El judici contra el procés que començarà dimarts al Tribunal Suprem espanyol trasbalsarà el país i alterarà la quotidianitat, especialment, dels familiars dels presos polítics. Durant tres mesos intensos els dirigents independentistes es jugaran la llibertat en un terreny de joc advers. Serà un judici polític que, com ja han denunciat, no tindrà les garanties necessàries. El trasllat dels presos polítics a presons espanyoles ha implicat un canvi profund en la vida dels familiars dels presoners, obligats una altra vegada a fer 1.400 quilòmetres cada cap de setmana per a poder-los visitar durant quaranta minuts a través d’un vidre. A més del temps, també es complica l’organització –primer cal arribar a Madrid i després desplaçar-se a les presons– i s’hi afegeix el cost dels viatges. Per acabar-ho d’adobar, alguns presos com ara Oriol Junqueras, Josep Rull i Jordi Cuixart tenen fills petits. Com encaren el judici? Els familiars viuen els dies previs amb una barreja d’esperança escèptica i por. Por per la sentència. I esperança de poder sortir d’una incertesa que s’ha allargat un any: ‘La Dolors  sempre m’explica que les altres preses resten els dies, i que ella ho fa a l’inrevés, suma. És que la presó preventiva és una injustícia i és el que m’ha fet més mal en aquest temps’, diu Montse Bassa, la seva germana. Montse Bassa, la germana de Dolors Bassa. Explica a VilaWeb que té ganes que comenci el judici perquè Dolors Bassa pugui explicar-se, però reconeix que tem un judici injust: ‘M’ho vull mirar positivament perquè en el cas que la sentència no sigui com esperem, si més no haurem obert les portes a continuar el procés cap a Europa.’ Semblantment s’expressa Meritxell Lluís, la parella de Josep Rull: ‘És un sentiment contradictori. Tenim ganes que comenci el judici perquè ells podran explicar-se i parlar. El nostre advocat ho diu sempre: amb el codi penal a la mà, l’únic resultat és l’absolució. Però hem de ser conscients de com ha anat la instrucció.’ Diana Riba, parella de Raül Romeva, diu que encara el judici amb nerviosisme però amb força. Els familiars dediquen aquests últims dies a mirar de resoldre els problemes amb què es troben els presos –com ara l’endarreriment per a tenir els ordinadors– perquè arribin ‘amb el cap ben alt i les millors condicions’ al Suprem espanyol. El nebot de Jordi Cuixart, Pol Leiva, destaca l’orgull que sent la família pel president d’Òmnium: ‘La situació és incòmoda i no és agradable de visitar un familiar a la presó i sentir segons quines declaracions, però això ho contraresta l’orgull gegantí pel meu oncle. És un orgull immens que l’estat jutgi el meu oncle per haver acomplert els seus ideals, que són els de milers de catalans.’ Pol Leiva i Cuixart, nebot de Jordi Cuixart. Laura Turull, la filla gran de Jordi Turull, es mostra positiva i reconeix que està nerviosa abans del judici: ‘Penso que pot anar bé. També tenim una mica de por perquè els demanen penes molt altes i pot ser que s’acabin de tornar bojos i la sentència sigui descomunal. Però tinc moltes ganes que comenci perquè és importantíssim. Ho faran molt bé i podran explicar-se i acusar-los de tot allò que els fan. És una vergonya això que els fan.’ Bernat Pegueroles, marit de Carme Forcadell, més reservat, diu que no està nerviós: ‘Estan tancats, no podem fer-hi més. L’única cosa que em preocupa és col·laborar, ajudar en allò que pugui i estar a l’aguait perquè a la Carme no li falti res.’ Més nerviosa es mostrava Neus Bramona, parella d’Oriol Junqueras: ‘No sé si ho resistiré’, va dir referint-se al seguiment de les sessions fa pocs dies a l’ACN. Pel que fa als fills, va explicar que veuen el seu pare cada quinze dies i que també tenien algun moment de flaquesa: ‘L’entorn fa de coixí i els ajuda moltíssim. Però hi ha moments que en parlen i que parlen dels dolents i de Madrid. I també es fa dur’, va explicar. Susanna Barreda, parella de Jordi Sànchez. Cap dels familiars amb qui ha parlat VilaWeb no s’estarà a Madrid tots els mesos que duri el judici. Susanna Barreda, parella de Jordi Sànchez, creu que hi anirà el primer dia i quan el seu marit declari: ‘També vull combinar els dies que em toquin de vis-a-vis amb algun dia de judici, però amb la feina també es fa complicat. Anirem amunt i avall.’ Meritxell Lluís hi anirà al començament, quan declari Rull i a l’al·legat final. ‘Després de tot això que hem vist i la injustícia en què hem viscut, no saps com pot acabar. Ho vivim amb aquest neguit. Per una banda, és una oportunitat per als consellers i els Jordis d’explicar-se. Tenim fermesa, però també el neguit que no deixa de ser un judici farsa’, explica. Leiva rebla: ‘Afrontem el judici amb una tranquil·litat d’esperit enorme. Sabem que no han comès cap crim, sabem que representen la voluntat de milers de catalans i el que vam fer l’1-O. Defensaran drets indiscutibles com el de reunió i manifestació.’ Meritxell Lluís, parella de Josep Rull. Montse Bassa també hi anirà quan declari la seva germana i, sobretot, diu, els primers dies: ‘És important que se’ns vegi per fer costat als presos i que fem de mirall cap a Europa. Per això hi hem de ser, els familiars.’ Però de cap manera no vol ser-hi cada dia: ‘Seria inaguantable. Em fa molta mandra escoltar les declaracions de certa gent.’ Dos familiars de cada pres podran assistir de públic a cada sessió del judici, però encara no saben on els col·locaran. Bernat Pegueroles diu que hi serà els dos primers dies i també quan Forcadell parli, per a donar-li suport. ‘És clar, si veig que puc estar a prop seu i puc donar-li coratge, ja veuré què faig. Decidiré sobre la marxa.’ Diana Riba, parella de Raül Romeva. Un trasllat ‘esfereïdor’ Les condicions del trasllat a les presons espanyoles, divendres passat, en petits habitacles separats dins el vehicle de la Guàrdia Civil, han estat molt criticades. ‘És bastant esfereïdor. Per a qualsevol trasllat, de qualsevol persona, són unes condicions molt indignes. Per les imatges que en vam veure, ens podem fer una idea que és molt asfixiant. Set o vuit hores de trajecte… El trasllat va ser horrible’, denuncia Meritxell Lluís, esposa de Josep Rull. En el cas de les dones, Carme Forcadell i Dolors Bassa, va ser la primera vegada que entraven en aquest vehicle, perquè el trasllat de Madrid a Barcelona l’havien fet amb furgoneta: ‘La Dolors em va explicar el trasllat, i és la cosa més inhumana i més dura que m’hauria pogut imaginar mai. Va ser una experiència horrible. Me’n va explicar detalls esgarrifosos’, diu Bassa. Bernat Pegueroles, parella de Carme Forcadell. Això sí, si hi ha un avantatge del trasllat són les condicions de la presó d’Alcalá Meco, millor que les catalanes: ‘Dins la desgràcia, tenim la tranquil·litat que està en un mòdul de respecte. La Dolors ho ha passat molt malament a les presons catalanes perquè no estan preparades per a acollir dones. És un problema estar a Madrid, però és un alliberament que torni a estar en un mòdul de respecte.’ Riba també assenyala que als presos polítics no els van donar menjar durant les set hores del trasllat. Van fer una parada per als conductors del vehicle de la Guàrdia Civil, però els presoners no van poder sortir. A més, explica que quan van arribar a la presó no hi havia el mòdul d’ingressos preparat i que divendres a la tarda no hi havia prou funcionaris. ‘Va ser un moment dur perquè els van requisar d’objectes personals fins a fotografies, i fins i tot la revista El Jueves en el cas d’en Raül. Ahir al final van tornar-la-hi’, comenta. Fred extrem a les presons ‘A Soto del Real hi ha una direcció adversa. Quan hi eren els Jordis van posar-nos molts problemes. Per qualsevol cosa fan un enrenou, com amb els ordinadors. No hi han pogut accedir aquests dies i això vulnera el dret de defensa. Els ho havia autoritzat el Suprem i eren els mateixos que als Lledoners, em sembla escandalós’, denuncia Susanna Barreda, parella de Jordi Sànchez. També explica que hi ha un ‘contrast brutal’ entre la temperatura de la zona de visites i els mòduls dels presoners. Una situació que tant Sànchez com Cuixart ja van patir l’any passat. Pol Leiva recorda que les males condicions les han de suportar tots els presoners i es pregunta sobre la utilitat de la presó: ‘Les condicions de Soto del Real són les que són. La calefacció no funciona per a ningú, no tan sols per als presos polítics catalans, i les normes són les que són per a tothom. Ens hauríem de preguntar si la presó en si és una eina útil en una societat moderna’. Laura Turull, filla de Jordi Turull. Blanca Bragulat, muller de Jordi Turull, i Laura Turull, filla de Jordi Turull, han denunciat les condicions amb què es troben els presos polítics a Soto del Real, i posen l’accent en el fred que passen a les cel·les espanyoles. Dues hores de calefacció cada dia en una presó que és als peus de la serra de Guadarrama. ‘El meu pare em va explicar que es posen bosses d’aigua calenta a dins del llit, com es feia abans. I ens ha demanat que quan hi anem li portem mitjons i samarretes polars perquè ho passa molt malament’, explica Turull. 2 hores de calefacció cada 24 hores La pena de presó et priva de llibertat, qualsevol altre càstig que tingui el pres atempta contra el dret a la integritat personal, un dret reconegut a la Constitució i en els Tractats Internacionals. — Blanca Bragulat #Freetothom (@BlancaBragulat) February 5, 2019 Inaudit !!! https://t.co/jMQujwTmNR — Meritxell Lluís (@mlluisvall) February 5, 2019 A més, els primers dies no han pogut disposar dels ordinadors que contenen tota la documentació del judici que necessiten per a preparar la defensa. Als Lledoners, al Mas d’Enric i al Puig de les Basses sí que tenien els ordinadors, autoritzats pel Suprem espanyol. Després de quatre dies de gestions, denúncia pública i insistència, ara la direcció de Soto del Real finalment ha resolt aquest problema. En canvi, la d’Alcalá-Meco no va posar cap trava a Carme Forcadell i Dolors Bassa. Riba explicava, després de veure’ls novament en una presó espanyola, que els presos estan a punt per a afrontar el judici. ‘Hi ha uns mil presoners a Soto a set graus’, denuncia a VilaWeb. Sortim de Soto, hem vist @raulromeva i la resta de presos polítics. A través del vidre ens han trasmés que estan ferms i preparats per afrontar el judici. Us envien força per seguir reivindicant els nostres drets. pic.twitter.com/ASra1gR5ny — Diana Riba i Giner (@DianaRibaGiner) February 3, 2019

Summary: Entre la por i l’esperança escèptica: així viuen els familiars els dies previs al judici


El president del parlament, Roger Torrent, ha convocat dijous el ple específic en què la cambra votarà si designa senador al primer secretari del PSC, Miquel Iceta. En un comunicat, el parlament ha informat que el ple començarà a les 09.15, i que a les 8.30 s’haurà reunit la comissió de l’Estatut dels Diputats per a dictaminar que Iceta ‘compleix les condicions d’elegibilitat establertes per la legislació actual perquè el ple el pugui designar senador’. Perquè presideixi el senat, primer el parlament ha de designar-lo senador en substitució de l’ex-president de la Generalitat José Montilla, que va renunciar al seu càrrec a la cambra el dimecres. Però, perquè aquesta votació arribi al ple, abans la comissió de l’Estatut dels Diputats ha de valorar la candidatura d’Iceta com a possible senador per designació autonòmica. Iceta aconseguirà ser senador per designació autonòmica si suma més vots a favor que en contra, en una votació que tradicionalment és electrònica i secreta, per la qual cosa no es pot saber què vota cada diputat específicament. No obstant això, de moment no té garantits els suports necessaris perquè diversos grups ja han expressat la seva negativa a donar-li els seus vots perquè sigui triat. ERC i la CUP refusen donar-li els seus vots; Carles Puigdemont (JxCat) ha dit que el seu grup no està ‘en condicions’ de votar a favor seu; Cs i PP no concreten què faran però no garanteixen el seu aval, i només el PSC i els comuns han anunciat el seu suport, per la qual cosa, de moment, hi ha 25 vots a favor d’Iceta, de 130. En aquests moments l’escenari és imprevisible: n’hi hauria prou amb què JxCat, ERC i la CUP acordessin votar en bloc que ‘no’, perquè sumessin 65 vots suficients per a blocar la designació. Davant aquesta situació, ahir Iceta va demanar el suport dels grups perquè considera que seria un ‘greu error deixar passar l’oportunitat de fer un català president del senat’. Iceta va dir que tradicionalment la votació per a triar a senadors per designació autonòmica és sol un tràmit al parlament perquè els grups sempre han donat suport que els candidats de les altres formacions. Considera que és l”última regla de cortesia parlamentària no escrita’ que queda en la cambra i que espera que es respecti també aquesta vegada. ‘Espero que ningú faci saltar aquest pont de confiança que fins ara ha resistit tot tipus d’embats’, va dir en roda de premsa.

Summary: Torrent convoca dijous el ple del parlament que votarà si Iceta serà senador


Jordi Graupera (1981), doctor en filosofia per la Universitat New School de Nova York, impulsor de Primàries, periodista, acaba de publicar el llibre La supèrbia (Fragmenta). Fa poc l’editorial va publicar La lúxuria (Anna Punsoda), La gola (Adrià Pujol), L’avarícia (Oriol Ponsatí-Murlà) i L’enveja (Marina Porras). Graupera, en la brevetat de setanta-vuit pàgines, reflexiona sobre un dels pecats capitals en primera persona (‘La gent sempre m’ha vist superb’), però alhora parla de manera lúcida sobre el país que, segons ell, castra el personatges forts i considera superbs caràcters que en uns altres països no ho serien. VilaWeb va parlar ahir amb Graupera a Barcelona, i la conversa es va centrar en el llibre, sense poder evitar de parlar de Primàries, que aquest cap de setmana fa una convenció. Graupera diu que, ara per ara, no vol tornar a ser candidat. —Dieu al llibre: ‘Com més fràgil és una comunitat, més necessitat té de censurar els caràcters forts.’ —Els caràcters forts davant situacions adverses, i les probabilitats en contra, decideixen de tirar endavant. I això és perillós en una comunitat fràgil, perquè un error és molt més costós que en una de forta. I per tant cal controlar els caràcters forts perquè no indueixin a errors fatals. A les comunitats fràgils que pengen d’un fil, el cost de tallar el fil és molt alt, i hi ha una necessitat de mantenir els caràcters forts a ratlla. —Aquesta idea recorre tot el llibre. A la costa est dels Estats Units ningú no frena els caràcters forts. A Catalunya, sí. —Quan em van proposar aquest llibre, que no el vaig triar jo, sinó que és un encàrrec, era evident que no podia fer-lo sense parlar de mi. Tothom que em coneix té una imatge de mi de persona superba, creguda, fanfarrona, milhomes, prepotent; i aleshores he d’explicar aquesta experiència. Però aquest no és un pecat que tu et veus a tu mateix, sinó que veus a través de la mirada dels altres. Per tant, no només has d’explicar quina és l’experiència íntima d’algú considerat superb, sinó també què vol dir culturalment que en un lloc es comprengui la supèrbia d’una determinada manera. Havia d’explicar les dues bandes. Què vol dir ser superb, i què vol dir que una societat consideri determinats trets de supèrbia. —Resum del llibre seria: sóc superb, i què ? —No. El resum d’aquest llibre seria la supèrbia és una cosa que m’ha preocupat en el curs de la vida. I he procurat treballar-la, sobretot la part de definició de supèrbia que implica que la gent se senti menyspreada. No m’agrada que la gent se senti menyspreada per mi. I per tant, sóc superb i ho treballo. Per arribar als vuitanta anys i ser insuportable del tot . Però sí, forma part del meu treball moral. És el que m’ha tocat. —’A Catalunya ens hem de reprimir per prosperar.’ Frase del llibre. —Crec que és un tret polític, cultural, intel·lectual i periodístic. Només prosperes si envies el senyal que en el moment crític no seràs un problema. No és tant que et diguin has de fer això, has de fer allò, sinó que has d’emetre els senyals que quan et passi una corrupció per davant, quan et demanin que aquest article no el publiquis, quan et diguin no et presentis a les eleccions, sabràs fer un pas enrere i acceptar l’status quo. —Una altra frase: ‘A Catalunya tenim una moral que fa impossible segons quins líders.’ Això la gent ho llegirà en clau de Primàries. Aquest ens ve a dir que no és que hagi fallat ell, és que ha fallat el país. —En aquest llibre he intentat de dir la màxima veritat de què sóc capaç, i tots quan escrivim caminem cap a l’intent de ser genuïns, i això que dius ho he dit sabent que algú reaccionarà així: diu que el líder hauria de ser ell. Però al final he decidit d’escriure-ho independentment de què pensi la gent. Dit això, no dic que jo sigui la persona que ha de fer això, sinó que penso que en general ens convindria que els líders que tenim es deixessin anar més, o que la gent que es veu capada per aquest sistema cultural de repressió dels caràcters forts tingués vies per a entrar-hi. I això sí que és Primàries. Un intent de generar un mecanisme que faci prosperar en una llista electoral gent segons la capacitat de posar al centre de la conversa unes determinades idees, i no per la seva capacitat de ser lleial als lideratges i cúpules que pretenen que emetis el senyal que en el moment crític sabràs fer un pas enrere. —Al llibre dividiu la gent entre histèrics (pendents de l’opinió dels altres) i obsessius (sense estar-ne pendents). Vós on sou? —Jo pensava que era histèric, que tenia més tendència a estar pendent de què pensen els altres, que no pas de mi mateix. Escrivint aquest llibre m’he adonat que és al revés. És un llibre obsessiu, d’algú que dóna voltes a les coses, com són i com deixen de ser. —La societat a Catalunya castra els personatges forts. I la família? La vostra, per exemple. —Diria que no. Vaig néixer en una família de tres generacions. La dels meus avis era reprimida literalment. Tant per la moral com per la postguerra. Sempre dic que hi ha dues dretes catalanes. Una de gastadora, de restaurant i roba cara: Nacho Sanhauja. I una d’extremadament austera, i continguda, de ‘jo parlaré de vostè al meu avi’, de no malgastar absolutament mai. Eren els avis. La segona generació, pares i oncles, una mica més alliberada que la dels avis, però que, justament perquè es fa adulta en el moment final del franquisme i principi de la democràcia, incorpora valors de repressió. De contenció. I finalment la nostra, nascuda en democràcia, que viu aquest xoc. Però per mi no és important l’educació rebuda a la família, sinó la del món. —Per exemple? —Per exemple, quan vas a classe, què es valora en un examen o no. Quan vas a la universitat, quan comences a escriure, quan entres en un despatx d’advocats o entres de cambrer. En aquest país ha costat molt que el treballador precari vagi contra el cap, que li paga una part del sou en negre. En part per lluita de classes, però en part per la cultura d’aversió al conflicte, al xoc frontal. I això ens contamina a tots. Un exemple. Quan arribo als Estats Units, d’estudiant, veig que l’alumne que s’endú la beca, i preferit del professor, és el que demostra que el professor va equivocat. Mentre que la meva experiència anterior era que l’alumne que se’n surt és el més alineat amb les tesis del professor. O que si li demostra que va equivocat, ho fa en privat. El meu mal no vol soroll. En part per una qüestió darwiniana, si tu vols, que els supervivents no són els valents. Un altre exemple. —Vejam. —Vaig fer el doctorat amb un amic de Podem de Madrid. Em truca i m’explica un cas clar d’injustícia en un examen oral, molt important, per part del professor. I em diu, què faig? I jo vaig dir-li, literalment: sigues part de la solució i no del problema. No hi ha cosa més convergent. Ofereix-li de repetir l’examen, que noti que no tens cap problema amb el contingut que has de defensar. I es va fer un silenci. I em va dir: però tu ets boig? El que he de fer és anar allà i armar l’escàndol més gran que sigui capaç. Va fer-ho, i evidentment tenia raó ell. En la forma i en el fons. Per mi això va ser una lliçó. Vaig veure que estava culturalment girat. El que hem de fer és defensar allò nostre fins a les últimes conseqüències. —Voleu dir que el procés no trenca una mica, però, aquest fil del mal no vol soroll, que segons dieu defineix tant el nostre país? —És una bona pregunta. I una mica, sí. En la base, i en l’origen, sí que hi ha un procés de desvetllament. I ha canviat algunes de les nostres actituds i de la nostra vida. Però al final la direcció política ha aconseguit que d’això només en sobrevisqui el folklore. El clatellot, l’actitud fatxenda, una crítica a Espanya sense por. Fa molts anys vaig fer una columna a La Vanguardia, que tu vas comentar. Sobre Nietzche i la fase del no. Important saber dir que no. Encara més saber dir que sí. Hem après a dir que no, i plantar-nos, però encara no hem après a dir que sí. Però això crec que ens calen lideratges que siguin superbs. Què vull dir, amb això? No vull dir viciosos, i pecaminosos, ni creguts, sinó que siguin gent prou vanitosa per a entendre que has d’anar a buscar la gent i escoltar que diu, però prou orgullosa per a llançar aquesta energia cap a un lloc incert i ignot. I te’n poso un exemple clàssic. En un camp de concentració, davant un filat electrificat, un líder pot dir: tranquils, el filat no és electrificat. Salteu. Però un líder de veritat posarà la mà damunt el filat i dirà: ho veieu, no és electrificat. Som-hi. I després hi ha els líders del procés que van dir: segur que voleu saltar el filat? Pensem-nos-ho. —Dieu que a Catalunya a la guerra de 1936-1939 van morir els valents, i nosaltres som fills dels covards i derrotats. —No tots. Però es pot dir amb bastant seguretat que els exiliats i els morts eren el valent de cada casa. D’una manera genèrica. —Els vostres avis, per exemple, són els covards? —Els meus avis eren tots dos republicans. L’avi Graupera, per convicció. Home que va morir abans que Franco i abans que s’obrís l’ampolla de xampany a la nevera. A la guerra es va salvar perquè la meva àvia va fer una cosa molt valenta. Cosa que no et diré, perquè abans ho vull comprovar del tot, de tan bèstia com és. I l’avi Garcia Milà és com un Joan Sales. No podia guanyar la guerra, guanyés qui guanyés. Catòlic votant d’Acció Catalana. I que no va anar al front perquè tenia set diòptries a cada ull. I passada la guerra es va adaptar. Per això, quan a Primàries vam fer la campanya electoral, vaig tenir una conversa amb Diana Coromines i Calders. I li vaig dir: ‘Tu ets filla de l’exili. La gent que va preferir la misèria a abaixar el cap. I jo sóc fill d’una gent que va prosperar en el franquisme. Gent que va preferir prosperar a apujar el cap. Si tu i jo ens posem d’acord, això és imparable.’ —Doncs us vau posar d’acord. I no vau ser imparables. —Home. No dic que ho hagis de fer a la primera, això. —Això vol dir que us tornareu a presentar de candidat per Primàries? —Sóc molt poc polític en el sentit de dir: mai no em presentaré. No saps on et portarà la vida. La veritat és que no ho he decidit. Però no vull el titular de ‘Graupera no descarta’. Perquè no ho descarto, però tampoc no ho planifico. —Aquest dissabte hi ha congrés de Primàries. Què votareu, doncs? —Votaré que Primàries ha de presentar-se a les eleccions autonòmiques. Però jo no m’hi presentaré. Ho tinc dit des del 26 de maig. —I potser d’aquí a deu anys, sí ? —O potser a les municipals vinents. No ho sé. La meva diagnosi no ha canviat: el problema que tenim no és tan sols la democràcia espanyola. És la democràcia catalana. I els dèficits democràtics que tenim dins. I que fins que no conquerim Barcelona de veritat, no ens en sortirem. Continuo treballant en aquests dos camps. I perdona, però faig la falca, i per mi és important: des de les municipals fins ara, què hem fet? Treballar perquè Primàries es consolidés, estructura i documents i cedir tots els càrrecs executius perquè existís una gent que no depengui de mi. Ara sóc associat de base de Primàries. I així estic. —Per acabar: autors que us hagin inspirat per fer el llibre? —Jaume Balmes, on ja es veu aquest fil roig que surt al meu llibre, que la cultura del país reprimeix els caràcters forts. Lectures filosòfiques dels últims anys: Aristòtil, Hobbes, Plató. I tota l’obra periodística amb la qual he anat treballant: Foster Wallace, Gay Talesse, Tom Wolfe, grans periodistes nord-americans que són molt hàbils descrivint caràcters. I que m’han servit molt.

Summary: Jordi Graupera: ‘Ens calen lideratges que siguin superbs’


La diversitat lingüística és un dels trets distintius d’Europa, on pràcticament no hi ha estats monolingües. Malgrat això, la gestió d’aquesta riquesa cultural presenta moltes i inquietants diferències d’un país a un altre: des d’estats que garanteixen els drets lingüístics a les comunitats en situació de minoria fins a governs que no reconeixen de cap manera la diversitat lingüística, ans la combaten. I, entre tots dos extrems, encara hi ha una àmplia gradació de polítiques i situacions. És en aquest context variable i inestable que centenars d’agents socials de tot Europa (des d’entitats fins a administracions, passant pel sector educatiu, empreses, mitjans de comunicació i el món cultural) treballen per fomentar el desenvolupament de les llengües minoritzades i ajudar les seves comunitats a poder viure en la llengua pròpia. Per ajudar al seu torn totes aquestes associacions i organitzacions, el 31 de març de 2015 es va començar a redactar un Protocol de Garantia dels Drets Lingüístics, que detalla tot un seguit de mesures essencials per a garantir els drets lingüístics de tot grup o comunitat i es concep com a futur text de referència en matèria de defensa de la igualtat entre idiomes i de promoció de llengües en perill. En el comitè organitzador i redactor, hi han participat el Centre Internacional Escarré per a les Minories Ètniques i les Nacions (CIEMEN), la Unrepresented Nations & Peoples Organization (UNPO), Linguapax International, el PEN International, l’European Language Equality Network (ELEN) i l’European Centre for Minority Issues (ECMI), a més del Consell d’Organismes Socials de l’Èuscar (Kontseilua) i la Fundació Sant Sebastià Capital Europea de la Cultura 2016. Justament en ocasió de la capitalitat cultural europea de Sant Sebastià, aquest nou instrument legal elaborat després de quasi dos anys de feina per les comunitats lingüístiques de tot Europa es presenta avui al matí oficialment al Kursaal, en l’acte central de la Cimera sobre la Diversitat Lingüística que es fa aquests dies a la ciutat basca. Un encontre internacional, val a dir, on també es reivindicarà la diversitat lingüística com a pilar de convivència i pau a Europa i es visualitzaran les comunitats lingüístiques com a subjectes actius. De la declaració de Barcelona al protocol de Sant Sebastià El protocol, redactat inicialment per set organitzacions internacionals i debatut i consensuat posteriorment amb desenes d’agents socials del continent, no partia de zero. De fet, no fa sinó desenvolupar els principis i l’esperit de la Declaració Universal dels Drets Lingüístics (DUDL), aprovada el 1996 a Barcelona per iniciativa del CIEMEN, amb l’objectiu de donar una empenta renovada dues dècades després a les reivindicacions de les llengües en situació de desavantatge de l’àmbit europeu. Vol esdevenir, de fet, un nou instrument per a aconseguir la igualtat en el terreny lingüístic, ajudar les llengües en perill a millorar la situació i, de retruc, afavorir la coexistència a Europa. El procés participatiu dut a terme per a elaborar el text, a més a més, ha servit per a reforçar la xarxa de comunitats que lluiten per la defensa dels drets lingüístics. I a partir d’ara oferirà un paradigma comú a tots els agents que actuen en aquest àmbit, perquè puguin avançar en la mateixa direcció. ‘Havíem d’elaborar un document amb propostes de mesures concretes per a garantir la igualtat de les llengües que es troben en situació de desigualtat, un document que fos una aportació a la pau i la convivència, i que tingués per protagonista les comunitats lingüístiques i els agents socials’, assegurava fa poques setmanes Tommaso Nodari, membre del comitè organitzador. Al final han estat cent vuitanta, les mesures consensuades, que tenen com a denominador en comú la necessitat de situar els drets lingüístics en el marc dels drets fonamentals. Així s’expressa en la introducció del protocol: ‘Si bé és cert que les llengües són eines de comunicació, la realitat lingüística no es pot circumscriure exclusivament a la dimensió comunicativa; en unes altres paraules, les llengües no es poden deslligar de les cultures. Quan es nega el vincle entre llengües i cultures, es menysté la dignitat dels seus parlants i ciutadans.’

Summary: Cent vuitanta mesures per a protegir els drets lingüístics a Europa


Jupol, el sindicat de recent creació sorgit a partir de la plataforma Jusapol, que demana una ‘equiparació salarial real’, és des d’avui el sindicat majoritari a la policia espanyola en aconseguir vuit dels catorze vocals en les seves primeres eleccions al consell del cos. La resta de vocals s’ha repartit entre SUP (2), SPP (2), CEP (1) i UFP (1). L’assignació provisional de vocals del Consell de la Policia Nacional ha atorgat a sis vocals a Jupol per l’escala bàsica, on el SUP aconsegueix els seus altres dos representants i CEP i UFP un cadascun. En l’escala de subinspecció Jupol ha obtingut un altre vocal i en l’executiva el seu vuitè representant. El SPP, sindicat amb àmplia representació entre comandaments, ha obtingut l’altre vocal de l’escala executiva i també l’únic en joc de l’escala superior. A aquestes eleccions, celebrades ahir sense incidents, estaven convocats 66.776 policies i han concorregut vuit sindicats policíacs, segons ha informat la policia espanyola. En el procés electoral anterior, el 2015, es van triar setze vocals, mentre que aquest any han estat catorze: un vocal d’escala superior, dues d’escala executiva, un per a l’escala de subinspecció i deu per a l’escala bàsica. Eleccions marcades per l’equiperació El recompte li atorga a Jupol uns 30.000 vots -25.000 només en l’Escala Bàsica, la més nombrosa -. La participació ha estat del 72,75%, uns vuit punts menys que en les eleccions sindicals de 2015 que va guanyar el SUP, que ha perdut la seva hegemonia en el consell de la policia, l’òrgan d’interlocució entre els sindicats i la Direcció General. Les eleccions celebrades ahir han estat marcades per la irrupció de Jupol (Justícia Policíaca), el sindicat creat des de la plataforma Jusapol, que va néixer en paral·lel a la negociació i signatura el març de 2018 de l’acord d’equiparació salarial entre la policia espanyola i la Guàrdia Civil pel que fa als Mossos d’Esquadra.  La plaça Catalunya rep els ultres amb crits d’ ‘u d’octubre, ni oblit ni perdó!’ La plataforma ha creat Jupol com a nova associació. En el primer aniversari del Primer d’Octubre, el sindicat va preparar un homenatge a Barcelona als agents de la policia espanyola i de la Guàrdia Civil que van participar a l”Operació Copèrnic’, on va haver-hi disturbis. En una trobada amb la premsa el divendres passat, els dirigents de Jupol van assegurar que aspiraven a ser el sindicat majoritari i obtenir entre sis i vuit vocals. A més, van avisar que ‘l’equiparació real és innegociable’. Tot i l’increment salarial de 561 euros al mes de mitjana, sostenen que els 807 milions entre 2018 i 2020 s’han d’elevar com a mínim fins a 1.500 milions. L’acord d’equiparació salarial està pendent del resultat d’un informe d’una consultora externa per reajustar les quantitats lloc a lloc tant a la policia com a la Guàrdia Civil. Organitzacions de tots dos cossos han acusat el Ministeri de l’Interior espanyol de falta de transparència en aquest punt de l’acord que va ser signat quan era ministre Juan Ignacio Zoido (PP). Resultats el 2015 En les últimes eleccions fetes el 2015, el SUP va aconseguir revalidar la seva hegemonia amb set dels setze vocals -dos més que ara – del consell de la policia espanyola. CEP va quedar segon, amb quatre vocals, i el SPP — ue compta amb nombrosos alts comandaments entre els seus aliats – va aconseguir dos representants. La novetat d’aquelles eleccions va ser Alternativa Sindical de la Policia (ASP), que va aconseguir per primera vegada representació al Consell amb un vocal en l’Escala Bàsica, on també va aconseguir representació la Unió Federal de la Policia (UFP) amb dos vocals. El 2015 es va registrar una alta participació en votar el 80,56% de la plantilla. El Consell de la Policia és l’òrgan d’interlocució entre els sindicats policials i la Direcció General de la Policia, és a dir, el fòrum en el qual es discuteixen les qüestions laborals que afecten els policies amb l’administració. En aquestes eleccions s’ha pogut exercir també el vot per correspondència per a aquells funcionaris que ho hagin sol·licitat i els agents han pogut accedir a qualsevol dels punts habilitats, fos o no el de la seva plantilla de destinació. El sindicat policíac afí a Ciutadans prepara un homenatge als agents desplaçats a Catalunya per l’1-O

Summary: Majoria absoluta de Jupol en la policia espanyola, el sindicat que reivindica la violència de l’1-O


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha demanat al president del Parlament Europeu, Antonio Tajani, que compleixi amb la voluntat dels catalans: ‘Vetlli pels nostres drets de ciutadans europeus i respecti la democràcia’. En un tuit, Torra ha agraït a Tajani el seu suport per l’incendi de la Ribera d’Ebre (Tarragona), i ha afegit: ‘Però li recordo que els catalans hem votat tres eurodiputats que vostè no permet accedir al seu càrrec’. Li ho agraeixo. Però li recordo que els catalans hem votat tres eurodiputats als quals vostè no els permet accedir al seu càrrec. Compleixi amb la voluntat del poble de Catalunya, vetlli pels nostres drets de ciutadans europeus i respecti la democràcia. https://t.co/rxPxQEXNBc — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) June 29, 2019 Tajani ha explicat, en un tuit en català, que està seguint el desenvolupament de l’incendi i ha enviat suport als agents i dotacions que treballen i la solidaritat i afecte del parlament europeu. Segueixo amb molta preocupació les notícies sobre l’incendi a Tarragona. Tot el meu suport als agents i dotacions que hi treballen per extingir-lo. Traslado la solidaridad y el afecto del @Europarl_ES con los tarraconenses, los catalanes y con todos los españoles. — Antonio Tajani (@EP_President) June 27, 2019

Summary: Torra a Tajani: ‘Vetlli pels nostres drets de ciutadans europeus i respecti la democràcia’


Ingredients: (per a quatre persones) Un pop d’uns dos quilos 1 ceba grossa 8 patates mitjanes oli d’oliva sal Maldon all i julivert pebre negre pebre vermell picant una culleradeta de vinagre de Mòdena Elaboració: Bullim el pop amb aigua abundant i una ceba. No hi posem sal. En una olla a pressió, el coem vint minuts. Si no, la cocció s’allarga uns tres quarts d’hora, fins que punxem el pop i veiem que ja és tendre. Traiem el pop de l’aigua i l’escorrem. En una barbacoa, que pot ser de llenya o elèctrica, posem les potes senceres, una per persona. Hi posem una mica d’oli d’oliva per sobre. Mentrestant, bullim unes patates senceres amb pell, de vint-i-cinc a trenta minuts. Les escorrem, les tallem per la meitat i les posem a la brasa uns minuts, per marcar-les. Muntem el plat: posem una pota de pop sencera per persona i dues patates obertes. Ho amanim amb oli d’oliva, sal Maldon, pebre negre i pebre vermell. A sobre de les patates, hi posem all i julivert. I per sobre de tot, si agrada, hi tirem unes gotes de vinagre de Mòdena.

Summary: Pop a la brasa


La coordinadora nacional del Bloc, Àgueda Micó, ha instat al partit de fer autocrítica perquè els resultats electorals ‘no són els que esperaven i no són gens satisfactoris’, encara que ha ressaltat que ‘han consolidat un espai electoral de 440.000 persones’. Micó ha explicat en declaracions als mitjans, després de participar en la reunió del Consell Nacional del Bloc celebrada aquest dissabte en el Complex Esportiu-Cultural de la Petxina de València, que la formació confiava a convèncer l’electorat que havia de votar a Compromís, perquè ‘representaria millor que ningú’ els seus interessos a Madrid, però ‘no ho han aconseguit’. Encara així, la representant del Bloc ha remarcat que és ‘el millor resultat que mai ha obtingut un partit valencià a Madrid’, en referència als més de 170.000 vots per les llistes de Compromís al congrés espanyol. Sobre la formació de govern, Micó ha indicat que l’únic pacte possible és un nou acord del Botànic entre la majoria d’esquerres. De la mateixa manera, ha subratllat que el PSPV no pot caure en la temptació de pactar amb Cs perquè ‘els números no arriben, gràcies al bon resultat de Compromís’. Ha assegurat que usaran la força dels seus diputats per a anar més enllà en les polítiques a favor de les persones i eixamplar drets socials i serveis públics per a millorar l’economia. Quant a les negociacions, ha destacat que és un moment molt inicial i el que volen és establir bé les bases programàtiques i el què. ‘A partir d’aquí, caldrà veure el com i el qui però no podem començar la casa per la teulada’, ha afegit.

Summary: La coordinadora nacional del Bloc demana autocrítica pels resultats de Compromís


Nicholas J.Cull (1964) és expert en diplomàcia pública, historiador i director del màster en Diplomàcia de la Universitat del Sud de Califòrnia. Cull s’ha especialitzat en diplomàcia en l’era digital, la importància del cinema i les sèries de televisió en aquesta disciplina i acaba de publicar Public Diplomacy – Foundations for Global Engagement in the Digital Age. (Polity, 2019). Cull va ser divendres passat a Barcelona, on va oferir la lliçó inaugural del primer acte públic del Diplocat restituït. VilaWeb ha entrevistat el senyor Cull per correu electrònic. —Heu seguit recentment el cas català? Què en penseu? —Durant molts anys, he subratllat a les meves classes que el Diplocat era un exemple de diplomàcia pública subestatal. Em va sorprendre saber que el govern central n’havia interromput l’activitat. A mi em semblava positiu per a Espanya que les seves regions i ciutats fossin presents a l’esfera internacional. Per analogia, Escòcia fa que es conegui internacionalment el Regne Unit, com el Quebec fa que es conegui el Canadà. També penso que l’estructura de Diplocat, que uneix actors de manera transversal, com ara sindicats, universitats i clubs de futbol, és exemplar. —Treballadors del Diplocat són perseguits pel sistema judicial espanyol. Les seves activitats es van prohibir durant un temps. Heu estat convidat al primer esdeveniment públic. Ho sabíeu? Què en penseu? —Sóc conscient que els sentiments sobre la independència són a flor de pell i, personalment, em va sorprendre que l’estat espanyol actués tan bruscament amb Catalunya i el Diplocat. Però sóc de fora, al final, i conec gent a totes dues bandes, gent que conec bé i respecto. Pel que fa a la meva àrea de coneixement –la diplomàcia pública– la sentència del Tribunal Constitucional espanyol no entenia bé la naturalesa de la diplomàcia pública i de la comunicació internacional. No entenc la diplomàcia com un monopoli de l’estat nació. És legítim que les regions, ciutats i la societat civil es comuniquin amb el món i altres actors internacionals. Fins i tot, comunicar-se i construir relacions és, de fet, un deure. —La Generalitat de Catalunya va declarar la independència el 27 d’octubre de 2017. Cap país va reconèixer la nova República. Per què? —No ho he investigat a fons, però es demana que els països respectin la sobirania d’altres països, de manera que les obligacions generals i específiques envers Espanya impedirien el reconeixement d’una regió independentista. Clarament, el món va acceptar l’opinió del govern espanyol que la independència de Catalunya era il·legal. Aquests darrers anys, les excepcions a aquesta regla –Kosovo, Sudan del Sud, etc.– han tingut una dimensió humanitària i impliquen guerra directa o les seves seqüeles, cosa que afortunadament no formaven part del cas català. —Què s’hauria pogut fer de manera diferent des del punt de vista de la diplomàcia catalana per aconseguir més bon resultat? —No tinc clar que sigui possible presentar la qüestió de la independència de Catalunya de manera que el públic internacional ho vegi de tal importància que hagi de trencar relacions amb Espanya i reconèixer Catalunya. La diplomàcia catalana (i la diplomàcia pública) pot continuar consolidant relacions internacionals, de manera que els valors i la distinció de la regió siguin apreciats i el seu benestar es consideri rellevant per al públic internacional. Crec que part de la seguretat d’un estat o regió és la seva reputació internacional, i el futur de Catalunya, dins d’Espanya o fora d’Espanya, es beneficiarà de la construcció d’aquesta mena de reputació. —Quin seria el vostre consell per a l’estat espanyol a l’hora d’abordar el cas català? —Per ser honest, no m’atreviria a aconsellar l’estat espanyol en una qüestió tan complexa, però la meva feina sempre fa èmfasi en el valor d’escoltar. I començaria per aquí. També parlo de la importància de la reputació i aconsello a qualsevol nació que estigui atenta a la seva reputació, especialment pel que fa a la gestió de dissidències. A l’exterior, la mà dura té un cost en termes d’atractiu. A la vegada, la diversitat és atractiva i és un actiu per a la reputació de qualsevol estat capaç de mantenir aquest equilibri necessàriament delicat amb les seves regions autònomes. —Quins són els canvis més importants que ha experimentat la diplomàcia en l’era digital? Què fa que el món digital sigui tan influent? —El món digital ha creat noves eines, però també nous problemes. M’ha sorprès la manera com la desinformació ha tornat a sorgir com un problema de debò. És com un virus vell que torna. I com passa amb els virus, s’explica per una determinada mutació interna. Amb el digital, el fenomen s’explica per l’aparició de les noves tecnologies, però també hi ha una explicació contextual. Un virus necessita una població afeblida per a prosperar realment (com la grip del final de la Primera Guerra Mundial, que va ser tan mortal). Doncs la desinformació també necessita un cos polític debilitat. Tots hem quedat afeblits per les desigualtats i la recessió econòmica a les nostres societats, i d’aquí plora la criatura, i d’aquí la força disruptiva. Per aconseguir tornar al camí hem d’abordar els problemes que la desinformació explota. Per altra banda, crec que en el món digital, un diplomàtic públic sempre ho farà millor si es demana ‘a qui pot apoderar’ en lloc de demanar-se ‘què puc dir’ al públic. —Quines són les principals diferències entre la vella diplomàcia i l’actual? —En els vells temps, fer partícip el públic estranger era un complement opcional. Avui és essencial i, de fet, és l’única manera d’encarar els problemes compartits del món. Els públics i els mitjans de comunicació han de formar part de la diplomàcia perquè operen en un espai internacional. Crec que la millor nova diplomàcia és la que no tan sols va a buscar nous públics, sinó que els connecta entre si i crea relacions i associacions que travessen fronteres. —Els vostres estudis inclouen el cinema com a eina per a la diplomàcia pública. En podeu donar exemples? Sèries de televisió? Hi ha sèries de televisió utilitzades com a eines de diplomàcia? —La cultura en conjunt és important per a construir reputacions internacionals. El cinema ha estat molt important en la construcció de la reputació –o soft power– de molts països, no únicament els Estats Units, sinó també l’Índia, Itàlia, França i molts més. Una de les grans històries d’èxit d’aquesta construcció de reputació avui dia és Turquia. Gràcies a les seves telenovel·les, tan seguides a l’exterior, l’admiració per Turquia creix. En el meu últim llibre explico la història d’un diplomàtic mexicà que va poder treballar amb un senyor de la guerra africà perquè era fanàtic de la telenovel·la mexicana. Jo diria que els films i la televisió són recursos per a la diplomàcia i la poden ajudar, cosa que no és exactament igual que ser-ne eines. Un oficial casac m’ha dit que, tot i que el film Borat es burlava del seu país, ha posat el Casaquistan al mapa mental del món. Conèixer una cosa, ni que sigui errònia, sobre el Casaquistan ja és un primer pas, i obre la porta a conèixer la realitat a fons. Per exemple, el Tatgiquistan i l’Usbequistan no ho tenen, això. —La diplomàcia pública és allò que abans en dèiem ‘relacions públiques’? Quina diferència hi ha? —Una diferència és el context. Les relacions públiques i la publicitat tenen un context comercial, mentre que la diplomàcia pública i la propaganda tenen un context polític. El terme ‘diplomàcia pública’ es va encunyar perquè els Estats Units a la dècada de 1960 poguessin distingir entre el treball d’informació nu i cru i la propaganda dins el bloc comunista. Una vegada inventat el terme, els diplomàtics van desenvolupar una pràctica diferent de la propaganda, en el sentit que és bidireccional, més oberta a escoltar l’altre i a transformar-se mútuament. Cap propagandista no vol transformar-se amb el contacte amb la seva audiència. És un carrer de sentit únic. És cert que a vegades també es teoritza sobre les relacions públiques posant èmfasi en la dinàmica bidireccional, però jo veig que hi manca dimensió moral, que ha de formar part de la diplomàcia pública. Els experts en relacions públiques no estan d’acord amb mi en aquest punt. En última instància, no es pot utilitzar la diplomàcia pública per convertir en bones pràctiques polítiques allò que de fet són males praxis polítiques. Si de cas la faràs servir per escoltar audiències estrangeres i evitar la mala política en primer lloc, o per entendre què cal deixar de fer. La diplomàcia hauria de ser molt més que les relacions públiques i la propaganda, però no sempre ho és.

Summary: Nicholas J. Cull: ‘No entenc la diplomàcia com un monopoli de l’estat nació’


BERLÍN, 26 (Reuters/EP) L’agència Amaq, vinculada a l’autodenominat Estat Islàmic, ha publicat en les últimes hores un vídeo en el qual apareix presumptament el sirià que va ferir quinze persones aquest diumenge després d’immolar-se a Ansbach, al sud d’Alemanya, cridant a més atemptats, informa el grup de seguiment gihadista SITE. Estat Islàmic va assegurar aquest diumenge, a través de l’esmentada agència, que l’autor de l’atac, que hi va morir, era un dels seus ‘soldats’ i que havia actuat ‘en resposta a les crides a atacar els països de la coalició’ contra el grup terrorista. El ministre de l’Interior bavarès, Joachim Herrmann, va revelar aquest dilluns que al mòbil del suïcida s’havia trobat un vídeo en el qual aquest jurava lleialtat a Estat Islàmic. L’home, identificat com a Mohammad Daeel, va fer accionar els explosius que portava al costat d’un festival de música a la població bavaresa. Segons SITE, en la gravació l’home afirma que durà a terme ‘una operació a la recerca del martiri’ a Ansbach i crida a més atacs. A més, sosté que la seva acció és en resposta a ‘crims comesos per la coalició en col·laboració amb Alemanya per bombardejar i matar homes, dones i nens’. En el vídeo, el suposat autor de l’atac apareix amb la cara coberta. Segons la directora de SITE, Rita Katz, la gravació és molt semblant al vídeo publicat per l’adolescent afganès que va ferir diverses persones en un tren a Würzburg el passat 18 de juliol i que també va reivindicar Estat Islàmic. Al desembre, el Parlament alemany va aprovar plans per unir-se a la campanya contra Estat Islàmic a Síria en una missió que inclou l’enviament d’avions de reconeixement, una fragata, avions de reproveïment i personal militar, si bé no s’ha sumat als bombardejos contra les posicions del grup terrorista.

Summary: Estat Islàmic publica un vídeo de l’autor de l’atac d’Ansbach en què crida a més atemptats


Meng Hongwei, l’ex-president de la Interpol, ha estat condemnat per un tribunal de la Xina a una pena de tretze anys i sis mesos de presó per delictes de corrupció, segons ha informat la cadena de televisió estatal CCTV. El Tribunal Popular Intermedi número 1 de Tientsin ha condemnat a Meng Hongwei, qui va ser el primer alt càrrec del govern xinès al capdavant de la Interpol, al pagament d’una indemnització de dos milions de iuans (uns 261.000 euros) per les irregularitats en què va incórrer. Segons informa el diari local ‘South China Morning Post’, Meng ha anunciat que no recorrerà la condemna. La sentència assenyala que entre 2005 i 2017, Meng va aprofitar el seu càrrec com a vice-ministre de Seguretat Pública i com a cap de la Policia Marítima per rebre suborns per un total de 14,46 milions de iuans (1,8 milions d’euros). El cas de Meng va cridar l’atenció de la premsa internacional i va provocar crítiques a les autoritats xineses perquè la seva dona va denunciar que havia desaparegut arran d’un viatge a la Xina i setmanes després les autoritats van informar que havia estat arrestat per suposada corrupció, sense haver informat prèviament a la Interpol de la investigació en marxa ni de l’arrest.

Summary: L’ex-president de la Interpol és condemnat a la Xina a més de tretze anys de presó


Trenta-un anys després del final del govern del seu pare, Justin Trudeau ha pres les regnes del Canadà en una cerimònia a Ottawa, carregada de símbols. El nou primer ministre va assumir el càrrec, oferint una llarga caminada oberta al públic en els terrenys de Rideau Hall, la residència dels representants de la Corona britànica. Als 43 anys, aquest antic professor ha convertit en primer ministre, el 23 de Canadà amb un estil que trenca amb el seu predecessor: aquesta era la primera vegada que el públic era convidat a Rideau Hall per assistir a la cerimònia de jurament. Després de prometre “lleialtat” a la reina Isabel II i els seus hereus,. Trudeau ha estat declarat primer ministre pel Governador General- Trudeau s’ha reservat per a ell les carteres de Joventut i Afers Intergovernamentals (que té al seu càrrec les sempre complicades relacions amb les províncies federals). En un gest destacat, Trudeau ha nomenat per primera vegada un aborigen com a ministre de justícia en la persona de l’ex fiscal Jody Wilson-Raybould. Aquest nomenament està carregada de significat, perquè el govern conservador sortint s’havia negat a crear una comissió d’investigació sobre les desaparicions i assassinats inexplicables d’unes 1.200 dones indígenes des de 1980.

Summary: Trudeau pren possessió del càrrec de primer ministre del Canadà


Hilari Raguer (1928) acaba de publicar un nou llibre d’història per a celebrar que ha fet noranta anys. Escrits dispersos d’història (2018) en recupera texts, conferències o pròlegs sobre els seus grans temes: la guerra del 1936-1939, l’església, Catalunya i el Concili Vaticà II. VilaWeb ha pujat fins al Monestir de Montserrat per visitar-lo i parlar d’aquest llibre, però també dels seus orígens, de la seva passió per la història tot i tenir la carrera de dret, del moment polític actual, de Josep Benet, de Paul Preston, i de la seva visió dels militars o dels projectes que té amb Oriol Junqueras. —Els vostres pares a què es dedicaven? —Mos pares eren de Ripoll. I així fins al temps del compte Guifré, en una casa de poble. A Ripoll, hi he passat la guerra, les vacances, els estius. Mon pare era empleat de l’empresa Foment d’Obres i Construccions, que aleshores tenia una delegació a Madrid, poc important, perquè el gran negoci han estat sempre les escombraries de Barcelona. Recordo les cotxeres que tenien. Amb tots aquells cavalls. Érem cinc germans. Jo sóc el segon, i ara només em queda una germana. —Enguany heu complert noranta anys. I per celebrar-ho, editeu nou llibre d’història. Hi recupereu textos sobre Catalunya, l’església, el Concili Vaticà II i la guerra del 1936-1939. Els vostres grans temes. —Jo dic molt que no sóc historiador. No sóc llicenciat. I menys doctor. De fet, no tinc cap màster, ara que van barats. Ara, he hagut de treballar el mètode històric i tinc la carrera de dret. El dia que van presentar el llibre, l’Institut d’Estudis Històrics de l’IEC en col·laboració amb la Diputació de Barcelona, vaig dir que no tinc el títol d’història i que potser per això m’he dedicat molts anys a circular per l’autopista de la història sense carnet de conduir, en direcció contrària, i convençut que jo vaig en la bona direcció. Que els altres són els qui van equivocats. I per això he tingut força topades frontals. Tot i això, el cotxe abonyegat continua avançant. —Xocades frontals, per exemple, sobre l’església i la guerra del 1936-1939. —L’eix, el centre, la base del meu treball sobre la guerra és que no va ser una croada. I això, ho dec molt a un mestre en història, advocat com jo, Josep Benet. Ell, per demostrar que la revolta de Franco no va ser per la religió, s’havia pres la molèstia de mirar tots els bans militars. Tots. Doncs no n’hi ha ni un que esmenti la religió. L’altre punt que m’ha valgut més anatema són els màrtirs. Sostinc que els anomenats ‘màrtirs’ no n’eren pas. No els van matar per odi a la fe. Això sí que et fa màrtir. Els van matar perquè eren membres significats d’una institució, l’església, de segles vinculada al poder, les autoritats, els rics, i els potents i que sobretot durant la República havia estat molt contrària al règim i als interessos dels treballadors i la gent senzilla. Per exemple, quan el 1933 guanyen les dretes, anul·len la reforma agrària. —Potser tot allò de cremar esglésies era una revolta contra els propietaris i els rics, i no contra la fe? Deutors contra creditors? —Aquest és un dels motius afegits. Aquí ens parlen de l’Espanya catòlica. Santa Teresa. Sant Ignasi. Cert. Però simultàniament hi ha una Espanya protestant, d’heretges. Hi ha hagut totes dues cares. I molta gent senzilla sent, amb raó, que l’església és un enemic polític. —Al llibre parleu de Churchill. Dieu que li vau copiar l’estructura del seu llibre de memòries per fer el vostre sobre la UDC. La importància, i bellesa, de l’estructura. —Hi hauria una manera de fer història que seria explicar-la purament de manera cronològica. Però aleshores perds perspectiva. I seria com una guia telefònica. És millor fer una cosa mixta. Com Churchill. Ell no divideix cronològicament, sinó per temes. La Batalla de Londres. La Guerra Submarina. La Guerra d’Àfrica. I cada tema, això si, per ordre cronològic. Per exemple, la República. Del 1931 al 1939. Però això es pot dividir en dues parts ben diferents: 1931-1936 i 1936-1939. A París ja ho ensenyen a la secundària: l’exposé. En una exposició cal procurar que hi hagi dues parts. I en les lletres, que n’hi hagi tres. La importància de l’estructura, sí. —Diuen que sou vós qui va ensenyar català a l’historiador britànic, i amic personal, Paul Preston. —Preston m’agrada molt, sí. Una anècdota molt definitòria d’ell: va anar a uns cursos a l’Escorial, als anys vuitanta. Acadèmics. Però també hi assitien fatxes de Madrid, que hi estiuegen. Sempre hi tenen problemes, amb aquests. Preston va fer una conferència defensant clarament la República. I un senyor diu: ‘sóc anglès com vostè, senyor Preston. I els historiadors anglesos han aportat en la història d’Espanya un punt d’imparcialitat. No veig que avui vostè hagi estat imparcial.’ I Preston li respon: ‘perdoni, jo no pretenc ser imparcial. Pretenc ser honest.’ —Molt gran. Màxima aplicable al periodisme. I com li ensenyeu català, a Preston? —Regalant-li el Digui Digui. I ell em va demanar que li corregís les faltes de català en els correus que ens enviàvem. Fins que un dia em va dir: ‘no cal que em corregeixis més, que em sembla que ja en sé. I a més a més em corregeixes el mateix corrector ortogràfic!’ —Al llibre parleu del militar Gabriel Cardona, del general Batet, i hi he notat una certa atracció pels militars. Pot ser? D’on neix? —De Joan Sales i de Raimon Galí. Ells dos van tornar de l’exili just després de l’entronització a Montserrat de l’any 1947. Sales i Galí feien els Quaderns de l’Exili, a Mèxic i pensaven, com tants altres exiliats, que, la pàtria, la portaven amb ells. I que aquí no n’havia quedat res. Però el 1947 veuen que Catalunya és encara a Catalunya, i hi tornen. I un grup de vuit o deu joves nacionalistes, demòcrates, antifranquistes ens reuníem a casa de Joan Raventós per a escoltar-los. Vam rebre unes conferències que ens van donar una visió nova de la història de Catalunya. Parlaven de la unitat dels Països Catalans, per exemple. Però també d’una actitud dels catalans davant els militars de què Sales, sobretot, es fotia. De fet, aquesta gent, deia, menyspreen els militars, sí. Però, quan els convé, els fan servir. Mira Cambó. Parla amb menyspreu del Macià militar. Però després finança el militar Franco. I en els tempos del Dato, li van demanar que entrés a govern d’unitat. La condició que va posar és que enviessin Martínez Anido de governador per aixafar els obrers. —És amb Raimon Galí i Joan Sales que vós enteneu una mica millor la mentalitat militar, doncs? —Amb Galí entenc la necessitat de fugir d’aquesta idea que és anticatalà tot allò que és militar. I per ‘militar’ entenc no sols l’exèrcit, sinó guàrdies municipals, agents rurals, bombers. Entenc un sentir de servei i de disciplina. Això ho necessitem. Necessitem Traperos. I em sap molt greu això que li passa a aquest home. Mira, t’explicaré una anècdota. A dret, d’estudiant, anàvem a veure judicis a l’Audiència. Devia ser el 1946. Va haver-hi un macroprocés contra l’Exèrcit Popular d’Alliberament. Al judici, la qüestió era si era una organització armada, amb molta més pena, o no. L’advocat deia que no. I el fiscal, que sí. I pregunta: ‘Coneixeu un exèrcit que no vagi armat?’ ‘Sí’, diu l’advocat. ‘Dos: la Creu Roja i la companyia de Jesús.’ Ha! Vull dir que hi ha organitzacions d’esperit militar que ho són de servei i de disciplina. I en necessitem, d’aquestes. I sense descartar un exèrcit del tot. Perquè, com a país independent, Catalunya ha de tenir un exèrcit. El Figueras de Costa Rica deia que havia eliminat l’exèrcit. Sí, però tenia una Guàrdia Nacional amb armes pesants. —Heu anat a veure els presos? —Ara faig tràmits per anar a veure Oriol Junqueras, amb qui vull fer un treball d’història. Ja el volíem fer abans de tot això. Història de l’Església catalana contemporània. A quatre mans. Serà l’excusa per a anar-lo veure. Jo el conec de fa molts anys. Del programa ‘En Guàrdia’. Jo l’admirava perquè sabia de tot. Jo, d’església i de la guerra del 1936-1939. Que no em treguin d’aquí. Però el Junqueras sap de tot. I amb una memòria tremenda. —Hi ha gent a qui el moment actual recorda el franquisme. I a vós? —A mi, em recorda el tardofranquisme. El protofranquisme, amb els afusellaments, no. Però hi ha un moment que Franco ha de maquillar el règim. I ha de fer antidisturbis. I aquí és on som: és un franquisme maquillat. —No us n’heu amagat mai, del vostre posicionament. El rebeu a casa, l’independentisme? —En part l’herència és familiar, sí. Però l’any 1941 teníem un llibre d’història d’Espanya. Dolent i espanyolista. Per sort a casa hi havia un llibret per a nens. Primeres lectures d’història de Catalunya. Ferran Soldevila. Això és la història de debò. I vaig anar a parar al capítol de l’Onze de Setembre. Encara recordo el gravat de Rafael de Casanova abraçat a la bandera de santa Eulàlia. La resistència contra Felip V té un to perfectament religiós. Com demostra el text antic dels segadors. —‘Varen treure el bon Jesús/ Tot cobert amb un vel negre/: Aquí és nostre capità, aquesta es nostre bandera‘ —Sí, Els Segadors antics parlen de profanacions, sacrilegis. En tot cas, el capítol de l’Onze de Setembre explica la repressió que va haver-hi després. I acaba amb la cançó popular en boca del guerriller Bac de Roda: ‘No em maten per ser traïdor,/ ni em maten per ser cap lladre. /Si no perquè he volgut dir, /visca per sempre la pàtria.’ Potser em ve d’aquí. No ho sé. —El vostre dia a dia com és? Quins llibres llegiu? —Llegeixo tres o quatre llibres alhora. Ara un de la col·lecció Cua de Palla. Un volum de Les vides paral·leles de Plutarc. Una història del Vaticà II. I algun més d’història. Jo em llevo a dos quarts de sis. A matines amb la comunitat. Temps de repòs i pregària. A dos de vuit pregària, més solemne a l’església. Esmorzar. I a l’ordinador miro portals, com et deia, VilaWeb i més. Sopem a quarts de vuits. —Hi voldríeu afegir res? —Em demanaves abans si m’esperava el procés polític actual. Jo sóc independentista d’ençà de l’any 1949. Però, per mi, la novetat són dues coses: ara perdem la por de dir que som independentistes. I aquí el referèndum d’Arenys de Munt és clau. Ho han dit i no els posen a la presó. Vam veure que es pot dir que el rei va nu. Abans no passava. I la segona: ho veiem factible. L’any 1949 era a fons perdut. No ho preveia com ara. No dic que sigui per demà. Però mira, al llibre Ser independentista no és cap pecat, em demanaven, quan tenia 85 anys, si creia que ho veuria. I sempre deia: ‘Sí. Primer per la força de l’independentisme. I segon, pels grans progressos de la medicina.’ També podeu llegir: ‘Carta d’Hilari Raguer a Oriol Junqueras: Algun dia els historiadors estudiaran l’explosió de llaços grocs que ara inunda el país’

Summary: Hilari Raguer: ‘Som en un franquisme maquillat’


La fiscalia espanyola ha demanat l’arxivament de la causa contra l’ex-president de la Generalitat Francisco Camps i la resta de polítics i empresaris per les obres en el circuit de la Fórmula 1 a València. El motiu principal de la petició de sobreseïment és la prescripció de les presumptes irregularitats en les contractacions, en cas d’haver-n’hi hagut. El ministeri públic considera que no hi ha indicis de la comissió dels delictes de malversació i prevaricació agreujada, únic tipus que permetria de continuar amb la investigació, per tenir un període de prescripció més ampli. A la causa consta un informe de la Intervenció de la Generalitat que deixa patent que la construcció del circuit no va comportar cap perjudici econòmic per a l’administració autonòmica. D’aquesta manera, la fiscalia s’oposa a l’opinió de la jutgessa instructora que ha processat Camps, qui va ser el seu vice-president, Vicente Rambla, l’ex-conseller d’Infrastructures, Mario Flores, i els càrrecs de l’Ens Gestor de la Xarxa de Transport i Ports de la Generalitat (GTP) i els empresaris implicats.

Summary: La fiscalia espanyola canvia de criteri i demana ara l’arxivament de la causa de la F1 contra Camps


Els diputats de la Unió del Poble Navarrès (UPN), de Coalició Canària (CC), del Partit Regionalista de Cantàbria (PRC) i de Terol Existeix han arribat a un acord per a registrar en el congrés espanyol el grup parlamentari Espanya Plural i així formar un grup desvinculat del grup mixt. El reglament estableix que tots els partits que tinguin quinze o més escons podran constituir un grup parlamentari. Però hi ha una segona via per a constituir un grup propi: superar els cinc diputats més el 5% dels vots en el conjunt de l’estat espanyol, com fa Ciutadans, o bé, el 15% en totes les circumscripcions on es presentin, com han fet el PNB, ERC i EH Bildu, el qual compta amb un grup parlamentari per primer cop. Les quatre formacions sumen sis escons – dos en el cas de la UPN – i en el cas dels regionalistes de Navarra, Cantàbria i Terol, també compleixen el segon requisit, que és superar el 15% dels vots. Tanmateix, en el cas dels canaris, només arriba al llindar en la demarcació de Santa Cruz de Tenerife, però no a les Palmas de Gran Canaria, fet que comporta que aquest darrer diputat de moment quedi fora del grup. En gran part, la viabilitat del grup dependrà de la interpretació que faci la mesa del congrés. Si finalment la mesa accepta la constitució del grup, molt possiblement s’unirà el diputat de Nova Canàries, que ha entrat per les Palmas de Gran Canaria, així com el diputat de Fòrum Astúries, que es va presentar amb el PP. D’aquesta manera, el grup mixt passaria d’estar format per vint-i-un diputats a catorze: els vuit de JxCat, els dos de la CUP, els dos diputats de Més País, el de Compromís i el del BNG.

Summary: Els regionalistes de Navarra, Canàries, Cantàbria i Terol decideixen de formar un únic grup al congrés espanyol


La consellera de Treball i Afers Socials, Dolors Bassa, ha sortit de la presó del Puig de les Basses en aplicació de l’article 100.2 i per tenir cura d’un familiar d’edat avançada. Aquest permís li permetrà de sortir del centre penitenciari tres dies la setmana, vuit hores cada dia. Ho va acordar la junta de tractament del centre la setmana passada, que també ha atorgat permís a Carme Forcadell, Joaquim Forn, Jordi Cuixart i Jordi Sànchez. 📸Avui la @dolorsbassac també pot sortir unes hores de la presó per exercir el 100.2 però hi haurà de tornar a dormir. ✊Un bri de llibertat en aquesta onada repressiva. Persistirem fins que sigueu lliures!🎗 #LlibertatPresesPolítiques #LlibertatPresosPolítics pic.twitter.com/SEznSQ7twr — Esquerra Republicana (@Esquerra_ERC) February 17, 2020

Summary: Dolors Bassa surt del Puig de les Basses


El Teatre Nacional de Catalunya (TNC) enceta la temporada amb la primera sarsuela en català: L’Aplec del Remei, de Josep Anselm Clavé. És dirigida per la polonesa Wanda Pitrowska i compta amb les veus de la soprano Maria Hinojosa, la mezzosoprano Marta Fiol, el tenor Antoni Comas i els barítons Miquel Cobos i Oriol Genís. La música va a càrrec de la Gran Orquestra Simfònica de l’Escola Superior de Música de Catalunya (ESMUC). L’espectacle no s’havia representat d’ençà del 1858, quan se’n van perdre les partitures. El manuscrit i els materials d’orquestra foren localitzats al fons històric de la Societat del Gran Teatre del Liceu durant el procés de digitalització i catalogació de l’arxiu. És un espectacle de creació que parteix de les partitures però que també inclou més materials textuals de Clavé. ‘És una versió concert amb elements de teatralitat molt particulars’, explica el director artístic del TNC, Xavier Albertí. L’Aplec del Remei es representarà fins al 2 d’octubre. Justament enguany el TNC fa vint anys i l’ESMUC, quinze.

Summary: El TNC obre la temporada amb la primera sarsuela en català


El president de l’Irac, Barham Salih, ha assegurat avui que el primer ministre, Adel Abdul Mahdi, s’ha ofert a dimitir si els diferents grups polítics acorden un substitut, en un intent per calmar els ànims després de l’última onada de protestes. Abdul Mahdi ha promès noves reformes i ha portat a terme una reforma parcial del seu gabinet com a gest cap als manifestants, però fins ara s’ha mostrat poc inclinat a convocar noves eleccions, tot i que així ho ha reclamat un dels seus principals valedors, l’influent clergue xiïta Muqtada al-Sadr. ‘El primer ministre ha acceptat a presentar la dimissió si els blocs acorden un substitut per complir el marc constitucional’, ha explicat Salih, en un discurs televisat en el qual ha avançat la possibilitat de celebrar comicis anticipats d’acord amb una nova llei electoral. Aquesta nova llei es presentaria al parlament la setmana vinent. Més de 250 persones s’han mort d’ençà que van començar a principis de mes les protestes ciutadanes, la majoria són manifestants que han perdut la vida a causa de la repressió de les forces de seguretat. Avui, almenys un manifestant s’ha mort i més de cinquanta han resultat ferits per una nova concentració massiva a Bagdad. ‘Volem un canvi total del govern, no volem que se cessin un o dos dirigents per reemplaçar-los per altres igual de corruptes’, ha criticat Hussein, un dels milers de ciutadans concentrats a la plaça Tahrir de la cabdal iraquiana. ‘Creuen que protestarem un o dos dies i ens n’anirem a casa. No, ens quedarem fins que el Govern caigui’, ha afegit. L’ONU s’ofereix a intervenir La representant de l’ONU al país àrab, Jeanine Hennis-Plasschaert, que ha visitat els manifestants, ha advertit que l’Irac està en una cruïlla en la qual ha de triar entre el diàleg o la inacció. ‘La violència només porta més violència’, ha afegit, amb un missatge en el qual ha tornat a condemnar els incidents violents de les últimes setmanes. ‘Al carrer, he vist dones, homes, joves i gent gran units sota la bandera iraquiana per amor al seu país. La democràcia els ha donat als iraquians el dret de ser escoltats i que els seus líders els tinguin en compte’, ha advertit Hennis-Plasschaert. L’ONU s’ha ofert com a mediadora per acostar les diferents parts.

Summary: El president iraquià assegura que el primer ministre ha acceptat dimitir si hi ha un substitut


La notícia del pacte CiU-PSC a Girona, tot i que la suma de CiU i ERC superava la majoria absoluta, ha sorprès una part de l’independentisme. Però el fet és que als municipis els pactes CiU-ERC no sovintegen pas a capitals i consells comarcals. A les eleccions municipals de l’any passat, CiU va ser la força que obtingué més regidors a tot Catalunya, 3.333, i ERC va esdevenir la segona quant a regidors, 2.384, amb una bona distància respecte del tercer partit, el PSC, amb 1.278. Aquest resultat de les forces sobiranistes va permetre que la suma de les dues formacions assolís la majoria absoluta a 35 consells comarcals dels 42 que hi ha (amb la creació recent del Moianès). Pactes als consells comarcals: CDC-PSC, el més habitual. Però el pacte CiU-ERC no és pas, ni de bon tros, el més habitual en la formació de majories als consells comarcals. Si exceptuem els 7 consells comarcals on la suma de CiU i ERC no té majoria per a governar i els 13 on una de les dues formacions té majoria absoluta –i, per tant, no ha de pactar–, ens resten 22 consells comarcals. D’aquests 22, només hi ha pacte CiU-ERC en 7, i encara 2 inclouen també el PSC. El pacte majoritari als consells comarcals és CiU-PSC, que trobem en 7 comarques; en canvi, CiU i ERC han arribat a un acord a 5 comarques, a les quals caldria afegir el Maresme –on governen ERC, CiU i PSC– i Osona –on hi ha un acord de CiU, ERC, PSC i independents. La resta de pactes són de CiU amb independents o bé d’ERC amb unes altres forces, 3 consells amb el PSC i 2 amb unes altres formacions, incloent el pacte amb independents i la CUP al Solsonès. Pactes a les diputacions: dues de quatre A les diputacions el resultat dels acords ha estat similar. CiU es va estimar més de pactar amb el PSC a Tarragona, perquè ERC es negava a investir al president Josep Poblet, encausat pel cas Innova. A la Diputació de Lleida, CiU hi governa bo i sola, tot i que va tancar un pacte de governabilitat amb el PSC que englobava també els consells comarcals del Segrià, la Segarra i la Noguera. ERC també va votar a favor la investidura de CiU en aquella diputació. I a les de Barcelona i Girona sí que hi governa un pacte de CiU i ERC. Pactes als municipis: esquivar l’acord En municipis de grandària mitjana i petita, tot sovint CiU i ERC són les dues grans alternatives a l’ajuntament i, per tant, se cerca el suport d’un tercer partit per obtenir-ne el control. En la major part de casos, el soci minoritari és el PSC. Tanmateix, sorprèn més que a les grans ciutats el principal soci de CiU sigui el PSC; en tenim el cas de Figueres, Vic, Vilafranca del Penedès i Girona. En algunes altres ciutats, com ara Terrassa –on CiU no governa però es proposava una alternativa al PSC–, els convergents van acabar donant suport als socialistes. També hi ha el cas de Mataró, on governen conjuntament. A les 43 capitals de comarca, la dinàmica és força similar. En 11, el batlle no és ni de CiU ni d’ERC, amb casos singulars com ara Berga, on ERC i CiU tenen majoria absoluta, però hi governa la CUP tota sola; o bé els pactes del PSC amb CiU a Terrassa o a Mataró; o fins i tot un pacte de govern al Vendrell amb PSC, CiU i ERC, amb la batllia per al PSC. En 14 capitals l’un o l’altre tenen majoria absoluta: 9 CiU i 5 ERC. I en 18 sí que trobem pactes en què ERC o CiU tenen la batllia de la ciutat. El pacte més repetit és el de CiU-PSC (Vilanova i la Geltrú, Vilafranca del Penedès, Olot, Vic, Girona, Figueres i Tàrrega), mentre que en 5 d’aquests 18 pactes municipals trobem la suma de CiU i ERC (Tremp, Reus, Tortosa, Valls i Manresa). Cal destacar alguns pactes com el de Balaguer, on ERC i el PSC es van posar d’acord per evitar que tingués la batllia CiU, la força més votada. Veiem una situació similar a Santa Coloma de Farners, on governa ERC tot i que CiU és la força més votada. En tots els pactes CiU-ERC de capitals catalanes, CiU és el soci majoritari, mentre que allà on mana ERC és per majoria absoluta o per un pacte d’esquerres. Per trobar indrets on CiU doni suport a un batlle d’ERC, cal anar a municipis que no són capitals de comarca, com ara Palamós. En conclusió, l’acord de Junts pel Sí i la percepció que CDC i ERC van tots a una no es trasllada pas automàticament a l’àmbit local. El PSC, que com més va més resta a segon terme en la política nacional i a les capitals, ha tingut la capacitat de fer de crossa a la majoria de consistoris. També cal tenir en compte que a molts consistoris encara es manté CiU, és a dir, el pacte de CDC i UDC, cosa que obliga CDC a acontentar UDC, que prefereix el PSC abans que ERC.

Summary: Junts pel Sí, però no a l’hora de pactar


És dijous al matí. Plou i no atura de ploure des de fa hores. A la Rambla de Catalunya, a Barcelona, ben a prop del lloc on desenes de milers de manifestants van aplegar-se per defensar el Departament d’Economia i protestar pel cop d’estat que va intentar fer el govern espanyol el 20 de setembre, deu dies abans del referèndum, ens rep Pere Portabella al seu despatx. Abans de començar l’entrevista, demana als seus col·laboradors que l’avisin si surt en Rajoy o algú del govern espanyol a parlar. A les deu del matí s’ha acabat el termini que havien donat a Puigdemont per a rendir-se. El president havia enviat una carta en què insistia en el diàleg. A les onze ens tancàvem a parlar una bona estona. No sabíem on seríem en acabar. Autor: Albert Salamé. La volatilitat de la política actual no deu ser gaire diferent de la que van viure fa quaranta anys el nostre entrevistat i la resta de polítics que van fer algun paper en la transició del franquisme. Pere Portabella va fer un paper central en l’Assemblea de Catalunya com a intel·lectual independent i després va fer de senador a les corts constituents espanyoles. Avui fa quaranta anys del retorn de Josep Tarradellas a Barcelona com a president de la Generalitat. Va ser una operació complicada, però va situar la recuperació de la Generalitat abans de l’aprovació de la constitució espanyola. I això avui, en el combat de legitimitats actual, té un pes específic. Portabella va ser l’encarregat d’organitzar la rebuda de Tarradellas des de l’aeroport fins al seu llit a la Casa dels Canonges. Li hem demanat que ens expliqués com s’ho va fer perquè tot anés com va anar i ens n’ha explicat molts detalls i anècdotes interessants. També li hem demanat que ens expliqués com veia la situació actual i ens ha dit quines eren les claus del combat polític de Catalunya cap a la independència. —Devia ser molt complicat de fer quadrar les coses perquè el retorn de Tarradellas fos un èxit. —Va ser una situació límit. Havíem de saltar d’una dictadura a una normalització democràtica en els paràmetres que exigia la Unió Europea. Aquell moment va ser molt complicat. Però tenia alguna semblança amb la situació actual. Quan hi ha un procés complex com el d’ara, poden passar dues coses: que s’acceleri per empitjorar o que s’acceleri per millorar. —I aleshores… —Aleshores es va accelerar per millorar. Veurem què passarà ara amb l’enrocament del govern d’Espanya, que es nega a establir qualsevol diàleg amb la Generalitat. El govern espanyol ja ha anunciat que posaria en marxa el mecanisme del 155 encara que la declaració no es va votar i es va suspedre per afavorir el diàleg. S’hauria pogut trobar una alternativa amb unes eleccions espanyoles i unes eleccions aquí. Ara ens trobem en una situació molt complexa. Fa quaranta anys ens vam trobar en una situació molt peculiar. —La dictadura encara era una realitat… —El dictador havia mort el 1975. I ens hem de situar en el 1976. Començava un procés de canvi amb la participació de tota una generació de càrrecs de l’administració franquista. Ells deien era molt difícil que el franquisme aguantés sense Franco. També hi havia una pressió forta dels grans capitals. Ara també fan un paper important, amb aquesta emigració d’empreses i entitats bancàries insensata. Marxar de Catalunya per una situació conjuntural pot tenir conseqüències dolentes per a tothom. També per a ells. —Aleshores hi devia haver un doble joc. Un relat públic i un altre de privat o discret? —En aquella situació, començava a haver-hi contactes entre l’administració del règim i persones dels partits o figures de la societat. Jo hi vaig intervenir perquè aleshores presidia l’Assemblea de Catalunya. En aquella jugada d’estat hi van tenir un paper central tres persones que no semblava que es poguessin posar d’acord. Un d’ells era Adolfo Suárez, que venia de l’administració franquista i que havia estat president del Movimiento. Una persona grisa, però sensible i intuïtiva. S’havia pres la decisió que calia fer el salt i sortir de la dictadura. I això va passar en pocs mesos. Ara ens espantem per l’acceleració dels fets, però aquell canvi es va decidir en pocs mesos. L’interlocutor fonamental perquè això funcionés va ser Santiago Carrillo. Autor: Albert Salamé. —Carrillo era la segona persona fonamental? —Sí. Suárez li va dir: ‘Hi ha dues coses: es pot fer el pas de llei a llei i, per això, he de fer una llei de reforma política que em permeti de presentar-me a les corts i que sigui acceptada de manera que es pugui fer un trànsit cap a la legalització dels partits i unes eleccions; i no és negociable que el cap d’estat no sigui Juan Carlos.’ Aquesta segona qüestió era una qüestió ‘sine qua non’. Totes les institucions grosses de l’estat eren en mans franquistes. El govern, l’exèrcit, l’església… tot estava controlat. I van deixar clar que Juan Carlos i la monarquia no eren negociables. Suárez va deixar clar a Carrillo que podria fer els canvis si tenia la garantia que després no es faria un referèndum per a triar entre la monarquia i la república. —I la tercera persona? —El tercer actor fonamental va ser Manuel Gutiérrez Mellado. Era una persona estupenda. El vaig arribar a conèixer força. I va fer un paper important en tot aquell mullader davant dels capitans generals de l’exèrcit. —Tothom havia de fer equilibris difícils perquè no saltés tot enlaire? —Molts equilibris. Quan ja s’havien legalitzat els partits –excepte ERC, que va quedar exclosa del procés–, Carrillo va fer un gest decisiu en un míting del Partit Comunista. S’hi havia col·locat una bandera republicana i la va fer retirar. Aquesta actitud de Carrillo va ser determinant perquè Suárez pogués avançar entre els seus. Després van venir els pactes de la Moncloa. I Suárez i Carrillo van tornar a fer un paper decisiu. Felipe González tenia el suport de les socialdemocràcies europees, que tenien interès a impedir la presència d’un partit comunista fort com el PCI italià. Carrillo, per una altra banda, es va comprometre amb Suárez a no obrir el debat sobre la república durant uns quants anys. —El vostre paper venia de la funció que havíeu fet a l’Assemblea de Catalunya? —L’Assemblea va deixar de tenir sentit en el moment que es van començar a fer eleccions. Però penseu que en pocs mesos vaig passar de presidir (moderar, en dèiem aleshores) l’Assemblea a acompanyar el president de la Generalitat en el seu retorn. En menys d’un any, es va desmuntar a mitges l’entramat del franquisme. Dic a mitges perquè l’herència del franquisme, per mitjà de Fraga, Martin Villa, Abril Martorell i més, encara la sofrim. —La mort de Franco havia propiciat una crisi d’estat? La gent volia recuperar el poder? —Sí. Ara també vivim una crisi d’estat. És una crisi que no tan sols afecta Catalunya. L’independentisme ha accelerat un procés d’acumulació en les manifestacions, i hi van federalistes, confederalistes i ciutadans emprenyats. Les grans mobilitzacions d’aquests últims anys han deixat de ser corporatives i s’han convertit en una ‘performance’. Hi van des dels avis fins als adolescents. La motivació de sortir al carrer és el desig d’un canvi radical en què l’ètica i la moral regeixin l’administració per mitjà d’un sistema democràtic que miri pel benestar i la millora de la comunitat. S’ha produït una transformació, i ara el subjecte polític més important és la gent. Som la gent. En aquell moment de transició del franquisme, la gent també va ser molt important. Hi va haver com un consens general de no tornar enrere: ‘Foteu el que vulgueu, però no podem continuar com fins ara.’ —Expliqueu com va anar l’operació Tarradellas. —Jo era senador en aquelles primeres eleccions i membre de la comissió constitucional del senat. No he militat mai a cap partit. El PSUC va ser una referència, per a mi, com per a molts intel·lectuals. Em vaig trobar allà discutint sobre la constitució. Va ser emocionant. En aquest context, el setembre es va reunir l’assemblea de parlamentaris. En la reunió es va decidir que calia organitzar la rebuda de Tarradellas perquè la negociació ja estava molt madura. Hi havia un home a Saint-Martin-le-Beau que havia estat escollit president de la Generalitat a l’exili. Aquí molta gent no en sabia res. Autor: Albert Salamé. —No hi havia hagut gaire contacte entre la gent de l’Assemblea i el president a l’exili? —No. Però era una persona interessant. Estava ben considerat per en Sentís, l’Ortínez i tota aquella gent. Però la figura de Tarradellas no s’havia comentat mai en els debats i les reunions de l’Assemblea de Catalunya. Va aparèixer ben bé al final. Suárez va agafar aquesta peça amb molta habilitat i va començar a negociar-hi. Això va causar una divisió dins l’assemblea de parlamentaris. Pujol es pensava que la figura central seria ell. En Gutiérrez Díaz tenia pensada la figura de Josep Benet o Andreu Abelló, com a possibles caps visibles de la recuperació de la Generalitat. I va aparèixer la figura de Tarradellas. Els d’ERC, que van venir en l’última època de l’Assemblea de Catalunya, tenien problemes personals amb el president a l’exili. Qui va propiciar que els parlamentaris catalans acceptessin que Tarradellas entrés per la porta gran va ser Raventós, els socialistes. Juntament amb els seus amics: Rahola, Planes… —Per què interessava a Suárez tenir aquest nou interlocutor? —Suárez estava encantat amb la idea de Tarradellas. Penseu que les eleccions del 77 les havien guanyat molt clarament les esquerres, a Catalunya. Va fer un viatge d’anada i tornada per a conèixer el president. Tarradellas havia somiat el seu retorn a la Generalitat durant tota la vida. Allò que el va aguantar a l’exili va ser l’esperança de tornar com a president algun dia. Tarradellas tenia la idea del poder molt clara. Segons ell, el poder el tenia el rei i, després, el govern d’Espanya. Tot lligava. Nosaltres érem poca cosa per a ell. La reunió amb Suárez és prou coneguda. I és cert allò que en va transcendir: Tarradellas va dir que havia anat molt bé, però havia anat molt malament. I va anar malament perquè Suárez es va trobar una persona que tenia molt clar que tornava amb una funció concreta i no per fer de ‘florero’. —I per què us va tocar fer d’organitzador del retorn? —A mi em van dir que com que els partits no s’entenien entre ells, m’havia d’ocupar jo d’organitzar el retorn de Tarradellas. En Trias Fargas em va dir que, si havia aconseguit moderar durant set anys una assemblea de cent eixelebrats, era la persona més indicada per a organitzar allò. Vaig acceptar la proposta. Però necessitava una infraestructura. A la diputació hi havia en Ballesteros, que era una persona encantadora, que va quedar molt al marge. I em va cedir uns despatxos que hi ha entrant al Saló Sant Jordi, a l’esquerra, i unes secretàries. Al costat hi tenia una altra persona encantadora que després es va afegir a l’Entesa, en Socías i Humbert, el batlle. —Havíeu d’inventar una rebuda popular per al president a l’exili? —Sí. I vaig començar a pensar com seria l’arribada de Tarradellas. Ell era un desconegut per a la gent. Ningú no confiava que allò sortís bé. Els partits feien allò de dir que sí però no hi acabaven de posar la cara. Com a moderador de l’Assemblea, jo tenia molta xarxa territorial feta per tot el país. Vaig activar persones de tot el país perquè mobilitzessin gent per a rebre el president als carrers. M’havien encarregat que fos una entrada important i que causés impacte. Al cap d’una setmana de fer feina, vaig trucar els partits. I els vaig dir que tenia tanta gent que podia omplir diverses vegades la plaça de Sant Jaume. Entre els castellers, els sardanistes, i més entitats… Els vaig dir que no badessin perquè quedarien al marge d’un moment històric. De sobte, vaig tenir tothom activat. I es va fer sense demanar carnets de partit a ningú. Com fan ara l’ANC i Òmnium. —Què vau tenir en compte per dissenyar els actes del retorn? —Jo tenia clar que Tarradellas havia d’entrar d’una manera diferent. Especial. La manera clàssica –i encara més en una dictadura– eren els cotxes negres, passant de pressa pels llocs, serveis de seguretat pertot arreu, franctiradors… Jo volia que entrés d’una manera diferent. Vaig dissenyar la situació com una seqüència cinematogràfica. Com una sola peça. Com un moviment de càmera que comença aquí i acaba allà sense aixecar el llapis del paper. Com si fos un sol pla. Des que baixa de l’avió fins que es posa al llit a la Casa dels Canonges. Autor: Albert Salamé. —L’experiència com a cineasta us va anar molt bé, per a això… —Vaig il·luminar la plaça de Sant Jaume com si fos un decorat artificial. Tota la il·luminació, a les portes, als balcons, tenien una mateixa intenció… Era com un plató d’una gran pel·lícula. Vaig fer posar una llum blanca, que és neutra però intensa, al balcó de la Generalitat. L’espectador que era a la plaça no se n’adonava, però la seva mirada es dirigia cap allà. Des del balcó s’havia de poder veure la cara de tothom, fins a l’últim racó de la plaça. Per fer això, vaig cridar els sindicats de la clandestinitat. Els vaig demanar que m’ajudessin a muntar aquesta plaça de Sant Jaume com si fos un plató. Tot allò tenia un cost econòmic. Però en Socías i Humbert em va dir que no em preocupés per les despeses del muntatge. —El protocol també era molt important. —Quan Tarradellas arribés amb l’avió i s’obrís la porta, jo seria allà baix. Seguint el protocol, perquè el president era molt protocol·lari, jo pujaria l’escala i li diria: ‘Molt honorable president de la Generalitat, el poble de Catalunya, els catalans i les catalanes us esperen i us donen la benvinguda. Quan vulgueu.’ Després vaig tornar cap avall per deixar-lo baixar sol. A peu de pista va saludar els representants polítics i dels moviments socials. I ja ens esperaven un cotxe per a ell i l’Antonieta, un cotxe camuflat on havia d’anar jo amb un ‘walkie talkie’ gros connectat amb en Sánchez-Terán, qui aleshores era governador civil, i tots els cotxes on anaven els diputats i polítics. La comitiva havia de sortir de l’aeroport, passar per les fonts de Montjuïc i anar cap a Sant Jaume passant per la Gran Via i la Via Laietana. Això ho havia de fer amb un cotxe descapotat. Un cop a la plaça, envoltats per la gent, els Mossos d’Esquadra li van presentar armes i honors, i d’allà va anar al balcó. —I la seguretat estava controlada? —Tot això ho vaig explicar en una reunió que va organitzar Sánchez-Terán al govern civil amb tots els comandaments de les forces policíaques. Van quedar escandalitzats. Em miraven amb superioritat, perquè ells eren els que sabien de què anaven la seguretat i el poder. ‘És una insensatesa’, em van dir. ‘Nosaltres tenim previst de fer un trajecte amb cotxe tancat negre i fer-lo dins el palau sense baixar de l’automòbil.’ Ells volien fer una cosa ràpida que no els portés problemes. I en acabar, anar-se’n cap a casa i donar-hi un perfil baix. —Us hi vau oposar? —Els vaig dir que entenia la seva preocupació, però que allò que garantiria la seguretat del president seria la gent. ‘Com més a prop estiguin del cotxe, millor’, els vaig dir. Van fer un silenci sepulcral. Vaig dir que aniria a veure el president i li ho proposaria. Un cap de la Guàrdia Civil em va dir: ‘Aleshores, vostè se’n fa responsable?’ Em mirava als ulls, ‘ja ho sap, que hi pot haver un atemptat?’ El cert és que ja havia rebut amenaces que deien que ni el president ni jo no arribaríem al palau. Però vaig dir que me’n feia responsable. I si jo me’n feia responsable, ells se’n rentaven les mans. —Què us va dir el president quan li vau explicar la proposta? —Vaig anar a veure el president a París amb tren. Em va rebre en una suite d’un hotel de la ‘Place Vendôme’. Com que sabia que li agradava el protocol, em vaig posar corbata. Quan em va veure, se’m va acostar: ‘Pere, és molt bonica aquesta corbata.’ I em va tocar la corbata en un gest així. Vaig entendre de seguida que aniríem bé. Em marcava com fan els avis als joves, com dient-me ‘t’has mudat’. Li vaig explicar la meva idea. Es va emocionar. Li vaig dir que hi havia un perill en aquell pla. Per a mi, seria una humiliació i un fracàs. Li vaig dir que hi havia la idea de Suárez que en Martin Villa o l’Abril Martorell vinguessin a Barcelona i pugessin al mateix cotxe que ell. Va quedar sorprès. Em va demanar un moment. Va anar a una altra cambra. I va tornar al cap d’uns minuts: ‘Ja està arreglat. Si passa això, no hi ha tornada.’ Autor: Albert Salamé. —El cotxe també era important en el vostre pla… —Jo volia que fos un cotxe descapotat. Vaig trucar al Socias, perquè no sabia on trobar-lo. Sabia que hi havia un museu que en tenia, però vaig parlar amb ell. I em va dir que no em preocupés. Que ell me’l trobaria. Jo li vaig demanar un Lincoln descapotat com el del president Kennedy quan el van matar. El mateix model, seria l’ideal. El meu pare n’havia tingut un. Em va trucar poc després per dir-me que ja havia trobat un cotxe descapotat. Que teníem temps per a pintar-lo de color negre perquè era de color blauet. Li vaig dir que no. Que era perfecte d’aquell color. Li donaria un to de festa. ‘Com si vingués la Marilyn Monroe’, li vaig dir. Calia que fos diferent. Si ho fèiem amb el protocol, el ritual, els colors i el vestuari de la dictadura, donaria la imatge d’un nou dictador. Això era elemental. No podia ser el substitut. S’havia de notar un canvi. —No es podia escapar cap detall. Què més vau imaginar? —Socias em va fer un altre favor. Un més. Li vaig demanar si podia comptar amb els motoristes de la Guàrdia Urbana per obrir camí a la comitiva. Em va dir que no. Que eren millor els cavalls. ‘Van molt bé perquè mantenen la gent més apartada…’, em va dir. Aleshores em vaig adonar que l’uniforme de gala de la cavalleria de la Guàrdia Urbana era molt semblant al francès. I es diu que el Tarradellas era una persona tan imbuïda del seu paper històric de tants anys a l’exili que el seu model era De Gaulle. No era ben bé així. Però sí que podia funcionar això dels cavalls. Va funcionar molt bé. Jo anava al cotxe amb ell, i quan va veure els cavalls, no va dir res, però va quedar molt satisfet. —I tot va anar com havíeu planificat? —Va arribar el dia. I ell va arribar amb l’avió. A l’avió no se li va colar ningú. Però hauria pogut passar. Va arribar acompanyat d’alguns dirigents polítics. Però allò que jo li havia comentat a París ho tenia al cap. Li havia quedat gravat. Entre l’avió i la pujada al cotxe, jo vaig anar al seu costat, una mica per darrere. Quan vam arribar al cotxe, li van obrir la porta i jo me n’havia d’anar al cotxe de darrere per poder estar en contacte amb aquell ‘walkie talkie’ amb el govern civil per qüestions de seguretat. El president em va agafar pel braç i em va dir: ‘Portabella, vós amb mi.’ Devia pensar que era la millor garantia que ningú no s’enfilés al cotxe amb ell. Em vaig trobar assegut entre l’Antonieta, que ja havia començat a plorar i no va parar fins a la Casa dels Canonges, i ell. Vaig demanar a un policia que avisés al governador civil que no seria al cotxe connectat. Autor: Albert Salamé. —El president us va dir res? Estava satisfet? —Quan vam sortir de l’aeroport i vam entrar a la carretera, la policia va fer un cordó. Hi havia els agents mirant enfora, d’esquena al cotxe, i de tant en tant, un oficial que mirava cap al cotxe. Doncs en aquell moment, el president em va agafar la mà. Estava molt emocionat. Molt. Quan vam passar per davant el primer oficial i es va quadrar fent la salutació amb la mà al front, el president em va estrènyer la mà i va fer un gest com d’afirmació. Em deia: ‘Anem bé.’ Tot allò era molt més que ell no s’havia imaginat mai. Hi havia pensat molt i se l’havia imaginada moltes vegades, la seva tornada. Però allò ho superava tot. A banda i banda dels carrers de Barcelona hi havia gent que l’havia anat a rebre. Tot era ple. Jo havia fet posar unes banderes catalanes al tram final del trajecte. Vistes en perspectiva, semblava un envelat. Això i els cavalls feien que fos una entrada triomfal. Havia de ser solemne i ho era. —I va arribar el moment del ‘ja sóc aquí’… —Un cop dins del palau, vam anar a la sala del president. Vam pujar amb l’ascensor. Ens vam trobar sols. Hi havia el bany just davant. Hi va entrar i va deixar la porta oberta. Es va rentar les mans. Es van rentar la cara… Es va arreglar una mica el nus de la corbata. Va sortir. Em va agafar les mans: ‘Pere, quan vulguis’, amb una estrebada forta. ‘Endavant, president.’ Va sortir al balcó. I tot era ple de gom a gom. A mi no m’havia explicat què diria. Ni el ‘ja sóc aquí’ ni res. Jo l’havia d’acompanyar. Vam sortir tres vegades al balcó. —Tres vegades? —La primera va ser la del ‘ja sóc aquí’. Jo hi era per primera vegada, però ell ja hi havia estat molts anys enrere. Hi havia molta gent a la plaça i no marxava ningú. Li vaig dir que havia de tornar a sortir. I així encara una tercera vegada. Abans de sortir al balcó l’últim cop, em va demanar què havia de dir. ‘Bona nit’, li vaig dir. Em va demanar si havia de cridar un ‘visca Espanya’. Li vaig dir que no. Que cridés ‘visca els pobles d’Espanya’. Era el crit de l’Assemblea. Si hagués dit ‘visca Espanya’, l’hauria vessada. No m’havia consultat res fins aleshores. —Amb el retorn de Tarradellas tenim un exemple de com la realitat supera la legalitat i obliga a actualitzar-la. N’éreu conscients, aleshores? —Quan Tarradellas va tornar, ja havíem fet els debats de la constitució i calia presentar-la i votar-la. Però ell va tornar com a president de la Generalitat, sense sou i amb l’estructura de la diputació. I la constitució encara no era vigent. Ara vivim coses que tenen algun paral·lelisme amb aquell moment. Ja ho he dit abans, que la força la tenia la gent. Com ara. Però també hi ha un xoc entre la realitat i la legalitat vigent. Aquí s’ha aprovat una declaració d’independència, que no s’ha votat al parlament, però que ha quedat suspesa automàticament pel president Puigdemont mateix. I així i tot, el govern espanyol ja anuncia l’aplicació del 155 de manera molt descarada i contundent. —És una reacció molt contundent. Ho esperàveu? —És una reacció de poder envellit. Han perdut el sentit del caràcter democràtic de les institucions. Segueixen el model d’Aznar, que va declarar la guerra a l’Irac, passant-s’ho tot pel folre. Tarradellas va tenir una cosa molt clara: ell no va deixar de ser mai president de la Generalitat, des de Mèxic, quan el van escollir, fins que va entrar al palau aquell dia, ara fa quaranta anys. Autor: Albert Salamé. —Per tant, considereu que el govern espanyol actual té menys valentia política que l’últim govern franquista? —De llarg. El govern de Rajoy té menys cintura política que l’últim govern del règim franquista. Aleshores hi havia una generació de gent dins del règim que havia entès que sense Franco el franquisme no tenia cap continuïtat possible. Volien entrar a la Unió Europea. I calia acceptar les reformes polítiques. I van ser capaços de fer-les en pocs mesos. Es van fer moltes coses que fins aquell moment semblaven impossibles. Hi havia soroll de sabres. ETA atemptava. Totes les institucions de poder eren en mans del franquisme. I van ser capaços de legalitzar el Partit Comunista i els altres, de pactar el retorn del president de la Generalitat… Els últims franquistes van ser més valents i intel·ligents que Rajoy i el seu govern avui. Aquí Puigdemont els ofereix un període de dos mesos per començar un diàleg sense condicions, i ells li responen posant en marxa el 155. —Com a expert en l’anàlisi de l’estètica, com valoreu l’independentisme en aquest aspecte? —L’estètica sempre és un reflex de l’ètica. Tu ets qui ets en la mesura que l’altre et mira i fa una interpretació. La interpretació arriba per molts angles: pot ser emocional, perceptiva, racional, etc. L’estètica n’és el resultat. No és una cosa independent i fabricada. Per proposar un projecte nou, has de fer-ho amb formes noves. I perquè sigui creïble, ha de transmetre una visió ètica, moral i, en aquest cas, política. L’independentisme ha presentat una forma nova i n’és la punta de llança. És una manera nova de fer política que està més a prop de la pràctica política assembleària. Reconeix que el subjecte polític més important és la gent. L’estètica és el resultat d’una ètica, una moral i un projecte polític i social que té la gent al centre. Aquesta és la nova estètica. La gent al carrer. La participació, sempre. —El màxim exponent del xoc estètic, ètic i moral es va produir el primer d’octubre amb els fets del referèndum? —Absolutament. Va ser un espectacle memorable. Es va aconseguir fer una cosa que el poder espanyol havia afirmat de manera determinant i rotunda que no es faria mai. Va ser fantàstic que es votés. Es va fer en unes condicions pèssimes. Amb l’amenaça constant. Que tinguin el cinisme de dir que no va ser legal perquè no era a les lleis… El referèndum va tenir encara més legitimitat precisament perquè les seves lleis són injustes. Ara cal que la gent no afluixi. I que els partits nostres siguin sensibles. En aquest sentit sap greu la deriva dels socialistes. Pedro Sánchez volia encaminar-ho cap a una reforma constitucional que fes possible un model federal. Jo el conec una mica. I n’hem parlat. Però la realitat ha estat una altra. La pressió del poder deu haver estat més gran. —I ara què creieu que passarà? —És que exigeixen canviar la llei des de la mateixa llei. I tothom sap que això és impossible. Una llei que vulgui reformar la llei no ho farà mai des de dins la llei. La nova legalitat es legitima per la gent, que la fa necessària perquè considera que l’anterior és injusta. És així de senzill. Ells fan un joc de paraules sobre la llei que cerca la confusió. I el dia primer d’octubre es va posar en joc tot això. I ara també. Com a cineasta, polític, artista i activista, sempre he estat obert als imprevists i a l’atzar. Tinc moltes experiències que conviden a l’obertura als imprevists. L’atzar és important en la vida i també en la política. Forma part de la història de la humanitat. Això sí, tinguem molt clar que la força la té la gent. La gent mobilitzada té un poder de collons. Autor: Albert Salamé.

Summary: Pere Portabella: ‘Els últims franquistes van ser més valents i intel·ligents que Rajoy i el seu govern’