Ben Emmerson (Kent, 1963) és un advocat amb una dilatada carrera en defensa dels Drets Humans. Ha format part dels tribunals de l’ONU contra el genocidi de Ruanda i les guerres que varen comportar la desintegració de Iugoslàvia. La seva cartera de clients és interminable i ara passen per les seves mans la defensa del president Carles Puigdemont i dels presos polítics catalans. Per això ha presentat dues demandes a l’ONU: una contra els empresonaments preventius i una contra Espanya per haver vulnerat dels drets de Carles Puigdemont per a ser investit president. L’advocat admet que els casos es tracten amb més lentitud que no esperava, però és optimista respecte de la resolució. A més, afirma que hi haurà notícies aviat. Amb ell parlem de la seva carrera professional, Julian Assange, la situació legal dels presos polítics i dels exiliats, però també de Pedro Sánchez i el jutge Pablo Llarena. ‘No diré què en penso perquè no es pot publicar en cap diari’, assegura. —Al Principat sou conegut arran del vostre paper com a advocat internacional del president Carles Puigdemont i dels independentistes presos. Tanmateix, podeu explicar breument quina ha estat la vostra carrera professional? —He destinat bona part de la meva carrera a la representació legal de minories nacionals, causes polítiques i nous estats independents. Durant molts anys també he estat relator especial de l’ONU pels Drets Humans i contra el terrorisme. De fet, vaig ocupar el càrrec fins al juliol passat i a l’agost va ser publicat el meu darrer informe sobre la situació a l’Aràbia Saudita. He estat jutge del Tribunal Penal Internacional de les Nacions Unides per a Ruanda i l’antiga Iugoslàvia. I entre els meus antics clients hi ha el líder de l’Exèrcit d’Alliberament de Kossove, Ramush Haradinaj, actualment primer ministre d’un Kossove independent. També he defensat el govern de Geòrgia en la seva lluita legal per a esdevenir independent de Rússia, però també el govern ucraïnès davant la deriva expansionista russa a l’est del país amb l’annexió de Crimea. Finalment, per resumir i sense estendre’m gaire, vull afegir que he defensat diversos moviments petits d’alliberament nacional. —No sé si en teniu constància, però un dels vostres antics clients, Julian Assange, ha estat amenaçat pel govern equatorià amb l’expulsió de l’ambaixada a Londres si continua comentant sobre política catalana. Vós que vàreu lluitar per evitar-ne l’extradició, què us sembla? —Per raons òbvies he anat seguit com s’ha cobert el tractament que rep Julian Assange a l’ambaixada, especialment ara que la postura del govern de l’Equador ha canviat. Evidentment no puc parlar dels detalls com si fos el seu advocat, però certament és preocupant que el govern espanyol pugui utilitzar els seus lligams amb les altres administracions que varen pertànyer a l’imperi espanyol per a aprofitar-se d’aquesta situació. Tot i això, crec que el tema Assange és essencialment diferent de la resposta que cal que doni el govern espanyol actual a la situació cada vegada més deteriorada a Catalunya. —Centrem-nos-hi, doncs. Com us vàreu involucrar en la defensa legal del president Carles Puigdemont i dels presos polítics? —D’una manera força ordinària . Els qui cercaven les persones que havien d’encapçalar la defensa internacional em varen contactar personalment i, evidentment, ho vaig acceptar. D’entrada, haig de dir, com tanta més gent a Europa que té interès per la política, no estava molt ben informat de la situació a Catalunya i de les raons reals per les quals els catalans es volien independitzar d’Espanya. I això és una pena, crec. Ara bé, després d’haver acceptat el cas i amb el pas del temps, m’he anat adonant que el franquisme continua profundament infiltrat en els fonaments de l’estat espanyol. I quan explico a la gent què passa realment en l’estament polític espanyol… Entren en xoc, no s’ho creuen. De fet, em costa una estona de persuadir-los sobre la realitat. Els és molt difícil d’entendre que un país que és membre del Consell Europeu i de la UE empresoni gent per haver expressat lliurement les seves opinions polítiques. Em sap greu de dir-ho, però Espanya té unes arrels democràtiques molt curtes i esquifides. En qualsevol situació de tensió o de crisi s’arrenquen. El compromís de les institucions espanyoles –el poder judicial, el funcionariat i parts del congrés– amb la democràcia i els Drets Humans és llastimosament vacil·lant. —El primer cas que vàreu presentar a l’ONU fou el de la presó preventiva dels presos polítics catalans. En quin punt és la demanda? —Ara mateix hi ha dues denúncies sobre els presos polítics al Grup de Treball sobre Detencions Arbitràries de l’ONU. La primera va ser admesa mesos enrere i al juliol ens va demanar més informació actualitzada sobre Oriol Junqueras, Jordi Cuixart i Jordi Sànchez. Els la vàrem enviar a final de mes, començament d’agost. I al mateix moment també vàrem presentar denuncies per la majoria dels presos polítics. A més, vàrem demanar al grup que ajuntés tots els casos i els tractés de manera prioritària. —En teniu cap resposta? —En aquest moment encara no n’hem rebut cap. Suposo que la gent comença a estar una mica frustrada per la manca d’informació i de progrés. Sincerament, jo també comparteixo aquesta frustració. Però sóc conscient que el grup està sobresaturat amb més expedients i que tota l’estructura de l’ONU que treballa pels Drets Humans és infrafinançada. El punt clau en tot això és mantenir-hi el diàleg obert i empènyer perquè els casos avancin. I desitjo que tinguem una actualització de tot plegat abans de la manifestació de l’Onze de Setembre, que considero que serà un punt d’inflexió per a Catalunya. Pot ser l’última oportunitat del govern espanyol per a actuar abans del judici. Una volta hagi començat, em temo molt que la tensió anirà augmentant. —Teniu cap previsió de quan el grup de treball pot emetre un veredicte? —Hem d’esperar a tenir més informació abans de poder fer cap previsió sobre quan es pot emetre un veredicte. Però deixa’m dir una cosa. —Endavant. —L’única solució per a tot plegat és una solució política, no pas un veredicte del grup de treball. El president Puigdemont ho va deixar molt clar el cap de setmana passat al festival Beyond Borders: Catalunya està preparada per a tenir un diàleg productiu amb el govern de Pedro Sánchez. Un diàleg que el president afronta amb bona fe i sense condicions prèvies, però centrant-se amb el dret dels catalans de fer un referèndum acordat, efectiu i vinculant. Crec que no es pot fer una oferta més generosa i pacífica que aquesta. Ara depèn del govern de Madrid de decidir si vol respondre de manera constructiva o no. El món n’està pendent i sap que el govern de la Generalitat ofereix una branca d’olivera abans que no comenci el judici. —I si comença i no hi ha resposta? —Si els demòcrates que són empresonats són sentenciats i condemnats, la situació corre el perill de descontrolar-se, perquè les demandes per accions urgents per a trencar els lligams entre Barcelona i Madrid seran impossibles d’ignorar. I crec que el govern de Pedro Sánchez ara té una bona ocasió per a respondre a la invitació d’un diàleg constructiu amb un compromís sincer. Si fracassa i no l’aprofita el món sabrà que la culpa haurà estat de Sánchez. —Tanmateix, ja fa mesos que és president i no para de repetir que la causa contra l’1-O és a les mans de la justícia. Ni tan sols ha instat la fiscalia a demanar l’alliberament dels presos polítics. —No entraré a discutir què pot fer Pedro Sánchez o no i quines en són les intencions. Però sí que hi ha marge per a un diàleg constructiu. Ara mateix, activistes i agitadors de l’extrema dreta intenten aconseguir un escenari de violència al Principat arrencant llaços grocs. I el més important, crec, són les paraules que el president Puigdemont va dirigir a Catalunya aquesta setmana. Va fer una crida a la calma i a mantenir la resistència no violenta. La violència només alimenta els extremistes. Per tant, la calma és absolutament clau ara mateix. Això i una mica de paciència. Tots sabem que el judici de l’1-O serà un moment crucial. Sobretot si els representants del poble català són condemnats a dècades de presó per haver fet allò per què van ser elegits: un referèndum d’independència. Si arribem en aquest punt, només Madrid en tindrà la culpa. —Tornem a la denúncia contra els empresonaments. El grup de treball dicta veredictes no vinculants o recomanacions. I Espanya ja ha desobeït l’ONU unes quantes vegades. Per què hauria de fer-los cas ara? —No és cert que la decisió del grup no sigui vinculant per a Espanya. Això és un dels mites que agrada d’explicar a la Moncloa, però no és cert. La realitat és que la constitució espanyola obliga l’estat a complir els seus compromisos internacionals. Espanya ha signat el Pacte Internacional de Drets Civils i Polítics i el grup de treball emetrà un veredicte d’acord amb aquest tractat internacional. Espanya haurà d’assumir la decisió perquè, segons la constitució, la llei internacional també és espanyola. —I si desobeeix? —Si decideix de trencar la llei, cosa que ara ja fa, només puc dir que l’ímpetu a favor de la independència de Catalunya no pararà de créixer i podrà tenir una reacció immediata. A més, davant dels incompliments i les males praxis de l’estat espanyol, crec que rebrà el suport de diversos estats. —Heu estat en contacte permanent amb el president Puigdemont, però heu visitat els presos polítics? —Sí, al començament. Em vaig reunir amb Oriol Junqueras, Jordi Sánchez, Jordi Cuixart i Joaquim Forn. Els vaig veure forts i determinats. Evidentment, estaven frustrats per la seva situació i la presó havia tallat bona part del vincle amb l’exterior i la societat. Però són molt conscients d’allò que representen i que són empresonats només per les seves idees. El seu empresonament és una desgràcia per a la democràcia i el sol fet que hagin estat processats és una abominació. Però no seran a la presó gaire temps més. D’una manera o d’una altra, les claus els obriran les cel·les. La pregunta és qui ho farà. Si no ho fa Pedro Sánchez ho farà Quim Torra com a president d’una Catalunya independent. —En quina situació és la demanda del president Puigdemont contra l’estat espanyol? —Ara a l’agost hem enviat al Comitè de Drets Humans més informació sobre el cas, de manera que el període d’al·legacions ja és tancat. I ara depèn del comitè decidir sobre les objeccions preliminars d’Espanya i això ha de passar relativament aviat. Però no vull posar terminis concrets perquè és impossible. Tots sabem que vénen dates molt transcendents: l’aniversari del referèndum i la declaració d’independència i el judici contra els presos polítics i els exiliats, previsiblement al novembre. És durant aquest lapse que espero que hi hagi progressos en la demanda dels presos, però també per part del comitè. —Quina és la voluntat d’aquesta denúncia? Restituir Puigdemont? —És exposar davant de la comunitat internacional les violacions que ha comès Espanya contra la seva obligació de permetre el pluralisme democràtic. Una democràcia ha de permetre l’expressió de totes les veus i ha de respectar tots els processos democràtics. Carles Puigdemont va ser reelegit democràticament com a president de Catalunya, però ha hagut d’exiliar-se del país que representa. El seu govern ara mateix és a la presó o a l’exili. Això és un atac directe contra la democràcia. En primera instància volem demostrar que Espanya és un estat neofranquista i antidemòcrata. I fora de l’estat espanyol, assenyalar i avergonyir els qui són responsables de la situació actual de repressió. També volem evitar que Espanya continuï amagant-se rere un vel suposadament democràtic. I és que, desafortunadament, retrocedeix cap a posicions neofeixistes. I l’única solució que ara preveuen moltíssims catalans és severa: dissoldre la unió amb Espanya. I això és una reacció directa a les accions de les autoritats espanyoles contra l’expressió de la voluntat del poble català. —Creieu que el rebuig de les euroordres reforça la vostra posició a l’ONU? —Evidentment. La situació és molt simple, tot i els intents d’Espanya de complicar-la. Cap democràcia criminalitza la voluntat d’independència d’una minoria nacional. En cap democràcia és il·legal tenir diferències polítiques i debatre sobre la necessitat de canviar la constitució. Això, de fet, és l’essència de la democràcia. Per això l’acusació contra els presos polítics i els exiliats no és cap delicte. De fet, només és un crim en una dictadura o un país on falla la democràcia. I aquest és el cas d’Espanya. És inevitable que en qualsevol país europeu on la democràcia funciona i el poder judicial és independent hi hagi decisions com la d’Alemanya de refusar l’euroordre contra el president Puigdemont. La justícia i la democràcia van de bracet i no es pots tenir una sense l’altra. El problema greu que té Espanya, amb la seva conducta, és que exposa la bretxa que la separa cada vegada més de la resta d’Europa. Molta gent creu que l’antifeixisme va vèncer la Segona Guerra Mundial el 1945. I és cert gairebé a tota Europa, però no pas a a l’estat espanyol. I les ferides antigues es reobren d’una manera dràstica i visceral gràcies a un govern que no es regeix per una concepció moderna de la democràcia, sinó les reminiscències d’un règim feixista moribund. —Què penseu de la demanda presentada pel president Puigdemont i els consellers exiliats contra el jutge Pablo Llarena? —No he pogut consultar-ne tots els detalls encara. Sóc contrari a dir públicament què penso del jutge Llarena perquè, essent sincer, no són coses que siguin possibles de publicar en cap diari. Tanmateix, les decisions que ha pres, emparant-se en una suposada independència judicial, sorprenen jutges i advocats d’arreu d’Europa. —Vós vàreu acompanyar el president Puigdemont al seu retorn a Waterloo. Com fou la rebuda? —Evidentment tothom estava encantat de tornar a tenir-lo a Waterloo i que l’amenaça d’extradició en contra d’ell i la resta d’exiliats hagués desaparegut. Això és una victòria extraordinària. Però cap d’ells no és lliure encara de retornar a casa seva a Catalunya. No són lliures de retrobar-se amb els seus familiars, tampoc per a exercir els seus càrrecs i responsabilitats. I fins que això no es compleixi, dubto molt que celebrin res. No poden fer celebracions a Waterloo mentre nou persones continuen a la garjola a l’estat espanyol per haver fet exactament allò que els havien demanat els votants. Fins que els presos polítics no siguin alliberats i fins que el diàleg no hagi arribat a reinstaurar la normalitat política, serà molt difícil que celebrin res. Tot i això, és una bona notícia que anem recollint victòries en el nostre camí cap a l’objectiu final. També hi ha hagut algunes derrotes, però aquest moviment només es dirigeix en una direcció. Els polítics d’extrema dreta poden fer tantes actuacions com vulguin arrencant llaços grocs. La majoria dels catalans tenen molt clar que volen un estat independent. —En aquell acte, vàreu fer una declaració molt agosarada: ‘Catalunya tindrà un seient a l’ONU d’aquí a divuit mesos.’ Què volíeu dir? —Evidentment ho vaig dir en un to de broma. Però sí que és cert que els terminis depenen només de Pedro Sánchez. Si la situació continua igual sense cap resposta política per part de Madrid, Catalunya serà independent molt abans que ningú no s’imagina, perquè possiblement no hi haurà cap més solució que una de radical i d’immediata. La predicció que vaig fer a Waterloo, tot i ser en to de broma, potser serà certa per culpa d’una administració espanyola feble i intransigent que té més por de perdre el poder davant de l’extrema dreta que d’oferir una solució. —També us vàreu excusar pel vostre català. Com us va? —En vaig aprenent i sé algunes paraules, però no les penso dir ara . De tota manera, faré un breu parlament l’Onze de Setembre i intentaré que almenys una part sigui en català.

Summary: Ben Emmerson: ‘Si Sánchez no allibera els presos ho farà Torra com a president d’una Catalunya independent’


El diputat de la CUP i advocat de Joan Coma, Benet Salellas, ha denunciat avui abans d’entrar a l’Audiència espanyola que el jutge Ismael Moreno, aplica el codi penal franquista al regidor de Vic per a privar-lo de llibertat. El jutge imputa a Coma delictes de sedició i ‘contra la forma de govern’, un concepte jurídic inclòs en el codi penal espanyol del 1973. ’El jutge Moreno utilitza conceptes franquistes; utilitza instruments de la dictadura’, ha dit Salellas, que també ha avançat que Coma respondrà totes les preguntes que se li formulin. Fragmenyt de la interlocutòria del jutge Ismael Moreno contra Joan Coma. El concepte ‘contra la forma de govern’ és inclòs en el títol segon del codi penal del 1973, el que recull els ‘delictes contra la seguretat interior de l’estat’. I més específicament ‘delictes contra el cap de l’estat, el seu successor, alts organismes de la nació, forma de govern i lleis fonamentals’. I consisteix en ‘executar actes directament encaminats a substituir per un altre el govern de la nació, a canviar il·legalment l’organització de l’estat o a despullar en tot o en part el cap de l’estat de les seves prerrogatives i facultats’. Aquell codi penal especificava alguns casos constituents de delicie, com ara ‘els qui en les manifestacions o reunions públiques o en llocs de nombrosa concurrència fessin visques o uns altres crits que provoquessin aclamacions directament encaminades a la realització de qualsevol de les finalitats determinades en l’article anterior’. La defensa de Joan Coma diu que el jutge no pot argumentar cap delicte amb un concepte que no vigent en la legalitat actual. Fins i tot el Síndic de Greuges es va pronunciar contra aquest fet. Rafael Ribó explicava en aquest informe sobre el cas contra Joan Coma que només dos dies després de l’aprovació de la resolució del 9 de novembre al Parlament (la que va defensar Coma en el ple de Vic), el fiscal en cap de l’Audiència espanyola, Javier Zaragoza, ja dictava una ordre adreçada a les forces i cossos de seguretat de l’estat, inclosos els Mossos d’Esquara, perquè l’informessin de la possible comissió dels delictes de sedició i rebel·lió pel fet de donar suport a la resolució parlamentària. ‘Sorprenentment’, deia el Síndic de Greuges, el fiscal Zaragoza dedicava tres de les nou pàgines del seu escrit a interpretar la tipificació vigent d’aquestes delictes conforme eren descrits no pas en el codi penal actual, sinó en el codi penal de 1973. El jutge Ismael Moreno era inspector de la policia durant el franquisme, i ja va ordenar l’ingrés a presó d’uns titellaires i investiga també l’ANC. Vegeu aquest perfil que en feia Andreu Barnils.

Summary: El jutge Ismael Moreno acusa Joan Coma utilitzant el codi penal franquista


Jaume Padrós Selma, president del Col·legi de Metges de Barcelona, és un home afable. Això no li impedeix d’abordar els problemes que el preocupen amb contundència. De seguida ens deixa clar que el capfica la situació de precarietat que viuen els metges de menys de quaranta-cinc anys. Creu que això pot acabar afectant la qualitat de l’assistència. Ens remarca que no és una qüestió banal i que si durant la crisi els professionals van tenir clar que s’havia de donar prioritat a les inversions, ara és l’hora d’aturar aquesta situació. És prou sabut que considera que el debat sobre la sanitat aquests darrers anys ha estat intoxicat i empobrit, però potser no se sap tant cap on creu que ha d’anar. Pensa que cal ser imaginatiu i parlar de com canviar l’organització per ser més eficient, de com donar més autonomia als centres i afavorir que s’autogestionin per treure més profit dels recursos. També de com parlar de flexibilitat i d’equips multidisciplinaris i de la necessitat de saber aprofitar els recursos que fan de la nostra sanitat un sistema diferent. I creu, així mateix, que cal posar sobre la taula els perjudicis de la creació d’oligopolis com el Grup Quirón. —Hem tingut una bona notícia. Ja no queda cap ferit dels atemptats en estat crític. —Sí, això és tremendament positiu. Més enllà de la indignació i la consternació que hem manifestat pels atemptats de Barcelona i Cambrils i de la solidaritat amb les víctimes (no tan sols dels ferits) i les seves famílies, cal que reiterem el reconeixement a la gran tasca que des del primer moment els metges i més professionals sanitaris des dels serveis d’emergència, els CAP, els CUAP i els hospitals han exercit amb vàlua, professionalitat, compromís i excel·lència. Altíssima qualitat. —Dieu que estem en una situació de risc? —En aquests moments es tracten molt malament els professionals sanitaris, sobretot els que valen. Ho vaig denunciar al parlament fa quatre mesos i ho hem de continuar fent. Hi ha el perill de cronificar la precarietat. Tenim un 50% de metges de menys de quaranta-cinc anys en situació de precarietat. I fins un 20% cobren menys de 1.500 euros el mes i a sobre tenen contractes precaris i una situació inestable, que no els permet de tenir ni accés a l’habitatge. Hi ha gent que té quaranta contractes l’any. —Heu dit quaranta contractes l’any? —Quaranta o més, i el que dic no és cap anècdota. Ho tenim documentat. Curiosament, l’empresa amb l’índex més alt de precarietat és l’Institut Català de la Salut (ICS), que és el principal proveïdor públic, sobretot en l’atenció primària. I si mireu a la privada us trobeu que hi ha metges que cobren 6,5 euros la visita, i han d’acabar fent moltes visites d’assegurança lliure per fer-se un sou. Hi ha una contradicció molt gran: la societat ens diu que som els millors professionals, però alhora de la veritat accepta aquesta situació. Nosaltres defensem un sistema d’excel·lència, que vol dir que hi ha una atenció excel·lent, una proximitat, que s’atenen les grans patologies, però ho hem de dir clar: si no s’injecten més recursos i fem més corresponsable la ciutadania de l’ús i el finançament d’aquests serveis, tenim núvols grisos i foscos a curt i a mitjà termini. —Aquesta precarietat pot acabar afectant l’assistència mèdica? —Evidentment, sobretot afecta la continuïtat assistencial i, això, amb l’augment constant de malalts crònics que hi ha en la nostra societat, encara és més significatiu. Si no s’arregla pot acabar afectant la qualitat de l’assistència. —Què proposeu de manera immediata per revertir aquesta situació? —Durant la crisi la professió va prioritzar que no es deixessin de fer inversions, perquè era el que calia. I ho va fer abans de defensar un augment de salari. Amb les retallades els metges van perdre fins a un 20% del sou. Ara hi ha una recuperació econòmica amb un augment del PIB del 2,7%. La Generalitat de Catalunya, enguany augmentarà els ingressos de 1.500 milions, aproximadament, i d’aquests només preveu destinar-ne 230 a les despeses corrents destinades a salut. Això no pot ser. Almenys n’hi han de destinar 600. Hi ha d’haver un 35% o 40% d’augment, que és aproximadament el pes de la despesa en salut sobre tot el pressupost de la Generalitat el 2017. Sabem que amb això no es resolen els problemes, però és de justícia fer-ho. No es podrà continuar fent medicina d’excel·lència si es mantenen la precarietat i els sous indignes. Ha de ser prioritari posar fi a aquesta situació, sobretot per als més joves, que són el futur del país. I això no ha pas d’amagar que el problema principal és un finançament molt insuficient a causa de l’ofec econòmic a què l’estat sotmet el govern de la Generalitat. —Els joves en són els més perjudicats? —Sí. I si no ho arreglem ens podem trobar que els millors marxin i pleguin veles. El sistema sanitari se’n pot ressentir. El risc és que podem tenir una generació que es desenganxi dels valors que donen sentit a la professió. Això ho hem de combatre. La professió també té deures en aquest sentit i jo em penso desviure perquè la declaració de Girona del Congrés de la Professió Mèdica tingui sentit i sortida. —Abans dèieu que a l’ICS era on hi havia més precarietat. Com és això? —Hi ha unes inèrcies, que serien difícils d’explicar, que ho han facilitat. En el cas de l’ICS sí que és veritat que d’ençà que nosaltres ho vam posar sobre la taula s’ha fet l’esforç de corregir el tipus de contracte. El Col·legi ha posat de manifest quina mena de contracte ha de ser assumible i quina no des del punt de vista del sector públic i quin afavoreix o no la precarietat. Crec que encara som a temps de revertir aquest futur incert del sistema sanitari. —Quins desafiaments més tenim? —N’hi ha un de sociodemogràfic. Nosaltres tenim una societat més envellida, tenim una de les societats amb l’esperança de vida més alta del planeta. Catalunya està entre els tres o quatre primers països del món pel que fa a l’índex d’envelliment, i això és la conseqüència de les polítiques de salut que s’han fet fins ara. Això és un èxit, però ens presenta nous problemes i reptes. —Quins? —La realitat és que tenim uns pacients que han superat malalties agudes que s’han convertit en cròniques i que són, alhora, pacients més informats, més apoderats, que volen exercir aquesta autonomia que el sistema sanitari els reconeix i que, per tant, volen decidir qui els ha d’atendre, quan i com. Volen poder decidir amb el professional els tractaments que han de seguir. Aquesta situació nova també fa que hi hagi més prevalença de discapacitats físiques i cognitives, i això ens desafia des del punt de vista de la bioètica. Quina intensitat hem de donar als tractaments a la fi de la vida, sobretot quan disposem d’eines que ens permeten de valorar si els pacients estan en una situació pròxima al final? Es poden prendre decisions avançades que evitin la utilització inadequada dels recursos, i que, per tant, facilitin uns finals de vida més dignes. Se n’ha de parlar, d’aquests reptes de la bioètica. Aquest canvi biològic ens obliga a canviar la manera de treballar, perquè aquests pacients necessiten un tipus d’atenció més integral i pròxima al seu entorn. Per tant, això vol dir que si fa cinquanta anys el metge treballava sol, ara ha de treballar amb un equip interdisciplinari. La millora de les urgències i de les llistes d’espera demana d’apoderar de veritat les atencions primària sanitària i comunitària, però d’una manera diferent. —En podeu posar un exemple? —Us poso un exemple del que ens passa. Tenim pacients grans que viuen sols i que emmalalteixen i han ser cuidats. Quan hi ha crisi econòmica, les famílies no tenen tanta capacitat de contenir aquestes situacions a casa. Què passa? Que aquest senyor és candidat d’urgències de l’hospital. Si aquest senyor té uns recursos en l’àmbit comunitari i la capacitat de ser atès per l’atenció primària, segurament podrà ser tractat a casa. La sociologia de la professió ha canviat i, per tant, les solucions assistencials també han de canviar una mica. Països com Nova Zelanda o Austràlia ja se n’han adonat i reconverteixen els centres perquè la tipologia dels pacients, des de fa uns anys, ha canviat. Sempre diem la frase següent: ‘Hem de situar la persona en el seu entorn, en el centre de la nostra atenció.’ Més ben dit, no és mai el pacient que ha d’anar al recurs de sempre. Els que han de canviar són el sistema i els professionals. —Ja sé que parleu d’un canvi profund, però deixeu-me fer un incís. És veritat això que diuen que els caps de setmana o durant els períodes de vacances els hospitals s’omplen de gent gran? —Això ho hauríeu de demanar als centres, però si passa no és perquè les famílies els abandonin, sinó per aquesta complexitat de què parlàvem. Hi ha una cosa que és certa: amb la crisi, els recursos de les famílies i els àmbits comunitaris s’han reduït i no tenen tanta capacitat de contenció. Quan aquest entorn no funciona els hospitals i els serveis sanitaris fan de comodí. Tant senzill com això. —Els serveis sanitaris fan una funció més enllà de l’estrictament sanitària? —I tant. Això ho fan cada dia els metges d’atenció primària i, sobretot en època de crisi, han fet tots els papers de l’auca com mai. En part, això també explica el desgast tan gran que hi ha a l’assistència primària. Sense tenir prou instruments acaben essent l’aixopluc de les demandes i les queixes. El metge de capçalera sovint és el receptor dels problemes, però no té eines per a vehicular-los. —En les vostres propostes poseu molt d’èmfasi en la idea que els canvis fonamentals s’han de produir en l’organització. —En el sistema tenim alguns àmbits molt burocratitzats. S’han d’aprimar les estructures. —Ho podeu explicar més? —Mireu, jo des que vaig acabar la carrera, i ja fa molts anys, sempre he sentit dir que l’atenció primària és la porta d’entrada al sistema. En realitat, però, es va optar per fer un sistema que universalitzés l’assistència i no es van donar eines ni formatives ni instrumentals als metges d’atenció primària perquè tinguessin la capacitat de gestionar individualment cada cas, més enllà de l’atenció clínica. —Es pot arribar a gestionar així? —Sí, i tant! Què voldria dir? Doncs tenir capacitat de compra de serveis, capacitat d’autonomia professional. No tenir això és una de les causes del desencant que hi ha en el món de l’atenció primària. La nova realitat sociodemogràfica –també la de la professió– és el gran argument perquè es facin els canvis que l’atenció primària i els hospitals necessiten. Un seria precisament donar als professionals, els metges, més autonomia a l’hora de prendre decisions. En aquest sentit, tenim experiències d’autonomia professional que han estat satisfactòries també per als pacients. —Autogestió? Les podeu explicar? —No és l’únic camí, però hi ha experiències d’autogestió, en forma cooperativa, que han demostrat que el nivell de satisfacció dels pacients i els professionals és més alt i que, a més, es produeix un estalvi directe de l’erari públic. Hi va haver un moment que l’administració semblava que optaria per això, però a vegades aquestes opcions queden aturades a causa del soroll extern. En aquests moments s’han d’aplicar solucions molt imaginatives no tan sols a la primària, sinó també als hospitals. Hem d’utilitzar millor els pocs recursos que tenim. Molta gent es pensa que donar més autonomia significa donar uns privilegis. No vol dir això. En realitat vol dir corresponsabilitzar l’equip clínic –el metge assistencial amb un equip que pot ser de metges i infermers– d’un pressupost. La gestió d’aquest pressupost podria ser molt millorable si es fes segons uns criteris de flexibilitat, pensats amb el pacient i per al pacient i amb uns resultats de salut òptims. El nostre país ha estat massa paralitzat discutint de qui és la titularitat de qui presta els serveis, quan en realitat el sistema sanitari nostre, des de l’origen, té un dels segells d’identitat que es basen, precisament, en la pluralitat d’aquests proveïdors. En aquest sentit, el conseller Comín ha ajudat a aclarir la qüestió dels noms propis. És a dir, a aclarir el paper que han de fer les empreses, les entitats i les institucions que treballen al sector públic que no són l’ICS i que en cap cas vol dir que s’hagin privatitzat. —Considereu que s’ha perdut molt de temps en això? —Ens hem aturat massa temps en un debat molt empobrit intel·lectualment, que té més a veure amb prejudicis ideològics i amb frustracions personals que amb unes ganes d’avançar i millorar. Com us deia abans, el conseller Comín ha ajudat molt a relaxar la controvèrsia i ha introduït elements molt interessants. Es torna a parlar de les bases del model sanitari, que és del que la gent està convençuda, però lamentablement s’ha creat molta confusió i s’ha intoxicat l’opinió pública. Si ara sortim al carrer i preguntem si s’han privatitzat llits ens diran que sí i, en realitat, no se n’ha privatitzat cap. S’ha confós la gestió amb el proveïdor amb la privatització. No hi ha cap ciutadà de Catalunya que pagui per una prestació que és gratuïta. Si anar a la Mútua de Terrassa és privatització vol dir que hem de tornar a l’escola. —Potser no s’ha explicat prou el model que tenim, d’on ve i què el configura. Abans dèieu que era molt identitari. —Ningú no parla del sistema sanitari madrileny o espanyol. En canvi, tothom parla del sistema sanitari català, aquí i arreu. És una evidencia i una referència. —Què el caracteritza? —La diversitat de proveïdors. A Catalunya hi ha més de setanta hospitals i set són de titularitat de la Generalitat. Els altres són d’ajuntaments, fundacions o mutualitats que van néixer quan encara no existia la seguretat social amb una voluntat de cobertura de la sanitat dels treballadors. La societat civil s’organitzava a través de mutualitats o organitzacions sense afany de lucre per a donar assistència sanitària als treballadors. Això només passava a Catalunya. Quan arriben la democràcia i les transferències hi ha una cosa que fan Trias i Laporte que és extraordinària. Aprofiten aquests recursos i els reconverteixen en consorcis, fundacions, que són els que fan el teixit actual: Sant Pau, Hospital del Mar, Mútua de Terrassa, Hospital de Manresa, Santa Tecla a Tarragona, de Vilafranca… No els puc citar tots. És brutal. Són de titularitats diferents mutualitats, església, municipis… Això fa que sigui d’una vitalitat que no hi és en tot l’estat espanyol i que ens converteix en un fet molt singular a tot Europa. El que fa el sistema públic català és consolidar aquestes iniciatives que van sortir de la societat civil amb vocació de resposta social, vocació de defensa de l’interès general i, a petita escala, vocació universal. Això és molt gran, és un dels fets singulars que diferencien el nostre país. —I es va perdent? —La societat va canviant i en determinats moments hi ha hagut, tant en l’àmbit polític com en l’àmbit econòmic, tant per l’esquerra com per la dreta, tant a Espanya com a Catalunya, gent que en comptes de veure això com una riquesa ho ha vist com una amenaça, atès que aquest element era massa diferencial. Quan els senyors De Alfonso i Fernández Diaz conspiren amb això saben perfectament on toquen, ataquen allò que la gent identifica com a excel·lència i qualitat. La gent presumeix de la sanitat a Catalunya i dels seus professionals, encara que en tingui queixes concretes. Lamentablement, hi ha hagut algun irresponsable que els ha fet el joc políticament. Són els ‘ximples útils’, ho han fet alguns que són diputats. Algú que des d’algun mitjà es va dedicar a intoxicar i dir mentides. Hi va haver gent que va anar a minar la confiança. La nostra societat funciona pels intangibles de la confiança, la sanitat també. La relació dels metges amb els pacients. Hi hagut molta gent que ha tingut la voluntat de minar aquesta confiança. Catalunya és molt referenciada. Esquerdar això ha estat un acte de gran irresponsabilitat. No hi ha cap altre servei públic al país més transparent, que cohesioni la societat i que gaudeixi de més confiança per part de la ciutadania que el nostre sistema sanitari. —Les grans corporacions també amenacen aquest teixit? Penso, per exemple, en les darreres operacions del Grup Quirón. —Sí, quan van aparèixer les fusions del grup Quirón nosaltres en vam fer un anàlisi i vam veure que si tiraven el projecte endavant ho convertirien tot en un oligopoli. Les úniques dues veus que ho van denunciar públicament, llavors, van ser el batlle de Barcelona, Xavier Trias, i nosaltres, des del Col·legi. —Per què no es va poder frenar? —La Comisión Nacional de la Competencia espanyola no ens va donar la raó. Vam quedar astorats per la manera com van fer el càlcul per a rebatre’ns. Van comptar els llits dels hospitals concertats com a llits privats. Incomprensible. A la pràctica hi ha un oligopoli que pot contribuir a desestabilitzar el sistema en l’àmbit privat i pot empobrir la qualitat del sector. En realitat, passa el contrari d’allò que van dir els de la Competencia. Això ja afecta el contracte amb els professionals i, de retruc, acabarà afectant els ciutadans. Ho hem denunciat i ho continuarem posant sobre la taula. —Queden molts punts, ben segur que no els podrem tocar tots. No tendim cap a una atenció sanitària d’especialistes que impedeix de veure la persona com un tot i això crea problemes? Manca humanitat? —Ho admeto, la superespecialització ens fragmenta una mica l’individu. És molt important donar poder al metge de capçalera, que és qui pot tenir una idea millor i més global de la persona. A vegades l’assistència és molt disruptiva i poc resolutiva. Però això passa perquè a l’assistència primària no se li ha donat aquesta capacitat resolutiva. Una altra raó potser està en el fet que en l’entrada a les facultats i en l’ensenyament de pre-grau s’han fet prevaldre més els mèrits acadèmics que la resta d’habilitats. Per exemple, com fan els nord-americans, que prioritzen els joves que fan serveis comunitaris. Si ets voluntari tens prioritat, perquè això indica que hi haurà un metge a qui agradin les persones. La primera cosa que dic als metges joves és que si no els agraden les persones encara són a temps de dedicar-se a una altra cosa. L’únic que et fa mantenir la professió és la implicació amb les persones. —Heu estat molt taxatius amb les medicines alternatives. —I ho continuarem essent. De medicina, només n’hi ha una, que és la que fa que un metge, quan té un malalt, hagi de saber fer un diagnòstic diferencial d’allò que té i donar-li el tractament que l’evidència clínica atorga i està obligat a proporcionar-li. Ha de saber quin és el tractament fonamental i quin pot oferir de manera complementària. Quan un metge ofereix un tractament alternatiu fa una mala praxi que és incompatible amb l’exercici professional. Que es faci apartar un pacient d’un tractament ja validat no pot ser. Això passa molt en l’àmbit del càncer. És on hi ha més polèmica. És una mala praxi, i qui la faci tindrà directament el Col·legi de Metges en contra. Hi ha pacients que són especialment vulnerables perquè cerquen respostes per a acceptar el procés difícil que viuen. En aquesta situació no és admissible que hi hagi algú que en pugui abusar. —Per què la gent cerca aquestes alternatives? —Les causes poden ser molt diverses. A vegades el pacient té dificultats per a assumir la malaltia que té, a vegades el metge o tot l’equip han estat incapaços de tractar-lo adequadament. Se sap que una de les primeres causes que els pacients acudeixin a les teràpies alternatives té a veure amb la falta d’acompanyament. Aquí, per tant, sí que hem de fer una autocrítica, aquí sí que potser ens manca humanitat. Aquí he de tornar a parlar d’organització. Si tens una organització molt burocratitzada de tipus funcionarial, potser només tens cinc minuts per visita. La reivindicació no ha de ser de tenir deu minuts per visita perquè amb cada pacient necessites un temps diferent. Amb un pacient pots necessitar tres minuts i amb un altre una hora. Si tu ho pots organitzar per què t’ho ha d’organitzar l’estructura? Necessitem estructures que ens permetin de decidir quant de temps dediquem a cada pacient. Amb això podríem personalitzar i humanitzar més la medicina. —Se n’és conscient, que passa això? —Segurament no se n’és prou, perquè hi ha incerteses que fan que la gent tingui por d’arriscar-se o de canviar, però hem de canviar perquè la societat ha canviat.

Summary: Jaume Padrós: ‘No es podrà continuar fent medicina d’excel·lència si es mantenen la precarietat i els sous indignes’


La mesa de la diputació permanent del congrés espanyol, formada per PP, PSOE i C’s, ha refusat convocar aquest òrgan perquè debati sobre la conveniència que el ministre de l’Interior en funcions, Jorge Fernández Díaz, doni explicacions per les seves converses amb el director de l’Oficina Antifrau de Catalunya (OAC), Daniel de Alfonso, sobre investigacions a dirigents independentistes. ERC, CDC, Podem i IU van sol·licitar la presència del ministre davant de l’únic òrgan parlamentari que està actiu després de la dissolució de les corts per les eleccions. A més, ERC i CDC han demanat també que el president del govern espanyol en funcions, Mariano Rajoy, comparegui per la mateixa raó. La incongruència de Ciutadans El portaveu parlamentari de C’s, Carlos Carrizosa, ha insistit a demanar la compareixença de Jorge Fernández Díaz al Parlament. ‘Sembla que està bloquejada , voldríem que comparegués’, ha afirmat en roda de premsa. Ho ha dit poc després que la Mesa de Congrés hagi tancat la porta per unanimitat, de PP, PSOE i C’s, a les peticions que reclamaven que Fernández Díaz donés explicacions al Congrés, adduint ‘qüestions formals’. Fonts del partit ho han atribuït al caràcter en funcions del govern espanyol i han afirmat que ho demanaran formalment el 19 de juliol, quan es constitueixin de nou les corts espanyoles.

Summary: Fernández Díaz no haurà d’explicar al congrés la seva conversa amb el director de l’OAC


‘No hi havia hagut mai cap huit de març com aquest huit de març’. S’han assegut en un banc prop de la plaça de la Mare de Déu. Potser per l’edat o per les hores que feia que caminaven o perquè sí, pel simple gust de contemplar la gentada com passa, i ara unes que s’han pintat la cara, i ara una altra batucada, les que ballen, les que alcen amunt la pancarta de cartró amb totes dues mans, aquí la teniu, les que s’hi fan sèlfits, què passa, ens volem vives, somos las nietas de las brujas que no pudistéis quemar, de camí a casa no vull ser valenta, vull ser lliure, feminism is the radical notion that women are people, el cas és que s’han assegut, i que contemplen embadalides el riu de gent. Són dues dones d’entre els seixanta-tants i els setanta-pocs, l’una amb mocador lila al coll, l’altra amb una enganxina a la solapa, fan pinta d’haver bregat unes quantes batalles i d’estar feliçment de tornada d’unes quantes més, i no deien res, semblaven dues sibil·les en observació fins que la més baixeta ha deixat anar, pausadament, la sentència. I és difícil trobar una manera de resumir-ho millor: ‘No hi havia hagut mai cap huit de març com aquest huit de març’. Abans de començar. Samarretes, pancartes, mocadors: el metro (amb serveis mínims) n’era ple; els autobusos; els carrers del centre, també. No calia ser una fura per intuir que aquest 8 de març, a València, n’hi passaria una de grossa. I així ha estat: el color lila ha anat tenyint tranquil·lament la ciutat fins que la marea de la més gran manifestació feminista que hi ha hagut mai ho ha desbordat tot. La convocatòria és a les sis, al Parterre. Mitja hora abans ja no s’hi cap, i la gent s’escampa: cap a la porta de la Mar, que sembla que la pancarta principal anirà cap allà i volen veure-la passar, cap a darrere, cercant un punt alt per poder fer fotos, on sigui que hagin quedat (els whatsapp treuen fum: on sou? Ací, darrere la xica del jersei lila, ha, ha). Un guàrdia urbà, que devia voler desviar els cotxes cap a la confluència amb Cerdà de Tallada, queda de seguida superat per la realitat: immòbil, al mig de la calçada, inútil amb la seva jupa groc fluorescent, ignorat per la gent que fa la seva i incapaç de reaccionar, sembla un element depassat de l’antic règim. I finalment, la pancarta es posa en marxa: amb el lema ‘Si les dones parem, s’atura el món’ i el dibuix icònic de la vaga feminista, seguida de les immenses mans liles que simbolitzen el col·lectiu de dones sordes (i que durant tota la marxa incitaran a l’aplaudiment silenciós i somrient tot agitant els dits enlaire), molt lentament començarà a pujar carrer de Colom amunt. Són les 18.15 hores. Fins a les 21.25 no es tancarà la marxa. Com una muixeranga de colors Al final de la manifestació, junt amb les albades reivindicatives, hi haurà un parell de figures que duran a terme, al so que els marcaran dolçaineres i tabaleteres, una nodrida representació de muixerangueres de pràcticament totes les colles del País Valencià. Veient com avança la llarguíssima serpentina lila, amb la diversitat de col·lectius, d’edats, de lemes (en pancartes de plàstic, de roba o de cartó reciclat), de tot, la idea d’alçar muixerangues amb dones i xiquetes de colles diferents sembla una bella síntesi de tant com passa pels carrers de València en aquest històric 8 de març. Perquè combinaran amb naturalitat els colors de les seves colles, perquè culminaran perfectament i també naturalment les figures que tenen preparades, i perquè resulta que, si bé ho pensem, també en l’àmbit de les muixerangues es van haver de superar antigues restriccions per a la normal participació de les dones. ‘I ara, mira’, comentarà després una jove muixeranguera, assenyalant les seves companyes amb orgull. I sí: veure-les preparar la pinya i alçar les figures i desplegar les banderes liles mentre van rodant és entendre, potser, el significat d’allò que en diuen empoderament, encara que no sigui la paraula més bonica del món. Entendre-ho i visualitzar-ho. La Pilar és de l’Eliana. S’ha enfilat dalt d’un banc del carrer de Colom perquè vol veure fins on abasta la marea lila. Hi va cada any, a la manifestació, ella. Però aquesta vegada… aquesta vegada és ‘impressionant’, sentencia, i se li trenca la veu, i es mig disculpa: ‘és que jo plore de seguida’. Per tanta gent i, sobretot, per tanta gent jove. I és cert: moltíssima. Abans no passava, apunta. I d’aquí l’emoció. Perquè no s’ho esperava. La Rosa Sanchis, sí, perquè ‘fa mesos que tot això es mou’, raona: ‘si fins i tot eixe bisbe ha dit que hi ha un feminisme bo i un del dimoni, significa que la cosa ha quallat’. I somriu. Al bisbe de Donostia li deuen xiular força les orelles, aquests dies. Els exabruptes episcopals, però, que a l’hora d’escriure aquestes ratlles encara no han estat corregits ni desmentits ni pel subjecte ni per cap seu superior, queden de seguida en un molt segon terme, perquè les coses que compten són les que continua explicant aquesta professora, que parla de l’exit de la manifestació unit al de la vaga, també: al seu centre, relata, l’han seguida el 80% de les treballadores. Els aliats. Les diverses portaveus de la Vaga Feminista País Valencià, on s’han integrat els diferents col·lectius feministes que han impulsat la convocatòria, atenen els mitjans: totes es declaren satisfetes de la mobilització, ‘al caire de l’emoció’, fins i tot, ‘hereves de la lluita de tantes dones com ens han precedit’ i disposades a demostrar fins a quin punt té força la marea d’aquest 8 de març, fins a quin punt ha de significar un abans i un després: ‘això ja no ho para res ni ningú’. També hi ha una crida per a l’altre cinquanta per cent de la població (una part del qual, val a dir, s’ha sumat també a la marxa): és important que els homes es replantegin posicions i rols socials, ha explicat, per exemple, Boncho Estarlich, una de les portaveus, i que ho facin des d’una reflexió conjunta amb les dones, perquè ‘comptem amb ells com a aliats en aquesta lluita feminista’. I n’hi ha un fum, per cert, d’aliats, en aquesta marxa. La primera part de la manifestació és un bloc no-mixt, reservat a les dones, i hi som, és clar, majoria aclaparadora i visible i d’això es tracta, però la segona és oberta també als homes, i en són milers. Aquí és on s’han situat també els partits polítics i la representació institucional, encapçalada pel president Ximo Puig, la vice-presidenta Mónica Oltra i el batlle de València, Joan Ribó. I on hi ha en Benjamín, per exemple, també, de Sedaví, que duu un fill a les espatlles i un altre agafat de la mà i que ens explica que considera vaga i manifestació iniciatives ‘molt necessàries’, que cal ‘conscienciar la gent que s’eduque en la igualtat i en el respecte a les dones’ i que es declara feliç de trobar en aquesta mobilització també una actitud positiva ‘i de respecte cap als homes’. A la plaça de la Mare de Déu, dos joves estudiants del Campus de Burjassot aguantaran amb somrient esportivitat una pancarta de cartolina on hi ha escrita la famosa màxima: ‘una dona sense un home és com un peix sense bicicleta’. El món canvia, efectivament. O, més ben dit: el fem canviar.

Summary: Un 8 de març per a la història


El retrocés espectacular de la pobresa extrema El Banc Mundial publica dades estatístiques sobre la pobresa d’ençà del 1981. Però els historiadors de l’economia han aconseguit de reconstruir dades fiables fins el 1820. El resultat d’aquests estudis demostra que la immensa majoria de la població vivia aleshores sota el llindar de la pobresa extrema (amb encara no 1.9 dòlars internacionals el dia). D’aleshores ençà el creixement econòmic ha permès una reducció espectacular de la pobresa extrema que encara és més significativa si es té en compte que la població mundial ha augmentat set vegades més des d’aleshores. Les dades de les darreres dècades són encara més significatives. El 1981 més de la meitat del planeta vivia per sota del llindar de la pobresa, mentre que aquesta xifra ha baixat ara al catorze per cent. I de fet l’objectiu de rebaixa de la pobresa explicitat als Objectius del Mil·leni de l’ONU es va assolir cinc anys abans que no era previst, el 2010. Tot i ser positives globalment les dades reflecteixen també una gran desigualtat entre continents i països. En aquest altre mapa es pot observar quins són els països on la pobresa extrema és més important. El quadrat verd representa la població del país i el quadre vermell interior, quin tant per cent viu per sota de la línia de la pobresa extrema. Al mapa es destaca el fet que és als grans països asiàtics allà on la pobresa extrema és més alta, tot i que cal destacar que tant la Xina com l’Índia i el Paquistan van reduint les xifres molt ràpidament. La Xina especialment ha fet un canvi impressionant, atès que el 1981 pràcticament tota la població era per sota del límit de la pobresa extrema i ara aquesta xifra ha baixat per sota del trenta per cent. L’expectativa de vida dels humans ha augmentat, sobretot als països no tan desenvolupats Una de les dades que poden traduir clarament una millora econòmica general és l’augment de l’expectativa de vida dels humans. Més poques guerres, una situació econòmica més favorable i condicions de salut millors comporten automàticament un augment de l’expectativa de vida de la població, que és molt clara generalment del 1990 ençà. Entre el 1990 i el 2012 l’expectativa de vida, tant d’homes com de dones, ha augmentat clarament a tot arreu. La dada interessant, però, és que ha augmentat sobretot als països més pobres, on ara és de nou anys més en el cas dels homes i de nou anys i un mes més en el cas de les dones. Als països més rics l’expectativa de vida ha crescut durant el mateix temps 4,8 anys en el cas dels homes i 3,7 en el cas de les dones. Tot i amb això, les desigualtats globalment continuen essent molt importants. Malgrat que la distància entre les expectatives de vida als països més desenvolupats i els més poc desenvolupats s’ha acostat molt en aquest període, la distància encara és escandalosa. Als països del tercer món l’expectativa de vida és de 15,6 anys més baixa en el cas dels homes i de 18,9 en el cas de les dones. Tanmateix no es pot perdre de vista que en aquesta dècada, per primer vegada, s’ha aconseguit que la distància siga inferior a vint anys. Una dada important d’això és la clara disminució de la mortalitat infantil als països del tercer món. A l’est asiàtic, l’Amèrica Llatina i el nord d’Àfrica la mortalitat infantil ha caigut en dos terços entre el 1990 i el 2013 i a l’Àfrica sub-sahariana ha caigut en un quaranta vuit per cent, tal com es veu en aquesta gràfica de les Nacions Unides. L’Índex de Desenvolupament Humà creix a totes les regions del planeta L’Índex de Desenvolupament Humà és una estatística composta, impulsada per l’Organització de les Nacions Unides, amb la voluntat de tenir un índex que mesure no solament el progrés econòmic sinó també la influència social. Per això barreja dades relacionades amb salut, coneixement i nivell de vida. Per això l’Índex de Desenvolupament Humà és encapçalat consistentment per estats amb una societat del benestar molt alta, com és el cas dels estats escandinaus. La dada important és que, si examinem el creixement de l’Índex de Desenvolupament Humà per regions del món, en tots els casos el creixement és clar en el període que va del 1980 al 2013. I resulta significatiu que, per damunt de la mitjana de creixement, es troba Europa i l’Àsia Central però també l’Amèrica Llatina i el Carib, que és, de fet, allà on creix més i l’Àsia de l’est i el Pacífic. Mirat de prop, aquest índex és una eina bàsica per a detectar les desigualtats més grans a escala social, atès que detecta amb facilitat quan una situació és socialment complexa. En aquest exemple hem agrupat les dades corresponents a alguns dels països que generalment hom considera que avui es troben en una situació pitjor, d’acord amb els conflictes bèl·lics o civils que hi ha. Com es pot veure, la corba cau clarament en el cas de Síria i Líbia i detecta caigudes circumstancials a Palestina i l’Irac.

Summary: Nou gràfiques sorprenents sobre el món (2): la reducció espectacular de la pobresa extrema


El secretari general de Podem, Pablo Iglesias, ha declarat avui que ‘és una possibilitat perfectament viable’ que es faci una consulta sobre la independència de Catalunya en la qual votin ‘el conjunt dels espanyols’. En una entrevista a TVE, Iglesias ha dit: ‘Si hi ha voluntat política hi ha marcs legals pequè la consulta sigue possible, fins i tot que sigui una consulta a tot l’estat. Dit això, el referènduma a Catalunya no és un reclam només dels independentistes, és un reclam del 80% de la societat catalana. Per a nosaltres un referèndum ha de ser de veritat, que tingui vinculació jurídica, reconeixement internacional i amb garanties. Per tant, ha de ser un referèndum pactat. Sense un referèndum pactat no es pt exercir el dret de decidir. Si forces polítiques a Catalunya volen tornar a posar urnes em sembla una barbaritat reprimir algú per posar urnes. Però tornar a una fórmula com la que es va fer fa anys no permet exercir el dret de decidir.’ I quan li han insistit sobre aquesta qüestió, ha declarat: ‘És una possibilitat perfetament viable que votessin el conjunt dels espanyols, però això no ho diem nosaltres. Això ho ha dit el president mateix de la Generalitat, Carles Puigdemont, que deia que es voti a tota Espanya, tot i que després s’haurà de comptar què han votat els ciutadans a Catalunya. Aquesta fórmula ens sembla bé.’ Iglesias ve “perfectamente viable” un referéndum nacional para decidir el futuro de Cataluña Efectivament, Carles Puigdemont va arribar a parlar públicament d’aquesta possibilitat quan li ho van demanar en una pregunta en un esmorzar informatiu que va fer a Madrid el mes d’octubre proppassat. Va dir aleshores: ‘Per què no votem tots, em diuen? Li prenc la paraula. Estaria disposada la política espanyola a convocar un referèndum d’independència de Catalunya per a tot l’estat espanyol? Perquè com gestionarà els resultats si resulta que a Catalunya surt majoritàriament el sí?

Summary: Pablo Iglesias, partidari d’un referèndum a tot l’estat espanyol sobre Catalunya


Avui l’amo de la Llibreria 22 de Girona, Guillem Terribas, recull el premi Trajectòria, atorgat per l’Associació d’Editors en Llengua Catalana durant la Setmana del Llibre en Català. És el primer llibreter que el guanya al cap de vint-i-dos anys, un premi que destaca la carrera d’algú del món del llibre. Per això li hem proposat de fer-li una entrevista de trajectòria tot fent una passejada, un trajecte, per la ciutat vella de Girona. Avui, jubilat però sense deixar la llibreria, s’ha convertit en una icona de la cultura de la ciutat. —Com us vau fer llibreter? —Som al carrer de les Hortes, on hi ha la Llibreria 22, que enguany en fa quaranta que la vam fundar. Unes portes més enllà vaig començar a treballar, quan tenir catorze anys, repartint diaris i revistes. Havia de treballar, perquè a casa el meu sou feia falta. Però, més enllà de les feines que vaig anar fent al principi, de jovenet, a mi, la formació més important me la va donar l’escoltisme. Després vaig entrar al teatre, a la pintura, al cinema… Quan plegava de la feina, començava les reunions i activitats culturals i excursions. Era una manera de viure i d’aprendre a viure. No vaig tenir estudis oficials, sinó vitals. Ara, mirant enrere, m’adono que he estat vinculat a moltes de les coses importants que han passat a Girona en l’època recent. Per exemple, en la creació del Talleret de Salt, jo hi era. En la creació de l’Assemblea Democràtica d’Artistes de Girona, jo hi era. No ho dic amb afany de protagonisme, perquè jo era un secundari, però hi era i a través d’aquestes experiències em vaig anar formant. I no és fins que es funda la Llibreria 22 que deixo de ser secundari per posar-me al capdavant d’un projecte, que ara ja té quaranta anys. A la Llibreria 22, el paper va canviar. —Però, com vau començar l’aventura de la 22? Ja sé que ho heu explicat moltes vegades, però ens agradaria de recordar els valors que us movien. —El començament de la Llibreria 22 va coincidir amb un moment en què la gent tenia moltes ganes de fer coses. L’any 1978 ja s’havia mort Franco, i llavors jo havia perdut la feina, i amb un company, en Manel Cassu, que havia portat la Llibreria Les Voltes (una llibreria amb la qual jo havia tingut molta relació, però que en aquell moment es trobava en decadència), vam entrar en contacte amb un grup de joves que va començar a pensar a recuperar l’esperit d’aquesta llibrera, però d’una manera més oberta, que fos també l’aparador d’una sèrie de coses que s’havien de fer a Girona: lloc de trobada, presentació de llibres, premis literaris… Aquest era l’esperit del 78. En aquell moment, per exemple, també van crear El Punt diari. Eren projectes utòpics que afrontàvem. Van passar moltes coses al voltant d’aquest any. En el cas de la 22, al cap de quatre mesos s’hi van ajuntar vint-i-cinc persones per a engegar-la. A Girona deien que la 22 era flor d’un estiu d’una colla de progres i mira, ja en fa quaranta anys. Una de les meves lluites ha estat precisament de desmentir això, que era flor d’un estiu de quatre progres. —Les perspectives van fer curt. —Aquells joves a qui deien progres després s’han fet coneguts: gent que va passar a la política com en Jaume Curbet i en Manel Nadal, uns altres que foren arquitectes, etc. Sí que es deia que era un feu socialista. N’hi havia i jo mateix vaig ser socialista fins fa uns quatre anys, quan vaig sentir que m’havien abandonat, per dir-ho d’alguna manera. Però la 22 sempre ha estat un lloc obert en què han passat independentistes, comunistes, gent de Convergència (he tingut una gran relació amb Santi Vila); hi ha passat Carles Puigdemont, Mas, Roca i Junyent… Hi ha passat tothom. Ideològicament sempre ha estat un projecte obert. Durant quaranta anys. Amb tot, penso que obrir la llibreria no ha estat més important que mantenir-la. I la 22 forma part de la història cultural de la ciutat. Hem col·laborat amb el cinema, el teatre, l’art… I també amb l’ecologisme, el feminisme… La 22 sempre ha estat al costat d’entitats que han fomentat tot això. —Ser part activa de la cultura de la ciutat, no ser únicament una botiga de llibres. —No, no, m’hauria avorrit molt. Un espai públic serveix per a molt més, sia una llibreria o una carnisseria. —Sou un homenot, conegut i saludat per uns i uns altres a Girona. Per cert, durant aquests quaranta anys la ciutat ha canviat molt: s’ha fet més gran, té universitat, un gran festival de teatre (el Temporada Alta), un festival de literatura (el MOT), un casc històric renovat, un dels millors restaurants del món, etc. Aquest procés també ha estirat la llibreria? —Amb modèstia, però crec que la 22 també ha contribuït a impulsar la ciutat des de la cultura. Amb el Temporada Alta, ja hi som al començament; amb el cinema Truffaut, també hi tenim una relació molt estreta. Quan van crear la universitat, nosaltres vam crear una llibreria universitària, que la vam tenir durant deu anys. La vam haver de tancar perquè algunes facultats no s’hi van adherir i eren pocs estudiants per a mantenir-la. A més, els estudiants han deixat de comprar llibres (però d’això ja en parlarem un altre dia). Però quan vam tancar la llibreria universitària vam ampliar la 22. Hem viscut molt aquest procés de transformació de la ciutat. Un procés que va dirigir en Quim Nadal com a batlle i que partia de zero. Ell tenia un concepte de ciutat molt clar i ens hi va engrescar a tots. I ara hem arribat a punt… De ser uns provincians acomplexats que anàvem a Barcelona, al Corte Inglés i tot això, hem passat a ser els personatges més culturals, intel·ligents i presumits de Catalunya. Ni tant ni tant poc. Ara anem amb una fatxenderia pel món que tampoc no pot ser. Girona és una ciutat petita i delicada, com deia Jaume Ministral i Masià, i continua essent-ho, però ja no és grisa, hi ha color i hi ha vida. I una de les coses que ha influït en el canvi és que abans els turistes només venien a Girona quan plovia i ara és un no parar. És ple de turistes. Sí que hi ha hagut una evolució de la qual la llibreria s’ha beneficiat, però també hi ha participat. —La sort és que la llibreria ha tingut el suport de la gent de la cultura i dels escriptors: Modest Prats, Narcís Comadira, Josep Maria Fonalleras, Vicenç Pagès Jordà, generacions diverses s’han sentit molt vinculades a la 22. —Aquesta sintonia ha estat clau. Narcís Comadira, Narcís-Jordi Aragó, Modest Prats, Quim Nadal mateix. Aquests van donar suport a la 22, alhora que per a ells va ser un lloc de trobada, un espai de comunicació, d’actuació, de presentacions. Aquesta gent ens va fer costat perquè érem oberts. A la 22 va començar una generació que era la de Miquel Berga, Antoni Puigvert, Albert Rossich, Salvador Sunyer. Són el primer jurat del premi Just M. Casero. El premi Casero va cercar una generació nova, que va ser tota aquesta gent. Al cap d’un temps em van dir que no eren coneguts. I hàbilment vaig introduir-hi Dolors Oller i Modest Prats. I varen ser un luxe per al premi, però també per a la resta de membres del jurat. I va ser famós el jurat del Casero i els sopars al Motel Empordà per a fer les deliberacions. Tothom volia ser-hi. Quan aquests van plegar, va arribar una nova generació: Vicenç Pagès, Josep Maria Fonalleras, Javier Cercas, Ponç Puigdevall, Imma Merino, Eva Vàzquez, Miquel Pairolí, Mita Casacuberta… Tota aquesta gent, que ja es trobava al voltant de la llibreria, es van introduir en el Casero. Una de les coses bones que hem fet, possiblement, ha estat haver aconseguit de vincular aquesta gent diversa. També Narcís Comadira, Salvador Oliva, i més encara. —I autors de fora de Girona? —Màrius Serra, quan no era Màrius Serra, ja hi venia a presentar els seus llibres. Mathew Tree, quan no el coneixia ningú, també. Molta gent s’ha anat fent al voltant de la 22. Una altra cosa és viure-hi intensament, amb aquesta gent, fins a les últimes circumstàncies. —Què voleu dir? —Que venien a fer una presentació, després anàvem a sopar i després a fer copes i jo hi era fins al final. Jo els acompanyava al pàrquing o a l’habitació i tancava la barraca. Els escriptors se n’anaven ben contents. Recordo una vegada que l’Empar Molinar va dir: ‘En Guillem Terribas de la 22, la catedral de les presentacions!’ Això és fantàstic. I la gràcia és haver-hi estat. Als sopars és quan surt tot. I he estat amb en Monzó signant llibres en una discoteca a la una de la matinada. I en Monzó, que em va dir: ‘És la primera vegada que treballo i estic de gresca alhora.’ Perquè signava llibres amb un cubata a la mà. No li havia passat mai. O, per exemple, presentar el llibre Amorrada al piló de Maria Jaén, amb ella i Ramon Barnils, en una discoteca, i ells obrint el ball amb el Je t’aime. Maquíssim! —Però no tot era anar de festa, suposo. —Teníem molt clar que la 22 era un negoci. En aquell moment, la majoria de llibreries eren cooperatives i nosaltres vam tenir ben clar que havíem de fer una societat anònima. Perquè necessitàvem molta pela per a tota la resta. La cosa que m’ha portat més maldecaps durant tots aquests anys és pensar com pagar els treballadors i els proveïdors. I calia que hi hagués els llibres que la gent demanava. Si no, quina mena de llibreria hauríem estat? —Com ha evolucionat la 22? —Ha mirat d’evolucionar tecnològicament i després ampliant-ne l’espai. Una de les coses que he tingut sempre present és que jo no era pas el llibreter, el savi, qui en més sabia, sinó que la meva funció era fer funcionar la llibreria i tots els qui hi treballaven n’havien de saber tant o més que jo. Tots han de ser respectats. Perquè aquest ha estat un dels problemes: sovint el llibreter no ha estat respectat. Considerat com aquell que només llegeix les portades dels llibres… Nosaltres maneguem quatre-centes mil referències. Entren cinquanta títols cada dia. Una de les coses que ha anat fent la llibreria és anar-se posant al dia i tendir a la professionalitat de qui hi treballa. També hem evolucionat amb errors: per exemple, quan vam obrir la llibreria universitària o quan vàrem muntar una mena de llibreria a l’estil Happy Books, però no va funcionar i la vàrem reconvertir en llibreria de còmic. Sempre que hem hagut de rectificar un error, hem mirat de compensar-lo amb una cosa nova. Mai anar de negatiu. Quan diuen: ara tanquen moltes llibreries. Ep, que també n’obren moltes! No hem de dramatitzar. —Centrem-nos en això: la Llibreria 22 es va crear en el si del naixement d’un moviment de llibreries a tot el país, que constituïen una xarxa cultural inestimable, que potser ara no hi és. Em refereixo a la 22 a Girona, la Gralla a Granollers, la Tralla a Vic, la Robafaves a Mataró, el Cau ple de Lletres a Terrassa… —Jo en dic les ‘llibreries de xiruca’. Entre el 1975 i el 1980 van sorgir tota una sèrie de llibreries fundades per idealistes i no pas per economistes. La majoria eren cooperatives plenes de gent amb ganes de fer coses i de ser una referència cultural d’allà on sorgien. I tots provenien de l’escoltisme, de l’associacionisme, les associacions de veïns, de l’Assemblea de Catalunya… Gent amb ganes de treballar, gent de xiruca. Fins i tot Xavier Folch va arribar a dir que les bones llibreries eren a fora de Barcelona (tot i que n’hi havia de bones com la Documenta, el Cinc d’Oros…). Ara això ha canviat, n’hi ha moltes i de bones a Barcelona, com la Laie, la Central i també la Casa del Llibre… —Però la Casa del Llibre ja correspon a una mena de llibreria que forma part de grups editorials més potents, no són llibreries independents. —Però no deixa de ser una llibreria i val la pena que hi sigui. Jo, quan veig que una multinacional obre una llibreria com la Casa del Llibre, penso que anem bé, que encara n’hi ha per anys, de tenir llibreries. Han fet números i han invertit en una llibreria? Vol dir que el negoci dels llibres encara no se n’anirà a Can Pistraus. D’ençà que vam obrir que es diu que les llibreries desapareixeran. —Cert. —La funció de la llibreria és fer que la gent llegeixi. I una altra cosa ens podem demanar: és necessari llegir? La gent pot viure sense llegir. De fet, fa poc més de cent anys que la gent llegeix amb assiduïtat, perquè abans la majoria era analfabeta. Ara som en un moment molt bo, però volia dir que si no llegeixes no passa res, però si llegeixes et passa de tot. Tu mateix, tria! —L’era tecnològica i la cultura visual en què ens hem instal·lat mata la lectura. La gent avui compra molt pocs llibres. I una part importantíssima de la societat pot viure sense necessitat dels llibres. —Jo visc tranquil·lament sense trepitjar un camp de futbol i, en canvi, hi ha milions de persones que no podrien viure sense el futbol. Repeteixo: si no llegeixes no passa res, però si llegeixes et passa de tot. Sí que ha passat que s’han rebaixat les exigències. Fa vint anys o trenta hi havia moltes col·leccions d’assaig que ara no existeixen, hi havia col·leccions com les ‘Millors obres de la literatura catalana’ (MOLC) que ara no existeixen. Sí que s’ha abaixat l’exigència literària. Com ara, les televisions no fan pel·lícules en blanc i negre perquè diuen que a la gent no els agraden. Però qui s’ho ha inventat això? D’on ha sortit? En literatura també passa molt això. I sí que és veritat que la gent no compra llibres, però també hem de pensar que hem passat una crisi terrible. —I tant: del 2009 al 2015 la facturació del sector del llibre va caure d’un 40%. Aquesta xifra és demolidora. —En el sector del llibre vivim una crisi permanent sostenible. Per això ens mantenim. Però la crisi que hem passat ha fet mal sobretot a la classe mitjana (periodistes, arquitectes, metges, funcionaris…), que són la gent que compra els llibres. S’ha passat una crisi molt forta, que jo sempre he pensat que ha estat un contuberni de la classe benestant, dels de dalt. —Noteu a la llibreria que hi ha una certa recuperació de la crisi i del sector? —Sí, notem una certa recuperació, però el que teníem abans de la crisi no tornarà mai més. La gent en aquest temps ha canviat d’hàbits. Per exemple, comprar per internet. —Certament, el gran enemic de les llibreries és Amazon. —És clar, és que les distribuïdores han de ser més eficaços. D’això ens queixem. Perquè nosaltres depenem de les distribuïdores. Una llibreria com la 22 té un fons de 35.000 títols. Per tant, cada vegada que entra algú a comprar un llibre hi ha 350.000 possibilitats que no el tinguem. Per tant, si el tenim, és que som una gran llibreria. Abans, si no el teníem, el client l’esperava. Ara el client ja no espera. Però això no depèn de nosaltres i per això demanem agilitat i més eficàcia. Les distribuïdores no poden tardar tres dies a portar-te un llibre que has demanat. Es diu que les Punxes és la millor distribuïdora. No, és una distribuïdora que treballa mitjanament bé. Treballa normal: demanes al matí un llibre i el tens l’endemà. Però les altres poden tardar tres dies. És clar, haurien de servir més de pressa. —Amb l’arribada de la crisi, una part de les llibreries fundades a la segona meitat dels anys setanta van tancar. Però en van obrir de noves. Quina percepció en teniu, d’aquestes noves llibreries que s’obren ara? —Quan es van obrir les llibreries de xiruca, era important l’espai, tenir un espai gran per a poder-hi guardar molt d’estoc. També se n’encarregaven persones amb un compromís ideològic i era un col·lectiu que impulsava aquest projecte cultural. Les noves llibreries són espais petits, bufons, molt personals. No són fruit de gent que vol fer coses, sinó de dues persones a qui els agrada molt llegir, els agraden molt els llibres i munten la ‘seva’ llibreria a la ‘seva’ manera. No hi ha una professió ni una ideologia, sinó que és fruit de les ganes. —Però professionals ho són. Sol ser gent que fa anys que treballa en el sector del llibre en general o específicament en llibreries. —Està molt bé, però no té res a veure amb les llibreries de xiruca. Són llibreries de molt poques persones, que volen oferir allò que els agrada. Són projectes molt petits. En canvi, jo penso que no has de vendre només allò que t’agrada, perquè no t’hi guanyaràs la vida. —Us trobo molt crític. —No, dic que és un altre concepte. És un concepte personal, que respecto, però és un altre concepte. Potser el que em molesta són aquells que diuen que a la seva llibreria no tindran segons quin llibre. Home, d’aquesta manera tanques la possibilitat que vingui gent. Jo he de tenir tots els llibres i la gent que compri el que vulgui. Jo no sóc qui per a dir ‘aquest llibre sí i aquest llibre no’. Sí que sóc qui per a suggerir i per a destacar a l’aparador. Però he de tenir els llibres que surten i es compren. A vegades subsistim gràcies a llibres horribles, que no recomanem però que venem molt. Però això ens permetrà de tenir-ne de millors. En estoc a la llibreria hem de tenir cinc-cents llibres que sabem que no vendrem mai, però han de ser-hi. Això és una llibreria de fons i d’aquesta manera marques la diferència. Una altra de les meves idees: un bon llibreter és el que sap retornar, no aquell que compra. Totes les llibreries venem el mateix producte, la diferència és com el venem. Després, hem de tenir un respecte pels llibres. —En aquests quaranta anys heu format part de l’equip directiu del gremi de llibreters. Teniu cap observació, crítica, autocrítica a fer-hi? —He estat divuit anys president dels llibreters de la demarcació de Girona i uns deu dins la junta del Gremi de Llibreters de Catalunya i també representant dels llibreters a la Cambra del Llibre. Vaig proposar de descentralitzar la Setmana del Llibre en Català. No va acabar de funcionar, però era una bona idea el fet que a més de Barcelona hi hagués la Setmana a Girona, Tarragona i Lleida. Però la Setmana és molt barcelonina. Ara, és molt positiu el fet que impulsin les novetats literàries de la tardor i no collins tant en el llibre de fons. —Però el gremi com hauria de funcionar? —Quan jo hi era, fa molts anys, penso que vam fer coses que estaven molt bé, com ara fundar el premi Llibreter, organitzar viatges de llibreters a les fires internacionals… Però després hi va haver una crisi, hi va haver malentesos i aquells que érem al davant ho vam deixar. Va entrar de presidenta l’Imma de la Tralla i a partir d’aquella època jo me’n vaig desvincular. Després de l’Imma va entrar l’Antoni Daura, que va haver de refer el desgavell que havia creat ella i ara l’ha substituït la Carme Ferrer, que penso que ho farà bé, però jo n’estic desvinculat. Continuem caminant. Terribas és un home conegut i molt sociable. Per això la gent el saluda ací i allà durant la passejada a banda i banda del riu Onyar, entrellucant la catedral, que té la nau gòtica més imponent del món, o desviant-nos fins a la plaça del Raïm, per descobrir segurament la plaça més petita i discreta del món. Anècdotes i records, històries escrites. Si cap lector sent curiositat, podrà endinsar-se més en la història de Guillem Terribas a través dels llibres de caràcter autobiogràfic que ha publicat: Demà serà un altre dia: aventures d’un llibreter (Ara Llibres, 2007); Alegra’m la vida (Columna, 2017); i L’avi de la Martina (Cruïlla, 2017). L’any passat li van concedir la Creu de Sant Jordi.

Summary: Guillem Terribas: ‘Deien que la Llibreria 22 era flor d’un estiu d’una colla de “progres” i mira, ja fa quaranta anys’


La fiscalia superior de Catalunya ha presentat una querella per prevaricació i malversació contra el conseller de l’Interior, Miquel Buch, per l’escorta que s’ha donat a Carles Puigdemont a l’exili. La querella també afecta el sergent dels Mossos que va oferir el seu servei al president. Segons el ministeri públic, el sergent a la vegada exercia com a escorta i com assessor del conseller. La investigació sobre l’equip d’escortes de Puigdemont va començar arran de diverses denúncies presentades per diputats de Ciutadans al parlament.

Summary: La fiscalia es querella contra el conseller Buch per l’escorta del president Puigdemont


El conseller de Territori, Damià Calvet, ha defensat avui a Madrid, en la cimera COP25, la necessitat d’establir la ‘corresponsabilitat’ entre la ciutadania i les administracions davant l’emergència climàtica i ha explicat el procés de participació ciutadana que el govern ha posat en marxa. En el marc dels actes de la Cimera de Canvi Climàtic (COP25), Calvet ha dit que aquest procés es porta a terme a través de reunions amb diversos sectors socials, econòmics, acadèmics i polítics perquè cadascun d’ells proposi i assumeixi el compromís des del seu àmbit per mitigar i adaptar-se al canvi climàtic. Aquest procés de participació culminarà el pròxim 17 de gener amb la celebració de la primera cimera catalana d’acció climàtica. Calvet ho ha explicat durant l’assemblea anual de Under2 Coalition, que integra a més de 220 governs estatals i regionals compromesos en reduir les emissions de gasos contaminants. A més, el conseller ha esmentat les polítiques que l’administració catalana ha desenvolupat des que el 2017 es va aprovar la Llei del Canvi Climàtic per a la creació de l’impost sobre CO2 per als vehicles de motor o el fons climàtic. D’altra banda, Calvet s’ha reunit amb la ministra de Medi Ambient d’Escòcia, Roseanna Cunnigham, i amb la presidenta de la cimera pel canvi climàtic COP26, Clara O’Neill.

Summary: Calvet explica el procés de participació ciutadana per a fer front a l’emergència climàtica a la COP25


Es registren retards que poden superar els seixanta minuts a les línies de rodalia R3, R4 i R7 per una avaria a l’estació de Montcada Bifurcació. La incidència afecta el sistema de senyalització d’Adif des de les 6.50 del matí, segons ha informat Renfe. Ara mateix només es pot circular per una sola via. Tècnics d’Adif treballen per resoldre el problema. #INFO Afectacions que poden superar els 60 minuts per una incidència que afecta les instal·lacions a l'estació de Montcada Bifurcació.@rod3cat @rod4cat @rod7cat — Rodalies Catalunya (@rodalies) January 10, 2020 A més a més, Rodalies de Catalunya ha informat que la R7 només ofereix servei entre Cerdanyola del Vallès i Cerdanyola Universitat. #ATENCIÓ Derivat de la incidència a Montcada Bifurcació el servei de la línia R7 es presta de Cerdanyola de Vallès a Cerdanyola Universitat. Viatgers disposen de trens de l'R4 amb destinació Terrassa-Manresa per transbordar Cerdanyola del Vallès.@rod4cat @rod7cat — Rodalies Catalunya (@rodalies) January 10, 2020

Summary: Retards d’una hora a la R3, R4 i R7 per un avaria a l’estació de Montcada Bifurcació


Sentim crits de llibertat fora de les parets del parlament. Els murs són gruixuts, però la cridòria és impressionant. ‘Llibertat! Llibertat! Llibertat!’ Aquest és el crit que ha substituït el d’independència avui. El president Carles Puigdemont i la majoria del govern ja se n’han anat. Fa pocs minuts que s’ha proclamat la República Catalana en una votació al ple del parlament. La declaració, l’ha llegida la presidenta Carme Forcadell, que és el símbol d’haver portat el clam del carrer a la institució de la sobirania. Mai no hi havia hagut tanta premsa ni tants convidats al palau de la Ciutadella de Barcelona. Les emocions, els plors, les abraçades, els petons, les felicitacions i els agraïments es barregen i esclaten i reboten a les escales, als passadissos i a les cambres de la seu parlamentària. S’ha proclamat la República! Dos llaços grocs Els llaços grocs de Jordi Sànchez i Jordi Cuixart continuen fermats a dos seients de la tribuna del parlament. Encara hi són quan la gent ja és tota fora. Els haurà arribat ja la notícia? Ells van enviar un missatge clar: la lluita que cal fer és la de la República. I la República ja ha arribat. I ara caldrà defensar-la, ha dit Puigdemont amb unes altres paraules en un parlament al capdamunt de l’escala noble, plena de centenars de batlles amb les seves vares alçades. Abans, ha parlat la batllessa de Badalona, Dolors Sabaté, que ha demanat als seus col·legues si es comprometrien a fer costat a la República. El ‘sí’ col·lectiu de resposta ha posat a prova la solidesa dels materials de l’edifici. També ha fet una reflexió el vice-president Oriol Junqueras, que ha demanat serenitat i s’ha dirigit als ciutadans espanyols en un missatge de fraternitat. L’ombra del filibusterisme Tornem al principi de tot. Després de la jornada sincopada d’ahir, el parlament obria avui la porta amb confiança i determinació, però també amb l’ai al cor per si hi havia cap canvi d’última hora. Cap a les onze, s’han diluït els dubtes i els interrogants. Junts pel Sí i la CUP havien registrat dues resolucions conjuntes. Una servia per a posar en marxa el procés constituent. L’altra, per a declarar la independència i activar els mecanismes previstos en la llei de transitorietat. Els partits de l’oposició més bel·ligerants –Ciutadans, PSC i PP– s’afanyaven a presentar recursos de reconsideració a la mesa del parlament perquè les resolucions de la majoria eren contràries a les sentències del Tribunal Constitucional espanyol. Amb tot, allò que semblava que podria ser un nou cas de filibusterisme que allargaria la jornada parlamentària ha estat resolt per la mesa i la junta de portaveus amb força diligència i el ple ha començat amb menys retard que no semblava. ‘S’inicia la sessió’ A l’hemicicle, Puigdemont ha entrat dedicant un somriure generós a la tribuna de convidats. Hi havia els quatre presidents de les diputacions, tres ex-presidents del parlament, l’esposa del president, l’ex-president Artur Mas i els ex-portaveus Neus Munté i Francesc Homs, Agustí Alcoberro (ANC), Marcel Mauri (Òmnium), les dues cadires buides de Cuixart i Sànchez amb els llaços grocs posats, Tardà, Rufián i més polítics i representants d’entitats. A les sales de reunions i de sessions del parlament no hi havia cap cadira buida. Els passadissos eren plens de trípodes, sets de ràdio i fotògrafs perseguint els màxims dirigents dels grups i del govern. ‘S’inicia la sessió’, ha anunciat Forcadell. Les qüestions d’ordre Però ha començat amb la mà alçada del diputat Carrizosa, de Ciutadans. Ha demanat la paraula ‘per una qüestió d’ordre’. La cambra ja hi està acostumada, aquests últims anys. S’ha queixat pels clams d’independència que havien fet els batlles a la sala d’actes una estona abans. El diputat unionista ha dit que els diputats no independentistes se sentien coaccionats. I a continuació, ha demanat a la presidenta que expulsés de l’edifici qualsevol que fes alguna proclama d’aquesta mena. Carrizosa no estava sol. Des del grup del PP, també han demanat la paraula. ‘Per una qüestió d’ordre’, també. En aquest cas, el portaveu del grup s’ha queixat que uns grups havien pogut convidar molta més gent que els altres. El lletrat major del parlament s’ha alçat des d’una punta de la mesa presidencial per comunicar a Forcadell que allò no era cert. El passaport espanyol Després d’aquesta primera gesticulació d’indignació i de greuge, han començat les intervencions previstes a l’ordre del dia. El primer ha estat el portaveu de Ciutadans, que ha començat dient que avui era un dia trist i ha entonat frases de l’estil: ‘Posaran en marxa una llei que van aprovar fent trampes’, ‘Vostès es consideren ja fora d’Europa i no fan cas ni a la legalitat europea?’, o ‘Ens volen privar als catalans del passaport espanyol.’ La violència verbal i formal dels diputats unionistes ha estat molt més elevada que habitualment. El volum de la veu també era més alt. Els aplaudiments s’han convertit en cops amb les mans a les fustes que separen els escons. Mans alçades, gests d’expulsió quan Junqueras ha sortit de l’hemicicle a mitja intervenció. La bel·ligerància del PSC A continuació, Eva Granados, del PSC, s’ha dirigit al faristol per a mostrar una oposició també rotunda a les resolucions de la majoria parlamentària. ‘No som representants legítims, els altres? Quin model de país? Sectari, excloent?’ La diputada del PSC també ha parlat en nom dels catalans amb orígens a l’estat espanyol, com havia fet ahir Xavier Garcia Albiol, del PP: ‘No ens hi havíem fixat fins que vostès van començar a parlar malament de la terra dels nostres pares. Una estratègia pagada amb els diners de tots per inocular als ciutadans l’odi contra els que no pensen com vostès.’ I encara més contundent: ‘Quantes empreses més marxaran del nostre país? Vostès són uns inconscients. I no els ho permetrem. Els socialistes estem amb aquells que han sortit de casa pensant que viuen en un estat amb garanties democràtiques i tornaran sense saber què han fet una colla de diputats irresponsables.’ Els equilibris de CSQP Marta Ribas, en nom de Catalunya Sí que es Pot, s’ha dirigit a ‘la gent que ens escolta des de casa i que ho fan amb por’. I ha dit: ‘Avui s’estan perpetrant dues grans barbaritats. La primera és l’aplicació del 155 al senat. I és un greu error respondre a aquesta barbaritat amb una altra barbaritat. I això és el que es fa aquí. Però no tenen legitimitat per fer això que volen fer ara. L’1 d’octubre va ser moltes coses: una gran mobilització, però no un referèndum. Nosaltres presentem propostes per a oferir solucions i sortides.’ I ha fet una crida: ‘Demanem que s’aturi la repressió, la llibertat dels Jordis, però també que s’aturin les iniciatives unilaterals.’ El PP, contra Junqueras El portaveu del PP no s’ha quedat curt davant els seus predecessors: ‘Avui és un dia negre per a la democràcia. Durant cinc anys han tret a passejar la pitjor cara del nacionalisme identitari. I han fet un populisme de llibre: el relat del greuge i les solucions fàcils i màgiques.’ I ha atacat directament el vice-president Junqueras: ‘Senyor Junqueras, no ens empassem les seves llàgrimes de cocodril. A la vida política adulta, es ve plorat de casa.’ A continuació, ha fet una llista de gent que l’independentisme, suposadament, ha titllat de ‘fatxes’. I ha defensat: ‘Espanya no és caspa, Espanya és meravellosa. Espanya és reconciliació. Primer, entre tots els catalans. I després, dels catalans amb tota la resta d’espanyols.’ ‘Ve de lluny’ El diputat Carles Riera, de la CUP, ha començat: ‘Volem dedicar la nostra intervenció als Jordis. No ens aturarem fins a tenir-vos a casa.’ Aquestes primeres paraules de Riera ha aixecat un aplaudiment vibrant dels diputats de Junts pel Sí, la CUP, i els diputats de CSQP, tret de Rabell, Coscubiela i Lienas, que han continuat mirant el telèfon mòbil. La CUP ha recordat que ‘el que fem avui ve de lluny, d’una llarga lluita de resistència’. I ha parlat des de la guerra dels segadors fins al referèndum de l’1 d’octubre. I ha continuat: ‘Avui ens autodeterminem davant l’estat espanyol i les elits catalanes que prefereixen la tirania espanyola abans que la democràcia catalana. Ha arribat l’hora del poble. Construint república des de baix. Des de l’autoorganització. Demanem avui que el Parlament de Catalunya, assumint el resultat del referèndum i en compliment de la llei, declari que Catalunya esdevé un estat independent en forma de república.’ Aplaudiment discret També ha parlat el diputat no adscrit Germà Gordó, que ha recordat que no tenia la potestat de presentar resolucions ni esmenes a les resolucions fetes. I ha dit: ‘Emetré el vot tenint en compte el vot dipositat a les urnes per la majoria dels més de dos milions de persones que van votar l’1 d’octubre. I tenint en compte l’atac a les institucions catalanes que és l’aplicació del 155. I també tenint en compte els dos líders socials que són a la presó, Jordi Cuixart i Jordi Sànchez.’ L’ex de Junts pel Sí s’ha endut un aplaudiment discret dels seus ex-companys de grup. Garantir la República Finalment, Marta Rovira ha pres la paraula en nom de Junts pel Sí. Ha explicat que Catalunya havia estat oberta sempre al llarg de la història al diàleg. I que ara també, sempre que fos un diàleg sincer, honest, obert i que no exigís renúncies a la gent d’aquest país. ‘El diàleg sempre ha donat fruits però han durat molt poc’, ha dit, ‘i sovint ha estat dilapidat per institucions judicials’. En canvi, la portaveu de JxSí ha denunciat que el diàleg que ofereix l’estat espanyol era un diàleg sempre sotmès a la unitat d’Espanya: ‘Un diàleg que sempre obliga a fer renúncies.’ I ha denunciat l’aplicació del 155 que aprovava el senat simultàniament al ple del parlament: ‘Avui vostès passen del blocatge polític i dels tribunals a la intervenció directa. Una aberració intolerable. Ara decideixen que volen esborrar una part de la cambra i que ja no caldrà passar pels tribunals espanyols. Si fan això, anirem quaranta anys enrere.’ I ha dit també: ‘Els ciutadans de Catalunya ens van garantir el país, i ara ens toca a nosaltres garantir-los la República.’ Encara més protestes Després de la intervenció de Rovira, tocava votar les resolucions. Però Ciutadans, PSC, PP i Coscubiela volien tornar a parlar. Arrimadas, Iceta i Albiol demanaven a la presidenta Forcadell que donés tres minuts als presidents de cada grup per a parlar, tenint en compte la decisió tan important que es prendria a continuació. Forcadell, amb l’assistència dels lletrats de la cambra, denegava aquesta possibilitat i oferia a Arrimadas tres minuts per a respondre interpel·lacions fetes per altres diputats en les seves intervencions. Una votació, una urna Ara sí que es procedia a votar. S’han anat fent les votacions de les resolucions de tots els grups i s’han deixat per al final les dues resolucions conjuntes de Junts pel Sí i la CUP. Totes han estat refusades amb més o menys suports. Quan ha arribat el moment de les dues resolucions guanyadores, els diputats de Ciutadans i del PSC se n’han anat, tal com ja havien anunciat. Els del PP, en canvi, s’han quedat per oposar-se a una petició que sabien que faria el portaveu de Junts pel Sí, Roger Torrent, per a poder votar la resolució que declarava la independència en secret i en una urna. Finalment, la petició, que tenia el suport de la CUP, ha prosperat i la resolució que incorporava la declaració d’independència en la seva part declarativa s’ha votat entre els diputats que quedaven a l’hemicicle d’un en un. Els diputats del PP se n’han anat deixant unes banderes catalanes i espanyoles als seus escons. I una urna –com un símbol evident– ha presidit la cambra al costat de Forcadell, i els diputats han anat portant el paper amb el seu vot cridats per la secretària primera, Anna Simó. Puigdemont ja és cap d’estat Rabell i Coscubiela han volgut mostrar amb claredat la seva butlleta amb un ‘no’ ben gros imprès. Alguns altres diputats també han mostrat, somrients, el seu ‘sí‘. I els aplaudiments han esclatat quan Puigdemont, Junqueras i Forcadell han dipositat el seu vot. Setanta vots pel sí. Deu vots pel no. I dues abstencions. Així s’ha aprovat la resolució que posa en marxa la llei de transitorietat i que desplega la República Catalana. Ara Puigdemont és cap d’estat. I ara cal encarar els moments més difícils que pot viure aquest país. L’amenaça de l’estat espanyol és molt clara i molt violenta. Però ja s’han començat a sentir veus importants d’Europa demanant al govern espanyol que s’abstingui d’utilitzar la violència. Ja fa temps que Catalunya no és un afer intern d’Espanya, però ara menys que mai.

Summary: El cap d’estat, el ressò de llibertat, dues cadires buides i un parlament sobirà: visca la República!


La fiscalia del Tribunal Suprem espanyol ha demanat que la condemna per malversació de fons d’Inaki Urdangarín s’elevi a catorze anys i mig. L’Audiència de les Illes el va condemnar a sis anys i tres mesos.

Summary: La fiscalia demana elevar la pena de presó d’Urdangarín a catorze anys i mig


Ciutadans va pagar de manera mensual a un vocal de la Junta Electoral espanyola (JEC) mentre participava en debats sobre el conflicte entre Catalunya i l’estat espanyol i les eleccions de 2017 i 2019. Així ho ha desvetllat una investigació d’eldiario.es, que diu que aquest vocal era Andrés Betancor, catedràtic de Dret Administratiu a la Universitat Pompeu Fabra. Betancor va ingressar a la JEC l’octubre del 2017, proposat per Ciutadans. Llavors ja tenia un càrrec d’assessor al partit i un despatx a les oficines del congrés espanyol. Fonts de la formació han explicat que el tenien en nòmina a la vegada que feia les seves funcions a la JEC. Com a membre de la JEC, Betancor va participar en resolucions contra l’independentisme com l’exclusió de la candidatura del president Carles Puigdemont a les eleccions europees del 2019, després d’un recurs de Ciutadans i el PP. La JEC també va prohibir les candidatures dels consellers Toni Comín i Clara Ponsatí. L’òrgan estava molt dividit en aquestes qüestions i testimonis de la reunió en què es va discutir aquesta decisió expliquen que Betancor es va enfrontar al president de la JEC, Segundo Menéndez, perquè aquest era partidari que Puigdemont pogués presentar-se a les eleccions. Betancor també va emetre el vot particular contra l’acord de la JEC que censurava l’entrevista al diari ABC de l’ara líder de Ciutadans, Inés Arrimadas, durant la jornada de reflexió de les eleccions a Catalunya. L’article escandalós d’un membre de la Junta Electoral espanyola contra Puigdemont Eldiario.es diu que Betancor no confirma ni desmenteix cap d’aquestes informacions i només nega el fet d’haver redactat els recursos de Ciutadans davant la JEC que després ell mateix resolia, com han assegurat fonts del partit. Betancor va comparèixer a la comissió de nomenaments per a formar part de la JEC sense esmentar els seus vincles amb Ciutadans. Va dimitir fa uns mesos del seu càrrec a l’òrgan electoral després que Puigdemont l’acusés als tribunals de liderar una persecució política contra ell. Actualment segueix treballant per al partit. Puigdemont ha mostrat la seva indignació per aquestes informacions a través de Twitter: Això és molt greu, molt. Aquest personatge a sou de Ciudadanos ha resolt en contra nostra, ha perjudicat els drets fonamentals pagat pel mateix partit polític que ens ens denunciava… i que ara presideix la comissió del Parlament Europeu que ha de resoldre el nostre suplicatori. https://t.co/5DLqOEpcBa — Carles Puigdemont (@KRLS) February 27, 2020 Abans de les eleccions europees Junts per Catalunya va presentar a la JEC una querella per prevaricació contra el mateix Andrés Betancor i un altre vocal, Carlos Vidal, per intentar vetar Carles Puigdemont i Clara Ponsatí com a candidats. Argumentaven una ‘evident falta d’imparcialitat que es demostrava en opinions anteriors a les xarxes socials i articles de premsa sobre l’animadversió contra Puigdemont i el desig d’aniquilar-lo com a adversari polític’. La JEC va desestimar la querella perquè no s’aportava cap prova que demostrés tal interès.

Summary: Ciutadans tenia a sou un membre de la JEC que prenia decisions contra Puigdemont


Els laboristes han cedit i donaran suport a la convocatòria d’eleccions anticipades al Regne Unit abans de Nadal. El cap de l’oposició, Jeremy Corbyn ha acceptat avui la petició electoral del primer ministre Boris Johnson arran de la pròrroga del Brexit. Corbyn havia posat com a condició per permetre els comicis que l’escenari d’un Brexit sense acord estigués fora de la taula. Amb l’ajornament de la sortida fins al 31 de gener del 2020, Corbyn considera que aquesta exigència ja s’ha complert. Tot i això, els laboristes no han donat detalls sobre quin dia volen que es facin les eleccions. Mentre Johnson defensa anar a les urnes el 12 de desembre, l’SNP i els liberals aposten per fer els comicis el 9 de desembre. Està previst que aquesta tarda el parlament britànic voti la convocatòria d’eleccions i, segons informa la premsa britànica, Johnson estaria disposat a fer les eleccions l’11 de desembre per obtenir el suport d’una majoria a la cambra.

Summary: Els laboristes cedeixen i donaran suport avui a la convocatòria d’eleccions anticipades al Regne Unit


Ingredients: (per a 4 persones) 600 g de calamars 1 kg de musclos de roca 4 grans d’all 1 ceba un tros de pebrot verd 3 tomàquets madurs 1 copa de conyac 1 copa de vi blanc sal, oli d’oliva un trosset de bitxo pebre vermell i negre una mica de sucre Elaboració: Netegem els musclos, els podem en una cassola tapats i al foc. Quan són oberts hi tirem una copa de vi blanc. Tanquem el foc i els deixem reposar tapats. En una cassola, posem oli i fem sofregir dos grans d’all tallats. Tot seguit, hi afegim el calamar a rodanxes i també el deixem coure. Quan perdi l’aigua, l’en retirem. Després, al mateix oli, tirem la ceba picada, el pebrot verd a trossets i quan la ceba sigui transparent, hi afegim el tomàquet ratllat, amb una mica de sal i de sucre. Ho deixem coure. Al final de la cocció, hi afegim una copa de conyac i el tros de bitxo. Hi posem una mica de pebre vermell i de pebre negre. Si la salsa surt massa espessa, hi afegim una mica de l’aigua de bullir els musclos. Posem els calamars a la cassola, que facin xup-xup uns minuts i, abans de tancar el foc, hi afegim els musclos. Si cal, rectifiquem de sal. I ja ho podrem servir.

Summary: Recepta: Calamars i musclos amb salsa americana