sentència es va alertar que Conde-Pumpido ja tenia a punt l’esborrany de la sentència del cas Aturem el Parlament, favorable a concedir l’empara als afectats. Aquesta resolució hauria pogut tenir repercussions en la sentència del judici contra el procés perquè hauria contradit la doctrina de la violència ambiental introduïda pel jutge Manuel Marchena per a revocar l’absolució dels acusats. Diaris com l’ABC van fer un advertiment clar sobre la desautorització que la resolució de Conde-Pumpido significaria per a la més que probable condemna que Marchena imposaria contra els presos polítics. Aquesta filtració a la premsa va frenar la resolució del cas, que encara no s’ha fet pública. Crítiques al Suprem per la qüestió pre-judicial a Luxembug Quant a la posició que pugui tenir el Tribunal d’Estrasburg sobre les decisions del Suprem, les fonts del TC que han filtrat aquesta informació consideren que la sentència del Tribunal de Luxemburg sobre la immunitat de Junqueras pot tenir alguna conseqüència en la sentència que el TEDH dicti finalment sobre les condemnes imposades als presos polítics. Per això consideren el fet de presentar una qüestió pre-judicial a Luxemburg sobre la immunitat de Junqueras com un ‘error de càlcul dels magistrats del Suprem’, i afegeixen: ‘Potser ignoren la trajectòria de l’òrgan i Luxemburg’, que tendeix a anar en favor d’Europa en detriment dels interessos dels estats.

Summary: Terratrèmol al TC: filtren una estratègia dissenyada per a aturar els recursos dels presos a Europa


El director dels Mossos d’Esquadra, Pere Ferrer, ha enviat una carta a tot el cos per agrair la seva professionalitat, ‘malgrat les crítiques i la incomprensió’ d’alguns sectors per la seva intervenció les últimes setmanes, en què han afrontat una situació ‘molt complexa’ arran dels disturbis en les protestes per la condemna a la cúpula del procés. Ferrer creu que l’‘autocrítica’ a la policia catalana sobre la seva actuació davant els disturbis no ha de ‘recrear-se’ en casos concrets sinó en el dispositiu en general, en què han afrontat de manera ‘proporcional’ situacions de ‘gran complexitat’. Després de les queixes del president de la Generalitat, Quim Torra, per les càrregues dels cossos contra independentistes, el govern català va activar l’auditoria més gran interna en els Mossos d’Esquadra, en la qual de moment estan sota supervisió una quinzena d’actuacions susceptibles d’haver incorregut en mala praxi policial. Per al director dels Mossos, aquesta revisió crítica ha de ser ‘integral, del dispositiu sencer’. ‘Per servir cada dia millor a la ciutadania que protegim, l’autocrítica és necessària i no podem ni volem renunciar-hi. Aquest és el nostre model, així ens hem forjat i així hem crescut’, apunta Ferrer. Tot i això, demana que l’autocrítica no serveixi per qüestionar el model general dels Mossos, ja que sempre es revisen totes les actuacions i, en els casos necessaris, s’apliquen els procediments interns per corregir-les. ‘Aquest fet no el podem deslligar de la necessària contextualització de la situació, reconeixent que ha estat tan complexa com excepcional’, argumenta Ferrer, que considera que aquesta autoctrítica ha de servir per transformar els ‘obstacles’ i els ‘desencerts’ que s’hagin pogut produir les últimes setmanes en ‘oportunitats’ per reforçar els Mossos d’Esquadra. Segons Ferrer, després d’unes setmanes ‘amb molta tensió als carrers’, és probable que les reivindicacions continuïn, per la qual cosa insisteix a agrair la tasca que han portat i seguiran duent a terme els Mossos d’Esquadra per garantir ‘la pau, la convivència i la tranquil·litat’ a Catalunya. Han estat, segons Ferrer, unes setmanes de mobilització permanent, amb llargues jornades de treball i ‘tensió incessant’, que han superat gràcies a la ‘gran professionalitat’ i a la ‘implicació’ de tots els mossos, el que reforça ‘sense fissures’ la seva confiança en tots els agents.

Summary: El director dels Mossos felicita el cos per l’actuació d’aquestes darreres setmanes


Qui ha llegit Joan Todó no l’oblida. És un dels escriptors més remarcables de les lletres catalanes actuals, tot i que encara és minoritari en lectors. Transita pels marges, lluny de la literatura espectacle, de la literatura aparador. La seva literatura és robusta com ell, neta, clara i plena de fina ironia (o no tan fina). I ho és sigui poesia, conte, novel·la o traducció. Per a ell, els gèneres són porosos, hi són per a transitar-los. La darrera incursió literària la trobem en la literatura de no-ficció, que juga a situar-se entre la recerca, la memòria personal, la crònica, el conte, el retrat… Què és sinó Guia sentimental del Delta de l’Ebre (Pòrtic)? Un pretext paisatgístic per a explicar-se, per a explicar un territori, per a fer literatura. Ell, nascut a la Sénia el 1977, diu d’entrada que el Delta de l’Ebre se situa en un espai més ampli que la gent anomena Terres de l’Ebre (terme institucionalitzat per l’escriptor Sebastià Juan Arbó), però que en realitat és el que comprèn la Diòcesi de Tortosa, tot i que fa de mal dir, perquè, de primera, a qui ho designa així, el titllen d’home de missa. Però, com diu Todó, «és l’últim refugi per abastar alhora Peníscola i Falset, Cinctorres i Vandellós, és a dir, els límits reals del lloc on visc, als quals s’ha superposat una frontera administrativa, allà on hi ha el meu poble, que és completament artificial i no té gaire efectivitat.» Doncs Joan Todó ha bastit una manera de conèixer el Delta de l’Ebre i tot el territori que li dóna context i sentit, a través d’un joc d’entrades de diccionari, totes plegades convertides en un trencaclosques literari. Hi trobem els noms dels municipis, accidents geogràfics, cultius, fauna, moviments artístics, elements com la ‘jota’, que n’és la dansa popular, bars i restaurants, i entrades amb noms enginyosos, totes plenes de sal i pebre. Amb una llengua amb què Todó recupera el dir oral, el fenomenal ‘lo’ i més encara. Una guia que també ve acompanyada de fotografies en blanc i negre, fetes per ell, complement atmosfèric que acosta el relat a les obres de Sebald. El llibre és encapçalat de dues cites que resumeixen la proposta. La primera: «Donde se fueron los moros que no se quisieron ir. Fernado Villalón». La segona: «Però em manen les circumstàncies, no les mano jo. Laurence Sterne». I, com a mostra de la seva finor, hem triat tres fragments de tres entrades, gairebé trobades més que cercades: «IMATGE, LA: Lo Delta, no n’hi ha cap dubte, és fotogènic. L’aigua quieta, la vastitud del cel, l’aire agranat, us asseguren tot de triomfs a Instagram. Potser és això, paradoxalment, lo que explica una aparent poca fortuna artística: És una Venècia sense Canaletto, un París sense impressionistes, un Olot sense Vayreda, un Cap de Creus sense Dalí. En aparença si més no. Per poc que hi pensem, és natural. Gil de Biedma, fastiguejat perquè li preguntaven per què no escrivia, va formular: «Lo normal es leer». I molt probablement, lo més normal és que no lloc no tingui pintor propi; aquí més concretament, lo més normal era xarugar, birbar, sembrar i segar. Lo Delta, d’altra banda, presenta una sèrie d’inconvenients, especialment abans del segle XX; i cal recordar que el segle just anterior, el XIX, fou el moment àlgid d’aquesta mena de paisatgisme pictòric plenairista, però fou també una època en què el Delta era un lloc feréstec, una maresma plena de mosquits i paludisme, de sangoneres i cutimanyes, on era difícil traslladar-s’hi, i encara pitjor si pretenies dir-hi pigments, pinzells i teles.» «MIFA: Ocell nocturn que segurament coneixeu amb el nom d’òliba (Tyto alba). Té el ventre i el rostre rodó de color blanc, les ales de color de canyella i acostuma a fer el niu en cases abandonades o en llocs tranquils, com cementeris o campanars; és a la nit que surt a caçar pels arrossars, a la recerca d’insectes, rates i musaranyes, aprofitant la seva oïda extraordinària. De vol silenciós, el seu crit és una mena de shhht que ens demana silenci, no fos cas que no sentís lo que busca. Jo algun cop els he enxampat mentre conduïa, una aparició sobtada i fugaç que s’esvaïa davant dels fars.» «PERDRE’S: No voldria començar ara una diatriba nostàlgica (i inútil) contra el GPS, o més aviat contra les aplicacions del mòbil amb rutes que, siguis on siguis, et protegeixen del risc d’extraviar-te alhora que et permeten arribar a tot arreu a l’hora. Algú tan maniàtic de la puntualitat com jo no sabria renunciar a aquests aparells, si es tracta d’arribar a l’hora acordada a un lloc que no has sovintejat gaire. Però el fet, de tota manera, és que aquests dispositius també et neguen el plaer de perdre’t. No és, entenguem-nos, un fet inevitable: com tot lo que envolta aquests fòtils, n’hi ha prou amb apagar l’aparell i guardar-lo en alguna butxaca ignota. I aquest és el meu consell: llenceu aquesta guia, apagueu el mòbil i comenceu a caminar pels arrossars. Al cap i a la fi, serà difícil que perdeu de vista la serra del Montsià, que és la principal referència geogràfica. Tampoc no cal que us endinseu en les finques: hi ha mil camins que tomben, giren i s’entrecreuen, que fan giragonses, que de la planícia n’extreuen racons inesperats, que es relliguen no se sap com per conduir-vos de tornada al lloc d’on havíeu sortit. Entregueu-vos a aquesta estranya delectança de no saber on sou i deixeu que la llum i l’aigua facin la resta: els camps d’arròs, que tal vegada us semblaven banals s’ompliran de signes (vegeu MONOTONIA), tastareu un cert caire de la solitud, la dolçor inquietant de desaparèixer, de ser lluny de l’abast dels altres, lluny dels cunyats, lluny de la policia.»

Summary: Convertir en literatura el paisatge de ‘lo Delta’


TANIA ARCHILLA (@taniarse) I CLÀUDIA FERRÀNDIZ (@claudiafl27) ‘Els kurds tenim un somni: viure en un país en què puguem parlar la nostra llengua i tenir la nostra nacionalitat reconeguda. Hem patit molt per preservar aquesta identitat. Ara és l’hora de deixar que la comunitat kurda tingui una terra i decideixi sobre el seu futur. És una il·lusió per la qual lluitarem, i farem el que calgui per fer-la realitat’. Aquest és el missatge que l’Omar Asper, un kurd de Síria de 18 anys que ara viu a Alemanya i amb qui ha pogut parlar Cetrencada, llença al món. El Kurdistan és la nació sense estat més gran del planeta. Es calcula que hi ha entre 30 i 40 milions de kurds repartits a l’Orient Mitjà, tot i que no hi ha un cens rigorós. Al segle XX, amb la descolonització, es va fer un repartiment artificial de la zona, donant lloc a la disposició actual de Turquia, Iran, Irac i Síria. La població kurda va quedar dispersa entre aquests països i, en menor mesura, a Armènia, Geòrgia i Azerbaidjan. Els kurds han viscut una forta repressió política i cultural. Se’ls ha prohibit parlar el seu idioma en públic, han hagut de canviar-se d’identitat i adoptar noms ètnics locals per poder accedir a una feina o portar els fills a l’escola, etc. Per aquest constant assetjament i per les guerres, es calcula que més d’un milió de kurds viu fora del Kurdistan. Però les condicions de vida dels kurds són diferents a cada estat. Els kurds a Turquia: Bakur o Kurdistan del nord La paraula kurd no es pot ni pronunciar a Turquia, malgrat que els kurds són la nació minoritària més important del país. De fet, el mateix govern nega l’existència d’aquesta comunitat. La llengua, la bandera i els partits polítics del poble kurd estan prohibits. Tot i així, el Partit dels Treballadors del Kurdistan (PKK), considerat il·legal i terrorista per Turquia, ha mantingut durant dècades la lluita armada contra el govern turc. Fins i tot el seu líder, Abdullah Öcalan, està en una presó turca des del 1999. Al llarg dels anys, els kurds han estat tan reprimits pels successius governs turcs que es van haver de refugiar a les muntanyes del Qandil, situades a la frontera de Turquia amb l’Irac; per això, despectivament, se’ls anomena turcs de les muntanyes. La relació entre Turquia i Kurdistan va empitjorar notablement quan el primer va decidir aixecar un mur fronterer amb Síria, anomenat mur de la vergonya. La causa: el mur pretenia evitar les infiltracions de terroristes i contrabandistes al país; però va separar els kurds que vivien a la frontera amb Síria, trencant així moltes famílies. Turquia actua buscant aliats internacionals per poder continuar amb el procés d’islamització social del país i crear un estat més autoritari. Vol reprimir ‘les minories ètniques, socials, polítiques, culturals i religioses’, apunta la Asociación de Amistad con el Kurdistan, una entitat laica i independent amb seu a Madrid en defensa dels drets humans dels kurds. Amb la crisi dels refugiats, la Unió Europea ha establert un tractat perquè Turquia freni l’arribada dels refugiats a Europa, mentre es manté en silenci davant els bombardejos i la violència turca cap a la comunitat kurda. Els kurds a Síria: Rojava o Kurdistan occidental ‘Un dia, a classe, estava parlant amb un amic meu en kurd i, quan la professora se’n va adonar, ens va dir que havíem de parlar en àrab perquè Síria és un país àrab, i que, si continuàvem parlant en kurd, ens faria fora de classe i repetiríem curs’, explica l’Omar. El kurmanji, dialecte kurd que es parla a Síria i a Turquia, està prohibit. Els nens kurds no poden accedir a una educació que no sigui en àrab. A Síria, no només la llengua kurda està prohibida. Els seus partits polítics i les tradicions també. De fet, molts kurds no tenen nacionalitat ni dret a la ciutadania. Això depèn de la zona en què visquin: l’Omar, com que és d’Alep (ciutat que no és considerada kurda), sí que té nacionalitat siriana. Ara bé, la majoria dels que viuen a Rojava, no tenen cap mena de documentació, com és el cas de l’Amina Hussein, una periodista kurda de Síria. Ella mateixa ho explica en aquesta entrevista: ‘Com que no teníem papers no podíem tenir cap propietat al nostre nom: ni casa, ni terreny, ni tan sols cotxe o televisió’, explica la periodista a Cetrencada. Tampoc podien viatjar fora del país. Per això va haver de venir a Catalunya de manera il·legal. El seu somni era estudiar una carrera, però després de l’institut els kurds no tenien dret a accedir a la universitat. ‘No ens deixaven estudiar perquè no tinguéssim més coneixements i creéssim associacions polítiques’, diu l’Amina. Amb la descolonització de Síria, sota domini francès fins al 1946, es van impulsar campanyes massives d’arabització i els kurds va ser fortament reprimits. El 2011, amb l’inici de la guerra de Síria, la situació dels kurds va canviar radicalment. Les tropes sirianes van abandonar el territori i els kurds van declarar l’autonomia de Rojava. La Unitat de Protecció Popular (YPG), l’exèrcit kurd sirià, va frenar Estat Islàmic d’ocupar el territori de Rojava. Ho va fer de la mà d’un altre exèrcit kurd format exclusivament per dones: la Unitat de Protecció de Dones (YPJ). A la ciutat de Kobani es va produir un gran enfrontament entre les milícies kurdes i els islamistes radicals, i Estat Islàmic va ser derrotat. A partir d’aquí, va començar a entrar en declivi. Les YPG i YPJ es van aliar amb rebels sirians àrabs i van crear un nou exèrcit: les Forces Democràtiques Sirianes (SDF). Aquest grup militar, amb el suport dels Estats Units, va aconseguir que DAESH perdés fa uns dies l’última gran ciutat que els quedava a Síria: Raqqa.Els kurds a l’Iran: Rojhelat o Kurdistan oriental ‘L’educació no existeix per als nostres fills. Hi ha una discriminació molt forta a nivell sociopolític: els kurds són discriminats a l’hora d’accedir a l’administració pública i no tenen les mateixes oportunitats per accedir al mercat de treball, entre altres coses’, explica el sociòleg kurd Massoud Sharifi a Cetrencada. Encara que la cultura kurda és relativament acceptada a l’Iran i la llengua no està prohibida, els kurds no són considerats per a moltes coses. En l’àmbit polític, els partits kurds estan completament prohibits. De fet, qualsevol persona que defensi quelcom contrari a la teocràcia de l’aiatol·là Khomeini és detinguda i pot arribar a ser executada. Des del 2004, molts partits polítics kurds s’han desplaçat a l’Irac o han passat a la clandestinitat. A l’Iran, el sentiment de nacionalisme kurd va agafar força al llarg del segle XX. Amb el suport de la Unió Soviètica, a la ciutat de Mahabad es va crear un estat kurd després de la Segona Guerra Mundial. Però quan els soviètics van marxar del país, la república es va ensorrar i els kurds van ser fortament reprimits per la dinastia Pahlavi, que presidia el país. A causa de la repressió que van viure, els kurds van donar suport a la revolució islamista de 1979. De fet, segons Azadi, plataforma catalana en solidaritat amb el poble kurd, la revolució probablement no s’hagués pogut dur a terme sense la comunitat kurda. Ara bé, quan l’aiatol·là Khomeini va ascendir al poder, el nou govern de l’Iran va començar a veure els kurds com un perill per a la seguretat nacional i els va reprimir. Això va provocar que comencessin a haver-hi conflictes entre la zona iraniana i la kurda. Els kurds, avui dia, se segueixen veient com un risc per a la seguretat pública del país. Els kurds a l’Irac: Bashur o Kurdistan del sud Autonomia i un estat independent de facto. Això és el que tenen els kurds a l’Irac, on sí que són reconeguts. Però per arribar a tenir autonomia respecte el govern iraquià han hagut d’estar anys lluitant. ‘Bashur és un dels primers territoris en què es van tirar bombes incendiàries per reprimir revoltes’ segons explica l’Asociación de Amistad con el Kurdistan. A finals dels anys 70 i durant la dècada del 1980, la regió va ser marcada per la violència. El govern de Saddam Hussein va impulsar la campanya al-Anfal, amb la qual va matar desenes de milers de kurds. El 1988, a més, va utilitzar armes químiques contra civils kurds. El 2003, amb la caiguda de Saddam Hussein, la regió kurda va començar a governar-se independentment amb el Govern Regional Kurd (KRG), presidit per Massoud Barzani, del Partit Democràtic del Kurdistan (PDK). El 25 de setembre es va celebrar un referèndum a Bashur perquè pogués decidir si volia la independència. Quasi el 93% del 78% de població que va participar va votar que sí. Ara bé, el motiu d’aquesta consulta vinculant no era saber què volien els ciutadans. L’objectiu de Barzani era legitimar que els kurds són els qui s’haurien de quedar les zones de disputa, on es concentra gran part del petroli del país. Destaca la regió de Kirkuk, on hi ha el 40% de les reserves de l’Irac. En els darrers anys, Estat Islàmic ha arrasat gran part de l’Irac i els Peshmerga, l’exèrcit kurd, són els qui han defensat Kirkuk. És per això que Barzani creu que s’han guanyat el dret de quedar-se allò que han protegit. Què pot passar a partir d’ara? La situació kurda és complicada i caòtica: ‘no veig una solució propera’, apunta Sharifi. Tot i així, gràcies a l’auge de les xarxes socials, les reivindicacions ja no estan controlades pels estats repressors i, segons el sociòleg, ‘aquesta podria ser la clau de l’assumpte’. Les conseqüències que pot tenir el referèndum iraquià són bastant incertes; actualment, la situació al país és de preguerra, almenys en la regió de Kirkuk, segons l’Asociación de Amistad con el Kurdistan. El govern de Bagdad sembla que no acceptarà els resultats del referèndum. D’altra banda, el petroli dificulta enormement un possible reconeixement del Kurdistan com a país. A Rojava, hi ha el 90% de reserves de Síria, i a Bashur també se’n troba molta quantitat. Sembla complicat que tant Síria com l’Irac puguin estar disposats a deixar anar aquests territoris, tret que es vegin forçats a fer-ho. L’evolució de la situació dependrà de molts pactes internacionals, en concret a Síria, segons la plataforma Azadi. Els Estats Units han fet acords amb els kurds per derrotar Estat Islàmic, però tenen interessos ocults. La mateixa organització apunta que, encara que els kurds tenen present que poden ser traïts, la seva estratègia és més ‘d’acumulació política i diplomàtica, i no tan militar’. En aquestes últimes setmanes, la situació s’ha tornat encara més inestable. Els mitjans de comunicació kurds permeten seguir el conflicte de prop i conèixer l’última hora. Kurdistan24 i Rudaw en són dos de referència.

Summary: El Kurdistan: a la recerca d’un estat


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha decidit de mantenir la pancarta i el llaç groc a la façana del Palau de la Generalitat contra la decisió de la Junta Electoral espanyola (JEC), que havia ordenat que els llaços grocs i les estelades fossin retirats d’edificis del govern abans de quaranta-vuit hores, un termini que es complia aquesta tarda. Torra ha presentat un recurs contra la decisió de la Junta Electoral i ha denunciat un nou intent de vulneració de la llibertat d’expressió. En l’escrit, defensa la llibertat d’expressió dels funcionaris de la Generalitat, que han col·locat llaços grocs aquests últims mesos per demanar l’alliberament dels presos polítics. El requeriment que em va fer la junta electoral és un nou intent de censura de la llibertat d'expressió per part de l’Estat espanyol. He respost amb aquestes consideracions:https://t.co/EUYof39lMD pic.twitter.com/7ykJr60ZFN — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) March 13, 2019 Al recurs, Torra diu que el fet de retirar els llaços grocs va contra la neutralitat política, perquè fa temps que formacions que participen a les eleccions espanyoles han demanat la retirada d’aquest símbol dels espais públics. Així mateix, recorda que el parlament va refusar per més de dos terços dues proposicions de llei que instaven a prohibir els llaços grocs a l’espai públic i els edificis institucionals. ‘D’aquest rebuig es desprèn una postura clara del parlament a favor de la llibertat d’expressió a l’espai públic i les institucions’, diu. També recorda que el Parlament de Catalunya va aprovar el 2014 una resolució que definia l’estelada com un anhel de llibertat i que, per tant, no pot afirmar-se que sigui un símbol partidista. A més, argumenta l’enorme dificultat de complir l’ordre de la JEC, que li demana de retirar estelades i llaços grocs absolutament de tots els edificis públics dependents de la Generalitat. ‘Com saben, existeix una multitud d’edificis públics a tot el territori de Catalunya, en els quals es presten serveis propis de la Generalitat que, d’una banda, no són propietat d’aquesta institució i, de l’altra, molts no són gestionats directament.’

Summary: Torra desafia la Junta Electoral espanyola i manté la pancarta i els llaços grocs


El govern balear ha fet públics els currículums dels setze assessors contractats, en vista de la polèmica creada pel cas de Jordan Thomas, un jove de vint anys que havia estat contractat d’assessor de la Conselleria de Salut. Thomas va dimitir quan va ser qüestionada la seva manca d’experiència. Ara han publicat tots els currículums dels assessors a la web del govern per mirar de posar fi a les acusacions de nepotisme de l’oposició. El PP ha qüestionat el nomenament de director del Servei de Salut de Juli Fuster, que és parella de la consellera de Salut, Patrícia Gómez.

Summary: El govern balear fa públics els currículums de tots els assessors, a causa de la polèmica


El magistrat que investiga la causa del 9-N, Joan Manel Abril, n’ha tancat la instrucció i ha conclòs que havia de mantenir l’acusació contra l’ex-president de la Generalitat Artur Mas, l’ex-vice-presidenta Joana Ortega i l’ex-consellera d’Ensenyament Irene Rigau, pels presumptes delictes de desobediència i prevaricació administrativa. El magistrat ha enviat la causa a judici i ho ha notificat a les parts. D’aquesta manera, ha desestimat la petició d’arxivament que havien sol·licitat les defenses dels encausats La causa contra l’ex-conseller de presidència, Francesc Homs, és investigada pel Tribunal Suprem espanyol, perquè és diputat al congrés i, per tant, aforat: resta fora de la competència del TSJC. Els acusats han dit que recorreran l’obertura de judici oral per la causa del 9-N. Vegeu també la notícia: Indignació i celebració, entre les reaccions al judici a Mas, Ortega i Rigau pel 9-N.

Summary: El jutge envia Mas, Ortega i Rigau a judici per desobediència i prevaricació el 9-N


Barcelona (ACN).- El coordinador general de CDC, Josep Rull, ha demanat disculpes i ha retirat la foto que va penjar a les xarxes socials on apareixia la Via Lliure amb el logotip de Junts pel Sí. “Si la piulada d’ahir amb la foto de la Diada ha pogut incomodar, l’esborro i en demano excuses. Tenim massa feina per guanyar la llibertat”, ha dit a través de Twitter després de les queixes de la CUP. Segons Rull, “no té sentit encetar una polèmica entre els sobiranistes”. Ha defensat que la manifestació de l’11-S “evidentment no és de cap partit, és del poble”, però ha argumentat que els organitzadores van demanar traslladar aquell clam a les urnes, i Junts pel Sí és “una de les opcions del ‘sí'”. 1. A la manifestació hi va haver una petició dels organitzadors de traslladar aquell clam a les urnes. I som una de les opcions del sí. — Josep Rull i Andreu (@joseprull) September 13, 2015 2. No té sentit q ara encetem una polèmica entre els sobiranistes. La Manifestació de l’11S, evidentment, no és de cap partit, és el poble. — Josep Rull i Andreu (@joseprull) September 13, 2015 3. Si la piulada d’ahir amb la foto de la Diada ha pogut incomodar, l’esborro i en demano excuses. Tenim massa feina x guanyar la llibertat. — Josep Rull i Andreu (@joseprull) September 13, 2015

Summary: Rull es disculpa i retira la foto de la Via Lliure amb el logo de Junts pel Sí


L’Agència Espacial Europea (ESA) ha posat en marxa una planta prototip de producció d’oxigen a partir de pols lunar simulat, una tecnologia clau per a futures colònies humanes a la Lluna. Les mostres portades de la superficie lunar confirmen que el regòlit lunar està format per un 40-45% per cent d’oxigen en pes, el seu element més abundant. Però aquest oxigen està lligat químicament com òxids en forma de minerals o vidre, de manera que no està disponible per al seu ús immediat. L’extracció d’oxigen de l’ESA, que es realitza en el Centre d’Investigació i Tecnologia Espacial (ESTEC), es porta a terme utilitzant un mètode anomenat electròlisi de sals foses, que consisteix a col·locar el regòlit en una cistella de metall amb sal de clorur de calci fos per servir com un electròlit, escalfat a 950 ° C. A aquesta temperatura, el regòlit roman sòlid. Però en passar un corrent a través d’ella, l’oxigen s’extreu del regòlit i migra a través de la sal per ser recol·lectat en un ànode. Com benefici addicional, aquest procés també converteix el regòlit en aliatges metàl·lics utilitzables. ‘Ser capaç d’adquirir oxigen dels recursos trobats a la Lluna òbviament seria enormement útil per a futurs colons lunars, tant per respirar com per a la producció local de combustible per a coets’, comenta Beth Lomax de la Universitat de Glasgow. L’investigador de l’ESA Alexandre Meurisse, per la seva part, afegeix en un comunicat: ‘I ara que tenim la instal·lació en funcionament, podem analitzar com ajustar-la, per exemple, reduint la temperatura de funcionament, i eventualment dissenyant una versió d’aquest sistema que algun dia podria volar a la Lluna per ser operat allà’. La planta d’oxigen funciona en silenci, per ara l’oxigen produït en el procés es ventila en un tub d’escapament, però s’emmagatzemarà després de futures actualitzacions de sistema. L’objectiu final seria dissenyar una ‘planta pilot’ que pogués operar de manera sostenible a la Lluna, amb la primera demostració de tecnologia dirigida a mitjans dels anys 2020.

Summary: L’ESA comença a produir oxigen a partir de pols lunar simulada


Un home de trenta anys ha mort a Ovieu després d’haver estat detingut per haver-se resistit a ser desnonat. Segons que ha informat la policia, l’home ha estat arrestat perquè havia mossegat la cama d’un agent. Segons la policia, durant el trasllat a la comissaria els agents s’han adonat que respirava amb dificultats i tenia una gran estat d’ansietat. L’han traslladat a l’hospital i allà s’ha mort.

Summary: Mor un home a Ovieu després de ser arrestat per haver-se resistit a un desnonament


El president de la Generalitat, Ximo Puig, ha informat que han rebut l’avís del Ministeri d’Hisenda espanyol que descomptarà del finançament d’agost els 19 milions d’euros de la multa de la Unió Europea per la manipulació del deute per les factures en els calaixos de Sanitat. Es tracta de la multa imposada per la UE per manipulació comesa pel govern del PP de les estadístiques de dèficit i deute al País Valencià mitjançant l’ocultació d’una part de la despesa sanitària. Sobre la qüestió, Puig, en la seva compareixença en les Corts per a parlar del sistema de finançament, ha dit a la síndica del PP, Isabel Bonig: ‘La multa que els posen a vostès la pagaran tots els valencians. Jo dic que no volem pagar la seua multa, que no volem.’ El cap del Consell ha concretat que dimarts van rebre un missatge de l’Agència Estatal Tributària (Aeat) en què es comunica que el Ministeri d’Hisenda espanyol ha iniciat els tràmits per a ‘descomptar del finançament dels valencians del mes d’agost esta multa’, que puja concretament a 18.987.567,94 euros entre la sanció i els interessos de demora. ‘Això és un atracament institucional que no té nom perquè sap perfectament la nostra situació i el que volen és que retallem els drets a les persones, però no ho van a aconseguir’, ha dit Puig referint-se al ministre d’Hisenda, Cristóbal Montoro.

Summary: Hisenda espanyola comunica al Consell que descomptarà del finançament d’agost la multa de la UE per factures de Sanitat


Anit els candidats van participar en el penúltim debat abans de les eleccions del 21-D. Tots ells van aprofitar el seu darrer minut per a demanar el vot, però Josep Rull, candidat de Junts per Catalunya, va dedicar part del seu temps per enviar un missatge als presos polítics. ‘Aquestes no són unes eleccions normals. Són unes eleccions que tenim a gent a la presó. Oriol, Quim, Jordi i Jordi, el poble de Catalunya us traurà de la presó’, va dir mirant a la càmera. El debat, fet per la Sexta, era l’últim en una cadena de televisió espanyola, i per tant sintonitzable des d’Estremera i Soto del Real.

Summary: Rull, a la Sexta: ‘Oriol, Quim, Jordi i Jordi, el poble de Catalunya us traurà de la presó’


El pacte que ha subscrit Ciutadans amb el PP i amb el partit d’extrema dreta Vox a Andalusia per controlar la mesa del parlament –i que pot tenir continuïtat en un pacte de legislatura– ha fet sonar les alarmes a Europa. La manera de procedir dels dos principals partits de dretes espanyols no ha estat pas d’aïllar l’extrema dreta, de combatre-la, sinó de pactar-hi. I això no ha passat pas per alt a alguns dels principals analistes i comentaristes de la premsa de referència a Europa. La màscara de Ciutadans, que s’ha presentat a Europa com un partit liberal i centrista, ha caigut. N’és una mostra el comentari que ha fet a Twitter el columnista del The Guardian Owen Jones: ‘El tan anomenat partit “centrista” Ciutadans i el conservador Partit Popular acaben de subscriure un pacte amb l’extrema dreta de Vox per a deixar l’esquerra fora del poder a Andalusia. Ací teniu una lliçó espantosa que tota l’esquerra europea ha d’aprendre. El partit “centrista” espanyol, ara es fica al llit amb el feixisme espanyol reviscolat, cosa que ha estat àmpliament elogiada pels autodenominats comentaristes polítics “centristes”, i ha estat presentada com un model a seguir per a un nou partit “centrista” britànic.’ Spain’s so-called “centrist” @CiudadanosCs and the conservative @PPopular have just struck a pact with the far-right Vox party to keep the left out of power in Andalusia. Here is a gruesome political lesson the entire European left needs to learn from. — Owen Jones🌹 (@OwenJones84) December 27, 2018 This “centrist” Spanish party, now in bed with revived Spanish fascism, has been widely praised by self-described “centrist” political commentators and politicians, and has been portrayed as a model for a new British “centrist” party to follow. — Owen Jones🌹 (@OwenJones84) December 27, 2018 Menys arrenglerat amb cap opció política determinada, hi ha Jurek Kuczkiewicz, cap d’informació europea del principal diari belga en llengua francesa, Le Soir. S’adreça tant al president francès, Emmanuel Macron, com al president del grup al parlament europeu de l’ALDE, on hi ha Ciutadans, i que fa poc que va expulsar el PDECat, després de moltes pressions del partit d’Albert Rivera. Diu Kuczkiewicz: ‘Com acceptaran i explicaran Guy Verhofstadt i Emmanuel Macron, que fan crides a la confrontació amb els extremistes i els populistes, que el seu favorit espanyol, Albert Rivera, uneix forces amb els neofeixistes de Vox? Expulsar els independentistes catalans de l’ALDE per veure com els seus Ciutadans s’alien amb els neofeixistes no és pas un gran guany, oi?’ Comment @guyverhofstadt et @EmmanuelMacron,qui appellent à la confrontation avec les extr droites et les populistes, accepteront et expliqueront que leur chouchou espagnol Rivera de @CiudadanosCs fasse coalition avec les néo-fascistes Vox? https://t.co/7mdWgrZrPq — Jurek Kuczkiewicz (@jujikucz) December 27, 2018 Expulser les indépendantistes catalans de @ALDEParty pour voir leur @CiudadanosCs s’allier avec les néo-fascistes: c’est pas du beau travail, ça? — Jurek Kuczkiewicz (@jujikucz) December 27, 2018 Kuczkiewicz esmenta en el seu piulet un apunt del prestigiós comentarista sobre política europea Alberto Alemanno, que diu: ‘Els proeuropeus liberals Ciutadans entren al govern d’Andalusia amb la ultradreta de Vox i el Partit Popular. Com conciliarà Ciutadans la seva política domèstica amb les seves ambicions pro-europees?’ Pro-EU, liberal @CiudadanosCs enters Andalusia government with ultra-right Vox & Partido Popular. How to reconcile Ciudadanos’ domestic politics with its pro-European ambitions? #EP2019 #Vox #Andalusia #Europeennes2019 https://t.co/8NJH9AofF7 — Alberto Alemanno (@alemannoEU) December 27, 2018 Un altre periodista de referència a Brussel·les és Jean Quatremer, del Libération, que fou qui va destapar l’escàndol de corrupció política al cor de la Comissió Europea de Jean-Claude Juncker. Quatremer avisa: ‘L’aliança a parlament europeu entre En Marche i Ciutadans, un partit que ha derivat cap a l’extrema dreta nacionalista en nom del seu rebuig a la independència de Catalunya, ha esdevingut impossible de defensar.’ L’alliance au Parlement européen entre @enmarchefr et @CiudadanosCs, un parti qui a dérivé vers l’extrême droite nationaliste au nom de son refus de l’indépendance de la #catalogne, devient impossible à défendre… https://t.co/9gdi250csN — Jean Quatremer (@quatremer) December 27, 2018 Un altre periodista francès, Daryl Ramadier, que treballa per a la revista Slate, destaca l’acord entre l’extrema dreta, Ciutadans i el PP: C'est fait : des accords entre l'extrême droite et la droite commencent à être scellés en #Andalousie. Marta Bosquet (Ciudadanos) désignée présidente du parlement grâce aux voix de son parti, du PP et de Vox. Nous rendions compte de cette situation il y a peu sur @Slatefr ⤵ https://t.co/GZU21CTBks — Daryl Ramadier (@DarylRamadier) December 27, 2018 I a Alemanya, el periodista Martin Eitermacher, del setmanari Die Zeit, escriu: ‘Fa pocs mesos l’FDP va acordar una aliança amb Ciutadans (liberals espanyols) contra el “populisme” i a favor d’una responsabilitat governamental més gran. Si Ciutadans fa ara coalició amb l’extrema dreta, això significa que l’FDP cooperarà aviat amb l’AfD en la lluita contra el populisme?’ Vor einigen Monaten vereinbarte die FDP ein Bündnis mit Ciudadanos (Spaniens Liberale) gegen "Populismus" & für mehr Regierungsverantwortung. Wenn Ciudadanos nun mit Rechtsradikalen koaliert: Heißt das, die FDP wird im Kampf gegen Populismus bald mit der AfD zusammenarbeiten? 🤔 pic.twitter.com/G2ECPxulR5 — Martin Eimermacher (@marteimer) December 27, 2018

Summary: La màscara de Ciutadans cau arreu d’Europa després del pacte amb Vox


Martí Anglada (1949) va ser el delegat de la Generalitat a França fins que el govern espanyol va fer-ne tancar totes les delegacions fa ara sis mesos. Aquest periodista veterà, corresponsal internacional durant dècades, per exemple de TV3 a Alemanya, entre més, diu que ara s’ha retirat. Avui divendres moderarà l’acte de presentació de la plataforma Diàleg UE-Catalunya, formada de quaranta eurodiputats que pressionen a favor d’una solució dialogada al conflicte català. VilaWeb l’ha entrevistat per parlar-ne, però també per comentar la internacionalització actual del procés, sobretot via Alemanya, país que Martí Anglada coneix tan bé. —Quin pes té la Plataforma Diàleg UE-Catalunya? —Són quaranta eurodiputats de tots els partits de l’arc parlamentari europeu sencer. En una cambra de set-cents diputats, quaranta en són un 8%. Per a una plataforma, això és molt. És un lobby pro-català i evidentment que és important, per la seva diversitat i perquè és la punta de l’iceberg. Ja va passar a Suïssa. El parlament europeu, però, no és ben bé igual que el suís, perquè no és tan homogeni. Però deixi‘m que en faci la comparació: sempre són representatius d’una massa més gran. —Si la política són interessos, quin interès hi tenen, ells? Més enllà de la simpatia, per què es mouen? —Dir ‘la simpatia envers Catalunya’ és massa senzill. Això que hi ha és simpatia envers la democràcia. Envers els valors de la democràcia. Envers una Europa no solament basada en la democràcia formal. L’altre dia, el senyor Macron va dir: ‘la nostra identitat és la democràcia’. Aquesta frase m’agrada i me la quedo. Els eurodiputats tenen simpatia envers Catalunya, però és evident que en tenen envers la identitat democràtica. I deixi’m que li ho digui: una cosa va lligada amb l’altra. —Vós vàreu ser el primer que jo vaig sentir que deia que Alemanya havia volgut jugar la carta de Puigdemont, que hi havia volgut intervenir. —Ho vaig dir el primer dia: Alemanya no fa això perquè Puigdemont passava per la carretera. Si només passa per la carretera, pots fer veure que no hi arribes a temps i que ja és a Bèlgica. Ho vaig dir i ho continuo dient: no era només obligació seva, detenir-lo; també ho era de Dinamarca i de Suècia. ‘Oh’, em diuen, ‘és que és una ordre judicial i no hi podien fer res més’. No, escolti, la detenció és cosa del ministeri. Jo no dic que la detenció no tingui a veure amb l’eurodre ni que el CNI no hi hagi intervingut. No dic pas que no. Sí que dic que hi ha d’haver, també, un component de voluntarietat alemanya. Ells es diuen que hi ha un tema que els preocupa, un tema que es podreix, del qual l’estat espanyol no es pot ni es vol sortir. I que estem en una bola de venjança. Alemanya hi vol posar ordre. Però que ningú no es pensi que Alemanya és pro-independència. No és cert, això. Seria un error. —I de més autonomia per als catalans, que en volen? —Volen estabilitat a la zona euro. Prou. I això té moltes possibilitats en funció dels partners. Nosaltres som partners i els espanyols també. Els alemanys hi volen posar ordre i no volen un crac en un país com Espanya. No en volen cap. Veuen això que veu tothom: que estem en una bola de venjança cada cop més gran i que no duu enlloc. ‘I vostè qui és per a dir això dels alemanys?’ Doncs miri, ningú. No sóc ningú. Però m’ho van preguntar un dia, vaig dir que creia que aniria per aquí i resulta que va per aquí. Vostè em demana si he vist cap sorpresa. Potser cap. Però confirmacions agradables, sí. La sorpresa relativa és que el Fankfurter, el diari de centredreta que sempre era hostil al cas català, escolti, ara fa uns reportatges en els quals explica per què no hi ha malversació, per exemple. El Frankfurter, que és el diari del súperseny, fa coses bastant extraordinàries, fora d’allò ordinari. —I per què tant d’interès a intervenir en el nostre cas? —Catalunya és una economia més gran que Portugal i Grècia. Sap les hores que s’hi van passar per Grècia? Quan Junqueras es va veure amb l’ambaixador alemany, com va explicar Economia, hi van anar amb la llibreta i tot allò que preguntaven era sobre economia. Tot. Alemanya està interessadíssima en el tema català i en l’estabilitat de l’euro. Interessadíssima. Ara, l’opinió publica alemanya no entén la independència. No l’entenen. L’opinió pública voldria com a solució més autogovern per a Catalunya. Però el govern és una altra cosa: estabilitat. I això és més ample. És més obert. Ja ho veurem. Tenim les declaracions del senyor Brok, cap dels democratacristians al parlament europeu, on va parlar de dur-hi mediació perquè aquesta gent no se’n surt. I aquesta mediació, va dir que l’havien de fer Alemanya i la UE. O el vicepresident del Bundestag, socialdemòcrata, que va dir: ‘hem de fer una mediació europea i que les dues parts la volguessin’. Entra en la lògica del per què agafen Puigdemont. Per què l’agafen? Per intervenir, com a mediador hipotètic, com a facilitador. És així que hi intervenen. —Descarteu que retornin Puigdemont per malversació? —No. No ho veigclar. Sempre he vist clar que els jutges alemanys no contemplarien la rebel·lió. És tan fora de lloc, tan fantasiosa… La malversació, en canvi, des del moment que es discuteix s’ha d’anar amb peus de plom. Ja ho veurem. Però les diferències de l’establishment espanyol respecte d’un fet tan important a l’hora d’acusar si hi va haver malversació o no, poden portar els jutges a dir que no hi ha acusació solida. Però s’ha de ser molt prudent. Molt. —I com acabarà? —Aquí l’únic que diem és que l’estat alemany vol això: una solució a un problema d’estabilitat que amenaça la zona euro pel franc sud-oest. Ara, no sabem si tirarà endavant. No sabem si se’n sortiran. Una mediació, l’han de voler tots dos. No sabem si Espanya la rebutjarà totalment i això implicarà una crisi més gran. Però hem entrat en un cicle nou. —Paradoxal. Justament en el moment que no tenim obertes delegacions de la Generalitat, el procés s’internacionalitza com mai. —Per què es pensa que van tancar-les? Per això. El 28 d’octubre es van tancar. I van emmudir el Diplocat. És evident que si ells treballessin tindrien el camp molt més lliure. No pas a Alemanya, Suïssa, o Escòcia, on l’exili català hi és i fa feina. Però a la resta d’Europa tenen el cap molt lliure. Nosaltres estem desarmats. Això s’ha de reconèixer. Tot i això, Alemanya és molta Alemanya. Per això estan espantats, a Madrid. Ara esteu espantats? Després d’haver-nos posat un esparadrap a la boca? —El moviment a Alemanya farà que ara tinguem França més de cara? —No es pot dir que això ha estat una cosa concertada prèviament entre tots dos. Ni ho dic ni ho crec. Però sí tolerada. Tolerada per França. Fixa-t’hi: França està muda. Muda. Els alemanys han agafat el president Puigdemont, hi han intervingut i no han mostrat res. Els francesos, ‘fes, fes fes; veurem on pot arribar.’ I si això progressa, els francesos hi hauran de dir alguna cosa. Si hi ha mediació...però no estem en aquesta fase, no. —Em costa molt de creure que els espanyols seguin a negociar. Per molt que pressionin els alemanys. —A mi també em costa molt de creure que els espanyols seguin a negociar. Per això li ho torno a repetir: constatar que els alemanys volen una sortida negociada no vol dir que passi. —Els espanyols, com els veieu? Ara es marquen gols. Potser, als catalans, ens toca estar calladets. —Ahir vaig sentir Eduard Voltas al 3/24, que deia que avui és el dia de menjar crispetes. Vostè diu que hauríem d’estar quiets. I jo hi anava a afegir… i menjant crispetes. Ha! Jo els veig molt ficats en un bucle, en una espiral que els porta cap a posicions cada cop més dures. Utilitzo l’expressió de ‘bola de neu venjativa’. L’extrema dreta fa i desfà. I es fan coses jurídicament impresentables. Dos-cents policies espanyols i guàrdies civils amb les seves dones de permís a Múrcia? Rebre regals, si ets funcionari, té un nom: suborn. Si és contra Catalunya, tot s’hi val. Vivim una espiral cap a l’estat autoritari i en vivim la duresa màxima amb la passivitat total del PSOE. En una situació així, em costa molt d’imaginar que s’asseguin en una taula a negociar. Em costa molt. I nosaltres, què hem de fer? Resistir. I, per cert, ens fa falta un govern de resistència. —Què vol dir ‘un govern de resistència’? —Nosaltres hem de resistir. A Europa, uns fan un esforç comprensiu amb el deteriorament democràtic i a favor del diàleg, cosa que ens afavoreix. I anem veient que, a Madrid, s’han entortolligat en una espiral malèfica i perversa que els porta a situacions autoritàries que els aïllen amb vista al continent. Què cal fer davant això? Resistir. I fer tant com es pugui perquè amollin els presos. Quan dic ‘resistir’ també és això. I resisteixes més bé si tens un govern de resistència. Aquest dilema que si govern autonòmic que si no, jo no el veig. Hem de tenir un govern de resistència. I això pot causar situacions complicades. Doncs sí. Hem de resistir amb tots els elements que tinguem. I el govern és un element. Ho dic amb tots els respectes per al president Puigdemont, perquè qui té tots els elements i la capacitat democràtica de decidir això és ell. Potser al final Llarena pot decidir que no hi ha govern. Aquí estem en una situació precària. És clar que hi estem. —En fareu cap llibre, Martí Anglada? —Un editor em va dir: ‘fes el procés vist a París’. I li vaig dir que no. Estem massa a dins. Aquesta mena de llibre, si no tens cap ànim justificatiu… I ara n’hi ha dos o tres, d’aquests. Expliquen el mes d’octubre per sortir bé a la foto. Jo no tinc aquesta necessitat. I si hagués de fer un llibre, el faria com a periodista seriós. I hi hauria d’explicar coses que no vull explicar. Jo procuro de ser respectuós i elogiós amb tothom. Però si et poses a explicar les coses amb detall, potser no hi surt bé tothom. Potser algú hi surt amb la corbata guerxa. Potser falta temps per a poder explicar sense haver-te de censurar en res. I aleshores sí, explicar-ho tot.

Summary: Martí Anglada: ‘Alemanya vol posar ordre, però que ningú no es pensi que és pro-independència’


El ja expresident del Partit Demòcrata (PDeCAT), Artur Mas, ha demanat unitat a la formació nacionalista per a deixar ‘les picabaralles i diferències d’opinió al marge’ i eixamplar la formació cap a l’espai de Junts per Catalunya (JxCat). Al seu torn, la fins ara vicepresidenta del Partit Demòcrata, Neus Munté, ha assumit la responsabilitat de presidenta en funcions fins que el partit cobreixi la vacant. En el seu discurs al Consell Nacional del PDeCAT, on s’ha acomiadat de la presidència del partit, Mas ha reclamat que, més enllà de les ‘controvèrsies i dinàmiques internes’, la formació sàpiga mantenir-se unida per aprofitar la gran ‘oportunitat’ que s’obre amb JxCat. Mas ha assegurat que el PDeCAT té la ‘gran oportunitat’ de representar ‘la millor Convergència’ i, alhora, sumar-se al ‘millor esperit’ de l’antiga CDC, caracteritzat per ‘l’obertura de mires i l’eixamplament del seu horitzó’. ‘JxCat vol dir això’, ha sentenciat l’expresident del partit, que ha reiterat que cal que el Partit Demòcrata aporti ‘la base i l’arrel’ perquè la formació que lidera Carles Puigdemont ‘aflori’. Per a Mas, si aquesta operació té èxit, es podran guanyar les eleccions municipals del 2019 i es farà el ‘millor servei’ al país i a la seva gent. Al seu torn, la coordinadora general del PDeCAT, Marta Pascal, ha asseverat que associar el partit a una figura com ha estat Mas ha fet que la formació sigui ‘molt gran’. La dirigent nacionalista ha acomiadat l’expresident definint-lo com un ‘convergent’ i un ‘home del PDeCAT de pedra picada’. A l’inici del Consell Nacional, la presidenta de l’òrgan, Mercè Conesa, ha agraït l’assistència de Turull i Rull, i ha tingut paraules de record per als presos polítics, a més de demanar una ovació per a Puigdemont, així com per a la resta de consellers i diputats electes que estan amb ell a Brussel·les. Els mateixos Turull i Rull han intervingut en la reunió, i han demanat perseverança les bases del PDeCAT. Després d’afirmar que el resultat de JxCat el 21-D representa la ‘victòria de la unitat, del país i la dignitat’, els consellers destituïts han destacat l’aposta ‘generosa’ del PDeCAT per a fer possible la candidatura de Puigdemont. També hi ha parlat el responsable d’Acció Política, Ferran Bel, que ha centrat el seu discurs en l’estratègia de cara a les eleccions municipals del 2019. Abans que comencés el Consell Nacional, l’executiva del PDeCAT s’ha reunit. Aquesta trobada arriba enmig de les negociacions entre JuntsxCat, ERC i la CUP sobre la configuració de la Mesa, la presidència del Parlament i els acords per a la investidura.

Summary: Mas demana en el seu comiat eixamplar el PDeCAT cap a l’espai de JuntsxCat


El periodista Bernat Sequeral no s’imaginava que trobaria la mort per indagar el perquè el taüt de la seva mare era buit. Per això, vint anys després, la vídua s’oposa rotundament a la idea que el seu fill Mateu reprengui aquella investigació fatídica. Però Mateu Sequeral ja ha pres la decisió. Per a desxifrar l’enigma que el pare va deixar pendent, el jove s’endinsa en un perillós entramat d’històries d’amor, assassinats, secrets familiars, contrabandistes, estraperlistes i especuladors urbanístics. A través de ‘Les veus i la boira’ Vicent Usó recorre els darrers setanta anys del segle XX a partir d’algunes veus (més o menys sinceres) que en van ser protagonistes. Segons Gonçal López-Pampló, director literari de Bromera: «Les veus i la boira converteix en literatura un dels paisatges més singulars, bells i corprenedors del nostre país, les Illes Columbretes. Aquest petit arxipèlag, situat davant de la costa de Castelló, esdevé l’escenari principal d’una indagació en la memòria col·lectiva, que ens porta també a Mallorca, Peníscola o els Pirineus. Amb una visió panoràmica en el temps i l’espai, Vicent Usó recrea els parlars, la sensibilitat i l’experiència d’un seguit de generacions que protagonitzen els canvis socials alhora que els contemplen amb una barreja d’astorament i complaença. De la mà del protagonista, Mateu Sequeral, escoltarem les veus que ens interpel·len des de la boira del secret amagat a les Columbretes.» Llegiu-ne un fragment. L’escriptor Vicent Usó i Mezquita (Vila-real, 1963) és llicenciat en història contemporània, ha conreat el periodisme (com a crític literari, periodista cultural i columnista d’opinió) i els guions de cinema i televisió, però s’ha dedicat sobretot a la narrativa. També és autor de ‘El músic del bulevard Rossini’, ‘Les ales enceses’, ‘Crònica de la devastació’ i ‘La taverna del cau de la lluna’, entre més. Coberta ‘Les veus i la boira’ de Vicent Usó (Bromera).

Summary: Avançament editorial: ‘Les veus i la boira’ de Vicent Usó