L’acudit dibuixat d’ahir de Forges al diari El País va aixecar molta polseguera perquè hi banalitzava la repressió contra l’1-O. S’hi veu un home que carrega una estelada. La flacciditat del pal fa que la bandera li acabi buidant un ull. La imatge és una referència clara a Roger Español, el noi que va perdre la visió d’un ull per l’impacte d’una pilota de goma disparada per la policia espanyola. Ací podeu veure el dibuix: pic.twitter.com/vQ3XUI1fDD — Forges (@forges) November 27, 2017 Forges va rebre una pluja de crítiques. David Fernàndez, ex-diputat de la CUP, va ser un dels més durs: va acusar el dibuixant de manca de decència i sensibilitat. ‘Banalitzar el dolor. Riure’s del sofriment. Vantar-se de la impunitat. Roïndat’, va reblar. A la estelada, le falta una barra. A Roger, la visión de un ojo. Y a ti, decencia y sensibilidad para con la víctima de una bala de goma por disparo policial. Banalizar el dolor. Reirse del sufrimiento. Jactarse de la impunidad. Ruindad. — David Fernàndez #1-O (@HiginiaRoig) November 27, 2017

Summary: La resposta de David Fernàndez a Forges per haver banalitzat la repressió contra l’1-O


El Departament de Salut ha comunicat que Igualada pateix un brot de Covid-19, ‘diferent dels que s’han viscut fins ara’. Per aquest motiu s’han decretat mesures excepcionals com el tancament de les escoles, instituts i campus universitaris d’Igualada, així com quatre poblacions més: Jorba, Vilanova del Camí, Santa Margarida de Montbui i Òdena. El secretari de Salut Pública, Joan Guix, ha explicat que el brot s’ha estès des de l’Hospital d’Igualada, on ha infectat vint persones, vuit de les quals professionals sanitaris. Una persona que era a l’UCI ha mort a causa del Covid-19 i hi ha dues víctimes mortals més que estan en estudi i, per ara, no es poden vincular a aquest brot. Guix també ha assegurat que el Departament té controlada ‘de moment’ la cadena de contacte dels pacients afectats i que inclou dues-centes cinquanta persones, totes elles en aïllament.

Summary: El coronavirus colpeja Igualada


La direcció de CaixaBank ha comunicat als sindicats que preveu reduir la seva plantilla a tot l’estat espanyol en un total de 2.157 persones, fet que suposa un 7,3% de la plantilla del banc (vora 32.000 persones), segons han informat a l’agència Efe fonts sindicals i de l’entitat. La direcció del banc ha donat a conèixer l’afectació de la retallada de plantilla durant una reunió que s’està celebrant a Madrid. En el darrer informe de resultats, el setembre del 2017, CaixaBank va comunicar que en els primers nou mesos de l’any havia guanyat 1.768 milions d’euros, és a dir, un 18,8% més que el mateix període que l’any anterior. Els sindicats ja esperaven l’anunci d’aquest ERO, perquè a final de novembre CaixaBank va presentar el pla estratègic fins al 2021 i va anunciar que els tres anys vinents preveia de reduir 821 oficines urbanes, un 18% de la xarxa actual. El conseller delegat del banc, Gonzalo Gortázar, ja va dir llavors que la retallada de personal es faria negociadament amb els sindicats. Segons Caixabank, l’objectiu d’aquest procés és avançar en la transformació de la xarxa d’oficines urbanes, mantenir la d’oficines en l’àmbit rural i potenciar els serveis digitals. CaixaBank, que tenia el 2014 un total de 5.358 oficines, tant urbanes com rurals, preveu d’acabar el 2019 amb 4.461 sucursals i arribar al 2021 amb 3.640. ‘Hi haurà un excedent de plantilla i mirarem de negociar amb els sindicats la millor manera de fer-hi front’, va dir al novembre el conseller delegat del banc. Tanmateix, els sindicats diuen que no acceptaran sortides forçoses al banc. En total CaixaBank vol acomiadar 453 treballadors establerts als Països Catalans, especialment a València, on preveu reduir la plantilla en 142 persones. A la vegada, tancaran 355 oficines, principalment a Barcelona, on en deixaran de funcionar 192. El BOE publica una multa de 3,6 milions a CaixaBank per infracció molt greu

Summary: CaixaBank vol acomiadar 2.157 treballadors tot i tenir uns beneficis extraordinaris


Suïssa serà l’escenari el cinc i el sis de desembre d’una trobada entre els representants del Polisàrio i el Marroc, a instàncies de l’ONU. Fa sis anys que el Marroc i el representants de la República Àrab Sahrauí Democràtica no seuen a la mateixa taula i en aquesta ocasió ho faran acompanyats d’Algèria i Mauritània, seguint la invitació feta per l’ex-president alemany Horst Kohler. Kohler ha visitat recentment la zona, enviat per les Nacions Unides, que, en paral·lel han decidit prorrogar la presència de Minurso, la força d’interposició que controla l’alto-el-foc acordat l’any 1991. El Sàhara Occidental (en àrab الصحراء الغربية, aṣ-Ṣaḥrā’ al-Ḡarbiyya; en amazic Taneẓroft Tutrimt), és un territori del nord-oest d’Àfrica que es correspon amb la part occidental del desert del Sàhara, amb façana atlàntica; limita al nord amb el Marroc, al nord-est amb Algèria, a l’est i al sud amb Mauritània i a l’oest amb l’oceà Atlàntic. Es tracta d’un territori referenciat al llistat de les Nacions Unides de territoris no-autònoms. Es troba ocupat i administrat en la seva pràctica totalitat pel Regne del Marroc. Una porció del territori del Sàhara Occidental, la seva franja oriental, de sud a nord, és controlada per efectius de la República Àrab Sahrauí Democràtica. Segons l’ONU, l’Estat espanyol, de Iure, és considerat encara com la potència colonitzadora malgrat que renuncià a aquest estatus formalment, i a llurs drets i obligacions. La RASD és membre de ple dret de l’Organització per la Unitat Africana. Ha estat reconeguda com a estat per 66 països, la majoria africans o latinoamericans. Altres estats no reconeixen al Sàhara Occidental però sí al Polisario com a representant del poble saharaui.

Summary: El Polisàrio i el Marroc tornen a la taula de negociació, després de sis anys


Entrevista amb Francesc Argemí, Franki, l’endemà d’haver obtingut el tercer grau penitenciari amb règim obert. En Franki, que va ingressar a la presó fa 45 dies, compleix una pena de dos anys i set mesos per ultratge a la bandera espanyola.

Summary: Franki: ‘No em vull sentir un cap de turc, però m’han utilitzat’


Maig del 68. Parc de la Ciutadella de Barcelona. Unes 9.000 persones es reuneixen durant vuit hores a escoltar música en català, en el festival organitzat pel Grup de Folk. 27 de maig de 2018. Parc de la Ciutadella de Barcelona. Unes 40.000 persones s’apleguen per commemorar aquell concert multitudinari sota el títol ‘Veureu com dansa el pomer‘, un concert, organitzat pel Centre Artesà Tradicionàrius. Jordi Batiste, durant la presentació, amb el grafisme del Grup de Folk al fons. Per commemorar el cinquantè aniversari del Grup de Folk, del qual van formar part músics com Maria del Mar Bonet, Ovidi Montllor, Pau Riba i Jaume Sisa, la revista Enderrock i el Departament de Cultura de la Generalitat han preparat una exposició sonora que es podrà veure a l’Arts Santa Mònica del 29 de gener al 24 de març. Es titularà ‘Si mireu el vent d’on ve’ i ha estat dissenyada per Jordi Batiste, ex-membre del Grup de Folk i artista gràfic; de fet, Batiste també fou responsable del grafisme del grup. Dotze cançons emblemàtiques formaran la mostra. Per exemple, ‘Les rondes de vi’, de Jaume Arnella; ‘Puff, el drac màgic’, de Peter, Paul & Mary; ‘Escolta-ho en el vent’ i ‘Els temps estan canviant’, de Bob Dylan; les tradicionals ‘Kumbaià’, ‘La vall del riu vermell’ i ‘Vella Xiruca’; i també la partisana ‘Bella Ciao’. A més, al final del recorregut hi haurà un espai habilitat per a cantar les cançons col·lectivament i recuperar l’essència d’aquella música, el llegat de la qual, com explica Batiste, ha perviscut, perquè ‘encara hi ha gent que va d’excursió i canta aquestes cançons’. A més, durant la presentació de l’exposició que es va fer ahir a l’Arts Santa Mònica, també es va presentar el curtmetratge documentari Veureu com dansa el pomer, sobre el concert de retrobament del maig passat. Damunt l’escenari del parc de la Ciutadella, cinquanta anys després, hi van passar artistes com ara Jaume Arnella, Pau Riba, Jordi Pujol, Montserrat Soler, Consol Casajoana, Gabriel Jaraba, Isidor Marí, Albert Batiste, Jordi Batiste, Josep M. Camarasa i el grup Falsterbo; a més del col·lectiu els Cinc Dits d’Una Mà, en record de Xesco Boix. Tots plegats van retre també un homenatge a Ovidi Montllor. Fotograma del documentari ‘Veureu com dansa el pomer’. Mig segle del Grup de Folk El 1968 el món bullia. A França, el Maig del 68 va significar una revolució de pensament, de llibertat sexual, de concepció del món. Als Estats Units, el moviment hippie també començava a prendre força. I als Països Catalans, l’onada folk que venia de més enllà de l’Atlàntic, amb noms com ara Bob Dylan o Peter, Paul & Mary, va esdevenir el referent del Grup de Folk. El col·lectiu va néixer amb la voluntat de distanciar-se de la Nova Cançó, d’influència sobretot francesa, per pouar en la tradició folk d’arreu. ‘Nosaltres érem una generació posterior: fèiem versions del folk americà i cançons tradicionals catalanes en un format modern’, explica Batiste. En van formar part artistes com ara els integrants de Falsterbo 3, Jaume Arnella, Pau i Jordi, els 3 Tambors, Xesco Boix, Maria del Mar Bonet, Ovidi Montllor, Jordi Roura, Consol i Ramon Casajoana, Pau Riba i Jaume Sisa. I l’empenta del grup va fer néixer petits conjunts de folk arreu del país. El punt culminant del Grup de Folk va ser el Festival Folk, el 23 de maig de 1968, el primer festival a l’aire lliure del país, que va aplegar unes nou mil persones. El Grup de Folk al Festival Folk a la Ciutadella, el 23 de maig de 1968 (fotografia de l’arxiu de Jordi Roura) Segons Batiste, el grup va tenir èxit perquè la gent més jove volia sentir música als concerts per després cantar-la amb la guitarra a casa seva. El Grup de Folk va ensenyar a la seva generació ‘que es podien cantar cançons tots alhora amb un foc de camp i amb contingut de lluita social’. L’aprenentatge del grup va ser tan intens que, malgrat que la trajectòria només va durar nou mesos, les seves cançons més emblemàtiques són ben conegudes i reconegudes mig segle després, entre els més menuts, entre els joves i entre els grans. Perquè han perviscut en l’imaginari col·lectiu.

Summary: ‘Si mireu el vent d’on ve, veureu com dansa el pomer’: els cinquanta anys del Grup de Folk


El Consell Ciutadà Estatal d’Podem ha decidit de convocar primàries abans de Nadal per a confeccionar la seva llista per a les pròximeseleccions generals i així estar preparats davant el possible avançament electoral. A més, el secretari general, Pablo Iglesias, ha confirmat la seva intenció de presentar-se. Així ho han acordat els màxims dirigents del partit morat, amb l’objectiu d’estar preparats davant el possible avançament electoral que preveuen cada vegada més aviat per la situació d”incertesa’ i la ruptura de la majoria de la moció de censura. En la seva intervenció inicial, el líder d’Podem, Pablo Iglesias, ja ha assenyalat com a opció més probable l’avançament electoral, davant de la ‘falta de voluntat’ del govern de cercar suports al pressupost, i que els independentistes catalans ja van anunciar que deixarien caure Sánchez si no negociava pels presos.

Summary: Podem convoca primàries davant un avançament electoral imminent


Malgrat l’ofensiva del govern espanyol i el bloc del 155 contra TV3, aquesta cadena continua sent la principal opció dels catalans a l’hora d’informar-se. Així ho demostra l’enquesta postelectoral del CIS, que recull que el 46,2% dels enquestats escull TV3 per a seguir la informació política i electoral. En segona posició se sitúa La Sexta, amb un percentatge clarament menor (18,5%). La resta de cadenes queden ben lluny, amb percentatges menors al 10%. Les emissores catalanes també són la principal opció a l’hora de seguir la informació política i electoral a través de la ràdio. RAC 1 se sitúa en primera posició amb el 32,6%, mentre que Catalunya Ràdio la segueix amb un 28,6%. Com en el cas de les televisions, la resta d’emissores també queden ben lluny, i la Cadena SER se sitúa en tercera posició amb un 11,1%. Pel que fa a la premsa digital, VilaWeb és el digital català preferit pels enquestats a l’hora de seguir la informació política i electoral: l’1,1% l’escull entre tota la premsa escrita i en línia de Catalunya i l’estat espanyol.

Summary: El CIS també reconeix que TV3 és la televisió preferida dels catalans a l’hora d’informar-se


Unes mil persones han assajat la Via Lliure de la Meridiana al carrer de Pi i Maragall del barri de Gràcia de Barcelona. També hi han assistit representants de Junts pel Sí, de la CUP i de l’ANC. ‘Som davant del desafiament més gran com a poble, la insubordinació democràtica més gran que haurà viscut l’estat espanyol des de la mort del dictador’, ha exclamat David Fernández (CUP) a la Plaça de Joanic del barri de Gràcia. La número dos de Junts pel Sí, Carme Forcadell, ha afirmat que l’estat espanyol no solament volia empobrir Catalunya, sinó que volia ‘humiliar-la’, fet pel qual era urgent la independència.

Summary: Un miler de persones assagen a Gràcia la Via Lliure de la Meridiana


Uns dos-cents membres dels CDR s’han concentrat durant gairebé tres hores a la plaça de Sant Jaume de Barcelona, on hi havia convocada la manifestació de la plataforma España Existe, vinculada a Vox. Han creuat insults i càntics amb els simpatitzants de Vox que s’hi esperaven i els han cridat ‘Fora feixistes’ i ‘Vosaltres, feixistes, sou els terroristes’. Sona Loquillo a la concentració de VOX de Plaça Sant Jaume.Equi de so a tope, banderes franquistes al vent, Axuntament, el bloc antifeixista a les institucions on i quan comença? De moment només el carrer està a l’alçada. pic.twitter.com/YDbeUPnYTv — Jordi Magrinyà (@MagrinyaJordi) January 12, 2020 Plaça Sant Jaume de Barcelona ara mateix. A un costat ultres concentrats per Vox fent crits contra Sánchez, a l'altra banda antifeixistes a crit de “1-O ni oblit ni perdó”, i al mig un cordó policial de mossos per separar.pic.twitter.com/DOIkcaWeO3 — Joan Mangues (@jmangues) January 12, 2020 Sona el Cara al Sol a Plaça Sant Jaume. Però recordeu, no son feixistes, son persones que defensen la unitat d’espanya, apassionades, enlairant banderes pàtries. pic.twitter.com/X3r8Ww77gF — Jordi Magrinyà (@MagrinyaJordi) January 12, 2020 Una desena de furgonetes dels Mossos d’Esquadra custodiaven els accessos i un cordó policíac d’una vintena d’agents ha separat la concentració independentista, davant el Palau de la Generalitat, d’uns centenars de simpatitzants de Vox, que portaven banderes d’Espanya i cartells amb el lema ‘Pedro Sánchez, traïdor’ i ‘Espanya no es vota, es defensa’. En un primer moment, devers les 10.30, els Mossos han demanat als qui arribaven a la plaça amb la finalitat de participar en la concentració del CDR que no hi accedissin, però una vegada els concentrats han començat a treure banderes i a fer més visible la protesta, s’ha flexibilitzat l’accés. Un grup d’ultres ha increpat un equip de periodistes de Betevé mentre enregistrava la concentració: Un equip de @beteve increpat i coaccionat pels energúmens feixistes de sempre. Una abraçada i tot el suport. pic.twitter.com/simHla1E1A — Albert Mercadé (@albertmercade) January 12, 2020 Ara mateix, a plaça Sant Jaume, feixistes cantant el “cara al sol” i fent salutacions amb el braç en alt. Prou impunitat! Prou permisos per fer manis. Prou entrevistes als mitjans. CAP espai pel feixisme arreu! pic.twitter.com/ivTgUmlRPX — UCFR #StopVOX (@UnitatvsRacisme) January 12, 2020 #CDRAntifeixista Ara a Pl Sant Jaume. Em supera. Havia de venir. Fàstic. Estomac remogut. pic.twitter.com/E6cn7BGJNs — Roser Giner (@giner_roser) January 12, 2020 Cap a tres quarts d’una de migdia han arribat membres de La Falange, provinents d’una altra manifestació. Arriba la Falange a Plaça Sant Jaume. Ja hi som tots.Fàstic. pic.twitter.com/v2tNKlhJ2P — Jordi Magrinyà (@MagrinyaJordi) January 12, 2020 Dos-cents antifeixistes ocupen la plaça del Vi de Girona A Girona, uns dos-cents antifeixistes convocats per la Plataforma Antifeixista han ocupat la plaça del Vi per evitar que Vox pogués realitzar-hi l’acte que tenia previst. Ara, els manifestants del partit d’ultradreta han insistit de fer el seu discurs davant l’ajuntament, cosa que ha obligat als Mossos a actuar per separar els dos grups. Quan han arribat a una punta de la plaça, els antifeixistes han activat un altaveu que ha fet que no se sentís el discurs que ha provat de fer el diputat de Vox al congrés espanyol, Juan José Aizcorbe. Precisament Aizcorbe ha estat qui ha insistit a entrar on era previst l’acte del partit ultradretà malgrat la posició contrària del comissari regional dels Mossos, que assegurava que havien entrat la petició fora de termini. Contramanifestació a Lleida Uns cent cinquanta antifeixistes s’han concentrat a la plaça de la Paeria de Lleida en resposta de la convocatòria impulsada per Vox, que només ha aplegat una cinquantena de persones. Els Mossos d’Esquadra han fet un cordó per separar els dos grups, que han xiulat i cridat consignes creuades. Després d’uns quants minuts de tensió i sense que els manifestants del partit d’ultradreta hagin pogut llegir el manifest ‘España existe’, els agents els han escortat fins a la plaça de Sant Joan, a 150 metres escassos. Els que sí que han llegit un manifest han estat el grup d’antifeixistes, que els han seguit fins a l’altra plaça. Després de més escridassades i xiulets per part dels dos col·lectius, les concentracions s’han dissolt.

Summary: Els CDR planten cara a Vox a les concentracions de Barcelona, Girona i Lleida


L’Assemblea Nacional Catalana (ANC) ha aturat la campanya Consum Estratègic per l’ordre del jutjat mercantil 11 de Barcelona, que va acceptar la petició de Foment del Treball d’aturar la campanya com a mesura cautelar. Consum Estratègic té l’objectiu ‘d’enfortir una economia catalana molt més deslligada de les pressions polítiques’ i d’incentivar que s’abandonés el consum d’aquelles ‘empreses de tipus oligopolístic’ que havien ‘participat obertament en la campanya de la por’ contra l’independentisme. L’ANC n’ha informat les seccions territorials amb un comunicat intern on s’explica que ‘des de l’Assemblea es continuarà lluitant el cas jurídicament, però, de moment s’haurà d’aturar tota acció pública de Consum Estratègic’. Fins ara no s’havia aturat la campanya perquè Foment tenia deu dies per pagar els 50.000 euros de fiança. Però, un cop ho han fet, l’ANC ha acatat l’ordre judicial. Èxit de la fira ‘Eines de país’: centenars de persones canvien de companyia La presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie, va defensar que la campanya ‘Consum Estratègic’ no promou el boicot, sinó la competència. Ho va dir abans de la vista de mesures cautelars per la demanda de Foment del Treball on acusen l’ACN de competència deslleial. ‘És a l’inrevés. La ironia és que les nostres campanyes promouen la competència’, ha dit Paluzie. Segons que va apuntar l’advocat de l’ANC durant el judici, la campanya no pretén expulsar ni discriminar, sinó informar perquè els consumidors puguin optar lliurement entre un conjunt d’empreses que operen al marge dels grans monopolis. Així, va negar les acusacions de Foment que un els requisits de les empreses i proveïdors per unir-se a la campanya sigui ‘adherir-se als principis fonamentals del moviment independentista’, així com l’existència de ‘llistes negres’ en el web de la iniciativa.

Summary: L’ANC atura la campanya Consum Estratègic per la persecució de Foment


Multilateralisme i transversalitat. Aquesta és la via que ha defensat el cap de Govern davant l’assemblea de l’ONU en l’objectiu global d’aconseguir un món sostenible. Xavier Espot ha intervingut de matinada per refermar el compromís d’Andorra en qüestions com ara la lluita contra el canvi climàtic. En la seva intervenció, Espot ha recordat que els temes de les darreres assemblees generals han pivotat sobre la qüestió del desenvolupament i la sostenibilitat, qüestions claus en l’agenda multilateral, que actualment treballa alineada pels disset Objectius de Desenvolupament Sostenible. En aquest sentit, el cap de govern, ha recordat que Andorra ostenta durant dos anys la Secretaria Pro Témpore de la Cimera Iberoamericana sota el lema ‘Innovació per al Desenvolupament Sostenible – Objectiu 2030’, per tal de contribuir a mobilitzar esforços multilaterals en favor del desenvolupament i la sostenibilitat, a tots els nivells. Pel que fa a l’acció nacional, el cap de l’executiu ha explicat la recent adopció del Pla estratègic nacional per a la implementació de l’Agenda 2030, un document que neix com a accelerador de l’aplicació dels objectius establerts per les Nacions Unides que es podran fer efectius comptant amb la implicació del sector econòmic i de la societat civil. Llegiu ací el discurs sencer:

Summary: Espot referma el compromís d’Andorra amb el canvi climàtic des de la tribuna de l’ONU


BRASÍLIA, 29 (EUROPA PRESS) El veredicte del judici que portarà a terme el Parlament brasiler contra la presidenta apartada, Dilma Rousseff, es coneixerà després que hagin conclòs els Jocs Olímpics de Rio de Janeiro, per la qual cosa el seu substitut, Michel Temer, ostentarà el bastó de comandament com a mínim durant tota la cita esportiva. Rousseff va ser apartada del càrrec a mitjan maig, després que una majoria dels congressistes determinés que va poder incórrer en irregularitats en matèria pressupostària. Des d’aleshores, s’ha especulat amb el calendari del seu procés d”impeachment’ i sobre la possibilitat que coincidís amb els Jocs Olímpics, que se celebraran del 5 al 21 d’agost. Fonts pròximes al president del Tribunal Suprem, Ricardo Lewandowski, han confirmat al diari ‘O Globo’ que no hi haurà veredicte abans del 26 d’agost, cinc dies després que hagin conclòs els primers Jocs Olímpics celebrats a un país sud-americà. La comissió formada per analitzar aquest cas presentarà les seves conclusions el 9 d’agost i, inicialment, l’acusació tindrà un termini de 48 hores per presentar una llista de testimoni. La defensa de Rousseff disposarà a continuació d’un temps similar, i després caldrà esperar un mínim de deu dies per al començament de la part final. Lewandowski podrà fixar la data del judici a partir del 25 d’agost, però no necessàriament ha de tenir lloc l’endemà (divendres) i podria quedar ajornat fins a la setmana posterior. Tampoc no existeix una durada concreta perquè el Senat tanqui aquestes deliberacions. El Comitè Olímpic Internacional (COI) i els organitzadors dels Jocs han expressat en els últims dies la seva preocupació per la possibilitat que el veredicte coincideixi amb la cita esportiva, perquè sacsejaria políticament el país amfitrió. Els sondejos difosos per diversos mitjans brasilers apunten a la possibilitat que Rousseff serà declarada culpable i, per tant, apartada del càrrec.

Summary: El veredicte de l”impeachment’ contra Rousseff es coneixerà un cop els Jocs hagin acabat


Podem i Esquerra Unida (IU) han publicat avui el text que detalla l’acord entre totes dues formacions polítiques. Es basa en cinquanta punts, un dels quals és el de ‘Dret de decidir’. En aquest punt s’apunta la convocatòria d’un referèndum per a decidir ‘el tipus de relació territorial que desitgin establir amb la resta d’Espanya’, però no especifica si serà sobre la independència. Aquest és el text que parla sobre el dret de decidir: «Obertura d’un ampli debat ciutadà sobre el reconeixement i les formes de l’exercici del dret de decidir en el marc del canvi constitucional. Reconeixement constitucional de la naturalesa plurinacional d’Espanya. Garantia constitucional del dret dels governs autonòmics a celebrar consultes a la ciutadania sobre l’encaix territorial de país quan una majoria ho demani amb intensitat. A l’empara de l’article 92 de la constitució espanyola, convocatòria d’un referèndum amb garanties a Catalunya perquè els seus ciutadans i ciutadanes puguin decidir el tipus de relació territorial que desitgin establir amb la resta d’Espanya. Resulta fonamental la millora del marc democràtic actual per fomentar la participació ciutadana en l’activitat política. Per això impulsarem un conjunt de reformes que es podrien portar a terme mitjançant polítiques públiques, nova legislació o bé des de l’enfortiment de mecanismes com la iniciativa legislativa popular o el referèndum.» El document, de 18 pàgines, conté els 50 punts essencials del programa comú, en què totes dues formacions pretenen assentar les bases d’actuació del futur govern per ‘respondre als grans problemes de la societat a curt i mitjà termini’. Es basteix entorn de cinc eixos temàtics: econòmic, social, político-institucional, ambiental i internacional. Renda mínima de 600 euros A més del referèndum de Catalunya, el document incorpora més mesures destacades, com ara una renda mínima garantida de 600 euros mensuals fins a un màxim de 1.290 euros segons el tipus de família, un subministrament mínim garantit d’electricitat i aigua i la creació d’un bo gratuït per a famílies sense ingressos. També un augment del salari mínim interprofessional per a arribar a 900 euros al 2019. Dació en pagament retroactiva En matèria d’habitatge, l’acord estableix el dret a la dació en pagament amb caràcter retroactiu i a la reestructuració del deute hipotecari. També reconvertir la Sareb en un instrument de gestió de l’habitatge de lloguer i fixar per llei el concepte de lloguer social perquè no superi el 30% de la renda familiar Prohibició del ‘fracking’ Podem i IU també volen reformar el sistema elèctric i incloure-hi una auditoria del dèficit de tarifa, controls contra oligopolis i mesures per reduir el preu de l’energia, a més d’aprovar una llei de l’autoconsum. També proposen el tancament de la central de Garoña i la prohibició del ‘fracking’. Nova via de reducció del dèficit Així mateix, es comprometen a acordar amb les autoritats europees una nova via de reducció del dèficit, ‘coherent amb les necessitats de l’economia’ i la modificació de la llei d’estabilitat. ‘Paquet d’expansió fiscal’ El document programàtic es fixa com a objectiu d’apujar de tres punts sobre el PIB la recaptació d’imposts a través d’un ‘paquet d’expansió fiscal’ que, majoritàriament ‘aniria destinat a educació i sanitat’, perquè en dos anys es recuperés en aquests camps el nivell de despesa previ a les retallades. Pla de lluita contra el frau Un altre dels punts de l’acord és un pla de lluita contra el frau fiscal, amb un paquet de mesures contra els paradisos fiscals que, entre més, inclouen mesures per a saber qui són els titulars dels comptes bancaris a paradisos i noves mesures sancionadores que prestarien una atenció especial ‘als grups multinacionals’. El document inclou també una reforma tributària que estableix un tipus efectiu mínim del 15% per a les grans empreses i un impost sobre transaccions financeres, a més d’un reforçament dels imposts sobre la riquesa, successions i donacions. Banca pública Podem i IU han acordat també de renegociar els termes del memoràndum d’entesa amb la UE per ‘aplicar una banca pública potent i eficaç a partir de les entitats ja nacionalitzades Bankia i Banc Mare Nostrum, que no seran reprivatitzades, a través de l’ICO’. Dret de decidir A més del referèndum a Catalunya, el capítol del ‘dret de decidir’ de l’acord entre Podem i IU inclou l’obertura d’un debat sobre l’exercici d’aquest dret, i proposa d’establir a la constitució el dret dels governs autonòmics a fer consultes sobre l’encaix territorial del país ‘quan una majoria ho demani amb intensitat’. No al TTIP El document també constat l’oposició d’aquests partits –i l’hipotètic govern que en pugui sortir– al Tractat Transatlàntic sobre Comerç i Inversions (TTIP), que és ‘una amenaça a la nostra sobirania i democràcia’, a més de la ratificació del tractat de comerç i inversió entre la UE i Canadà, el CETA. Dret d’asil a migrants En matèria d’immigració, l’acord proposa de tancar els centres d’internament i fer les modificacions legals necessàries per a garantir el dret d’asil, a més de l’eliminació del visat de trànsit als qui fugen de països en conflicte. Derogació de la reforma laboral i la LOMCE Els dos partits acorden també de derogar una sèrie de lleis del PP que consideren regressives, començant per la reforma laboral, la LOMCE i la ‘llei mordassa’.

Summary: L’acord entre Podem i IU preveu un referèndum a Catalunya a l’empara de la constitució


L’ex-conseller de presidència i diputat del PDECat al Congrés espanyol, Francesc Homs, ha estat condemnat a un any i un mes d’inhabilitació per la seva participació en el 9-N. El Suprem espanyol l’ha declarat culpable d’un delicte de desobediència greu i l’ha multat amb 30.000 euros. Se l’ha absolt del càrrec de prevaricació com a Mas, Ortega i Rigau. En aquest sentit, les sentències del Suprem i el TSJC coincideixen. El jurat creu que Homs sabia, malgrat que no en va fer cas, que el Tribunal Constitucional espanyol havia suspès la consulta i que la providència feia referència a totes les activitats presents o futures que estiguessin encaminades a fer realitat la votació. A la sentència, els magistrats adverteixen que s’ha ‘limitat’ a jutjar els delictes de desobediència i prevaricació. Sobre la presumpta malversació que el fiscal va decidir finalment no portar a judici, el redactat diu el següent: ‘No es qüestiona si l’aplicació econòmica de fons públics, promoguda per l’acusat en contradicció oberta i franca amb el mandat del Tribunal Constitucional, té o no rellevància penal’. Homs haurà d’abandonar l’escó La sentència del Suprem és ferma i, per tant, un cop se li notifiqui al president del Congrés espanyol, Homs haurà de deixar el seu escó. L’ex-conseller encara pot recórrer la condemna al TC, però el recurs no comportaria una suspensió cautelar de la pena d’inhabilitació. Si el TC ratifica la condemna, l’ex-conseller haurà d’indagar la via legal europea i presentar recurs al Tribunal Europeu dels Drets Humans d’Estrasburg. ‘Avui guanyem i seguirem guanyant’ Francesc Homs ha reaccionat a la sentència a través del seu compte a Twitter. El diputat ha dit que condemnar per ‘posar les urnes és un error i una feblesa de l’estat espanyol’. I ha afegit que ‘avui guanyem i seguirem guanyant!’. Sobre el seu futur polític ha escrit que es deu al poble de Catalunya, perquè ‘és qui m’ha escollit diputat’. Homs també ha agraït les mostres de suport. 1/3 Condemnar per posar urnes és un error i una feblesa de l'estat espanyol. Avui guanyem i seguirem guanyant! https://t.co/fNaObFsEH3 — Francesc Homs (@franceschoms) March 22, 2017 2/3 Només em dec al poble de Catalunya, que és qui m'ha escollit diputat. #hotornariaafer — Francesc Homs (@franceschoms) March 22, 2017 3/3 Moltes gràcies per les mostres de suport, per descomptat molt més enllà de la meva persona pq responen al compromís democràtic i plural — Francesc Homs (@franceschoms) March 22, 2017 ‘Votar no hauria de ser delicte’ El PDECat ja ha fet costat al seu parlamentari mitjançant les xarxes socials. En un piulet on s’hi veu una imatge d’Homs amb el lema ‘ho tornaria a fer’, el partit ha escrit el següent missatge: ‘Perquè votar no hauria de ser delicte. Tot el suport a Francesc Homs!’. Perquè votar no hauria de ser delicte. Tot el suport a @franceschoms! #9NSomTots #hotornariaafer pic.twitter.com/4neNDfoiKL — Partit Demòcrata (@Pdemocratacat) March 22, 2017

Summary: Homs condemnat a un any i un mes d’inhabilitació pel 9-N


Entrevista amb Imma Monsó de la sèrie ‘La paraula viva’, de l’exposició ‘Cultura catalana, singular i universal’, que es va veure l’octubre del 2007 dins la Fira Internacional del Llibre de Frankfurt. Imatges cedides per l’Institut Ramon Llull.

Summary: La Paraula Viva: Imma Monsó


Més d’un centenar de membres de la Crida a la Solidaritat van anunciar ahir que el moviment tornaria a emprendre accions pacífiques a partir de la no-violència, amb una aportació transversal, per exigir la llibertat del president de l’ANC, Jordi Sànchez, i el d’Òmnium, Jordi Cuixart. Un dels portaveus més coneguts de la Crida –activa entre el 1981 i el 1993–, juntament amb Jordi Sànchez, fou Àngel Colom, que ahir va participar en la presentació del manifest i que ha atès les nostres preguntes sobre els vincles entre aquell moviment i la situació política actual. Colom també respon en aquesta entrevista sobre la lluita no violenta que caldrà sostenir aquests dies i les raons de fons que han dut els dirigents de l’ANC i Òmnium a la presó. —Us esperàveu que caldria tornar a mobilitzar-se per la llibertat d’independentistes a la presó? —No. No m’ho esperava. Tant jo com molts dels que érem activistes de la Crida a la Solidaritat vam quedar colpits la setmana passada quan van tancar Jordi Sànchez i Jordi Cuixart a la presó, a Madrid. Ja fa més d’una setmana. A partir d’aquí, a iniciativa d’alguns que van ser activistes de la Crida, la setmana passada ens vam reunir al CIEMEN tota una colla de gent –ja hi ha cent trenta persones que signen el manifest i anem rebent signatures– i vam decidir d’activar-nos de nou. No vol dir que la Crida torni a activar-se com a tal. Però sí que molts membres d’aquell moviment hem decidit fer costat a Jordi Sànchez, que va ser un dels portaveus de la Crida, però també a Jordi Cuixart. Ens hem conjurat per fer les accions que calgui amb l’objectiu d’aconseguir que tornin a casa. Em sembla que la gent sap que els de la Crida som tenaços. Encara que hagin passat trenta-sis anys i ja tinguem una altra edat, estem disposats a fer tant com calgui perquè els Jordis tornin a casa. —Es pot traçar un fil de continuïtat entre la feina de la Crida i el moment actual? —Jo crec que sí. La Crida a la Solidaritat va sembrar amb eficàcia una llavor. Va néixer per defensar la llengua, la cultura i la nació catalanes just després de l’intent de cop d’estat del 23-F. Era el moment en què els principals partits polítics d’aleshores, amb Suárez i Carrillo al capdavant, qüestionaven que Catalunya fos una nació i que el català fos una llengua útil per a ensenyar ciències i determinats coneixements… Jo crec que aquell moviment cívic va deixar una petja important per al país. Pels objectius que tenia, però també pel mètode i l’estratègia que feia servir. I aquest mètode diu que qualsevol acció per a transformar la societat catalana i per a accedir a la independència implica l’assumpció de la no-violència. —Això s’ha mantingut… —Aquesta era una de les aportacions que la Crida va fer en aquell moment. I aquesta és ara una estratègia compartida pel conjunt del moviment independentista. Vam fer una aportació, juntament amb alguns altres, i ens en sentim orgullosos. L’estat espanyol no esperava que Catalunya tingués aquest comportament impecable. I ha intentat crear conflicte i violència. Però el moviment independentista no ha practicat la violència, no la practica ni la practicarà. Tothom té coll avall que aquesta batalla l’hem de guanyar des de la raó, i aquesta raó la dóna la no-violència. Jordi Sànchez i Jordi Cuixart, dirigents dels dos principals moviments de l’independentisme, han sabut conduir les coses pel bon camí. Compartim al cent per cent que es proclami la independència i ens preparem per a la desobediència civil no violenta si és necessària. Seguirem l’exemple de Gandhi, estem preparats per a allò que calgui. —Aquest exemple pot ser molt necessari per als dies i setmanes que vindran? —Seran dies molt complicats. Però també poden ser dies de molta il·lusió. Tothom entén la gravetat del moment. I la transcendència. I les dificultats que haurem d’encarar aquest dijous, divendres, dissabte… Amb el seu intent de cop d’estat, l’estat espanyol i el poder espanyol pretenen desballestar allò que s’ha construït a Catalunya aquests últims quaranta anys. Volen destruir la feina feta en la normalització lingüística, en els avenços culturals, en l’àmbit social, l’autogovern, la seguretat, el teixit econòmic i empresarial, l’espai de comunicació… Més enllà d’estar esborronat personalment, el dia que van detenir els Jordis vaig dir que allò era una venjança per l’1 d’octubre. Han passat uns quants dies i penso que sí, però que és més profund que això. —Què voleu dir? —La detenció dels Jordis és l’entrant del plat fort que arribarà aquest cap de setmana. I és la voluntat d’anorrear tot allò que Catalunya ha aconseguit de positiu aquests últims quaranta anys. És una venjança dels antics franquistes i dels hereus del franquisme. Quaranta anys després, aquesta gent pren la venjança amb una constitució que ells no volien el 78 i que ara reinterpreten des del poder. I la perverteixen per utilitzar-la contra Catalunya. Volen desmuntar tot allò que hem bastit. És la venjança per l’èxit malgrat les enormes dificultats que ens han posat. No hem estat lliures, aquests últims anys, però amb allò que hem tingut hem anat fent. No ho han pogut pair. —Confieu en la capacitat d’arribar a bon port i assegurar la república? —No sóc incaut ni càndid. Ens en podem sortir amb sacrificis. No és una situació galdosa. No és fàcil. Ni econòmicament, ni políticament. Tenim davant un estat molt poderós i que no té cap escrúpol a l’hora de pervertir la llei i d’utilitzar qualsevol eina de força. i de mentir. Són cínics. Mentiders. Desacomplexats. I no s’aturaran a l’hora de reprimir. Al revés. Ja ho han demostrat. Però, malgrat tot això, aquest país té milions de persones que ja han desconnectat mentalment i ha decidit ser ciutadà i lliure. Aquest país ja ha deixat de ser súbdit. Ha deixat de ser esclau. Això em fa ser optimista. Si el parlament proclama la república aquests dies i ens dóna el marc jurídic i polític de cobertura per a desenvolupar-nos com a estat, aquest país pot resoldre la situació, capgirar-la. I pot començar la singladura tot sol. En el conjunt d’Europa i del món. No podem fer passos de feblesa com a nació. Estic convençut que el president, el govern i el parlament tenen prou força i tenen la confiança d’una gran majoria de la població.

Summary: Àngel Colom: ‘La detenció dels Jordis és l’entrant del plat fort que arribarà aquest cap de setmana’


Avui, en la lectura de la premsa de campanya, mirarem una mica enrere, vint-i-quatre anys, per comparar els titulars de notícies i de portades de diaris de paper d’ahir amb els que ells mateixos feien fa més de dues dècades, quan parlaven d’Eslovènia i Croàcia. Mireu les declaracions d’Obama després de la visita de Felipe VI: I mireu les declaracions que feia el secretari d’Estat dels EUA James Baker en una visita a Belgrad, dient que no donaria suport a una declaració unilateral d’independència d’Eslovènia: Si voleu més informació del precedent eslovè podeu llegir aquesta notícia. Però ara ens interessa fixar-nos en la manera com els diaris han posat a la portada les declaracions d’Obama. Per exemple, El País: El Mundo: O l’ABC: L’avís de James Baker (‘desaconsellarem accions unilaterals preses de qualsevol manera que no siguin el diàleg i el consens’) fou recollit per mitjans de tot el món. Per exemple, el prestigiós Washington Post: ‘Baker demana als iugoslaus que mantinguin la unitat‘, un titular que sona ben familiar si recordem les paraules d’Obama. Els mitjans espanyols també se’n van fer ressò. Mireu el titular del diari espanyol El País l’endemà: ‘Baker dóna suport a Belgrad sobre la unitat de Iugoslàvia‘. Mireu una mica més amunt la portada d’El País d’ahir i trobeu-hi les diferències. La Vanguardia també ho recollia, reproduint un teletip de France Presse: I l’endemà passat es feia ressò de l’avís que els eslovens van rebre, aquesta vegada, de la Comissió Europea: Però van passar dos dies més i els eslovens van declarar la independència, el 25 de juny. I l’any següent ja eren reconeguts formalment per la Comissió Europea i pels Estats Units. Atenció al verb del titular que en va fer El País a la portada: El missatge d’Obama sobre una ‘Espanya forta i unida’ que els mitjans espanyols s’han afanyat a destacar a tota plana recorda aquell que tant Washington com Brussel·les deixaven anar en relació amb la possible independència d’Eslovènia. Fins i tot aleshores era més directe, clar i contundent que no ara, quan les paraules són força més mesurades i obertes a matisos o a interpretació. I, tot i amb això, no va passar ni un any que van acabar reconeixent la independència d’Eslovènia i de Croàcia:

Summary: Ha començat la cadena de titulars que porta a ‘la fi d’un estat’?


Enric Pujol és historiador, professor associat a la UAB, militant d’ERC de Figueres i, durant el tripartit, va ser el delegat de la Generalitat de Catalunya a Perpinyà. Pujol és un dels membres, regidors, afiliats i càrrecs del partit crítics amb la direcció que han impulsat el manifest Nova Crida Nacional a ERC, que es va presentar ahir al migdia a Barcelona. Aquest manifest demana, per exemple, que ERC s’afegeixi a la CUP i el PDECat en una llista unitària a les europees, que es doni per bo el mandat del primer d’octubre, que es defensi la unilateralitat i la mobilització popular i que el Consell per la República es converteixi en un Consell de la República. També diuen ‘prou de dir que no som prou’. Aquests són punts que la direcció no veu igual. Per això, en aquesta entrevista, Pujol demana un Consell Nacional perquè la militància d’ERC pugui validar, o no, la direcció. ‘La idea és que totes aquestes qüestions es puguin discutir en un congrés’, diu. —Amb el manifest, què voleu? —Volem que ERC retorni al rumb que havia tingut tots aquests anys. El rumb que ens ha dut allà on som. Per què hem de canviar de política ara? Perquè hi ha pressió de Madrid? Això no ens ha de fer canviar tan radicalment allò que havíem pensat sempre. És sorprenent que una direcció política canviï tant sense passar per un congrés. Es pot canviar de política? Sí. Però passant per la militància. —I no hi ha passat? —No hi ha hagut cap congrés. —I assemblees per a decidir? —Com més va més assemblees informatives hi ha. Això abans no era així. Les assemblees eren decisòries. S’hi prenien decisions. Ara no. Potser per això surt el manifest. Perquè no es poden manifestar aquestes qüestions de manera normal i orgànica. Penseu que hi ha hagut moments que les bases d’ERC han fet rectificar la direcció cap a una via que, penso, és la correcta. Com va ser el cas de l’estatut. Les bases van imposar el no a l’estatut. I sort. Ara imagineu que haguéssim votat que sí a un estatut que tothom veu que era un desastre. Si ERC té unes bones expectatives electorals, o si ha tingut un paper cabdal aquest temps, és perquè va haver-hi unes decisions encertades, a vegades contra la direcció mateixa. És important que funcioni aquest mecanisme, sí. —Crítica que rebreu: sou un submarí d’un altre partit. —Jo estic a ERC des del segle passat. És el meu partit. I penso que puc estar d’acord o en desacord amb la direcció i que tot partit ha d’admetre un grau de crítica dels afiliats. En aquest cas, a sobre, el canvi de rumb no ha estat consultat. Jo podria no estar-hi d’acord però resignar-me a la majoria. Però aquí es prenen decisions sense que s’hagin debatut. Caldria un congrés per a definir-nos. Per a saber les majories i minories reals dins el partit. No les sabem. I quan les sapiguem, sóc dels qui pensa que el sector minoritari s’ha de supeditar a la majoria. És evident. —Jo ara no sé qui mana a ERC. Qui mana? —Hi ha una direcció nominal elegida per un consell nacional. Però sí, aquesta pregunta se la fa molta gent. —Es pot manar un partit des de la presó? —La tradició no acostuma a ser aquesta. En realitat, no és clar qui pren decisions. Hi ha tot un seguit de figures públiques que no són càrrecs electes. I sembla que regeixen la política del partit. —Heu provat de parlar amb Junqueras? —Aquí hi ha situacions d’excepcionalitat que dificulten molt la discussió normal de la política. I per això hem fet aquest manifest. Per veure si la direcció assumeix la necessitat de debatre aquestes qüestions. I que sigui d’una manera global i col·lectiva. Aquest debat és a la societat. I un partit que no s’obri als debats de la societat és un partit tancat i que difícilment serà hegemònic. —Passem al manifest. El resum és que voleu una ERC que implementi República i no una ERC que vulgui un segon referèndum? —No és que descarti un nou referèndum. Però sí que penso que totes les coses s’han de discutir. I perquè hi hagi un referèndum, no es pot renunciar a la unilateralitat ni a la mobilització. Difícilment Espanya atorgaria un referèndum sobre la independència si no hi ha pressió social i política. No pots abandonar eines de pressió. —En el manifest proposeu, per exemple, una llista independentista unitària a Europa. —La idea seria restablir la unitat independentista en tots els àmbits possibles. L’àmbit europeu és el més evident. Pensem en la unitat amb el PDECat i la CUP, sí. Perquè no és que no hàgim de ser més. El problema és com. —A Barcelona, Madrid i ajuntaments no demaneu llista única, però sí unitat estratègica. —Sí. I ajuntar com més forces independentistes millor. —‘Prou de dir que no som prou.’ Això dieu al manifest. —Les últimes enquestes que han anat apareixent ho tornen a posar de manifest. Hi ha una majoria molt significativa, àmplia i absoluta, de l’independentisme. Hi ha majoria social. La majoria absoluta parlamentària ja la tenim. La gran contradicció és com, tenint una majoria absoluta al parlament, no la fem valdre. —‘No som prou‘ potser es diu per por? —Sempre va bé saber per què. Però sí que som prou. Naturalment, a títol personal, com més gent vulgui construir una República catalana, millor. Però hem de fer passos endavant. No podem hipotecar-ho tot a un hipotètic futur. No tenim sinó l’ara i l’aquí. És condició humana. Si no, caus en el messianisme. Caus en aquell futur que mai no arriba. La independència no és cap utopia. Plantejar-se una societat sense classes, que no ha existit mai en la història, sí que pot ser una utopia. Una utopia a la qual crec que cal tendir. Com a mínim, els qui som d’esquerres. Hem de voler-la. Però la independència la tenen tots els països independents i cada vegada n’hi ha més. No és cap utopia. —Reivindiqueu l’1-O. —L’1-O ha estat una fita i no hem de renunciar-hi. Cosa feta i aconseguida. Les fites són insòlites. És insòlit el percentatge de gent que va anar a votar. Amb violència policial desfermada, la gent va votar. I parlem de milions de vots. I 700.000 que es van fer i no van poder recomptar. Èxit esclatant. Esclatant. Més enrere no podem anar. Una altra cosa és que en un moment determinat pugui haver-hi la necessitat de fer un altre referèndum. Això s’hauria de discutir abans. Però no fixar tota l’estratègia a aconseguir un referèndum pactat. La nostra estratègia ha de ser la implementació d’una República que sigui reconeguda. —Com s’ha d’encarar la negociació amb Madrid? —Nosaltres no ens tanquem a negociar amb Madrid. Fins i tot, quan siguem independents haurem de fer-ho. Creiem que la negociació ha de tendir a la bilateralitat. I que no estigui condicionada pel fet de tenir gent detinguda. No pot haver-hi ostatges. La negociació ha de ser lliure d’arribar a acords. I la negociació no es pot fer per partits. Ha d’haver-hi un bloc negociador que els aplegui tots.

Summary: Enric Pujol: ‘Volem que ERC retorni al rumb que havia tingut tots aquests anys’


El president Carles Puigdemont i els consellers Toni Comín i Lluís Puig han declarat aquest matí davant la justícia belga. El tribunal ha decidit d’ajornar qualsevol decisió sobre l’euroordre fins que s’hi pronunciï el Tribunal de Luxemburg i ha fixat una nova vista el 3 de febrer. La defensa dels exiliats havia demanat que s’ajornés la vista perquè el tribunal tingués tots els elements per a valorar la situació jurídica de Puigdemont, Comín i Puig. L’advocat Gonzalo Boye ha explicat que tots tres casos es mantindrien junts, tot i que Puig no pot tenir immunitat perquè no és eurodiputat electe. El Tribunal de Luxemburg es pronunciarà dijous sobre la immunitat d’Oriol Junqueras, un cas que pot repercutir directament en la situació de Puigdemont i Comín, que també van presentar una demanda pels entrebancs d’Espanya i del Parlament Europeu perquè assumissin l’acta d’eurodiputats. Les mesures cautelars continuen vigents. Puigdemont, Comín i Puig van comunicar la seva residència a Bèlgica, i només han d’avisar la justícia belga si tenen la intenció de viatjar fora del país. A preguntes dels periodistes, Puigdemont ha descartat de canviar de residència i ha dit que eren falses les notícies sobre la seva possible sortida de Bèlgica.

Summary: La justícia belga ajorna l’euroordre contra Puigdemont, Comín i Puig a l’espera de la decisió de Luxemburg


En el seu 549è dia d’empresonament, Jordi Sànchez s’ha llevat amb una sorpresa. Li ho ha comentat al tècnic que li indicava com aniria la videconferència, des d’una habitació del centre penitenciari de Soto del Real presidida per una bandera espanyola i una fotografia del rei espanyol (com volent-lo humiliar) en connexió amb una sala de l’agència EFE plena de periodistes i la número dos per Barcelona de JxCat, Laura Borràs. Sànchez s’ha assabentat aquest matí de la resolució nocturna de la Junta Electoral espanyola: podria parlar des de la presó i esdevenir, per carambola, el primer candidat empresonat a fer-ho. La JEC havia acceptat abans que també ho fes Oriol Junqueras, en una altra conferència de premsa organitzada demà per l’ACN. ‘La Junta Electoral és sorprenent’, ha dit Sànchez, somrient, mentre es posava els auriculars. Un pupitre blanc, un mòbil per a connectar via Skype amb Barcelona i una càmera d’EFE a la sala de la presó madrilenya. Els presos polítics irrompien així en una altra campanya condicionada per una repressió normalitzada per la quotidianitat. No volia parlar gaire del judici. Tampoc de la possibilitat d’un indult, perquè diu que només pensa en l’absolució. La seva condició de pres es reduïa a un estat temporal obligat i, la de candidat, a l’estat volgut i desitjat, malgrat tot. ‘La meva preocupació en aquests moments no és el meu indult, les mesures que hi podran haver si la sentència no és absolutòria. El que està en joc és qui seurà a negociar amb el PSOE i amb quina força ho farà’, ha argumentat. Des de Soto del Real, Jordi Sànchez ha volgut fer de candidat de JxCat el 28-A: deixar clar que no és només una fotografia en un cartell, una frase escrita en una carta que es llegeix sobre l’escenari d’un míting que mai no podrà trepitjar. La d’avui ha estat una de les escasses oportunitats que tindrà per a intervenir en viu en la campanya. I ha volgut deixar anar repetidament el mateix missatge: cal que JxCat sigui decisiva per a condicionar la investidura. ‘Matisaria molt les línies vermelles que Pedro Sánchez diu que té’, ha dit, refusant la hipòtesi d’un pacte impossible amb el PSOE per la negativa dels socialistes espanyols a negociar un referèndum. Sànchez volia fer política adreçant-se a la gent per primera vegada des del 16 d’octubre de 2017, amb l’excepció de la intervenció inicial que va fer en el judici al Tribunal Suprem. El candidat de JxCat confia que, passats els interessos que condicionen les campanyes electorals, el dirigent del PSOE recuperarà el pragmatisme i s’asseurà a negociar, digui què digui ara. Sànchez considera que el PSOE no pot formar part del blocatge del conflicte sinó que haurà de desllorigar-lo i, a més, necessitarà un soci estable per a governar. ‘El referèndum formarà part de la solució’, ha sentenciat. En canvi, l’estatut que ha abanderat com a proposta el president espanyol és una pantalla passada, segons JxCat. ‘Catalunya no necessita un nou estatut’, ha sentenciat Jordi Sànchez. Una pregunta darrere d’una altra, i el temps es feia curt. La conferència de premsa ha començat amb un final marcat des del principi, que ha impedit de formular totes les preguntes demanades: a dos quarts menys cinc d’una es tallaria la connexió. Gràcies a la tecnologia, amb el vist-i-plau de la JEC, JxCat i ERC poden intentar fer campanya des de la presó i els periodistes podem intentar fer la nostra feina en connexió amb el candidat. Però no és un format per a la repregunta, per al matís ni la cerca de la contradicció. Diu Sànchez que no donaran un xec en blanc al PSOE, però tampoc no concreta les condicions exactes per a facilitar-li d’entrada la investidura, ni els detalls sobre com ha de ser aquest referèndum més enllà d’exhibir la predisposició a negociar-ne la data i la pregunta. ‘No acceptarem que ningú posi restriccions per a dialogar’, hi afegeix. Sànchez, tanmateix, ha deixat anar un altre titular. Pensa agafar l’escó al congrés espanyol i diu que Josep Rull i Jordi Turull també ho faran si són elegits candidats. Això vol dir que els tres diputats deixaran el Parlament de Catalunya i JxCat recuperarà tres dels vots que havia invalidat el jutge Pablo Llarena amb les suspensions dels seus drets, perquè entraran nous diputats. JxCat i ERC sumaran aleshores 64 escons, i els en faltaran els de Carles Puigdemont i Toni Comín. 45 minuts de conferència de premsa. Quan s’exhaurien i ja no hi cabia cap més pregunta, Leandro Amor, delegat general d’EFE a Catalunya, ha deixat que Sànchez tanqués la comunicació amb una conclusió. El candidat ha enregistrat l’espot que fins ara no li havien deixat fer. ‘Agrair el suport de tanta gent. Jo hi seré’, ha dit mirant a càmera. ‘Catalunya ha de tornar a estar al centre de les solucions i només depèn de vosaltres, els electors’. A la sala de periodistes, un llarg silenci. Recupereu ací la conferència de premsa completa:

Summary: I el 549è dia de presó, el deixen parlar volent-lo humiliar


Un document del Departament d’Economia de la Generalitat, al qual ha tingut accés VilaWeb, calcula que el deute de l’estat espanyol amb Catalunya és de 9.802,2 milions d’euros. La xifra aglutina el deute específic amb la Generalitat (5.235,2 milions) i els diners que l’estat deu a cada comunitat autònoma (4.567 milions). A aquests diners cal afegir la partida que ha destinat el govern a pagar interessos del FLA, uns 2.700 milions. Les tres trampes de Sánchez per a aconseguir el sí al pressupost El govern espanyol vol seduir els partits independentistes amb la simple inclusió dels diners corresponents a la disposició addicional tercera de l’estatut al pressupost perquè s’executi. És a dir, complint un acord validat fa tretze anys. Però aquests diners sumen, en total, 3.710 milions. Una xifra que és poc més d’un terç del deute total i que no és cap concessió, sinó l’execució de l’estatut d’autonomia. Greuges específics de Catalunya La Generalitat divideix aquests 5.235,2 milions en dues partides: els incompliments dels acords (4.398 milions) i les insuficiències (837,2 milions). En els incompliments, s’hi inclouen les inversions previstes a la disposició addicional tercera de l’estatut de l’any 2008 (759 milions) i del període 2009-2013 (2.951 milions), a més dels fons que s’havien de destinar al finançament dels Mossos d’Esquadra (688 milions). A l’apartat d’insuficiències, hi ha diverses partides. La més gran, de 817,9 milions, consisteix en uns ingressos que la Generalitat ha deixat de percebre per la suspensió de diversos impostos per part del Tribunal Constitucional espanyol. Aquests últims anys, el govern ha denunciat reiteradament els incompliments de la Moncloa amb els compromisos adquirits. Els diners de la disposició addicional tercera no s’han abonat, i ara l’executiu espanyol els ha inclòs al projecte de pressupost. L’argument que ha brandat el govern de Pedro Sánchez és que els partits independentistes han d’aprovar els comptes al congrés espanyol perquè s’hi inclouen aquestes inversions previstes i, per tant, són beneficiosos per Catalunya. Però això no és cap concessió, sinó el compliment d’un acord que fa anys que es menysté. Greuges del conjunt de comunitats El document de la Generalitat també resumeix el deute del govern espanyol amb cada comunitat autònoma per conceptes compartits, que és de 4.567 milions. La xifra més alta correspon a la llei de dependència, uns 3.238,2 milions que han hagut d’assumir les comunitats autònomes. També hi ha partides com l’impacte pel canvi de gestió de l’IVA (411,8 milions) i l’augment dels salaris acordats pel govern espanyol (404,5 milions), a més d’altres menors. En aquest deute conjunt, també s’hi inclouen la disminució de les transferències finalistes en el període 2010-2017, que representen 334,3 milions. És un deute que correspon a programes d’educació (115 milions), d’atenció a la immigració des del 2012 (15,6 milions), de polítiques d’ocupació (131,5 milions), d’agricultura (63 milions) i de salut (9,2 milions).

Summary: Un document de la Generalitat calcula que el deute de l’estat espanyol amb Catalunya és gairebé de 10.000 milions


Els professors Maria-Pilar Perea i Germà Colón són els autors de l’Estratigrafia Dialectal, una eina d’internet que pot revolucionar la recerca etimològica i que no té parió en tota la lingüística internacional. Hi ha qui es pensa, per exemple, que arena és un castellanisme i considera que el mot genuí és sorra. Doncs Colón i Perea ens mostren i ens demostren que això és a l’inrevés. Passa una cosa semblant amb els sinònims anyell, corder, xai i be: amb l’Estratigrafia Dialectal, podem entendre d’una manera visual que durant molts segles als Països Catalans només es coneixien els dos primers termes (anyell i corder) –distribuïts geogràficament– i que xai i be són relativament recents. I, encara, ens serveix per a qüestionar teories rígides com ara la divisió entre català oriental i català occidental: el cas d’agranar –usat tant a Lleida, com a València com a Mallorca– i escombrar –restringit al català central– n’és una prova fefaent. L’objectiu d’aquesta nova tècnica informàtica és cartografiar el lèxic català amb una visió espacial i temporal. De moment, l’obra conté seixanta conceptes (o unitats semàntiques). I cada un té les corresponents formes geosinònimes, és a dir, formes diverses per a un mateix significat, usades en dialectes diferents (per exemple, ca–gos). Una experiència única en la lingüística internacional Aquesta informació, que podríem trobar de manera parcial a qualsevol atles lingüístic, ací es potencia amb una nova dimensió: el temps. I justament l’encreuament de l’espai i el temps converteix aquesta innovació en una experiència única en la lingüística mundial. L’usuari pot veure informació de cada unitat semàntica des del període més primerenc del català escrit fins als nostres dies, és a dir, pot observar la situació geogràfica de les paraules geosinònimes, la forma gràfica i la possible progressió semàntica que han experimentat amb el pas del temps fins a arribar a l’actualitat. Què hi ha a cada registre? Al costat de cada registre hi ha dues icones. La primera (dibuix d’una taula de banc de dades) ens duu a una fitxa en què es detalla l’evolució espàcio-temporal d’un significat. Hi podem veure de quina manera s’anomenava a l’edat mitjana un concepte determinat a cadascuna de les àrees geogràfiques del català i com aquestes denominacions han anat variant o s’han anat diversificant amb el pas del temps, fins als nostres dies. Si cliquem sobre anyell, per exemple, la fitxa ens informa que aquesta va ser la forma única durant el segle XIII. Però al segle XV apareix corder en documents del català nord-occidental i del valencià, àrees on conviu amb anyell fins als nostres dies. A partir del segle XX, a més, apareixen també be i xai, amb repartiments geogràfics diversos. La segona icona (dibuix d’un mapa dels Països Catalans) porta l’usuari a una pàgina amb tres elements. A la dreta, una explicació detallada de tota la variació dialectal en el curs dels segles. Una gran part d’aquesta informació prové dels registres (o cèdules) elaborats per Germà Colón durant molts anys, complementada amb el buidatge documental que va fer ell mateix i Maria-Pilar Perea. Els altres dos elements són dinàmics i sincronitzats: a l’esquerra, un mapa del domini lingüístic on s’observen les diverses denominacions que ha anat rebent el significat en qüestió i, al mig, un eix cronològic amb un marcador en moviment que assenyala en quins segles es produeixen els canvis que, simultàniament, es van indicant al mapa. Les variacions del mapa apareixen en capes superposades o estrats (d’ací ve el nom d’estratigrafia). ‘Anyell’ – ‘corder’ (cliqueu ací per veure el mapa en moviment). Una idea brillant, afavorida per la simbiosi entre Colón i Perea La professora Maria-Pilar Perea, esposa de Germà Colón i especialitzada en descripció lingüística, dialectologia i morfofonologia verbal, explica: ‘Un dels camps en què treballem, dins la dialectologia, és el dels mapes, la cartografia. Fa temps que veiem que en aquest àmbit s’ha de superar el paper. Avui dia, a internet, ja podem trobar-hi mapes dialectals, fins i tot mapes dinàmics, però sempre són sincrònics, és a dir, amb les dades del moment en què es fa l’enquesta. Tenint en compte que la dialectologia té una part històrica, vam pensar com podíem mostrar aquesta evolució cartogràficament, és a dir, com podíem representar la variació dialectal en mapes, no tan sols jugant amb l’espai, sinó també amb el temps.’ La tècnica emprada a l’Estratografia Dialectal es podria aplicar a més llengües, sempre que hi hagués prou informació. Però la realitat és que no hi ha atles dialectals d’èpoques passades. A tot estirar, en algunes llengües n’hi ha de final del segle XIX, però a la majoria no n’arriben fins al XX. L’atles del francès, per exemple, es comença a publicar el 1902′, diu Germà Colón. És, doncs, un procediment molt costós, no pas tècnicament, sinó quant a recerca. ‘En el nostre cas –diu Perea–, la sort és que en Germà hagi fet tanta feina de buidatge documental durant tants anys: això ha fet possible de tenir representació de tots aquests mots. Aquesta feina és a les cèdules o registres que conserva en Germà, però també al seu cap: ell pot aportar perfectament les dades de memòria, i després simplement s’han de verificar.’ Una eina visual que fa caure mites La combinació entre la informació exhaustiva i rigorosa i el mapa en moviment –sincronitzat amb l’eix cronològic– mostra d’una manera molt gràfica la progressió dels mots i l’aparició dels geosinònims. Perea i Colón posen en relleu que, molt sovint, el mot que ha acabat essent estàndard no és pas el més antic, sinó el que en un moment determinat es va començar a fer servir al català central. N’és un exemple la unitat semàntica de colgar-gitar-anar al llit. A l’inici (segle XIII, estrat inferior), la forma única era colgar. Al segle XIV, apareix la forma gitar al català occidental, però no s’hi imposa totalment a colgar fins al cap de cent anys. I no és fins entrat el segle XIX que la construcció anar al llit suplanta els dos mots genuïns al català central. Tanmateix, tot i tenir un àmbit geogràfic menor, anar al llit (o ficar-se al llit) és la solució que, d’alguna manera, afavoreixen els diccionaris normatius. ‘Ficar al llit’ – colgar’ – ‘gitar’ (cliqueu ací per veure el mapa en moviment) Per una altra banda, l’Estratigrafia ajuda a veure que les divisions dialectals no són tan rígides com sovint es presenten. ‘D’alguna manera –diu Perea–, la divisió estricta entre oriental i occidental es desmenteix: des del punt de vista lèxic, de vegades les Illes van unides amb el País Valencià.’ Ho podem veure perfectament en el cas d’agranar-escombrar (al mapa, agranar de color groc i escombrar de color blau). ‘Agranar’ – ‘escombrar’ (cliqueu ací per veure el mapa en moviment) Les explicacions exhaustives que s’adjunten als mapes ofereixen una informació molt valuosa, que aporta matisos i precisions que no trobaríem enlloc més. Quan mirem l’evolució d’agranar, per exemple, Germà Colón ens parla d’un element que explica molt bé en l’explanació del registre: ‘Cal remarcar que en tota l’àmplia zona d’agranar hom empra escombrar per a referir-se a la neteja del forn (escombrar el forn).’ Una altra de les revelacions que ens proporciona aquesta eina és la desmitificació de presumptes castellanismes. Es pot comprovar a sorra-arena. Sobre això, Maria-Pilar Perea explica que fins i tot algun lingüista li havia retret que arena era un castellanisme, i que s’havia de dir sorra. Les recerques de Germà Colón ja fa temps que van demostrar que arena era el mot més antic i, doncs, més genuí, a banda d’ocupar molt més territori que no pas sorra. Amb aquesta nova eina, la desmitificació es fa absolutament visible: sorra (de color carabassa al mapa, en contrast amb el groc d’arena) no aparegué fins al segle XVI, i encara amb un significat diferent: ‘llast d’una embarcació’. ‘Arena’ – ‘sorra’ (cliqueu ací per veure el mapa en moviment) La lluita a favor de la diversitat ‘La gràcia –diu Maria-Pilar Perea– és que, en l’origen, molt sovint hi ha un sol mot per a tot el domini i més endavant es diversifica; creiem que això és més enriquidor que no pas a l’inrevés, com passa avui dia, per causa de l’estandardització, promoguda en gran part pels mitjans de comunicació i també per més factors.’ Aquests dos lingüistes, enamorats de la diversitat dialectal, creuen que tot plegat és una qüestió d’equilibri: ‘Avui la llengua es troba amb dues forces contraposades: el procés d’estandardització, que promou formes homogeneïtzadores, i la varietat lingüística, que manté formes múltiples, algunes de les quals són històriques i poden quedar arraconades. Convé trobar un equilibri. Per això és interessant de veure la presència d’aquestes formes en l’espai i també en el temps.’ Tanmateix, segons Perea, es va forjant una nova consciència sobre la diversitat i una eina com aquesta hi pot contribuir. ‘Els mitjans de comunicació, gràcies a estudis com aquest, poden prendre consciència que la varietat és riquesa, que els dialectes no han de ser cap molèstia, que no hi ha termes bons i termes dolents. I l’actitud de l’escola també ha de ser aquesta. Altrament, com que hi ha inseguretat lingüística, es transmetria una idea equivocada de la riquesa de la llengua.’ Les causes de l’evolució Per què es produeixen els canvis? L’Estratigrafia Dialectal no n’explica les causes, sinó que simplement els descriu. Però això no vol dir que no es pugui fer més endavant. Perea diu: ‘Quan hi ha fenòmens de canvi lingüístic, normalment passa que hi ha convivència entre la forma original i la innovadora. I aquesta convivència pot durar segles. Al final, o es manté la tradicional o guanya la innovadora. Seria interessant de veure, en cada cas, per què es produeixen aquests canvis.’ Més projectes Maria-Pilar Perea té més projectes actius i alguns en perspectiva. Ha dedicat molts esforços des de fa anys a recuperar i divulgar l’obra d’Antoni Maria Alcover. A la pàgina web que li dedica hi ha mapes estàtics, mapes amb veu, rondalles… ‘En Germà i jo ens hem adonat que el paper és un mitjà limitat: per això hem volgut entrar en aquest món digital, de mapes dinàmics, amb veu. A les enquestes dialectals actuals ja hi pot haver enregistrament sonor; però en els mapes amb què treballem això no hi és i per això la nostra feina consisteix a reconstruir.’ L’última aportació a aquesta modernització de la dialectologia és molt recent: des de fa poc més d’un mes, cada dia podeu veure a Twitter un mapa amb la distribució dialectal d’un mot, un recurs extret del diccionari Alcover-Moll. Informació relacionada: ‘Sóc molt optimista: el català se salvarà’ (entrevista a Germà Colón, 7-7-2014)

Summary: Una web explica com han evolucionat les paraules a cada dialecte


El conseller d’Interior, Miquel Buch, ha assegurat en una entrevista a TV3 que els atacs feixistes van a la baixa. Buch argumenta que les agressions són més conegudes ‘gràcies a les xarxes socials i els mitjans de comunicació’ i perquè ‘aquests fets preocupen molt’, però ha negat que n’hi hagi un repunt, ans al contrari. Tot i així, ha assegurat que Catalunya ‘no es pot permetre que resti impune’ cap atac violent i menys un de feixista, perquè ha dit que aspira a ser un país democràtic i modern. Buch ha afirmat que els atacs d’aquesta mena sempre són perseguits pels Mossos d’Esquadra. N’ha assenyalat com a exemple que el presumpte agressor del fotoperiodista Jordi Borràs va ser identificat al cap de dotze hores i que dotze hores més tard ja era a les mans del jutge. La CUP ha reaccionat a les declaracions del conseller i ha demanat ‘prendre partit davant del feixisme’. La seva diputada, Natàlia Sànchez ha demanat a Buch que faci públiques les dades. “Instem al @govern i al conseller @MiquelBuch a prendre partit davant del #feixisme i la seva impunitat. El silenci és blanqueig” @yeyaboya #ProuAgressions #NoPassaran #FeixismeMaiMés pic.twitter.com/VaiZlrmGp5 — CUP Països Catalans (@cupnacional) 25 de juliol de 2018 Bon dia @MiquelBuch podria compartir aquestes dades de la baixada de les agressions feixistes si us plau? La sensació és una altra, però millor parlar amb les dades a la mà que no pas per intuïció. Podria acompanyar de dades les seves afirmacions si us plau? https://t.co/Exz6SspYhQ — natàlia sànchez dipp (@Nataliadipp) 25 de juliol de 2018

Summary: Buch assegura que els atacs feixistes a Catalunya van a la baixa


L’arquitecte Vicente Guallart (València, 1963) acaba de guanyar el concurs internacional per a urbanitzar un nou centre a la ciutat xinesa de Shenzhen. Ha ideat un centre sense cotxes privats, amb edificis en forma de muntanya i un corredor ecològic que el travessa. Guallart viu a Barcelona, però passa més de la meitat del temps a la Xina, Rússia i els Estats Units. Va ser el primer director de l’Institut d’Arquitectura Avançada i, durant quatre anys, va ser l’arquitecte en cap de la ciutat de Barcelona, sota el mandat de Xavier Trias. Autor del llibre La ciutat autosuficient, on advocava per les ciutats ecologistes, en aquesta entrevista parla del seu projecte, d’urbanisme i del futur de les ciutats. —La ciutat de Shenzhen neix el 1979. Com l’hem d’imaginar? —A Europa parlen de regions, a la Xina de províncies. La província de Guangdong és la més rica de la Xina, l’equivalent de Califòrnia. I Shenzhen n’és la ciutat tecnològica, equivalent a San Francisco. Forma part del conglomerat tecnològic més important de la Xina. Són uns dotze milions de persones. Vuit Barcelones. És la primera ciutat on Apple feia l’iPhone. Ara ja no. De fet, és la fàbrica del món. El lloc on hi havia la concentració més gran de fàbriques. I s’hi veuen les diverses generacions de ciutats. Els edificis d’habitatges dels setanta, vuitanta i noranta. La compararia amb Singapur. I entén que la urbanitat és molt important. Jo hi he descobert la primera ciutat descentralitzada del món. No té un centre i prou. En té molts. Hi ajuda el fet que no tingués un centre històric que cresqués de manera radial. Hi ha diversos centres. És una ciutat força única. És allò que Dubai voldria ser. —Hi urbanitzareu 2 milions de metres quadrats. Això, per comparació, què seria? —Això seria mig Poble Nou de Barcelona. Abans, aquesta zona era un parc temàtic. Hi havia una Torre Eiffel petita, una muntanya russa dins un llac, i tot de coses que ara estan obsoletes. Ho tenen clar: s’ha de reformar. I volen fer dues coses. D’una banda, aixecar un dels nuclis urbans, que tindrà un edifici alt de 400 metres. I d’una altra banda, el gran repte (i per a això vam guanyar el concurs), que és reconstruir un corredor ecològic, entre la muntanya i el mar, que s’havia trencat. Un corredor verd. Hi hem projectat una malla semblant a Nova York, i el corredor ecològic. —Voleu fer un edifici en forma de muntanya? —Si l’arquitectura és paisatge, els edificis són muntanyes. M’ha interessat l’arquitectura com a acumulació de matèria. I, per tant, aquest caràcter paisatgístic ens va fer pensar a fer una muntanya artificial. Un edifici emblemàtic en forma de muntanya. Dos-cents metres d’altura. Serà un centre de convencions. A la sala gran hi han de cabre cinc mil persones. I també hi posem un hotel a sobre. —Heu eliminat els cotxes? —Hem eliminat el transport privat de l’espai públic. Els cotxes privats no hi podran circular. En el futur, el cotxe privat desapareixerà de les ciutats, de la mateixa manera que en van desaparèixer els cavalls. —I minibusos sense conductor. —Aquí, a Sant Cugat, se’n va aprovar un, també. El futur de la mobilitat es basa en el transport públic, el transport personal (bicis, patinets) i els vehicles sense conductor. Són molt més segurs. S’ha demostrat que, en el 90% dels accidents, els responsables són les persones. Fa cent anys, els ascensors tenien una persona que premia el botó. I ara ja no. El vehicle sense conductor és un ascensor horitzontal. —Utilitzeu tecnologia blockchain. —Fa anys que parlem de l’autosuficiència dels edificis. I ens imaginàvem que els edificis del futur generarien energia. Energia que gastaran a l’interior dels habitatges, la donaran per al vehicle elèctric o la vendran a la xarxa. Si agafem molts edificis que ho poden fer, ens cal un sistema d’intercanvi d’informació i de registre que no és pas una factura al mes, com ara. Cada petita quantitat d’energia que generem s’ha de registrar. I això és, literalment, blockchain. —Per què creieu que heu guanyat aquest projecte? —Bona pregunta. Crec que vam guanyar sense por. Una malla amb carrers estrets, i sense vehicles a la superfície, no existeix a la Xina. I això vam proposar. Però també perquè ells estan molt oberts a noves idees. I nosaltres vam fer una barreja entre urbanitat densa i la idea del corredor ecològic. —Com serà el corredor? —Seran un conjunt de parcs. I també vam proposar que les passeres que travessen les autopistes existents no fossin de quatre metres, sinó de cent. Entendre que si al segle XX hem construït el dret de conduir, ara hem de construir el dret de caminar. Això vol dir que no hem de fer solament passeres, sinó grans passeigs i superfícies. —Serà el vostre gran projecte? —No. Ara el 50% del planeta viu a les ciutats, i som 7.000 milions de persones, és a dir que hi ha 3.500 milions de persones a les ciutats. Però diuen que l’any 2050 hi viurà el 70% de la gent. Això vol dir que hi ha 1.500 milions de persones que aniran a la ciutat. Hi haurà més projectes. A Europa ens pensem que la urbanització s’ha acabat. No és cert. Part del desafiament de salvar el planeta és que a aquests 1.500 milions de persones els fem bones ciutats. Ciutats del segle XXI. I reformes ben fetes. Vull abordar aquest objectiu: treballar els nous estàndards de les ciutats. —Vau tenir cap xoc cultural treballant a la Xina? —La Xina és un altre món. I això vol dir, per exemple, que van amb unes altres aplicacions. No tenen Whatsapp, tenen WeChat. No tenen Google, tenen Baidu. Allà són un país comunista, i saben que les dades són de l’estat. No en tenen cap dubte. Al món occidental, encara ens preguntem si ens espien o no. A la Xina no en dubten: ens espien. I ho fa l’estat. I entenen que això és bo per a la societat. Ho entenen així. Poden entendre que ho fan de manera regulada. Aquí, en canvi, crec que ens enganyem, i ens espien igual. Nosaltres hem treballat amb gent xinesa intel·ligent que no tan sols ens van fer de traductors de llengua, sinó de cultura. I al revés. Jo els he fet de traductor cultural a ells. Era un procés doble. Ens han d’entendre. Però els hem d’entendre. I, clarament, tenen coses positives. —Per exemple? —Shenzhen és una ciutat jove, i et trobes una gran alegria en segons quins espais. Hi ha reformes de districtes industrials absolutament excepcionals. Els concursos són nets i poc corruptes. Ho sé perquè he estat jurat. No m’he trobat mai ningú que em digués res. I els debats entre els membres eren de nivell. De nivell. La societat és molt formal i es tenen molt de respecte. No tens la sensació d’amistat com aquí, al món mediterrani, però estimen molt la família, i treballen de valent. —Es començarà a construir el 2020? —Hem guanyat un concurs d’urbanisme. No de construcció. Ildefons Cerdà va guanyar el concurs i no va construir cap edifici. Però, certament, el nostre objectiu és començar a construir edificis a la Xina. Actuarem com a assessors. Això sí, voldríem que els edificis, com a mínim els més emblemàtics, siguin com els hem dissenyat. —Qui formava el vostre equip? —Teníem gent a Beirut, Moscou, la Xina, Mèxic. Ex-estudiants de l’IACC, ara professionals. Gent molt bona. Content de treballar amb gent jove, que de fet és com treballen a la Xina. Per exemple, ara faig nous concursos i la mitjana és de 30 anys. —Com veieu l’urbanisme aquí a casa? —Aquí, malauradament, no tenim debat sobre la manera de construir la ciutat ni sobre urbanisme. Per exemple, si les ciutats han de créixer o no. El pròxim desafiament de Barcelona és créixer en direcció als rius. Sempre hem estat una ciutat de mar. Però Barcelona també pot ser una ciutat de rius. El Besòs encara s’ha d’urbanitzar. I no hi ha cap pla. Construeixen algun edifici, però sense pla. Hem cregut que prenent petites decisions faríem una ciutat bona. I l’urbanisme requereix tenir grans idees, això ho vam inventar a Barcelona. Ara parlem només de les coses petites. I no de les coses importants. Nova York, Londres i Copenhaguen creixen en població. Barcelona ha de créixer o no? És un debat que no tenim. Ciutats pròsperes, com París, amb alcaldessa d’esquerres, han entès que cal tenir projecte, il·lusió, cal fer arquitectura i urbanisme innovador. Es proposen de construir sobre les rondes. Aquí començarem a parlar sobre això. —Heu seguit la cursa electoral de Barcelona? —M’interessa. Visc a Nou de la Rambla. Tot i que el 60% del meu temps he estat a la Xina, Rússia i els EUA, visc a Barcelona. Encara s’ha de veure qui es presentarà a l’alcaldia i qui no. A Barcelona hem creat por al voltant de l’urbanisme. Jo vaig viure-ho. Era dolent parlar de certes coses. A Espanya, l’eco de la bombolla ha fet que no tinguem la calma per a parlar seriosament sobre què hem de fer a les ciutats les dècades vinents. Vaig escriure el llibre La ciutat autosuficient, i vaig defensar que les ciutats havien de tendir a produir la seva energia. S’han aprovat els acords de París. Barcelona ha signat que el 2050 vol ser una ciutat sense emissions. Haurà d’invertir molt i prendre decisions arriscades. Ara hi ha una desconnexió entre el missatge polític (zero emissions) i els projectes que fem. —Com valoreu la gestió d’Ada Colau? —Tampoc no en tinc gaire opinió. L’àmbit urbanístic no li ha interessat. Ara comença a treballar l’àmbit de l’habitatge i mira de fer-ho bé. Van començar molt crítics i ara prenen bones decisions. Però crec que l’alcaldessa de Madrid ho ha fet millor, la veritat. —Colau no té oposició. —Exacte. Els mesos vinents podria debatre amb l’oposició novament. Sempre he estat a favor de ser una ciutat d’acollida, de donar benvinguda als immigrants i contra la pobresa energètica. Però més enllà de dir-ho, has de fer-ho. I amb projectes positius, perquè la gent visqui millor. Hem de treballar perquè tots siguem més rics, no pas més pobres. —On vau viure l’1-O? —Vaig anar a votar a Drassanes. A prop del port hi havia molt moviment. Veritablement excepcional. Al món em demanen per Catalunya. Hi ha molt interès. Diríem que vivim un món de canvi. Ja veiem que els imperis van caure al segle XIX, i el món dels estats cau ara. El populisme i el món de l’extrema dreta confirma que anem en la direcció equivocada. I la salvació és a les ciutats. El debat és com construïm o definim la idea de l’Europa de les ciutats. La Xina és un país de ciutats. El 70% viu a ciutats. Han construït la xarxa d’alta velocitat i aeroports increïbles en deu anys.

Summary: Vicente Guallart: ‘El cotxe privat desapareixerà de les ciutats, de la mateixa manera que en van desaparèixer els cavalls’


La comissió Per un Finançament Just ha convocat per al divendres 22 de novembre, a partir de les 10.30 hores, una cadena humana entre la Delegació de govern espanyol i les Torres de Serrans de València per commemorar el seu segon aniversari. L’acte conclourà amb la lectura del manifest a la Plaça dels Furs. El 18 de novembre de 2017 va tenir lloc una manifestació multitudinària que va treure al carrer a la societat valenciana per reclamar un finançament just, la condonació del deute històric i unes inversions d’acord amb el pes poblacional, recorda l’organització en un comunicat. Per a la comissió, composta pels sindicats CCOO i UGT, la patronal CEV i els partits polítics PSPV, Compromís, Podem i Ciutadans, va ser una mobilització transversal que ‘va posar el problema valencià en primer ordre de l’agenda política estatal’. Dos anys després, Finançament Just vol recordar que aquestes reivindicacions ‘han de ser ateses amb urgència’ pel futur govern, a més de comprometre a tots els partits valencians amb representació a les Corts al fet que vetllin perquè sigui una prioritat de la X legislatura.

Summary: La comissió Per un Finançament Just convoca una cadena humana per commemorar el seu segon aniversari


Ingredients: 1 làmina de pasta de full rectangular 3 ous mig litre de llet dues cullerades de Maizena la pell d’una llimona una mica de vainilla 100 g de sucre gelatina de poma o llimona fruita del temps (figues, raïm, maduixes, kiwi, préssecs) Elaboració: Posem la pasta de full en una safata d’anar al forn, amb un paper vegetal a sota i la punxarem. L’enfornem a 180°, de divuit a vint minuts, aproximadament, fins que quedi daurada. Reservem una mica de llet per a desfer la Maizena en fred. En un cassó, hi posem al foc la resta de la llet, una pela de llimona i la vainilla. Quan comenci a bullir, tirem els ous remenats amb el sucre i la Maizena desfeta. Remenem la llet amb una espàtula fins que quedi una crema feta i espessa. Al primer bull, retirem la crema del foc i la continuem remenant fins que quedi ben fina. Posem la crema per sobre de la pasta de full cuita. Tallem la fruita i la col·loquem per sobre, amb gràcia. Desfem la gelatina amb una mica d’aigua, un minut al microones, i pintem la fruita perquè quedi brillant. I aquestes postres ja es poden menjar. Si no es mengen tot seguit, guardarem el pastís a la nevera fins al moment de servir-lo.

Summary: Recepta: Pastís de pasta de full amb crema i fruita del temps


‘La Mina actual és el resultat d’un conjunt d’errors polítics que han originat un barri trencat i marginal. Llavors parlen de la Mina: “Oh, un barri molt perillós! Oh, un barri ple de drogues!” Doncs hi ha coses que són veritat, però no és tota la veritat.’ Això és Ràdio la Mina (102.5 FM) i al micròfon hi parla Josep Maria Monferrer, que cada dimarts posa la veu al programa ‘Así va el barrio’. Aquí tota la graella l’omplen voluntaris, de dilluns a diumenge. Gent incombustible, militants de la Mina a les ones hertzianes que no van dubtar a emetre l’anunci del referèndum de l’1-O fins al dia de reflexió, encara que hagués vingut la Guàrdia Civil a advertir-los que podien incórrer en responsabilitats penals. Ràdio la Mina és en un dels baixos de l’edifici mastodòntic del carrer Mart de Sant Adrià de Besòs, darrere una porta de ferro i unes finestres de reixes infinites. En aquest racó de món, no costa gaire d’imaginar-se què devien pensar els dos agents de paisà quan els van dur l’advertiment del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya. ‘Tenien cara de dir: “Què collons fem aquí?”‘ Així ho recorda Martín Arcos, el president de Ràdio la Mina. Ell els va obrir la porta, i per l’aspecte ja va deduir que eren guàrdies civils. ‘Emeteu un anunci, oi?’, li van demanar. Arcos va respondre que sí i els va fer passar a omplir els papers. ‘Em van demanar com estava la Mina. Els vaig dir que era feta una merda i els vaig demanar si eren de per aquí. Havien vingut feia anys a algun escorcoll.’ Entrada de Ràdio la Mina, al número 24 del carrer Mart de Sant Adrià de Besòs. Fotografia: Odei A.-Etxearte. Al barri es respira un abandonament històric. No és que els carrers siguin bruts, és que les façanes dels edificis són cicatrius. Marques de ferides que sagnen i que es guareixen sense que la majoria dels altres veïns de Sant Adrià de Besòs o de Barcelona les hagi volgudes veure mai. Potser les han observades de lluny, quan van amb cotxe per la Ronda Litoral, o a les notícies de successos. És impossible de fer-ho estant als lluents edificis de l’antic Fòrum de les Cultures, a tocar de la Diagonal Mar. Tan a prop i, volgudament, tan lluny. Pisos de preus astronòmics a quatre passes del barraquisme vertical. L’estigma diu que a la Mina no hi has d’anar a fer res i que t’hi poden robar la cartera. Però la Mina és, sobretot, allò que n’ignorem. Balcons i persianes endins, és la vida que t’esquinça la pell, que es lleva i s’adorm al ritme d’una ràdio crítica i irreverent. ‘Allò que t’emociona, allò que t’agrada, allò que et fa vibrar; tots els èxits nacionals i internacionals a Ràdio la Mina. 102.5’, promet, en castellà, una noia en un dels anuncis emesos. El projecte es va gestar el 1984. Un grup d’entitats que formaven la Coordinadora de Joventut del barri volien treballar amb els joves que eren al carrer, formar-los, donar veu a les associacions, transmetre una visió més real de la Mina per a la Mina. Films del cine quinqui com ara Perros callejeros (1977), explica Arcos, els han fet molt de mal. Encara n’arrosseguen la imatge: estirades de bosses i navalles, el Torete, emulant el Vaquilla, desafiant la llei a tota velocitat mentre fugia amb cotxe de la policia. La primera ràdio era clandestina. Van començar a emetre al pis del capellà del barri, el mossèn Vilamala. Els joves hi entraven vigilant que no veiessin on es ficaven. Després es va traslladar al centre cívic, al despatx d’un regidor. D’allà van passar a uns locals de la parròquia. El projecte es va consolidar i, l’any 1997, es van traslladar al local del carrer Mart. Un anunci per a defensar la llibertat i la democràcia Lluny del tòpic simplista, la Mina també és Arcos piulant a Twitter un comunicat de la ràdio el dia que els va visitar la Guàrdia Civil: ‘Els nostres oients tenen el dret de rebre la informació sobre la convocatòria del govern de la Generalitat per al pròxim primer d’octubre. Nosaltres no hem estat contractats, no fem publicitat ni propaganda, sinó que informem lliurement de les convocatòries que existeixen actualment al nostre país.’ Ni la Generalitat ni ningú no els va demanar que emetessin l’anunci. Però Arcos va decidir que el punxarien, encara que els ho prohibissin. ‘Em va semblar molt fort que un tribunal s’atrevís a anar als mitjans de comunicació amb un requeriment’, relata. Refusa que es pretengui d’impedir que s’expressin lliurement en un país que diuen que és democràtic. ‘Tenia molt clar que no ho acataríem. I què serà el següent pas? Doncs el següent pas és això que veiem ara’, diu. A l’institut-escola de la Mina, l’1-O hi van votar 544 persones. I el dia 3 la ràdio va fer vaga ‘per dignitat i contra la violència i la repressió’. El president de Ràdio la Mina, Martín Arcos, a l’estudi antic de l’emissora. L’estudi nou l’han construït ells mateixos després d’un any i mig de feina. Fotografia: O.A.-E. Arcos no era independentista, però assegura l’hi han convertit: ‘Després d’haver vist que som en un país neofranquista, doncs què vols que et digui… No hi vull pertànyer!’ Creu que tot és un problema de democràcia. ‘Si ens considerem demòcrates, hem d’entendre que aquestes coses s’han de consultar, preguntar, amb tota normalitat. No cal ser independentista per a entendre que s’ha de fer un referèndum quan hi ha una gran part de la població que s’hi sent. I haurien d’haver-ho arreglat políticament. Després d’haver rebut el requeriment, no els van dir res més, tot i que van continuar emetent l’anunci i fent entrevistes sobre l’1-O. ‘Això havien d’haver fet tots els mitjans’, defensa, i s’explica que no ho fessin pels interessos de tota mena que els condicionen. ‘Nosaltres no hi tenim res a perdre!’, exclama. Malgrat això, creu que qui més publicitat va donar a l’1-O va ser el mateix estat espanyol provant d’impedir-lo, abans i durant la jornada electoral, amb les càrregues policíaques. Un projecte pensat per a joves i nens Arcos és de la Mina de tota la vida. Va arribar a la ràdio quan tenia 17 anys. Li agradava el futbol sala i volia jugar un torneig amb l’equip de la ràdio. Li van dir que si hi volia jugar havia d’implicar-s’hi. I així va començar tot. És tècnic audiovisual i es va formar aquí, com tants joves més que hi han fet tallers. Explica que els anys daurats de la Vila Olímpica hi havia set o vuit discjòqueis que havien sortit de la Ràdio la Mina. Primer, els ensenyen com funciona l’emissora. Quan tenen una mica de rodatge participen en programes en directe i, més endavant, poden fer els seus programes. A més dels joves, ara també hi vénen jubilats i voluntaris de tota mena. A Susi Martínez Heredia no n’ha tingut prou, de ràdio, després d’haver fet el curs de formació. Ben altrament. És coneguda a Twitter per la ‘Gitana economista’. Va ser la primera alumna gitana d’ESADE i prepara un nou programa que es dirà ‘Revolución gitana’. Vol reivindicar experiències com la seva, parlar de les barreres i els èxits que es troba la comunitat. El cantant andalús Diego Guerrero ja li ha permès que utilitzi gratuïtament la cançó que obrirà el programa, ‘Camino de piedras’. Discs de vinil de la ràdio. Fotografia: O.A.-E. Si la ràdio ha pogut emetre música durant tantes dècades és perquè els han cedit les cançons gratuïtament. Anys enrere, el dijous anaven a les discogràfiques a cercar les novetats per als programes musicals. A les parets del vell estudi de ràdio hi ha centenars de vinils i discs compactes d’aquella època. Ara agafen les cançons d’una plataforma en què les discogràfiques aboquen els èxits. Però la digitalització ha escombrat l’artesania i el ritual de preparar i netejar els discs. Arcos explica que abans els trucava tanta gent per a demanar cançons que un 75% de les vegades comunicaven. La graella de l’emissora canvia amb les inquietuds del voluntariat. Treballadors del CAP de la Mina hi fan cada setmana el programa ‘Tiempo de salud’. Núria Arnau i Francesc Ruiz són dos pilars de la ràdio. Arnau presenta les tertúlies del matí. Ruiz també fa entrevistes i programes i el dissabte a la nit parla de sexe a ‘Labios entreabiertos’. La ràdio ha fet tallers a instituts, i sovint hi vénen escoles a ser entrevistades. Deu ser l’únic mitjà en què es pot sentir un nen de tercer de primària confessant que sap parlar, xiulant, als ocells. Per manca de recursos, han hagut de tancar una sala de trobades per a joves que mantenen encara, ara buida, al local de l’emissora. Necessitarien un professional que els atengués i no el poden pagar. Durant algunes èpoques, han contractat personal. Però només quan el pressupost els ho permet. L’any passat va ser de 18.000 euros. Mai no han volgut gaires patrocinis ni publicitat comercial perquè refusen de convertir la ràdio en un negoci. El seu és un projecte educatiu i social. Els ingressos provenen bàsicament de subvencions i d’alguna donació. No ho han tingut fàcil. Arcos assegura que el 2011 van gosar de presentar una candidatura a les eleccions municipals i, tot i que no van aconseguir d’entrar a l’ajuntament, els van retallar una contractació que tenien. Els voluntaris de Ràdio la Mina són, a més, molt crítics amb tots els poders; també amb els que integren el Consorci del barri de la Mina (la Generalitat, els ajuntaments de Sant Adrià i de Barcelona i la diputació de Barcelona). Aquí, el micròfon és lliure: no és en venda. El regidor barceloní Manuel Valls va denunciar la ràdio per una piulada del febrer. Arcos es va equivocar, volia escriure al seu compte personal, però ho va fer al de l’emissora, i al missatge hi havia insults. Arcos denunciava que l’aleshores candidat de Cs hagués anat a la Mina a ‘rentar’ la seva ‘fama de racista’ aprofitant-se de la comunitat gitana quan el seu govern va expulsar milers de gitanos de França. No està orgullós del llenguatge, però no es penedeix de la piulada i es referma en el missatge. No és l’únic que critica durament polítics que només visiten el barri quan s’acosten les eleccions per treure’n profit electoral. Així està el barri Dins i fora de la ràdio, Monferrer és molt crític amb la gestió política i urbanística del barri. Aquest escolapi és el pare i l’ànima de l’Arxiu Històric de la Mina. Fa 45 anys que hi viu. Hi va venir a fer de mestre, a aplicar la pedagogia de l’oprimit de Paulo Freire. ‘L’escola educativa ha d’apoderar, els protagonistes han de ser els nanos’, diu. D’ençà que es va retirar, s’ha dedicat a tenir cura de l’arxiu, on ha anat recollint testimonis i informació oblidada per la història oficial, dels 1.706 afusellaments de republicans al Camp de la Bóta fins avui. Experiències de vida, petites històries que s’haurien perdut, i dades i fotografies que documenten la transformació d’un barri que va néixer pel propòsit franquista de controlar el centenar de barris de barraques que hi havia a Barcelona i d’entaforar-ne els veïns en pisos minúsculs. Els blocs van destrossar la Mina rural. Es van omplir de gent quan encara no hi havien construït els equipaments sanitaris i educatius. La lluita ve de lluny. Josep Maria Monferrer davant l’Arxiu Històric de la Mina. Fotografia: O.A.-E. Monferrer explica que la de la Mina és una suma de trencadisses socials, de reformes urbanístiques que han esborrat la història anterior. Ara la Mina són quatre barris: la Mina Vella (amb edificis de cinc pisos d’alçada, els primers que es van construir, oberts a la ciutat però tancats per un bloc de dotze pisos), la Mina Nova (els mastodòntics edificis de deu plantes, aïllats de la Mina Vella i paradigma del barraquisme vertical), la Mina ‘Senyorial’, més pròxima al mar, amb pisos de preus estratosfèrics i construïda amb capital estranger, que ha arraconat la resta del barri; i la Mina ‘Mixta’, entre el barri vell i els habitatges de luxe, on també hi ha la nova escola. Monferrer denuncia que el Consorci es va formar per tranquil·litzar la inversió estrangera amb l’operació urbanística del Fòrum Universal de les Cultures, però els milions invertits no han servit per a transformar el barri, que ha continuat degradant-se. La droga continua essent un dels grans problemes. El consum és altíssim. Ho saben perquè compten les xeringues de la sala de venopunció i les que apareixen als carrers. També hi ha les màfies. I allò que Monferrer anomena la ‘vampirització’. Rics que s’aprofiten dels més pobres, que els paguen perquè facin de traficants en canvi d’un silenci que no s’ha de trencar mai. Si els detenen i no delaten ningú, la dona i els fills no passaran gana mentre siguin a la presó. L’absentisme escolar és una altra de les lloses que arrosseguen. La contaminació, amb les dioxines i les males olors de la incineradora Tersa. I la pobresa i la fam, que mai no se’n van. Per Monferrer, la Mina és l’habitació dels mals endreços de Barcelona i Sant Adrià. Hi arriba allò que n’expulsen. Quan un barri no té sortida, esdevé marginal. Però també hi ha la Mina que es revolta, que treballa cada dia per transformar-la d’una vegada i per sempre, i que l’enriqueix de cultura, de pensament, d’educació. Ràdio la Mina en fa d’altaveu d’ençà que va néixer. Perquè la Mina, si els veïns hi participen per transformar-la, té futur. ‘S’ha de dir clar i fort. Com tots els barris del món, tenim solució’, clama Monferrer al micròfon. Que no els en manquin mai, d’oients.

Summary: Ràdio la Mina: el micròfon lliure del barri que es revolta


La vice-presidenta de la Generalitat, Mónica Oltra, creu que la investidura del president del Govern central en funcions, Pedro Sánchez, hauria de ser després de Reis. ‘Quasi millor que siga després de Reis i que la gent no estiga tan atabalada amb els torrons i tinga la ment clara a l’hora de votar’, ha dit. A la conferència de premsa després de la reunió del govern, Oltra ha dit que la investidura depèn d’una majoria política al congrés espanyol i no de l’informe de l’advocacia de l’estat sobre la sentència del Tribunal de Luxemburg sobre Oriol Junqueras. ‘Depèn que hi haja majories i que la negociació política vaja bé’, ha afegit, i ha comentat que és optimista. ‘En el moment en el qual estiga eixa majoria es produirà. L’altra vegada vam estar quatre o cinc mesos. Ara tampoc portem tant, del 10 de novembre a ara tampoc hi ha tant i ens han aagafat totes les festes pel mig’, ha comentat.

Summary: Oltra situa la investidura de Sánchez després de Reis