El conseller d’Interior, Miquel Buch, ha negat ‘de dalt a baix’ que hi hagi complicitat entre els Mossos i l’empresa Desokupa i ha dit que la policia no té capacitat per desnonar ningú, sinó que simplement actua per ordre judicial per garantir la seguretat de la comitiva judicial. Així ho ha manifestat en el marc de la sessió de control del ple del parlament davant les preguntes de la diputada de la CUP Maria Sirvent, que ha denunciat que els Mossos actuen amb ‘absoluta complicitat institucional’ amb la ‘màfia’ i li ha retret que la policia catalana es posi ‘al servei dels matons’ i ha preguntat al conseller què farà per aturar aquesta ‘col·laboració criminal’. Desokupa, l’empresa acusada de contractar sicaris i militars per a desnonaments ràpids fora de la llei El Sindicat de Barri de Poble Sec va denunciar que el 15 de gener ‘els matons de Desokupa van venir a Poble Sec a fer fora per la força i de forma il·legal a uns joves que havien ocupat feia dies uns habitatges’ i que els Mossos d’Esquadra els van ajudar. Atesa la resposta de Buch, en un comunicat la CUP ha acusat el conseller de ‘mentir deliberadament’, ja que ‘existeixen diverses proves gràfiques que demostren l’acció irregular del cos de policia en aquest procediment il·legal’. Recentment, TV3 va publicar el següent vídeo enregistrat per un dels ocupants, on es veu com dos mossos van entrar en un dels pisos sense ordre judicial per a facilitar que els treballadors de Desokupa desallotgessin les persones que havien entrat al pis dies enrere: 🔴 Avui el @sindicatdebarri ha denunciat davant del @parlamentcat que @mossos va facilitar el desallotjament per part dels “matons” de Desokupa i van agredir a un dels joves que es trobava dins de l’habitatge desallotjat il·legalmenthttps://t.co/r4h5anqg9s — CUP Països Catalans (@cupnacional) February 6, 2019 A més, en un vídeo enregistrat el mateix dia, el cap de Desokupa, Daniel Esteve, va explicar la seva versió dels fets. En el relat que en fa, felicita els Mossos per la seva actuació i explica que els van ajudar. ‘Els Mossos han intentat baixar per les escales aquests senyors , i com eren un nombre petit els hem ajudat’, diu. Vegeu-lo ací: Buch diu que els Mossos no desnonen, sinó que acompanyen la comitiva judicial A més, durant la intervenció parlamentària el conseller ha replicat a Maria Sirvent que el paper dels Mossos és només acompanyar i garantir la seguretat de la comitiva judicial. ‘Estem al mig, nosaltres no decidim’, ha assegurat. A més, li ha demanat si no sap com funcionen les lleis del país. ‘O n’ha d’aprendre o potser ho sap i fa veure que no sap’, ha dit a Sirvent, que és advocada especialitzada en temes d’habitatge i de gènere. Buch ha defensat que ja hi ha un protocol, que ell mateix va signar com a president de l’Associació Catalana de Municipis (ACM), pels casos de desnonament d’una família vulnerable per tal que l’ajuntament n’estigui al cas. ‘No assenyali més els Mossos, que fan la seva feina a instàncies judicials’, ha demanat dirigint-se a la diputada cupaire.

Summary: La CUP acusa Buch de mentir per haver negat que els Mossos col·laborin amb Desokupa


La desocupació andorrana es va situar al tancament del 2018 en el 2%, la més baixa dels darrers deu anys, segons ha explicat el ministre de Presidència, Economia i Empresa, Jordi Gallardo, durant la sessió de control al govern andorrà que ha fet el Consell General. Gallardo ha fet l’anunci com a resposta a la pregunta del conseller del grup parlamentari liberal Ferran Costa, motivada per ‘l’alarma’ generada pels titulars de premsa que deien que al maig els aturats haurien augmentat en un 4,2%. El ministre ha diferenciat entre la taxa d’atur i la d’inscrits en el servei d’ocupació, i ha assegurat que, malgrat haver augmentat els segons, els aturats han disminuït. A més, Gallardo ha afegit que també han augmentat els cotitzadors a la Caixa de Seguretat Social (CASS). Per la seva banda, el president del grup parlamentari de Tercera Via, Josep Pintat, ha recordat que hi ha més ofertes de treball que demandes, i, al seu parer, l’atur és ‘artificial’. Política de residus Una altra pregunta formulada al govern andorrà estava relacionada amb el Centre de Tractament de Residus, i el conseller general del grup parlamentari socialdemòcrata Roger Padreny ha preguntat pel cost de la central de cogeneració energètica i la seva possible contradicció amb la voluntat de reduir els residus i incrementar els nivells de reciclatge. La ministra de Medi ambient, Agricultura i Sostenibilitat, Sílvia Calvó, ha defensat que es tracta de recuperar una energia que, actualment, ‘es perd’. Calvó ha informat que la inversió global serà de quinze milions d’euros, dels quals més de catorze es destinaran a la construcció de la xarxa de distribució de calor. Així mateix, la ministra ha assegurat que la xarxa es podria adaptar a futures fonts d’energia més netes que puguin aparèixer en el futur, i ha assegurat que no perpetua el model d’incineració actual, com acusava Padreny. Inversions La sessió també ha posat damunt la taula les inversions d’Andorra Telecom, durant la qual el conseller socialdemòcrata Jordi Font ha preguntat pels canvis que està experimentant, per saber saber si seran definitius. El ministre d’Ordenament Territorial, Jordi Torres, ha respost que no, i ha anunciat que a finals d’any es donarà a conèixer el projecte que haurà d’albergar les oficines comercials i tècniques de l’empresa de telecomunicacions. Codi de procediment civil D’altra banda, el Consell General ha aprovat la modificació de la llei del codi de procediment civil per prorrogar-ne l’entrada en vigor fins a l’1 de gener del 2021. El text s’ha aprovat per assentiment vist que tant jutges com advocats i altres professionals de la Justícia així ho han demanat per poder formar-se adequadament, perquè el nou text suposa una reforma important del sistema judicial. El nou Codi de Procediment Civil preveu que tots els judicis s’hagin de gravar, per a més seguretat jurídica, i agilitarà els processos.

Summary: La desocupació a Andorra es va situar en el 2% el 2018, la xifra més baixa de la darrera dècada


Per quart cap de setmana consecutiu, les protestes de les Armilles Grogues han captat l’atenció de mitjans d’arreu del món. L’esclat d’aquest moviment ha deixat imatges tan colpidores com el foc als carrers de París o la policia francesa escampant gas lacrimogen i canons d’aigua contra els manifestants. Arran de les protestes, hi ha hagut quatre morts i centenars de ferits i detinguts. El president de l’estat francès, Emmanuel Macron, va provar d’apaivagar ahir el descontentament amb un augment del salari mínim, entre més mesures. Macron intenta apaivagar les protestes de les armilles grogues amb un augment de cent euros del salari mínim A Catalunya Nord, aquest moviment és actiu des del primer cap de setmana (el del 17 de novembre) i es vertebra en grups com Armilles Grogues 66 i Armilles Grogues de Perpinyà. ‘És un moviment horitzontal que comparteix les reivindicacions de les Armilles Grogues franceses. L’única diferència és que aquí, llevat de Perpinyà, el territori és més aviat rural i, per tant, no hi ha tantes concentracions a les ciutats. Les actuacions es fan a la perifèria del territori nord-català’, explica l’activista Olivier Gandou. Dins el moviment, a escala estatal es van designar vuit portaveus oficials, però a Catalunya Nord aquestes designacions han estat refusades. Entre els portaveus designats hi ha un nord-català, Thomas, que, segons diverses fonts, va ser candidat del Front National a les eleccions municipals de Canet. Tanmateix, Gandou assegura que l’extrema dreta té molt poc pes dins el moviment, si més no, a Catalunya Nord. El moviment de les Armilles Grogues nord-català s’organitza al marge de les directrius de París Les Armilles Grogues tenen una ferma voluntat de refusar intervencions polítiques i sindicals. ‘No volem que cap sindicat ni cap partit utilitzi el moviment’, explica Gandou. Sí que és cert que engloben persones de moltes ideologies diferents. ‘Hi ha abstencionistes, gent d’esquerres i de dretes i fins i tot anarquistes’, explica. ‘La dreta clàssica critica el govern, però no vol donar suport a les Armilles, mentre que els ecologistes no volen fer costat a una protesta contra una taxa ecològica. El Partit Comunista i la França Insubmisa, en canvi, ens han donat suport, però sempre deixant clar que ha de ser la gent qui s’ha d’autoorganitzar.’ L’augment de l’impost del carburant, el detonant La principal reivindicació de les Armilles Grogues, i la més coneguda, és la baixada de l’impost del carburant, que s’ha encarit. Però aquest només ha estat el detonant d’una protesta que reivindica moltes altres coses. ‘Reflecteix un descontentament general pel preu de l’habitatge, per l’estat de les pensions de jubilació, pel salari mínim o per la disminució del màxim de velocitat a les carreteres, entre més. Hi ha un sentiment d’injustícia’, diu Gandou. A banda aquestes reivindicacions, una part del moviment també reclama un canvi institucional que s’orienti cap a una democràcia més participativa. ‘Es demana un referèndum d’iniciativa ciutadana, un sistema més semblant al de Suïssa, per exemple’, explica. La recentralització de l’estat francès és un altre dels grans punts forts de la protesta. ‘Hi ha un sentiment d’abandonament per part de l’estat. Falten inversions en algunes parts de la perifèria, completament abandonades.’ Precisament aquest punt té molt a veure amb la protesta pel preu del carburant. Una de les queixes més habituals sobre l’impost del combustible és que hi ha alternatives de transport a les grans ciutats (autobús, metro, tramvia), però, en canvi, a moltes regions cal agafar l’automòbil privat tant sí com no. ‘La gent té consciència de la hipocresia de posar una taxa sobre el preu del carburant perquè no arregla res des d’un punt de vista ecològic. S’ha d’invertir en transport públic gratuït o bé de preu’, afegeix Gandou. Què vol exactament el moviment de les armilles grogues? Les mesures de Macron, ‘insuficients’ Arran de les protestes i els problemes que han motivat, la setmana passada Macron es va trobar obligat a reaccionar i va anunciar que retardaria la imposició de l’impost sobre el carburant, sis mesos pel cap baix. ‘Va esperar molts dies i, a més, no va proposar res’, considera Gandou. Malgrat aquest anunci, les protestes van continuar i ahir Macron va anunciar un conjunt de mesures socials, entre les quals un augment de cent euros del salari mínim l’any 2019 (1.598 euros) sense costs addicionals per als empresaris. També insta les empreses a pagar les hores extra i a donar una prima de final d’any als treballadors, tot lliure d’imposts. A més, ha anunciat una cancel·lació de la pujada d’un impost per als jubilats que ingressen menys de dos mil euros mensuals. Gandou considera que aquestes propostes són ‘insuficients’ i està convençut que les manifestacions continuaran, especialment per part de jubilats i assalariats. ‘La CSG és una taxa que paguen assalariats i jubilats. Macron havia apujat la taxa a tots els jubilats i ha anunciat que l’abaixaria només als pobres’, explica. ‘No vol restaurar l’impost sobre la fortuna, una altra de les reivindicacions, ni ha parlat del referèndum d’iniciativa ciutadana. A més, ha dit que les Armilles Grogues eren grups violents i ha negat la responsabilitat del govern’, afegeix. També considera ‘paraules buides’ la decisió de declarar l’estat d’emergència social i econòmica que ha pres el president. Unes protestes contundents amb suport popular Les Armilles Grogues no han volgut dur mai a terme una protesta, concentració o manifestació normal i corrent, sinó que tenen per objectiu blocar l’economia tallant carreteres i, en conseqüència, impedir la lliure circulació de mercaderies. ‘A Catalunya Nord, al mercat de Sant Carles hi ha hagut molts blocatges i tensió amb la policia’, recorda Gandou. Tanmateix, les càrregues policíaques s’han concentrat a la ciutat de París, on la tensió entre la policia i els manifestants ha estat més evidents i fins i tot s’han arribat a incendiar vehicles i contenidors. Gandou explica que aquest escenari només s’ha viscut a la capital francesa: ‘El cas parisenc és excepcional. El 90% de les manifestacions no han tingut ni violència ni actuació policíaca. Uns companys es van quedar en un peatge a Perpinyà durant la nit i sí que van rebre càrregues, però no són comparables amb les de París. Durant el dia, no hi ha hagut cap problema, sinó col·laboració de la policia. Fins i tot he vist agents que desobeïen les ordres dels comandaments i deixaven manifestar la gent sense detenir ningú.’ Sobre la violència de les protestes i les víctimes mortals, Gandou creu que en casos com el de París, on s’acumulen molts manifestants, és fàcil que sorgeixin grupuscles violents. ‘Hi ha gent que s’aprofita del moviment per a expressar la ràbia. Com que el govern no vol dialogar ni proposar res, el moviment continua i les persones que aprofiten les manifestacions per a destruir, s’hi mantenen.’ Reivindica les protestes festives i el suport popular del moviment, que assegura que s’acosta al 70%. ‘Hi ha gent que fins i tot ha ballat “La Macarena” en algunes protestes. S’han viscut moments molt festius. El 90% del temps són moments com aquests, però la televisió ensenya sobretot la violència, que és minoritària.’ Efectivament, el primer dia de les protestes es va escampar molt un vídeo en què es veien manifestants nord-catalans ballant una sardana enmig d’una carretera tallada. Au milieu de la voie rapide la Pénétrante à #Perpignan, moment de communion des #giletsjaunes66 autour d’une sardane. S’en suit le chant révolutionnaire dels Segadors. Bienvenue en pays catalan ! pic.twitter.com/wUpzdl2XJ0 — LIndep_Perpignan (@LIndep_perpi) 17 de noviembre de 2018 Malgrat la contundència i l’efectivitat de les protestes de les Armilles Grogues, Gandou assenyala la manera de reivindicar al Principat com un exemple a seguir. ‘Els nord-catalans i els francesos haurien de fer servir el model de protesta català. Nosaltres no hem arribat a aquest nivell de persistència i mobilització. L’única diferència és que aquesta protesta és a tot l’estat francès, mentre que a l’estat espanyol només protesta una petita part. Per això aquí l’estat reacciona.’

Summary: ‘Hi ha un sentiment d’injustícia’: així es viu el moviment de les Armilles Grogues a Catalunya Nord


Un dels guàrdies civils que va atacar l’escola Joventut de Callús (Bages) ha declarat com a testimoni al judici contra el procés i ha descrit la intervenció per a evitar el referèndum. Ha relatat un ambient de violència contra els policies que no s’ajusta a la realitat, perquè els votants van seure a terra amb els braços alçats mentre la policia colpejava amb els escuts i les porres, com es pot veure en aquest vídeo: En canvi, el guàrdia civil ha dit que havia rebut una puntada de peu als genitals que li va lesionar un testicle, tot i que ha reconegut que no va anar a cal metge fins l’endemà passat. Així ha descrit la tensió d’aquell dia: ‘Quan vam arribar els que estaven asseguts es van posar drets, i va ser el moment de més tensió. Ens van agafar dels escuts, hi va haver empentes…’ Guàrdies civils acarnissats en pobles petits Responent a l’advocat Benet Salellas, el guàrdia civil ha dit que no havia vist l’agressió al batlle de Callús, que va caure per l’empenta d’un agent amb un escut. També ha dit que no recorda com dues noies ploraven de pànic per la intervenció policíaca. Vegeu a continuació l’interrogatori a l’agent de la Guàrdia Civil:

Summary: El vídeo que demostra l’actitud pacífica dels votants de Callús contra el fals relat de la Guàrdia Civil


La direcció del PDECat presentarà dissabte al Consell Nacional la seva proposta per ordenar l’espai amb JxCat, tal com ha pogut saber l’ACN. Es tracta de la primera passa formal que fa el partit que presideix David Bonvehí de cara al procés que començarà després de l’estiu. La direcció està acabant de tancar la proposta, que podria incloure diverses preguntes als associats a través de les assemblees comarcals. D’altra banda, el Consell Nacional també valorarà els resultats electorals del 28-A i el 26-M, els pactes postelectorals, els comptes del 2018, a més de debatre els informes organitzatiu i polític. Bonvehí accepta integrar la seva formació dins d’un nou partit sota les sigles de JxCat, sempre i quan es mantingui la ideologia del PDECat, que de fet és qui té els drets de la marca de Junts per Catalunya.

Summary: La direcció del PDECat presentarà dissabte al Consell Nacional la proposta de confluència amb JxCat


El ple municipal del Prat de Llobregat ha aprovat per unanimitat una declaració institucional rebutjant l’ampliació de la tercera pista de l’Aeroport del Prat-Josep Tarradellas perquè suposaria la destrucció ‘sense remei’ del paratge de la Ricarda i posar en perill el Parc Agrari del Baix Llobregat. A la declaració, tots els grups municipals també s’oposen a un canvi de l’operativa de l’aeròdrom perquè incrementaria l’impacte acústic tant al Prat com als municipis de l’entorn. L’alcalde del Prat, Lluís Mijoler, ha deixat clar que el municipi ‘no pot cedir ni un pam més de terreny a l’aeroport’ i ha urgit a dissenyar ‘un veritable sistema aeroportuari català’ que impliqui convertir Girona en la quarta pista de l’aeroport del Prat.

Summary: L’Ajuntament del Prat de Llobregat s’oposa a l’ampliació de l’aeroport


El dirigent del PSOE, Pedro Sánchez, i el de Podem, Pablo Iglesias, han tingut un primer contacte avui, després de setmanes d’incomunicació en què només s’havien fet retrets als mitjans de comunicació. Segons fonts de Podem, Iglesias ha enviat un missatge de WhatsApp a Sánchez, que li ha respost via Telegram, i han acordat de parlar durant el dia d’avui. La trobada pot precedir el restabliment de relacions entre totes dues formacions, trencades pel vet de Podem a Ciutadans i de la negativa dels socialistes a apartar de les possibles reunions els representants del partit d’Albert Rivera.

Summary: Iglesias i Sánchez bescanvien missatges i acorden de veure’s


L’últim ple ordinari de les Corts d’enguany, que es farà els dies 27 i 28 de novembre i després del qual les sessions plenàries es dedicaran al pressupost, aprovarà una iniciativa que ha sigut signada per tots els grups menys Vox per a declarar l’emergència feminista al País Valencià. La proposició no de llei sorgeix després que Unides Podem impulsés una declaració institucional sobre emergència feminista, a instàncies de la Plataforma Feminista d’Alacant, que no va prosperar pel fet de no tenir la signatura de Vox. Ara, aquest mateix text s’ha presentat via proposició no de llei que ha estat signada novament per tots els grups menys el que encapçala Santiago Abascal. En ella es posa de manifest el compromís de les Corts amb la lluita feminista, s’acorda la declaració d’emergència feminista en tot el territori valencià, s’insta a mantenir la unitat institucional entre tots els grups per a continuar la lluita contra la violència masclista, i es demana al Consell que continuï treballant en la implementació del Pacte valencià contra la violència de gènere i masclista, i garantir els recursos necessaris per a desenvolupar les seves mesures.

Summary: L’últim ple ordinari de les Corts d’enguany aprovarà una declaració d’emergència feminista


Rubén Martínez Dalmau (Teulada, 17 de novembre de 1970) és la nova cara de la candidatura d’Unides Podem per a les eleccions a les Corts Valencianes d’aquest diumenge. No és un polític professional, però ja va ser diputat al congrés espanyol els anys 2015 i 2016. Doctor en dret per la Universitat de València, ha fet de professor, jurista i assessor en processos constituents a diversos països. Va guanyar les primàries de Podem i té l’objectiu de mantenir la formació de Pablo Iglesias a les Corts, amb el suport d’Esquerra Unida. Les enquestes auguren una baixada d’Unides Podem que preocupa la resta de formacions del Botànic, el PSPV i Compromís, perquè si no superés el llindar del 5% dels vots, es quedaria fora de les Corts i el tripartit d’esquerres no seria possible. Martínez Dalmau no comparteix aquest pessimisme i augura que Unides Podem hi serà, al futur govern valencià. La legislatura anterior va optar per donar suport a l’executiu del Botànic des de fora, però en aquesta entrevista anuncia que volen ser dins. —Les enquestes auguren un important descens d’Unides Podem. —La majoria d’enquestes es van fer quan la campanya electoral encara no havia començat i, per tant, sense que la gent hagués pogut comprovar i comparar les candidatures i els programes. I són enquestes que han contestat només sis de cada deu persones. Hi ha un nivell d’indecisos del 40%. No són fiables. Mostren una fotografia fixa d’un moment, que és un moment que ja ha passat. El moment abans de la campanya. Durant la campanya, els electors han pogut conèixer les candidatures i comparar-les i estic convençut que Unides Podem és la candidatura que presenta un programa més progressista, més democràtic i més plural. Els resultats seran molt millors que no pronosticaven les enquestes. —El fet que no sigueu un polític professional i que sigui la primera vegada que us presenteu, pot afectar? —Jo ho veig com un avantatge. Estem cansats dels polítics de tota la via, sobretot al País Valencià, amb les mateixes cares i les mateixes idees, totes repetides. Que hi haja persones capacitades que fem un pas endavant i que mostrem una cara diferent vol dir que podem parlar de regeneració política. —Estaríeu més tranquil si la legislatura passada s’hagués pogut canviar la llei electoral per baixar el llistó del 5% al 3%? —Nosaltres vam impulsar l’eliminació de la barrera del 5% perquè ens sembla injusta i penalitza els partits minoritaris. Per exemple, el cas d’Esquerra Unida va ser terrible, perquè amb el 4% es van quedar fora del parlament. Lamentablement, alguns partits, com el PP i Ciutadans, van impedir de canviar la llei. Nosaltres pensem que és molt important regenerar el País Valencià, i això implica eliminar les barreres electorals. —Per això us presenteu en coalició amb Esquerra Unida? —Esquerra Unida és un partit amb una gran trajectòria d’esquerres, amb idees emancipadores molt semblants a les nostres. Aquesta confluència garanteix que també siguen a les Corts i que sumem esforços en l’àmbit de tot l’estat espanyol. —Confieu en l’efecte Pablo Iglesias? —Iglesias és una persona que atrau molt de vot i amb qui molta gent confia. Unides Podem no és només Pablo Iglesias, però sempre suma. —La decisió del president Ximo Puig d’avançar les eleccions per fer-les coincidir amb les espanyoles us ha perjudicat o beneficiat? —El president Puig va mirar pels interessos del Partit Socialista. A ell l’interessava posar-se a la roda de Pedro Sánchez. L’excusa de valencianitzar les eleccions generals s’ha demostrat que no és certa. El País Valencià ni tan sols va ser esmentat en el debat de candidats de TVE. Es va descobrint que el president Puig segurament tenia por d’anar sol i va pujar al carro de Pedro Sánchez. Ara, nosaltres ja li vam dir que tant ens feia si les eleccions eren al maig o a l’abril. —La legislatura passada vau refusar d’entrar al govern i el sosteníeu des de fora. Continuareu així? —No, no. Canvi total d’opinió. Quan em vaig presentar a les primàries de Podem, ja vaig dir que jo em presentava per guanyar i per governar. Només governant podem transformar la vida de les persones. Unides Podem serà dins el futur govern valencià. Des del parlament pots fer moltes coses, però la vida diària de la gent la canvies en la formulació de les polítiques públiques. Ara ens presentem per governar i per liderar el Botànic. Volem desbordar el Botànic. —Com es concreta, això de desbordar el Botànic? —El Botànic va fer la funció que havia de fer la passada legislatura, que era evacuar el PP de la Generalitat Valenciana, del Consell, i començar a posar remei a les destrosses del PP. Però el Botànic ha de fer moltes més coses, ha d’anar més enllà. El Botànic ha estat molt tímid, no s’ha atrevit a fer polítiques de canvi que eren necessàries. —Per què? —Perquè els lobbies no l’han deixat i perquè els poders fàctics són molt potents. Nosaltres volem anar més enllà i fer coses que aquesta legislatura no s’han fet. —Per exemple? —Cal parlar del buidatge de les diputacions, cal parlar de la taxa sobre el sucre, d’eliminar els privilegis dels ex-presidents, de la taxa de sostenibilitat turística, etc. Moltes coses que el Botànic no s’ha atrevit a fer i que ara farem. —Aspireu a encapçalar el Botànic. Això no correspon a Ximo Puig? —Nosaltres no seurem a cap taula amb unes línies roges. Volem parlar sense condicions. El senyor Puig és una persona de la vella política i que té poques possibilitats de canviar res. El Botànic l’ha d’encapçalar una persona nova amb idees noves i amb ganes de fer coses pel poble valencià. —Heu parlat amb Mònica Oltra d’aquest canvi de president? —No n’hem parlat. Aquestes coses les hem de parlar a partir del dia 29 d’abril. No fem com la vella política, que es repartia les poltrones abans de les eleccions.

Summary: Rubén Martínez Dalmau: ‘El Botànic l’ha d’encapçalar una persona nova amb idees noves’


El 2011 el govern del PP a les Illes, encapçalat per José Ramón Bauzà, va eliminar la Direcció General de Política Lingüística: l’òrgan que vetllava per la normalització del català. Bauzà va justificar-ne la supressió per la ‘falta de liquiditat’ durant la crisi econòmica. De mica en mica, el nou govern de les Illes –Partit Socialista de les Illes Balears, MÉS per Mallorca i MÉS per Menorca– ha recuperat la llengua catalana de l’ostracisme institucional. Una de les primeres decisions que va prendre la presidenta, Francina Armengol, va ser ressuscitar la Direcció General de Política Lingüística i nomenar-ne directora Marta Fuxà Vidal (Menorca, 1975). Vilaweb parla amb ella sobre ‘l’herència nefasta’ del PP i les mesures de l’executiu per superar ‘la desigualtat’ entre el català i l’espanyol. —Vostè ha parlat de terra de cremada per referir-se a la política lingüística del govern anterior del PP. Pot explicar amb què es va trobar quan va ser nomenada? —A la legislatura anterior el Partit Popular va desmantellar l’estructura de la Direcció General de Política Lingüística, però això no és tot. Durant aquells quatre anys es van aplicar mesures que, en comptes de fomentar l’ús del català, l’atacaven de manera violenta i directa. Especialment als àmbits en què la llengua havia assolit un cert grau de normalitat, com és ara l’ensenyament i l’administració. Per exemple, el 2012 es va reformar la llei de funció pública amb el propòsit d’eliminar el català com a requisit per a accedir a l’administració. A l’educació es va voler engegar el famós TIL (Tractament Integrat de Llengües). Aquell projecte, encara que ho disfressessin de plurilingüisme, tenia la voluntat d’apartar el català del sistema educatiu. —No va quedar absolutament res de la Direcció General de Política Lingüística? —Res. Quan me’n van nomenar directora el juliol de l’any passat em vaig trobar tota sola. Sense estructura, sense recursos econòmics. De fet, des del 2016 no hem tingut pressupost propi. Era una situació de precarietat absoluta i amb una herència nefasta. Totes aquestes polítiques regressives i d’odi a tot allò que fes olor d’identitat, llengua i cultura han tingut el seu impacte. —I tanmateix, la llengua sobreviu. L’últim informe de la Plataforma per la Llengua explica que les Illes tenen el percentatge més alt de catalanoparlants. Quin és l’estat actual del català? —Les xifres reflecteixen que tenim un coneixement ben alt del català i el percentatge de gent que és capaç d’entendre’l és, segurament, el més alt de la història. Possiblement perquè no hi havia hagut mai tanta població als territoris de parla catalana. Però, alhora, ens trobem amb un índex d’ús social més baix. Hem de fer feina per a recuperar aquest ús, però també el prestigi del català. Certs sectors, de manera injustificada i incendiària, han fomentat actituds lingüístiques d’intolerància i rebuig en contra del català. La llengua no ha de ser una arma de confrontació política, és una eina de comunicació i un patrimoni. En cas contrari sorgeix crispació i es posa en perill la cohesió social. —El govern de Bauzà va abandonar l’Institut Ramon Llull. Treballeu per tornar a bastir ponts? —Una de les estratègies d’aquests darrers anys, que és comuna entre tots els partits que neguen la unitat del català, és intentar fragmentar la comunitat lingüística i desfer els lligams entre tots els territoris catalanoparlants. És una dinàmica que fa molts anys que arrosseguem, com també ha passat al País Valencià. Evidentment, tenim una posició totalment contrària, i ja s’han tornat a bastir ponts i relacions amb els governs amb qui compartim llengua i cultura. No solament s’ha fet el retorn a l’Institut Ramon Llull, també hi ha un contacte, una comunicació fluida i una visió compartida amb els respectius directors generals de política lingüística del País Valencià i Catalunya. Hem d’aprofitar aquest moment per enfortir els lligams i posar una base sòlida perquè allò que ha passat aquests últims temps no torni a passar. —A més, proposen d’estendre aquesta col·laboració més enllà de la llengua, oi? —Sí. Sobre això, fa molt poc que s’ha constituït una comissió bilateral entre el govern de les illes i el català per a exigir una millora del finançament a l’estat espanyol. És una cosa que no hem de passar per alt. L’estat espanyol ens té sotmesos a una situació de precarietat i d’insuficiència econòmica que condiciona l’acció diària. No és casual, és la tònica a tots els territoris de parla catalana. Cal treballar de manera conjunta i coordinada. —Aquest treball conjunt també s’amplia a l’espai mediàtic? Reciprocitat entre TV3, IB3 i la nova RTVV? —Lluitar per tenir un espai comunicatiu que no entengui d’aquestes fronteres administratives és una peça clau. Una de les primeres mesures que va aplicar el govern ha estat recuperar les emissions de TV3 a les Illes. I, de fet, a Catalunya també reben IB3. Bé, IB3 Global, perquè al marge de la voluntat de tenir accés als diferents mitjans des de cada un dels territoris, hi ha una qüestió de drets d’emissió que fa que no es vegi o es rebi el 100% de la programació. Tanmateix, això no esborra que hi ha aquest contacte i reciprocitat entre les Illes i Catalunya. —I el País Valencià? —Esperem que el País Valencià s’hi pugui afegir com més prest millor i volem que la nova RTVV torni a ser un referent de comunicació. És la peça que ens falta per a acabar de construir aquest espai conjunt que és imprescindible per a reforçar el sentiment d’unitat lingüística i tenir una visió global del territori. —Pot explicar quins són els eixos d’actuació de la nova Direcció General de Política Lingüística? —Com explicava, fins el 2016 no hem disposat de pressupost propi i l’estructura actual, sobre recursos humans, ha de continuar creixent. La nostra intenció és posar unes bases sòlides per anar més enllà d’allò que marca la llei de normalització lingüística del 1986. Tanmateix, aquest primer any hem fet bàsicament un treball de recuperació. —Què vol dir amb recuperació? —Tornar a establir un marc legal en matèria lingüística. Una de les primeres mesures que es van prendre va ser recuperar els articles que s’havien eliminat de la llei de normalització amb la modificació del 2012. També hem hagut de recuperar un altre text legal bàsic: la llei de mesures de capacitació lingüístiques per a la reintroducció del català a l’àmbit de la funció pública. Aquest marc legal era fonamental per a començar a caminar i tornar a avançar en matèria de la llengua. També hem restablert el contacte i la comunicació amb totes les entitats i associacions que fan feina pel català, inclosa la Universitat de les Illes Balears: l’ens consultiu de referència sobre la llengua. —L’aplicació del pla d’actuacions en matèria de política lingüística pel quinquenni 2016-2021 permetrà una vida plenament en català? —El pla intenta compensar aquesta situació de desigualtat i poder exercir els nostres drets com a catalanoparlants. Com? Portant a terme accions a diferents àmbits. Especialment al sector sanitari i al comerç, on hi ha una mancança històrica del català. Però el pla no solament depèn de la direcció, perquè la política lingüística és transversal i implica tots els agents afectats. —Actuar al sector públic és prioritari, però com s’ho farà perquè el conjunt del sector privat hi col·labori? —Hi ha una feina de pedagogia i de transmissió d’informació molt important. En conseqüència ens volem reunir amb els responsables polítics principals, però també amb els membres principals de la patronal i el sector privat. Personalment, crec que a mesura que s’engeguin accions, i es vegi que tenen un resultat positiu, les possibles resistències aniran minvant. De tota manera, cal recordar que tot allò que proposa el pla no va en contra de ningú, a l’inrevés. Simplement intenta que sigui possible fer vida plenament en català. —Citeu unes quantes vegades la llei de normalització del 1986. Ara que se’n compleixen trenta anys, què va implicar-ne l’aprovació? —En aquell moment va significar una empenta important perquè sortíem d’una dictadura i érem al principi de la democràcia. Hi havia una demanda, una voluntat i una necessitat majoritària de fer alguna cosa amb la llengua. És evident que sense la llei de normalització la situació actual seria impensable. La introducció del català a l’ensenyament i l’administració va implicar una revolució. Als mitjans de comunicació, que és l’altre àmbit que preveu la llei, no s’ha avançat tant i continuem tenint un panorama reduït. —Vostè va posar sobre la taula la possibilitat de reformar-la. Ha quedat obsoleta? —Entenem que la llei ha estat una eina important, tot i que s’ha impulsat més en algunes legislatures que en algunes altres. De fet, a la darrera, senzillament no s’ha avançat. Dit això, la llei no abraça tots els àmbits. En aquests trenta anys, la societat ha canviat moltíssim i la llei no pot donar resposta a totes les situacions actuals. Ho hem consultat a uns quants experts i creiem que és millor mantenir la llei del 86 tal com és, però aniríem desenvolupant lleis sectorials o normatives específiques per arribar als espais que ara queden fora de regulació. —No hi haurà una nova llei de normalització lingüística? —Una cosa bona que té la llei del 1986 és que es va aprovar per majoria absoluta. Presentar ara una llei similar i aconseguir el mateix consens seria molt complicat. —Ha parlat abans del TIL. Ciutadans, durant les negociacions d’investidura de Rajoy, l’ha recuperat com una de les exigències per posar fi a la immersió a Catalunya. Què li sembla aquesta resurrecció del model educatiu de Bauzà? —Veig aquesta proposta amb preocupació, molta preocupació. S’ha demostrat que la immersió lingüística, en el cas de Catalunya i també a les Illes, ha estat fonamental i ha tingut efectes positius inqüestionables. Totes les xifres i estudis ho demostren. De fet, crec que és la garantia per a cohesionar una societat que té un impacte migratori tan gran. Fer-ho d’una altra manera implicaria discriminar la població que no té accés al català perquè al seu entorn es parla una altra llengua. Sense immersió els marginaríem. Posar en perill o qüestionar aquest model em sembla molt greu i molt imprudent.

Summary: Marta Fuxà: ‘Les polítiques regressives i d’odi del PP han tingut impacte’


La fiscalia de São Paulo ha demanat la detenció preventiva de l’ex-president de Brasil, Lula da Silva, segons que han informat diversos mitjans del país, com el diari Folha de São Paulo. La fiscalia l’acusa de delictes d’emblanquiment, falsedat ideològica, frau documental i organització criminal a causa de l’ocultació del suposat tríplex que posseeix a Guarujá, al litoral de São Paulo. Divendres passat la policia brasilera va interrogar durant tres hores l’ex-president durant la investigació del cas de presumpta corrupció de la companyia estatal de petroli Petrobras. En concret, s’investiga sobre una xarxa que es va apropiar de manera il·legal 2.000 milions de dòlars de la tresoreria de Petrobras.

Summary: La fiscalia de São Paulo demana la detenció preventiva de Lula da Silva


Amb prou feines si han passat dos mesos d’ençà que es va reunir per primera vegada la comissió encarregada d’elaborar el nou llibre d’estil de la Corporació Valenciana de Mitjans de Comunicació (CVMC) i ja n’hi ha un esborrany a punt per a revisió. Per a revisió pública, de fet. Literalment. Perquè des del 10 de juliol que les 223 pàgines d’aquest esborrany són consultables des de la pestanya ‘Transparència’ del portal de la CVMC. Rafel Xambó, membre del Consell Rector de la Corporació i president de la comissió redactora, explica a VilaWeb: ‘Ara, fins el 18 de juliol, s’ha obert un període per a recollir propostes i suggeriments. Demanem expressament a associacions de tota mena, sindicats, universitats, la Unió de Periodistes, a tothom, que s’ho miren i hi suggeresquen millores.’ A més de Xambó, formen part de la comissió redactora Nathalie Torres, subdirectora general de Política Lingüística i Gestió del Multilingüisme; Rosa Maria Agost, degana de la Facultat de Ciències Humanes i Socials de la Universitat Jaume I; Josep Palomero, membre de l’Acadèmia Valenciana de la Llengua; Remei Blasco, professora de periodisme a la Universitat de València; Anna Peña, periodista i màster en xarxes socials; i Josep García Illa, tècnic lingüístic de la Direcció General de Política Lingüística i Gestió del Multilingüisme, que hi fa de secretari. Els membres de la comissió s’han dividit les tasques per a elaborar els dos blocs en què s’estructura l’esborrany, el de deontologia i pràctica periodística i el de model lingüístic. Formes genèriques i desdoblament A la primera part, s’hi tracta de qüestions com ara la promoció de llengua i cultura pròpies (i s’hi estableix que ‘el valencià és la llengua institucional i vehicular dels nostres mitjans’), els mecanismes de control intern (amb la creació del Consell d’Informatius), ‘el punt de vista valencià de la informació’, el ‘tractament informatiu en matèries d’atenció especial’ (com ara la igualtat de sexes, la violència masclista, el suïcidi o la xenofòbia) o la limitació del temps destinat a publicitat (ni els informatius ni les obres cinematogràfiques no tindran interrupcions). En aquest apartat, s’hi destaquen la necessària imparcialitat (‘en la programació de la CVMC hauran de tindre cabuda totes les opcions i opinions presents en la societat valenciana per tal que la ciutadania puga valorar i interpretar correctament els fets’) o les especificacions per a l’ús de llenguatge no sexista: amb la recomanació d’emprar ‘formes genèriques i de substantius col·lectius’ (‘alumnat’, ‘ciutadania’, ‘electorat’, ‘espècie humana’…) o ‘formes dobles completes  quan l’eficàcia comunicativa ho permeta’, bo i alternant ‘l’ordre de presentació per a no prioritzar cap gènere’ (per exemple, ‘Les xiquetes i els xiquets començaran les classes el dilluns’). Èmfasi en l’autocentrament També es fa èmfasi en l’autocentrament. I s’exemplifica amb els usos de termes com ara govern o parlament, que faran referència a les institucions valencianes, mentre que ‘les institucions externes a l’àmbit valencià aniran acompanyades del gentilici pertinent (govern portugués, parlament anglés, Generalitat de Catalunya, etc.)’. Quant a la nomenclatura territorial, tan sols s’hi especifica que ‘les denominacions Comunitat Valenciana, País Valencià i Regne de València s’usaran d’acord amb el context comunicatiu’. A la segona part, s’hi afina el model lingüístic que hauran de fer servir els mitjans públics valencians, i que vol tenir en compte ‘el registre adequat per a cada situació comunicativa amb l’objectiu de fer que el valencià que es projecte en els mitjans siga comunicativament efectiu’. I això, amb el benentès que, ‘tot i que la Corporació Valenciana de Mitjans de Comunicació no té com a objectiu principal ensenyar llengua, en la mesura que els professionals que hi treballen s’expressen en un valencià actual, àgil, adequat i genuí, el model de llengua tindrà una gran acceptació social, aconseguirà l’eficàcia comunicativa que pretén i servirà de model a la societat valenciana’. Segons gèneres, el llibre d’estil estableix els nivells de formalitat que requereix cadascun. I, en aquest sentit, per exemple, reserva l’acceptació dels incoatius amb l’increment ‘-eix’ o els demostratius reforçats (‘aquest’, ‘aquesta’) per als ‘registres orals marcats per una formalitat alta’ o per als portals web institucionals i les xarxes socials. Si no, l’exemple és la frase ‘La marca patrocinadora vos oferix este programa’. Organitzades per blocs, s’hi enumeren les ‘formes preferibles’, les ‘formes acceptables’ i les ‘formes no recomanables’. I tot, segons que destaca Xambó, per a ‘un document que es vol obert, una eina que, amb l’ús, revisarem i millorarem’.

Summary: La nova televisió valenciana ja té esborrany del llibre d’estil


Francesc Homs té penjada a la paret del seu despatx de la seu de CDC, al carrer Còrsega de Barcelona, una portada del diari ABC del 16 de març proppassat que diu: ‘PP, PSOE i C’s, incapaços de defensar units la unitat d’Espanya’. I l’exhibeix com a demostració que, segons ell, Espanya té estat, però no té projecte, a diferència de Catalunya, ‘que no té estat però té projecte’. I per la constatació d’aquesta discòrdia, que s’ha fet tan evident aquestes últimes setmanes, el portaveu de Democràcia i Llibertat al congrés veu que la repetició de les eleccions espanyoles és inevitable. Si això passa, diu amb rotunditat, ‘serà el fracàs més gran de la història espanyola’, i per això demana que l’independentisme aprofiti l’oportunitat i basteixi una candidatura conjunta que s’imposi a Catalunya. Segons Homs, una victòria incontestable en aquestes eleccions podria escurçar el termini de (ara ja) quinze mesos per a la proclamació de la independència. —Hi haurà noves eleccions espanyoles? —Jo crec que sí. —No hi haurà un acord d’última hora, com va passar aquí? —No. Perquè aquí hi havia un projecte, passar de la Catalunya autonòmica a la de la pre-independència. A Madrid no en tenen, no es posen d’acord d’una manera àmplia ni sobre la unitat d’Espanya, cosa que comparteixen. Si analitzem què fan i què diuen, i parlem amb ells, ja veiem que això no té cap recorregut. —Què us diuen, quan parleu amb ells? —Bàsicament malparlen dels altres. Per això arribo a la conclusió que no hi ha recorregut. El denominador comú que tenen és fer fora el del costat. —Com hauria d’anar l’independentisme a les noves eleccions? —Ara ens ha sobrevingut al calendari una fita que pot ser la més determinant de totes. I per tant ens hem de prendre aquestes eleccions com una gran oportunitat, perquè són el fracàs més gran del sistema polític espanyol de tota la història; el fracàs més gran davant d’ells mateixos i de tota la comunitat internacional. El nostre gran adversari en el procés, l’estat espanyol, fracassa estrepitosament perquè és incapaç de posar-se d’acord. És com si et deixessin la porteria buida i només calgués xutar la pilota. —Com s’ha d’aprofitar aquesta oportunitat? —Estem obligats a fer una gran candidatura sobiranista; que la nit del dia 26 de juny, quan tot el món estarà pendent de les eleccions espanyoles, el mapa de Catalunya no tingui cap més color que no sigui la victòria de l’independentisme. —Qui l’ha d’integrar, aquesta candidatura? —Ja en parlarem, però tota la gent que en aquests moments tira del carro. —Convergència, ERC… la CUP? —Quanta més gent hi hagi, millor. És que ens juguem el tot pel tot. No ens podem posar de perfil i fer creure que aquestes eleccions no van amb nosaltres, ara que hem arrencat un govern com no havíem tingut mai, amb un full de ruta com no havíem tingut mai, amb una majoria al parlament… Si ara ens posen urnes al davant hem d’aprofitar l’oportunitat. —Voleu dir que no passi com el 20 de desembre. —És que si passa com el 20-D, que de quaranta-set diputats en van sortir disset d’independentistes… Ara hem de demostrar la fortalesa del que fem, i per això cal una candidatura conjunta. Si no, com va passar el 20-D, uns altres quedaran primers, perquè no haurem tensat el debat sobre la independència. —Dieu que ja en parlarem de qui ha d’integrar la candidatura. Però no queda massa temps. —És evident que hi ha de ser tothom. He tingut algunes converses informals amb gent d’ERC. Però no podem trobar-nos el 2 de maig i no saber quina decisió es pren. Aquest mes d’abril n’hem de parlar. Tenim l’obligació d’analitzar això internament, de veure fins a quin punt és una enorme oportunitat; pot esdevenir una embranzida de les posicions sobiranistes independentistes. —Teniu decidit si sereu candidat novament? —Això no ho poso en termes personals. No vull portar-ho a la qüestió dels noms. —Però voleu continuar fent feina a Madrid? —Sí, i jo estic a disposició. Però el més important d’aquestes eleccions és demostrar el vigor que té l’independentisme. Tenim l’obligació de fer-ho, perquè, si no, la lectura serà dramàtica per al procés. Com explicarem que això va de debò, si el sistema polític espanyol ha fallat i el català no aprofita l’oportunitat? Fotografia: Jordi Carreño. —Per què penseu que hi va haver tants catalans que van apostar pel projecte d’En Comú Podem el 20-D? —No van ser tants catalans. —Déu n’hi do. —Sí, van treure dotze diputats de quaranta-set. N’hi va haver més d’independentistes, però en anar separats va fer l’efecte òptic que van guanyar els altres. I sí, van quedar primers. Van guanyar amb dotze de quaranta-set, no ho van fer pas estrepitosament. —Els disset de quaranta-set que va tenir l’independentisme no són massa més. —No n’hi ha prou amb això, no. Hem de ser honestos. —Què va passar el 20-D en relació amb el 27-S? —El debat de la campanya electoral del 20 de desembre l’eix plebiscitari va baixar, i es va obrir a altre debats. Es van fer unes eleccions d’agenda habitual. Una mica com a les municipals. En canvi, quan l’agenda és plebiscitària, fas una candidatura conjunta i quedes primer, a una gran distància del segon. —I deu haver-hi el fet que la base social independentista no és prou gran. —Que la base social no és tan àmplia com als independentistes ens agradaria. Hem de mirar de fer coses per eixamplar-la. —Com quines? —D’entrada, no abandonar aquest eix de campanya, i no dedicar-nos a promoure votacions de traveta entre nosaltres. —Ho dieu per la moció de la CUP. —La votació que hi ha hagut aquesta setmana al parlament em sembla molt bé com ha acabat. Però això ha servit per convèncer gent que no estava convençuda? Mira que n’hem gastat, d’energia, per si es votava la moció de la CUP. Això ha servit per eixamplar la base? Ens hem de preguntar cada quinze dies si anem de veres? —Poden dir-vos que el que cal és justament fer manifestacions públiques que s’està disposat a desobeir perquè la gent es convenci que es va a totes. —Els que creguin que per eixamplar la base s’han de fer missatges de desobediència només els demano que analitzin on hi ha la gent dubtosa i els preguntin si són partidaris de fer política a base de desobeir. No sé quants en trobaran. La gent que és en trànsit d’apuntar-se a l’independentisme és gent de formes moderades, d’un gran sentit de la prudència, que valora el que té, no necessàriament de dretes ni d’esquerres. Si algú pensa que fent afirmacions de pit i collons tindrem la base independentista més gran crec que no ha analitzat bé la composició sociològica del país. —En algun moment bé que s’haurà de desobeir. —Per descomptat que hi haurà un moment que es trencarà l’ou per fer la truita i tot això. Però per arribar en aquest punt has de tenir un acompanyament democràtic molt potent, i com a mínim del 50%, que no hi som. No hi ha independència sense un escenari de ruptura, és evident. Però no es fa una ruptura amb lliuraments per fascicles. Una ruptura es fa i ja està, i per fer-la cal assegurar-se que es fa bé. La independència la fem per tots els catalans, i hem d’analitzar quina societat tenim. Hi haurà un moment que hi haurà un trencament d’un règim jurídic a un altre, això és indiscutible. Però això es fa amb un 48%? —I amb quinze mesos ho veieu possible? —Si l’independentisme aprofita aquesta oportunitat sobrevinguda del 26 de juny, jo crec que podem reduir terminis. Però si tenim una oportunitat i no l’aprofitem, creu-me que haurem d’ampliar terminis. —Què diríeu que aneu a fer a Madrid durant la campanya, més enllà d’aquest missatge? —És que això ja és molt. —Aniríeu a defensar el referèndum pactat? Quina lletra petita hi hauria? —Si es fa una campanya així no hi ha lletra petita. Hi ha una paraula, que és la independència. Si es fa una candidatura d’aquesta potència, això és independència, és defensar el govern, no és anar a fer un programa de mesures i anirem a negociar… El resultat és el que canvia les coses. El paradigma te’l canvia el resultat. És lògica la pregunta de ‘vostè a Madrid, què hi fara?’. Però no es tracta de què farem a Madrid, sinó de com demostrem al món que aquí hem engegat un procés que té una força extraordinària. —I si a Madrid us diuen que comencem amb un referèndum de reforma de la constitució i després ja farem el referèndum a la canadenca? —Si fem una candidatura potent sumant tot l’independentisme aquesta mena de preguntes deixen de tenir sentit. Perquè llavors entres en un escenari diferent. —Un escenari unilateral? —És clar. O ells seuen a negociar la independència…. —…o tires pel dret. —Sí, perquè ja orientes les coses. Fixa’t: has fet unes eleccions el 27-S, has impulsat un govern contra tot pronòstic, tens un full de ruta establert i de cop i volta el sistema polític espanyol es fum una galeta. Doncs tens l’oportunitat d’or. La decisió que hauran de prendre les institucions espanyoles és si seuen a negociar o no. Fotografia: Jordi Carreño. —La fórmula de Junts pel Sí seria bona? —Sí. —La CUP en quedaria fora. —Ells tenen tendència a no presentar-s’hi. —No hi compteu, doncs. —Hi acabarien donant suport. Acabaríem fent una cosa tant potent que hi acabaria donant suport tothom. —Això agafa CDC en ple procés de refundació. —Sí, ara ens agafa a tots embolicats, l’ANC, Convergència… —Convergència què ha fer, s’ha de reformar o refundar? —Ara et decebré. Això és molt important per a mi, però ara és tan important això que tenim per endavant que la prioritat passa per aquí. CDC ha de ser el que vulgui ser. —Però una opinió bé que la deveu tenir. —Sí, és clar. Però és que això que tenim davant és tan gros… I d’aquí a tres mesos ja haurà passat. —Convergència és un dels actors d’aquesta fórmula que proposeu. I bé que per als electors serà important saber quina cara farà. —És que no pot tenir gaire tons diferents. Es tracta de dir que aquells que volem la independència, què fem? —Insisteixo en la importància de com es redefineixi CDC, com a gran partit del catalanisme que ha estat. —Si al final no hi hagués una candidatura d’aquestes característiques, l’espai polític de Convergència agafarà una gran rellevància. Però crido a centrar els esforços en l’oportunitat de les eleccions. —Com valoreu aquests primers mesos de feina del president Puigdemont. —Molt bé. Magnífic. —Us ha sorprès la ràpida acceptació popular que ha tingut? —Jo crec que ha entrar molt bé. Asserena molt els debats. Aprofita molt bé que la gran pressió mediàtica és a Madrid, això també és així. De vegades a la vida no tot són infortunis, sinó que ha estat que allà estiguin embolicats i que hi hagi tanta pressió mediàtica allà, la pressió grossa mediàtica ha estat a Madrid. I això també ha tret pressió i ha permès una operació que era d’alt risc i que s’hagi pogut assentar bé. Puigdemont és una gran notícia. —Com és la relació amb ERC a Madrid? —Molt bona. Anem molt coordinats. I n’estic content. —Com heu viscut aquests mesos a Madrid? —Home, no els he viscut al Palace. —Ja m’ho imaginava. Volia dir com és la vida de congrés, que es veu tan diferent d’aquí. —Allà t’adones que tenim una cultura política diferent. Allà el sistema polític és molt binari, amb mi o contra mi. —És incòmode fer política així? —Incòmode, no. Però és un sistema que funciona de manera binària, de zero o u; amb mi o contra mi, dreta i esquerra, nou o vell… Els costa molt la transacció, la viuen com una traïció.

Summary: Homs: ‘Si l’independentisme aprofita el 26 de juny, escurçarem terminis’


Nacho Carretero (1981, la Corunya) ha vist com la vida, o potser el destí, l’ha castigat dues vegades enguany. Primer la justícia va segrestar el llibre Fariña i després el seu estimat Depor va baixar a segona divisió. El primer cop, després de quatre mesos, s’ha solucionat. El tema de Riazor pinta més negre. Però per sort no parlarem de futbol. Carretero és a Barcelona per a presentar l’edició en català de Fariña (Navona Editorial), un llibre que relata l’evolució del contraban a Galícia: dels señores do fume (és a dir, del tabac) al narcotràfic de cocaïna. Els vincles dels capos amb la política i la ‘narcocultura’ centren bon part de la conversa. Manuel Fraga, Mariano Rajoy o Alberto Núñez Feijóo són alguns dels personatges que hi desfilen, els uns amb la roba més tacada que els altres. Tanmateix, també hi ha temps per a comentar l’auge de rutes noves, com les dels ports de la Mediterrània, i el fracàs de la guerra contra la droga. —Recentment heu fet un reportatge sobre com l’estat espanyol s’ha convertit en l’entrada principal de cocaïna a Europa. ‘Espanya i la seva lluita per a no ser un ‘narcoestat’. La cosa pinta malament’, vàreu escriure. La situació és tan greu? —Pinta malament d’acord amb les dades. No perquè ho digui jo, sinó perquè fa dues setmanes va sortir un informe de l’ONU en el qual s’explica que mai abans hi havia hagut tanta cocaïna en moviment i entrant a Europa. La porta principal d’entrada és l’estat espanyol. Òbviament, quan parlo de ‘narcoestat’, ho faig en els estàndards europeus. No té res a veure amb el Salvador, per exemple. Tanmateix, dins dels estàndards europeus, l’estat espanyol té un problema molt greu. Els seus ports, sobretots els de la Mediterrània, i algunes costes com la gallega són rutes d’accés per a unes quantitats de cocaïna inaudites. Cal una reflexió. Cap a on anem? Funciona, l’anomenada guerra contra el narcotràfic? Espanya té un grau d’efectivitat molt gran en les operacions antidroga, però és una peça d’un engranatge global que cada cop va a més. —Si volgués colar uns fardells de cocaïna, per quina ruta em seria més fàcil d’esquivar els controls policíacs? —La més utilitzada són els ports de la Mediterrània carregant la cocaïna en contenidors de mercaderia. Sobretot a Algesires, València i Barcelona. La tècnica més utilitzada s’anomena ‘ganxo cec’ i consisteix a posar la droga dins de bosses d’esport i després introduir-les en contenidors sense que l’empresa propietària ho sàpiga. Una volta toca port, algú s’encarrega de treure’n la cocaïna i el torna a segellar. Per fer això cal gent dins dels ports que col·labori. I heus ací un altre gran problema: la corrupció entre els treballadors d’aquestes infrastructures. Un altre mètode és la creació d’empreses d’exportació ex professo que realment porten cocaïna. De cada deu enviaments, un és de droga. I això costa moltíssim de detectar perquè circula pels canals comercials regulars. Però això no vol dir que no es facin servir les llanxes ràpides. A Galícia encara es va a alta mar a trobar pesquers, on es recull la droga, i després es descarrega a les ries. Però vaja, el contenidor és la millor opció. —La història del narcotràfic a Galícia és plena de grans capos, però la majoria han acabat apartats. Qui domina ara el negoci? —A Galícia, ara mateix, hi ha dos nivells. El seriós, per dir-ho d’alguna manera, que fa entrar milers de quilos cada any que es reparteixen entre tres i quatre grans narcotraficants. Les seves organitzacions tenen vincles molt estrets amb els càrtels i bandes colombianes. Parlem de personatges que juguen un rol molt discret. Són empresaris i no volen cap mena d’atenció. L’època de l’ostentació… de les mansions, els pazos i els descapotables ja no existeix. Al nivell inferior, sí que hi ha encara alguns indrets de Galícia on la ‘narcocultura’ encara és present. Hi ha, doncs, una certa tolerància i admiració envers qui pilota millor la llanxa, envers qui aconsegueix entrar la partida de droga més grossa. Això continua viu en alguns racons, però no té res a veure amb el negoci dels grans capos. —Així doncs, la ‘narcocultura’ continua resistint? —No és la mateix d’abans. La societat gallega ha madurat i sobretot ha trobat sortides i oportunitats allunyades del narcotràfic. Però cal ser crític i reconèixer que encara persisteix en certs segments socials i zones de Galícia. Potser no és necessàriament la voluntat de ser un narco, però si una certa fascinació per aquest món. En especial pels pilots de les llanxes. Pel nano que aconsegueix descarregar tres-cents quilos i es compra un Mercedes. Això passa. Parlaria potser de ‘narcotolerància’, però no té res a veure amb la creació d’icones pop com ha passat amb Pablo Escobar. Ara te’l trobes estampat en una samarreta com si fos el Che. No crec que els xavals vegin Fariña a la tele i vulguin convertir-se en narcos. L’impacte, crec que té més a veure amb el seu segment i herència social. —Últimament Mariano Rajoy ha rebut pals pertot arreu, però al llibre surt molt ben parat comparat amb alguns companys del PP. —Ell apareix d’acord amb el paper que va jugar a Galícia. És veritat que rep moltes crítiques, possiblement merescudes, però amb el narcotràfic, sí que sempre s’hi va enfrontar. I això era anar a contracorrent dins del PP gallec, especialment a Pontevedra. Els llaços entre el partit, el narcotràfic i el contraban eren molt estrets. De fet, les males llengües diuen que això va significar la seva expulsió cap a Madrid. On, sincerament, al final no li va anar del tot malament. Abans de marxar, segons diuen els rumors, Fraga li va dir: ‘Mariano vés a Madrid, tingues fills i aprèn gallec.’ En realitat, al llibre només intento ser fidel a tot allò que vaig descobrint i m’expliquen sobre la història del narcotràfic. Alguns polítics surten mal parats i alguns altres no. I no s’ha d’ometre. —Fraga i Feijóo, per citar dos peixos grossos, sí que en surten esquitxats. En el cas del segon, és molt més que unes simples fotografies al iot del narcotraficant Marcial Dorado. —De Feijóo tenim les fotografies que són el seu llast polític. Hem d’entendre que pertanyen a un context polític concret. Per desgràcia això era normal a Galícia fa anys. Era una època on la proximitat entre un càrrec públic i un contrabandista, condemnat per narcotràfic, era una relació habitual. Evidentment, quan tu treus les fotografies avui, amb una societat més madura i intolerant amb el narco, esclata l’escàndol. Tanmateix, entre cometes, perquè Feijóo va tornar a guanyar les eleccions a la Xunta amb majoria absoluta. I com dèiem, això demostra que a Galícia encara hi ha aquesta herència de la ‘narcocultura’. Ara bé, ha esquivat el temporal a Galícia, però quan ha volgut fer el salt a Madrid les fotografies han estat un llast. —I Fraga? —Amb ell ja ens traslladem a un escenari en el qual no tan sols no passava res, sinó que el contraban era ben vist. Era amic íntim de Vicente Otero, el contrabandista de tabac més important de Galícia, és a dir, el més gran d’Europa. Eren amics íntims. Era una època on els polítics i els contrabandistes estaven estretament vinculats. I això, encara que soni fort, donava vots. —Aquest vincle tan estret continua existint? —No, però perquè els polítics saben que dóna mala fama. El narcotràfic, encara que continua tenint molt poder i influència, bona part de la societat el condemna perquè és una activitat criminal. La línia que ara separa la societat gallega del narcotràfic és clara. Els polítics ja no poden treure cap mena de rèdit d’acostar-se al crim organitzat. No és tant una qüestió d’honradesa dels polítics, com de pragmatisme. Sí que continua existint, això sí, el poder econòmic del narco, que té unes influències empresarials molt importants. I quan això passa, s’acaben tocant tots els àmbits d’una societat. Però els polítics defugen qualsevol associació amb el narcotràfic, per petita que sigui. —Cito tres personatges que representen l’evolució del contraban a Galícia i els descriviu breument. El primer és Vicente ‘Terito’ Otero, el gran precursor i que ha sortit indemne de la persecució judicial. —Era un contrabandista de la vella escola que va començar entre els anys cinquanta i seixanta, encara en plena dictadura. El contraban de tabac no era perseguit penalment i ni tan sols estava mal vist socialment. Terito és el primer gran capo del tabac i és molt respectat a tota la Ria d’Arousa. És una figura emblemàtica i amb moltíssima influència política. Ell mai no es va voler entrar en el narcotràfic, a diferència dels qui seguien els seus passos i van acabar a la presó. I encara persisteix aquella idea que si no tocaves les drogues, doncs estava bé. De fet, les Madres contra la droga, que es van aixecar contra els narcotraficants, un dels seus lemes era ‘tabac sí, drogues no’. Elles mateixes donaven suport al contraban de tabac. D’Otero, ha restat aquesta aura d’home de negocis fet a si mateix. —El segon és Sito Miñanco, el capo principal del tràfic de cocaïna. —Possiblement és el narcotraficant més poderós que ha conegut Galícia. —Detingut recentment una altra vegada, per cert. —Sí, és un home que no sap viure sense l’adrenalina. Es podria haver retirat fa molts anys i tenir la vida solucionada. Però cau una vegada rere l’altra per un afany pel narcotràfic. A més, és un personatge que no pren precaucions. És a sobre de totes les operacions. És un home de mar a qui li agrada organitzar tots els detalls. Aquest esperit possessiu ha fet que la policia l’hagi pogut detenir i acusar-lo directament de narcotràfic. Els capos actuals són pràcticament invisibles. No entren mai en contacte directe amb una operació i encara menys amb la droga. En això, el Sito és de la vella escola i això li ha passat factura. —Aquest afany de controlar-ho tot, creieu que és fruit de la seva trajectòria? Abans de ser un capo havia conduït llanxes carregades de tabac per les ries. —Suposo que sí. Era un gran pilot de llanxes i sempre li ha agradat la mar, on va néixer i créixer com a home. La mateixa policia li deia en alguna de les detencions: ‘Sito, si t’haguessis retirat a temps, t’hauria sortit bé.’ En una de les detencions, el paio era sobre els plànols nàutics i amb les ràdios satèl·lit supervisant una operació. I els GEO esbotzen la porta i se’l troben amb les mans a la pasta. —Per què no es retiren, els narcos? —Alguns sí que es retiren. De fet, són els qui no surten al llibre i no en sabrem mai res . N’hi ha a qui la jugada ha sortit bé. Han fet una, dues, tres o quatre descàrregues i han desaparegut. Fins i tot ara hi ha persones que inverteixen diners i fan una descàrrega a l’any. Molts són empresaris respectats que ho reinverteixen. N’hi ha més que no ens pensem i no són mediàtics. A molta gent, els sorprendria saber que són narcotraficants. Però els qui no saben fer això i retirar-se… Que necessiten els diners de cada operació… Són els qui cauen i acabem coneixent. I tampoc no és tan fàcil sortir d’aquest món. Una volta fas una operació, tens informació, coneixes a gent, et demanen favors… I al final hi ha un punt d’inèrcia que precipita la cosa. —El tercer personatge és Manuel Abal Feijóo, conegut com a ‘Patoco’. El ‘Schumacher’ de les llanxes. —’Patoco’ és una altra de les figures novel·lesques de la costa gallega. Ha estat el millor pilot de llanxes i va arribar a crear un imperi, gairebé un monopoli. Quan els colombians volien entrar cocaïna, contractaven la seva organització perquè era el més efectiu. És un d’aquells personatges que, malgrat ser un criminal, generava una fascinació per com pilotava, per allò que va aconseguir i per les llegendes que en circulaven. Hi va ajudar que encarregués de construir la llanxa més gran i potent del moment i que va anomenar la ‘Patoca’. Era una bèstia que arribava a la meitat de l’Atlàntic en deu hores. Tot i això té una aura novel·lesca que el fa molt atractiu per a l’escriptura i el lector. El 2008 es va matar en un accident de moto. La mort prematura era el darrer ingredient que li faltava per a tornar-se com un mite. —En la lluita contra el narcotràfic, moltes de les veus que s’expressen al llibre són molt pessimistes: ‘No guanyarem mai aquesta guerra.’ Per què? —No hi ha més pessimista que el realista. Només cal veure quant de temps fa que lluitem contra el narco. Són dècades. Dècades. Els estats han posat tots els mitjans possibles i s’han tombat als principals capos de la droga. I tot i la retòrica del ‘ho liquidarem tot’, és innegable que hi ha més cocaïna que mai circulant per l’estat espanyol i Europa. El fracàs és estrepitós. Si hi hagués alguna petita millora, almenys sabríem cap a on anem, però cada vegada és pitjor. Cap a on anem? Tenim un problema: mentre hi hagi entre vint i trenta milions d’europeus que vulguin consumir, sempre hi haurà qui la vulgui portar. Com ho pares? Jo ho veig impossible. En l’escenari més optimista, si vols, pots arribar a neutralitzar l’entrada de cocaïna per Espanya. Impossible ara mateix. Però si s’aconsegueix, ells trobaran la manera d’esquitllar-se per Itàlia, Turquia, Bèlgica o Suècia. Personalment no veig que aquesta guerra pugui tenir èxit a curt termini. —La legalització en pot ser la solució? —Potser, però no ho sé. No tenim prou proves empíriques per a posar com a exemple. Holanda sí que va fer moltes passes progressistes amb les drogues toves, però ara té un problema gravíssim. Rotterdam s’ha convertit en un port d’entrada de cocaïna bestial. Ens hem de basar en alguna cosa real i no pas amb allò que creiem que pot funcionar. No sabem si la legalització pot funcionar, però això que sí que sabem és que l’estratègia actual ha fracassat. A partir d’aquí hem de cercar-ne una alternativa o matisar la resposta a la problemàtica. —Sobre això mateix, què han significat les operacions Nècora i Tabaiba contra el narcotràfic a Galícia? —Són les operacions claus i han tingut un efecte definitiu sobre els grans capos. L’operació Nècora va tenir un efecte més social que judicial. Va ser la primera vegada que l’estat espanyol es va moure contra el narcotràfic. Fins aquell moment, els narcos es creien intocables i en certa manera ho eren. Per això conduïen cotxes de luxe i vivien en grans pazos. Es reien de les autoritats i de la societat gallega. Però la Nècora desemboca per una rebel·lió social, encapçalada per les mares, i serveix per higienitzar una mica el paisatge. Els narcotraficants continuen existint, però s’han d’amagar. Quant a Tabaiba, el jutge Vázquez Taín i la jutgessa Irene Roura, per primera vegada amplien en cercle d’acció i entenen que no han d’atacar solament el narco. També cal perseguir el paio que els ven la gasolina, els motors de les llanxes, el propietari del magatzem, etc. I això en desactiva bona part de l’àrea d’influència. Ara mateix, si tu vas a la Ria d’Arousa i demanes sis-cents litres de gasolina, l’endemà tens la Guàrdia Civil a casa. Van ser dues operacions que han significat un punt d’inflexió. —I com s’ho fan per esquivar aquesta pressió policíaca? —Feta la llei, feta la trampa. Tota aquesta discreció, sobretot va relacionada amb l’organització. Ara hi ha tallafocs. El paio que dirigeix l’operació és pràcticament intocable. Si descarregues fardells, no saps qui t’ho ha encarregat. El de l’encàrrec no coneix el propietari del magatzem. I aquest no coneix qui hi ha rere l’operació, que tampoc no sap qui hi ha posat els diners. La policia pot atrapar alguna de les peces, però no hi ha manera de relacionar-ho tot. Als nivells més alts, la policia pot estar convençuda que personatges com Óscar Rial, conegut com ‘El Pastelero’, és un narcotraficant, però no ho pot demostrar. És gairebé impossible. El camí de l’emblanquiment de capitals és ara mateix l’única via per a atrapar aquesta gent. I tot i això és complicat. —Parlant d’accions judicials, qui és Alfredo Bea Gondar? —L’home que em va denunciar . —I per què? —Era el batlle do Grove i es va veure involucrat en una operació antidroga. I fou processat. Jo ho vaig recollir al llibre, però res més. Eren quatre línies i no tenia cap mena de pes sobre la història de fons de Fariña. Tanmateix, ell va denunciar l’editorial i a mi perquè va considerar que vulneràvem el seu dret a l’honor. Fins aquí són coses que poden passar quan publiques un llibre d’aquestes característiques, però la cosa estranya és quan la jutgessa va accedir a segrestar Fariña a petició seva. Jo ni tan sols sabia que es podia segrestar un llibre. A l’editorial i a mi, ens va agafar completament de sorpresa. De fet, en fred, és una mesura del tot surrealista i desproporcionada. Certament, el segrest ha servit com a campanya de màrqueting, tot i que no ens calia, perquè el llibre es venia bé. La veritat és que genera molta frustració i impotència perquè es prohibeix un treball que simplement reflecteix una realitat: aquest home va ser processat. Per sort el llibre ja es pot vendre. —Penseu demanar cap compensació després de quatre mesos de segrest? —Ara mateix no ho hem decidit. Hi ha un dany econòmic greu perquè ha coincidit amb l’estrena de la sèrie, Sant Jordi i la fira del llibre de Madrid. El dany és molt gran. —Al llibre mencioneu uns quants periodistes que van informar sobre el narco tot i les amenaces de mort. N’heu rebudes? —No, afortunadament no. Els periodistes que menciono van escriure sobre el narcotràfic en un context, entre els vuitanta i els noranta, on regnava la impunitat i els narcos es creien els reis de Galícia. No tenien cap problema d’intimidar els periodistes i amenaçar-los de mort. Però avui els narcos de veritat no volen cap mena d’atenció mediàtica. Saben que una amenaça o un gest en contra un periodista faria massa soroll i perjudicaria el negoci. Només he rebut un pal judicial, que era precisament l’últim que esperava rebre. —Suposo que si aneu a les Ries, us coneix tothom. —Ara sí. És normal. El segrest i la sèrie han generat molt de soroll. El llibre, crec que ha servit per a fer un exercici d’autocrítica, perquè el narcotràfic era un tabú que ningú no volia mirar a la cara. Amb Fariña hem posat els gallecs davant del mirall i la resposta ha estat molt bona. A les Ries, hi vaig moltíssim i la gent és molt afectuosa.

Summary: Nacho Carretero: ‘Hi ha més cocaïna que mai circulant per l’estat espanyol i Europa’


Letícia Rodríguez passava uns quants dies a Brussel·les i havia de tornar a Barcelona abans-d’ahir, però, a causa de la vaga de controladors aeris a França, havent fins i tot pujat a l’avió, va haver de romandre a la capital belga. I va comprar un bitllet d’un vol de Vueling avui a les 9.40 del matí. A les 7.45 ha fet la facturació, a tocar de la zona on hi ha hagut les explosions un quart més tard. Era a la zona d’espera dels vols i no ha sentit les explosions, però sí que ha hagut de córrer molt. Ha explicat la seva experiència en una entrevista a VilaWeb. ‘Havia de continuar corrent, fugint de no saps què… És la vegada que més por he tingut. Sens dubte. I per desconeixement, per no saber si potser al costat, al lavabo on em volia amagar, esclatava alguna cosa’, ha dit. ‘És la sensació d’estar exposada a quelcom que no coneixes i que no saps d’on pot venir. Tots hi estem exposats. Qualsevol persona ara mateix pot ser una víctima.’ Escolteu-la ací: Des del primer moment ha anat aportant informació a l’instant sobre la situació a l’aeroport de Zaventen. Ho feia amb missatges a Twitter i amb emissions per Periscope, i n’ha parlat amb molts mitjans de comunicació, la BBC inclosa. Aquest ha estat un dels seus primers missatges, en què deia que era a l’aeroport: Dos explosions a l'aeroport de Brussel•les, ens tenen aïllats però estic bé https://t.co/8zG5Eydk0E — Leti Rodríguez (@letibop) March 22, 2016 Estic be, però hi ha hagut panic, una estampida. Estem retinguts https://t.co/glZL1aFtb8 — Leti Rodríguez (@letibop) March 22, 2016 Després ha fet aquests vídeos: Estic bé pic.twitter.com/b8fZXNi5as — Leti Rodríguez (@letibop) March 22, 2016 Ara mateix a l'aeroport de Brussel•les pic.twitter.com/GzMCZmgW8G — Leti Rodríguez (@letibop) March 22, 2016 I més fotos: Ara mateix ens evacuen. Tots som a la pista de l'aeroport de Brussel•les pic.twitter.com/OdYQK7afKb — Leti Rodríguez (@letibop) March 22, 2016 Todos en la pista del aeropuerto de Bruselas ahora mismo pic.twitter.com/8s7q5N7Uh7 — Leti Rodríguez (@letibop) March 22, 2016 Un altre vídeo en què explicava com se’ls enduien: Nos llevan en autobus a un polideportivo pic.twitter.com/vz9MBx0Od9 — Leti Rodríguez (@letibop) March 22, 2016 Els primers missatges els havia fets en català i hi ha hagut usuaris que li ho han retret. Des d’aleshores els ha fets indistintament en català i en espanyol. He hecho los primeros vídeos en catalán sin pensar, en una situación extrema, os aseguro que la lengua ahora mismo me importa muy poco… — Leti Rodríguez (@letibop) March 22, 2016 I ha fet aquest vídeo: I ara que estic més tranquil•la…Y ahora que estoy más tranquila… pic.twitter.com/inQ5BVciwP — Leti Rodríguez (@letibop) March 22, 2016 Nos han llevado a todos a un polideportivo al lado del aeropuerto pic.twitter.com/WBdvZxWlsT — Leti Rodríguez (@letibop) March 22, 2016 La solidaridad en estos momentos es increíble… pic.twitter.com/jpY9pkS9M2 — Leti Rodríguez (@letibop) March 22, 2016 Tinc la sensació d'estar en una peli o en un malson… — Leti Rodríguez (@letibop) March 22, 2016 L'amor és més fort que la violència, l'odi i la por. pic.twitter.com/Cb95MTpN57 — Leti Rodríguez (@letibop) March 22, 2016 Nos dan café y agua. Los taxis son gratuítos y nos trasladan en tren a diferentes puntos de la ciudad. pic.twitter.com/pbRe2rAARn — Leti Rodríguez (@letibop) March 22, 2016 I ara que estic més tranquil•la…Y ahora que estoy más tranquila… pic.twitter.com/inQ5BVciwP — Leti Rodríguez (@letibop) March 22, 2016

Summary: Letícia Rodríguez, la catalana que ha explicat al món el caos pels atemptats de Brussel·les


El president del govern espanyol en funcions, Pedro Sánchez, i el dirigent de Podem, Pablo Iglesias, s’han reunit aquest matí i han acordat de començar les negociacions per fer un ‘govern de cooperació’. Ho ha explicat Pablo Iglesias després de la reunió, que ha servit per a pactar el suport de Podem a la seva investidura. Iglesias ha dit que havia reclamat a Sánchez que aquestes negociacions acabin amb un govern de coalició, en què Podem tingui els ministeris amb matèries socials. I ha afegit que, a parer seu, més que els integrants de l’executiu ara són importants els continguts del govern. ‘Per nosaltres el nombre de ministeris tant se val’, ha dit. La reunió ha durat poc més d’una hora, però la valoració d’Iglesias ha estat positiva. El PSOE parla d’un govern plural i integrador Després de Pablo Iglesias, ha fet una conferència de premsa la portaveu del PSOE, Adriana Lastra, qui ha dit que aquest govern de ‘cooperació’ hauria de ser plural i integrador i tenir fórmules innovadores, amb gent representativa de tots els àmbits. Lastra ha afegit que l’últim any s’ha constatat que l’esquerra es pot posar d’acord per aplicar polítiques socials. Així mateix, ha dit que el PSOE estava molt satisfet de la reunió amb Iglesias, en què hi ha hagut grans coincidències programàtiques. Tanmateix, ha recordat que PSOE i Podem no tenen prou vots i que caldrà explorar la possibilitat d’un govern –ha dit– ‘integrador, no excloent i no tancat’.

Summary: Pedro Sánchez i Pablo Iglesias acorden de negociar un ‘govern de cooperació’


Milers de txecs han participat en una protesta per a demanar la dimissió del primer ministre, Andrej Babis, arran la decisió de la fiscalia de reobrir un cas per presumpte corrupció. Els manifestants han arribat fins a la seu del govern a Praga, on diversos polítics opositors han fet parlaments. Nicholas Minar, de Milions de Moments per la Democràcia, ha indicat que desenes de milers de persones s’han adherit a les protestes, encara que la policia ha rebaixat la xifra fins al set mil. Les protestes s’han reactivat arran la decisió de la fiscalia i la filtració a mitjans txecs d’una auditoria de la Comissió Europea que apunta a un conflicte d’interessos per part de Babis. Els manifestants exigeixen que Babis, el fundador del partit ANO i una de les persones més riques del país, presenti la seva dimissió immediata a l’entendre que la seva gestió està llastada per conflicte d’interessos pels rols com a empresari i cap del govern. La policia, que va demanar a l’abril l’obertura de judici contra el primer ministre, sospita que Babis va ocultar que era el propietari d’una granja i un centre de convenció d’ençà de fa dècades per a aconseguir una subvenció de dos milions d’euros de la UE per a petites empreses.

Summary: Milers de persones demanen la dimissió del primer ministre txec a Praga


La regidora socialista Carmen Palomino ha presentat la seva renúncia al càrrec de regidora delegada de Funció Pública a l’Ajuntament de Palma per ‘motius personals sobrevinguts de gravetat’ i assumirà les seves competències el regidor d’Economia, Hisenda i Innovació, Adrián García. La renúncia es farà efectiva en el proper ple municipal, que es va fer el 26 de setembre, i ja s’ha comunicat als portaveus de tots els grups, ha informat el consistori en un comunicat. El canvi no suposarà cap modificació en el funcionament de l’àrea que regia Palomino i que té en marxa processos d’oferta pública d’ocupació i pla d’estabilització de la policia local i altres departaments municipals. En l’escó com a regidora, serà reemplaçada per Daniel Oliveira Souza, el següent en la candidatura del PSOE a l’ajuntament.

Summary: La regidora de Funció Pública de Palma renuncia per motius personals


El Jutjat d’Instrucció número 13 de Barcelona ha citat a declarar com a investigada la vice-presidenta de la CCMA i presidenta en funcions, Núria Llorach, per al pròxim 9 d’octubre per l’emissió de la publicitat institucional del referèndum de l’1-O, segons ha confirmat l’ACN de fonts properes a l’ens. El magistrat que investiga els preparatius del referèndum ja la va citar a declarar com a testimoni el maig passat. En aquell moment, Llorach va assegurar que el govern no va pagar pels anuncis i que van reclamar el pagament per la via interna, no judicial.

Summary: Citen com a investigada la vice-presidenta de la CCMA per l’emissió de la publicitat institucional de l’1-O


L’advocat Ben Emmerson ha anunciat que demà se sabria el veredicte del Grup de Treball sobre Detencions Arbitràries de l’ONU sobre els presos polítics. Ha convocat una conferència de premsa a les 17.30 a Londres per a explicar la decisió de l’ens de les Nacions Unides, que arriba més d’un any després de la presentació de la demanda. IMPRISONMENT OF CATALAN POLITICIANS: The long awaited decision of the UN Working Group on Arbitrary Detention will be announced and discussed at a press conference in London tomorrow. Details: Wednesday 29 May, at 17:30 at the Law Society, 113 Chancery Lane, London WC2A 1PL — Ben Emmerson 🎗 (@BenEmmerson1) May 28, 2019 El Grup de Treball sobre Detencions Arbitràries es reuneix tres vegades cada any i analitza les vulneracions del dret internacional de drets humans. L’organisme pot emetre una opinió i instar els governs a solucionar la situació dels detinguts. No és un veredicte vinculant, però si fos favorable als presos polítics, sí que seria molt important per a bastir la futura demanda al Tribunal d’Estrasburg. El prestigiós advocat anglès Ben Emmerson, especialitzat en drets humans, és el representant legal dels presos polítics i dels exiliats davant les Nacions Unides. És qui ha activat la via de defensa dels represaliats i de denúncia de la maquinària judicial repressiva espanyola a l’ONU, una via que avança en paral·lel a la defensa jurídica que és previst que acabi, en última instància, al Tribunal Europeu de Drets Humans.

Summary: Emmerson anuncia que demà se sabrà el veredicte de l’ONU sobre els presos polítics


Carles Puigdemont denunciarà la Junta Electoral espanyola per prevaricació, ara que la justícia ha aprovat el seu recurs per a poder concórrer a les eleccions europees del 26 de maig. Fa una setmana, la junta va prohibir a Puigdemont i als ex-consellers Toni Comín i Clara Ponsatí de presentar-se a les eleccions. Gonzalo Boye ha anunciat el recurs al programa de TV3 ‘Tot es mou’. ‘Evidentment exigirem responsabilitats als qui són absolutament responsables d’aquests fets. Ells sabien exactament què feien i això en dret té un nom’, ha dit Boye. Avui el jutjat contenciós administratiu 9 de Madrid finalment ha acceptat el recurs dels candidats de Lliures per Europa, perquè no considera que hi hagi cap impediment legal que en limiti ni n’afecti el dret de sufragi passiu. Ahir el Tribunal Suprem espanyol es va inhibir del cas. Els magistrats de la sala tercera van determinar que l’òrgan competent, segons la LOREG, era el jutjat ordinari. Per això, el van instar a resoldre l’afer amb urgència, perquè dissabte expirava el termini per a pronunciar-s’hi judicialment. En la interlocutòria, a més a més, els jutges del Suprem van deixar clar que, a parer seu, Puigdemont, Ponsatí i Comín es podien presentar a les eleccions.