Samantha Gilabert és un dels noms més populars de la darrera temporada de ‘Operación Triunfo‘ (OT). Aquesta jove de vint-i-cinc anys de Beniarrés (El Comtat) ha suscitat diverses polèmiques pel fet de defensar el català dins l’acadèmia ja de bon començament. En l’anomenada gala 0, el programa en què es trien els cantants que formaran part del xou, va decidir de cantar ‘Que tinguem sort‘ de Lluís Llach. Tenint en compte que el català és la llengua materna de la concursant, aquesta elecció no hauria de cridat l’atenció, però el cas és que era la segona vegada que algú cantava en català en les onze temporades d’OT; el primer fou Miki Núñez, que interpretà ‘Una lluna a l’aigua’ de Txarango fa poc més d’un any. Una vegada elegida i ja dins l’acadèmia on conviuen els joves concursants, Samantha va veure un vídeo de suport que li va enviar la seva germana. El missatge complet era en castellà, llevat d’alguns ‘t’estime’. Samantha va reaccionar de manera espontània, lamentant l’estranyesa que li causava que la seva germana, amb qui sempre parlava català, li enviés un missatge en castellà: ‘Què estrany, la meva germana parlant en castellà!’ Els companys van reaccionar amb riallades i el presentador va recordar que a Miki Núñez li havia passat una cosa semblant. D’ençà d’aquell primer moment, es va convertir en l’enemic número u de la premsa espanyola dins el concurs. Diaris com El Español van afanyar-se a investigar-li el passat i van voler vincular-la amb organitzacions de l’esquerra independentista com Arran per haver format part de la CAJEI-Assemblea de Joves del Comtat, per bé que ella mai no ha parlat explícitament de política dins l’acadèmia. De resultes d’aquestes informacions, aquest mitjà i alguns altres, com ara ABC, Libertad Digital i la COPE, l’han etiquetada com la ‘indepe’ o la ‘separatista’ del concurs. La campanya contra ella, però, es va fer especialment visible la darrera setmana, quan va poder parlar per telèfon amb els seus pares, una conversa que va lamentar haver tingut en castellà: ‘És clar, a sobre en espanyol. Mai de la vida no havia parlat amb els meus pares en aquell idioma del dimoni’, va dir. La queixa de la cantant semblava seriosa, però el comentari sobre el castellà era clarament de broma, tal com es pot veure al vídeo. No obstant això, les seves paraules van servir perquè es desfermés una campanya catalanòfoba a les xarxes, a més d’un seguit de titulars a la premsa espanyola acusant-la de ‘boicotar’ el castellà i considerant ‘lògic’ el fet de canviar de llengua en un concurs que s’emet a tot l’estat espanyol. Samantha : "He hablado con mis padres en español. En la vida había hablado con ellos en ese idioma del demonio" ME MEO 😂😂😂#OTDirecto6F pic.twitter.com/CulyB3pmMF — Tuits OT2020 (@TuitsOT) February 6, 2020 Samantha no és pas l’única concursant d’OT que ha centrat polèmiques relacionades amb el català o l’independentisme. El 2018 Alfred Garcia i Nerea Rodríguez van cantar ‘Els segadors’ i el ‘Virolai’, un fet que també va despertar una onada de catalanofòbia a la xarxa. Més endavant, Alfred fou molt criticat per haver regalat el llibre España de mierda, d’Albert Pla, a Amaia Romero, guanyadora del concurs i la seva parella. A la temporada següent, Dave Zulueta, un jove de Cadis, també va rebre moltes crítiques per haver piulat en català, després d’explicar que entenia la llengua perquè era un gran admirador de Joan Manuel Serrat. #OTDirecto30D m’ancantan!!! pic.twitter.com/BZbzQVxdit — 🌕 Eillen 🌑 (@Mali_Eillen_lin) December 30, 2017 De tota manera, el fenomen Samantha i les implicacions mediàtiques i polítiques que se’n poden derivar no té precedents en el concurs. Fins i tot Compromís ha demanat el vot per la concursant al seu compte de Twitter: és el primer partit polític que es decanta per un concursant en concret. El regidor de Cabanes David Casanova ha denunciat que no es puguin tenir converses en català amb naturalitat dins el concurs. I polítics de la formació, com el diputat Joan Baldoví i el conseller Vicent Marzà, també li han donat suport públicament. Baldoví, de tota manera, ja s’havia decantat obertament per més concursants valencians abans. ✅Votar a @SamanthaOT2020 ✅Dutxar-se✅Revisar l’agenda✅Revisar el correu✅Revisar la premsa❌Desdejunar pic.twitter.com/mzajEdlqbO — Compromís (@compromis) February 7, 2020 El català, gairebé invisible en una acadèmia plena de catalans Tot plegat no són pas casos aïllats ni anècdotes magnificades. La cacera de bruixes a les xarxes contra Samantha per una cançó en català i un parell de comentaris és una fotesa d’un moviment tectònic de fons, que acompanya ‘Operación Triunfo’ d’ençà que s’estrenà: la discriminació contra el català. N’és la primera prova la xifra irrisòria de cançons en català que s’hi han interpretat. Aquest xou es va començar a emetre el 2001 i se n’han fet onze temporades. Entre totes les interpretacions, només dues han estat en català, i solament una ha estat assignada per l’acadèmia. Fins i tot s’han arribat a cantar en castellà cançons icòniques del pop català, com ara ‘Boig per tu’, de Sau. El català cantat al concurs ha estat relegat a algunes interpretacions espontànies dels joves dins la casa en què conviuen, on un sistema de càmeres els enregistra tots els moviments i els emet en un canal vint-i-quatre hores a YouTube. Aquestes xifres encara criden més l’atenció tenint en compte que l’acadèmia és a Terrassa i els professors són i han estat sempre majoritàriament catalans. Primer, amb Nina Agustí i Àngel Llàcer com a directors i mestres de cant i d’interpretació, respectivament; Daniel Anglès com a sots-director; Noemí Galera, actual directora; Manu Guix, professor omnipresent d’ençà del primer dia; Joan Carles Capdevila –ara Ivan Labanda– a interpretació… Tots catalanoparlants. La preponderància és indubtable. El patró amb els estudiants no és tan exagerat, però també significatiu. Tant a la primera temporada com a la segona, segurament les més cèlebres, hi havia cinc concursants catalanoparlants, que és més o menys la xifra que es manté a la resta –en alguns casos arribà a sis–, amb l’excepció de l’actual, on n’hi ha tres i prou. Però aquesta realitat sembla inexistent si observem els hàbits lingüístics de l’acadèmia: cap conversa en català, ni tan sols quan els catalanoparlants estan sols. El català, a tot estirar, apareix en expressions o frases aïllades. Professor catalanoparlant i alumne catalanoparlant fan les classes individuals en castellà; la directora renya o aconsella els seus paisans barcelonins en castellà; i els concursants reprodueixen aquest esquema en els diàlegs entre ells. Tot i l’excepció d’un concursant d’aquesta temporada, fins i tot són gairebé sempre en castellà les poques telefonades que poden fer a familiars i parelles. Segons que ha explicat a VilaWeb Gestmusic, l’empresa que s’encarrega del programa, no hi ha cap norma que obligui els concursants a parlar en castellà amb les seves famílies, ni els professors a impartir les classes en castellà, però es fa així perquè, diuen, no tenen els recursos necessaris per a subtitular al moment el canal vint-i-quatre hores. La gestió de la qüestió de la llengua per part de la direcció del programa ja va ser polèmica en edicions anteriors. El 2002, l’ex-líder d’ERC Josep-Lluís Carod-Rovira va denunciar que el concurs havia cridat l’atenció a la concursant de Súria (Bages) Beth Rodergas per haver parlat en català per telèfon amb la seva mare. El germà de la cantant ho va desmentir posteriorment al diari Regió 7, però va admetre que el concurs els havia demanat que diguessin una frase en castellà durant la conversa i que la direcció del programa va avisar a ella, la directora, Nina, i un altre concursant, Joan Tena, que ‘per a poder emetre el programa s’havia de parlar en castellà’. En canvi, en edicions posteriors no va causar cap polèmica que concursants que parlen anglès com Chipper Coke o Famous Oberogo es trobessin amb els seus familiars dins de l’acadèmia sense canviar la llengua materna durant les converses. Sigui tàcit, induït o consentit l’arraconament del català, el cas és que, de tota manera, malda amb força per emergir, com en el cas de Samantha i la seva germana, o en tants altres en què els catalanoparlants de l’acadèmia deixen caure comentaris breus i esparsos en català. La fama, en castellà L’acceptació que el català hagi de restar relegat és molt normalitzada i la imatge que se’n desprèn és que per a ser famós o per a triomfar a Espanya s’ha de cantar en castellà. El contrapès per a evitar que s’evidenciés la primacia del castellà ha estat un to amical amb la pluralitat lingüística, encara que topés amb dinàmiques i estatístiques. En l’actuació de Samantha, per exemple, es poden llegir frases en basc i en castellà en la pantalla de darrere la cantant. Tot plegat n’ha resultat una mena de promoció de la folklorització del català, en els escarafalls que feia Nina a mig discurs o en converses banals en què els concursants catalanoparlants ensenyen paraules en català als qui no en saben. Sempre amb una presència testimonial. Aquesta dinàmica després s’estén, a més, a la minsa discografia que surt en català dels concursants catalanoparlants quan se’n van de l’acadèmia. Hi ha els casos de Beth Rodergas o Elena Gadel, que majoritàriament han publicat discs en català després de passar pel programa. Però la tendència general és la contrària. Els casos més flagrants i recents són els d’Alfred Garcia i Miki Núñez, tots dos catalanoparlants, que han publicat un disc cadascun amb una o dues cançons en català enmig d’una dotzena de peces en castellà. La pròpia Samantha, malgrat la defensa del català, de moment composa les cançons dins de l’acadèmia també en castellà.

Summary: El cas de Samantha i la discriminació soterrada del català a ‘Operación Triunfo’


El ministre de l’Interior espanyol en funcions, Fernando Grande-Marlaska, compareixerà després de l’estiu en la recentment constituïda Comissió d’Interior del congrés espanyol per a informar sobre la mort, el passat 15 de juliol, d’un intern en el Centre d’Internament d’Estrangers (CIE) de Sapadors, de València. Així ho ha anunciat avui en la Diputació Permanent del congrés espanyol el diputat socialista David Serrada per a sol·licitar a ERC i EH Bildu que retiressin la seva petició de convocar una sessió extraordinària del ple amb la compareixença de Marlaska per a ‘donar compte de la situació de les persones retingudes’ en el CIE de València ‘i de les circumstàncies de l’última mort succeïda dins’‘. ‘Hi ha un compromís del govern de transparència i del ministre de l’Interior per a acudir a la Comissió per a donar complides explicacions de tot el relacionat amb aquest fet’, ha traslladat Serrada, que ha demanat als proponents la retirada de la petició ‘en llaures al compromís del govern de vindre a la comissió una vegada que tinga més informació’. La proposta del PSOE ha estat acceptada per ERC i EH Bildu, que ha retirat la petició. La diputada de la formació abertzale Mertxe Aizpurua ha recordat al començament de la seva intervenció que el jove marroquí Marouane Abouobaida, de 23 anys, va morir penjat en la seva cel·la d’aïllament. ‘No és la primera vegada que es produeixen morts en els CIE i de no establir-se canvis no serà l’última’, ha proclamat Aizpurua, que ha reclamat que la gestió dels CIE no estigui de la policia espanyola, i ha denunciat que el jove mort fos tancat en una cel·la d’aïllament. També ha preguntat si existeix un protocol contra suïcidis en els CIE, ‘i en aquest cas per què no va funcionar’, així com si el mort havia sigut agredit prèviament. ‘Hi ha indicis per a pensar que la mort de Marouane es va poder evitar per açò cal aclarir l’ocorregut i prendre mesures perquè no es produeixin fets similars’, ha afegit la diputada d’EH Bildu, que ha demanat, com el diputat d’ERC Xavier Eritja, el tancament dels CIE.

Summary: Marlaska compareixerà per a informar sobre la mort de l’intern en el CIE de Sapadors


L’extrema dreta europea vol convertir les eleccions del 26 de maig en la culminació de la seva creuada contra la Unió Europea. Dirigits per Matteo Salvini i Marine Le Pen, els extremistes i euroescèptics –autodenominats Internacional Sobiranista– aspiren a tenir 150 escons al nou Parlament Europeu. En l’anterior legislatura, el Partit Popular Europeu (PPE) en tenia 188. ‘L’objectiu és convertir-nos en el primer grup europeu, el més gran, volem guanyar i canviar Europa’, ha assegurat Salvini. Els fundadors de la Internacional Sobiranista són la Lliga, Reagrupament Nacional, Veritables Finlandesos, Alternativa per Alemanya i el Partit Popular Danès. Tanmateix, la intenció és que la coalició extremista sigui molt més àmplia. Per això ja han començat les negociacions amb altres partits, com la Unió Cívica Hongaresa de Viktor Orban, Dret i Justícia, el Partit de la Llibertat d’Àustria i Vox. Totes aquestes formacions comparteixen l’euroescepticisme, consideren que la Unió Europea és una unió de ‘buròcrates i banquers’ que trepitgen els estats, però l’entesa no és tan senzilla com sembla. Els partits tenen diferències importants en economia, política exterior i el paper de la religió en la societat. De tota manera, abans de tancar-se als despatxos, l’anomenada Internacional Sobiranista vol fer una demostració de força als carrers de Milà. La coalició, amb Matteo Salvini i Marine Le Pen al capdavant, ha convocat una concentració a les 15.00 a la plaça del Duomo. S’espera que hi assisteixin altres dirigents de l’extrema dreta europea. Grazie di cuore a Marine Le Pen e Jordan Bardella, fantastici! 🇮🇹🇫🇷Io non mollo, #civediamoaMilano sabato! @MLP_officiel @J_Bardella P.s. Grazie a chi sta ancora twittando #SalviniNonMollare! https://t.co/x7bCmis1Pl — Matteo Salvini (@matteosalvinimi) May 16, 2019

Summary: Milà es converteix en l’epicentre de l’extrema dreta europea


El 20 de setembre de l’any passat, la policia espanyola i la Guàrdia Civil van escorcollar el Departament d’Economia de Generalitat de Catalunya i van envoltar, sense ordre judicial, la seu de la CUP. Aquell dia, van detenir càrrecs del govern acusats d’haver organitzat el referèndum, i la gent, indignada, es va manifestar davant la seu de la conselleria. Va ser un dia important, sobretot per a Jordi Sànchez i Jordi Cuixart, acusats de sedició i violència per aquella jornada. Per això, l’ANC i Òmnium Cultural han convocat una concentració a les 19.30 davant la Conselleria d’Economia amb motiu d’aquest primer aniversari. ⬛⬜📢 Aquest dijous, 20-S, tornarem al lloc on va començar el fals relat de la violència que l'Europa democràtica ha desmentit. Hi érem, hi som i hi serem! Continuarem ferms fins a ser lliures!🕢 19.30 h📌 Gran Via / Rambla Catalunya (BCN)#FemLaRepúblicaCatalana🚩 pic.twitter.com/EIeqDW9jBk — Assemblea Nacional 🚩 (@assemblea) September 18, 2018 Dijous farà un any:1⃣ De l'atac a la democràcia i a les nostres institucions!2⃣ De les mobilitzacions que mantenen, injustament, la presó preventiva a @jcuixart i @jordialapreso. SORTIM AL CARRER!🗓 20 de setembre🕖 19.30 h📍 Gran Via amb Rambla Catalunya (Bcn) pic.twitter.com/shJLTak0mf — Òmnium Cultural (@omnium) September 18, 2018 Actes organitzats per l’Assemblea de Treballadors per la Defensa de les Institucions Catalanes Els servidors públics de la Generalitat també hi diran la seva. L’Assemblea de Treballadors per la Defensa de les Institucions Catalanes ha anunciat diversos actes mitjançant les sectorials que la conformen. Han convocat una concentració al passeig del Taulat a les 11.30 per a omplir el carrer de flors, igual que Dolors Bassa va fer-ho el 20-S. També conviden que cadascú expressi els seus pensaments sobre el 20-S a l’espai ‘Sentiment Col·lectiu’, instal·lat davant la seu d’Economia. Dijous farà un any del #20S.Us convidem a expressar els vostres pensaments sobre aquell ultratge en l'espai “Sentiment col·laboratiu”, davant Economia, una de les 13 seus assaltades.(Rbla. Catalunya 19, de 10.30 a 20.30h)#20SAdicsEnLluita #20SSeguimDeterminades #20SVencerem pic.twitter.com/vkkiWYl4jW — adic TSF 🎗 (@adic_tsf) September 18, 2018 La CUP obre la seu Per la seva banda, la CUP obrirà la seu nacional per fer-hi tot un seguit d’actes commemoratius. Començaran a les 12 .00 amb una conferència de premsa informativa. Seguidament, hi haurà un vermut veïnal. A les 16.00 es projectarà el documentari ‘20-S‘, produït per Mediapro. Finalment, a les 17.30, es clouran els actes en una taula rodona amb el títol ‘Fets del 20-S. Un abans i un després’. Moderada per Mireia Vehí, hi participaran David Fernàndez, Mireia Montesinos, Jaume Asens, Marcel Mauri i Carme Sansa. #20S | Aquest dijous obrim la seu, ocupem els carrers! Activitats durant tot el dia.👇#SeguimPrenentPartit pic.twitter.com/5vDQ0lc1OE — CUP Països Catalans (@cupnacional) September 17, 2018 De la mateixa manera, els CDR fan una crida a participar en la manifestació ‘contra les forces d’ocupació’ que començarà a les 19.00 a la seu de la CUP i acabarà a la rambla de Catalunya, davant la seu de la Conselleria d’Economia. Hi vam ser i hi tornarem a ser!!! Aquest dijous #20S ens trobem a la seu de la @cupnacional a les 19h. C Casp, 180, #Barcelona No ens aturarem!!!#TardorCalenta #ElPoderDelPoble #CDRenXarxa pic.twitter.com/qEErbLyBxx — CDR Catalunya (@CDRCatOficial) September 17, 2018 Mobilització a Girona L’associació Girona Vota ha organitzat una concentració a les vuit del vespre a la plaça 1r d’Octubre sota el lema ’20 de setembre, un any després. Per la república, contra la repressió’. L’acte constarà de diversos parlaments i clourà amb l’actuació del grup Mazoni. D’altra banda, Òmnium Gironès ha programat a la mateixa hora la projecció del documentari ’20-S’, escrit i dirigit per Jaume Roures, a la plaça Pere Calders. Recordeu que demà a les 20h projectem el documental 20-S a la placa Pere Calders de Girona. Per conèixer la veritat del que va passar aquell dia!!!! 👇👇👇👇 pic.twitter.com/w7ieWHC9ap — Òmnium Gironès (@omniumgirones) September 18, 2018 Per la república. Contra la repressió. Aquest #20S surt al carrer. Si no pots anar a Barcelona, i ets a #Girona: vine a la plaça de l’u d’octubre!#democràcia#llibertatdExpressió #llibertatdereunió✊🏻 pic.twitter.com/pp0dwT3Ik0 — Girona Vota (@GironaVota) September 18, 2018 RAC1 a la Conselleria d’Economia i Hisenda A més, l’emissora de ràdio RAC1 farà un programa especial del programa ‘El Món a RAC1’ des de la Conselleria d’Economia i Hisenda, amb la participació de Pere Aragonès, Txell Bonet, Susanna Barreda i Marcel Mauri, a partir de les vuit del matí. 📻 DEMÀ programa especial d'@elmonarac1 amb @jordibaste des de la Conselleria d'Economia, un any després del #20S. pic.twitter.com/NlcQ9tTqRV — El món a RAC1 (@elmonarac1) September 19, 2018

Summary: Les mobilitzacions del primer aniversari del 20-S


Jordi Pesarrodona es va fer popular arran dels fets del 20-S. La seva performance a la Conselleria de Governació, posant-se un nas de pallasso al costat d’un guàrdia civil que custodiava l’edifici de la Generalitat, el va convertir en una cara simpàtica de l’independentisme. Però Pesarrodona també és una víctima de la repressió. Encara té oberta una denúncia per desobediència greu i cada dia rep insults a les xarxes i fins i tot al carrer. És el preu que paga per ser una de les persones que més es mobilitza per demanar la llibertat dels presos. Parlem amb ell per saber com viu la repressió en primera persona i com llegeix el paper dels partits per a donar una resposta a la situació. —He vist que no anàveu de número u a les eleccions per ERC? És estrany, deveu ser la cara més coneguda del poble. —Anava de número tres perquè mai no he volgut un protagonisme excessiu. Fins i tot havia considerat de no presentar-me. Sóc partidari de fer només dues legislatures. Al final em vaig presentar i compleixo la tercera legislatura perquè no volia transmetre que la repressió havia tingut efecte i em feia fer un pas enrere. Per això em vaig tornar a presentar. M’havien proposat altres coses amb candidatures transversals, però mai no he volgut protagonisme. —El partit us ha proposat d’anar en altres llistes electorals? —No. Em van proposar que em presentés com a conseller nacional d’ERC, perquè em deien que tindria un suport increïble de la militància, però no, mai no he tingut cap aspiració d’aquesta mena. Em sento un activista de poble, de base. —Quina és la vostra situació judicial ara mateix? —La meva denúncia per desobediència greu ara ha tornat al jutjat d’instrucció per un defecte de forma, gràcies al recurs que vam presentar per vulneració dels meus drets. Ara tot s’allargarà una mica més, però tornarà a anar al penal, segurament. La jutgessa d’instrucció ara ha d’argumentar ben argumentat per què m’encausa a mi per notorietat pública i no ho fa amb altres càrrecs polítics que també els hauria pogut encausar. Poden passar anys, tranquil·lament, fins que no torni a passar al jutjat penal, però hi tornarem a recórrer en contra. —Vau dir, recentment, que com a militant i represaliat us sentíeu ‘decebut, sol i trist’. No heu rebut el suport del partit? —Jo penso que no es dóna el suport suficient a la quantitat enorme de gent represaliada que hi ha. Ho dic en general, a tots els partits. En les decisions que es prenen políticament no es veu com pateix la gent. I crec que la visió que té la gent que és a la presó, a l’exili, i fins i tot els represaliats, pot estar una mica distorsionada. Precisament, a causa de tot això que es viu. En aquell comentari, em queixava que a vegades es prenien decisions que no estaven prou consensuades. Si ERC és un partit assembleari, per què coi no demana què opina la militància? Si es pren una decisió per transmetre la sensació que es fomenta el diàleg, hi estic absolutament d’acord, però des de la presó no es pot tenir l’òptica que es té des del carrer. O les persones que són a l’exili o que estan represaliades. Per això em poso en el mateix sac. Com les víctimes del terrorisme. No poden negociar la pau. —Creieu que els presos capitanegen el dia a dia de la política? —No ho sé segur, però diria que sí. Presos i exiliats. —Però ERC, que és el vostre partit, es va presentar a les eleccions espanyoles amb la promesa que no blocaria un govern progressista. —Sí, això és veritat. Però quan ja se sabia que Podem es desmarcaria de l’última oferta, no s’entenia aquella abstenció. Per què t’abstens gratuïtament? Per qui? Per la gent que vol tancar ambaixades? Per la gent que va aprovar el 155? Per la gent que a escala local no ha condemnat les agressions indiscriminades de l’1-O? Tot això a canvi del diàleg? Sí, d’acord, però hi hauria d’haver contraprestacions. —Us va agradar el discurs de Gabriel Rufián? —Estic absolutament d’acord en la base del discurs i que no sigui per un partit independentista català que no s’arribi a una entesa. La queixa és: quan es va preparar aquest discurs i amb qui s’ha pactat? Per què s’ha fet d’aquesta manera? I et poden dir que és la precipitació del moment, però és que veig massa precipitacions dins ERC. Com els avals a última hora per a la candidatura d’Oriol Junqueras. Sabent que al setembre hi hauria el congrés, per què no s’ha fet molt abans? Què passa? Què no s’explica? Què és el que no arriba? Aquesta és la meva queixa. Jo parlo d’ERC, que és el partit en el qual milito, però crec que aquesta inquietud també la comparteixen aquest grup de JxCat, la Crida i PDECat, que no se sap ben bé què és. Si no ens expliquen què fan ni què volen fer, creen un silenci que és molt dur. —Esperàveu més oposició dels partits catalans en la suspensió de les actes dels presos polítics? —Sí. Hi va haver una reunió important a l’hora de confeccionar les llistes pel 21-D i es va demanar a la gent que estigués disposada a tot. Fins i tot, anar a la presó. I jo això no ho he vist. I entenc que la gent tingui por, que la gent pot fer un pas al costat, però es va decidir això en aquella reunió. —Ben bé què es va demanar? —Es va demanar gent disposada a tot, i tot vol dir fins i tot anar a la presó. I aquesta paraula va sortir més d’una vegada. I s’havia demanat des de la direcció. Després de les eleccions i amb les decisions que es prenen, es veu que no es va per aquí. —Heu fet arribar les vostres queixes a membres de la direcció d’ERC? —Sí, en parlem i en continuarem parlant. Però és una inquietud general, no és solament meva. La gent, no pas la militància i prou, sinó també el moviment independentista, estan disgustats. Hi ha molt descontentament amb els polítics perquè no saben què fan i no s’entenen els pactes que s’han fet. I cap partit no ha explicat res. Què fem? Poden explicar les coses? —En un vídeo després de la investidura fallida de Pedro Sánchez, dèieu que la gent passaria per davant dels partits. Però com es fa això? —Totes les revolucions les ha acabades fent el poble. Sempre ha estat el poble. I crec que arribarà un moment que el poble començarà a desobeir massivament. N’estic convençudíssim pel que veig en el dia a dia, perquè estic a prop de la gent de base. I quan dic que estic trist i sol, és perquè no veig els dirigents al costat del poble. Si us hi fixeu, ara l’ANC ha decidit de no fer una fila zero per a polítics. Això és bo, si hi volen anar, que es col·loquin al costat de la gent i escoltin què diuen. —Però els partits són maquinàries a les quals és molt difícil renunciar. Ho dic des del punt de vista del moviment independentista. —Evidentment, però també penso que el model de partit tradicional que encara tenim acabarà canviant. És una opinió molt personal, però crec que canviarà perquè el poble es mou. No hi ha un lideratge clarificat, que potser no cal, però detecto la gent pendent, i necessiten respostes, però ningú no les dóna. I com que ningú no les dóna, algú ho farà i es farà un pas endavant. Jo aviso. Tenim una oportunitat, però els partits la llencen per la borda. —Es parla molt dels presos i els exiliats, però no tant de la gent represaliada i que ho ha passat molt malament. Un cas molt clar és el de Marta Torrecillas, que explicava com ho ha viscut tot plegat en aquesta entrevista. —El cas de Marta Torrecillas i el de molts CDR estan molt oblidats. I aquesta la cara oculta de la repressió, la que no es coneix, la que ha quedat silenciada. Quan deia que em sento trist i sol, la sensació és aquesta. I ho dic en solidaritat amb els altres, perquè jo no em puc queixar. Jo personalment no em queixo. Els advocats que tinc són gratuïts i fan una feina impecable. Per això, sempre que vaig a actes, dic que si hi ha caixes de solidaritat que vagi tot per als CDR i per a la gent que pateix la repressió i que no sé quins recursos tenen per a fer front a la ràtzia judicial. —En el vostre cas heu rebut amenaces? —Sí. Constantment. Especialment a les xarxes. Com que malauradament ja sóc una cara coneguda, per a les coses bones i per a les coses dolentes, m’he arribat a trobar, enmig del carrer a Barcelona, amb una persona insultant-me i dient-me de tot i haver de ficar-me en un bar i trucar als Mossos. És un cas extrem que només m’ha passat una vegada, i no cal posar-hi dramatisme, però m’ha passat, sí. Puc dir que hi aprens a conviure, amb això. Qui ho pateix més és la família, però jo puc dir que ho porto prou bé. Els humans tenim una capacitat d’adaptar-nos a les situacions que és absolutament increïble. Jo ara estic molt tranquil. Des de la prudència i mesurant molt tot allò que faig i dic, no tinc cap mena de rancúnia cap als contraris, i això em dóna una fortalesa important. Em poden insultar i em poden dir el que vulguin, que no notaré res. Ho canalitzo i no em genera ràbia, sinó que contesto sempre amb un somriure. És la millor manera d’anar funcionant i això em fa estar relaxat. Per això em veig preparat per començar en l’activisme de la desobediència civil, accions que precisament pot fer un clown, des de la perspectiva de dialogar, parlar i posar un somriure per treure transcendència a les barbaritats. —Sou molt actiu en els actes de protesta contra la repressió i en suport dels presos. Es manté la mateixa intensitat que fa un any o creieu que hi ha hagut un descens en la resposta? —Ha minvat el suport. La gent, malauradament, s’ha acostumat a la repressió, i aquest és l’objectiu de l’estat espanyol. Quan la gent assimila la situació, acabes vivint al dia a dia. Però jo he après a respectar que la gent té els seus ritmes. Estic convençut que el dia que hagin de sortir al carrer, ho faran. Ho noto. La gent t’ho diu, que no vénen tant als actes perquè necessitaven descansar i desconnectar, però que quan hi hagin de ser, hi seran. Això no s’ha desinflat, ni de bon tros. Senzillament, minva perquè la gent té un dia a dia. Tant de bo jo pogués desconnectar. Jo sempre dic que aquesta és la revolució de la gent dels cabells grisos. Quan vas al pla dels Lledoners cada diumenge, no hi veus jovent. Hi ha poc jovent, malauradament. —Però això és un problema per a aquesta revolució que dieu. —No, perquè el dia que hi hagin de ser, hi seran. No la veig, aquesta mancança que dieu. El 20-S, quan vam fer la protesta davant de Governació, ja teníem aquest problema. A les manifestacions d’aleshores només hi anava gent gran. Però aquell dia van aparèixer els universitaris i aquell primer crit de ‘els carrers seran sempre nostres’. Es van activar. I ara també crec que s’activaran quan hi hagi la primera embranzida. Però la primera embranzida la farà la gent que era a les protestes dels anys seixanta i a les postfranquistes. Tota aquesta gent està molt activada i conscienciada. I de cara a la Diada, tornaran a participar en la performance, encara que això molesti molta gent. —I no sou del parer que cal canviar el model de protesta? O ja us agrada aquest? —El tipus de gent que assistirà massivament a la Diada necessita que sigui d’aquesta manera. Per tant, s’ha de fer així. I sóc partidari de fer-la així. Ara, si es preparen noves accions, seran benvingudes, sempre que siguin pacífiques i no violentes. —Xavier Diez deia recentment que hi havia ‘una folklorització del moviment’ en un moment en què calia ‘intentar lluitar contra una dictadura’. És a dir, menys apel·lar al sentiment i més accions. Hi esteu d’acord? —Bastant, gairebé la subscric. Però també he de dir que mentre no es passa a una acció, la gent necessita aquest folklorisme. Quan vaig al pla dels Lledoners, sóc el primer a dir que allò no es pot convertir en una peregrinació. Ha de ser una protesta reivindicativa. No hem deixat que s’hi instal·lin punts de venda de marxandatge ni guinguetes, perquè s’havia arribat a demanar. Només faltaria això… Però la gent necessita aquest folklorisme. Sempre explico que la nit de Nadal de l’any passat, vaig quedar sorprès que, sense que hi hagués convocatòria, milers i milers de persones anessin anar a les tres presons. Al Bages hi havia una cua de vint quilòmetres per arribar als Lledoners. Per tant, alguna cosa hi ha dins de les persones, un activisme en forma de flama, que quan la necessitem encendre, no falla. —I quan arribarà aquest moment? I quina serà l’acció? —Bona pregunta… Molta gent diu que serà amb la sentència. Com diu en Jordi Cuixart, les accions de desobediència seran la clau. Jo no crec en una mobilització permanent, perquè no l’aguantaríem. Ja es va veure amb el moviment del 15-M, que es desgasta fins que s’acaba difuminant. Però sí que crec en manifestacions constants. Avui, demà, descansem un dia, dos dies més, aquí, allà, ara per sorpresa, més enllà… Jo crec que s’ha d’anar per aquí. —I es pot donar cap resposta si no hi ha unitat entre els partits majoritaris? —És el que deia, potser quan arribi aquest moment no l’encapçalaran els partits, sinó la societat civil. Passa que hi ha d’haver algú que l’encapçali, o alguns. I crec que ja es va movent, això.

Summary: Jordi Pesarrodona: ‘Arribarà un moment que el poble començarà a desobeir massivament’


El govern espanyol ha fet un requeriment d’incompetència a la Generalitat de Catalunya pel pla d’acció exterior i de la UE 2019-2022, que va aprovar el 25 de juny. Ho ha anunciat la ministra portaveu espanyola Isabel Celaá després del consell de ministres. Es tracta d’una advertència que el govern espanyol pot fer a les comunitats autònomes per demanar que, en el període d’un mes, anul·lin o deroguin parts de normes que considera que contravenen les competències de l’Estat. És un pas previ a portar la qüestió davant del Tribunal Constitucional espanyol. L’executiu espanyol considera que el pla presenta Catalunya ‘com una ficció d’estat’ i excedeix l’àmbit d’actuació de la Generalitat en matèria d’acció exterior. ‘No respecta la competència de l’estat en matèria de coordinació de l’acció exterior ni els principis i directrius que han de regir l’acció autonòmica’, ha dit Celaá. La ministra ha afegit que el pla ‘ofereix una projecció de Catalunya com a estat, i presenta, per acció o omissió, Catalunya com a subjecte internacional’. Ha recordat que el Tribunal Constitucional ja ha dit en diverses sentències que l’acció exterior de les comunitats autònomes ha de respectar l’exercici i direcció que poseeix l’estat d’aquesta política. Respostes de Torra i Bosch El president de la Generalitat, Quim Torra, s’ha reafirmat en la via de la ‘confrontació democràtica’ amb l’estat espanyol responent l’amenaça de la Moncloa, que se suma a l’ofec financer del govern. El conseller d’Acció Exterior, Alfred Bosch, ha dit que el govern farà front a l”enèsima arbitrarietat’ del govern espanyol. A l’ofec financer denunciat ahir pel Vicepresident -que portarem als Tribunals-, el Govern espanyol avui ens fa saber que vol acabar ara amb l’acció exterior catalana. No hi ha cap altre camí que la confrontació democràtica i la defensa dels nostres drets socials i polítics. https://t.co/RWvYXOQPt0 — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) August 23, 2019

Summary: El govern espanyol diu que portarà el pla d’acció exterior al TC perquè presenta Catalunya ‘com una ficció d’estat’


Uns cent migrants i refugiats que viatjaven a bord d’una embarcació en perill han estat rescatats avui davant de les costes de Líbia per un vaixell recolzat per l’ONG alemanya Mission Lifeline. El capità i propietari del vaixell ‘Eleonore’, Claus-Peter Reisch, ha dit que el rescat es va produir ‘en l’últim segon’, ja que l’embarcació, una llanxa inflable, estava ja enfonsant-se. Reisch ha reclamat a Twitter un port ‘segur’ per aquestes persones. Reisch ja va ser jutjat a Malta per una operació de rescat realitzada pel ‘Lifeline’, que continua retingut per irregularitats. El seu nou vaixell, un iot motoritzat, es troba des del dissabte davant les costes de Líbia, informa l’agència de notícies DPA. Almenys 859 persones han mort ofegades aquest any al Mediterrani intentant arribar a les costes del sud d’Europa, entre elles 594 a la zona central d’aquest mar, a la ruta que porta a Itàlia i Malta, segons dades de l’Organització Internacional per a les Migracions (OIM).

Summary: Un vaixell alemany rescata uns cent migrants davant de Líbia


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya ha retirat la competència exclusiva en seguretat que tenien els Mossos d’Esquadra al Palau de Justícia de Barcelona. Ho ha decidit avui el president del tribunal, Jesús Barrientos, que ha acordat amb el cap de la policia espanyola que hi afegiria agents i que aquest cos dirigiria el dispositiu de seguretat. En un comunicat, el TSJC diu: ‘La decisió obeeix a la previsió d’extremar la seguretat de l’edifici i garantir-ne el funcionament arran de la possibilitat que el Parlament de Catalunya decideixi, tot i la suspensió acordada pel Tribunal Constitucional, d’executar allò disposat en la llei 19/2017 del 6 de setembre, en l’article 4.4 de la qual es disposa la supressió del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya i la figura del seu president.’ L’article 4.4 de què parla Barrientos correspon a la llei del referèndum i diu: ‘Si en el recompte dels vots vàlidament emesos n’hi ha més d’afirmatius que de negatius, el resultat implica la independència de Catalunya.’ I s’hi afegeix: ‘A aquest efecte, el Parlament de Catalunya, dins els dos dies següents a la proclamació dels resultats oficials per la Sindicatura Electoral, farà una sessió ordinària per a efectuar la declaració formal de la independència de Catalunya, concretar-ne els efectes i iniciar el procés constituent.’ Per tant, aquest article no parla específicament d’allò que diu Barrientos. En canvi, l’article 66 de la llei de transitorietat sí que preveu que el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya es converteixi en el Tribunal Suprem de Catalunya, ‘òrgan judicial superior en tots els ordres, en el qual culmina l’organització judicial de Catalunya’. També diu: ‘El president del Tribunal Suprem serà nomenat pel president o presidenta de la Generalitat a proposta de la Comissió Mixta prevista a l’article 72.’ Per una altra banda, els Mossos d’Esquadra han assegurat que obeiran la decisió del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, però que no ‘entenen’ la decisió ni en comparteixen ‘els motius ni les necessitats’. ‘El cos sempre ha demostrat, demostra i demostrarà la lleialtat absoluta a les directrius i instruccions de la judicatura’, ha dit l’inspector portaveu, Albert Oliva. No es descarta que la policia catalana respongui formalment a Barrientos per aquesta decisió.

Summary: El TSJC retira als Mossos la competència exclusiva de seguretat del Palau de Justícia


Després de dos dies de talls de carreteres, manifestacions i aldarulls, l’opinió pública debat si els Mossos d’Esquadra i la policia espanyola –coordinats en un mateix dispositiu– van actuar amb una violència desproporcionada per controlar les manifestacions. Hi ha una sèrie de vídeos i testimonis que evidencien actuacions irregulars d’alguns agents. A continuació, en repassem algunes que queden a bastament demostrades en documents gràfics. Agressions desproporcionades Un dels casos que més ha circulat per les xarxes és el d’un home que va rebre un cop de puny a la cara per part d’un mosso en un dels accessos a l’aeroport de Barcelona durant la mobilització de dilluns. El manifestant volia seure pacíficament a terra, però els agents li ho van impedir agredint-lo. Repassant el material gravat ahir em trobo amb aquesta acció totalment desproporcionada per part de @mossos. Cop de puny a la cara d'un home que es trobava a terra en una de les càrregues als voltants de la T1. pic.twitter.com/ue3xpRy4r4 — Joan Giralt (@jogiralt) October 15, 2019 Un altre cas: el placatge d’un antiavalots a un manifestant que havia llançat una ampolla d’aigua a l’aire durant una protesta contra la presència del president de Ciutadans, Albert Rivera, al barri barceloní d’Horta. Malgrat que el manifestant no oposava cap resistència, l’agent s’hi va tirar a sobre. ‼Això què és? Prou impunitat policial. Jo mateix he rebut un cop de porra només per gravar des del costat #horta @infoRAC1 @jordiborras @gallifantes @centre_IRIDIA @AlertaSolidaria @BeatrizTalegon @antoniobanos_ @lluis_llach @HiginiaRoig @soler_toni @gerardromero @LauraBorras pic.twitter.com/ggk8jDh0Uj — Oriol Petit (@Oriol2petit) October 16, 2019 Els agents de la policia espanyola també han fet actuacions que poden ser considerades desproporcionades i il·legals, com el cas d’aquest agent que va agredir amb un cop de porra al cap un manifestant que era d’esquena, en actitud passiva. ‘Ni la policia espanyola ni els Mossos no han respectat els protocols. Van donar cops amb la porra de dalt cap a baix, i això no és solament il·legal, sinó que també és delicte, després d’una sentència de l’Audiència Provincial per uns fets similars a les mobilitzacions de Can Vies’, recorda Andrés García Berrio, director estratègic d’Irídia, entitat de defensa dels drets humans. VÍDEO Els agents de la policia espanyola fan càrregues il·legals, a l'alçada del cap dels manifestants que estan d'esquenes, i dispara projectils de FOAM per dispersar la concentració a l'aeroport del Prat https://t.co/DsyW8iCrRg pic.twitter.com/xCdZbjGDyK — NacióDigital (@naciodigital) October 14, 2019 PROU VIOLÈNCIA POLICIAL!#BuchDimissió Un altre manifestant va ser agredit ahir a #Lleida rebent un cop de porra directament al cap. Les persecucions fora de protocol van impedir que rebés atenció mèdica i va haver de desplaçar-se amb el cap obert fins la Montserrat. 8 grapes. pic.twitter.com/ybubDirMLA — CDRs de Lleida (@CDRsLleida) October 16, 2019 #Catalonia's pro-independence supporter beaten to the ground by Spanish occupation forces at #Barcelona's airport tonight. He's at the hospital emergency room right now.#SpainIsAFascistState#StandUpForCatalonia pic.twitter.com/XkexNlMaOo —  (@denterd) October 14, 2019 Pràctiques il·legals i al límit del protocol Arran del cas d’Ester Quintana, el 2014 el Parlament de Catalunya va prohibir l’ús de bales de goma i els Mossos d’Esquadra les van substituir per projectils de foam. Però la policia espanyola les ha continuat utilitzant i a l’aeroport de Barcelona van disparar-ne dotze. Els comandaments espanyols consideren que la prohibició no els afecta, tot i que la gestió de l’ordre públic depèn dels Mossos. A més, els Mossos tampoc no van evitar-ne l’ús. Els projectils de foam també han causat ferides, com la d’aquest menor. Segons que ell mateix denuncia a Twitter, era a uns metres de la brigada mòbil parlant amb una amiga amb actitud pacífica quan va rebre un impacte de foam al front. Tot bé, gràcies per el suport pic.twitter.com/1AgU5BMo5f — Joan ll*ll (@garbi24) October 15, 2019 Per una altra banda, durant el dia d’ahir als carrers de l’Eixample de Barcelona, els furgons dels Mossos d’Esquadra van utilitzar unes quantes vegades la tècnica del carrusel, que consisteix a acostar-se amb vehicles a gran velocitat per dispersar manifestants. En alguns casos també s’utilitzava per precedir l’actuació dels antiavalots, que carregaven contra els manifestants després del pas de les furgonetes a tota velocitat. Al maig, els Mossos van decidir de restringir aquesta tècnica, però des de dilluns l’han tornat a posar en pràctica de manera continuada. Segons que ha justificat el conseller d’Interior, Miquel Buch, el carrusel es reserva a ‘situacions molt concretes’. Vegeu ací un dels molts carrusels que es van practicar ahir a la nit a Barcelona. Fa setmanes @mossos van informar que deixarien d'utilitzar la tècnica del “carrusel” (dissoldre manifestacions utilitzant els furgons) per la seva perillositat. ⚠Avui de nou l'han tornat a utilitzar malgrat el greu risc que suposa per a la integritat física de les persones⚠ pic.twitter.com/9Hcq3T1OMD — IRIDIA (@centre_IRIDIA) October 15, 2019 De moment, la Conselleria d’Interior ha decidit que investigarà una actuació dels antiavalots dels Mossos d’Esquadra a l’aeroport de Barcelona, on dilluns un furgó policíac va avançar amb un manifestant enfilat a la part davantera del vehicle. A la xarxa també han generat força indignació les càrregues dels Mossos contra estudiants d’Igualada, molts dels quals eren menor d’edat. ATENCIÓ: La Brimo dels Mossos carrega contra els estudiants a Sabadell https://t.co/VmSuqq7XlN pic.twitter.com/pqSQTQ363K — VilaWeb (@VilaWeb) October 16, 2019 També s’han vist molts agents antiavalots sense anar identificats ni davant ni darrere de manera visible, tot i que la llei ho exigeix. Des del 2008, tots els agents de Mossos d’Esquadra han de portar el número d’identificació en un lloc visible de l’uniforme. El govern ho va aprovar amb l’objectiu de facilitar a la ciutadania el dret d’identificar en qualsevol moment els funcionaris policíacs. Dos ferits greus Des de dilluns, el Servei d’Emergències Mèdiques (SEM) ha fet 256 assistències sanitàries, dues de les quals de gravetat. A una persona li va esclatar el globus ocular, no se sap si per un projectil de foam o per una bala de goma. I un home de trenta anys va ser operat a Barcelona d’un traumatisme testicular causat per un cop de porra de la policia espanyola. Han hagut d’extirpar-li entre el 30% i el 40% de la massa testicular.

Summary: Els abusos policíacs d’aquests dies: de les pilotes de goma als carrusels indiscriminats


L’illa de Skye té deu mil habitants i és l’illa més gran de les Hèbrides Interiors, al nord-oest d’Escòcia. Tanmateix, no té cap bandera que la representi. Per corregir-ho, les autoritats locals, l’organisme de Turisme i la premsa local han obert un procés per a elegir quina serà l’ensenya del territori. El primer pas va ser el d’obrir un període perquè s’enviessin propostes sobre la bandera. En total, van rebre tres-cents seixanta-nou models, des de punts tan diversos com l’Índia, l’estat francès, Dinamarca i Austràlia. La gran quantitat de propostes ha fet que sigui la competició de disseny de banderes comunitàries més popular feta mai a Escòcia, tot i que altres regions, com l’illa de Barra, Caithness i Sutherland, ja havien fet projectes similars. El pas següent ha estat obrir una votació pública, fins al 29 de febrer, amb sis models finalistes. El disseny guanyador es presentarà al març i serà aprovat formalment per l’autoritat heràldica d’Escòcia, el Tribunal de la Cort del Lord Lyon. Clica ací per a triar el vostre model preferit Quines són les banderes finalistes i què representen? Bandera A: El fons s’inspira en el mar, i el motiu alat fa referència al nom de l’illa. ‘Sgiath’ en gaèlic vol dir ‘alat’ i, tot i que no té un origen clar, una de les teories és que significa ‘illa alada’. Bandera B: També inclou el motiu alat i, de fons, el blau representa el mar i el blanc representa la pau i la naturalesa pacífica de l’illa. Bandera C: La creu és distintiva de la creu nòrdica tradicional i el patró blanc i blau és similar a l’ordit i el teixit i representa l’esperit dels clans i la comunitat. Els colors s’inspiren en l’Skye Camanachd, l’equip local de shinty, un esport similar a l’hoquei. Bandera D: Simbolitza el patrimoni nòrdic i celta de l’illa. El birlinn (vaixell típic de les Terres altes d’Escòcia) té cinc rems que representen les cinc ales de Skye unides. El disseny original era de color verd i daurat, però les autoritats van decidir de canviar-ne els colors i fer servir el blau per reflectir quin era el color més popular escollit pels participants. Bandera E: Hi ha representada la cadena muntanyosa Cuillin, la boira blanca i el cel blau de l’illa de Skye. Bandera F: Representa el paisatge de Skye, amb els turons negres de la cadena muntanyosa Cuillin i els turons vermells, sobre fons blau i blanc.

Summary: L’illa de Skye cerca una bandera: participeu ací en la votació pública


La cancellera alemanya, Angela Merkel, s’ha mostrat partidària d’estendre als països del nord d’Àfrica un acord sobre refugiats semblant al que es va signar amb Turquia: ‘Hem d’acordar pactes similars amb més països, com els del nord d’Àfrica, per tal de controlar les rutes dels refugiats pel mar Mediterrani’. Segons Merkel, pactes com el de la Unió Europea amb Turquia, ‘interessen als refugiats mateix’, que tenen ‘més seguretat’ en un país ‘pròxim a casa i on les barreres culturals i lingüístiques són més baixes’. L’acord entre la UE i Turquia estableix que Ankara controli les fronteres per evitar que els refugiats travessin el mar fins a Grècia. A canvi de compensacions econòmiques i de la liberalització de visats, el govern turc es compromet a acollir els refugiats. A més, la UE ha pactat una política d’intercanvi u per u, segons la qual per cada refugiat retornat de la UE, un refugiat sirià en un camp turc és acollit a la UE. D’una altra banda, la Comissió Europea ja va presentar al juny una proposta per a reforçar la cooperació amb nou països d’origen i trànsit d’immigrants i refugiats: Jordània, el Líban, Níger, Nigèria, el Senegal, Mali, Etiòpia, Tunísia i Líbia. Aleshores, l’executiu comunitari va proposar de pagar 8.000 milions d’euros fins el 2020 perquè aquests estats col·laboressin en el control de les fronteres i va prometre també 62.000 milions en inversions. El pla de la comissió també inclou la possibilitat d’oferir al·licients com ara facilitats en la concessió de visats, una qüestió fonamental en l’acord amb Turquia.

Summary: Merkel vol fer extensiu a països del nord d’Àfrica l’acord assolit amb Turquia sobre refugiats


El jutjat d’instrucció 30 de Barcelona ha decretat l’obertura de judici oral contra l’ex-president de Catalunya Caixa Narcís Serra i l’ex-director de Catalunya Caixa Adolf Todó, així com 39 acusats més, per haver aprovat sobresous a directius en plena crisi. El jutjat demana una fiança civil solidària als 41 processats de 2.568.000 d’euros per al Fons de Reestructuració Ordenada Bancària (FROB) i set milions d’euros en favor de Catalunya Caixa en previsió de les responsabilitats civils que es podrien depurar. A més a més, a l’ex-director, Adolf Todo, li demana 808.563 euros. Els acusats tindran trenta dies per presentar els seus escrits de defensa. El mes d’octubre passat l’audiència de Barcelona ja va anunciar que hi havia indicis suficients perquè Serra i Todó s’asseguessin al banc dels acusats. Així, la secció 21 de l’audiència va rebutjar els recursos que fa dos anys van presentar els dos banquers contra la decisió del jutjat d’instrucció número 30 de Barcelona, que va concloure que juntament amb trenta-nou directius més del banc, havien comès un delicte d’administració deslleial per haver aprovat sobresous a directius en plena crisi. Segons que va publicar El País recentment, la fiscalia anticorrupció demana quatre anys de presó per a Serra i Todó. En total, el fiscal Fernando Maldonado acusa quaranta-una persones que formaven part de la cúpula de Catalunya Caixa. Però a vint-i-quatre només els acusa d’un delicte d’administració deslleial, i per tant demana una pena de dos anys de presó. Maldonado també demanava que indemnitzessin al Fons de Reestructuració Ordenada Bancària (FROB) amb 2,5 milions d’euros, tal com el jutjat d’Instrucció 30 de Barcelona també ha decretat.

Summary: El jutjat d’instrucció 30 de Barcelona obre judici oral a Narcís Serra i Adolf Todó


Eren quarts de deu del vespre del 6 de setembre del 2017 i, finalment, després de tot un dia llarg i tens al parlament, els diputats eren a punt de votar la llei del referèndum, que havia de dotar de marc legal la convocatòria de l’1-O. No tots els diputats, perquè els dels partits unionistes, Ciutadans, PSC i PP, van decidir d’anar-se’n i de no participar en la votació. Els del PP, abans de baixar les escales de l’hemicicle, van deixar als seus escons unes quantes banderes espanyoles i unes de catalanes. La presidenta, Carme Forcadell, va demanar de continuar el ple i va donar la paraula al portaveu de Catalunya Sí que es Pot, Joan Coscubiela, qui l’havia demanada. En aquell moment, la diputada del seu grup Àngels Castells pujava, a poc a poc, les escales que uns minuts abans havien baixat amb posat indignat els diputats unionistes, i va anar retirant, tranquil·lament, una a una, les banderes espanyoles. Els diputats de la CUP aplaudien al seu costat i Martínez els va lliurar les banderes que havia recollides, sense fer cabal de la petició de Forcadell de tornar-les a lloc. Aquell gest és un dels més recordats de la jornada de què avui es compleix un any. ‘Tant de bo aquell gest hagi servit perquè hi hagi més gent que, en determinats moments, quan pensa que la trepitgen, que li posen el peu al damunt, no ho accepti, i que se’l tregui de sobre’, comenta l’ex-diputada en una conversa amb VilaWeb. Per a ella, el record d’aquella acció ens hauria de fer pensar una cosa: ‘Trobo a faltar que la gent no es pregunti per què van fer allò. En comptes de quedar-se a discutir i a votar un cop van haver acabat el filibusterisme, se’n van anar i van penjar aquelles banderes. Per què ho van fer? Per què la gent es pregunta tant per què les vaig treure jo i tan poc per què ells les hi van posar?’ Àngels Martínez reflexiona sobre el significat i les lliçons d’aquelles jornades al parlament. ‘El referèndum el vam fer i va ser un èxit, apuntalat després amb la mobilització del dia 3, i posteriorment amb les eleccions del desembre. La segona part encara s’ha de veure i fer.’ Però d’aquell dia sobretot en recorda la manera com l’unionisme va presentar la seva estratègia. ‘Allà va començar el regnat de les mentides, de la tergiversació del llenguatge; es va veure qui va fer realment el cop d’estat, com el filibusterisme es va imposar en la política catalana i com es va començar a tapar el paper d’unes dones que van ser fonamentals aquell dia: l’Anna Gabriel, la Marta Rovira i la Carme Forcadell. Ara totes tres són represaliades de diferent manera, dues a l’exili i una a la presó. La Marta Rovira fou qui va interrompre el ple proposant les votacions, l’Anna Gabriel va fer l’explicació més política de per què s’havia de passar al nou ordre del dia, i la Carme Forcadell va tenir paciència, diàleg i voluntat democràtica fins al darrer moment, acceptant cada interrupció i impertinència, i fins i tot un masclisme que jo, personalment, difícilment hauria tolerat. Ella el va assumir, suposo, pel bé del ple.’ Troba que aquells dies hi va haver una certa ingenuïtat en l’independentisme de pensar que seria possible de passar de la llei a la llei sense que l’estat reaccionés tan violentament. ‘Sempre he pensat que hi havia una posició molt naïf d’una banda per part d’alguns, i la incredulitat que s’hagués arribat tan lluny per part d’uns altres. S’ho van creure al cap d’un mes, quan de veritat hi va haver el referèndum i l’aturada de país del dia 3. També crec que hi havia gent de la part majoritària de la cambra que no creia que s’arribés a un 1-O i un 3-O o que no en tenia ganes. Hi havia moltes posicions contraposades. Es podia deduir de tot plegat una certa incultura política. Perquè ens n’havien avisat, en Fontana, en Miquel Caminal… Sabíem quin era el pols de què podia passar, i calia anar molt ferm i ser molt determinat per a entendre que si es volia fer dignament honor a allò que es votava, home, calia jugar-se això que s’han jugat unes quantes persones, i encara més i tot.’ Quina lliçó n’extreu? Caldrà anar més ben preparats i previnguts si es vol tornar a avançar unilateralment? ‘Sí’, respon. ‘I amb una mirada menys provinciana. Potser aquesta no és ben bé la paraula, però molt més conscients de quina és l’autèntica naturalesa de l’estat espanyol, dels temors i contradiccions de la UE, i que cal tenir molt més a prop tot allò que es mou, del moviment obrer de veritat, com es va veure el dia 3, fins a les organitzacions que defensen els valors i les institucions i organitzacions republicanes. Calia una valoració i un tarannà que jo no veia. Sincerament, per a mi, aquells dies es va escriure un mal llibret que els dies 1 i 3 d’octubre va tenir una música excel·lent.’ Però encara una altra escena històrica d’aquell dia 6, que ella recorda amb vergonya. La de Joan Coscubiela arrencant els aplaudiments dels partits unionistes, inclosos el PP i Ciutadans. ‘Ho vaig viure amb molta vergonya. Conec en Coscubiela de fa molts anys i ja sabia que això era possible. Vaig passar molta vergonya d’haver fet aquest espectacle i que tothom veiés les misèries del meu grup parlamentari.’ Vegeu també: —Anàlisi d’Odei Etxearte: Quan l’independentisme es va endinsar en el terreny inexplorat de la unilateralitat —‘Una carta de qui no vol escriure’n’, carta d’Anna Simó a Carme Forcadell

Summary: Àngels Martínez: ‘El filibusterisme va tapar el gran paper de tres dones aquell dia’


La pasta és un aliment bàsic i molt popular que forma part de moltes receptes quotidianes a la nostra dieta habitual. La pasta, tant la seca que es pot trobar en qualsevol botiga d’alimentació (macarrons, espaguetis, galets…), com la fresca que es troba sempre a la zona refrigerada, cal bullir-la, cal hidratar-la. Un cop bullida, es pot menjar de moltes maneres: acompanyada d’un sofregit, de diverses salses, dins del caldo, servida freda en amanides, feta a la cassola… Es tracta d’un aliment molt ric en hidrats de carboni i, per això, és un aliment que ens aporta molta energia. Durant la digestió de la pasta l’energia s’allibera lentament i això ens proporciona unes quantes hores de sacietat. És un plat ideal per a dinar perquè ens permet continuar amb les tasques que hàgim de fer al llarg del dia i, per això, no està indicada a l’hora de sopar perquè no necessitem un aliment tan energètic per anar a dormir (excepte si la mengem en sopa perquè se n’hi posa poca quantitat). Les criatures i els joves la consumeixen perquè fan moltes activitats (anar a l’escola, fer esport, sortir amb els amics, jugar…) i les persones grans també en necessiten però en unes racions més moderades. Si una persona jove pot prendre una ració de 100 g de pasta seca pesada en cru, una persona adulta en té prou amb 70 g i, en edats més avançades, és suficient amb 60 g, que sempre es calculen pesats en cru. Tot i que es tracta d’un aliment energètic, el seu contingut en greix és molt baix. A més, com que la pasta és d’origen vegetal, no conté gens de colesterol perquè aquest greix només es troba en els aliments d’origen animal. A diferència d’altres aliments d’origen vegetal com les verdures, el contingut en vitamines és poc important, però aporta una bona quantitat de potassi, magnesi i fòsfor. El gluten La pasta s’obté del blat, de la varietat de blat dur anomenat triticumdurum. El blat, a més de contenir hidrats de carboni, és un cereal ric en proteïna vegetal, que s’anomena gluten. Hi ha persones que no poden assimilar aquesta proteïna, són les persones celíaques i no poden menjar mai blat, ni cap altre cereal que en contingui, ni cap farina o derivat d’aquests cereals (pa, galetes, pasta, sèmoles…). Els cereals que contenen gluten són: • el blat • el sègol • l’ordi • la civada (també es pot dir avena) • l’espelta • el kamut. Els cereals que no contenen gluten són: • l’arròs • el blat de moro • la quinoa • l’arròs salvatge Els llegums no són un cereal i també tenen un alt contingut en proteïnes vegetals, però no contenen gluten. Cal dir que, actualment, hi ha una certa tendència a evitar menjar blat, fins i tot, per part de persones que no pateixen cap problema per digerir el gluten. Si no es pateix cap intolerància ni malaltia, suprimir-lo de la dieta suposa un problema, ja que es deixa de consumir aquesta proteïna vegetal i, en les persones grans, que de vegades tenen problemes de masticació i d’inapetència per menjar proteïna animal, no és gens aconsellable eliminar la pasta. Recepta Aquí hi trobareu aquesta amanida de pasta que és molt gustosa, però aquests plats accepten les variacions que hi vulgueu fer: es poden afegir nous ingredients, se’n poden treure, es pot triar un altre tipus de pasta… El formatge Feta és tradicional a Grècia i als altres països del voltant, està fet amb llet d’ovella o de cabra, és de pasta tova crua i el deixen madurar en salmorra durant un període de tres mesos. Per això té un gust tan especial. Ingredients (per a 2 persones) • 140 g de pasta seca d’espirals de colors (70 g per a cada persona) • 1 tomàquet • 6 g de pinyons torrats • 6 g de panses de Corint • 10 g de nou pelada • 20 g de formatge Feta • Pebre • Orenga • Oli d’oliva • Oli d’oliva verge extra Preparació • Poseu una olla al foc amb aigua, una cullerada de postres de sal i un raig d’oli • Quan arrenqui el bull, tireu-hi la pasta i remeneu-la perquè no es quedi enganxada al fons de l’olla • Deixeu que bulli durant 10-12 minuts o el que indiqui el paper del paquet • Quan apagueu el foc, afegiu un raig d’aigua freda a l’olla per tallar l’ebullició, això farà que, quan la colem, no ens cremi el baf ala cara • Un cop escorreguda, com que la volem fer en amanida i necessitem que sigui una pasta que no s’enganxi, l’esbandiu amb un raig d’aigua freda dins l’escorredor mateix i la deixeu allà dins perquè es vagi escorrent tota l’aigua • Agafeu una paella petita i poseu-hi un raig d’oli. Dins la paella hi poseu els pinyons sense deixar de mirar-los i remenar-los. Quan comencin a canviar de color, apagueu el foc i els deixeu en un plat. Feu-ho de pressa perquè es cremen de seguida, s’enfosqueixen i amargantegen • Renteu, eixugueu i talleu el tomàquet a bocins petits • Partiu les nous pelades per la meitat o a bocins més petits, al vostre gust • Talleu el formatge Feta a daus petits • Poseu la pasta en una safata, el tomàquet, els pinyons torrats, les nous pelades, les panses i ho barregeu tot • Hi afegiu l’orenga, el formatge i ho amaniu amb oli d’oliva verge extra • Quan ho tasteu sabreu si cal rectificar-ho de sal Suggeriments • És un primer plat molt ric en hidrats de carboni i que atipa • Pot combinar molt bé amb un segon plat amb proteïna: algun tipus de carn o peix cuinats amb una tècnica culinària senzilla, com la planxa o el forn • Com que la pasta i els fruits secs aporten proteïna vegetal i també hi ha el formatge, que en conté de l’animal, també es pot considerar un plat complet i llavors s’ha de complementar amb un primer plat lleuger vegetal (amanida verda, gaspatxo, crema de verdures…) Comentaris • Conté gluten. Les persones que en són intolerants, poden fer l’amanida amb una pasta que no en porti • És una recepta apta per a dietes vegetarianes que acceptin menjar lactis • El formatge Feta és de llet crua i té un contingut elevat en sal. Les persones que no puguin menjar llet crua, com les embarassades, poden fer servir un altre formatge de llet cuita. Les persones amb hipertensió arterial que han de vigilar la ingesta de sal, han de triar un formatge amb baix contingut en sal Valoració nutricional Aquesta recepta té una aportació calòrica considerable perquè hi ha molts glúcids que ens donen molta energia. És un plat que conté força proteïna vegetal i pocs greixos, tots ells, molt saludables. Qualsevol plat ric en pasta o arròs s’haurà de combinar sempre amb un altre plat amb poques quilocalories: una amanida, una crema de verdures o un tall de carn o de peix a la planxa.

Summary: Receptes d’estiu: Amanida de pasta


Aquest vespre, després del documentari ‘Censura a la nova cançó’, TV3 emet ‘L’Ovidi: El ‘making of’ de la pel·lícula que mai no es va fer‘, un relat que ens descobreix el cantant, actor i poeta alcoià Ovidi Montllor des del punt de vista de l’actor Eduard Fernández i la directora Rosana Pastor, que es preparen per fer un film sobre la seva vida. Durant el procés, conversen amb persones importants per al cantant, entre els quals es destaquen el pintor Toni Miró, els guitarristes Toti Soler i Toni Xuclà, l’actriu Marta Molins i les filles del cantant, Helena i Jana. Aquest camí porta Eduard Fernández i Rosana Pastor a conèixer Ovidi Montllor més enllà del personatge públic: l’Ovidi com a home. El documentari és dirigit per Vicent Tamarit i és una producció de Diagonal TV, en coproducció amb TV3 i Aire de Cinema i la col·laboració de la Universitat de València-TAU.

Summary: TV3 estrena ‘L’Ovidi: El “making of” de la pel·lícula que mai no es va fer’


El diputat suís Mathias Reynard ha denunciat l’espionatge d’Espanya a polítics i funcionaris del país helvètic. ‘Espanya té elegits funcionaris suïssos. Mètodes inacceptables que mostren una vegada més la negativa de qualsevol debat democràtic sobre Catalunya (presos polítics, repressió durant la votació popular…)’, ha escrit en un piulet, i ha compartit l’article del periodista Fabian Eberhard en què explica l’espionatge espanyol a Suïssa. L’Espagne fait surveiller des élus suisses. Des méthodes inacceptables, qui montrent une nouvelle fois le refus de tout débat démocratique à propos de la Catalogne (prisonniers politiques, répression lors du vote populaire…). https://t.co/y03mnzk3H4 — Mathias Reynard (@MathiasReynard) August 12, 2019 Un dels informes diu que Espanya va pressionar Reynard perquè no rebés el vice-president primer del parlament, Josep Costa. Reynard co-presideix el grup d’amistat Catalunya-Suïssa, creat el 2016 per diputats de diversos partits polítics suïssos. Ara per ara, Costa encara no ha visitat Suïssa.

Summary: Un diputat suís denuncia ‘mètodes inacceptables’ d’espionatge d’Espanya


Són dos quarts de sis i no se t’acut res. Fa molts dies que no publiques un poema a les teves xarxes i t’havies autoimposat que avui a les set tocava. Dones voltes i voltes, ho intentes un parell de vegades però què hi farem, avui no és el teu dia. Aquesta situació que acabes de llegir és fictícia i si ets una persona que utilitza les xarxes per, simplement, compartir les teves experiències, és fàcil que et resulti desconeguda. En canvi, però, pels anomenats instapoetes, és el pa de cada dia. Ser conegut a les xarxes socials ja ho comporta que els teus seguidors no entenguin que a vegades et falla la inspiració i que no tots els dies són bons per escriure un poema per molt que ells l’esperin amb candeletes. Però… què són els instapoetes? Aquest és el terme que s’utilitza per fer referència a qui fa servir les xarxes socials, especialment Instagram, per compartir la seva obra, tant si és amb una imatge on s’hi pugui llegir algun dels seus poemes com si els posen de peu de foto. La seva poesia es caracteritza per un llenguatge proper al lector, la senzillesa sintàctica i l’expressió de sentiments o vivències personals. Normalment, els textos estan compostos de pocs versos o fins i tot d’un de sol. Alguns d’aquests poetes i part del seu públic consideren que la paraula instapoesia és despectiva, que els estigmatitza i simplifica, sent l’única manera que han trobat els poetes tradicionals per a aconseguir mantenir el seu statu quo: desacreditar la seva feina per evitar més intrusos en un cercle que és petit i on, creuen, no hi cap més gent. Júlia Però és una jove poeta que comparteix la seva poesia a Instagram i algú, fent una ullada ràpida al seu perfil, la pot considerar part d’aquest nou gremi d’autors. Ella no s’identifica amb aquesta etiqueta: “Jo no escric per a Instagram. Jo escric i ho ensenyo a Instagram, és molt diferent”. A més, assegura que “la gent es pensa que quelcom per estar en un llibre ha de ser millor que el que està a Internet. No sempre és així. A Instagram trobaràs bona poesia i poesia no tan bona. I a la llibreria et passarà el mateix”. És innegable que durant els darrers anys s’ha produït una revolució al món de la poesia amb la seva irrupció. Noms com Elvira Sastre, Defreds o Sara Buho han esdevingut especialment populars entre els lectors adolescents, s’han convertit en tot un fenomen a les xarxes i, en conseqüència, en un nou negoci per les editorials. En el següent rànquing es recullen les cinc personalitats més destacades d’aquest nou submón literari, encara que la llista total és interminable. És la poesia d’Instagram realment poesia? La principal controvèrsia que hi ha al voltant d’aquesta darrera generació de poetes és saber si realment són el que la societat considera pròpiament poetes o no entren dins d’aquesta categoria. Davant aquesta incògnita, alguns poetes tradicionals responen amb cautela. Juan Pablo Roa, editor i poeta, es pregunta qui és el jutge que decideix que és poesia i que no. “Les impremtes i les editorials segur que no”, afirma Roa. Ell considera que els instapoetes “fan una labor educacional” i que quan som infants ningú comença “llegint Les mil i una nits o El Quixot”. Per altra banda, Toni Quero, també editor i poeta, diu que no li agrada parlar de pseudopoetes perquè “té un component pejoratiu important, però ni m’interessa la seva obra ni em sembla de qualitat”. “La poesia que posa l’accent a les xarxes no em sembla bona perquè no es treballa el llenguatge i són totes iguals i es basen en un sentimentalisme monotemàtic i postromàntic”, sentencia. En aquest sentit, l’autor assegura que el sorprèn que en aquestes generacions joves hi manqui el risc en les seves creacions, “estan molt acomodats, tots fan ús de les mateixes fórmules: frases curtes i banals”. És possible distingir els instapoetes dels poetes clàssics només llegint un parell de versos? Tot i que la majoria dels anomenats instapoetes són joves o es dirigeixen a un públic pràctiment adolescent, també hi ha veus crítiques respecte a ells dins les darreres generacions d’escriptors. Per exemple, Olza Olzeta, poeta i slammer, creu que la poesia que es fa exclusivament per a les xarxes no és veritablement poesia. Olza justifica la seva opinió cap als instapoetes dient que aquestes persones “no expressen el que realment senten” sinó que escriuen pensant en el que el lector vol sentir i que per això mateix aquest tipus d’escriptura no li diu “absolutament res”. Segons explica, no li agraden les coses generals, sinó que prefereix que “m’agafin i em toquin la ferida” enlloc de llegir vivències generals que qualsevol persona pot haver viscut. A més, lamenta que “hi hagi editorials que et demanen quants seguidors tens a Instagram quan els hi envies el teu llibre”, així, la poeta creu que “la instapoesia és un negoci, i la poesia no ho és”. En una línia similar, Arjàn Álvarez, també poeta i slammer, tampoc creu que la instapoesia sigui poesia de veritat, sinó que s’apropa més al gènere de l’autoajuda. “Els cuiners diuen que Tasty ha desvirtuat l’art de la cuina convertint-la en pura tècnica, i jo crec que tot i que l’analogia no és ben bé la mateixa, ha passat quelcom similar amb la poesia d’Instagram”, argumenta. Aquest jove autor enyora especialment “la rima, la mètrica i el missatge emocional” en la poesia que es comparteix a les xarxes. Toni Quero i Juan Pablo Roa coneixen de ben aprop el món editorial i amb el seu testimoni expliquen els diferents mètodes que hi ha per arribar a publicar un llibre i comprovar com ha afectat el boom de les xarxes en aquest sentit. Què pot aportar la instapoesia? Dins tot, la resta de poetes troben també quelcom positiu en l’aparició d’aquests instapoetes. Per un costat hi ha qui ho interpreta com una bona porta d’entrada a tot l’univers poètic. Arjàn Álvarez considera que, tot i ser difícil de quantificar, aquest boom ha ajudat a la “suma del moviment, a que més gent conegui la poesia”. De totes maneres, puntualitza que el realment interessant seria saber “quanta gent es queda en la part més banal i superficial i quina part la supera i s’hi endinsa més”. Per la seva part, Toni Quero apunta què el principal efecte positiu que se’n deriva d’aquesta explosió és la “democratització de les diverses formes d’escriure poesia i la creació d’un nou canal per arribar als lectors ”. Segons aquest autor “s’ha d’aprofitar en el sentit de crear noves formes d’expressió que vagin més enllà del que ja tenim”. Un cop explicat que en pensen de l’aparició de la poesia a les xarxes, la seva qualitat i el seu valor respecte a aquest gènere literari, ha arribat el moment de descobrir com és la poesia que ells mateixos elaboren. Aquí, una petita mostra. Després de la seva irrupció i de la gran controvèrsia generada, queda per veure si el fenomen dels poetes de les xarxes tindrà una repercussió real dins el món de la cultura literària, o pel contrari només serà una au de pas. Ha de ser el temps, i també els lectors, que decideixin si els instapoetes mereixen un lloc a la història de la literatura o si pel contrari cauran en l’oblit.

Summary: Poesia a les xarxes socials: dues cares de la mateixa moneda


Aquesta mitjanit començarà oficialment la campanya electoral del 21 de desembre per a definir la composició d’un nou parlament. Les eleccions són el resultat d’una imposició de l’estat espanyol que, amb l’aplicació per primera vegada de l’article 155 de la constitució espanyola, va suspendre la democràcia i l’autogovern de Catalunya el mateix dia que el parlament declarava la independència. La situació que ha seguit la declaració del parlament –en aplicació del mandat del referèndum de l’1-O– i la reacció virulenta del govern espanyol han obert moltes incògnites que les eleccions poden ajudar a resoldre. La campanya començarà amb el president Puigdemont exiliat a Brussel·les i sense poder fer campanya per la candidatura que encapçala. Quatre consellers més són amb ell a Bèlgica i tampoc no podran fer campanya amb normalitat. Dos de Junts per Catalunya (Clara Ponsatí i Lluís Puig) i dos d’Esquerra Republicana (Toni Comín i Meritxell Serret). Els cinc membres del govern exiliats a Brussel·les han estat citats al jutjat belga aquesta setmana per saber la decisió sobre la petició d’extradició cursada per la justícia espanyola. Els vuit consellers empresonats, entre els quals hi ha el candidat d’Esquerra, Oriol Junqueras, sabran avui la decisió del magistrat del Tribunal Suprem sobre la petició de llibertat feta pels advocats. Tot plegat pot fer que la campanya tingui unes característiques o unes altres. Però, què hi ha en joc el 21-D? Quins són els aspectes més importants que hauran de resoldre els electors amb el seu vot i quines decisions posteriors en depenen? Vegem a continuació cinc punts que la campanya i les eleccions poden ajudar a resoldre: 1.Avenç republicà o retrocés democràtic Encara que ni la convocatòria ni els partits participants no les presenten d’aquesta manera, les eleccions del 21-D funcionaran com una mena de plebiscit. No estrictament com un referèndum, que ja es va fer, sinó com el termòmetre per a saber si la ciutadania vol que es consolidi la República ja proclamada o vol que es desfacin les passes fetes per l’independentisme fins ara. D’alguna manera, el 21-D servirà per a comptar suports a la liquidació democràtica del 155 (i la repressió que exigeix) i suports a la República Catalana. Si les candidatures de Junts per Catalunya, ERC i CUP superen el 50% dels vots, la República revalidarà el suport expressat en el referèndum del primer d’octubre. Si la resta de candidatures guanya, serà el 155 que obtindrà una victòria que caldrà gestionar amb una complexitat encara més gran. Una vegada més, el paper de Catalunya en Comú (fa dos anys, Catalunya Sí que es Pot) pot impedir que el resultat sigui clar i fàcil d’interpretar. Aleshores, un 2% dels vots va impedir a l’independentisme de fer valdre la victòria en vots a l’hora de fer passes decisives i alguns van considerar que calia incloure un referèndum al full de ruta que no havia estat previst fins aleshores. Catalunya en Comú no es reivindica defensora de la República proclamada, però també refusa el 155. Amb tot, tenint en compte que la seva pràctica tota aquesta legislatura passada ha anat en la direcció de fer costat a la permanència de Catalunya al Regne d’Espanya, és més lògic de comptar-los en el bloc de l’unionisme. Per tant, la força de l’independentisme per a recuperar el fil republicà trencat pel 155 tan sols podrà venir dels vots obtinguts per tres llistes: Junts per Catalunya, ERC i CUP. 2. Canvi de majories i correlació de forces Més enllà de la balança entre els dos blocs –republicà i unionista–, les eleccions del 21-D també definiran una nova correlació de forces parlamentària dins i fora de cada bloc. L’excepcionalitat de les eleccions del 27 de setembre de 2015 va venir en bona part per la capacitat de Convergència i ERC (i moltes més formacions i figures independents) de posar-se d’acord per a imprimir el caràcter plebiscitari del vot. Junts pel Sí va suspendre temporalment el combat d’hegemonies del sobiranisme. En aquestes eleccions, amb alguns canvis significatius, aquest combat es torna a recuperar. El president Puigdemont ha imposat al PDECat una candidatura amb una presència testimonial del partit successor de Convergència. Per tant, la proposta s’assembla més a una llista del president que no a una candidatura de partit. Per una altra banda, ERC ha recuperat el pes del partit i reivindica el seu bagatge per a defensar l’espai sobiranista en la nova situació. La CUP renova amb força la candidatura i es presenta com a garantia d’un compromís sense matisos amb el procés constituent que s’ha d’emprendre. Per tant, el 21-D pot definir una correlació de forces diferent entre el bloc republicà que pot determinar noves prioritats i noves aliances en la legislatura que s’estrenarà. Fins ara, tots els sondatges indiquen que ERC serà la primera força parlamentària i, per tant, primera força republicana. Arran de l’anunci de candidatura de Puigdemont amb Junts per Catalunya, la proposta agafa força i va pujant a cada consulta que es fa. Mentrestant, la CUP es manté a distància amb petites variacions respecte del resultat del 27-S. Els canvis es poden preveure també en el bloc unionista. Miquel Iceta, amb una candidatura de partit farcida de figures una mica exòtiques al món socialista, com l’enterrador d’Unió Ramon Espadaler, vol recuperar el lideratge dels unionistes. Ciutadans batalla per mantenir la posició guanyada a les eleccions anteriors, però sembla que pot perdre la força de la frescor que l’havia beneficiat fins ara. Catalunya en Comú vol esgarrapar algun vot i el PP sembla estancat i amb possible caiguda electoral. La recomposició del bloc unionista és també una incògnita que resoldran les eleccions imposades per M. Rajoy. 3. El president i el govern, tombats pel 155? Un dels debats vius entre les forces republicanes és la solució quant a l’existència d’un govern legítim –que ha estat el primer objectiu de la repressió i del 155– i l’obligació del nou parlament d’elegir un president que configuri un nou govern. Totes tres candidatures han dit que el govern legítim que calia restituir és el que presidia Puigdemont. Si no fos així –justificaven–, s’acceptaria indirectament la imposició del govern espanyol. Però hi ha dos plans de debat diferents. Per una banda, un debat polític i, per una altra banda, un debat tècnic. Políticament, algunes veus d’Esquerra consideren que, si la seva formació guanya les eleccions, s’haurà guanyat el dret de presidir el govern. Algunes altres veus de la mateixa formació en discrepen, perquè consideren que, d’aquesta manera, la seva formació aprofitaria l’acció repressiva de l’estat espanyol per prendre avantatge en unes eleccions que no tocaven ara, d’acord amb el full de ruta previst. En el pla tècnic, caldrà veure quina és la situació de Puigdemont en el moment que el parlament hagi d’elegir un president per a la nova legislatura. Si Puigdemont no ha pogut tornar a Catalunya, com podrà ser votat en la sessió d’investidura? El president a l’exili ha anunciat que, si la ciutadania el torna a posar al capdavant, el dia que toqui serà al parlament per a prendre possessió. Però no és clar com s’ho farà per esquivar l’ordre de detenció dictada per l’Audiència espanyola en cas que la justícia belga decideixi de no extradir-lo. Tot plegat són qüestions que el resultat electoral pot resoldre o que el pas dels dies pot il·luminar. 4. La comunitat internacional, continuarà fent com si no ho veiés? S’ha especulat sobre el paper que ha tingut la comunitat internacional, específicament europea, en la decisió de convocar eleccions tan bon punt es va aprovar el 155 al senat espanyol. Aquesta teoria diu que alguns mandataris europeus van condicionar l’acceptació del pla antidemocràtic de M. Rajoy al fet que les eleccions es fessin tan aviat com fos possible per llei. Això explicaria que s’hagin acabat convocant un dia entre setmana i que el govern espanyol no s’hagi esperat en tornant de les festes de Nadal. Tant si la teoria té fons com si no, el cas és que la comunitat internacional voldrà saber com reaccionen els ciutadans de Catalunya al combat viscut entre el govern català i l’espanyol. Si és el republicanisme que obté la victòria a les eleccions i amb un resultat clar, la comunitat internacional sap que caldrà cercar una solució que no podrà ser l’acceptació d’una nova suspensió democràtica a Catalunya. Per tant, si l’estat espanyol torna a refusar el mandat democràtic, aquesta comunitat europea ja no podrà continuar fent l’orni. Si la victòria és dels unionistes, aleshores sí que hi haurà la impressió que tot havia estat una deriva governamental i que la nova majoria ja sabrà imposar la legalitat espanyola i tornarà a l’estat anterior de les coses. Amb tot, quina serà la resposta concreta dels mandataris europeus, si el republicanisme guanya les eleccions, és una altra incògnita que s’aclarirà després del 21-D. 5. La crisi o el reforçament dels indefinits Finalment, encara hi ha una incògnita més per a resoldre el 21-D: quin serà el destí dels grups que han actuat amb indefinició i voluntat de nedar i guardar la roba en el moment de màxima crisi institucional des de fa molts anys a l’estat espanyol. El sector polític dels comuns i alguns grups de Podem han defensat posicions ‘equidistants’ quan l’estat espanyol emprenia la pitjor repressió política vista des del franquisme. La posició d’indefinició en una cruïlla històrica ja va portar a la desaparició d’un partit històric com Unió Democràtica de Catalunya el 2015. També Convergència va haver d’enterrar la seva cara més indefinida per a encarar els anys que hem viscut recentment. El canvi va portar també a la desaparició de CDC i al naixement del Partit Demòcrata Europeu de Catalunya. Santi Vila ha estat encara fa poques setmanes l’últim exemple del nedador de dues aigües que en surt escaldat. La pregunta i la incògnita que hauran de resoldre les eleccions és com valorarà la ciutadania la posició de ni carn ni peix dels comuns que ara aniran encapçalats per Xavier Domènech sota l’atenta mirada d’Ada Colau i de Pablo Iglesias. Revalidaran els onze diputats i els 367.000 vots de fa dos anys? L’estratègia obtindrà el premi dels electors o el càstig? Ho sabrem el dijous 21 a la nit.

Summary: Cinc incògnites que el 21-D haurà de resoldre


L’ex-diputat de la CUP David Fernàndez ha deixat en evidència l’ex-diputat de Catalunya Sí que es Pot Joan Coscubiela, que havia criticat que els membres de la mesa del parlament acatessin l’aplicació del 155 en la seva declaració ahir al Tribunal Suprem espanyol. Alhora, es pregunta per què Barcelona en Comú planteja trencar el pacte amb el PSC pel seu suport al 155. Fernàndez li ha respost que hi ha una diferència entre acatar i imposar el 155. ‘No és el mateix patir-ho que decretar-ho. Sofrir-ho que aprovar-ho. La distància, si fa no fa, entre víctima i victimari. Entre qui signa la presó i qui se la menja’. A més, diu que li ha fet recordar la causa contra Manuel Vázquez Montalbán el 1962. Mentre Consellers reconeixen art 155 i membres Mesa Parlament acaten CE @BComu planteja trencar govern pel suport @PSC a 155 M'ho expliqueu? — J.Coscu (@jcoscu) November 10, 2017 Salvant distàncies, m'has fet recordar la causa contra Vazquez Montalban. 1962. pic.twitter.com/YL5GeFX3EW — David #VagaGeneral (@HiginiaRoig) November 10, 2017 Coscubiela ha contestat Fernàndez amb dos piulets preguntant-li si comparteix la decisió d’acatar el 155 i retraient que s’hagi portat Catalunya a un ‘carreró sense sortida’. Fernàndez ha assegurat que respecta la decisió de Forcadell i dels membres de la mesa. Fonamentalment, que la respecto. — David #VagaGeneral (@HiginiaRoig) November 10, 2017 (2) @HiginiaRoig Em sembla comprensible decisió de Consellers i Mesa. No es podia haver pensat abans de ficar-nos en carreró sense sortida? — J.Coscu (@jcoscu) November 10, 2017

Summary: David Fernàndez posa en evidència Coscubiela recordant-li qui agredeix i qui és agredit


La xiulada a l’himne espanyol a la final de Copa s’ha fet sentir malgrat la potència dels altaveus del Vicente Calderón. Però molts usuaris a les xarxes han expressat la indignació pel fet que la realització televisiva només hagués ensenyat les imatges de la llotja, amb els reis espanyols, i imatges de prop dels afeccionats del Sevilla fent onejar banderes espanyoles. Ni una imatge de la graderia on hi ha els afeccionats del Barça. Les imatges d’aquesta realització són les que es veuen a totes les televisions del món que ofereixen el partit. A TV3 han advertit just abans de l’himne que la realització no era pas seva. Qui n’és el responsable? Doncs l’empresa Mediaset, propietària de Cuatro i de Telecinco, que també emet el partit. Concretament, la responsable directa de la realització va ser la productora Supersport, amb participació de Mediaset en un 30%. Supersport també té participació de Producciones Mandarina (que produeix nombrosos programes d’entreteniment per als canals de Mediaset) i els periodistes J. J. Santos i Manu Carreño, dues de les cares més conegudes tant de Telecinco com de Cuatro. De fet, Supersport és responsable de la majoria de retransmissions esportives del holding Mediaset España, i produeix, entre més programes, ‘Informativos Telecinco’, ‘Deportes Cuatro’ i les emissions de moto GP. Vegeu com han ensenyat a Telecinco el moment de la xiulada a l’himne d’Espanya: No ha estat únicament durant l’himne, sinó que en el decurs del partit la realització també ha amagat els afeccionats del Barça amb estelades. I TV3, que també oferia en directe el partit, no ha pogut intervenir en aquesta realització: només tenia l’opció de triar entre l’espanyol i l’anglès en els elements gràfics que hi apareixien, i va optar per l’anglès. Però no era pas responsable de les imatges que s’oferien durant el partit. Tant el Barça com el Sevilla ja es van queixar de Mediaset i de la Federació Espanyola de Futbol, corresponsables de l’organització de la final, per l’horari establert per al partit, les 21.30. Els clubs volien que fos més d’hora, entre les sis i les set de la tarda, però Mediaset es va negar fins i tot a parlar-ne. Ací podeu veure vídeos de la xiulada a l’himne espanyol des de la graderia.

Summary: Els responsables de la realització escandalosa de la final de Copa, vinculats a Mediaset


La república catalana del 10 d’octubre de 2017 va durar tot just un minut. Exactament el minut 19.37 del vespre. Va ser el temps en què el president Carles Puigdemont va pronunciar aquestes paraules: «Arribats en aquest moment històric, i com a president de la Generalitat, assumeixo –en presentar-los els resultats del referèndum davant el parlament i els nostres conciutadans– el mandat que Catalunya esdevingui un estat independent en forma de república. Això és el que avui pertoca fer. Per responsabilitat i per respecte. I amb la mateixa solemnitat, el govern i jo mateix proposem que el parlament suspengui els efectes de la declaració d’independència per tal que en les properes setmanes emprenguem un diàleg sense el qual no és possible arribar a una solució acordada.» Un any després, encara no s’han aclarit totes les circumstàncies d’aquelles hores frenètiques. Però sabem unes quantes coses que aleshores no se sabien i que ajuden a entendre millor uns moments extremadament confusos. Màxima pressió per a contrarestar l’èxit del referèndum L’èxit del referèndum del primer d’octubre i la repressió desfermada per l’estat espanyol va desembocar en la jornada històrica del 3 d’octubre, la vaga de país, amb una ocupació multitudinària dels carrers com a protesta i amb un discurs del rei d’Espanya que instava –de fet, ordenava– a fer què fos per aturar la ruptura que es veia imminent. La llei del referèndum tenia la provisió que si el resultat era favorable el Parlament de Catalunya proclamaria la independència així que li fos comunicat oficialment. Era, doncs, qüestió de dies. I de fet el govern va fixar el ple, de primer, el dia 9 d’octubre. Més tard, es va modificar la convocatòria i es passà al dia 10, cosa que ja era un primer indici que alguna cosa no anava a l’hora. Allò que no anava a l’hora era que la pressió contra la declaració unilateral d’independència, que s’havia impulsat aprofitant tots els recursos de l’estat, intensificava els dubtes de l’executiu, un executiu que tenia un pla per al primer d’octubre però no en tenia cap de clar per a encarar tot allò que va arribar després. El dia del referèndum a la nit, la divisió dins el consell executiu ja es va fer palesa. Fins i tot es va proposar una votació. De manera molt teatral, es va instal·lar una urna darrere el gran quadre de Tàpies que presideix la sala de reunions del govern, per tal que la votació fos secreta. Diversos consellers, especialment del PDECat però també d’ERC, no eren partidaris de la declaració d’independència. La gran sorpresa va ser que el vice-president Oriol Junqueras no va voler votar. La consellera Clara Ponsatí, la veu més contundent dins el govern en favor de la DUI, li va demanar claredat. I ell va respondre: ‘Tothom sap què penso.’ ‘Jo, no’, va replicar la titular d’Educació. Enmig d’aquest ambient tan complicat, l’efecte de les pressions orquestrades pel govern de Madrid va funcionar. Se’n van destacar dues. La pressió econòmica, sobretot amb el canvi de seus d’algunes empreses, i la manifestació espanyolista del 8 d’octubre, la més gran que han arribat a fer mai. La manifestació va fer un impacte profund en el president Puigdemont, que fins i tot ho va reconèixer en seu parlamentària. Però un any després la realitat és que no ha tornat a haver-n’hi cap que s’hi puga comparar. D’espanyolista. L’independentisme ha mantingut la força al carrer, però l’espanyolisme no. I això suscita moltes preguntes sobre què va passar aquell diumenge. En el cas de la fuita de seus d’empreses, aquests interrogants cada dia van aclarint-se més. Ara ja se sap que va haver-hi una operació concertada entre el govern espanyol i les empreses que en depenen per a traure, el mateix dia, dos mil milions d’euros dels comptes bancaris de CaixaBank i Banc Sabadell i manipular-ne el valor a la borsa. I se sap també que els dirigents de tots dos bancs van explicar al president Puigdemont i al vice-president Junqueras una versió molt diferent dels fets, per fer-los creure que allò que feia trontollar les dues entitats era una mena de pànic espontani de la gent a causa de la independència. A la combinació d’aquestes maniobres encara s’hi havia d’afegir una pressió del PSC, que Puigdemont en algun moment ha dit que fou brutal, sense aclarir en què va consistir; i la del president de la Unió Europea, Donald Tusk, que va comparèixer a la televisió i tot demanant al president de la Generalitat que no fes un pas irreversible. Quan ja faltaven pocs minuts per a començar el ple i desenes de milers de persones omplien els voltants del parc de la Ciutadella, el president Puigdemont va prendre la decisió de proclamar la independència i suspendre’n els efectes, segurament l’error més important dels molts que cometrien uns i altres aquell mes d’octubre. Mireia Vehí, Gabriel Serra i Benet Salellas, en el moment de signar la declaració (fotografia: Albert Salamé). Un succedani de declaració per a mantenir unit l’independentisme La decisió es va prendre enmig d’una reunió molt agitada de Junts pel Sí, que, increïblement, es va descuidar de comunicar als socis parlamentaris de la CUP què s’havia decidit. Quan Carles Riera i Albert Botran ho van sentir van restar sense paraules. Hi ha una fotografia del moment en què ells dos comuniquen a la resta del grup de la CUP que aquella vesprada no hi hauria declaració d’independència. Al malestar, completament comprensible, pel menysteniment s’hi afegia la indignació política i s’arribà a sospesar de fer caure el govern. La CUP havia preparat una intervenció coral per a celebrar la independència. No baixaria ningú a la trona del parlament, sinó que els deu diputats anirien aixecant-se de l’escó, cadascú pronunciant una frase en una llengua diferent. També en occità i en caló, l’idioma del poble, els gitanos, amb els quals els catalans comparteixen territori de fa segles. El gest va deixar de tenir sentit i el trencament de la majoria parlamentària va semblar inevitable. Però aleshores va emergir una proposta, defensada amb molta fermesa per Marta Rovira. La declaració que els dos grups havien signat, i que incorporava esmenes de la CUP presentades poques hores abans, en comptes de ser llegida a l’hemicicle com a proclamació formal de la república seria signada en una altra sala del parlament, amb tota solemnitat. I finalment es féu d’aquesta manera. I així s’obrí un parèntesi que arribà fins el 27 d’aquell mes d’octubre. Quan tot era molt més difícil de fer, ja.

Summary: La república del minut, un any després


El 46% de les persones que Arrels Fundació va enquestar durant el recompte de persones sense llar a principis del mes de juny asseguren que no han estat ateses per cap treballador social els darrers sis mesos. Un 20% més no ho saben o no ho han volgut contestar. Són algunes de les dades d’aquesta mostra que també posa de manifest la vulnerabilitat que pateix el col·lectiu, ja que el 71% de les persones enquestades es troben precisament en situacions de vulnerabilitat elevada o mitjana. A més, el 59,8% dels enquestats fa un any o més que viu al carrer i fins a un 41% reconeixen tenir problemes de salut física. A més, 3 de cada 10 afirmen haver estat víctimes de violència física o verbal, i en el cas de les persones més vulnerables, el risc arriba a 7 de cada 10. De les persones enquestades, 315 de les 956 compatibilitzades al carrer la nit del 5 al 6 de juny, el 82% són homes i el 10% dones, un 8% restant es consideren altres. La mitjana d’edat és de 43,7 anys. Un 26% tenen nacionalitat espanyola, el 40,3 són comunitaris i el 27% extracomunitaris. Del 71% de persones més vulnerables, el 53% necessita una intervenció social des dels serveis especialitzats i un 18% més requereix una intervenció social prioritària. Aquestes xifres són similars a les dades obtingudes durant el 2016 i el 2017. De mitjana, les persones entrevistades fa 3 anys i 4 mesos que viuen al carrer, i només un 37,4% estan empadronades a Barcelona, cinc punts menys que l’any 2017. El 66% dels casos no tenen cap tipus d’ingrés, ni de prestacions socials ni d’herències, ni de treball en negre. El 14% no es poden fer càrrec de les necessitats bàsiques. Entre les dades de l’enquesta, també destaca que en el 16% de les persones entrevistades el consum d’alcohol o droga ha dificultat la seva permanència en un allotjament o ha estat el motiu pel qual la persona ha hagut de deixar l’allotjament. El nombre de persones amb targeta sanitària ha baixat aquest any i només el 44% dels enquestats reconeixen tenir-la, mentre que el 50% de les persones entrevistades l’any passat sí que en disposaven. El 29,5% ha requerit atenció mèdica a urgències i el 17,7% ha estat ingressada a l’hospital. Un 15,5% més afirmen que han necessitat una ambulància. Entre aquestes dades, destaca el fet que el 54,4% de les persones que pateixen un grau de vulnerabilitat més elevada han fet ús en els darrers sis mesos de les urgències mèdiques d’hospitals, han estat ingressades o han necessitat una ambulància. Aquest any, Arrels Fundació també va localitzar dues dones embarassades vivint al carrer. Pel que fa a les agressions, el 30,4% han estat víctimes d’agressions físiques o verbals, una xifra que es dispara fins al 71,9% en les persones amb un grau més gran de vulnerabilitat. El 19.5% de les persones entrevistades afirmen tenir causes legals pendents amb la justícia i el 15,8% diuen haver estat retingudes en algun moment a comissaria.

Summary: Gairebé la meitat de les persones sense llar afirmen no haver estat ateses per cap treballador social el darrer mig any


El vice-president del govern, Pere Aragonès, ha anunciat que ha donat positiu de coronavirus 2019. Ho ha fet ell mateix en un piulet de Twitter. Assegura que es troba en perfecte estat de salut, seguint les recomanacions mèdiques i que continuarà treballant des de casa. Es tracta del primer càrrec del govern que n’ha estat contagiat. Avui he donat positiu en la prova del COVID-19. De moment em trobo en perfecte estat de salut. Resto confinat a casa seguint les indicacions mèdiques, des d’on seguiré treballant. Cal actuar amb la màxima prevenció i responsabilitat. — Pere Aragonès 🎗 (@perearagones) March 15, 2020 Avui mateix ha participat en el consell executiu extraordinari del govern. Ha estat des d’un despatx del mateix palau de la Generalitat. Posteriorment Torra ha fet una compareixença demanant una ‘aturada de país’ i desmarcant-se del decret del govern espanyol, que l’ha descrit com a ‘innecessari’.

Summary: El vice-president Aragonès anuncia que té el coronavirus 2019


Cuba viu immersa en els actes d’homenatge a Fidel Castro, que avui arriben a Santiago de Cuba, la segona ciutat del país. Després de l’acte multitudinari de dimarts a l’Havana, les cendres de Castro van començar un trajecte per tota l’illa per tal que els cubans se n’acomiadessin. El viatge, d’uns mil quilòmetres, ha imitat a la inversa la ruta de la Caravana de la Llibertat, en què els revolucionaris de la Sierra Maestra liderats per Castro, van travessar l’illa des de Santiago de Cuba per portar la revolució arreu del país. Després de tres dies de ruta, avui les cendres del ‘comandant’ arriben a Santiago de Cuba, on tindrà lloc un nou gran acte d’homenatge a la plaça Antonio Maceo. Aquest serà l’últim acte multitudinari abans de l’enterrament, que serà demà. Castro serà enterrat al cementiri de Santa Ifigenia, en un mausoleu construït al costat d’on descansa José Martí, conegut com ‘l’apòstol de la independència cubana’. Amb l’enterrament del dictador, Cuba tancarà els nou dies de dol nacional decretats pel govern.

Summary: Les cendres de Castro arriben a Santiago de Cuba per a celebrar un nou acte d’homenatge


Funcionaris de Barcelona han elaborat un manifest adreçat a la batllessa, Ada Colau, per demanar-li més implicació amb el referèndum. Alhora, han habilitat una pàgina web per recollir adhesions al manifest. ‘No entenem que hagi emprat la protecció a la institució municipal i als treballadors d’aquest ajuntament com a motiu per a no posar-se de manera incondicional al costat de la Generalitat’, diuen els signants, que es declaren disposats a fer possible el referèndum. A la web hi ha un formulari d’adhesió al manifest però no s’especifica el nombre d’adhesions ni tampoc les persones concretes que s’hi han sumat. Sota el títol ‘Volem democràcia! Volem votar l’1 d’octubre’, el text celebra que Colau hagi arribat a un acord amb la Generalitat per facilitar que la ciutadania pugui votar, però ho consideren un pas ‘insuficient’. El manifest remarca que els funcionaris no han estat pas consultats sobre la intenció d’implicar-se en el referèndum. ‘No es tracta de fomentar cap opció en concret, sinó de no coartar el dret fonamental de les persones a expressar-se lliurement. Un dret que qualsevol demòcrata ha de preservar, defensar i posar en valor’, diu el text.

Summary: Un manifest de funcionaris de Barcelona demana a Colau més implicació amb el referèndum


La Comissió Europea ha decidit avui retirar, per ara, l’amenaça de sancionar Espanya amb la congelació dels fons estructurals, tot i els seus incompliments amb el dèficit públic. El càstig, que hauria impedit al govern espanyol cobrar uns 1.200 milions d’euros, arriba després que a l’estiu Brussel·les ja evités imposar a Espanya una multa de 2.000 milions. En un comunicat, la CE assegura que ha deixat ‘en suspens’ el procediment de dèficit excessiu obert contra Espanya i Portugal, i per això no hi haurà una proposta per congelar els fons europeus.Tanmateix, Brussel·les adverteix que Espanya, amb les previsions actuals, ‘no assolirà ni l’objectiu de dèficit ni l’esforç fiscal recomanat’.

Summary: Brussel·les torna a perdonar l’estat espanyol i no li congelarà els fons europeus pel desviament del dèficit