L’ex-batllessa de Madrid Manuela Carmena serà la pregonera de la Mercè del 2019, segons que ha anunciat l’Ajuntament de Barcelona en un comunicat. El pregó es farà el 20 de setembre al Saló de Cent de la casa de la ciutat. Carmena va viure a Barcelona fugint de la repressió política l’any 1966. Mentre estava a Catalunya va participar en la creació de l’associació clandestina ‘Dones Democràtiques‘, juntament amb Montserrat Roig i Mercè Olivares. Tres anys més tard va tornar a Madrid. El cartell de la festa major de la capital catalana és obra de la il·lustradora Maria Corte. La Mercè d’enguany és una dona negra i duu als cabells tot de figures, com ara el vaixell Open Arms. La ciutat convidada d’enguany és Beirut.

Summary: Manuela Carmena serà la pregonera de les festes de la Mercè de Barcelona


El pla dels Lledoners s’ha omplert dels participants de la gran cantada de El Messies de Händel dedicada als presos polítics. Ha començat a les dotze perquè els presos la poguessin escoltar, perquè llavors són al pati. L’escenari, l’orquestra i els cantaires s’han orientat vers la presó perquè el so els arribés sense altaveus ni micròfons. Crònica: El Messies serà sempre nostre (i dels presos) Escolteu ací com han sonat les cançons de El Messies, entre les quals el conegut ‘Al·leluia’: En acabat, els cantaries i l’orquestra han interpretat ‘Els Segadors’. Vegeu un recull fotogràfic de tota la cantada: Tots els actes de suport als presos polítics al Puig de les Basses, els Lledoners i el Mas d’Enric ‘Tenim cent cinquanta contralts, setanta-cinc baixos i més de vuitanta tenors; solistes, tenors i sopranos, tots professionals. Hem demanat que fossin gent que hagués cantat el Messies fa poc, que tingués la partitura al cap. No hem volgut que fos participatiu i prou. Volem que sigui professional. I ho és.’ Ho diu Albert Bardolet, un dels organitzadors, professor de violoncel de l’Escola de Música de Vic. La coral és dirigida per Alfred Cañamero. La iniciativa va néixer de cantaires anònims habituals de Lledoners i aquesta setmana alguns van ser al Palau de la Música cantant el Messies. Hi han participat, a títol personal, músics de l’Orquestra Nacional, de l’Orquestra Simfònica de Barcelona i Catalunya, de la Simfònica del Vallès, de l’Orquestra de Cambra Terrassa 48, de la de Granollers, dels conservatoris de Vic, de Manresa, de Granollers i de Badalona, i més. L’orquestra ha estat d’uns quaranta músics, amb divuit violins primers, sis violes, vuit violoncels i quatre contrabaixos.

Summary: Milers de persones als Lledoners converteixen ‘El Messies’ de Händel en un clam a la llibertat emocionant


El Macba ha resolt finalment la seva relació amb Jaume Plensa, un dels artistes de renom internacional del país, que feia vint-i-tres anys que no hi exposava (va participar en la primera exposició del museu, que era col·lectiva, i no feia cap exposició important a Barcelona des que la Fundació Miró va dedicar-li’n una d’antològica, el 1996). La retrospectiva que ara es presenta, coordinada pel director del Macba, Ferran Barenblit, ocupa la planta baixa del museu, amb una vintena d’obres, que abracen de la dècada dels vuitanta fins a l’actualitat. No té ordre cronològic. Conté una peça que Plensa ha elaborat especialment per a aquesta mostra, alhora que una part d’instal·lacions, tot i ser datades de fa anys, les ha adaptades a l’espai. L’exposició expressa els grans temes de reflexió de l’artista, si bé Barenblit n’ha reclamat el vessant més polític, el que qüestiona les expectatives truncades de la modernitat, el que entén l’art com un espai per a fer-se preguntes i posar en dubte les coses establertes; com també aquelles obres que estableixen un diàleg amb la història de l’art. Ara, doncs, els espectadors més joves descobriran Plensa i, alhora, els qui ja en coneixen l’obra s’endinsaran en el Plensa més matèric i conceptual: el de les esferes de ferro colat, material amb què es va fer present en l’àmbit internacional a final dels vuitanta (que ens vincula amb la peça que ja fa dècades que va instal·lar al passeig del Born); el Plensa inspirat pels grans poetes i pels compositors; el Plensa que es fa preguntes; el Plensa més polític, que a la dècada dels noranta fotografiava cuines buides de Caracas i de Dallas; el Plensa que es qüestiona la relació de l’individu amb els altres; un Plensa amb poques cares, tot i que tanca l’exposició una instal·lació, Silent, on sí que incorpora la bellesa de les nenes de rostre allargassat i ulls aclucats, que ens recorden la Carmela instal·lada davant el Palau de la Música Catalana. L’exposició del Macba, que no té nom, coincideix amb una instal·lació al Palacio de Cristal del Centro de Arte Reina Sofía de Madrid, que es diu Invisibles, amb tres caps suspesos, fets amb una malla fina, que segons la llum del dia i de la nit es fan transparents, i que reclamen silenci. En l’exposició del Macba també s’ha tingut molta cura de la llum i el resultat és que l’exposició s’apreciarà diferent segons si es visita de dia o al capvespre. Jaume Plensa ha ironitzat sobre la referència que ha fet Barenblit, en la presentació, als anys que fa que no exposava al Macba. Plensa ha dit que sonava com una condemna. Però ha continuat: ‘Després de vint-i-tres anys i un dia, torno al Macba amb una riquesa extraordinària de vivències que m’han fet madurar un pensament. Perquè l’art és una conseqüència, una manera d’entendre’t millor. I si t’entens millor a tu mateix, també tens més capacitat de participar en la vida dels altres, en la memòria col·lectiva. Perquè l’art crea ponts, ponts que ens ajudaran, que ens uniran.’ Preguntat sobre la realització tan comentada d’una escultura per a un espai públic de Barcelona, ha dit: ‘No tinc resposta sobre això. L’espai públic l’entenem com la casa de tots, però manen els altres. Els polítics, en l’espai públic, han confiat més en els arquitectes que en els artistes. Els polítics a vegades obliden la bellesa en l’espai públic, perquè sovint donen prioritat a la funcionalitat. Però d’aquesta manera poden perdre tendresa. I l’hem de reivindicar, la tendresa, en l’espai públic també, perquè la necessitem.’ Plensa ha explicat que el mes d’abril instal·larà una escultura a Montserrat i que ara n’instal·larà una altra a la plaça Colón de Madrid, però que aquesta és temporal. I tot seguit ha afegit: ‘El millor d’aquests projectes temporals és quan retires l’obra, perquè és quan la gent la troba a faltar. Recordo quan vaig fer una intervenció al nord de Liverpool, en una zona minera. Un mitjà va entrevistar un ex-minaire que, defensant l’escultura, va dir: “L’art és etern, la crisi és temporal.” Aquelles paraules em van fer plorar.’ Sobre la importància de l’art per a canviar el món, explica: ‘Pau Casals va dir una vegada que calia portar Bach a les fàbriques. Admiro Pau Casals. És una manera de dir que no s’ha d’abaixar el nivell cultural, perquè quan crees coses extraordinàries la gent les rep com a extraordinàries. A mi m’han nodrit la literatura, especialment els poetes, i la música. Ells ens han ensenyat que per escoltar has d’estar en silenci. En aquest moment que vivim, es parla poc d’escoltar. L’escriptor Octavio Paz parlava de la importància de l’espai blanc entre les línies. Crec necessari de reintroduir el silenci, també des de les arts plàstiques.’ I Ferran Barenblit explica així la mostra: ‘En l’obra de Jaume Plensa, la interrogació radical, el dubte, penetra i es manifesta fins i tot en les contundents peces de fosa, en el mateix metall incommovible que tan sovint ha servit per a immortalitzar personalitats i gestes històriques. Potser per això ens assenyala que és possible que només quedi un últim reducte de relativa certesa: Firenze II, l’obra que encetava el recorregut, porta inscrita a la superfície la paraula rêve, “somni”, aquest lloc que s’esmuny de la consciència, on el desig i les pors es tornen imatge. El somni, com l’art, ens acosta la resposta a una pregunta que no s’ha formulat mai expressament. No hi ha somni sense desig, però sense somni només hi ha signes d’interrogació que es drecen en el buit. Ens trobem, de nou, davant per davant de la pregunta.’ Algunes obres de l’exposició: entre el silenci i la vibració de la matèria FIRENZE II (1992) Jaume Plensa ha dit més d’una vegada que l’escultura és la millor manera de formular preguntes. Aquesta peça, un gran signe d’interrogació recolzat a la paret, obre l’exposició. Tota una declaració d’intencions. Ferran Barenblit reitera que no és una exposició de contemplació sinó d’actitud. I Plensa explica: ‘L’interrogant és la base de la vida, la creació és el dubte permanent, dubte que entenc des de la màxima positivitat.’ GLÜCKAUF (2004) Una cortina de lletres de bronze travessa la sala gran, de dalt a baix. La cortina conté escrita la Declaració Universal de Drets Humans. Hi pots passar pel mig tot generant un so, el que es produeix per la percussió de les lletres. ‘És el so de les paraules’, diu Plensa. I també: ‘La Declaració Universal de Drets Humans és un poema meravellós ple d’intencions i d’un desig de ser millors com a humanitat. I en aquests moments que vivim, tan convulsos a tot el món, ens dóna esperança. Convindria que els polítics se’l llegissin. Que la humanitat hagi estat capaç de crear un text com aquest és un brot d’esperança, malgrat que no en seguim ni una coma. I en moments tan difícils com els d’ara, aquest text ens fa millors.’ La cortina de lletres és també un record d’infantesa associat a la seva mare i a la vida mediterrània, el record de quan ell de petit l’acompanyava a comprar i les botigues tenien aquestes cortines metàl·liques. ISLANDS III (1996) Conté setanta-tres rectangles de resina de polièster i a dins hi ha una ampolla. Cada peça porta gravat un número, a sota el cognom d’un artista universal i a sota la data de naixement i defunció d’aquest artista. Hi trobem per exemple: Kahlo, Boticelli, González, Zurbaran, Vermeer, Klein, Le Corbusier, Duchamp, Cezanne, Beuys, Klee, Massaccio, Warhol, Picasso, Pollock, Rousseau, Goya, Rembrandt, Gaudí… Plensa diu que aquesta instal·lació té la voluntat de construir un autoretrat a través dels altres. DALLAS?… CARACAS? (1997) Dues-centes fotografies de cuines buides de gent fetes en dues ciutats: Dallas i Caracas. Segons Plensa, és l’antecedent d’una de les seves obres en espai públic més conegudes i celebrades, The Crown Fountain, a Chicago. Per a l’artista, les cuines buides són un homenatge a la gent anònima que construeix una ciutat. Per a Ferran Barenblit és una manera de mirar dues ciutats paral·leles, que van créixer amb el petroli, que van créixer amb la promesa de progrés, però, en canvi, són dues ciutats que han motivat decepcions arran del fracàs de les expectatives. MATTER-SPIRIT (2005) El silenci és un tema destacat del moment creatiu que viu Jaume Plensa: ‘Aquesta exposició demana silencis, construeix silencis. Vivim un moment de gran soroll mediàtic, i cal tornar-nos a escoltar a nosaltres mateixos. En aquest sentit, hi ha una peça que es diu Matèria i Esperit, que són dos gongs encarats i que convidem a fer sonar. Però no cal picar fort, al contrari. L’experiència ens porta a entendre que l’escultura és una vibració de la matèria, una vibració del pensament. Per això penso que aquesta peça és escultura en estat pur.’ RUMOR (1998) ‘De fet, el silenci no existeix, és un estat d’ànim, perquè el teu cos és sorollós i acostuma a dificultar el silenci. Però aquesta peça requereix fer silenci, perquè si no no podem sentir com la gota cau i percudeix en el plat i fa un so. I també és meravellós quan la gota cau a l’aigua i mirant al sostre, la mitja lluna que s’il·lumina ens mostra les aigües que fa la gota’, explica Plensa. La peça s’inspira en un poema de William Blacke. THE HEART OF TREES (2007) I THE HEART OF RIVER (2016) Per primera vegada en la història del museu, l’exposició inclou un espai exterior que es concep com una sala més. En l’espai que hi ha entre el Macba i el CCCB, Plensa hi ha creat un jardí d’escultures i hi ha posat uns bancs, a fi que el visitant hi pugui passejar, seure i estar en silenci. Per això Plensa diu que és una instal·lació romàntica. El defora remet a la quantitat d’obres que Plensa ha fet en l’espai públic durant la seva trajectòria. I també té la voluntat que el museu es retrobi d’una manera nova amb el carrer. Són catorze escultures d’un personatge, un autoretrat de l’artista, que s’abraça a catorze arbres disposats pel pati. Set escultures contenen noms de compositors; les altres set, noms de rius. La música i l’aigua, dos elements de fluïdesa.

Summary: Els silencis i interrogants de Jaume Plensa arriben al Macba


El cap del govern d’Andorra, Xavier Espot, ha afirmat aquest vespre, en el tradicional missatge de Cap d’Any emès per Andorra Televisió, que la sostenibilitat, la igualtat efectiva i el desenvolupament inclusiu estan ‘entre els objectius més nobles’ per al 2020. Espot ha assegurat que les prioritats del govern coincideixen plenament amb aquests tres objectius, que donen resposta a peticions de la ciutadania. Sobre l’any que acaba, ha destacat tres crides a respondre: ‘El clam dels joves que ens demanen que actuem davant l’emergència climàtica; el clam de les dones que volen que la igualtat vagi més enllà dels grans principis constitucionals i tingui una plasmació efectiva en el seu moment a dia. I el clam, arreu, i també a casa nostra, de persones treballadores que veuen com el cost de la vida augmenta i el seu poder adquisitiu disminueix’. També ha defensat el compromís contra el canvi climàtic i ha destacat que 2020 ha de ser l’any en què Andorra avanci de forma clara i decidida cap a un model de desenvolupament sostenible. El compromís es concreta en la transició cap a les energies renovables, la mobilitat integrada sense emissions i el respecte a la biodiversitat i el paisatge: ‘En aquest procés el govern vol comptar amb la societat civil i el teixit productiu que, estic convençut, sabrà aprofitar les oportunitats que representa el canvi d’una economia lineal cap a l’economia circular’. Sobre el segon objectiu, s’ha compromès a continuar donant passos decidits cap a la igualtat efectiva entre homes i dones: per a ell, 2019 acaba ‘amb una Andorra més feminitzada’, ja que quatre de les set parròquies tindran governs liderats per dones i el Consell Generaltambé té dones en els llocs més rellevants: síndica i sub-síndica. Compromís sobre l’habitatge ‘El govern ha renovat el seu compromís amb els col·lectius més desfavorits i també amb aquelles persones que, malgrat disposar d’un treball estable, veuen disminuït el seu poder adquisitiu a conseqüència d’un augment del cost de la vida que no sempre va aparellat d’un increment dels salaris’, ha dit. En aquest punt ha assenyalat la Llei de mesures urgents sobre arrendament d’habitatge i per millorar el poder adquisitiu aprovada recentment pel Consell General. ‘La falta d’habitatge de lloguer i el conseqüent augment dels preus és a casa nostra una veritable emergència social’, ha afegit. Ha promès de continuar fent esforços i orientant part de la inversió pública amb una funció social. Així mateix, ha apel·lat al sentit d’estat i a la responsabilitat dels comuns que s’acaben de constituir per implementar mesures efectives que contribueixin a pal·liar la falta d’aquest tipus d’habitatges. Participació ciutadana Espot ha constatat que una de les diferències d’Andorra respecte a altres estats desenvolupats és la inclusió i la cohesió social, que fan que ‘les persones de diferents nivells econòmic-culturals no visquin separades i comparteixin espais, aficions i activitats d’oci’. Aquesta cohesió l’atribueix, en part, a la convivència dels tres sistemes educatius: ‘Una riquesa que hem de saber preservar i potenciar’. Però també s’ha explicat la cohesió social per una altra raó: ‘Mai hem deixat de ser un poble, amb una gran proximitat entre governants i governats, i hem sabut conservar la mesura humana de les coses’. ‘És el nostre deure, el dels responsables polítics, el dels líders de la societat civil i el de tots i cadascun dels ciutadans, que això continuï sent així’, ha afegit. Espot ha recordat que es treballa en un programa de participació ciutadana, amb un objectiu: ‘Enfortir els vincles entre la ciutadania i aquells que, temporalment, tenim la responsabilitat de governar, fer més obertes i transparents les institucions públiques i, en definitiva, implicar millor els ciutadans en la presa de decisions’. I ha defensat que ‘és de l’interès de tots tenir una ciutadania activa, crítica i que s’identifiqui amb les institucions del país, i para això fa falta que la democràcia vagi molt més allà de limitar-se a participar cada quatre anys en unes eleccions’. Així mateix, ha reflexionat sobre la solució a una crisi de la democràcia representativa en països occidentals: ‘No passa, al meu entendre, ni per una pretesa democràcia directa ni per una resposta de biaix populista, sinó, precisament, per aconseguir que el sistema democràtic representi més i millor el conjunt de la ciutadania amb tots els seus matisos’. Interpretant els resultats electorals de les generals d’abril i de les comunals del desembre, les tres forces que conformen el govern entenen que la ciutadania demana ‘enteniment i unitat des de la diversitat’. A més, Espot ha defensat que els reptes d’Andorra ‘són massa importants per encarar-los des d’un sol punt de vista’: són, entre d’altres, el futur de les pensions, el sistema de salut pública, la diversificació de l’economia i l’acord d’associació amb la Unió Europea, ha dit. Per a aquests temes, el govern treballa per a pactes d’estat amb l’oposició: ‘Si hi ha aquesta visió compartida sobre els objectius i les línies mestres, estic segur que sabrem trobar acords en les mesures concretes que s’hauran d’aplicar’. I ha destacat la millor manera de prevenir i combatre la desafecció de la ciutadania cap a les institucions públiques: ‘Que tots siguem capaços de fer prevaler l’interès del conjunt del país en determinades qüestions cabdals i transversals’. Finalment, ha manifestat que els andorrans han tingut sempre molt present la seva ‘fragilitat’: ha posat el símil d’un mosaic, on cada peça té valor per si mateixa i alhora contribueix a preservar el conjunt. El cap de govern també ha recordat que els actes vinculats a la Cimera Iberoamericana ‘permetran mostrar al món i posar en valor el que Andorra representa: l’estabilitat, la seguretat, la llibertat i la pau’.

Summary: Espot situa la sostenibilitat, la igualtat efectiva i el desenvolupament inclusiu com a reptes del 2020


La diputada de Podem al parlament Àngels Martínez ha desatès avui la petició del líder de la direcció espanyola del partit, Pablo Iglesias, i ha desautoritzat el portaveu de CSQP, Joan Coscubiela. Ahir Martínez va retirar les banderes espanyoles que els diputats del PP havien deixat sobre els seus escons del parlament abans d’anar-se’n de l’hemicicle en el moment de la votació de la llei del referèndum. L’usuari de Twitter @Berlustinho ha recollit les declaracions d’Iglesias a la SER i de Martínez a RAC-1. -P.Iglesias ha dicho que ud debería pedir perdón, ¿lo pide? -NO Escuchad esto de @angelsmcastells VS Coscu, Pablo & retirada de banderas: pic.twitter.com/q85dYhqnxu — Bernat Castro (@Berlustinho) 7 de setembre de 2017 En una entrevista a la Cadena SER, Iglesias ha dit que Martínez havia de demanar perdó per haver retirat les banderes espanyoles. La diputada de Podem li ha contestat en declaracions a RAC 1: —Jordi Basté: Demana perdó? —Àngels Martínez: No. La meva bandera espanyola és la republicana, per la qual va lluitar el meu pare i van morir molts familiars meus. És la bandera que tota la vida he defensat i evidentment la meva bandera espanyola republicana no l’hauria treta mai d’enlloc. Al contrari, vull que torni. Després, Basté li demana si Coscubiela va demanar perdó en nom seu. Martínez respon: ‘No està autoritzat a parlar en nom meu, en Coscubiela’. Vegeu el moment de la retirada de les banderes espanyoles.

Summary: Àngels Martínez no fa cas de Pablo Iglesias i es nega a demanar perdó per la retirada de banderes espanyoles


Avui, quart dijous de novembre, se celebra als EUA el Dia d’Acció de Gràcies, una de les grans festes familiars del calendari nord-americà, amb el gall dindi per plat principal. És tan important, la celebració, que fins i tot els dos astronautes nord-americans que hi ha ara mateix a l’Estació Espacial Internacional, Scott Kelly i Kjell Lindgren, la seguiran a centenars de quilòmetres de la Terra. La NASA ha publicat un vídeo on ensenya com Kelly i Lindgren podran menjar avui des de l’espai el tradicional gall dindi… deshidratat:

Summary: Com celebren el Dia d’Acció de Gràcies els astronautes de la NASA?


Laura Sánchez, una catalana resident a Austràlia, ha protagonitzat una heroïcitat que ha tingut ressò a tot el país. D’avui per demà, s’ha fet famosa per haver rescatat un cangur que nedava a mar oberta, a més d’un quilòmetre de la costa. Mitjans com The Sidney Morning Herald, l’edició anglesa de The Daily Telegraph o el Daily Mail britànic n’expliquen l’aventura. Sánchez, en companyia d’uns amics, va sortir dilluns al matí de la platja d’Arrawara per anar a bussejar. Es desplaçaven cap al nord amb una llanxa motora quan, tot d’una, van veure un cangur nedant a mar oberta. ‘Vàrem veure que una cosa peluda surava a l’aigua. Pensàvem que podia ser una balena; a vegades s’acosten molt’, explica Sánchez al Daily Telehgraph. Immediatament, varen veure que era un cangur adult d’uns trenta quilos. Malgrat que, de primer, l’animal es resistia, finalment el varen poder treure de l’aigua i portar-lo fins a la platja, on el van alliberar. ‘És la cosa més estranya que m’ha passat en molt de temps’, explica Sánchez. Vegeu les fotografies que va fer ella mateixa i que resumeixen la gesta gràficament:

Summary: Una catalana resident a Austràlia rescata un cangur que nedava a mar oberta


El FC Barcelona s’ha imposat amb claredat el Reial Madrid, que fa més grossa la seva crisi i posa contra les coses el seu tècnic Julen Lopetegui. El Barça ha guanyat 5-1, amb gols de Coutinho, Arturo Vidal i un hat-trick de Luís Suárez. Pels blancs, el gol l’ha fet Marcelo. Vegeu ací un recull fotogràfic dels millors moments del partit: Alguns dels afeccionats blau-granes han aprofitat l’atenció mediàtica internacional per demanar la independència de Catalunya i la llibertat dels presos polítics. És per això que s’hi ha desplegat una pancarta amb el lema en anglès ‘només les dictadures empresonen líders polítics pacífics’ i al minut 17.14 s’han exhibit globus grocs.

Summary: Repassada del Barça al Reial Madrid (5-1)


Jornada gastronòmica a Vilanova i la Geltrú, de reivindicació del Xató com a plat típic. Es tracta del plat històric de Dijous Gras, que combina tonyina, bacallà i altres peixos dessecats amb escarola i olives, tot ben regat amb una salsa feta amb nyores i fruits secs. Avui també es duu a terme la Festa dels Mercats, i el Mercat del Centre oferirà música en viu i tapes preparades pels mateixos paradistes. La història del Xató va molt lligada a la del vi i el carnaval. Era tot un ritual aixetonar el vi (posar una aixeta a la bóta) i degustar-lo després de mesos de conservació. Era l’inici d’una festa que sempre s’acompanyava d’un àpat: el Xató, nom que prové del verb aixetonar. Els ingredients del Xató són, per això, els típics dels rebosts pagesos: peix salat i verdures de temporada. La salsa, cuinada amb nyores, avellanes i ametlles, té un cert record a la cuina aràbiga. La cultura del Xató, però, s’estén per les comarques de l’Alt Penedès, el Baix Penedès i el Garraf amb diverses dates destacades. Els amants d’aquest plat poden gaudir de la Ruta del Xató, una iniciativa que ja va per la 18a edició i que aplega els restaurants dels municipis de la zona. Cada municipi té la seva pròpia recepta del Xató i hi ha una certa rivalitat al voltant de quina és la més saborosa o la més antiga. La novetat d’aquest any és l’oferta del plat en format tapa i l’ambaixador de la iniciativa és el cuiner Raül Balam, fill de Carme Ruscalleda i xef de l’Hotel Mandarin Oriental de Barcelona, amb dues estrelles Michelin.

Summary: Gastronomia i història s’ajunten al Festival del Xató de Vilanova


Hem demanat als editors quins elements destaquen de l’edició en literatura infantil. I ens n’han esmentats uns quants. Alice Incontrada, editora dels llibres infantils i juvenils de Blackie Books, considera que el paper dels il·lustradors infantils ha guanyat prestigi: ‘Ens trobem en un moment molt dolç de l’àlbum il·lustrat infantil. Enguany hi ha hagut títols dins el gènere que han tingut unes vendes espectaculars. I, en especial, el llibre il·lustrat infantil en llengua catalana gaudeix d’unes vendes envejables, a vegades fins i tot més altes que les edicions en castellà.’ Patrizia Campana, d’Estrella Polar (el segell infantil en català del Grup 62), també destaca un augment de prestigi dels autors: ‘Em sembla que hi ha un interès creixent del públic cap a l’àlbum il·lustrat d’autor. Casos com els d’Anna Llenas o Hervé Tullet en són una mostra i fan que l’interès s’ampliï a uns altres autors.’ Tanmateix, Alice Incontrada no parla amb tant d’optimisme: ‘Sovint la literatura infantil no té el prestigi que es mereix. La crítica i els mitjans de comunicació encara no la consideren prou seriosament ni hi paren prou atenció. No la consideren un tipus de literatura de primer ordre. I crec que no hauria de ser així, perquè al cap i a la fi les lectures de la nostra infantesa són les que ens queden a la memòria, per tota la vida. Allò que llegim quan som petits ens ajuda a formar-nos com a persones.’ Enguany, els editors destaquen l’augment de la qualitat del llibre infantil, especialment de l’àlbum il·lustrat, que continua essent el ‘llibre estrella’. Això ens diu Inés Castel-Branco, editora de Petit Fragmenta, una col·lecció de literatura infantil que acaba de néixer, amb aquesta voluntat de qualitat: ‘Aquest Nadal han aparegut àlbums il·lustrats de gran qualitat, tant pel contingut com pels aspectes més formals. Es recuperen molts clàssics de la il·lustració infantil del segle XX i es torna a un estil d’il·lustració més artesanal, menys dependent de l’ordinador.’ Precisament, Cristina Concellón i Helena Garcia, editores del segell Kalandraka a Catalunya, destaquen que ‘hi ha una profusió de noves editorials petites dedicades a l’àlbum il·lustrat. I les grans editorials també han volgut prestar atenció a aquest tipus de publicació. Potser hi ha una saturació al mercat i és més important que mai fer bones seleccions i escoltar els bons prescriptors (llibreters, bibliotecaris…, etc.)’. Gonçal López-Pampló, editor de Bromera i Tàndem, també va en aquesta línia: ‘Es manté el gran pes del llibre recomanat a les escoles, però al mateix temps sorgeixen propostes per a atreure el lector fidel a les llibreries, sobretot en l’àlbum il·lustrat, un dels àmbits més importants a hores d’ara. També es destaca l’interès creixent per l’adaptació de clàssics literaris, una tendència compartida en la literatura juvenil.’ Pel que fa a les temàtiques, els editors opinen de manera ben diversa. Reina Duarte, editora d’Edebé, creu que ‘les edicions de llibres infantils per Nadal cerquen l’entreteniment: s’acosten a la joguina o es combinen obertament amb el joc lúdic o bé es destaquen pel fet de ser edicions molt luxoses (formats més grans, edicions en tapa dura, tintes brillants, caixes, llibres-joc…). Més que en cap altra època de l’any, per Nadal els llibres infantils competeixen amb altres regals que tenen un atractiu més visible i immediat’. En canvi, Patric San Pedro, editor de Takatuka, en fa una interpretació completament oposada a la de Reina Duarte: ‘La varietat de temes, perspectives i formats dels llibres infantils no només demostra la riquesa del sector, sinó també la seva vitalitat i voluntat de no deixar-se encotillar pel calendari de festes.’ Maria Grau, d’Edicions del Pirata, explica: ‘Tinc la impressió que aquesta tardor dominen més els llibres infantils amb històries fantàstiques i imaginatives que no pas els que toquen temes realistes o problemàtics. Si realment és així, potser el motiu podria ser un cert desig d’evasió arran de les situacions conflictives del món actual.’ I Patrizia Campana no deixa de recordar la importància de l’humor en els relats de ficció: ‘L’humor continua essent l’element predominant i preferit pels lectors, sempre present en llibres d’aventura o de misteri.’ En canvi, hi ha editors que remarquen que l’àmbit de les emocions és on el gènere és més fort. Núria Sendra, d’Edicions del Bullent, creu que ‘els llibres infantils d’aquest Nadal tenen la marca de la proximitat. La proximitat des dels sentiments, que, si bé sempre ha estat un tema proper, ara ho és més encara, potser per influència de les grans produccions animades de Pixar. Els resultats en molts casos han estat treballs magnífics, poètics i divertits. També hi ha la proximitat de sempre, la que la criatura pot contrastar amb els propis ulls, que pot permetre als pares de continuar amb els seus fills l’experiència de lectura més enllà de les pàgines.’ I acabem amb la reflexió d’Alba Besora de Nandibú (segell infantil de Pagès Editors), que diu que aquest Nadal les obres ‘transmeten certs sentiments. Alhora, es rescaten títols clàssics, com ara “Babar” (que edita Pagès editors i Blackie Books), títols que també transporten el públic adult a la seva infantesa’. Tot seguit, les recomanacions de quinze editorials de llibre infantil, aplegades per ordre alfabètic. Tres títols propis i un… de la competència: Ricard Peris d’EDITORIAL ANDANA recomana: Oliver Jeffers, Això era un alfabet Andreu Galan i Luis Demano, El fantasma Pixallits Davide Calí, He arribat tard perquè… I un de la competència… José Carlos Andrés, Les pors del Capità Cacúrcies (Nube Ocho) Joan Vives d’ANIMALLIBRES recomana: Ricardo Alcántara, Fils i tisores Rocio Bonilla, De quin color és un petó? Salvador Macip i Sebastià Roig , El secret de la banya embruixada I un de la competència… Michael J. Rosen, Nick, el grumet (Símbol Editors) Sara Moyano de l’EDITORIAL BARCANOVA recomana: Àngels Navarro, L’imatgiari Òscar Sardà, El follet Oriol i els pèsols màgics Lluís Llort i Salvador Macip, Un viatge inesperat I un de la competència… Joana Raspall, El meu món de poesia (El cep i la nansa) Oriol González Tura de BiraBiro editorial recomana: Catharina Valckx, Potes enlaire! Anne Villeneuve, La Lola se’n va a l’Âfrica Ken Spillman i Chris Nixon, La llista gegant d’en Jake I un de la competència… Lani Yamamoto, Stína. La nena de gel (Babulinka Books) Alice Incontrada de BLACKIE BOOKS recomana: Jean De Brunhoff, BABAR, totes les històries Karina Schaapman, La casa dels ratolins Éric Veillé, Els secrets de l’escola I un de la competència… Benji Davies, L’illa de l’avi (Andana) Gonçal López-Pampló de EDICIONS BROMERA recomana: María Solar, amb il·lustracions de Josep Giró , El meu malson favorit Dani Miquel, amb il·lustracions de Fran Parreño, Per molts anys! Diversos autors, amb il·lustracions de M. A. Giner Bou, A Betlem me’n vull anar (+10 anys) I un de la competència… Clara Berenguer amb il·lustracions de Cèsar Barceló, Quan xiula l’avi (Onada Edicions) Núria Sendra d’EDICIONS DEL BULLENT recomana… Enric Valor, adaptat per Jordi Raül Verdú i il·lustrat per Esperança Martínez, El príncep desmemoriat Enric Valor, adaptat per Jordi Raül Verdú i il·lustrat per Esperança Martínez, L’albarder de Cocentaina Juli Capilla i il·lustracions d’Àgueda Climent, Dinosaures a les Illes Columbretes I un de la competència… Rocío Bonilla, De quin color són els besos (Bromera) Reina Duarte d’EDEBÉ recomana… Stefanie Pfeil, Maria Espluga i Gabriela Rubio, Contes en 5, 10 i 15′ Els germans Gasol i Roca presenten Lluís i el senyor Kandinsky Jon Tremaine i il·lustrat per Joanne Kerr, Juega al ajedrez I un de la competènica…, Xavier Castenyer, En Bernat i el pirata Barba-rossa (Publicacions de l’Abadia de Montserrat) Patrizia Campana d’ESTRELLA POLAR recomana… B.J. Novak, El llibre sense dibuixos Jeff Kinney, Diari del Greg 10. Vella escola Martín Piñol, Pizzaboy I un de la competència… Ana Punset, El club de les vambes vermelles (Montena) Inés Castel-Branco de PETIT FRAGMENTA recomana… Halil Bárcena (versió ) i il·lustracions de Mariona Cabassa, Històries de Nasrudín Inês Castel-Branco, Respira Àlex Tovar i il·lustracions d’Àfrica Fanlo, Funàmbulus I un de la competència… Beatrice Alemagna, El meravellós peludiu-renudiu-xiquitiu (Combel) Iolanda Batallé de LA GALERA recomana: Roser Calafell, Yellow Van Sonia Fernández-Vidal amb il·lustracions de Pilarín Bayés, L’univers a la mà Elisa Puricelli Guerra, Un sofà per a dotze. Un cicló a la sala I un de la competència… Tove Jansson, Mumin (Coco Books) Alba Besora Campo de NANDIBÚ recomana: Ramon Besora amb il·lustracions d’Adrià Gòdia i Judit Morales, L’ocell sense nom que volia ser rei SUBI & Anna, Quina capsa! Jean de Brunhoff, BABAR i el papà Noel I un de la competència… Maria Parr amb il·lustracions de Zuzanna Celéj, Tania. Val de Lumbre (Nórdica Infantil) Cristina Concellón i Helena Garcia de KALANDRAKA Catalunya recomanen: Shel Silverstein, L’arbre generós Janosch, Oh! Que bonic és Panamà! Miguel Cerro, Després de la pluja I un de la competencia… Jon Klassen, On és el meu barret? (Editorial Milrazones) Mònica Estruch de l’EDITORIAL MEDITERRÀNIA recomana: Ricard Pedrals i Coque Piña amb il·lustracions de Pilarín Bayés, Petita història de mossèn Batlle i l’escoltisme Carme Grau amb il·lustracions de Julio Aliau, Sorolla Núria Piqué amb il·lustracions de Pilarín Bayés, Petita història de la Seu Vella de Lleida I un de la competència… Àlex Tovar i il·lustracions d’Àfrica Fanlo, Funàmbulus (Fragmenta editorial) Maria Grau i Bernat Cussó d’EDICIONS DEL PIRATA recomana: Núria Picornell amb il·lustracions d’Oskar Barón Baz, El pirata que no sabia dir la R Ursel Scheffler amb il·lustracions de Hannes Gerber, Banda del Mosquit Jordi Cardona amb il·lustracions de Jordi Viladoms, El misteri de la motxilla I un de la competència… Montse Ginesta, Gaspara, la reina d’orient (Publicacions de l’Abadia de Montserrat) Patric San Pedro de TAKATUKA recomana: Alba Salvador Llopis i Ignasi Blanch, La cançó de les balances Susana Gómez Redondo i Armand, Heli amb hac Yvonne Hergane i Christiane Pieper, La banda dels cinc I un de la competència… Emily Hughes, Salvatge (Libros del zorro rojo)

Summary: Especial llibre infantil: noves petites editorials, més prestigi dels autors i més qualitat


El producte interior brut (PIB) del País Valencià va créixer un 3,1% el 2017 i el PIB per habitant es va situar en 22.034 euros. Per damunt de la mitjana de la Unió Europea (+2,4%) es va situar el País Valencià i també a Catalunya (+3,2%), mentre a les Illes Balears es va registrar el mateix creixement que a escala europea. El PIB per capità va ser de 30.064 euros a Catalunya, 26.287 a les Illes Balears i 22.034 euros al País Valencià. La mitjana de la Unió Europea de 30.000 euros. Aquestes són estimacions de l’Institut Nacional d’Estadística (INE), una actualització d’anteriors dades després d’haver incorporat la informació de la sèrie 2015-2017 de la comptabilitat nacional anual publicada el passat 6 de setembre.

Summary: El PIB del País Valencià va créixer un 3,1% el 2017


La directora de la campanya de Junts per Catalunya (JxCat), Elsa Artadi, ha explicat que aquesta candidatura està pactant tres punts programàtics amb ERC i la CUP. En una entrevista a ‘El matí de Catalunya Ràdio’, la número 10 de la llista que encapçala Carles Puigdemont ha afegit que els tres punts -i no els nou de l’esborrany que s’havia donat a conèixer- es refereixen a l’alliberament dels presos polítics i la fi de l’aplicació de l’article 155; reivindicar el resultat del referèndum de l’1-O i remarcar que aquell va ser el resultat legítim, i que el 21-D ha de servir per a ratificar-lo; i finalment crear un procés constituent que serveixi per eixamplar la base. Aquests punts es continuaran negociant en una reunió de dilluns que ve, segons ha apuntat Artadi. D’altra banda, la directora de la campanya de JxCat ha respost la secretària general d’ERC i número dos dels republicans, Marta Rovira, que només hi pot haver un sol govern, i que aquest ha de tenir Puigdemont com a president i el cap de llista d’ERC, Oriol Junqueras, com a vice-president.

Summary: JxCat diu que negocia tres punts programàtics amb ERC i CUP per a les eleccions


Aquest cap de setmana, del 28 de febrer a l’1 de març, el pavelló 7 de la Fira València obre la porta a tota mena d’il·lustradors, youtubers, cosplayers i fans del còmic i del cinema per a participar en el Saló del Còmic de València. S’hi oferirà una gran oferta d’activitats, tallers, exposicions i xerrades per a tots els públics. La fira opta pel còmic com a motor creatiu de la indústria de l’entreteniment i per potenciar aquest sector al País Valencià. És per això que tindran un espai molt destacat al Saló del Còmic, i gràcies al suport de l’Associació d’Editors del País Valencià, hi haurà una zona dedicada a visibilitzar el còmic del país i on es reuniran editorials, autors i llibreries especialitzades. De tota la gran varietat d’activitats que presenta la fira d’enguany, us oferim una llista amb les cinc propostes que no us podeu deixar perdre: El còmic com a denúncia de les agressions masclistes El Saló ofereix diverses exposicions vertebrades per l’eix feminista i la denúncia de la societat heteropatriarcal. Una d’aquestes mostres és Silenciosa(s), de la guionista Salomé Joly i la il·lustradora Sibylline Meynet. S’hi denuncien les agressions contra les dones a l’espai públic mitjançant nou relats. L’autora participarà en una conferència i una taula rodona per presentar el llibre i compartir amb el públic el procés de recopilació de testimonis i investigacions i per obrir un debat sobre les possibles solucions a aquest gran problema. També hi haurà altres exposicions relacionades amb la qüestió, com són ‘Nosaltres també‘ i l’obra de Marika Vila. ‘Inclusion Man’, el còmic com a eina terapèutica El Saló del Còmic acull el projecte ‘Inclusion Man’, un còmic que narra la història d’un superheroi amb discapacitat intel·lectual i de desenvolupament que lluita per la inclusió de les persones amb diversitat funcional. ‘Inclusion Man’ neix d’un projecte de l’associació Plena Inclusión, que treballa en aquest àmbit. Així doncs, divendres, 28 de febrer, a les quatre de la tarda, es presentarà el còmic en un acte que anirà a càrrec d’Àlex de la Fuente, responsable del projecte, amb Borja Carretero i Alex Gonzàlez, dibuixants del còmic, i Pedro Juan Pinilla, alumne del taller de còmic on va sorgir la idea d’aquest còmic inclusiu. Per altra banda, l’equip de ‘Inclusion Man’ també impartirà un taller per a infants. Es basarà en una activitat de creació de superherois amb alguna mena de discapacitat, transformant-la en un superpoder. L’objectiu és que els més petits es familiaritzin amb la qüestió i que els personatges creats puguin aparèixer en els números següents del còmic. Les revistes de còmic emergents al País Valencià La fira compta amb un espai dedicat a exposar les revistes de còmics Alta Tensión i Plaça del Mercat, dues propostes originals del País Valencià. Alta Tensión és una revista de còmic underground i subversiu editat per Desfiladero Edicions, que va néixer el 2019 amb la intenció de reactivar la indústria entre els joves. Compta amb les signatures dels autors més emergents del país i algunes d’internacionals. Per la seva banda, la Plaça del Mercat és una revista de còmic que també va començar l’any passat, basada en una publicació gràfica semestral entre el còmic clàssic americà, l’hiperrealisme i el pin-up, sempre amb un to marcadament costumista. Té com a objectiu servir de plataforma de difusió d’artistes emergents i creadors que provenen del caldo de cultiu universitari. Retrospectiva i conferència sobre Manuel Gago La fira també ofereix l’exposició ‘Manuel Gago, de València al món’, una retrospectiva de l’artista Manuel Gago, autor d’El Guerrero del Antifaz i considerat un dels autors del País Valencià més importants de la història i pare de l‘escola valenciana del còmic. Per aquest motiu la fira també organitza la conferència ‘Què entenem per escola valenciana?’, amb els divulgadors Pedro Porcel i Paco Baena. Serà un diàleg on s’exposaran les principals característiques d’aquesta etapa clàssica del còmic valencià. Una etapa que té lloc entre els anys quaranta i seixanta i aplega multitud de dibuixants, guionistes i artistes de la zona. Activitats per als més petits La fira del còmic té amb una àmplia programació encarada al públic infantil. De les activitats i tallers que ofereix, destaquem un insòlit taller on els infants tindran l’oportunitat de parlar amb Adriana Ocampo, la directora del Programa de Ciència de la NASA, sobre films que tenen lloc a l’espai, com els coneguts Star Wars i Star Trek. També destaquem el taller ‘Herois del còmic valencià’, impartit per Equipo Tebeo, una entitat que promou el gènere entre els més menuts. L’activitat permet als infants de participar en el procés de crear personatges del còmic clàssic valencià, recuperant-ne de representatius com Colilla i el seu ànec Banderilla, el gat Pumby i Blanquita, o Marco Antonio, el protagonista de les historietes de Mique Beltrán. Aquest taller, a càrrec de Javier Gay i Gabriela Stoykowki, va dirigit a un públic entre sis anys i catorze.

Summary: Les cinc cites del Saló del Còmic de València que no us podeu deixar perdre


‘Naltros serem responsables i no mos farem pregar / mos quedarem tots a casa i això ràpid passarà.’ Aquesta estrofa d’una glosa de Paquita Juan va circulant de telèfon en telèfon a Formentera, convertida en un himne per a resistir la pandèmia de la Covid-19. Paquita Juan, de can Porrasines, és una dona de la Mola que va assolir molta fama amb una glosa anterior, sobre el medi i la contaminació dels plàstics i que ara ha fet una glosa demanant als veïns de l’illa que es mantinguin en estricta quarantena. La glosa és una composició musical popular curta de quatre versos octosíl·labs. Diverses gloses formen un glosat, que sol cantar-se amb una melodia senzilla i animada. A Formentera hi ha una gran tradició que ha mantingut aquest estil de cant popular que socialment es pot comparar amb les albades, les follies o les corrandes.

Summary: Una glosa viral contra el coronavirus des de Formentera


El president Carles Puigdemont, cap de llista de Junts per Catalunya (JxCat), s’ha reunit avui amb representants de l’ANC i d’Òmnium Cultural, Agustí Alcoberro i Marcel Mauri, i també hi han estat presents els diputats electes de JxCat Quim Torra i Albert Batet. En la reunió, en què s’ha parlat sobre les negociacions per a la investidura, les entitats han demanat a Puigdemont que la majoria independentista de les eleccions del 21-D es traslladi al govern i a la composició del parlament. Per una altra banda, Puigdemont ha convocat els diputats electes de JxCat a una reunió divendres a Brussel·les per avançar en les negociacions amb ERC i la CUP. El president centrarà la trobada a definir una proposta sobre la nova mesa del parlament, tan sols cinc dies abans del ple del dia 17 de gener, en què s’ha de constituir la cambra. Divendres, probablement, Junts per Catalunya enllestirà d’una proposta que presentarà a ERC i la CUP perquè la valorin durant el cap de setmana. JxCat insisteix a dir que no hi ha cap pla alternatiu a investir Puigdemont i assegura que la via telemàtica és una possibilitat. Tampoc no descarta que retorni a Catalunya.

Summary: Puigdemont es reuneix amb l’ANC i Òmnium i convoca els diputats de Junts per Catalunya a Brussel·les


Tot fa pensar que avui, dia 11 de desembre de 2017, passarà a la història del nostre país com el dia en què les peces d’art de Sixena que hi ha al Museu de Lleida no seran tractades com a tals sinó com un botí polític. La via ampla de l’article 155 s’haurà aprofitat per resoldre un litigi que, amb raonaments culturals, no hauria hagut de començar mai. El cap de setmana s’acabava amb la mateixa sensació de l’1 d’octubre, és a dir, amb el convenciment que el poder es volia imposar amb la força física. Ahir a migdia es van descarregar desenes de tanques metàl·liques a les portes del Museu de Lleida, a requeriment dels Mossos d’Esquadra, que també deixaren una parella d’agents permanentment davant el centre. Segons fonts de la policia, han de garantir la seguretat arran de l’imminent operatiu de trasllat de les obres en litigi, que el jutge d’Osca ha ordenat que es faci avui. La providència que dijous va emetre el jutge autoritzava la Guàrdia Civil a recollir els béns a partir de la mitjanit, fins i tot fent ús de la força si calia. Ningú no sap del cert en quin moment es presentarà la comitiva de la policia judicial amb els tècnics de l’Aragó. Però els responsables del museu recorden que el pla de treball presentat per l’executiu aragonès preveu que l’operació comenci a les vuit del matí. ‘Fer un cafè’ a dos quarts de vuit del matí a ‘tu ja saps on’ Moviments ciutadans de Lleida s’han organitzat per aturar avui la devolució dels béns. Durant el cap de setmana ha circulat un cartell anònim que convoca a ‘fer un cafè’ a dos quarts de vuit del matí a ‘tu ja saps on’. El fons del cartell és la façana del Museu de Lleida i al peu de la imatge hi diu: ‘No direm res sobre el Museu de Lleida, ni de la Guàrdia Civil ni del 155. Inviteu amics i amigues!’ Els CDR de Lleida i la CUP han difós el cartell per Twitter i la candidata de la CUP per Lleida, Mireia Boya, va dir en una entrevista a l’ACN que esperava que la gent defensés el museu com van fer amb els col·legis electorals l’1-O. ejem! ejem! ejem!Tu ja saps on no?Fem un ☕ i passem el matí juntes a #LleidaUs animeu? #Dempeus pic.twitter.com/QsdWmY3yKR — CUP Països Catalans (@cupnacional) December 9, 2017 El paer socialista de Lleida, Àngel Ros, enmig de la campanya electoral, prova de nedar i guardar la roba, però no se’n surt. El cas de Sixena és molt transparent i no és fàcil de passar-hi de puntetes ni de fer-hi equilibris polítics. La consellera Meritxell Serret, de Brussel·les estant, ha denunciat que el trasllat de les obres de Sixena per part de la Guàrdia Civil és un fet ‘inconcebible en un estat democràtic’. Serret ha apuntat qui són els responsables d’aquesta situació: el PP, el PSC i Ciutadans, que amb l’aval del 155 han permès l’operació. Ha acusat aquestes formacions de vulnerar tots els valors ètics i democràtics. Troba que aquesta situació és inacceptable i lamenta que s’utilitzi la cultura com a element de divisió i com a arma política. Ros ha mirat de desvincular-se’n: defensa que l’article 155 de la constitució espanyola ha servit per a ‘restaurar l’odre constitucional’ però que, en canvi, no és previst per a decidir sobre contenciosos entre administracions ni entre administracions i particulars. També vol deixar clar que les tanques les han sol·licitades els Mossos d’Esquadra a l’empresa que subministra aquests elements per a actes públics a la ciutat, per ‘precaució policíaca’. Per intentar salvar la pròpia imatge, Ros diu que la paeria no ha donat cap ordre de posar tanques ni la guàrdia urbana forma part de cap dispositiu especial per a una possible entrada al museu. Ahir va explicar que aquest trasllat era l’execució d’unes mesures cautelars, que a parer seu no són escaients, perquè no hi ha risc per al bé a protegir. Afegia, encara, que aquest risc no hi és perquè el Museu de Lleida ofereix la mateixa seguretat que qualsevol altre museu i que hi havia més risc en el trasllat. Membres dels cercles que preparen la protesta van explicar a VilaWeb que, malgrat que la convocatòria és a dos quarts de vuit, es podria avançar si hi havia la sospita que els tècnics que s’han d’endur les obres s’hi poguessin presentar abans. Segons la interlocutòria judicial, la Guàrdia Civil té permís per a actuar a partir de mitjanit. Així i tot, l’estat de les obres –que és molt delicat– impedirà que pugui ser una actuació ràpida i es preveu que s’allargui durant hores. La interlocutòria també estableix que qui s’hi oposi ‘podrà ser acusat de delictes de desobediència a l’autoritat i/o delictes contra l’Administració de Justícia’. Xavi Quinquillà, membre de la Plataforma d’Entitats Culturals de Lleida, diu que ells no subscriuen la convocatòria però que tampoc no hi són contraris: ‘Allò que passi serà totalment espontani i fet per la ciutadania.’ Creu que si avui es traslladen les quaranta-quatre obres sense que hi hagi una sentència ferma –són objecte de dos recursos– serà una situació de clar abús. ‘Com que Lleida hi està compromesa, és ben lògic que faci palès, de manera cívica i pacífica, l’estupefacció per tot plegat’, diu. També els directors de la Xarxa de Museus d’Art de Catalunya s’oposen a la decisió judicial. Han emès un comunicat en què manifesten el suport al museu ‘en la defensa de la unitat de la seva col·lecció’ i expressen la preocupació perquè el trasllat pugui ‘posar en perill la integritat física d’algunes de les obres, tal com els informes dels tècnics assenyalen’. També lamenten que no s’hagi dut a terme una planificació tècnica que en garanteixi en tot moment la correcta preservació. El Centre de Restauració de Béns Mobles de Catalunya (CRBMC) també ha publicat un comunicat que condemna que el govern espanyol hagi permès l’operació gràcies a l’article 155. L’Aragó i el 155 Els fets d’aquest llarg litigi es van accelerar a mitjan novembre. El nou titular del jutjat de primera instància número 1 d’Osca es va emparar en l’aplicació de l’article 155 a Catalunya per requerir al ministre de Cultura espanyol, Íñigo Méndez de Vigo –conseller de Cultura imposat–, que fes el trasllat d’aquests béns. En la providència deia: ‘Vist que la direcció de la Conselleria de Cultura de la Generalitat de Catalunya ha estat assumida pel ministre de Cultura…’ Així mateix, deia que els últims advertiments dirigits enguany al govern català per al lliurament de les quaranta-quatre peces ‘no van ser complerts pels anteriors responsables de Cultura de la Generalitat, Lluís Puig i Santi Vila’. Tots dos són investigats per la fiscalia per un presumpte delicte de desobediència. Méndez de Vigo, des del primer moment, ha dit que les resolucions judicials s’han d’obeir, però que ho faria ‘sense infringir ni la legislació autonòmica ni l’espanyola’. Això, en un primer moment, el Museu de Lleida ho va interpretar com un senyal d’esperança, perquè, segons les lleis catalanes de patrimoni, els béns catalogats no es poden disgregar. Per tant, De Vigo, essent la màxima autoritat de la cultura catalana, havia de vetllar pel compliment d’aquestes lleis. Però l’Aragó volia solucionar el litigi en plena aplicació del 155. El 30 de novembre l’audiència d’Osca va anunciar que refusava el recurs d’apel·lació presentat per la Generalitat contra la sentència del 2015, que declarava nul·les les compra-vendes de les obres de Sixena i el trasllat al monestir aragonès. Xavier Quinquillà, de la Plataforma d’Entitats Culturals de Lleida, creu que és humiliant que tot plegat s’executi a partir de l’aplicació de l’article 155: ‘El que ha fet vessar el got és que, emparant-se en el desballestament de les nostres institucions i en absència del nostre conseller, es doni via lliure a les actuacions en contra dels interessos de Catalunya i de la normativa catalana de patrimoni.’ Quinquillà està convençut que el conflicte té molt poc a veure amb el patrimoni i molt amb qüestions merament polítiques. La importància de la conservació de les obres Molta gent es pregunta quin valor tenen aquestes obres que hi ha exposades al Museu de Lleida o al magatzem del centre. Ho explicava en una entrevista publicada a VilaWeb Albert Velasco, conservador del museu i veu autoritzada per a parlar del litigi entre els governs català i aragonès: ‘Aquestes peces són fonamentals per al Museu de Lleida. Aquest és l’únic museu del món que explica què és la Franja avui dia i què ha estat durant els segles en què el bisbat de Lleida ha fet un paper fonamental en aquest nexe d’unió geogràfic entre els dos territoris. El bisbat de Lleida s’endinsava en territori aragonès –les fronteres religioses no han coincidit mai amb les administratives– i això va crear tot un seguit de relacions que es remunten a l’edat mitjana.’ Velasco creu que si desposseeixen el Museu de Lleida d’aquestes peces de Sixena, perdrà un dels grans valors discursius, que és explicar aquest passat en comú. Un dels arguments més emprats pel govern de l’Aragó per a reclamar el retorn de les obres és que la gran majoria no es troben exposades, sinó que són en un magatzem: ‘Els museus grans, com ara el British o el Louvre, potser exposen un 1% o menys del fons total. Els museus tenen les sales d’exposició que tenen i no se’n pot exposar sinó una part petita. En el cas de Lleida, ja ens hauria agradat d’exposar moltes més peces de la Franja i Sixena. Però les sales arriben fins on arriben. Les peces, encara que siguin al magatzem, són vives’, explicava Velasco en l’entrevista esmentada. També afegia que un dels problemes principals és que no hi ha cap garantia que un cop les obres surtin del Museu es puguin conservar en condicions favorables.

Summary: Aprofitar la via ampla del 155 per espoliar el Museu de Lleida i fer perillar el patrimoni de Sixena


Quasi deu milions de ciutadans grecs amb dret de vot són cridats avui a les urnes en les cinquenes eleccions generals en sis anys i les segones d’enguany. Sis mesos després de l’aclaparadora victòria de la coalició Syriza, el primer ministre Alexis Tsipras va decidir a l’agost d’avançar eleccions poc després de la signatura, el 13 de juliol, del tercer rescat de Grècia amb la UE i l’FMI (86.000 milions a tres anys), que imposa un dur programa de privatitzacions i retallades rebutjades poc abans en referèndum per una majoria de grecs. A diferència del gener, ara les últimes enquestes donen un frec a frec entre Syriza i la dretana Nova Democràcia de Vangelis Meimarakis, a més d’una participació previsiblament més baixa per la creixent indiferència, cansament i confusió de l’electorat. La incògnita, doncs, no és tant quina formació guanyarà les eleccions, sinó com quedarà compost finalment el govern en un escenari polític caracteritzat per la fragmentació i amb difícils majories absolutes. Les eleccions arriben amb unes males xifres econòmiques el primer semestre de l’any i amb una crisi de refugiats que, tot i afectar directament Grècia (cada dia hi arriben quatre mil persones de mitjana des de Turquia), paradoxalment no ha estat tema central de la campanya, excepte per al grup xenòfob i neonazi Alba Daurada, que en algunes enquestes arriba a situar-se en tercera plaça. L’economia, doncs, ha estat el centre de la campanya. El primer ministre Tsipras, que es presenta com l’únic candidat que pot aturar que els partits de la ‘vella política’ recuperin el poder, demana una majoria absoluta per donar estabilitat al govern i s’ha compromès a intentar de millorar els acords amb la troica respecte al deute grec. Però per l’esquerra, la formació es disputa el vot de diumenge tant amb el Partit Comunista com sobretot amb una jove escissió antiausteritat i contra l’euro de la mateixa coalició, Unitat Popular, encapçalada per l’ex-ministre d’Energia Panaiotis Lafazanis i que té la CUP com a referent. I per la dreta, l’oposició conservadora i liberal insisteix a posar fi al govern de Tsipras i a formar una àmplia coalició governamental per a encarar els problemes del país. Els sondatges també preveuen un augment de vot del PASOK i una davallada dels liberals de To Potami. El parlament grec té tres-cents escons i per accedir-hi els partits han de superar el llindar del 3% dels vots. Seguiment de la jornada electoral: Premsa: Eleftherotypia, Ta Nea, Ethnos, To Vima (en anglès) i Kathimerini (en anglès) Televisió: ERT (pública), Mega TV, ANT1 i Alpha TV Agències: Athens News Agency (en anglès) Portals: NewsIt i Nooz.gr Ministeri d’Interior: resultats oficials

Summary: Grècia torna a les urnes, lluny de l’eufòria amb Syriza


La degana del Col·legi de l’Advocacia de Barcelona (ICAB), Maria Eugènia Gay, ha opinat avui que la sentència del Tribunal Suprem contra el procés ha estat ‘injusta i desproporcionada’. Gay, filla de l’ex-vice-president del Tribunal Constitucional Eugeni Gay, ha dit que la junta de govern de l’ICAB i altres institucions veuen ‘inevitable reprendre el diàleg’ després d’una sentència que ha posat fi al procés judicial però que ‘no respon a les necessitats de Catalunya, de posar en comú l’essència del conflicte’. ‘Tots estem d’acord que ha estat una sentència desproporcionada, injusta’, ha assegurat. En un debat sobre les conseqüències de la sentència, Gay ha dit que cal reobrir el diàleg que ella va intentar d’impulsar els dies posteriors al referèndum del Primer d’Octubre i tornar a parlar ‘d’aspectes que s’havien començat a debatre de forma serena, coherent, amb sentit comú i dins del marc de legalitat que es fa necessari en una societat democràtica’.

Summary: La degana de l’Advocacia de Barcelona veu ‘injusta i desproporcionada’ la sentència contra el procés


El president espanyol en funcions, Mariano Rajoy, comença una altra ronda de contactes per a mirar d’assegurar-se la investidura i formar govern a Espanya. Avui farà dures reunions a la Moncloa: l’una amb el candidat de Podem, Pablo Iglesias, i l’altra amb el de Ciutadans, Albert Rivera. Dimecres passat ja es va reunir amb el secretari general del PSOE, Pedro Sánchez, sense cap acord. El dirigent socialista, de fet, va tancar la porta a qualsevol pacte de govern amb el PP i va dir que no facilitaria la investidura de Rajoy amb l’abstenció dels seus diputats. En les converses d’avui, tampoc no és previst que trobi cap receptivitat en el cap de files de Podem, Pablo Iglesias, oposat a qualsevol pacte amb el PP. En canvi, sí que pot trobar algun gest de complicitat d’Albert Rivera, car Ciutadans ja ha proposat una aliança de tres amb el PSOE per a investir ‘una persona independent de prestigi’.

Summary: Rajoy rep Iglesias i Rivera per temptejar possibles pactes de govern a Espanya


L’esperada nova novel·la de Marta Rojals acaba d’arribar a les llibreries amb un títol que és una sentència, ‘El cel no és per a tothom‘, aquesta vegada amb Anagrama. Després de quatre anys sense novetat, els lectors amb ganes de Rojals podran devorar un llibre: més dur, més complex, més llarg, més tot. Rojals defuig allò que és obvi, mentre es mou en allò que ens és quotidià, com si els lectors també forméssim part del seu univers. El seu realisme no és màgic. És tan real que et fa sentir íntim el que és literari, amb la distància justa per a no caure en la nostàlgia ni el sentimentalisme. És el seu domini del llenguatge, de les frases i també de l’ànima contemporània que fa el fet. Els seus personatges remouen. Si mig país es va enamorar de l’Èlia, ara l’Eva, la Sara i en Pep provocaran més d’un sotrac fet de paraules. Quaranta anys d’un país no són pas poca cosa. —Nervis? —I respecte, també. Perquè allò que per a mi és un final (el d’una feina de tres anys), per al llibre és el començament, i aquesta distorsió entre la percepció que en tinc com a autora i la d’un hipotètic lector que llegeix el text per primera vegada em fa molt de respecte. I por, també, perquè un llibre llarg ofereix més ocasions de cansar-te i que el deixis córrer. Som en un temps que els costums lectors han canviat. Ja no fem aquelles maratons amb el telèfon despenjat, i si he de ser sincera ni jo mateixa no sé si seria capaç d’encarar-me a una lectura de tres dits sense aquell punt d’escepticisme que de seguida que me’n cansi la deixo estar. —El cel no és per a tothom? —Em pensava que havia tingut la gran idea amb el títol, i en una entrevista m’han fet saber que hi ha un grup que té una cançó amb aquest títol exacte, de fa uns quants anys. De manera que no ho deu ser, no, per a tothom, si ho diem uns quants. M’agradava el títol perquè, aplicat a cada protagonista del llibre, adquiria significats diferents, en el sentit dels seus somnis i ambicions personals, i dels destins que els esperen, també. —La relació entre germans és sempre complicada? —A la vida real no ho crec, però literàriament, si més no, el potencial de ser complicada sí que el té. —Tinc la sensació que retrates aquella destrucció, plena de malentesos, enveges, pors… que en les relacions familiars és tan freqüent? —Sí, això era totalment volgut, i en tres germans tan diferents et donava per recrear una mà de conflictes que gairebé havies de dir prou, perquè si no el text hauria sortit el doble de llarg. —Aquell fer-se mal sense pensar, que no es pot evitar… —I en ocasions tampoc no es vol evitar. —Què vols dir, que la família ho aguanta tot? —La família sempre ho serà, amb els papers sobre la taula, i per més mal que es facin els uns als altres, el parentiu no canvia. —També retrates la negativitat destructiva de la mare, sobretot en aquest cas cap al pare. És una negativitat que la veiem sovint, en el nostre cada dia. Hi és sempre a les famílies? —Amb ‘sempre’ vols dir si hi és en totes les parelles? Per sort no, però segur que ho hem observat alguna vegada al nostre voltant. Aquells comentaris que fan abaixar el cap a un dels membres. Al llibre he portat al límit situacions com aquesta i les he traslladat a la intimitat de la llar, que ja no sabem què hi passa ni com acaba. —Quin personatge t’ha costat més. La Sara, en Pep, l’Eva? —El personatge més complex, que és el de la Sara, és el que m’ha costat més, però també fixar els caràcters de l’Eva o de la mare, que són més caricaturescs. El del Pep potser ha estat el més fàcil, perquè quan em vaig posar a escriure ja el tenia molt viu al cap. El repte de caracteritzar-los és que al final, quan els llegim en un diàleg, puguem distingir qui és qui sense l’ajuda del narrador. —Per quin sents més debilitat? —Pel Pep, absolutament. —Per què? —Perquè, dels tres germans, n’és la baula feble. —El fet que l’Eva i la Sara siguin bessones què et permet d’explicar? —La part simbòlica de la dualitat; les comparacions entre germans, que si són bessons idèntics assoleixen el seu màxim exponent; també el que jo en diria ‘el joc de les set diferències’, que fa que inconscientment l’observador es llanci a buscar-hi semblances (i aquí compto que els lectors també hi voldran jugar); el desenvolupament de cadascuna de les germanes sota aquesta mirada dels altres que, com es diu en alguna ocasió al llibre, la veu de vegades com una doble, de vegades com una meitat, i ben poques com un ‘jo’ individual. —Abans parlàvem de la destrucció dins la família, però també parles de més destruccions: la urbanística, la de les drogues,…. —Sí, i també es poden ‘llegir’ des d’una perspectiva temporal que va més enllà de la del llibre. —Què vols dir? —Perdó, em referia més que res a la corrupció urbanística, que els lectors poden imaginar-se què passarà al cap dels anys, i en això tenen avantatge sobre els personatges, instal·lats encara en l’eufòria del 2007. En aquest sentit, la narració de vegades pica l’ullet cap al lector, que suposo que les entendrà de seguida. —Llegint la novel·la sembla que l’has feta amb ganes de fer un salt endavant. Ara saps més què vols dir i com ho vols dir? —Ho sé per eliminació. Vull dir que penses: si en el primer vaig fer Tal, i en el segon, Pasqual, doncs en aquest tercer faré tal altra cosa. I això val tant per als temes com per al nombre de protagonistes, les edats, les localitzacions, etcètera. M’ho vaig prendre com un tengui-falti, descartant tirar per on havia tirat abans i mirant de ficar-me on no m’havia ficat abans. —Hi ha un intent de superació? —Hi és en el sentit que la idea era superar l’experiència dels dos llibres anteriors. Igual que el segon volia que fos més elaborat que el primer, en aquest no volia tornar enrere, havia de significar un pas més respecte dels previs. —Com ho treballes des del punt de vista tècnic? —A diferència dels altres llibres, com que aquesta vegada tenia tota la història al cap i amb molt de detall, em vaig creure que posar-la per escrit seria el més fàcil. I, ha!, ni de lluny! A l’hora de la veritat m’ha resultat molt més difícil que no pas quan partia d’una idea general i l’anava desenvolupant a mesura que escrivia. —Perdona, has dit que tenies tota la història al cap abans de començar? —Sí, vaig estar molts mesos donant-hi voltes. El cas és que no volia tornar a embolicar-me a escriure tan aviat després de la publicació de L’altra, jo volia descansar però el cap anava a la seua, diguem que em forçava a no escriure, perquè quan comences, ja és molt difícil parar. Per això, quan al final vaig decidir asseure-m’hi ja ho tenia tot pensat (l’època, els protagonistes, tots els episodis clau…) i llavors em va costar moltíssim posar-ho per escrit, penso jo perquè és una manera de fer que no és la meua, això en primer lloc, i en segon lloc perquè l’estructura em va portar molts maldecaps. —L’estructura és més complexa que en les dues novel·les anteriors. Per exemple, hi ha un engranatge gairebé perfecte de salts temporals i de dosificació de la informació. Com ho fas? —Gràcies per això de perfecte, però ni de bon tros: de natural tinc una manera molt desordenada d’escriure, i feina rai després a ordenar-la per a qui ho hagi de llegir. Sí que faria més via fent esquemes previs, agafant perspectiva, planificant-ho sobre papers, i ja ho he intentat, però en el meu cas em perd la impaciència per tenir-ho escrit, i els esquemes els faig després, a mesura que escric, per ordenar-me i que tot vagi quadrant. Si he de fer trenta flaixbacs perquè he començat massa endavant en el temps, els faig, però no per cap premeditació de res, és que no sé ser lineal. Doncs aquesta vegada, com una variant d’això que no sé evitar, el que he fet és tractar els flaixbacs fora de la narració en present i fent-ne una mena de sandvitx passat-present-passat. La idea és la mateixa que amb els flaixbacs: que cada escena del passat serveixi per a revelar, o explicar, o aclarir algun fet del present on se situa la història, i així vas encadenant la informació fins que al final ja la tens tota. —Escrius sobre una època què no és ben bé la teva. —M’hi he trobat sense voler. Tenia claríssim que situaria la història el 2007, just abans de l’esclat de la bombolla, perquè als llibres anteriors ja havia tractat el ‘durant’ i el ‘després’, i passa que quan comences a tirar enrere en la vida dels personatges, allò dels flaixbacs d’abans, t’adones que són d’una o dues generacions més enrere que la teua i no tens fons per a omplir-ho de memòria. I aleshores tot es complica, perquè en cada aspecte secundari que no pensaves perdre-hi temps t’hi has d’arremangar i acabes dedicant-hi més hores que en altres parts que consideres més importants. —Per què atures el relat just abans de l’esclat de la bombolla immobiliària i la darrera gran crisi? —M’interessava situar els protagonistes en aquest moment que feia la sensació que tothom era pròsper, que tothom més o menys tenia feina, casa, hipoteca, es canviaven de cotxe, vivien sense por, i justament em semblava interessant perquè el lector ja podia saber com va acabar tot i fins a quin punt era un miratge sense que el llibre ho hagi d’explicar. —I el paisatge té un significat especial? —També per eliminació, si al primer llibre vaig triar un paisatge rural i al segon urbà, ara volia triar-ne un que fos a cavall entre els dos mons. —Parles de diners, això no és gaire habitual. Sovint els personatges literaris no tenen relació amb els diners. Per què? —No m’hi havia fixat, en això. També m’ho demano, doncs. En el meu cas em fa gràcia perquè, quan penso en els personatges que escriuré, les dues primeres coses que m’interessa determinar és com es guanyen la vida i si arriben a final de mes. Si no tinc això resolt m’és impossible d’imaginar quines coses els he de fer passar. —Hi ha qui diu que els personatges li agafen vida pròpia, a tu tinc la sensació que això no et passa… —No. Quina por, ha, ha, ha! —Els gossos tampoc no són secundaris? —A tots els meus llibres hi ha una quota animal, ja és marca de la casa. —El teu realisme no és sociològic, ni moralista… T’ho proposes? —Em proposo el realisme, això sí. Una part important dels meus maldecaps a l’hora d’escriure és la versemblança de la història, malgrat que després aixeques el cap i és ben real això que la realitat supera la ficció, i que tampoc no cal deixar-se encotillar. —Malgrat tanta documentació no és una novel·la històrica, ni nostàlgica, ni tampoc de tesi. Ho veus així? —Sí, de fet la documentació és una feina col·lateral a la història de germans que volia explicar, però passa que quan vols anar al detall no et deslliures de posar-hi colzes. —És una novel·la feminista? —És una novel·la amb dos personatges principals que són dones, i com a tals topen amb moltes de les situacions que aborda el feminisme: l’alliberament (de tota mena), la conciliació laboral i familiar, les cures dels altres, el sostre de vidre… —Com a dona que escriu, quin missatge vols enviar? —’Missatge’ potser seria dir massa. El que faig als llibres és retratar dones amb els seus problemes ‘de dones’, amb la idea que les lectores s’hi puguin sentir, en alguna mesura, identificades i si pot ser acompanyades. —Deus anar sempre amb ulls i orelles ben oberts… —En el procés d’escriure els llibres se’t desenvolupen unes antenes infinites perquè et sembla que tot et pot servir per a alguna cosa, o que et pot desmentir alguna part, o fer-te reescriure alguna cosa en un sentit diferent, i això és cansat, sí. —Hi ha gent que em demana si la teva manera d’escriure és innata o és fruit de molt llegir o de molt treballar…. —Et pregunten això? No sabria què dir, però sense treballar no hi ha res d’innat que valgui. —Què alimenta el teu univers literari? —Mmm, últimament, el que em fa agafar ganes d’escriure, a part de llegir, és mirar pel·lícules i sèries que compleixin el test de Bechdel. —Quant de temps t’ha costat escriure el relat i quant polir-lo o recrear-lo? —Em costa molt fer una primera versió, que és la que conté tot el que volies explicar des de la primera pàgina a l’última. I em costa molt perquè treballo per capes, això vol dir que abans d’escriure una pàgina nova m’he de situar rellegint les anteriors i, vulguis que no, reescrius i poleixes sense avançar. Un cop tinc la primera versió, la reescric en versions successives proporcionalment més ràpides de fer. La primera versió em deu haver costat dos anys ben bons i la reescriptura un, repartit entre el reescriure útil i el potinejar dels mesos finals que ja és quan has de deixar estar el text per no començar a empitjorar-ho tot. —Què és per a tu una bona frase? La novel·la n’és plena. Mira la primera que em ve al cap: ‘Però les pors clàssiques són més nombroses i no surten als diaris’ —Per a mi hi ha una mica d’artifici en això, en el sentit que és un exercici conscient: com a autora de tant en tant t’empesques frases felices o més ‘elevades’ per donar substància a paràgrafs diguem-ne ‘normalets’. —Els personatges també són definits pel registre lingüístic que fan servir. Quins registres volies retratar? —Sempre faig algun personatge preocupat per la llengua que ajudi a mantenir l’alerta sobre els personatges que la maltracten, això és una constant als tres llibres. Després intentes distingir la resta de personatges per paraules que solen dir més, per diferents registres més cultes o més col·loquials… —Com t’ho has fet perquè la veu del narrador quedi acoblada amb les dels protagonistes. —Et surt mentre intentes buscar la veu narradora, i aleshores, a mesura que avances, ni te n’adones que ho fas. Amb L’altra ja vaig fer servir el recurs: la narració anava entrant i sortint del cap de la protagonista, i em permetia explicar què pensava sense haver d’estar dient tota l’estona ‘va pensar’, ‘pensava’, ‘pensa que’…, i tot podia ser més fluid perquè el lector ja en feia la distinció. —Has canviat d’editorial. Per què aquesta vegada amb Anagrama? —És un exercici de continuïtat, de fet, amb l’editora del Primavera, estiu, etcètera: la Isabel Obiols: a ella li vaig portar L’altra, també, i després aquest, que ella ja treballava a Anagrama. —No em puc estar de preguntar-te, malgrat que els lectors ja et llegeixen, com ho veus això de la independència? —Potser ho deixaria per als articles, perquè m’he de posar al dia de moltes coses i aquest estiu, aprofitant que desconnectava del llibre, he desconnectat de tot. —Algun consell? —Aquest sí que me’l sé: menys Twitter i més carrer. —Del que has llegit enguany què t’ha interessat més? —He llegit sobretot autores, per equilibrar una balança personal descompensadíssima en favor dels autors. Per destacar-ne un, diria Els fills de Llacuna Park, de la Maria Guasch, que és una autora que em té fascinada. —Què és el que ningú et pregunta i t’agradaria dir? —Al contrari: sempre voldria dir menys del que acabo dient. Podeu comprar a la Botiga de VilaWeb ‘El cel no és per a tothom’ de Marta Rojals

Summary: Marta Rojals: ‘Una part important dels meus maldecaps és la versemblança de la història’


L’avançament dels 250 milions de l’extra del FLA que va anunciar la ministra d’Hisenda espanyola, María Jesús Montero, després de la reunió de dilluns amb Ximo Puig, ha suscitat reaccions divergents entre els grups polítics, però també dins els partits. Sobretot a Compromís, on la negociació del finançament és una prioritat. La vice-presidenta de la Generalitat i dirigent de la coalició, Mónica Oltra, no ha dubtat a qualificar la notícia de positiva. Creu que és ‘un raig de llum’, tot i que recorda que cal continuar avançant. Dies enrere, Oltra havia qualificat aquest préstec de ‘vergonya’ i de ‘xantatge’. Aquest entusiasme d’Oltra d’ara contrasta amb la valoració del portaveu del grup parlamentari, Fran Ferri, que es limita a dir que és un acord decebedor. Per Ferri calen mesures estructurals i exigir amb més fermesa el desblocatge dels pagaments a compte. Compromís considera que Puig no ha estat prou exigent amb el govern de Pedro Sánchez per motius partidistes, unes crítiques que han molestat el PSPV. El portaveu a les Corts, Manolo Mata, ha subratllat el tractament ‘privilegiat’ que rep el País Valencià per part del govern espanyol amb el FLA i ha fet ironia sobre els qui l’havien ‘satanitzat’, en referència a Compromís. La falta de liquiditat de la tresoreria valenciana requereix l’efectiu que proporciona el FLA. Moltes conselleries, com la d’Igualtat d’Oltra, no poden fer pagaments i la gestió s’hi ha paralitzat.

Summary: La negociació del finançament porta tensió a Compromís


Malgrat el tòpic, la capital de la Safor va molt més enllà del que es veia a ‘Gandía Shore’, de les discoteques i del turisme vacacional. Té una programació cultural anual intensa i un festival que s’ha guanyat el prestigi a pols: el Polisònic. Una cita que satisfà melòmans i curiosos amb concerts de molta qualitat. Va començar al palau dels Borja i, des de l’any 2000, es fa al jardí de la Casa de Cultura Marqués de González de Quirós, coneguda popularment com a Casa la Marquesa. Darrere de tot això, hi ha un equip de professionals i el saber fer d’un dels programadors musicals públics més reconeguts del país, el director de la Casa de Cultura, Eudald González. La seua feina de selecció ha passat per sobre de colors polítics i ha convertit el Polisònic en un festival de referència. Conversem amb ell per descobrir una ciutat compromesa amb la cultura. Eudald González, director artístic del festival Polisònic i de la Casa de Cultura de Gandia. —Per a molts, Gandia és coneguda per la platja i la festa. Però el Polisònic fa palès que hi ha una altra ciutat, que trenca estereotips. —Gandia és coneguda, desafortunadament, per ‘Gandía Shore’, ‘Bacarrá’, Cocoloco. Però no tot és això. Passa que tenim un concepte del turista que busca el sol i la platja, posar-se com més moreno millor. I és completament fals, tan sols és un estereotip. Mireu, els cent cinquanta mil turistes de la platja són clients potencials del Polisònic i de l’oferta cultural. Aleshores dius: ‘Oferim-los cultura.’ I fem moltes coses. Em quede sorprès amb els llibres de visites de l’exposició estrella que fem a l’estiu. Hi ha comentaris amables i sociològicament molt descriptius, d’un turisme que no és el que fa soroll i es gita a les tantes de la nit. —Aleshores, què és Gandia? —Gandia és cultura des del paleolític fins a l’actualitat: la cova del Parpalló, la cova de les Malladetes, el monestir de Sant Jeroni, el palau dels Borja, la col·legiata de Santa Maria, la marjal, el paisatge gairebé prepirinenc, a deu quilòmetres –bé, ho era abans de l’incendi de l’any passat–, la Universitat d’Estiu i moltíssim més. Afortunadament, ofereix prou patrimoni perquè el turista que té eixa sensibilitat cultural puga gaudir de la ciutat. El problema són els tres quilòmetres que hi ha entre la platja i la ciutat. —Quins són els trucs per a compaginar turisme i cultura, per a portar la gent de la platja a la ciutat? —Potenciar la platja com a espai lúdic i d’oci però donar-li eixe complement cultural i festiu. El departament de turisme incentiva, sobretot, el pol d’atracció principal de Gandia, el palau dels Borja, que era molt desconegut i inaccessible. I l’estigma del ‘Gandia Shore’ i tot allò va diluint-se, a poc a poc, a favor d’un comportament més cívic de la gent, d’un concepte de ciutat diferent, un lloc d’estiueig que no és passar-te tot el dia al sol. No ens enganyem, el turisme ve per la platja, no perquè hi haja una oferta cultural extraordinària. Però és un afegit, una forma de transformar-li l’objectiu i portar-lo cap a la ciutat. I va venint. —Hi ha gent que no ve per la platja sinó pel Polisònic. —Tant de bo. És veritat que ens forcen a traure el programa com més aviat millor, per la quantitat d’estiuejants que telefona preguntant pels concerts. De fet, per al primer d’enguany, de Javier Vargas, ja hi ha totes les entrades venudes, pràcticament. I no és públic de Gandia, aquest ve a última hora pensant que tindrà la seua entradeta reservada i, sovint, no hi pot anar. El foraster ja la té. Tenim un públic molt divers i molt foraster, molt foraster. Fotografia: Juan José Todolí – Festival Polisònic. —Quins són els objectius del Polisònic? —L’objectiu bàsic, al marge d’oferir una programació cultural a l’estiu, és que es faça a Gandia ciutat. El Polisònic és una excusa perquè la gent que estiueja vinga a Gandia. I crec que ho hem aconseguit, perquè el sector hostaler i els comerços del voltant de la Casa de Cultura noten els dies de festival. Hi ha hagut certs intents de passar el festival a la platja, però és inviable. Vull dir, que té sentit ací, en aquest jardí, en una ciutat que està un poquet deshabitada durant l’estiu. —Programeu estils molt diversos, del jazz a les músiques del món. —Si el Polisònic té una definició, actualment, és que hi caben tots els estils tret del pop, el rock i la clàssica en el sentit estricte. Grups que no són als circuits habituals, que és impossible de veure’ls en una ciutat de setanta mil habitants, amb programacions una miqueta més comercials, per al gran públic. Per això crec que hem aconseguit que, pràcticament, s’exhaurisquen les entrades de tots els concerts, i a un preu mòdic. Amb unes bandes que moltíssima gent no coneix però que hi veu un cert toc de qualitat, d’especificitat, de singularitat i de raresa, si voleu. Fotografia: Juan José Todolí – Festival Polisònic. —Hi passen músics internacionals però també músics del país i locals. Enguany, amb Quin Soul que Funk, Limbotheque i David Pastor Quartet. —Sempre ha estat així, el músic valencià hi ha estat present perquè hi té tot el dret i perquè, qualitativament, juguem a la Lliga de Campions de tots els estils, sobretot del jazz, a escala estatal. Hi han passat David Pastor, Kiko Berenguer, Matthieu Saglio, Carles Dénia, Javier Vercher i més. I, per altra banda, enguany tenim força presència de dones: The Sey Sisters, íntegrament format per dones. Limbotheque, on canta una dona. Mariola Membrives. I més. Ho hem previst sense buscar cap quota però mirant la qualitat. Vull dir, que no hem prioritzat la dona i després hem mirat si hi havia qualitat, no. The Sey Sisters. —Com resoleu les condicions laborals? —La norma és que tothom és tractat igual, sobretot els artistes, que vénen a treballar i necessiten una estima, una dignitat i un tractament de gent professional. Eixa actitud és de resultes de la gent que hi treballa, que està mínimament reconeguda en l’àmbit laboral i de drets. Crec que és una roda: si el treballador està content, l’artista també ho està, et fa un bon concert, i això implica un retorn al públic, de satisfacció, i l’endemà torna a vindre la gent. No sé si és el secret, però som com una família, gent treballadora que es creu la seua feina. —Vist en perspectiva, com valoreu els trenta anys de festival? —Fer trenta anys de festival, ininterrompudament, tenint en compte els anys de penúria econòmica, i que es fa bàsicament amb pressupost municipal, és molt. En els anys de bonança, recorde haver fet fins a dèsset concerts en tres setmanes. Ara bé, l’any 2008 i 2009 era possible que el festival s’acabara. Però el món artístic va entendre la conjuntura. Tenien complicitat perquè sabien que ací es feien coses més o menys dignes, que teníem un espai digne, un públic fidel i, sobretot, molt educat musicalment, que sabia copsar quan hi havia qualitat i màgia. A més, no deixa de ser una plataforma de visualització. Poden vindre, i vénen, directors de festivals d’altres llocs. —Quin és el vostre moment més memorable d’aquests trenta anys? —El privilegi d’estar amb un artista. Recorde molt Ara Malikian. Tocava a les deu de la nit, però al matí ja hi era. Anava a obrir la Casa de Cultura i me’l vaig trobar allí al passeig, assegut en un banc. L’aspecte de Malikian desperta curiositat perquè és molt peculiar, era fàcilment reconeixible. Li havien dit que el jardí era molt bonic i volia prendre contacte amb l’espai. És eixa manera d’entendre un espectacle que té aquesta mena de gent, sabeu? Volia comprar pomes, en vam comprar ací al costat, i vam parlar de la vida, asseguts al jardí. A sobre, el dia abans se li havia trencat el violí i el nostre tècnic li’l va arreglar. És clar, estava molt pagat perquè li havia salvat el concert. Ara Malikian actuant al festival Polisònic. —Quin és el vostre secret com a programador? —Veure els concerts en un altre lloc, perquè reps promocions i vídeos amb els moments més interessants d’un concert, amb el prime time d’un bolo. Però l’has de veure en directe, perquè l’has de visualitzar i contextualitzar en el teu lloc. Ací, per exemple, la música balcànica no ha funcionat. Va tindre el seu boom i vaig fer dos intents per a mostrar-ho, i no. Així com el jazz ja pot ser complicat que la gent l’entén igualment, la balcànica no. —I doncs, què ha de tenir un programador cultural públic? —Experiència, per descomptat. Això vol dir veure molts concerts. Possiblement, en allò que més et fixes no és pas en l’escenari sinó en el que hi ha a baix perquè, en definitiva, treballes per al públic i no per a un artista. Veus la reacció. Sempre pregunte quants discos han venut després d’un concert perquè això marca l’índex de satisfacció. Si t’agrada un concert, t’endús el disc o un enregistrament del mòbil. I ací hi ha grups d’aquests que, amb una assistència de set-centes persones, han venut cent discos. —Amb això que dieu sembla que programeu d’acord amb l’èxit assegurat, sense risc, però els cartells ho desmenteixen. —Jo me la jugue, sempre me la jugue, fins i tot amb artistes més o menys consolidats, com he fet enguany amb David Pastor. Un personatge que té nivell internacional però que porta un projecte nou, poc rodat. Vull dir, no tinc massa referències, sé que l’artista és bo i que el que farà és bo. Falta que el públic s’hi interesse. I bé, normalment, s’hi interessa, la veritat. David Pastor. —D’on traieu els continguts? —Nosaltres treballem com esponges. Has de ser sensible al que et diu la gent que consumeix cultura, en tots els àmbits. A mi em recomanen moltíssims grups. No dic que el públic em faça la programació, però li done un protagonisme immens. No és allò de dir: ‘Sóc un programador impermeable, sóc l’amo del món, ho conec tot i sé què funciona.’ No és així. De resultes de l’experiència tens uns criteris, unes maneres d’actuar, però és la gent qui fa la cultura. —Però sou un clàssic de la Fira Mediterrània, aneu al Womex, al Mercat de Música Viva de Vic i més cites. —Sí, però això és quasi una teràpia. Et trobes amb companys de feina, altres ajuntaments i institucions, d’altres àmbits, i comparteixes problemes, coses de l’ofici. Són exercicis espirituals, un poc. També va bé per reciclar-te i veure què es fa pels llocs: parles amb directors de festivals de l’estat i d’Europa perquè hi ha molta gent que et pot subministrar informació. —Sou un testimoni privilegiat de l’ofici, vau començar als anys vuitanta. Com incideix la política de torn en la programació cultural d’una ciutat? —Afortunadament, a Gandia, no gaire. Hem tingut regidors del PSOE, del PP i ara de Compromís. Al departament de cultura hem creat una estructura, un cotxe que va en marxa. Els regidors entenen que no s’ha de desviar, ni tocar-lo gaire, perquè va bé. Hem anat fent amb la complicitat de la política i no recorde cap conflicte greu, pel tema cultural. Cadascú té la seua ideologia i pot prioritzar o visualitzar més un símbol o una manera de concebre el Nou d’Octubre, per exemple. Però les programacions culturals segueixen. No dic que siguen intocables, però sí difícilment qüestionables, afortunadament. I crec que és un èxit dels regidors de torn, que han tingut la prudència perquè açò funcionara i, sobretot, de tot l’equip que treballa en el departament de cultura, que és absolutament extraordinari i impagable. —Per acabar, heu tingut la sort de programar a la vostra ciutat natal. Què representa, això? —Com a treballador, és una gran satisfacció perquè, tot i que no formes part de la història de la teua ciutat, el que fas sí que és possible que en forme part. Et dóna el valor afegit de sentir-te orgullós d’allò que fas perquè veus que repercuteix positivament en la qualitat de vida de la gent. Així de clar. Fas un esforç amb horaris intempestius, com els mestres de poble, sabeu? Ets fent una cervesa i se t’acosta el ciutadà de torn a dir-te coses. Això et dóna responsabilitat. Ho fas per la teua ciutat. Però som professionals, ho faríem igualment, en qualsevol de les ciutats que ens pagara el nostre sou. Eudald González al jardí de la Casa de Cultura Marqués de González de Quirós, a Gandia.

Summary: Eudald González: ‘L’estigma del “Gandía Shore” va diluint-se’


El Tsunami Democràtic ha desplegat de sorpresa dues pancartes a les Torres Venecianes de la plaça d’Espanya de Barcelona: ‘Organitzem la resposta a la sentència‘ i ‘#TsunamiDemocràtic’, deien els cartells penjats. L’acció ha estat a les 18.00, coincidint amb el cant d’Els segadors, durant la cloenda de la manifestació organitzada per l’ANC avui a l’horabaixa. ➡Avui Diada de Catalunya ens reafirmem. #TsunamiDemocràtic és la continuïtat del que fa anys que defensem: drets, llibertat i autodeterminació.No assumim la premisa que "la sentència serà dura". Constatem que o hi ha absolució de persones innocents o hi haurà resposta. 🌊 pic.twitter.com/yz32WH5FvT — Tsunami Democràtic (@tsunami_dem) September 11, 2019 El desplegament de les pancartes, que fan referència a la sentència de l’1-O, forma part de les accions que prepara el Tsunami amb vista a la resposta del veredicte judicial, previst aquestes pròximes setmanes. Quan han desplegat la pancarta, han fet sonar botzines per cridar l’atenció i han llançat uns fulls volants blaus demanant una resposta de cara a la sentència. Però el desplegament ha estat accidentat al començament, quan les pancartes s’han encallat fins que no han pogut completar l’operació. El Tsunami va néixer el 2 de setembre per donar una resposta ‘desobedient’ i ‘no violenta’ a la sentència. Dijous passat la iniciativa va fer la seva primera acció després d’haver-se presentat públicament a les xarxes socials. Membres de la plataforma van desplegar onze pancartes en llocs emblemàtics de Lleida, Tarragona, Girona, Badalona, Tortosa, Terrassa i Barcelona i s’han penjat 15.000 cartells arreu del país. Tsunami Democràtic: què és i qui hi dóna suport?

Summary: El Tsunami Democràtic torna a sorprendre i desplega una gran pancarta al final de la manifestació


L’advocat Gonzalo Boye ha informat la Cambra del Consell de Bèlgica sobre les declaracions de Josep Borrell en què menystenia la justícia belga i el procés d’extradició de Carles Puigdemont, Toni Comín i Lluís Puig. En un comunicat, els exiliats consideren que les declaracions són impròpies d’un alt representant de la UE i per això han presentat una queixa formal a la Comissió Europea. Recorden que Borrell vulnera la directiva comunitària 2016/343 sobre la presumpció d’innocència. Press release on the statement by the EU High Representative, @JosepBorrellF, against MEPs and the Belgian judicial system. @EU_Commission @vonderleyen (Catalan, Spanish and English) pic.twitter.com/4QHwbe8nMZ — Carles Puigdemont (@KRLS) December 17, 2019 En declaracions a ‘Els matins’ de TV3, Boye ha confirmat la intenció d’informar la Cambra del Consell sobre la sortida de to de Borrell. 📺 @boye_g: "Borrell només s'està desprestigiant a ell mateix i al càrrec que ocupa, perquè ell també representa a Bèlgica com a cap de la diplomàcia europea. Hem posat les seves declaracions en coneixement del tribunal belga" 📌 Entrevista a @elsmatins: https://t.co/V0Shwqzn5u pic.twitter.com/jzHcNYDrHh — Junts per Catalunya 🎗 (@JuntsXCat) December 17, 2019 En una conferència, el vice-president de la Comissió Europea va dir que no el sorprenia la situació en què es troba a Bèlgica el president Puigdemont, posant com a exemple el cas d’una integrant d’ETA –Natividad Jauregi–, que no ha estat lliurada i és ‘tranquil·lament’ en aquest país. ‘Si les autoritats judicials de Flandes encara no han fet cas de l’ordre europea d’una coneguda etarra a la qual es reclamen delictes de sang i continua a Bèlgica tranquil·lament perquè els jutges no han considerat oportú que sigui jutjada a Espanya, si això passa des de fa anys, no ens ha d’estranyar que passin altres coses’, va dir.

Summary: Boye posa en coneixement de la justícia belga les greus acusacions de Josep Borrell


Igualada enceta avui el festival de fotografia FineArt, que acollirà una quarantena d’exposicions de quaranta-cinc fotògrafs fins al 18 de març. Durant més de tres setmanes, hi haurà vint-i-tres sales d’exhibició habilitades a la capital de l’Anoia. Als col·legis, al mercat, en antigues fàbriques o locals desocupats, l’Ajuntament d’Igualada ha volgut dinamitzar els espais que acolliran les exposicions per apropar aquest art a tots els públics. Enguany, la cita fotogràfica explorarà qüestions tan actuals com la crisi dels refugiats i el càncer, i d’altres més costumistes a partir d’escenes quotidianes del carrer o la relació entre les persones i els animals. El FineArt comptarà amb fotògrafs del país i d’altres internacionals. A més, per tal de donar visibilitat a les futures figures de la fotografia, el festival també exhibirà els treballs d’alumnes d’escoles d’art i disseny com l’Elisava de Barcelona o l’Escola d’Art i Superior de Disseny d’Olot. Entre els referents internacionals del FineArt, destaca el francès Gilbert Garcin, que es va fer fotògraf quan es va haver jubilat. La seva col·lecció ‘Un món de somni’ es podrà veure a l’espai L’Empremta. José Luis Espinosa és un altre dels noms més reconeguts. El mexicà juga amb l’enfocament i la llum per dotar d’expressió escultures a ‘Desesperadament inerts’, que s’exposarà al Museu de la Pell. El treball més aclamat, però, és el de Koen Suidgeest, que porta ‘Costures a flor de pell’ des dels Països Baixos, un recull d’imatges que mostren les cicatrius que deixa el càncer al cos. Núria Faig exhibirà ‘Mirades, viatge màgic al cor d’Àfrica’, una visió de les textures i les històries del continent africà des del prisma de la fotògrafa. Per la seva banda, Manuel Vilariño, que va ser premi de fotografia 2007, retrata animals a la natura amb un enfocament melancòlic a ‘Seda de cavall’. Rubén Lucía també s’ha inspirat en animals, i en el vincle que estableixen amb els humans, en la col·lecció ‘Elena i els animals’, que narra amb imatges la relació entre animals rescatats i la seva salvadora. La labor periodística estarà representada al FineArt 2018 amb exposicions de fotoperiodisme de la mà de José Beut, autor de ‘Suri People’, fotografies en blanc i negre fetes a Etiòpia; Judith Prat amb ‘Espoli’, una investigació sobre els conflictes entre la República Democràtica del Congo i Nigèria, i Marc Javierre-Kohan i el seu ‘Weapons’, que explora el món de la venda d’armes. A més, Jordi Camí presenta ‘Esclaus del contraban’ i l’Escola Grisart dóna veu al campament de refugiats més antic del món amb ‘Mansiyún’. A part de les exposicions, el festival ha preparat activitats culturals al voltant de la fotografia que s’aniran succeint fins a l’últim dia del FineArt. Hi haurà taules rodones, tallers per a nens i adults, projeccions audiovisuals, visites guiades i xerrades.

Summary: El FineArt arriba a Igualada amb una quarantena d’exposicions de fotògrafs d’arreu