‘Ha arribat l’hora de plantar-se’, ha proclamat Quim Torra al faristol. El Parlament de Catalunya ha refusat la decisió de la Junta Electoral Central espanyola d’inhabilitar-lo i l’ha ratificat com a diputat i president de la Generalitat. La unitat de vot de l’independentisme s’esquerda al congrés espanyol, però no al parlament: JxCat, ERC i la CUP han respost en bloc a la demanda de Torra perquè el parlament es plantés en una primera votació. Els comuns hi han donat suport parcialment (només s’han afegit al refús de la resolució de la JEC i s’han abstingut en la resta de punts) i el PSC no s’ha mogut tant com ERC desitjava. La resolució aprovada és una primera declaració d’intencions, una expressió política en forma de resolució abans els òrgans de la cambra no hagin d’entomar de manera efectiva si apliquen la inhabilitació o si desobeeixen la JEC o el Tribunal Suprem. La unitat s’ha mantingut en un moment crític: malgrat l’esquerda oberta per la decisió d’ERC de mantenir l’abstenció a la investidura de Pedro Sánchez, refusada per JxCat i la CUP, i malgrat que alhora el debat s’allargava al congrés dels diputats espanyol. Torra volia que la cambra entomés de seguida el ‘cop d’estat’ contra les institucions del país, i l’independentisme hi ha respost fent pinya. Després d’haver defensat Sánchez al congrés espanyol el marc constitucional i el diàleg amb Catalunya, el parlament ha exigit el reconeixement del dret d’autodeterminació, la fi de la repressió i l’amnistia per als represaliats, cosa que complicava que els comuns s’adherissin a tot l’acord i feia inviable que també s’hi adherís el PSC. JxCat ha prioritzat el front independentista i no ha provat de negociar la proposta amb els comuns. Els antics blocs no es trenquen al parlament i es mantenen els punts d’acord habituals. Si més no, de moment. Una part del diagnòstic era compartida. El PSC i els comuns també refusen la decisió de la JEC, però el llistó de la resolució pactada entre els tres grups independentistes era massa amunt i han presentat iniciatives pròpies. I això que la votació d’avui ha estat una expressió política simbòlica i no pas una desobediència amb totes les de la llei. Per què? Ho ha recordat el PSC durant el debat: Torra no ha rebut la notificació formal íntegra de la resolució de la JEC. Divendres només va rebre per correu electrònic un avanç de la decisió. No és un detall menor. Implica que els òrgans del parlament no han hagut d’enfrontar-se encara a l’execució de la inhabilitació contra la qual, a més, Torra recorrerà i que arribarà al Tribunal Suprem espanyol, que haurà de decidir si accepta les mesures cautelaríssimes que presentarà la seva defensa perquè no s’executi, com pretén la JEC, sense sentència ferma. Aquesta situació legal hauria d’evitar que la resolució aprovada arribés a tenir conseqüències penals per a la mesa del parlament. L’hora de la veritat, tanmateix, arribarà, amb el vertigen del possible final de la legislatura i la convocatòria d’eleccions anticipades a Catalunya. ERC vol diàleg, la CUP hi veu un ‘fals miratge’ Mentrestant, els discursos al parlament català i a l’espanyol s’han començat a encavalcar en un complex equilibri. ERC practicava el funambulisme, argumentant la lògica de rehabilitar Torra al parlament i de defensar la mesa de negociació a Madrid, mentre avançava sobre la corda fluixa, amb tot el risc electoral. ‘Tenim l’obligació de fer compatible a la vegada la confrontació democràtica amb el diàleg i la negociació’, ha al·legat Marta Vilalta. Marta Vilalta, en una de les seves intervencions durant el ple. Fotografia: Albert Salamé La diputada i secretària general adjunta d’ERC ha demanat a Torra que encapçali la delegació catalana de la taula, i que plegats hi presentin l’autodeterminació i l’amnistia. ‘Som al mateix equip. Anem a jugar la partida de la democràcia’, li ha dit. Torra, que no ha replicat als grups, no ho veu tan clar. ‘Es pot establir un diàleg i, a la vegada, inhabilitar l’interlocutor?’, ha demanat durant el seu discurs de compareixença, convençut que el problema no és solament l’anomenat estat profund, sinó l’estat sencer. De fet, Torra no s’ha mogut de la proposta que ja va fer Carles Puigdemont respecte de l’acord entre ERC i el PSOE. Ha proposat que es formi un espai en què l’independentisme pugui debatre amb quines propostes i condicions negocia el govern català amb l’espanyol. ‘Cal actuar amb unitat estratègica i no deixar adobar el terreny de la divisió’, hi ha afegit. A més, ha reclamat la convocatòria de l’assemblea de càrrecs electes perquè també responguin contra la inhabilitació. En això últim, la CUP hi està d’acord. Els anticapitalistes han criticat amb duresa ERC i els comuns. Els han acusat de reforçar la constitució espanyola i l’autonomisme ‘amb el fals miratge del diàleg’. ‘Al règim del 78, abans de dialogar-hi, cal derrotar-lo políticament’, ha al·legat Carles Riera. La CUP sosté que el parlament haurà de desobeir ara i sempre per confirmar els càrrecs de Torra. No n’avala la gestió, però defensa la institució i el blindatge contra la repressió mentre acusa la majoria de forces de prioritzar els seus interessos partidistes i l’statu quo. La resolució conjunta aprovada qualifica de cop d’estat l’intent de la JEC d’inhabilitar Torra, a qui ratifica com a diputat i president de la Generalitat. Diu que el reglament del parlament és l’únic que pot alterar la composició de la cambra i que, al costat de la llei de la presidència i del govern, són l’únic marc jurídic aplicable a la presidència de la Generalitat. També denuncia una causa general contra l’independentisme i exigeix la fi de la repressió, el reconeixement del dret d’autodeterminació, l’amnistia per als presos i els exiliats i la necessitat d’impulsar un acord nacional per a defensar tot això. Finalment, el parlament ha donat suport als eurodiputats Carles Puigdemont, Oriol Junqueras i Toni Comín perquè exerceixin plenament i en llibertat les seves funcions polítiques en compliment de la sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea. Cs no ha participat en la votació, els seus diputats han aixecat les mans com les víctimes d’un atracament armat. En contrast amb aquesta escenificació, i donant solemnitat al moment, de la tribuna estant han seguit el debat l’ex-president de la Generalitat Artur Mas i els ex-presidents del parlament Núria de Gispert, Ernest Benach i Joan Rigol. Carlos Carrizosa i Lorena Roldán, aixecant les mans durant la votació de la resolució conjunta dels grups independentistes. Fotografia: Albert Salamé El PSC i la prova del cotó També el PSC ha trenat els escenaris del parlament i el congrés. Miquel Iceta ha evitat de criticar durament la JEC però s’ha desmarcat de la decisió d’inhabilitar Torra, com ja va fer el PSOE. Ha subratllat que només pot ser apartat del càrrec per una sentència judicial ferma, igual que deia la proposta de resolució presentada pels socialistes catalans. ‘Si la prova del cotó és la defensa de les institucions, crec que molts la passem’, ha dit Iceta, que també malda pel trencament dels blocs al parlament i ha expressat un ‘respecte especial’ per l’abstenció d’ERC a Sánchez. Esquerra no els ha donat l’aprovat. Segons Vilalta, no han passat la prova democràtica perquè la proposta de resolució presentada era lluny d’allò que creien que tocava. Miquel Iceta, durant la seva intervenció durant el ple. Fotografia: Albert Salamé La iniciativa del PSC constatava que les causes per a destituir el president són previstes a l’estatut i a la llei de la presidència i el govern, que només inclouen una inhabilitació per sentència judicial ferma. Els socialistes catalans també constataven que es pot recórrer contra l’acord de la JEC al Tribunal Suprem i convidaven la mesa del parlament a interposar-hi un recurs per a defensar allò que estableix la llei catalana i l’estatut. Per ERC, era un redactat insuficient i digne d’un notari. Els comuns també han lamentat que els ha faltat cintura. La proposta dels socialistes ha estat tombada en bloc. En canvi, ERC sí que ha votat en favor de la majoria de punts de la resolució dels comuns, que s’ha aprovat parcialment, i que acusava la JEC d’haver-se extralimitat en l’exercici de les seves funcions i d’haver vulnerat l’estatut i el reglament del parlament. Ara, Esquerra, JxCat i la CUP no han avalat un punt que advocava per desblocar la situació ‘amb la formació d’una majoria de govern progressista i plurinacional’ que canalitzi una negociació del conflicte polític. Els comuns creuen que el de Sánchez és el millor govern de l’estat espanyol que podia tenir Catalunya. La dirigent al parlament ha vaticinat que els partits de dretes encapçalaran una ‘guerra judicial i administrativa’ en contra. ‘Arrimadas, Casado i Abascal intentaran sacsejar-nos cada dia’, ha avisat Jéssica Albiach, que també veia compatible de reformar les institucions catalanes i avalar la constitució d’un govern que qualifiquen ‘de progrés’. La presidenta de Catalunya en Comú Podem, Jéssica Albiach. Fotografia: Albert Salamé De fet, també JxCat i la CUP han avalat alguns dels punts de la resolució dels comuns, que sosté que la JEC s’ha extralimitat en les seves funcions i sentencia que ha vulnerat a la ciutadania el dret de sufragi i elecció. Per això, amb aquesta iniciativa el parlament ha refermat que qualsevol decisió sobre la presidència de la Generalitat s’ha de prendre amb respecte envers l’estatut i al parlament, ha refusat la judicialització del conflicte i la decisió de la JEC d’inhabilitar Junqueras com a eurodiputat. Un debat ple d’obstacles reglamentaris No hi ha plens plàcids al parlament. I el d’avui ha estat, també, un trasbals reglamentari continu amb reunions sincopades de la mesa i de la junta de portaveus, i una llarga suspensió del ple amb el debat a mig fer. Un ple que ha tornat a situar Cs i el PP a l’extrem dret del bloc anti-independentista. Els dos partits anomenats constitucionalistes han acusat JxCat, ERC i la CUP de reubicar-se en l’escenari del ple del 6 i 7 de setembre del 2017. La veritat és que són lluny de tornar-hi. Però com que la d’avui era d’entrada una convocatòria que no preveia votacions, només la compareixença de Torra i les rèpliques dels grups, Cs ha escurat les possibilitats del reglament per obstaculitzar-les. Ha presentat dues propostes de reconsideració que han forçat la mesa a reunir-se dues vegades més i no ha volgut reduir els temps del debat de les resolucions, recordant una vegada i una altra que ells no volien un debat un dissabte i dos dies abans de Reis, i denunciant que s’ha convocat fora del període de sessions, cosa que hauria d’haver fet entrar en joc la diputació permanent. Quim Torra, al final del ple, que s’ha acabat a quarts d’onze de la nit. Fotografia: Albert Salamé Els independentistes són a anys llum del setembre de fa més de dos anys, però, per poder incloure la votació de resolucions al ple, han demanat una alteració de l’ordre del dia en aplicació del famós article 83.3 del reglament. La curiositat és que s’han afegit a la petició el PSC i els comuns perquè s’inclogués el debat de les seves resolucions. Això sí, els socialistes han criticat la convocatòria precipitada del ple i que s’hagi tornat a ‘retorçar’ el reglament del parlament. Però l’hora de la veritat de la cambra arribarà quan hagi de decidir si executa la inhabilitació de Torra o no. Tot es precipita, la incertesa sobre unes eleccions anticipades creix.

Summary: El parlament blinda Torra: unitat independentista malgrat l’esquerda a Madrid


Jaume Asens repetirà com a número u d’En Comú Podem al congrés espanyol a les eleccions del 10 de novembre, mentre que la historiadora Rosa Lluch, filla d’Ernest Lluch, serà qui encapçalarà la candidatura al senat i rellevarà Noelia Bail, que va ser la cap de llista el 28 d’abril. Els comuns han anunciat les primeres posicions de la llista als comicis, que es presenten amb canvis mínims, i han assegurat que són ‘els hereus del socialisme català’ perquè, segons que consideren, el PSC ‘ha abdicat en la defensa del seu llegat’. ‘Ens preocupa, és molt subordinat al PSOE’, ha lamentat Asens. En aquest sentit, la batllessa de Barcelona, Ada Colau, que també ha participat en la conferència de premsa, ha explicat que pretenen interpel·lar els votants progressistes que ‘van prestar el vot a Sánchez’ per aturar la ultradreta i que veuen que ‘els ha fallat’.

Summary: Asens repeteix com a cap de llista d’En Comú Podem al congrés espanyol i Rosa Lluch encapçalarà la candidatura al senat


L’aplec del Remei de Josep Anselm Clavé, la primera sarsuela en català que se’n té coneixement, obre la temporada del Teatre Nacional de Catalunya del 29 de setembre al 2 d’octubre. L’obra és un bon exponent de la sarsuela a Catalunya, on també rep el nom de teatre líric català, que veu del referent de l’opereta italiana pel que fa a la voluntat d’escenificar obres cantades més assequibles que l’òpera i que recreaven escenes costumistes. Josep Anselm Clavé sobretot va centrar la seva producció musical en el cant coral, a més de ser el fundador dels cors Clavé, el principal referent del moviment associacionista tal com el coneixem avui dia, però L’aplec del remei, a banda de presentar unes melodies amables i molt assequibles, tal com s’estilava en l’època, ha passat a ser considerada la primera obra de teatre líric català. La sarsuela, situada en el context de l’Aplec del remei de Caldes de Montbui, es va estrenar al teatre Liceu el 1858 i es va reestrenar al desaparegut Teatre Odeon de Barcelona el 1864. Llegeix la notícia sencera a Tornaveu, fent clic aquí.

Summary: El TNC estrena temporada amb ‘L’aplec del Remei’ de Josep Anselm Clavé


Ahir Mossul va ser finalment alliberada per les forces iraquianes i kurdes. La caiguda de l’antiga capital de l’autoanomenat Estat Islàmic és el cop més dur que s’ha rebut per part d’aquesta organització fins ara. I el fet que hagin destruït la mesquita des d’on es va proclamar el califat el juny del 2014 és la prova que ho saben. La caiguda de Mossul no és el final de la confrontació militar, ni tan sols a l’Irac. Però segurament ho canviarà tot, encara que els analistes no es posen d’acord si aquest canvi serà bo o dolent. Mossul era en mans de l’Estat Islàmic des del juny del 2014. Amb un milió i mig d’habitants era el principal centre sunnita de l’Irac. La seva importància simbòlica era enorme ja que Abu Bakr al-Baghdad l’havia triat per proclamar l’anomenat califat. Però també era important perquè era un nus geogràfic, pel petroli i perquè era la principal font d’impostos de l’Estat Islàmic. L’Estat Islàmic encara controla un territori extens però ha perdut les dues ciutats principals Després de la caiguda de Mossul, l’Estat Islàmic té un territori que és només una fracció del que va arribar a ser. En el moment de la seva expansió màxima, al 2015, controlava bona part de Síria, una part molt extensa de les províncies de l’oest de l’Irac, una part de Líbia i algunes ciutats del Iemen. Ara, en canvi, la seva capacitat de control es limita a la zona més desèrtica de Síria i a una part de l’Irac. I en tots dos fronts perd territoris ràpidament. A l’Irac encara hi queden cinc ciutats controlades per l’Estat Islàmic, però cap d’elles és comparable a una de tan important com Mossul. L’impacte de l’ocupació de Mossul pot causar una decepció tan gran com la que va motivar la caiguda de Raqqa a Síria. Les dues ciutats principals del califat han quedat fora del territori controlat per l’Estat Islàmic, i això pot determinar un canvi d’estratègia. Si fins ara el califat era un intent de crear un poder geogràficament consolidat, de proclamar un estat real amb poder sobre els seus ciutadans, el fracàs de la temptativa pot fer tornar l’autoanomenat Estat Islàmic al seu origen: els atacs indiscriminats a qualsevol país del món. Mentre perd territori a Síria i l’Irac, guanya adeptes a tot el món Almenys des del maig de l’any passat, quan ja era evident que anaven perdent territori, l’anomenat Estat Islàmic ha canviat el seu discurs. Abans de morir Abu Muhammad al-Adnani, que en feia de portaveu, ja va dir que la lluita no consistia a defensar el seu territori sinó a fer mal als països que els atacaven. Va dir: ‘Amèrica es pensa que si perdem una ciutat o un territori ens derrota i s’equivoca de mig a mig.’ Aquests darrers mesos Estat Islàmic s’ha expandit de manera clara per Àsia i avui té branques locals en divuit estats diferents, amb més capacitat o menys. Crida l’atenció sobretot el gran augment de les activitats en països com ara Indonèsia o les Filipines. Amb tot, la preocupació de molts analistes és que la derrota de l’anomenat Estat Islàmic impliqui la dispersió dels activistes que ara hi ha a Síria i a l’Irac. Segons les darreres estimacions, ara mateix hi ha setze mil soldats d’Estat Islàmic en el territori de l’autoproclamat califat. Un nombre important són estrangers, molts dels quals de països occidentals, que van acudir-hi atrets per la gihad. Si aquest territori desapareix, la gran pregunta és on aniran aquests setze mil militants. Paradoxalment, la creació del califat va significar una concentració de militants que facilitava el seu control. Si es tornen a dispersar, però, hi ha qui creu que els atemptats, sobretot al món occidental, podrien augmentar durant aquests mesos vinents.

Summary: La caiguda de Mossul és la fi de l’anomenat Estat Islàmic o el fa més perillós?


Tastets.cat i VilaWeb organitzen a partir d’aquest mes d’octubre un cicle de tasts per descobrir més sobre la gastronomia del nostre país. En total, es tracta de fins a quatre tasts. El primer taller serà dedicat a un tast geogràfic, centrat amb la Denominació d’Origen Empordà, una de les DO que pugen amb força reivindicant els seus vins de forta personalitat. Tot això, es donarà a conèixer a través del tast dels vins del Celler La Vinyeta de Mollet de Peralada amb els seus blancs i negres joves i amb criança, els maridarem amb productes gastronòmics de Casa Carriot, anxoves de Fill de J. Callol i Serrats i les conserves de peix i marisc fumat de La Perla Gourmet i acabarem amb la garnatxa dolça de La Vinyeta amb carquinyolis de Mas Palou. El 20 d’octubre serà el torn dels formatges, en aquest tast es farà una introducció a les diferents formes d’elaboració i classificació dels formatges segons els tipus de llet, de pasta, de maduració i curació i es parlarà de les seves propietats nutritives i organolèptiques. A més es donaran els trucs per elaborar una bona taula de formatges i s’explicarà en quin ordre s’han de menjar. Es farà un tast de cava el 17 de novembre, on es parlarà del seu origen, de les grans cases als petits productors, del mètode d’elaboració, de les varietats acceptades, de les zones on es produeix i dels tipus de cava. A través del tast dels caves del Celler Pagès Entrena, Celler Mas Candí i Celler Mas Comtal, es donaran coneixements tastant Brut Nature, Rosats i Gran Reserva acompanyant-los amb Catànies de Vilafranca. L’últim tast serà dedicat a productes nadalencs. En aquest taller es presentaran diverses propostes: com fer àpats sorprenents sense embrutar la cuina o com maridar els plats més tradicionals des de l’escudella als torrons incloent-hi la nit de cap d’any on es poden fer plats fàcils amb excel·lents resultats. En els tasts també es donaran idees per fer regals gastronòmics amb productes artesanals catalans que es podran degustar durant la jornada. Els lectors de VilaWeb que ho vulguin poden participar el 6 d’octubre a les 19:30 h en un tast dedicat els vins de la Dominació d’Origen Empordà. Per a participar-hi les places són limitades i cal inscriure’s prèviament enviant un correu botiga@vilaweb.cat . El preu és de 18 euros per a membres de més VilaWeb i 23 per la resta de participants.

Summary: Nou cicle de tasts gastronòmics a l’Espai VilaWeb


El grup promotor del Procés Constituent, liderat per la monja Teresa Forcades, s’ha adherit al Pacte Nacional pel Referèndum i ha manifestat el seu suport a totes les institucions catalanes, càrrecs electes ‘represaliats, i molt especialment a l’Assemblea d’Electes de Catalunya (Aecat) per tenir, en cas de dissolució o inhabilitació del parlament o del govern, un grup de persones preparades i organitzades. Han defensat el dret de decidir, i per això s’han sumat a la campanya de recollida de signatures del Pacte Nacional pel Referèndum. També han criticat les ‘agressions i traves diverses’ que es troben els catalans a l’hora de poder prendre decisions sobre el seu futur. Han argumentat que sense la implicació popular i àmplies majories socials no hi haurà procés ni referèndum. En referència a les institucions catalanes i entitats com l’Aecat, han apostat per estendre l’autoorganització a tota la societat civil per garantir que les institucions catalanes seguiran funcionant perquè la democràcia quedi garantida. ‘Solament el poble salva el poble’, han afirmat. El grup promotor també ha reiterat la necessitat d’impulsar un procés constituent on qualsevol ciutadà pugui informar-se i proposar sense coaccions ni límits sobre els temes que més li interessin. Segons Procés Constituent, això no s’està fent per falta de voluntat política i per la por que tenen les elits i les persones que tenen el poder real.

Summary: Procés Constituent s’adhereix al Pacte Nacional pel Referèndum i dóna suport a l’Aecat


El Tribunal Suprem, concretament la sala presidida per Manuel Marchena, ha activat el tràmit per a presentar una qüestió pre-judicial davant el Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) obre l’abast de la immunitat parlamentària, tal com va demanar Oriol Junqueras, a qui es va impedir de sortir de la presó per acatar la constitució espanyola com a eurodiputat electe. En una providència, la sala dóna tres dies a les acusacions i a la defensa de Junqueras perquè s’hi pronunciïn, un requisit necessari per a presentar la qüestió pre-judicial. Fa pocs dies, la fiscalia espanyola ja es va oposar que el Suprem preguntés al TJUE sobre aquesta qüestió. La setmana passada, l’advocat de Junqueras, Andreu Van den Eynde, va presentar un recurs de súplica davant el Suprem perquè pogués assistir a la Junta Electoral espanyola a jurar la constitució com a eurodiputat. Al mateix temps, demanava al tribunal que elevés urgentment una consulta a Luxemburg amb sis preguntes pre-judicials. En primer lloc, s’esmentava l’article 52.1 de la Carta de Drets Fonamentals de la Unió Europea, que estipula que les limitacions de l’exercici de drets i llibertats hauran de ser establertes per llei i hauran de respectar el contingut essencial dels drets. Exigint el ‘principi de proporcionalitat’, segons aquest punt de la normativa, ‘només podran introduir-se limitacions quan siguin necessàries i responguin efectivament a objectius d’interès general reconeguts per la Unió Europea o a la necessitat de protegir drets i llibertat dels altres’. La defensa vol saber si aquestes són les úniques limitacions que es poden aplicar als diputats del Parlament Europeu elegits per sufragi directe. Els advocats també demanaven si aquests punts es podien interpretar com la ‘introducció de límits a l’elegibilitat o el desenvolupament efectiu de funcions representatives que no hagin estat prevists prèviament tant per la legislació electoral com per les autoritats de l’estat’. En la tercera pregunta pre-judicial demanava si el dret de sufragi passiu reconegut per la Carta de Drets Fonamentals de la Unió Europea s’oposava a una decisió d’un òrgan judicial que impedís a un candidat ‘elegit per sufragi universal i que té tots els requisits prevists a la legislació electoral nacional de complir els tràmits per a prendre possessió de l’escó al Parlament Europeu, d’acord amb el principi de proporcionalitat’. La defensa també demanava que Luxemburg es pronunciés si s’havia de mantenir Junqueras empresonat, atesa la resolució de l’ONU que declarava que la seva detenció era arbitrària, cosa que implica una violació de la Carta Europea de Drets Fonamentals, el Tractat de la Unió Europea i l’Acta del 1976; especialment si, fent-ho, hom li impedeix de complimentar els procediments prevists per la seva inclusió a la llista de membres del Parlament Europeu. La defensa també demanava si el reglament intern del Parlament Europeu s’oposava a l’obligació de prometre la constitució espanyola o jurar-hi acatament com a requisit per a ser a la llista de diputats electes que s’envia a Brussel·les i Estrasburg. A més, reclamava que el TJUE s’hi pronunciés, especialment tenint present si l’havia de complir obligatòriament ‘fora de la presó en el cas d’una persona en presó provisional’. En l’última qüestió pre-judicial, la defensa de Junqueras instava el Suprem a demanar al TJUE si els electes tenien garantida la immunitat tan bon punt eren elegits i si aquesta immunitat protegia ‘de mesures cautelars de naturalesa penal quan fan impossible per a un candidat electe d’adquirir la seva condició i exercir-la de manera efectiva’. La defensa reclama al Tribunal Suprem que elevi aquestes qüestions a Luxemburg abans de resoldre el recurs i que consideri que la seva prohibició pot vulnerar ‘el dret de representació política, llibertat deambulatòria, presumpció d’innocència i llibertat d’expressió’.

Summary: El Suprem consulta les parts abans de decidir si porta a Luxemburg la immunitat de Junqueras


El grup Demòcrata de l’Ajuntament de Barcelona i el PDECat han creat un diari per a criticar la gestió de la batllessa de la capital catalana, Ada Colau, durant els dos anys de mandat. La publicació es titula ‘El Run Run! El diari que l’Ajuntament no vol que llegeixis’. Un centenar de voluntaris, regidors i consellers municipals ha distribuït des de primera hora del matí cinquanta mil exemplars de la publicació en diverses boques de metro. S’hi fa un resum de la feina feta de Barcelona en Comú al consistori. A més del titular de la portada, ‘Suspesa’, els demòcrates inclouen lemes com ‘Zero solucions’, ‘Un govern amic dels okupes’, ‘Massa oportunitats perdudes’, ‘Turisme fora de control’, ‘L’engany del tramvia’ o ‘Superilla, superdesastre’. La contraportada conté una secció anomenada ’24 mesos, 24 nyaps’, on es recullen algunes polèmiques que ha protagonitzat el govern municipal, com ara la contractació de persones amb qui els càrrecs electes mantenen relacions sentimentals, el pacte amb el PSC i els problemes amb les empreses elèctriques. 📰Avui repartim 50.000 exemplars d’El Run Run, el diari q l’Ajuntament no vol q llegeixis #ColauSuspèn Versió online➡https://t.co/Oi5DS1ON6t pic.twitter.com/YBrW0uGqFa — Grup M Demòcrata BCN (@GMDemocrataBCN) May 25, 2017

Summary: El PDECat crea un diari crític amb la gestió d’Ada Colau


Durant la segona sessió del ple d’investidura de Ximo Puig, el portaveu de Ciutadans a les Corts, Toni Cantó, ha fet esclafir de riure tot l’hemicicle quan ha demanat a Mónica Oltra si tenia el certificat mitjà de català que s’exigeix al funcionariat. La vice-presidenta en funcions, a pocs metres de Cantó, li ha dit que sí i el diputat ha hagut de rectificar: ‘Per què no ens ho ha comunicat? No és vostè exemplar, no és vostè transparent’, ha dit, cosa que ha provocat les rialles dels diputats. Toni Cantó, eixa persona que l'únic que sap dir en valencià és "paella", li pregunta a Oltra si té el mitjà. Ella li diu que sí i Cantó contesta açò. AL·LUCINANT. Que jo pregunte: el té vosté, senyor Cantó?#InvestiduraÀPunt pic.twitter.com/RO635E7df8 — Jose San Joaquín (@josesjd) June 13, 2019

Summary: El ridícul de Toni Cantó demanant el grau mitjà de català a Mónica Oltra


PARÍS, 19 (EUROPA PRESS) Un home, suposadament armat amb un ganivet i amb un paquet sospitós, s’ha atrinxerat aquest dimarts a un hotel de Fórmula 1 ubicat a Bollène, al sud de França, segons ha informat la Gendarmeria, citada pel diari francès ‘Le Figaro’. ‘L’home ha tingut un aldarull amb el gerent’, ha dit un gendarme de la regió de Vaucluse, on hi ha Bollène. L’hotel ha estat evacuat i el Grup d’Intervenció de la Gendarmeria Nacional (GIGN) es dirigeix al lloc per iniciar les negociacions amb el sospitós.

Summary: Un home armat s’atrinxera a un hotel de França


L’ex-president de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música, Fèlix Millet, ha assegurat que no sap on són els deu milions d’euros que falten de l’espoli del Palau. En una entrevista a Catalunya Ràdio, Millet ha dit: ‘No ho sé. Déu me’n guard. Si ho sabés ja ho hagués dit. No sé si han fet bé els números. ‘Hi havia molta gent que cobrava en negre’. Millet també ha evitat respondre sobre la seva possible entrada a la presó i ha reiterat que està molt malament de salut. La seva germana, Pat Millet, ha justificat l’espoli del Palau de la Música: ‘Crec que el meu germà no ha sigut conscient de l’animalada que està fent. Ambicionava, ambicionava, ambicionava i va fer el burro. Lladre no li diria. Li diria que ha estat imbècil, idiota i que ho està pagant’. A més, Pat Millet ha insinuat que el seu germà tenia còmplices polítics i que, quan es conegui la sentència del cas Palau, quedaran en evidència: ‘Em va dir que se li estaven atribuint moltes coses, i que havia ajudat a molts partits polítics, jo sé que José María Aznar i ell es veien molt, eren amics, congeniaven, a CiU suposo que també hi tenia amics’.

Summary: Millet diu que no sap on són els deu milions d’euros que falten del Palau de la Música


L’endemà de sortir de la presó, i que s’aixequés el secret de sumari, s’han conegut més detalls sobre la investigació sobre Eduardo Zaplana. La Unitat Central Operativa (UCO) de la Guàrdia Civil revela en un informe al Jutjat d’Instrucció número 8 de València sobre el cas Erial, en el qual està imputat l’ex-president de la Generalitat Valenciana, que es desconeix la destinació de part dels fons provinents dels concursos de les llicències ITV i el Pla Eòlic Valencià –3,5 milions–, però apunta a la possibilitat que aquest capital haguera sigut transferit de Luxemburg a dues societats de l’Uruguai, relacionades amb tres suposats testaferros. Un d’ells, Fernando Belhot, va participar juntament amb l’ex-president valencià i el de la Comunitat de Madrid Ignacio González, –investigat en el cas Lezo– en un negoci de comercialització d’un producte de desinfecció d’aigües que intentaven efectuar. Belhot també està relacionat amb estructures de blanqueig de capitals d’un cas de corrupció política a Sud-amèrica, el cas ‘Ciccone’. Així consta en un informe de data 16 de febrer de 2018 de la UCO que explica, en primer lloc, l”operativa de compravenda de participacions’ entre empreses radicades a Luxemburg i Espanya a través de la qual ‘es podria haver efectuat de forma vetlada el pagament de comissions relacionades amb les adjudicacions de servei d’ITV i el Pla Eòlic de la Comunitat Valenciana’. Per a justificar la sortida de fons amb destinació a una societat ‘amb cert perfil ‘offshore”, es comprava primer participacions d’una mercantil establida a València, Inversions Imison, vinculada igualment a Sedesa i la família Cotino. ‘Resulta que es compren les mateixes participacions que quatre anys abans havia venut la mateixa Sedesa a Imison Internacional, però abonant-se per elles una quantia extraordinària’, assenyala. Segons la Guàrdia Civil, la societat luxemburguesa es va utilitzar com a ‘vehicle corporatiu’ per a ‘canalitzar fons que presumptament van tenir per objecte el pagament de comissions pactades en ocasió de determinades adjudicacions públiques’. En total, els investigadors assenyalen que entre els anys 2005 i 2006 el grup Sedesa va transferir 6,4 milions a la societat Imison Internacional. La mateixa operativa es va seguir, suposadament, amb les comissions il·lícites que van anar a parar a les mans del que fóra director de gabinet de Zaplana, Juan Francisco García. Els investigadors indiquen en l’informe que García estava relacionat amb una sèrie d’entrades de divises en territori nacional en 2012 i 2013, procedents de la societat Luxemburguesa Fenix Investments SA per 2.239.107 euros i, vinculades amb aquestes entrades de divises, apareix una declaració tributària especial, per la qual cosa “sembla ser que aquesta persona es va acollir a l’amnistia fiscal que es va desenvolupar a Espanya durant l’any 2012”. En relació a la resta dels diners expatriats a Luxemburg i que s’acumulava en la societat Imison Internacional, de la qual darrere estaria l’expresident Zaplana, la UCO assegura que “no s’han detectat de moment operacions de tornada i integració en béns del territori nacional” i xifra aquesta quantitat en 3,5 milions d’euros. Cap la possibilitat, destaca l’informe, “que la resta de fons investigats hagueren tingut la mateixa destinació i hagueren passat a l’esfera d’aquestes dos noves societats –radicades a l’Uruguai– Disfey SA i Misnely SA”, constituïdes al novembre de 2009 i que declaraven posseir un percentatge paritari de l’espanyola Medlevante, l’administrador únic de la qual era l’ex alt càrrec de Zaplana i presumpte testaferro Joaquín Barceló, que al seu torn fins al moment havia declarat posseir la luxemburguesa Imison Internacional. Zaplana, Barceló i l’exsecretari del consell d’administració de la CAM, Francisco Grau, van quedar la passada setmana en llibertat després que la magistrada bloquegés 6.330.000 euros que considera que tenien en dos comptes a Suïssa, fet que per a la instructora “minimitza” el risc de fugida. Aquestes societats apareixen relacionades als uruguaians Juan Francisco Mutio Cerdeiras i Daniel García Belhot, i aquest, al seu torn, a Washington Fernando Belhot Fierro, del que es coneixen relacions amb Eduardo Zaplana. Tots dos figuren en un mateix vol procedent de Londres i comparteixen el negoci de comercialització d’un producte de desinfecció d’aigües que intentaven efectuar al costat de l’expresident madrileny Ignacio González. La UCO subratlla que el perfil professional de Fernando Belhot “podria assemblar-se al de Beatriz García Paesa, advocada de serveis de decomís i estructures societàries a Luxemburg. “Indiciàriament cap la possibilitat que aquestes persones podrien obtenir empreses pantalla opaques i traslladar fons ocults en favor dels investigats”, afegeixen. A més, Fernando Belhot, vinculat amb la firma BGL Asesores Legales i Fiscales SRL, és posseïdor de relacions societàries en països com l’Uruguai, el Brasil, Panamà, Hondures i l’Iraq, mentre que Daniel García Belhot, pel que sembla assalariat i nebot de l’anterior, en llocs com l’Uruguai, Panamà i Argentina. Així mateix, BGL hauria actuat d’intermediària en una suposada operació de blanqueig de capitals juntament amb el despatx Mossack Fonseca, coneguda firma panamenya relacionada amb múltiples societats ‘offshore’, detallen els investigadors.

Summary: Zaplana va cobrar 10,5 milions d’euros pels concursos del pla eòlic i les llicències ITV


El conseller de Territori i Sostenibilitat, Damià Calvet, ha xifrat en trenta milions d’euros la inversió necessària per a reparar els danys provocats aquesta setmana pel temporal Glòria al Principat, en ports, carreteres, transport públic i el litoral. En una entrevista a RAC 1, Calvet ha dit que el govern continua avaluant els estralls i s’ha mostrat satisfet de la resposta que han donat els serveis d’emergències. ‘Abans de refer infrastructures, cal plantejar-se com fer-ho, mantenint l’activitat humana i econòmica, però potser en alguns casos caldrà fer-les diferent’, ha explicat. Calvet ha afegit que la meitat de la inversió que caldrà s’haurà de destinar als trams no urbans del litoral. ‘Aquest temporal ens ha de fer veure que la solució no són murs més gruixuts i alts, hem d’analitzar si cal replantejar-se algunes activitats, abans de dir que hem de tornar a deixar el litoral com era abans. En la reparació hi hem de posar criteris d’adaptació’, ha afegit. Respecte de la decisió del Tribunal Suprem espanyol contra el president de la Generalitat, Quim Torra, Calvet ha dit que cal defensar l’escó de Torra i ha dit que hi ha reunions permanents amb ERC: ‘Hem de trobar la manera de poder continuïtat a aquesta legislatura, sobretot pel nostre sistema democràtic: cap diputat pot deixar de ser-ho sense sentència ferma’, ha defensat. ‘Que impugnin el que considerin oportú, però en el nostre ordenament jurídic el President Torra continua sent diputat’, ha comentat sobre l’amenaça de querelles i impugnacions des de l’espanyolisme.

Summary: Calvet valora en trenta milions d’euros la reparació dels danys del temporal Glòria al Principat


Joan Estruch (1943) ha estat un dels grans sociòlegs, i mestre de sociòlegs, del país. Doctor en filosofia i lletres i catedràtic de sociologia, amb estudis de postgrau a Lovaina, ha estat durant quaranta anys mestre de milers d’alumnes de la Universitat Autònoma de Barcelona (de Xavier Sala Martín a David Fernàndez). Estruch és autor de llibres de referència, com ara Plegar de viure i l’Opus Dei i les seves paradoxes: un estudi sociològic. I és un dels grans experts en sociologia de la religió, com el seu mestre i amic Peter Berger, autor que ha traduït, com tants altres. Ara Estruch ha escrit les seves memòries, Crec recordar (Fragmenta), en què parla dels seus orígens protestants, del pas al catolicisme i dels anys llarguíssims a la universitat, institució que critica de dins estant. Estruch rep VilaWeb a l’àtic de somni que comparteix a Terrassa amb la seva dona, Heide, ‘la primera, i última, dona a qui he besat als llavis’, diu. —Expliqueu que deixeu el protestantisme pel fet de ser reclòs i tancat. —Era un món molt tancat i molt reclòs, sí. Quan critico això del protestantisme parlo del català i, en general, de l’espanyol. En absolut diria això del protestantisme anglès o alemany. De cap de les maneres. Probablement, si en comptes de viure a Barcelona hagués viscut a Londres ara fóra anglicà. I no m’hauria convertit al catolicisme. Però aquí era una minoria tancada, reclosa, oprimida, anticatòlica. Ferotgement. Per mi un dels arguments decisius, perquè tots els meus amics eren catòlics. —I als vostres pares no els va molestar que deixéssiu el protestantisme? —La meva mare ja havia mort, l’any 1968. I la meva dona i jo vam fer el pas entre el 1969 i el 1972. El meu fill Martí és batejat protestant, i la filla Mònica, catòlica. Entre tots dos és quan faig el pas. Per al meu pare va ser un disgust terrible. De tal manera que fins que no va morir no vaig parlar-ne obertament, d’aquest tema. Per no ferir-lo. —‘M’hauria agradat de conèixer-la més.’ —Ma mare. Sí, ma mare m’hauria agradat de conèixer-la més. Va morir massa jove. Jo tenia vint-i-quatre o vint-i-cinc anys. Converses serioses a fons, en vam tenir alguna, als darrers temps. Però no prou. —Després de passar per Lovaina, comenceu una carrera a la UAB de professor universitari. Heu tingut milers d’alumnes. I definiu el sistema del professorat a la Universitat de corrupte. Per què? —El sistema a la universitat és corrupte perquè, com deia un dels meus companys de departament, el primer que va guanyar oposicions, ‘ja tinc patent de cors’. I era exactament això: en el moment que eres funcionari podies posar-te a jeure perquè la teva plaça era segura, inamovible. Jo vaig arribar a la UAB embolicat des de Lovaina. Em van dir que el sistema seria raonable. Professors lligats per contractes renovables, però sempre que facis bé la feina. I al començament la UAB era efectivament una universitat de joves i contractats. Però el sistema es va anar menjant la universitat, i es van fer oposicions. —Us negueu a ser funcionari durant vint anys. Finalment no teniu cap més opció que presentar-vos. Què passa el dia de l’examen? —Que vaig voler explicar al tribunal per què al cap de vint anys de ser a l’Autònoma no m’havia presentat mai a oposicions. I vaig recórrer a explicar el ritu iniciàtic en una tribu d’Austràlia. L’anomenada cerimònia d’iniciació, els neòfits. En aquella cerimònia, els explicaven que els bruixots i esperits i sorolls que els aterrien de feia tant de temps no existien. No solament no existien sinó que ara ells, els neòfits, farien de bruixots amb les màscares i les pintures que els donarien. Era el cinisme de la revelació del no-res en canvi de l’accés a una parcel·la de poder. Els vaig dir que el joc de les oposicions era això. —Aproveu l’examen? —Em suspenen. Però un grup de professors de la facultat fan una carta al rector dient ‘no el despatxeu, renoveu-li el contracte’. I al cap d’un any i mig es van convocar noves oposicions. Aquesta vegada vaig ser discret i no vaig provocar el personal. I guanyo la plaça. La universitat és cada vegada més controlada per un grup de pedagogs que han liquidat la classe magistral. A la universitat tenim infantilització, massificació i burocratització. La universitat ha deixat de ser una instància crítica. Per mi això la definia, anys enrere. Ara el pensament crític és fora de qualsevol marc institucional, o en gent dins les institucions però nedant a contracorrent. —Què voleu dir amb això de la infantilització a la universitat? —Fa uns quinze anys que em vaig quedar de pedra en veient que, per primera vegada, a la cua per a matricular-se al setembre hi havia estudiants acompanyats dels seus pares. Em semblava increïble. Després, a les tutories, en compte de l’estudiant, em venia el pare, o la mare. Normalment sense l’estudiant. —Parlem de la vostra especialitat. Quina és la mirada del sociòleg? —La que combina els dos trets que caracteritzen la figura del Petit Príncep. Davant qualsevol fenomen, meravellar-se. Immediatament després, tenir la consciència que la realitat és camuflada, amagada darrere les aparences. Salvador Cardús, el millor alumne que he tingut, feia broma dient que a la Facultat de Ciències Polítiques i Socials es feien dues coses. A Polítiques aprenien a amagar la realitat. I a Sociologia, a desemmascarar-la. —Passem a la recerca. Heu escrit un llibre sobre l’Opus, prohibit per l’Opus. —Considerat ‘altament perillós’. Em sembla recordar que tenen els llibres dividits en quatre categories: llibres per a tothom, llibres amb els quals cal anar amb compte, llibres per als quals cal demanar permís i llibres per als quals cal demanar permís al prelat, el cap superior de l’Opus a Roma. El meu era en aquest grup. No sé quina vigència té aquesta divisió ni si la gent de l’Opus en fa cas o no. —Conclusió després de fer el llibre sobre l’Opus? —Que és un moviment difícil d’entendre si no és partint dels seus orígens a l’Espanya del franquisme més dur. Però, alhora, que d’una manera intel·ligent ha sabut anar evolucionat en el temps. Avui de cap de les maneres no es podria dir que sigui un dels moviments catòlics més carques. No. —No? —No. He conegut gent de l’Opus molt oberta, dialogant i fins i tot diria molt liberal. I això aquests darrers anys s’ha accentuat cada vegada més. —Us definiu com a deixeble de la secta bergeriana que existeix a Barcelona. Per què és tan important, el sociòleg Berger? —Berger és fonamental per a l’anàlisi que fa de les condicions de desenvolupament de la religió a les societats capitalistes modernes. La seva tesi és que la religió no desapareix. Es transforma. Les formes institucionalitzades de religió sí que desapareixen. Berger diu que en la mesura que una cosa et dóna sentit a la vida, allò és una religió. Sigui el consum o els esports. —Any 1994 als Estats Units. Acaben d’esclatar els avalots de Los Angeles. I un alumne demana: com és que s’han alçat? I Berger respon: aquesta no és la pregunta: la pregunta és per què no s’alcen cada dia. —Típic Berger. Modificar la pregunta. Capgirar la pregunta. Allò que ens sembla normal, només ho és perquè la gran majoria ho considera així. No perquè ho sigui. I des de la sociologia allò que cal explicar és la normalitat i no l’excepcionalitat. —I els catalans, per què no ens aixequem cada dia? Autocollamenta pròpia? —En part sí, perquè ens creiem el missatge de l’ordre que ens arriba del poder establert. En sociologia, com diu Berger, el món donat per descomptat pesa moltíssim damunt tots nosaltres. Hi ha una colla de realitats que no ens aturem a analitzar, sinó que les donem per descomptades. La constitució és una gran definidora de mons donats per descomptats, intocables. Coses que no es poden posar en qüestió. —Als Estats Units dieu que us van sorprendre coses, venint de l’esquerra. Per exemple? —Anar per Boston amb tramvia, asseure’t davant una noia jove, maca. Mirar-te-la. I que et sostingui la mirada i et somrigui. Això als Ferrocarrils Catalans és impensable. O desviarà la mirada, o se sentirà incòmoda o assetjada. Per mi va ser una sorpresa summament agradable. —Per què elles se senten més segures? —Perquè tenen el mascle ibèric lluny. —La primera persona que us diu la paraula ‘sociologia’. Pere Ribera. —Em va marcar moltíssim. Figura cabdal a la meva vida. Professor i tutor al Liceu Francès. Després va a Aula. És la persona que em marca a l’adolescència, i de prop, en tots els àmbits. És la persona que, a banda de fer-me classe i ser un model fent classe, m’ensenya a llegir el diari amb ulls crítics; escoltar música, descobrir Mozart. Va voler que el substituís com a director d’Aula. Però per mi hauria estat difícil ser director d’una escola amb aquest punt elitista. I, en segon lloc, i per mi decisiu, la proposta de Ribera –’sigues director d’Aula’– equival a dir: ‘Casa’t amb Aula.’ I jo ja era casat. —Animaríeu ningú a estudiar sociologia? —Solament en el cas que tingués aquella doble mirada que dèiem abans. I que fos capaç de sospitar del món donat per descomptat. Si no, no l’hi animaria. Per ser un buròcrata o un tecnòcrata més, que faci una altra cosa, però no cal que faci sociologia.

Summary: Joan Estruch: ‘El sistema de la universitat és corrupte’


Uns cossos fluorescents es mouen de manera feixuga. Intercanvien algunes paraules i després callen. El garatge del vaixell és un niu de foscor i tedi. ‘El Nisos Rodos –així s’anomena el ferri– té capacitat per a 750 vehicles. Fins ara hem aparcat dos camions carregats d’ouzo –un licor típic grec– i deu cotxes’, diu fastiguejat en Ianis, un treballador de la naviliera. Les seves paraules tindrien reverberació si no fos per la fressa del motor. ‘Les persones que embarquen no tenen res més que les motxilles que porten, afegeix. Els refugiats accedeixen al garatge per la mateixa rampa que els vehicles. Els més petits observen amb temor la foscor i els seus habitants florescents. ‘Tickets Athens?’, pregunta un treballador vestit amb una camisa blanca. Un cop comprova els bitllets guia els refugiats cap a unes escales: ‘Upstairs passenger zone.’ l’afirmació va acompanyada d’una indicació amb la mà ‘per als qui no entenen l’anglès’. Les escales són automàtiques i lentes. El sostre és l’única referència que tenen els refugiats quan remunten. Els petits, abans atemorits, s’enriolen i xisclen emocionats. Un jove de Bengasi –bressol de la revolució líbia contra Muammar al-Gaddafi– deixa que els raspalls deflectors de l’escala li acariciïn les sabates. ‘No crec que netegin massa, però em fan sentir important’, bromeja. L’escala desemboca en un rebedor emmoquetat que també té un taulell de recepció. Dos treballadors reclamen una altra vegada els bitllets. ‘Tickets! Tickets!’, criden. Semblen neguitosos, desbordats. Alguns refugiats menystenen aquest últim filtre i cerquen un lloc per a seure. Els treballadors renuncien a cridar-los l’atenció. ‘Ja se n’encarregarà un altre’, deuen pensar. El rebedor s’estreny en un passadís diàfan. Els finestrals, malgrat l’aureola de brutícia, brinden una panoràmica crepuscular del port de Mitilene. Rere els edificis de dues plantes sobresurt la cúpula neoclàssica de l’església de Therapon. Un grup de refugiades organitza espontàniament una guarderia en un àrea de repòs del passadís. Les criatures s’empaiten entre sofàs i motxilles. Una colla de dominicans s’acomoda a la zona de butaques. Xerren mentre un mòbil reprodueix la bachata de Romeo Santos: ‘Poner en juego tu cuerpo/ si te parece prudente/ esta propuesta indecente.’ En Zisis, un treballador, els escridassa i els fa fora. ‘Aquesta gent tenen bitllets per la zona comuna’, es defensa. —No s’hi pot encabir tothom, a la zona comuna. —Ho sé. —Totes aquestes butaques són buides… —D’això es tracta. —I la gent què? A la coberta? —Hi ha molt lloc a fora. Els dominicans marxen renegant. ‘Una aventura es más divertida si huele a peligro’, canta Santos. ‘Zona comuna’ és l’eufemisme que s’utilitza per no dir el bar. La sala és àmplia. L’espai central, no obstant, queda acaparat per l’ascensor que connecta l’aparcament amb els pisos superiors. La barra del bar presideix un dels fons. A primer cop d’ull s’hi veu una cafetera, una maquina enregistradora, una mostra de tes, una safata amb pastes, una nevera i una lleixa amb ampolles. Les butaques converteixen l’altre fons en una àrea restringida. Als laterals, com si fossin habitacions annexes, hi ha sofàs, televisors, taules i cadires. Els dominicans descansen en un dels sofàs. ‘El viatge serà etern. Si la tele no fos en grec me la miraria’, es plany en Henry. RTV –l’emissora pública– emet unes imatges del primer ministre Alexis Tsipras. Els ulls d’en Henry, gairebé tan foscos com la seva pell, es perden un instant a la pantalla: ‘Suposo que és un polític, aquest.’ Quan parla es passa la mà pel cabell rasurat. —On aneu tu i els teus amics? —Jo a Itàlia, ells a Espanya. —No teniu cap altra manera d’arribar a Europa? —Incomplim els requisits econòmics per optar a un visat europeu. No som garrepes com alguns turistes; nosaltres som pobres. Europa no vol pàries. —Turquia us posa traves? —No hem ni de visitar l’ambaixada. El visat es pot tramitar per internet i costa 20 dòlars. Llàstima que volar a Istambul sigui tan car (uns 1.000 euros). —Un vol amb escala? —Sí, a Frankfurt. Allà vaig intentar colar-me a Europa. —Com? —Vaig anar al control de passaports i vaig fer cua com un passatger qualsevol. Quan va ser el meu torn –els seus amics comencen a riure– li vaig dir al policia de duana que només volia sortir a fumar. —Què et va contestar? —Em va somriure i va dir ‘nein’… Ho havia de provar. No vol parlar de l’estada a Turquia ni de la travessa de l’Egeu. ‘Hi ha coses que és millor oblidar-les’, diu. Els seus amics s’acosten als finestrals mentre el vaixell es comença a moure. ‘Encara no sé què hi farem, a Atenes. La policia no ens deixarà acostar a la frontera i no ens queden diners per a pagar a més traficants’, comenta apesarat. Macedònia ha respost a l’èxode de refugiats amb una bunquerització progressiva. El primer pas va ser limitar l’accés al país segons procedència: només afganesos, iraquians i sirians. Aquestes tres nacionalitats –anomenades SIA– representen el 90% dels refugiats que van arribar a Grècia el 2015. El segon pas –destinat a impedir entrades il·legals– va ser imitar Hongria i alçar una tanca de cap a cap de la frontera. El darrer –encara en procés– és la construcció d’una altra tanca a pocs metres de l’antiga. Cartell a l’exterior del camp de refugiats de Gevgelija, Macedònia (foto: Oriol Bäbler) Eva Cossé, investigadora adjunta de Human Rights Watch, considera que ‘convertir Grècia en un magatzem –de refugiats– no és la solució de la crisis’. Magatzem o parany, segons es miri. ‘Falsificar els documents de registre és una altra manera d’esquivar els controls policials’, divaga en Henry. ‘Deixant de banda la qualitat de les còpies; és quelcom inútil per a nosaltres. Fins i tot un cec se n’adona que no som de Damasc o Kabul’, conclou. En Henry es torna a passar la mà pel cabell rasurat. S’ajunta amb els seus amics i contempla com el ferri salpa. El seu últim recurs, ‘abans de mendicar o ser expulsat’, és recórrer a la deportació voluntària que ofereix l’Organització Internacional per a les Migracions (OIM). La zona del bar està quasi buida. La majoria de refugiats observen les maniobres des de la coberta de bavor. Un mirador excel·lent: no hi ha cap edificació més alta a la ciutat. El sol corona un dels turons i després rellisca pendent avall. Mitilene, amb els fanals apagats, esdevé un reflex fred i grisenc del seu port. La partida del vaixell provoca un turment a les aigües manses. El deixant d’espuma i sediments ressegueix tot l’espigó i s’endinsa a l’Egeu. La policia demana els documents als refugiats restants al moll. Als indocumentats se’ls envia al camp de Mòria on se’ls registre. Els algerians, els marroquins i els tunisians són una excepció. Des del desembre se’ls nega el dret a registre. La policia, en cas d’identificar-ne un, el pot detenir i posteriorment deportar-lo. Refugiats al port de Mitilene després de la sortida d’un ferri (foto: Oriol Bäbler) Mitilene no tarda en fer-se fonedissa. Les ruïnes del castell, situades en un puig, són l’última referència que desapareix. El ferri navega amb cura per no entrar en aigües territorials turques. La costa de Lesbos és abrupta i verdosa. Els pins s’agafen de les branques per no caure al mar. Els refugiats, en solitari o en família, es fan selfies per immortalitzar el seu viatge al continent. Les ganyotes i el narcisisme obliguen a repetir unes quantes fotografies. Un pare afganès i la seva filla escodrinyen el cel cercant un aguilot. Els seus ulls ametllats –característics de l’ètnia hazara– s’esbatanen quan l’ocell sobrevola la coberta. La nena assenyala l’aguilot per assegurar-se que el seu pare el veu. Pare i filla buscant un aguilot a la coberta del ferri (foto: Oriol Bäbler) L’Egeu escup una brisa gèlida amb regust salat. Els rostres s’amaguen amb bufandes i caputxes. El fred és un enemic sigil·lós; metòdic. El poeta Giorgis Seferis podria haver dedicat els següents versos als refugiats en comptes dels argonautes: ‘Eran buenos muchachos los compañeros, no se quejaban ni de fatiga ni de sed ni de frío, tenían el temple de los árboles y las olas que aceptan los vientos y la lluvia, aceptan la noche y el sol sin mudar en el cambio’ El temple, com tota resistència, té els seus límits. Dues dones i una criatura van morir d’hipotèrmia, el passat 20 de gener, mentre creuaven l’estret que separa Lesbos de Turquia. L’hivern… En Qamar s’encén un cigarret i es recolza a la barana de la coberta. És de Mandi Bahauddin, una ciutat al nord del Panjab pakistanès. La brisa li sacseja les puntes de la bufanda que li embolica parcialment del cap. ‘El tabac és com una petita estufa’, afirma. Quan n’aspira el fum arronsa les espatlles. — No tens fred? — Molt. — I per què no entres a dins en comptes de fumar? — No puc. — Què vols dir? — Un noi –treballador de la naviliera– m’ha dit que haig de passar la nit aquí fora. — Per què? — Perquè viatjo sol; sense família. — No et deixaran entrar fins que amarrem al Pireu? — Puc entrar, però no m’hi deixen dormir. — I et quedes a fora? — Sí, a la coberta hi ha poques cadires i jo en tinc una. Si entro me la prendran i hauré de dormir al terra. En Qamar fent una pipada de la seva ‘petita estufa’ (foto: Oriol Bäbler) El racó de la coberta on els refugiats han de passar la nit sembla la terrassa d’una guingueta de platja. Les taules i les cadires són de plàstic i de colors estridents. El sostre, ple de brutícia, podria servir per cobrir un celobert. No hi ha parets ni cap mena d’aïllament pel fred. Un nen iraquià es repenja de la barana per mirar la tela blava amanyogada que envolta el ferri. Un mar que properament patrullaran els bucs de l’OTAN. El secretari general de l’aliança, Jens Stoltenberg, ho defineix com una intervenció per ‘combatre el tràfic d’humans’. Els vaixells faran treballs de ‘reconeixement, monitoratge i vigilància dels creuaments il·legals’. De cap manera, segons Stoltenberg, s’aturaran o es retornaran refugiats. No obstant, en cas de participar en una operació de salvament, els bucs portaran a les persones rescatades de nou a Turquia. El perfil de Lesbos se sobreposa a la costa turca. És difícil distingir quins turons són europeus i quins són asiàtics. La llum passa del fulgor rogenc a un to violaci i derrotista. ‘Jamal!’, crida una dona amb vel. El nen deixa la barana i córre cap a la seva mare. Després els dos es resguarden a l’interior del ferri. La nit ho fa desaparèixer tot. En Jamal amb la mirada perduda a l’Egeu (foto: Oriol Bäbler) La zona del bar és molt més caòtica que abans. Els empleats de la barra no donen abast. Les peticions de te són infinites. Els vasos vaporosos i les bossetes d’infusió són presents a totes les taules. La paraula te –pronunciada ‘xai’ – és una mena d’esperanto pels refugiats. Tots, o gairebé tots, la comparteixen amb petits matisos de vocalització. Difereixen, però, en la manera de preparar-lo. Ningú reclama més ‘sukkar’ –sucre en àrab– que el sirians. Als lavabos hi ha un vaivé constant de gent. Els refugiats aprofiten les diverses piques per rentar-se, sobretot el cabell. Alguns s’emmirallen i, com si fos part d’un ritual, es pentinen amb precisió mil·limètrica. En Salim és jove i menys primmirat. Ell s’eixuga i s’esbulla el cabell amb l’assecador de les mans. És d’Alep, la capital econòmica de Síria. ‘Era una joia, una meravella de ciutat. Ara… no la reconec. Les bombes de barril l’han desfigurada’, comenta entristit. Aquestes mateixes bombes –llençades per l’exèrcit d’al-Àssad– li han matat la família d’un cosí. ‘Sentir la mort de tan a prop és el que m’ha fet fugir’, explica. L’exèrcit sirià, amb el suport aeri de Rússia, està portant a terme una ofensiva –des de l’1 de febrer– al nord d’Alep. L’objectiu és assetjar les zones rebels i recuperar-ne el control. Els soldats d’al-Àssad han aconseguit tallar la principal ruta d’avituallament de la ciutat: la carretera que uneix Alep amb Turquia. L’ofensiva, de moment, ha matat a més de 500 persones i ha empès cap a la frontera a uns 30.000 desplaçats. Ahmed Davutoglu, primer ministre turc, ha manifestat que ‘ajudarem als nostres germans d’Alep’. La frontera, no obstant, segueix tancada; impenetrable. — Salim creus que s’acabarà la guerra? — Ho desitjo des del primer dia, però no ho crec. — Per què? — Hi ha masses interessos, massa hipocresia. Els altaveus anuncien que el ferri està a punt d’entrar al port de Quios. La terra del compositor Mikis Theodorakis. Pels finestrals es veuen cases baixes amb tendals. Els carrers estan tranquils i la llum dels fanals acoloreix de taronja les façanes. Quios és la segona illa grega amb més desembarcaments. Al 2015 hi van arribar 120556 refugiats. Itàlia sencera –el país més afectat després de Grècia– en va rebre 153842. Els empleats de la naviliera eviten que els refugiats que acaben d’embarcar s’acomodin a les butaques. Es profereixen crits de ‘Go! Not here!’ i es realitzen diversos gestos amenaçadors. Cap treballador pronuncia la paraula ‘please’. Alguns refugiats s’asseuen al terra per la manca de cadires. Un grup de refugiats seient a terra per falta d’espai (foto: Raül Torras) Alguns passatgers regulars, arrossegant maletes de rodes, creuen amb rapidesa la sala per anar a les seves cabines. El vaixell salpa cap a la pròxima parada: Samos. Els refugiats s’organitzen en torns de 20 minuts per carregar els mòbils. És indiferent si els endolls estan al lavabo, darrera d’un televisor, al replà de l’escala o pengen del sostre; estan tots ocupats. Alguns telèfons fan autèntics equilibris per mantenir-se connectats a la corrent. Els vasos de ‘xai’ amenitzen converses –el xivarri és considerable– o acompanyen sopars frugals. Una nena afganesa pinta dibuixos mentre els seus pares estudien les pròximes etapes de la ruta. Prenen notes en una llibreta i calculen les despeses de cada pas. Els refugiats de la coberta reben permís per passar la nit a l’interior. Caminen lentament i tenen els ulls humits. La tos els fa trontollar com a fulles. Els que no disposaven de mantes per escalfar-se s’han hagut de posar tota la roba que tenien. El terra de la sala i els passadissos es converteix en un laberint de cossos, mantes i equipatges diversos. És mitjanit i la son comença a estirar parpelles. Els altaveus anuncien l’arribada a Samos. El port té una boira espessa nuada als norais. L’any passat van desembarcar en aquesta illa un total de 104360 refugiats; un 63% més dels que ho van fer a Espanya durant l’anomenada ‘crisis de los cayucos’ (2006). La parada és fugaç. El ferri marxa cap al Pireu amb 1600 passatgers. Els empleats relaxen el control sobre les butaques, especialment si les ocupen famílies. El bar serveix els últims vasos de ‘xai’ abans de tancar. El silenci conquereix cada racó del vaixell. Els pocs que continuen desperts, llegint o jugant amb el mòbil, respecten la calma. Refugiats dormint al terra amb només unes mantes (foto: Raül Torras) Els televisors emeten en mute un episodi de CSI Las Vegas. Un noi iranià, assegut en una butaca, intenta desxifrar els diàlegs. Escruta els llavis dels actors i s’imagina que pronuncien algunes paraules del seu anglès limitat. Se succeeixen les escenes i al final el noi desisteix. Arrufa el nas i diu ‘no Grissom –nom d’un antic protagonista–, don’t like’. Dormir li serà més útil. Encara queden unes hores per albirar el Pireu; l’entrada al continent. Primera part del reportatge: Exili al continent: cicatrius al port de Mitilene

Summary: Exili al continent: el vaixell de les butaques prohibides


El batlle de Fonollosa, Eloi Hernàndez, ha de passar demà pel jutjat de Manresa, acusat d’haver desobeït la Guàrdia Civil quan es va produir l’assalt a l’ajuntament l’1 d’octubre passat. Hernàndez va presentar una denúncia per les destrosses i els danys físics i materials causats per aquella actuació violenta del cos espanyol militar. Tot i això, sense haver resolt encara aquella denúncia, la justícia va decidir d’actuar contra ell, contra Jordi Pesarrodona, regidor de Cultura de Sant Joan de Vilatorrada, i contra Joan Badia, batlle de Callús. La Guàrdia Civil va atacar aquests tres pobles per evitar el referèndum d’independència tal com explicava aquesta crònica. El batlle de Fonollosa va enregistrar un missatge de veu que es va escampar ràpidament aquell dia (la podeu escoltar ací). Parlem amb Hernàndez per conèixer què va passar llavors, quines n’han estat les conseqüències i com pot acabar tot plegat. —Hi ha cap novetat a la instrucció de la causa d’ençà que van anar a declarar Joan Badia i Jordi Pesarrodona? —En relació al meu cas, que jo sàpiga, no. En el cas de Fonollosa, han encausat una nova persona. Ara han encausat el noi que la policia va emmanillar al mig de la plaça durant la intervenció. Ell va presentar una denúncia i li ha passat el mateix que al meu cas. Han girat la seva denúncia com un mitjó i ara és ell qui és acusat. No sé si el delicte que diuen que va cometre és atac a l’autoritat o alguna cosa així. L’acusen d’haver oposat resistència o d’haver fet alguna mena d’acte contra els agents. —Us sembla que és un protocol que han establert, aquest d’acusar qui presenti denúncies? —Tot sembla indicar que sí. I tot sembla indicar també que cerquen crear una realitat paral·lela d’allò que va passar al nostre poble. Volen fer creure que la gent va actuar amb alguna mena de violència contra el cos policíac. I així volen justificar la seva actuació completament desproporcionada. Això es pot veure en l’atestat, que parla de barricades a l’entrada del poble. Diu que hi havia uns nens que feien vigilància per si venia la policia. I diu que això ho van veure els Mossos d’Esquadra, que reien en complicitat. També aporten un informe mèdic d’un tinent coronel metge per un agent antiavalots que suposadament va rebre assistència mèdica al cap de dos dies per cops a les cames… En fi, és sorprenent. Intenten plantejar una situació que dista bastant de la percepció que tenim nosaltres del que va passar en realitat al nostre poble. —Hi ha el testimoni dels dos guàrdies civils que van declarar al jutjat i que diuen que van trobar ‘resistència pacífica’… —Sí, van explicar que es van trobar una actitud festiva i pacífica. Des del meu punt de vista, aquesta descripció és la que més s’ajusta a la realitat del que hi havia el dia 1 aquí a Fonollosa. —Tanmateix, aquests dos guàrdies civils no recordaven gens la seva actuació violenta… —Exactament, diuen que no ho van veure, que no ho recorden i que es dedicaven a unes altres tasques. Suposo que es refereixen a la tasca de trinxar la porta de l’ajuntament per aconseguir una urna que ja tenien perquè l’havien trobat prèviament a un altre lloc. —A Fonollosa es va poder detectar la presència d’una infiltrada que anava informant la Guàrdia Civil des de dins… —Ho hem pogut verificar amb la informació de les actuacions de la Guàrdia Civil que se’ns ha fet arribar des del jutjat. Ens permet veure que tot plegat va ser una gran actuació ben planificada i maquinada prèviament. En aquesta informació es relata com una hora abans van arribar a Fonollosa dos agents de paisà de la unitat d’informació. Són els qui informen d’aquesta suposada barricada, dels nens que suposadament fan tasques de vigilància… I relaten tot el que va passar abans de l’arribada dels uniformats. Quan va arribar l’exèrcit d’antiavalots, aquests dos agents van continuar fent-se passar per veïns del poble. I expliquen com van ser ells qui van indicar als antiavalots on era l’urna. I un cop van ser descoberts per la gent del poble, van decidir d’evacuar-los juntament amb l’exèrcit d’uniformats. Totes les suposicions que nosaltres vam fer de la seva actuació aquell matí, ara queden confirmades per la informació aportada per ells mateixos al jutjat. —No eren veïns del poble ni de la zona… —No. Eren agents de la unitat d’informació de la Guàrdia Civil. —I no els vau detectar, essent un poble petit? —Són aquelles coses del moment… Fonollosa és un poble petit. És d’aquells pobles que quan hi ha un foraster, tothom el detecta. Aquell dia, els nervis, l’emoció, la tensió… tot era tan a flor de pell que no vam ser capaços de veure una cosa tan lògica com aquesta. Per exemple, aquesta noia que anava de paisà, l’havia de tenir realment enganxada a la meva persona, perquè en els atestats hi ha fotografies meves fetes de molt a prop. Fins i tot, relata alguna suposada declaració que ells apunten que vaig fer durant la jornada… Realment, la seva presència era molt propera. Però no ens en vam adonar fins que va passar tot. —Heu arribat a alguna conclusió que expliqui per què van triar aquests pobles petits per acarnissar-se? —D’entrada, penso que, a una actuació tan irracional, no li podem cercar un argument racional per justificar-la. Jo crec que allò que van fer va ser triar llocs indefensos on podien transmetre la sensació de vulnerabilitat i por. Volien que la seva actuació fos vista com a brutal i que arribés a tot arreu de manera immediata. Volien enviar un missatge per generar una situació de por. Volien que la gent s’espantés i no anés a votar. Era una manera de desactivar el referèndum. Ben just el contrari del que va acabar succeint. Si li hem de cercar alguna explicació, és aquesta. La resta, crec que són casualitats. No sé per què van triar Fonollosa. Allò que és evident és que no van trobar aquest poble de pas. Van venir expressament, van girar i se’n van tornar per la mateixa carretera per on havien vingut. —El testimoni dels guàrdies civils deixava clar que dos dies abans s’havien fet reunions de preparació amb un tinent coronel… —Exacte. Era premeditat. I ben planificat. La unitat d’informació… i la coordinació… Tot era molt previst. No sé si algun dia arribarem a saber els motius o el criteri pel qual van triar uns pobles i uns col·legis determinats. Ara mateix tampoc no ens serveix ni ens consolaria de res perquè el mal ja està fet. No n’esperem res. —Què penseu d’aquest mecanisme de convertir la víctima en el botxí? Quines conseqüències creieu que tindrà? —Hem d’englobar el nostre cas en l’estratègia que es fa a tot el país. S’agafen unes persones i se’ls converteix en víctimes. I jo afegeixo: en víctimes exemplars de la repressió. Tancant-los a la presó o inhabilitant-los. Penso que és una d’aquestes estratègies. És cert que es fa difícil de pensar que pretenguin inhabilitar nou-cents batlles. Però sí que en poden agafar vint o trenta com a caps de turc. Que serveixin de demostració d’allò que pot passar als qui no es porten bé. Amb la idea de fer-los un càstig exemplar. El nostre cas pot ser una manera d’escarmentar. Estic molt tranquil. Què busquen? Inhabilitar-nos? Aquesta és la pena que ens poden aplicar per aquesta mena de delicte completament fals que m’imputen. Jo no vaig fer res més que mirar de salvaguardar la seguretat de la gent del meu poble i no impedir que es fes el referèndum com un exercici de llibertat d’expressió. Tinc la consciència molt i molt tranquil·la. —Molta gent recorda aquell enregistrament de veu que vau fer just després de l’atac de la Guàrdia Civil. Quines han estat les conseqüències físiques, materials i psíquiques d’aquell atac? —Els ferits van ser lleus majoritàriament. Al cap d’una setmana ja s’havien recuperat. Sí que una senyora de 80 anys a qui van trencar el radi ha hagut d’anar a rehabilitació. El braç no li ha quedat com el tenia i li fa mal segons el gest que fa. Per una banda hi ha el mal físic, però per una altra banda hi ha el mal psicològic i moral, que no ens el traurà, si no mai, en molt de temps. Jo mateix, quan veig les imatges de l’1 d’octubre, se’m remou l’estómac. És terrible recordar tot allò que va passar. Jo encara no m’ho acabo de creure. —Teniu el temor que tota aquella resistència i dignitat quedi malbaratada políticament al cap dels mesos? —La situació actual és extremadament complicada. Però jo estic convençut que per damunt de tot hi ha la dignitat i el coratge de la ciutadania tal com es va demostrar l’1 d’octubre. I estic convençut que aquest coratge i dignitat seran ben representats pels nostres polítics. No queda cap més opció que arribar a un acord per representar amb dignitat allò que s’ha fet i fer avançar el país amb el projecte majoritari i constructiu. Tinc confiança amb aquest caràcter dels catalans. A vegades ens fem patir una mica més del compte. Som una mica masoquistes. Jo també hi pateixo molt aquestes setmanes. Estem fent patir massa la ciutadania. Em sap greu. Però estic convençut que tan sols pot sortir bé.

Summary: Eloi Hernàndez (Fonollosa): ‘L’atestat de la Guàrdia Civil parla de barricades, nens fent vigilància i mossos amb somriure còmplice’


La fiscalia espanyola veu indicis de discriminació però no pas de delicte en la petició d’informació que va fer Vox a les Corts sobre les persones que imparteixen cursos per a donar visibilitat a la realitat LGTBI. El 4 de juliol, la mesa de les Corts va traslladar aquesta petició a la fiscalia per saber-ne el criteri abans de començar cap tràmit. Ara la fiscalia conclou que la petició de Vox no presenta indicis de cap fet delictiu. Tanmateix, com que es refereix exclusivament al col·lectiu LGTBI, interpreta que se’n podria derivar alguna una forma de discriminació. En aquest sentit, diu que la petició de Vox podria comportar la revelació de l’orientació i la identitat sexuals dels afectats, cosa que comportaria una intromissió en la intimitat, en els termes de la Llei orgànica 3/2018, de 5 de desembre, de protecció de dades personals i garantia de drets digitals. Un cop sabut el criteri de la fiscalia, el president Enric Morera proposarà a la mesa de les Corts de tramitar la petició, adjuntant-ne el document del ministeri públic espanyol perquè es tingui en compte a l’hora de donar la resposta, i no incórrer en els supòsits de discriminació i revelació de dades íntimes de les quals alerta la fiscalia.

Summary: La fiscalia no veu delicte d’odi en la consulta de Vox a les Corts sobre el col·lectiu LGTBI


Jordi Puig va ser un dels independentistes més actius durant els anys vuitanta. Arran de la seva militància va estar empresonat durant 1.663 dies, és a dir, quatre anys i mig. Va ser condemnat per un tribunal militar a vuit anys de presó dictada per l’assalt frustrat a la caserna de Berga, que va ser atribuït a ETA político-militar. Va sortir en llibertat condicional el 1985. Molts anys més tard, el Tribunal Europeu dels Drets Humans va condemnar l’estat espanyol per no haver-li respectat la presumpció d’innocència. Ara, amb els independentistes a la presó, Puig ha sentit la necessitat de fer algun gest, ‘alguna cosa en positiu’, com diu ell. Arran de les vagues de fam de Sànchez, Turull, Rull i Forn, va decidir de fer la volta als Països Catalans, un trajecte que preveu de culminar d’ací a dos mesos i mig a Catalunya Nord. Ho fa amb cadira de rodes, rodant pels vorals de la carretera i explicant-ho al compte de Twitter @Cami_Republica. A Puig li van haver d’amputar les dues cames perquè el 21 de març de 1990 li esclatà un artefacte que manipulava al costat dels jutjats de Santa Coloma de Farners, cinc anys després d’haver estat posat en llibertat condicional en la condemna per l’assalt a la caserna de Berga. —Vàreu sortir de Cas Concos des Cavaller, a Felanitx, el 19 de desembre. Com heu arribat al Campello? —D’ençà que vaig començar, he fet set etapes per Mallorca; dues per Menorca; dues a Eivissa; d’allà vaig saltar a Dénia (Marina Alta) amb el ferri; després he anat baixant fins a Alacant, on arribaré avui i demà arribaré a Crevillent (Baix Vinalopó), que serà el punt més meridional dels Països Catalans on estaré en aquest trajecte. A partir d’aquí aniré pujant per l’interior fins a Xàtiva; d’allà passaré a Dénia; i després pujaré per la costa. —Fins a Catalunya Nord? —Sí, la idea és arribar fins a Salses (Rosselló). En total trigaré uns tres mesos. —Aquest cap de setmana hi va estar el conseller Lluís Puig. —Precisament ho he llegit avui, perquè entre l’esforç, alimentar-me i descansar no puc seguir bé l’actualitat. Però crec que va ser un acte de valentia. Sabia que corria perill. Crec que són actes molt necessaris. A vegades surten malament, però el poble els necessita. —Els vostres desplaçaments no deuen ser fàcils. Al lateral de les carreteres, a vegades, gairebé no hi ha espai. —Haig d’esquivar algun camió que ve de cara. Algun ensurt sempre hi és. Però vaja, la vida és un risc. I tenim gent a la presó i a l’exili, de manera que tampoc no és gaire espectacular. —Dieu que ho feu perquè sentíeu la necessitat de fer alguna cosa. Per què una acció com aquesta? —El detonant va ser la vaga de fam dels presos. Vivint a Mallorca, què pots fer per ells? Assistir a algun sopar groc, o anar a Palma, a la plaça de Cort, ajuntar-te amb el grup de gent que, plogui o nevi, canta pels presos. I això està molt bé, s’ha de fer. Però quan veig que fan vaga de fam, em dic a mi mateix que haig de fer alguna cosa en positiu. Deixar de criticar els polítics perquè han fet això o allò, o perquè no han fet o han deixat de fer. Escolta, és igual, tothom ha fet el que ha pogut, i nosaltres què fem? Va ser la meva reflexió, i no podia estar-me més al sofà. Havia de fer alguna cosa. I se’m va ocórrer això. —Exactament què cerqueu? Interpel·lar més gent, fer reflexionar, un ressò mediàtic? —Moltes coses, cerco. Primer de tot, solidaritzar-me amb la nostra gent que sofreix la repressió. I no em refereixo tan sols a presos o exiliats, sinó també a centenars de persones que per haver volgut lluitar pel país tenen embargaments, estan processats o han de pagar multes. Per una altra banda, i que per mi és molt important, vull reivindicar que la nació va molt més enllà de les quatre províncies. Per mi els Països Catalans no són un mapa ni un concepte ideològic, sinó un mapa de gent, de cares, de persones que fa quaranta anys que conec i que he conegut ara. I vull reivindicar que el Principat no oblidi les Balears ni el País Valencià. Hi som i hi som des de fa molt temps, aguantant i lluitant en unes condicions duríssimes. Vull reivindicar tots aquesta gent. —Què us diu aquesta gent quan passeu per la seva terra i els expliqueu què feu? —Sobretot, molt agraïment. Crec que pensen: ‘Ens teniu en compte.’ I m’agrada perquè són gent abnegada, no tan sols els joves, també els grans, perquè fa tota una vida que lluiten. —Vàreu estar cinc anys a la presó als anys vuitanta. Trenta anys després hi ha presos polítics. Com ho observeu? —Sense sorpresa, perquè dissortadament els qui hem conegut el ventre de la bèstia, sabem de què és capaç. I és clar, els presos i els exiliats del govern van proclamar la independència. Va ser un acte democràtic, simplement van fer allò que el poble els havia manat que fessin. I quan l’exercici de la democràcia et porta a la presó, s’ha de fer alguna cosa. Això no pot interpel·lar els independentistes i prou, també tots els demòcrates. I que se senti insultat qui s’hagi de sentir insultat, però qui no se sent interpel·lat per aquesta injustícia tan gran no és demòcrata. Una altra cosa és que pugui estar d’acord amb els objectius o no, però que l’exercici de la democràcia et porti a la presó ha d’interpel·lar tothom. —Al final, la vostra condemna, us la va anul·lar Estrasburg, oi? —A mi em van fer un consell de guerra, el Tribunal Suprem de Justícia Militar va confirmar la condemna, el Tribunal Constitucional la va confirmar i va ser el Tribunal Europeu dels Drets Humans d’Estrasburg que va sentenciar que m’havien vulnerat la presumpció d’innocència. És clar, és que em van detenir el 1980 i el consell de guerra no va ser fins el 1984. Vaig estar quatre anys i mig en llibertat provisional. I la sentència d’Estrasburg no va arribar fins al 2005, vint anys més tard. Ho dic perquè molta gent ara confia en Estrasburg. No tardaran tant, però vaja, no serà immediat. —No hi teniu esperança, en Estrasburg? —Gens d’esperança, perquè Estrasburg condemnarà l’estat espanyol per haver fet malament el procediment i no haver actuat d’acord ambla llei, però el mal ja serà fet i l’única reparació que rebran els presos serà econòmica. I ja està. Ara, els anys de presó no els els llevarà ningú i l’escapçament dels dirigents independentistes no ens el resoldrà Estrasburg. Jo no hi confiaria, en Estrasburg; crec que serien bojos si hi dipositessin esperances. —Sou un independentista de tota la vida. Com creieu que reacciona la població a la repressió? —Jo no sóc en Xirinacs, jo només aporto el meu granet de sorra, perquè vull aportar alguna cosa en positiu. Crec que ho necessitem. No hem d’esperar que ens diguin des de dalt què hem de fer: que cadascú faci tant com pugui per empènyer. I veig un poble absolutament mobilitzat, decidit a persistir i disposat a no renunciar a res. La república ja ha estat proclamada. Falta fer-la efectiva, però s’ha proclamat. És un pas de gegant. I crec que la gent no està disposada a tirar enrere.

Summary: Jordi Puig: ‘Qui no se sent interpel·lat per aquesta injustícia tan gran no és demòcrata’


Ingredients: (per quatre persones) un llobarro d’un quilo i tres-cents grams, sencer, net i escatat 4 patates grosses 2 cebes 2 grans d’all 2 braquetes de julivert 1 gotet de vi blanc el suc de de mitja llimona 1 gotet de fumet o d’aigua 1 culleradeta de pebre vermell oli, sal 8 ó 10 tomàquets Cherry per adornar Elaboració: Agafem una safata que pugui anar al forn. Hi posem tres o quatre cullerades d’oli. A sobre hi posem les patates sense pell, a rodanxes fines. A sobre hi posem la ceba també fina, tallada a juliana. Ho salpebrem. Posem la safata al forn ja calent. Deu minuts després hi afegim el gotet de vi blanc. I cinc minuts després ja hi podem posar el peix. Per sobre li posem el suc de mitja llimona. El salpebrem. Hi afegim un got d’aigua. El deixem coure un quart d’hora (fins que el peix sigui fet). Posem els tomàquets Cherry pel voltant de la safata, l’all i julivert picat per sobre el peix i una culleradeta de pebre vermell. Ho deixem cinc minuts més al forn i ja estarà llest per servir. El llobarro emplatat.

Summary: Llobarro al forn amb patates panadera


Almenys 22 persones han mort pel naufragi d’una embarcació amb més de cent persones que cobria la ruta entre l’illa d’Itaparica i la ciutat de Salvador de Bahia, segons un primer balanç del Districte Naval de la zona. Efectius de diferents cossos de seguretat s’han sumat a les operacions de cerca, en les quals també han participat inicialment embarcacions privades. Aquests equips han rescatat de moment 21 persones amb vida i cerquen diverses desenes més que estarien desaparegudes, segons informa Agencia Brasil. El governador de l’estat de Bahia, Rui Costa, ha decretat tres dies de dol oficial com per la tragèdia. L’alcalde de Salvador, Antonio Carlos Magalhaes Net, ha expressat la seva ‘solidaritat’ a les víctimes i els seus familiars i ha confirmat que ‘tots els òrgans’ s’han activat tant per a les operacions de cerca com per a l’assistència als supervivents.

Summary: Almenys 22 morts per un naufragi a Salvador de Bahia, al Brasil


La vida de Robert Manrique va fer un tomb el 19 de juny de 1987, quan va esclatar una bomba a l’Hipercor on ell treballava. Allò el va canviar per sempre més. De llavors ençà ha dedicat la vida a ajudar les víctimes del terrorisme. El 17 d’agost del 2017 no en va ser una excepció, i en saber la notícia va agafar el cotxe i cap a Barcelona. D’entrada va semblar que era tot controlat i que poca cosa hi podien fer. Se’n va alegrar, volia dir que tota la feina feta havia servit per a alguna cosa. Però els mesos següents s’adonaria que tot no havia anat com es venia i que, una vegada més, les víctimes se sentien desateses. No va poder-se estar aturat i amb més experts va fundar la Unitat d’Atenció i Valoració d’Afectats per Terrorisme (UAVAT), dedicada als afectats pels atemptats del 17-A. Parlem amb calma de la situació actual de les víctimes, just quan fa dos anys dels atemptats. —Dos anys després de l’atemptat, hi ha més dubtes que respostes? —Dos anys després, ha crescut el nombre de víctimes que es pregunten coses i de les qui voldrien saber què va passar realment. Volen saber si hi va haver alguna errada, negligència o mal funcionament dels cossos de seguretat de l’estat. De les més de dues-centes víctimes amb qui hem parlat des de la Unitat d’Atenció i Valoració d’Afectats per Terrorisme (UAVAT), cap no ens ha dit que no s’hagués d’investigar. Al contrari, tothom vol saber què va passar. Sobretot, amb la idea que no torni a passar. —D’ençà de les publicacions de Público, aquesta necessitat de saber què va passar ha anat creixent? —Si, però és veritat que els dubtes en la majoria de víctimes van començar a aparèixer abans. Quan ens arriba la interlocutòria de processaments, el mes d’octubre de l’any passat. La vam començar a revisar dia per dia i hora per hora i vam descobrir-hi coses que no ens havien explicat. Des d’aleshores, la gent té dubtes i vol que els els aclareixin. Evidentment, amb les publicacions de Público, les preguntes han crescut. Però més que fer aparèixer els dubtes, les coses que s’han publicat han confirmat allò que molta gent pensava: que tot plegat s’havia d’investigar. Javier Martínez: ‘Voldria que l’estat fos condemnat, si més no pels errors que hi va haver’ —Quan van començar a aparèixer els dubtes?—El punt clau va ser quan el ministeri fiscal va dir que els fets d’Alcanar no eren un atemptat. Llavors, moltes de les víctimes de la Rambla i Cambrils es van demanar: si el seu cas no és un atemptat, el que ens va passar a nosaltres sí? Què passarà amb nosaltres? Alcanar quedarà a part de la nostra investigació? —Ara que parleu de l’explosió d’Alcanar. És una de les qüestions que queden pendents. Els ferits d’aquella explosió no són considerats víctimes d’un atemptat. —Segons la interlocutòria de processament de l’Audiència Nacional, és a dir, el Ministeri de Justícia, hi va haver vint-i-nou ferits, a Alcanar: onze mossos d’esquadra, dos bombers i setze veïns. I cal recordar que amb l’explosió van rebentar tots els xalets del voltant. L’ona expansiva va ser brutal. No entenen per què el ministeri fiscal diu que allò que va passar a Alcanar no es considera un atemptat terrorista, sinó una explosió fortuïta. Home! Hi ha víctimes de l’explosió, i l’explosió va ser causada per uns terroristes. —Suposo que aquests dies les víctimes es deuen demanar constantment si l’atemptat es podria haver evitat. —Evidentment. La gent es demana: si s’hagués evitat, com a mínim, la constitució d’aquest escamot terrorista, hi hauria hagut aquest atemptat? S’hauria pogut evitar? I en definitiva, és això que s’hauria d’investigar. De fet, ningú no diu que l’atemptat sigui una conspiració… Les víctimes demanen que s’investigui què ha passat, perquè si va haver-hi un error, no es torni a cometre. —Si existís aquest error, l’estat espanyol en seria responsable? —Amb tota la història de terrorisme d’Espanya, l’únic atemptat en què l’estat ha estat condemnat com a responsable civil subsidiari és el d’Hipercor. Va haver-hi tres trucades prèviament i no es va desallotjar l’edifici. Per això, tretze víctimes vam guanyar el judici contra l’estat, que va ser condemnat pel mal funcionament dels cossos i forces de seguretat. I per tant, ara la pregunta seria: l’estat tenia Abdelbaki es-Satti com a agent doble? Si la resposta fos afirmativa, significaria que hi ha hagut un mal funcionament per part de l’estat. Per tant, les conseqüències haurien de ser les mateixes que a l’Hipercor. Les víctimes tindrien uns drets afegits als que ja tenen. Possiblement, és això que l’estat no vol que se sàpiga. —Com es poden gestionar aquests dubtes com a víctima? Com se’ls pot ajudar? —A la Unitat d’Atenció i Valoració d’Afectats per Terrorisme tenim un contacte personal i directe amb les víctimes. Ens veiem, xerrem, anem a casa seva, vénen al despatx… Quan el contacte és directe és més fàcil assistir la gent. És important parlar sobre aquests dubtes, però nosaltres tenim molt clar que no tirarem llenya al foc, ja tenim molts anys d’experiència. Cal esperar al judici i confiar en els advocats. Totes aquelles víctimes que portem nosaltres i s’han volgut personar en el judici són representades judicialment per l’Associació de Víctimes de l’11-M de Madrid, que són els número 1 en temes de gihadisme. Qualsevol dubte que tinguin els advocats els els poden consultar, hi són per ajudar-los. Això dóna una tranquil·litat a la víctima. Saben que darrere seu tenen una unitat de professionals que els ajuda. —Una comissió d’investigació al congrés espanyol ajudaria a resoldre aquestes preguntes. S’entén que es voti en contra aquesta comissió? —Des del primer dia que va sortir la primera negativa, les víctimes no entenen per què no es pot fer. L’argument per a rebatre-ho és molt senzill: si a la Gran Bretanya, França, Alemanya, els Estats Units s’han fet, per què aquí no? I més, sabent que aquestes comissions han servit per a evitar posteriors atemptats, perquè van evidenciar alguns errors. Això és com sempre. Si jo no tinc res a amagar i em truca Hisenda, li donaré tota la informació que vulgui. Si l’estat no té res a amagar, que faci la comissió d’investigació i a patir d’aquí es podran resoldre tots els dubtes. Si no, sempre quedarà aquell rum-rum de no saber si han explicat tota la veritat. Quan diuen a la gent afectada que no fan la comissió per no polititzar-la, els fan mal. Escolti, la gent té dubtes i vol respostes. —Aquests dies, Manuel Valls ha arribat a dir que demanar una comissió d’investigació era un insult a les víctimes. —M’agradaria saber quin dret té ell per a parlar en nom de les víctimes. Des del sofà de casa seva és molt còmode dir que per a les víctimes això és un insult. Però la pregunta és: amb quantes víctimes ha parlat, senyor Valls? Abans que res hauria de parlar-hi. Cap de les víctimes amb qui he tractat, i són més de dues-centes, no l’ha vist mai. De fet, a la UAVAT ha vingut gent del PSC, ERC, comuns, Junts per Catalunya i la CUP. Però curiosament cap del PP ni de Ciutadans. Alguna cosa falla. —El Parlament de Catalunya sí que ha obert una investigació, però de moment han quedat moltes preguntes sense resposta. —Passa com sempre, de poc serveix la comissió si el parlament cita a declarar certs polítics de Madrid, com Zoido, Soraya Sáez de Santamaría, Rajoy o Millo, i cap d’ells no ve. Després, aquests són els qui sempre es posen al capdavant de la pancarta a favor de les víctimes… Però quan se’ls demana que vinguin i expliquin què saben, no vénen. És estrany. —No han donat la cara públicament, però hi ha hagut víctimes que han parlat amb ells en privat? —Que sapiguem, no. Nosaltres portem al voltant de dos-cents expedients, i cap no hi ha parlat, i mira que ho han intentat. Precisament per això se’ls demana que vinguin a la comissió. No venir em sembla una burla al patiment d’aquesta gent. O què passa? Aquestes víctimes no tenen el mateix dret que algunes víctimes VIP de terrorisme, sobretot aquelles que ho han estat d’ETA? És patètic, però és així. —El judici serà d’aquí a uns mesos… —No ho sabem, però no sembla que hagi de començar al setembre o l’octubre, com s’havia dit. Procurem mirar la part positiva, tindrem més temps per a localitzar les víctimes que ens falten. I podrem atendre millor la gent que ja hem localitzat. Encara cal fer moltes més proves psicològiques, revisar els aspectes forenses i laborals. Se’n parla molt poc, però hi ha molta gent que es va quedar sense feina arran de l’atemptat. Treballaven a la Rambla i després de l’atemptat no han pogut tornar a posar-hi els peus. No han pogut tornar a la feina. Robert Manrique, amb un dels mapes de víctimes del 17-A. Fotografia: Albert Salamé. —Sorprèn que encara busqueu víctimes i que ho feu vosaltres, des de la UAVAT, i no el Ministeri de l’Interior. —Sorprèn que el ministeri no col·labori i no ens ajudi, però ha passat sempre. Fa trenta anys, jo ja buscava les víctimes d’Hipercor a les pàgines grogues. Nosaltres treballem amb el llistat de la interlocutòria de processament, on només hi ha un nom i un cognom. No tenim cap més informació, ni la nacionalitat. Per sort, alguns consolats ens han ajudat a contactar amb les seves víctimes. Però és una tasca com de Mortadelo i Filemon. Els busquem per Facebook i Instagram. —Però l’estat espanyol ha donat suport a aquestes víctimes? —He estat molt crític amb l’atenció que s’ha donat a les víctimes, perquè és la informació que m’han donat elles. I en el primer aniversari, vaig denunciar el mal tracte públicament. Nosaltres sabíem que l’atenció no era, ni de bon tros, la que volien vendre. I per això em va sorprendre que, el juliol de l’any passat, la directora de l’Oficina de Suport a les Víctimes, Sonia Ramos Piñeiro, digués públicament que se’n feia un gra massa. Deia que el Ministeri d’Interior havia posat a Barcelona una oficina d’atenció a les víctimes després de l’atemptat. Però no us ho perdeu: només va estar oberta del 22 al 29 d’agost de 2017, una setmana. Creieu que mentre les famílies estaven pendents de quan podrien enterrar els seus familiars estimats podien pensar a anar a aquesta oficina per saber quins drets tenien? Tampoc no van poder reaccionar els ferits, aquells dies eren a l’hospital i havien d’assimilar tot allò que passava. Aquella oficina no va servir per a res. Hauria d’haver estat oberta com a mínim un any, que és el termini que tenen les víctimes per a demanar el seu reconeixement. Doncs no, una setmana i ens en tornem a Madrid. —Us heu queixat que les xifres de ferits no quadren… —Malgrat que sembli increïble, hem descobert que el llistat oficial, que és de la interlocutòria de procediment de l’Audiència Nacional, és a dir, del Ministeri de Justícia, no quadra amb el del Ministeri d’Interior. L’Audiència Nacional parla de 170 víctimes ferides físicament en l’atemptat: vint-i-nou a Alcanar, 126 a la Rambla, dotze a Cambrils i els tres mossos atropellats en la fugida de Younes Aboyaaqoub en el cotxe de Pau Pérez. Interior parla de 137. Quin és el bo? No seria més fàcil que s’ajuntessin els dos ministeris i miressin les dades. —Fa unes setmanes, denunciaven que s’havien denegat el 82% de víctimes psicològiques. Per què no es reconeixen aquestes víctimes? —Ja ens agradaria saber-ho. Els arguments que dóna el ministeri són absolutament fora de lògica mèdica i psicològica. —Quina mena de casos es deneguen? —Per exemple, una senyora que treballava en un quiosc de la Rambla. El 17-A va veure venir la furgoneta per la Rambla, anava directa contra ella. Va reaccionar i es va tirar enrere, dins el quiosc, per protegir-se. La furgoneta va xocar contra el quiosc, amb ella dins. Li va caure tot el quiosc a sobre. Però ara li diuen que no és víctima de l’atemptat, perquè era dins un local. És clar que era dins un local, era en un dels quioscos que la furgoneta va envestir. Li ho deneguen argumentant que no estava en la trajectòria de la furgoneta. Home, si ho hagués estat, seria morta. A què juguem? —… —També ens hem trobat que el senyor ministre Grande-Marlaska es va comprometre a mirar amb cura si arribaven expedients passat el primer any. Ja tenim la primera denegada per haver-lo lliurat massa tard. Per què ens va escriure una carta, el senyor Grande-Marlaska, si no era veritat? Quan llegeixes els expedients de negació, veus claríssimament que no tenen sentit. No pots dir a les noies a qui se’ls va morir als braços el nen australià, Julian Cadman, que no tenen seqüeles de l’atemptat perquè no eren en la trajectòria de la furgoneta. Certament, no hi eren, eren en una farmàcia de la Rambla, però de cop va entrar una persona demanant que li agafessin el nen, que anava a buscar ajuda. Se’ls ha mort un nen als braços i això no els ha d’afectar? No fotem! —Per entendre-ho bé: a qui consideren víctima? —’És víctima del terrorisme tota persona que pateix dany físic o psíquic-físic derivat d’acció o accions perpetrades per persona o persones integrades en grup o banda armada o que intentin alterar greument la pau ciutadana.’ Parlen de danys físics o psíquics. És evident que si tens un dany físic, segurament en tindràs de psíquic. Però la pregunta és: i els qui només en tenen de psíquic? Aquests no compten? —Entenc que el reconeixement com a víctima també ha de ser important… —La cosa més fotuda és que si no et reconeixen com a víctima, no tens cap dret. —No ho deia només per la part econòmica, també com a reconeixement moral… —Sí, és clar, és importantíssim. Però la manca d’empatia és tremenda, sobretot per part de qui en té les competències, que és el Ministeri d’Interior. Però no només l’agost del 2017. Fa cinc anys, vaig anar a Madrid amb un llistat amb 280 víctimes de terrorisme a Catalunya. Allà hi era tot, nom, cognom, lloc de l’atemptat, autors de l’atemptat, data… Només hi faltava l’adreça i el telèfon. L’única cosa que vaig demanar era si em podien dir quantes d’aquelles persones havien contactat amb ells. Així ja no els buscava. La resposta del ministeri va ser que havia fet molta bona feina d’investigació, però que si algú volia alguna cosa que anés a veure’ls. He viscut moltes coses aquests anys i ja no em sorprèn res. No em sorprèn que no busquin les víctimes del 17-A. Agradi sentir-ho o no, és una qüestió econòmica. —Volen estalviar-se uns diners? —És clar, perquè cada víctima que té unes seqüeles o unes incapacitats són uns calerons. Solució: els qui vulguin que vinguin i ja mirarem si ho acceptem. És poc seriós. —Aquest 17 d’agost hi tornarà a haver dos actes, l’organitzat per l’Ajuntament de Barcelona i el que convoca l’Associació Catalana de Víctimes d’Organitzacions Terroristes. Com ho viuen, això, les víctimes? —En realitat, que es recordin de les víctimes és una cosa positiva. Passa que haurem de veure quantes víctimes de l’atemptat van a un acte o un altre, i això és fotut. La pregunta s’hauria de fer al senyor que organitza l’acte amb associacions polítiques, com Societat Civil Catalana: amb quantes víctimes del 17-A treballa l’ACVOT? No m’agrada que es faci un acte on vinguin entitats polítiques i les víctimes no hi siguin convidades. Però cadascú deu saber per què fa els actes. Nosaltres ho tenim claríssim: col·laborem amb l’ajuntament, igual que vam fer l’any passat. A les deu hi ha l’ofrena floral a la Rambla i després hi haurà un minut de silenci. Posteriorment, anirem a l’Ajuntament de Barcelona i a la Generalitat de Catalunya. La pregunta també hauria de ser: per què els altres no volen venir a aquests actes i prefereixen fer els seus? Ells ho deuen saber.

Summary: Robert Manrique: ‘No em sorprèn que no busquin les víctimes del 17-A, és una qüestió econòmica’