Aquestes últimes setmanes, el PP i Ciutadans han tret del baül l’argumentari contra l’escola catalana. Les acusacions d’adoctrinament, especialment amb la bel·ligerància de Xavier García Albiol, han anat acompanyades de les amenaces d’intervenció amb l’article 155 de la constitució espanyola. A la Seu d’Urgell, vuit professors han estat encausats per haver parlat de l’1-O a classe. Fins i tot, el ministre d’Afers Estrangers espanyol, Alfonso Dastis, ha estat reprovat al congrés per haver mentit quan deia que no s’ensenyava castellà a l’escola pública. Arran d’aquests atacs, la comunitat educativa catalana s’ha mobilitzat per tot el territori per rebutjar qualsevol ingerència en la feina del professorat. Dimecres, el sector educatiu va ser un dels que més va secundar la vaga general. De tot plegat, en parlem amb Ramon Font, portaveu del sindicat majoritari d’ensenyament USTEC-STEs (IAC). —Com valoreu l’aturada? Els sindicats majoritaris (CCOO i UGT) no van donar-hi suport. —No únicament no hi van donar suport, sinó que la van rebentar. És diferent, oi? El dia abans, Camil Ros va dir que era una vaga política i il·legal, i Javier Pacheco, que només ells podien convocar vagues generals. Gran part dels delegats anaven pels centres i enviaven correus advertint que els treballadors anessin amb compte. Això genera molta inseguretat. A més, Foment del Treball va intentar tombar-la fins a última hora. Nosaltres sempre intentem preveure les vagues. Sobretot a primària, per a notificar-ho a les famílies. Hi ha molta gent implicada, i les famílies van respondre molt bé. Que sortissin trenta mil mestres de la pública i sis mil de la concertada en un context tan hostil és per estar-ne contents. I més, tenint en compte que no es comptabilitzen els professors que van fer serveis mínims. —Com us expliqueu el paper de CCOO i d’UGT? —És la segona vegada que fan una cosa així. El 3 d’octubre, ja demanaven als empresaris una aturada que ells no estaven disposats a fer. Si un empresari abaixa la persiana pel seu compromís polític, a mi em sembla lloable. Ara, que un sindicat els demani que tanquin i que el sindicalista no faci vaga és una vergonya per al sindicalisme i per a la classe obrera. —Fa uns dies, la comunitat educativa ja es va mobilitzar contra el 155. —Rebem un atac important de la classe política i la societat civil que s’intenta articular. Tots els règims autoritaris intenten crear tota una societat civil al seu voltant. Això va cristal·litzant en totes aquestes manifestacions de Societat Civil Catalana i aquestes denúncies per adoctrinament contra les escoles i perquè es facin les classes en castellà. Estudiem quines mesures legals s’han d’emprendre. Nosaltres ara hem de mobilitzar-nos més que mai, perquè pot ser que intentin anar més lluny. Van contra el model d’escola catalana i la immersió lingüística. —Us preocupa la persecució que s’estimula contra el professorat? —Sí, es viu molt malament. Sobretot perquè comença a haver-hi autocensura. La mobilització ha d’apoderar el professorat per continuar fent el que hem fet tota la vida: educar en l’esperit crític, el pensament lliure, els drets civils i polítics, els drets humans, el pacifisme, la tolerància i el respecte a totes les postures. —Les denúncies contra els vuit professors de la Seu d’Urgell són un avís? —És una intimidació perquè ens autocensurem i ens reprimim, perquè ens creguem que no tenim la potestat d’exercir la llibertat de càtedra. El sentit real de la llibertat de càtedra és que jo, en l’exercici de les meves funcions, pugui tractar l’1 d’octubre de manera lliure, i que no ha de ser igual que la d’un altre docent. Ahir va haver-hi un bloc educatiu a la manifestació. Si l’ofensiva no s’atura, la nostra no ha de ser una defensa, sinó una ofensiva i parlar de política més que mai. —S’intenta construir un discurs mediàtic que justifiqui aquests atacs? —Clarament. A més, amb un aparell jurídic que ho sustenta. Són els mecanismes de l’estat: la propaganda i la força. Tenim un estat autoritari que cada vegada s’assembla menys a una democràcia. Els mateixos que posen la religió com a matèria avaluable i que promouen les escoles que separen els nens per sexes ens diuen que adoctrinem. Això és molt qüestionable. El professorat no ha de tenir por de fer la seva feina. —Des que s’ha començat a aplicar el 155, heu rebut cap directriu? —La primera conseqüència clara del 155 és que teníem un acord signat amb el govern que s’havia de reflectir en el pressupost del 2018. Ara aquest acord està paralitzat perquè han dissolt el parlament i han destituït el govern. Nosaltres demanàvem la segona hora lectiva per al setembre, però si no s’espavilen a fer un pressupost, serà inviable, i això és un dret que vam perdre i que vam aconseguir recuperar amb un acord amb el departament el 31 de gener. Serien 2.700 professors més per al curs vinent. Això ara, amb el 155, està aturat. L’altra cosa. El 30 d’octubre es van trobar les comunitats autònomes per a definir com serien les proves d’accés a la funció pública. Havíem acordat 2.000 places de funcionaris i havia de sortir la convocatòria aviat. Les comunitats del PP defensaven que hi hagués una part eliminatòria i les comunitats no governades pel PP defensaven que no. Hi havia un empat. Sabeu què va passar, com ho van desempatar? —Amb el vot de Catalunya. —Amb Catalunya. Usurpant el vot, que a mi em consta que hagués estat diferent. Ara la prova serà eliminatòria. El concurs d’oposició consta de diverses parts i això premia la persona que té temps per a estudiar i penalitza l’experiència docent i, per tant, els interins. Nosaltres defensem l’experiència docent i els llocs de feina. No ens sembla just que vingui una persona que té molt temps per a estudiar, que no cuida nens ni família gran, i aprovi la part eliminatòria i, en canvi, la persona que té el pare amb Alzheimer o que té canalla petita però que entra en una aula i sap què ha de fer, es trobi amb una prova eliminatòria. Doncs van fer servir el 155 i Catalunya per a desempatar això. —Ara qui és el vostre interlocutor a la Generalitat? —Continua essent el secretari general del departament. Per sort, això es manté. Nosaltres no reconeixerem cap altre interlocutor que els que representen el poble de Catalunya. Ens hi hem barallat molt, però només els reconeixem a ells. Han destituït la consellera Clara Ponsatí, però nosaltres no volem trobades amb Méndez de Vigo (ministre d’Educació espanyol). —Teniu algun contacte amb la consellera? —No, no n’hem tingut cap. El dia de la vaga la vam saludar des de l’escenari de la catedral, però els contactes que tenim són els habituals amb el departament. Per nosaltres, ara la màxima autoritat és el secretari general, perquè la consellera és a l’exili. Ens poden dir missa i el que vulguin. Per sobre d’ell només reconeixerem Clara Ponsatí o qui surti escollit després de les eleccions. Ara, o hi ha Clara Ponsatí o no hi ha ningú.

Summary: Ramon Font: ‘Ens poden dir missa. Només reconeixem la consellera Ponsatí’


El País Valencià va votar ahir, inesperadament, a favor de la nova proposta de dèficit feta pel govern espanyol, que significarà la flexibilització de l’objectiu del dèficit per al 2019. Tanmateix, l’acord entre el president de la Generalitat, Ximo Puig, i el del govern espanyol, Pedro Sánchez, ha obert una crisi greu al Consell. Compromís, soci de govern dels socialistes, ha expressat el seu malestar dient que havia estat una decisió unilateral que havien pres els socialistes sense consultar-los. El mes passat el representant del País Valencià en la reunió del Consell de Política Fiscal i Financera s’havia abstingut en la votació, perquè considerava que el nou objectiu de dèficit era totalment insuficient per a pal·liar el mal finançament de la Generalitat. El president ha justificat el vot a favor de la Generalitat en la reunió d’ahir dient que era fruit d’un pacte amb el govern espanyol. D’acord amb aquest pacte, el govern valencià rebrà 500 milions addicionals que correspondrien a la suma de l’augment del dèficit autoritzat i les bestretes de l’IVA. A més, el govern espanyol refinançarà 1.000 milions d’euros de deute i assumirà una part del deute que arrossega la Marina de València. Així i tot, l’explicació no ha convençut Compromís, que ha criticat l’acord molt durament, perquè la Generalitat continua sense obtenir cap compromís del govern espanyol sobre la millora del finançament ni cap calendari per a canviar el model actual. Jordi Sebastià, representant de Compromís al Parlament Europeu i ex-batlle de Burjassot, ha arribat a dir que el conseller Vicent Soler havia passat de conseller dels valencians a ‘delegat del PSOE’. Juan Ponce, portaveu del partit a les Corts, ha criticat que l’oferta del PSOE no tracta la singularitat del País Valencià: ‘Són les mateixes qüestions que s’ofereixen a altres comunitats autònomes, com una bestreta de l’IVA, com el sostre de despesa i això no suposa cap solució per al problema valencià.’ Sobre la Marina, el portaveu ha dit sentir-se decebut perquè considera urgent condonar el 100% de deute com ha passat en altres ciutats. ‘Això és un altre greuge per als valencians i valencianes’, ha conclòs.

Summary: L’acord entre Ximo Puig i Pedro Sánchez pel dèficit sotraga el Consell


La Unió Europea tanca files amb Grècia per evitar una nova crisi migratòria, malgrat les decisions polèmiques del govern grec per a frenar l’entrada de refugiats, amb atacs de la policia contra els migrants. En una compareixença des de la frontera entre Grècia i Turquia, els dirigents de les tres institucions europees han donat ple suport a Atenes i n’han dit que era ‘l’escut’ de la Unió Europea. Acompanyats pel primer ministre grec, Kyriakos Mitsotakis, la presidenta de la Comissió, Ursula Von der Leyen, ha avisat Turquia que si volia ‘comprovar’ la unió de la Unió Europea es decebria. ‘La protecció de les fronteres és crucial per al futur de la Unió Europea’, ha dit el president del Consell, Charles Michel. I el de l’eurocambra, David Sassoli, ha insistit que calia una política migratòria comuna. Els presidents del Consell, el Parlament i la Comissió han reclamat també a Turquia que compleixi l’acord migratori que és en vigor des del 2016 i amb el qual la Unió Europea va voler contenir la crisi migratòria del 2015. ‘Turquia no és un enemic i la gent no són mitjans per a aconseguir un objectiu’, ha avisat Von der Leyen. Divendres, trenta-tres soldats turcs van morir a conseqüència d’un atac a la província d’Idlib, al nord-est de Síria, i el govern turc va dir que no estava en disposició de continuar contenint el flux de refugiats cap a la Unió Europea. Per la seva banda, el govern de Grècia acusa Turquia de dirigir i incentivar l’arribada de migrants a les seves fronteres per pressionar la Unió Europea. La visita també ha servit per a avalar les accions del govern grec per a evitar l’entrada de refugiats, les quals han estat criticades per l’Agència de les Nacions Unides per als Refugiats perquè no tenen cap base legal. Von der Leyen ha anunciat 700 milions d’euros en ajuts a Grècia i 100 efectius per a segellar la frontera amb Turquia. La presidenta de la Comissió ha remarcat que Brussel·les oferiria tot el suport necessari a Atenes. ‘La responsabilitat és d’Europa i ho farem amb unitat, solidaritat i determinació’, ha dit. Al seu torn, Michel ha dit que la protecció de les fronteres era ‘crucial’ per a la Unió Europea, però ha advertit que les mesures havien de ser ‘proporcionades’ i havien de respectar la llei internacional i els drets humans. El president del Consell ha estat l’únic dirigent que ha apel·lat a la proporcionalitat de les decisions a l’hora de controlar la situació. ‘Necessitem reforçar la política migratòria europea’, ha dit Sassoli, qui ha criticat que alguns governs de la Unió Europea no siguin ‘conscients’ d’aquesta necessitat. ‘Hem de compartir la responsabilitat’, ha dit. Grècia acusa Turquia ‘d’utilitzar’ els refugiats ‘És un intent de Turquia d’utilitzar gent desesperada per promoure la seva agenda geopolítica’, ha dit el primer ministre grec, el conservador Kyriakos Mitsotakis, que ha avisat que Grècia estava preparada per afrontar la situació i protegir la seva sobirania. Mitsotakis ha acusat Turquia de convertir-se en un ‘traficant oficial de migrants’ per ‘enviar’ persones a Grècia amb l’objectiu ‘d’obtenir coses a canvi’. ‘La Unió Europea no cedirà al xantatge’, ha dit. ‘No intenteu entrar il·legalment, no ho aconseguireu. Sou responsables de les vostres decisions’, ha dit Mitsotakis als migrants. En cap de les intervencions hi ha hagut esments a les decisions polèmiques del govern grec per a frenar l’arribada de refugiats. Tampoc sobre les imatges de guardacostes grecs intentant fer naufragar una llanxa i trencant motors ni sobre el nen i el jove que han mort intentant d’arribar a Europa. Brussel·les analitza les accions que s’han pres des d’Atenes, segons que ha dit la portaveu de l’executiu europeu Dana Spinant en una conferència de premsa anterior a la dels dirigents europeus. Aquest estudi també inclourà possibles violacions de drets humans en les accions del govern grec. Atenes ha augmentat al màxim el nivell de dissuasió a la frontera i no acceptarà sol·licituds d’asil durant un mes. Encara, però, no hi ha data per a saber les conclusions de l’informe.

Summary: Von der Leyen diu que Grècia és ‘l’escut’ de la UE i avala la mà de ferro contra els refugiats


Els representants d’Air Nostrum i el Sindicat Espanyol de Pilots de Línies Aèries (Sepla) han assolit un acord aquesta matinada, després de més de 17 hores de reunió, que inclou desconvocar la vaga de pilots convocada per aquesta Setmana Santa. D’aquesta manera, operaran amb normalitat tots els vols dels dies 22, 23 i 24 d’abril, encara que es mantenen les 47 cancel·lacions d’avui, ‘atesa la complexitat tècnica del procés de reprogramació i el retard en què s’ha tancat l’acord’, precisa Air Nostrum. La companyia assegura que està treballant ‘intensament’ per recuperar gran part dels vols cancel·lats de demà. En qualsevol cas, l’aerolínia recorda que els passatgers dels vols que s’hagin cancel·lat tindran dret al reemborsament dels seus bitllets o la reubicació en altres vols fins al 10 de maig. ‘Air Nostrum agraeix la comprensió dels seus clients i els demana disculpes pels trastorns que hagin pogut patir com a conseqüència d’aquesta vaga que ara el Sepla desconvoca i que ha estat totalment aliena a la voluntat de la companyia’, subratlla l’aerolínia.

Summary: Air Nostrum i el sindicat de pilots arriben a un acord que posa fi a la vaga


Desenes de tractors han omplert avui els carrers de Brussel·les en una manifestació dels agricultors i ramaders de tota la Unió Europea per reclamar preus justos per als seus productes. Al final de la marxa, que ha aplegat més de quatre mil manifestants, i davant de l’edifici de la Comissió Europea hi ha sonat ‘L’estaca’ de Lluís Llach. Heus ací el vídeo del moment: VÍDEO> des de @delgoveu hem sentit avui ‘L’estaca’ de @lluis_llach a la #milkmanif davant de la Comissió Europea pic.twitter.com/rLcaUNculy — Catalan Gov. EU (@delgoveu) September 7, 2015

Summary: ‘L’estaca’ sona davant la Comissió Europea al final de la manifestació dels pagesos de tot Europa


L’ex-president de la Generalitat Artur Mas va assegurar ahir a París que el referèndum es durà a terme i se n’aprovarà el cos legal al parlament. Ho va dir en un acte acompanyat del periodista de ‘La Tribune’ Romaric Rodin. Mas va destacar la bona feina del president, Carles Puigdemont per a aconseguir que Catalunya pugui decidir el seu futur. L’ex-president va lamentar novament que el govern espanyol no vulgui dialogar i va contraposar els casos d’Espanya i el Regne Unit, que si que va deixar votar els escocesos. ‘El govern espanyol no està acostumat a resoldre problemes polítics per la via política’, va explicar Mas. També va reivindicar el càracter integrador i transversal del moviment sobiranista, i va negar que sigui un moviment de les elits. Pel que fa a la sentència del 9-N, que inhabilita Mas, Ortega, Rigau i Homs pel seu paper en la consulta, l’ex-president va recordar que és la primera vegada que es condemna per la via penal per posar urnes. Artur Mas serà avui a Ginebra en l’últim dels tres actes en què ha participat. Dimarts va ser a Brussel·les amb el corresponsal del diari francès ‘Libération’.

Summary: Mas afirma a París que el referèndum es farà i se n’aprovarà el cos legal al parlament


Després del retrocés de 10 diputats a 4 a les eleccions del 21 de desembre de 2017, les del diumenge 26 de maig seran tot un examen per a l’ànima municipalista de la CUP, reivindicada com a pedra angular del seu projecte polític. La CUP ha seguit una trajectòria sempre ascendent a les eleccions municipals i el 2015 va aconseguir el millor resultat: 385 regidors i 20 batlles. Alguna de les batllies, com la de Sabadell, no va arribar fins a la meitat del mandat, fruit del repartiment amb ERC. Ara la CUP presenta 208 candidatures, 43 més que no pas fa quatre anys. Fora del Principat, en presenta a Palma i a Pedreguer (Marina Alta). Aquest últim municipi va ser un dels dos del País Valencià on el 2015 va aconseguir representació. A l’altre, Burjassot (Horta Nord), ara no s’hi presenta. La CUP dóna tanta importància al municipalisme que en els darrers debats sobre si presentar-se o no a les eleccions espanyoles i europees l’argument més esgrimit va ser que no veien adequat de destinar esforços i recursos a les altres campanyes. Les coalicions s’estenen Amb vista a les eleccions del dia 26, la CUP ha après dels èxits del 2015, quan va obtenir grans resultats a ciutats metropolitanes gràcies a la participació en coalicions d’esquerres. Es destaquen les candidatures de Guanyem Badalona en Comú, Crida per Sabadell, Compromís per Cerdanyola i Decidim Ripollet, amb què van aconseguir les batllies; o de Som Gramenet i Cornellà en Comú-Crida per Cornellà, amb les quals foren segona força. Molta gent no recorda que la CUP va negociar amb Guanyem Barcelona, d’Ada Colau, per a participar-hi. Finalment no hi va haver acord per dues raons: en primer lloc, pel sou màxim dels electes i càrrecs de confiança (la CUP volia un màxim de 1.800 euros mensuals i Guanyem posava el límit entre 2.200 euros mensuals i 2.600) i en segon lloc per la limitació de mandats, que la CUP creia que havien de ser dos i Guanyem volia que fossin tres. Enguany la idea de les coalicions d’esquerres i sobiranistes s’ha estès a més municipis i s’han format candidatures com ara Guanyem Girona, Guanyem Figueres, Capgirem Vic, Fem Manresa, Guanyem Sant Boi i Unitat – Argentona per la República. A més, algunes s’han ampliat: a Badalona es presenten també amb ERC i a Cerdanyola del Vallès amb EUiA. Moltes d’aquestes coalicions, a més, es coordinen sota el paraigua de Municipalistes per la República, que abasta candidatures locals més enllà de l’espai polític de la CUP. La CUP també va obtenir grans resultats presentant-se amb la seva marca en alguns municipis com ara Berga, Argentona (Maresme), Celrà (Gironès), Verges (Baix Empordà) o Navàs (Bages), on va aconseguir les batllies. També crida l’atenció el cas de Sant Cugat del Vallès, tercer municipi més ric del Principat, i Reus, on la CUP va créixer molt i esdevingué segona força. Principalment, totes aquestes candidatures havien promès ajuntaments propers, transparents, ferms contra les elits i eficaços amb els problemes socials. D’una manera o altra, han promogut pressuposts participatius i han millorat la transparència de l’administració. A més, han redibuixat la fiscalitat per fer-la més progressiva i han impulsat polítiques com ara la tarifació social dels serveis municipals –per exemple, les escoles bressol– i acords amb empreses energètiques perquè no tallin el subministrament a les famílies de rendes baixes. Però sovint aquests governs han reconegut que no fan prou per a resoldre els problemes socials i ho han atribuït als límits de la institució. Especialment, han adreçat gran part de les crítiques contra l’anomenada llei Montoro, que estableix límits de despesa als ajuntaments encara que tinguin superàvit i prioritza l’amortització de deute municipal. A més, el paper de molts d’aquests governs ha estat limitat per la feblesa al plenari. N’és un exemple Ripollet, que com que no forma part del contracte metropolità d’Agbar tenia marge per a municipalitzar la gestió de l’aigua. Però la proposta no es va aprovar pel vot contrari d’11 regidors i tan sols 10 a favor. A Badalona, la batllia de Dolors Sabater es va interrompre per una moció de censura orquestrada pel PP i a Cerdanyola l’equip de govern ha estat quasi tot el mandat en minoria absoluta (5 regidors de 25). D’ací ve que per al 26-M totes les candidatures coincideixen a demanar més vots per a continuar el projecte polític. La batalla de Barcelona Segons alguns sondatges, a Barcelona la CUP encara el 26-M amb la possibilitat de restar fora de l’ajuntament. Hi va entrar per primera vegada fa quatre anys amb el 7,42% dels vots i 3 regidors. Per a tenir representació als ajuntaments els partits han de superar la barrera del 5%, de manera que amb una lleugera caiguda n’hi hauria prou per a no entrar-hi. Després de l’experiència de Maria José Lecha al capdavant de la CUP – Capgirem Barcelona, ara la llista l’encapçalarà Anna Saliente, de només vint-i-set anys. Llicenciada en sociologia, va començar la militància política en el moviment estudiantil de la Universitat Autònoma de Barcelona, on va participar en l’ocupació del rectorat de 2013 contra la pujada del 66% de les taxes universitàries. Va començar a militar a la CUP el 2013 i a Endavant el 2017. El protagonisme mediàtic li ha arribat ara fa poc, però ja va formar part del comitè de campanya del 2015 i més endavant va entrar al secretariat municipal, amb els càrrecs d’organització i de feminisme i LGTBI. A causa de la renovació constant de rostres del partit, molts ciutadans la van descobrir en el debat de candidats de Betevé, on va ser especialment aplaudida.  El conflicte de la limitació de mandats Per a aquestes eleccions, la CUP ha hagut de retocar la limitació de mandats en el seu codi ètic, perquè en alguns municipis petits s’han trobat dificultats per a rellevar l’equip. El consell polític va aprovar una lleu modificació del codi ètic que permetia una pròrroga en poblacions de menys de 10.000 habitants on la CUP governés, tingués el 80% de suport dins l’assemblea local i dos terços de vots de les assemblees territorials, a més de compromís i seguiment de relleu i un màxim de vuit anys en l’exercici de batlle. Finalment tan sols tres nuclis locals s’han acollit a la pròrroga especial de mandat: Viladamat, Celrà i Navàs. D’aquests, Celrà és l’únic on es torna a presentar el candidat a la batllia, Dani Cornellà, que va ser batlle entre el 2011 i 2013 i també aquests darrers quatre anys. És a dir, ja ho ha estat sis anys, de manera que només ho podrà ser dos anys més.

Summary: Radiografia: la CUP posa a prova l’ànima municipalista el 26-M


El 10 de març de 1995, avui fa exactament vint-i-cinc anys, Ovidi Montllor i Amengual moria a Barcelona, a cinquanta-tres anys. L’Ovidi, com tothom el coneix, va morir enmig de moltes dificultats personals. No tan sols per la malaltia, un càncer d’esòfag que l’havia anat apagant i que li havia atacat precisament la veu, allò que més el definia. El 1995 es vivia un dels moments culminants de l’oblit planificat amb què la transició postfranquista havia recompensat els cantants i els activistes culturals que tant havien fet en la lluita contra la dictadura. Ovidi Montllor, cantant i actor, durant el final del franquisme i la transició, va ser omnipresent en escenaris i films, però com tants companys seus es va trobar que els nous gestors culturals i polítics preferien rescatar mòmies folklòriques franquistes o cantants insulsos a programar artistes que havien estat incòmodes per al franquisme i que continuaven essent incòmodes després. Ovidi Montllor, especialment, fou víctima de la censura més directa i estricta al País Valencià i el silenci i la marginació a la resta del país. Però amb els anys l’Ovidi, la seua figura i el seu mestratge, han renascut fins a convertir-lo en una icona reivindicativa, en un model a seguir. La seua absència ha esdevingut de fet una presència permanent que el manté viu, especialment entre unes generacions que no el van conèixer. En una entrevista recent a VilaWeb, David Fernàndez diu que Ovidi Montllor ‘és un fenomen, una experiència, que encara s’ha d’analitzar’. I afegeix: ‘Com és possible que una generació molt àmplia faci seu, com a referència, un cantautor que havia estat oblidat i arraconat? Amb l’Ovidi, tenim una mena de brúixola. Nosaltres veníem de la democràcia d’amnèsia i Ovidi va ser una mena d’antídot. Vèiem allò que deien a la televisió i no ens quadrava amb la nostra realitat; en canvi, allò que deia ell ens quadrava molt més amb allò que ens passava. I ara igual.’ L’ex-diputat de la CUP forma part, juntament amb el poeta David Caño, el músic Borja Penalba i la cantant Mireia Vives, del grup Ovidi25, que treballa per recuperar i actualitzar el sentit i el missatge del cantant alcoià. El cantant d’Alcoi, la veu dels poetes Ovidi Montllor i Mengual va nàixer a Alcoi el 4 de febrer de 1942, en una família de classe i tradició obrera, que ell va reivindicar sempre. Després de traslladar-se a Barcelona, el 1959, va ser militant del PSUC, de primer, i del Partit dels Comunistes de Catalunya, després. Alhora fou un gran defensor de la unitat dels Països Catalans. A dotze anys va haver de començar a treballar i es vantava d’haver fet trenta-sis oficis diferents, de picapedrer a cambrer i de pastor a mecànic. Va començar a fer teatre a Alcoi el 1965 i el 1968 començà a cantar i enregistrà el primer disc, La fera ferotge, una crítica directa al franquisme, amagada rere un to festiu i una ironia que sempre va acompanyar la seua feina. Va enregistrar deu àlbums, la major part amb la col·laboració del seu gran amic Toti Soler. Com a actor, va participar en una cinquantena de films i una trentena d’obres teatrals. Molt aviat començà a interpretar i musicar poemes d’autors com ara Vicent Andrés Estellés, Joan Salvat-Papasseit, Salvador Espriu, Pere Quart i Josep Maria de Sagarra. La relació amb Estellés va ser molt íntima i especial. Va popularitzar-ne com ningú la poesia i va crear autèntics monuments sonors com el seu recitat de Coral romput, publicat el 1979 en un doble disc. El 27 de març de 1993 l’Ovidi va assabentar-se de la mort d’Estellés precisament mentre actuava a Castalla. De dalt l’escenari estant, va oferir un emotiu homenatge al poeta i amic, entonant ‘M’aclame a tu’, els versos que Estellés havia dedicat a Xàtiva en el Mural del País Valencià. Una veu que ha obert camí Després de la seua mort i d’uns anys de silenci, de sobte la veu de l’Ovidi es va tornar a sentir, especialment a partir de la publicació del documentari Ovidi Montllor: Crònica d’un artista, per la revista Enderrock, i d’un gran concert organitzat per l’Ateneu de Gràcia la Torna i la discogràfica Propaganda pel Fet al Palau de la Música Catalana de Barcelona, en el qual van intervenir més de quaranta artistes i amics que en reivindicaren la memòria i l’obra. El 10 de març de 2013, coincidint amb el divuitè aniversari de la seua mort, Alcoi finalment en reivindicà la figura amb tot d’actes públics que van incloure el canvi de nom del passeig Viaducte pel d’Ovidi Montllor, la instal·lació d’una placa a la casa on havia nascut, al carrer de Sant Joan de Ribera, 15, i la inauguració d’una impressionant escultura de cinc metres d’alçada feta pel seu gran amic Antoni Miró. Antoni Miró era, juntament amb Isabel-Clara Simó, un dels més grans amics d’Ovidi Montllor i havia treballat de manera constant al seu costat, amb els dissenys d’alguns dels seus discs –sobretot l’extraordinària caixa que servia d’embolcall d’A Alcoi (1974). Aquell disc i aquella coberta varen marcar un abans i un després en l’obra de l’Ovidi i representen encara avui un cim de la cultura valenciana de tots els temps, tant pel continent com pel contingut. Aquell mític dibuix de la capsa ha estat recuperat ara precisament per Toni Miró com a reclam d’una de les tres exposicions que aquests dies commemoren els ’25 anys de vacances’ de l’Ovidi, a Alcoi. Avui dijous, 6 de febrer, a les 20 hores, serà la inauguració de ‘Vinticincvacances a Ovidi Montllor’ en la Llotja de Sant Jordi #Alcoi L’acte comptarà amb la música de Jordi Gil i Moisés Olcina, així com amb la poesia de Josep Sou. pic.twitter.com/5tVRYvphja — Antoni Miró (@antonimiro) February 6, 2020 De fet, durant els mesos de febrer i març Ovidi Montllor és el protagonista de tres exposicions a la seua ciutat. La primera és ‘Perquè vull. A Ovidi Montllor’ i restarà oberta al centre que porta el seu nom fins el dia 27 de març. La segona és ‘O d’Ovidi, Rafael Amorós‘ i es pot visitar també fins el dia 27 de març a la Casa de la Cultura; i la darrera és a la Llotja de Sant Jordi amb el títol de ‘Vinticincvacances, a Ovidi Montllor‘. La crítica i l’elegància de l’Ovidi, vint-i-cinc anys després Vint-i-cinc anys després de la seua mort, l’Ovidi és ben viu, doncs, en el record de la gent, gràcies a les seues cançons, a la seua obra com a actor però també a l’exemple d’aquesta manera tan peculiar d’encarar la vida, a partir d’una posició insubornable, crítica en el fons però elegant i ben treballada en la forma. La seua reivindicació ha estat i és una història excepcional en una cultura com la catalana, que oblida amb massa facilitat els seus grans noms. D’ençà de la mort de l’Ovidi, molts músics n’han mantingut vives les cançons, que han estat interpretades, arranjades i enregistrades en diversos àlbums. És el cas de Feliu Ventura, de Pau Alabajos i dels alcoians Verdcel i Arthur Caravan. També n’hi ha que li han dedicat cançons, com ara Cesk Freixas, i discs sencers, com l’Homenatge a Ovidi dels Inadaptats, que després van vestir-se de Fera ferotge per interpretar les cançons de l’Ovidi en format acústic. No és pas l’únic grup que va prendre el nom d’una cançó de l’Ovidi. També és el cas de Diluvi, que es va estrenar amb un àlbum de versions folk del cantant alcoià. Però si hi ha un nom d’un músic que vaja lligat al d’Ovidi Montllor és Toti Soler, que durant anys l’acompanyà amb la guitarra. VilaWeb hi va parlar amb motiu del setantè aniversari del naixement de l’Ovidi. ‘Quan tinc algun dubte sempre penso: “Què faria l’Ovidi”?‘, ens deia. Després de la seva mort, Toti Soler va retre-li homenatge amb el disc Deu catalans i un rus, juntament amb Ester Formosa i Carles Rebassa. Aquesta supervivència, aquest reconeixement de l’Ovidi per damunt de la mort física, era remarcada per la seua gran amiga Isabel-Clara Simó, que ho assenyalava en aquest text: ‘Hi ha persones que moren abans d’hora i que fan plorar els seus amics i la gent que les estima. Un artista que mor, però, rep homenatges i se’n diuen lloances, però l’esquerpa societat cultural, els egos inflamats de tots els que en formem part, acaba per oblidar-lo. Alguna celebració escadussera. Algun record en data assenyalada. I capes d’oblit fins que se l’enduu la història i o bé esdevé un clàssic, o bé desapareix per sempre més. Però Ovidi, no. Ovidi mor i el plora un país sencer. I passen els anys i els joves l’escolten i el fan més gran encara. Quan els qui no coneixen l’artista traspassat són els qui el recorden, és que ha nascut un clàssic. I aquest és el cas d’Ovidi Montllor, no gens freqüent, i menys en uns Països Catalans acomplexats i perplexos.’ La gran pregunta –impossible de respondre, però– és com viuria l’Ovidi un moment com l’actual, la seua pròpia reivindicació –i de vegades, inevitablement, instrumentalització– després de tants anys de dificultat, una certa banalització de la cultura que creix i pren possessió d’àmbits abans reservats a obres majors o la situació política del país, al sud i al nord, apassionant com mai però contradictòria com mai també. El periodista i ex-diputat de Compromís Jordi Sebastià, que va fer a la revista el Temps la darrera entrevista a l’Ovidi, creu que s’hi acostaria amb molt d’humor. ‘Estic segur que s’ho miraria amb sornegueria perquè ell era molt autoexigent i sempre estava pendent de millorar el seu treball i la seua feina, cosa que contrasta molt amb aquest tipus de gent que ara, al cap d’una setmana, ja volen ser estrelles indiscutibles.’ Per a Sebastià aquella va ser una entrevista de les que deixa petja. L’havia conegut a Burjassot, el seu poble i poble de l’Estellés, quan varen organitzar un homenatge al poeta, en el qual l’Ovidi va participar i el va entrevistar tot just un dies abans de faltar i quan els símptomes de la malaltia ja no es podien amagar. ‘La gent –diu Sebastià– sempre comptava que l’Ovidi seria solidari però al mateix temps era com si hagués acabat la seua carrera professional.’ Un altre dels músics que ha fet versions de l’Ovidi, Pau Alabajos, és molt directe quan hom li demana què pensaria avui. I recorda precisament aquella entrevista. ‘L’Ovidi trobava inexplicable de ser apartat perquè es volia promocionar, els polítics de l’època volien promocionar, una cultura blanca, naïf, desideologitzada i allunyada de qualsevol intenció crítica.’ Alabajos està convençut que continuaria criticant aquest canvi d’orientació i que políticament ‘seria al costat dels drets humans i de la justícia com ho va estar tota la seua vida’. És evident, però, que la resposta sobre què pensaria no la tenim ni la podrem tenir ja. Però també és evident que l’Ovidi va deixar moltes respostes a llegir entre línies en les lletres de les seues cançons o en la documentació aplegada en el seu riquíssim arxiu personal, digitalitzat per la Universitat d’Alacant. Escoltar-lo, escoltar per exemple algunes de les seues cançons més emblemàtiques, és en tot cas una aproximació interessant al seu pensament, bona de fer avui que fa vint-i-cinc anys que ja va se’n va anar de vacances. Ovidi recita Joan Fuster Un document molt especial, finalment, és aquest homenatge d’Ovidi a Joan Fuster. En un dels seus darrers actes públics, organitzat pel Col·lectiu L’Olla, el cantant d’Alcoi va poder, en les seues paraules, pagar la generositat que l’escriptor de Sueca sempre havia tingut per ell.

Summary: 25 anys sense l’Ovidi: una absència plena de vida


La circumscripció de València tindrà a les eleccions del 26 de juny un total de 16 diputats, un més que no pas el 20 de desembre passat, mentre que la circumscripció de Lleó en tindrà un menys, i passarà de cinc a quatre. Ho estableix el decret de convocatòria de les eleccions que va signar ahir Felipe VI i que va ratificar el president del congrés espanyol, Patxi López. López van informar d’aquest canvi en el nombre de diputats que elegiran Lleó i València en una conferència de premsa després de rubricar el decret amb el rei d’Espanya al palau de la Zarzuela. La resta de circumscripcions tindrà el mateix nombre de diputats que el 20 de desembre. Madrid és la que en té més, 36, seguida de Barcelona, 31.

Summary: València elegirà 16 diputats, un més que a les eleccions del 20-D


La sala d’admissions del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) continuarà deliberant dilluns vinent si admet a tràmit la querella presentada per la Fiscalia Superior de Catalunya contra Neus Lloveras i Miquel Buch. La querella considera que la presidenta de l’Associació de Municipis per la Independència (AMI) i alcaldessa de Vilanova i la Geltrú, Neus Lloveras, i el president de l’Associació Catalana de Municipis (ACM) i alcalde de Premià de Mar, Miquel Buch, són responsables d’ ‘actes inequívocs’ de promoció i organització del referèndum de l’1-O. El ministeri públic els acusa dels delictes de desobediència, prevaricació i malversació de fons públics. La sala d’admissions ha estat deliberant aquest divendres sobre l’admissió a tràmit de la querella, però no ha arribat a cap conclusió i seguirà deliberant dilluns vinent.

Summary: El TSJC seguirà deliberant dilluns si admet a tràmit la querella de la Fiscalia contra Lloveras i Buch


Avui sí. Després de l’ajornament del 4 de setembre perquè el govern espanyol s’havia endarrerit a l’hora de contractar un bufet d’advocats a Bèlgica per a defensar el jutge Pablo Llarena, començarà el judici contra el magistrat al Palau de Justícia de Brussel·les. A les nou del matí, totes les parts hauran de comparèixer en la segona vista del cas. La primera durà tan sols uns minuts, perquè l’advocat belga de Llarena, Hakim Boularbah, va demanar uns quants dies per a preparar els seus arguments. La jutgessa del jutjat civil que examinarà la demanda del president Puigdemont i dels consellers exiliats contra Llarena per falta d’imparcialitat i per haver vulnerat els seus drets ha de prendre també una decisió transcendental, que dos jutges més formin part del tribunal. Ho va demanar la defensa de Llarena, atès que la legislació belga preveu aquest canvi en la composició del tribunal en casos excepcionals. El coordinador de la defensa dels exiliats, Gonzalo Boye, explicava el mateix dia 4 que veien amb bons ulls aquesta proposta. La vista d’avui serà curta. Hi haurà un posada en comú d’agendes de la defensa de Llarena, de l’acusació que comanda Boye i del tribunal. Tanmateix, hi ha un fet que pot endarrerir la causa: una associació d’advocats ultradretans, Movimiento 24DOS –presidida per Nicolás González-Cuéllar, l‘editor dels llibres del magistrat del Suprem Manuel Marchena–, ha presentat una querella contra la jutgessa belga, Boye i els exiliats. Això pot fer que la magistrada s’inhibeixi de la causa si entén que pot estar ‘contaminada’ –en el sentit jurídic del terme– per a jutjar Llarena. Segons fonts jurídiques, la magistrada belga pot decidir d’autorecusar-se i això pot endarrerir el judici. Llarena no farà acte de presència a Brussel·les. Després de veure que tots els poders de l’estat li fan costat –de la cúpula judicial fins a l’executiu, passant pel PP, el PSOE, Cs i la major part de la premsa espanyola–, el jutge no s’hi personarà. Tanmateix, la causa continuarà endavant i pot ser jutjat en absència pels seus ‘actes privats’, tal com va definir-los el govern espanyol quan no volia pagar el cost de la seva defensa, abans que la pressió mediàtica doblegués la intenció inicial de la Moncloa. Els arguments de la defensa de Llarena El bufet belga contractat pel govern espanyol –amb mig milió d’euros de diners públics– exposarà que Espanya és immune davant la jurisdicció belga, que a més de Llarena defensen la justícia espanyola i que els tractats internacionals impedeixen que els tribunals d’un estat jutgin l’aparell judicial –un jutge, una institució, una llei…– d’un altre estat. Contra això, la defensa de Puigdemont al·legarà que la demanda civil es dirigeix a Llarena per haver expressat opinions polítiques durant la instrucció de la macrocausa contra el procés d’independència, no pas contra la justícia espanyola. Si el procés va endavant –és a dir, si la jutgessa no se n’aparta ni declara la nul·litat del procediment per la querella–, es fixaran dates concretes perquè les dues parts bescanviïn els escrits amb els seus arguments. A continuació, hi haurà un termini, que normalment és d’un mes i mig, per a respondre’s entre ells. Això prolongarà el procés judicial força mesos. Quan hagi acabat la discussió per escrit, el procediment preveu que totes les parts se citin davant el tribunal per a entrar en la qüestió de fons: si Llarena ha vulnerat o no la presumpció d’innocència i els drets de Puigdemont, Comín, Ponsatí, Serret i Puig. És un plet llarg i la decisió no es prendrà, probablement, fins a la segona meitat del 2019. Pel que fa a l’error de la traducció de les paraules de Llarena, denunciada pel poder mediàtic espanyol com una manipulació de la defensa de Puigdemont, la jutgessa belga ja va ser-ne informada el 4 de setembre i l’error es va corregir. A més, el Col·legi d’Advocats de Brussel·les va donar la raó a Boye i va desestimar d’investigar els advocats de Puigdemont. Més informació: Vuit respostes als interrogants sobre el judici contra Llarena a Bèlgica Christophe Marchand: ‘Si el jutge belga condemna Llarena, pot haver-hi conseqüències sobre els drets humans, tant a Espanya com a Estrasburg’ Les deu raons dels nervis descontrolats de Llarena arran del seu judici a Bèlgica

Summary: Ara sí: comença el judici contra Llarena a Bèlgica


Ens cita a casa seva. Fa tan sols vint-i-quatre hores que ha pogut visitar amb els fills el seu marit a la presó de Soto del Real, a Madrid. L’absència de Jordi Sànchez es fa més difícil a mesura que van passant els dies. L’arbitrarietat de l’empresonament preventiu per un delicte que no ha comès deixa l’esperança a la intempèrie. Els fills, amb unes edats que ja ho entenen tot, fan preguntes, s’enfaden i fan petits passos endavant inesperats. Susanna Barreda espera que algun moviment produeixi el canvi que torni Jordi Sànchez a casa. Agraeix les mostres d’escalf i de suport de la gent –sovint espontànies i sorprenents– i explica que ell li dóna força des de dins la presó. El president de l’ANC li ha demanat si creu que s’ha de presentar a les eleccions. I ella i els fills li han dit que faci allò que cregui que ha de fer. Té tot el seu suport. —Ha passat un mes, ja. Continua igual de fort que els primers dies, en Jordi? —Sí. El vam anar a veure dimarts. Vam fer el primer vis-a-vis en família. En vam parlar. Ell se sent molt fort. Molt optimista. Jo ahir estava una mica deprimida i ell, en canvi, estava molt optimista i amb les idees molt clares. Perquè està molt convençut del que ha fet. Diu que s’arribarà a bon port. Fotografia: Albert Salamé —A vegades són els de dins que animen els de fora, tot i que sembla que hauria de ser al revés… —Nosaltres hem tingut dies de tot. I jo ahir estava molt fluixeta i ell, molt fort. Però ell és optimista de mena i sempre ha tingut les idees molt clares. Sempre ha tingut aquesta actitud. La premsa ha publicat coses que no eren veritat sobre el seu estat dins la presó. —S’havia fet córrer que havia tingut problemes amb alguns altres presos… —Res de res. Són coses que diuen per desmoralitzar. Per fer pressió psicològica. Per exemple, un d’aquests que deien que va demanar el trasllat de cel·la perquè en Jordi li ‘fotia la tabarra’, hi tenia certa bona relació. I quan se’n va anar, li va regalar la seva ràdio. Li va dir que es quedés la seva ràdio perquè sabia que estava tip de la televisió on tan sols pot veure els canals espanyols. —Com van viure els fills la primera trobada amb el seu pare a la presó? —Suposo que ara estan millor que abans d’haver-hi anat. S’havien fet la seva imatge de com podia ser la presó i com devia estar el seu pare. No sabien com el trobarien. L’entrada a la presó és molt dura quan has de tenir contacte amb l’intern. Et fan més escorcolls. A mi em va tocar passar per l’escorcoll… Et passen gossos pel costat perquè no entris res amagat. Però s’hi estan força estona. Molta estona amb els gossos olorant els nens, a mi… Molta estona sota observació, passant per la Guàrdia Civil… Als nens els va impressionar tot aquest control. Però la relació a dins, en una habitació, podent parlar amb ell, abraçar-lo… Va ser agradable. I en van sortir contents. —N’havíeu parlat, de la possibilitat que l’empresonessin. Però sempre amb la idea que era una opció remota? —El cap de setmana abans havíem fet com un comiat. Vam marxar al poble. Ell em va passar uns telèfons que havia de tenir. I en va parlar amb els nens. Però, en el fons, no pensava que entrés a la presó. Jo pensava que li demanarien fiança, però que no ingressaria a la presó. —Penseu que és un càstig o una mena de venjança pel referèndum i per les manifestacions fetes? —Jo crec que sí. Hi ha una voluntat de venjança molt clara. Per allò que ell i en Cuixart representen com a presidents de l’ANC i Òmnium. I com a mobilitzadors de la societat. És això que l’estat espanyol no acaba d’entendre: és la gent qui es mou i vol la llibertat. Pensen que és una invenció d’uns polítics i que, una vegada hagin liquidat aquests líders, la cosa s’acabarà. Es pensen que la gent deixarà d’existir? Ja ho deuen començar a veure, que la cosa no va així. Fotografia: Albert Salamé —Molta gent viu aquesta situació amb un sentiment d’impotència de no poder fer coses concretes per aconseguir la seva llibertat. —Tant els dos Jordis com els consellers han despertat un sentiment molt profund en la gent. La gent sap que han saltat una línia vermella i han vulnerat els drets humans. Hi ha un sentiment d’injustícia molt estès entre la població. Hi ha molta gent afectada personalment per aquesta situació. M’aturen pel carrer i em diuen que cada dia pensen en ell. Em diuen que han plorat molt per ells. La gent té necessitat de fer coses perquè s’acabi aquesta situació tan aviat com sigui possible. No sé si es fan prou coses. Però nosaltres hem rebut tot l’escalf de particulars i de manera col·lectiva. —Us heu fet la idea que la cosa pot ser llarga i que, si s’escurça, serà una bona notícia? —És la primera reflexió que ens va fer en Jordi Pina, l’advocat d’en Jordi. Va venir a casa el segon dia d’estar empresonat i va parlar sobretot amb els nens. Els va dir que en Jordi Sànchez no havia fet res mal fet. Que havien d’anar amb el cap ben alt. I que havien de pensar que això era una cosa que seria llarga. Que no es resoldria en un dia o dos. I és clar, pensem que pot durar, però el dia a dia es fa molt difícil i pesat. Fa un mes que és a la presó i la seva absència es nota. —Necessiteu aïllar-vos de les informacions que corren… dels mitjans, de les xarxes? —Totes les especulacions ho fan tot més dur. He decidit de no mirar la televisió. Tan sols miro el ‘Telenotícies’ algun dia. I les xarxes les segueixo amb distància. Miro el Twitter, però no entro a llegir discussions. La gent diu moltes bestieses i això ens posa molt nerviosos. Mirem d’aïllar-nos i d’estar informats a través dels advocats. Perquè l’angoixa és cada vegada més gran. —Quina activitat fa dins de la presó? —Es lleva relativament d’hora. Va a esmorzar i després camina una hora i mitja cada dia al pati. Jo li preguntava: per on camines? Pel pati, em deia, fent voltes. Algunes vegades camina amb uns altres interns mentre parlen. I algunes altres vegades té la necessitat de caminar sol i més de pressa. Té un dia a la setmana per a anar al gimnàs una hora. I fa alguna activitat de lectura. Escriu molt i llegeix la correspondència. Cada dia li arriben moltes cartes. Dilluns va rebre cent cartes amb remitent. Quan hi ha remitent, tenen l’obligació de donar-li les cartes. El funcionari se li va queixar perquè es passava tot el matí obrint les seves cartes. —Les obren i les llegeixen? —No. Les obren per comprovar que només hi hagi papers escrits. Però les han d’obrir davant seu. —Potser en sortirà un llibre, de tot això que escriu. —Ell ja feia temps que deia que volia escriure. I ara que fa aquesta aturada obligada després d’un ritme de vida d’anar a mil per hora… Ha passat de mil a zero d’avui per demà. L’altre dia em deia que escrivia moltes coses. Em va dir que pensava que en sortiria un llibre… Em preguntava si creia que podia interessar. Mare meva! Tu què et penses? Fotografia: Albert Salamé —Rep informació d’allò que passa aquí? —Té la ràdio que li va regalar aquest intern. A la televisió només poden veure canals espanyols. I diu que està tip de veure com parlen del cas català. Poden tenir la premsa que els portem en les visites. Quan hi vaig, li porto la premsa que he recollit de tota la setmana. I per telèfon li expliquem coses en la trucada de cinc minuts que pot fer. I això no és cada dia. Té les trucades limitades i no sempre pot trucar a casa. L’advocat el va informant també. —En Cuixart no anirà a les eleccions. Ell en té ganes? —Va ser una de les coses de què vam parlar dimarts passat. Ens preguntava com a família què en pensàvem. Li vam dir que pitjor de com estem no hi estarem. I que decidís ell què creia que havia de fer. —No us preocupa que el pugui perjudicar judicialment? —No és clar si el pot beneficiar o perjudicar, anar a les eleccions. L’advocat tampoc no veu clar si pot passar l’una cosa o l’altra. —Què us ha sorprès de les mostres de suport rebudes? —Hem rebut molts whatsapps. Molta gent ens ha fet arribar el seu suport. I això s’agraeix. Pel carrer, m’he trobat que algú m’ha reconegut i m’ha abraçat. És això que us deia, que la gent ho viu d’una manera molt emocional. I és lògic. Abans d’anar a la presó, a en Jordi l’aturaven molt pel carrer per mostrar-li el suport i animar-lo a tirar endavant. Ara les mostres de suport són més personals. Més sentides. La gent viu això que ha passat com una injustícia i està dolguda. Cadascú reacciona a la seva manera. Aquesta senyora que em va abraçar em va demanar excuses perquè no em coneixia de res, però volia abraçar-me perquè en tenia necessitat. La gent que ha anat a les manifestacions sap com han estat. Veuen que els acusen d’una cosa que no té cap ni peus. Tothom sap que el dia 20 de setembre davant d’Economia els dos Jordis van fer tot el contrari d’allò que els imputen en l’acusació del fiscal i la decisió de la jutgessa. I la gent se sent partícip d’allò que es va fer. I pensen que és molt injust que estiguin tancats per allò que vam viure tots. —Us vau conèixer a la Crida. Ara teniu cap implicació política? —No. Tot aquest temps que ell ha estat al capdavant de l’ANC ha estat molt trepidant. La presidència de l’Assemblea és molt absorbent. Els caps de setmana… els vespres… sempre hi havia activitats, reunions i viatges per tot el país. Cada dia anava amunt i avall. Aleshores, o decidíem passar dels fills o algú s’hi havia de dedicar i ser a casa. Si ell portava aquest ritme de vida, jo feia la meva feina i m’ocupava més dels fills. Fotografia: Albert Salamé —Uns fills que es deuen sentir orgullosos del seu pare. —Sí. Orgullosos… I la petita va dient que el pare estava millor quan feia l’altra feina. Se sent orgullosa, però també està enfadada. No ha pogut treure encara aquest enuig que té. És molt tímida. Molt i molt tímida. I el dia de la manifestació va decidir que volia llegir el text ella. Va ser ella qui ho va demanar. Me la vaig mirar i li vaig demanar si realment ho volia fer. Va dir que sí, que ho volia fer pel seu pare. Va sortir en aquell escenari davant de tota aquella multitud i va llegir el text. Va ser una manifestació dura baixant tot el carrer de la Marina mentre la gent ens anava dient coses. Després d’allò, pujar a dalt i parlar davant de tothom era molt impressionant. I ella, des de la seva timidesa, ho va fer. —D’aquestes situacions, en surten coses positives també… —Espero que sí. Com a família, ens fa ser més forts. Hi ha coses que abans ens preocupaven molt i ara les hem relativitzades. Els fills han fet un canvi personalment aquest mes. Han crescut i han madurat. Han passat moments molt dolents, però han crescut com a persones.

Summary: Susanna Barreda: ‘El Jordi està convençut del que ha fet i diu que s’arribarà a bon port’


La llegendària cantant Aretha Franklin es troba en aquests moments en estat molt greu i es tem per la seva vida, segons que informa el portal showbiz411.com. La reina del soul, de 76 anys, es va retirar l’any passat dels escenaris pels problemes de salut. Convalescent a casa, a Detroit, Franklin està acompanyada pels familiars i amics més propers, que han demanat als seguidors de l’artista que resin per la seva vida i respectin la privacitat de la cantant en aquests moments tan delicats. Diagnosticada de càncer el 2010, Aretha Franklin va lluitar durant anys contra la malaltia i va continuar la carrera artística fins a final de l’any passat. La seva última actuació va ser el 2 de novembre de 2017 per la Fundació contra la SIDA Elton John a Nova York. Filla del predicador Clarence LeVaughn Franklin i de la cantant de gospel Barbara Franklin, Aretha Franklin va néixer el 25 de març de 1942 a Memphis (Tennessee) i va començar la carrera com a cantant al costat de les seves germanes, a l’església del seu pare a Detroit. El seu primer disc, The Gospel Soul of Aretha Franklin, el va enregistrar amb tan sols 14 anys i poc després va començar a donar els primers passos en la indústria discogràfica amb el segell Columbia Records. Arrencava així una carrera meteòrica amb dècades i dècades d’èxits que la van portar a recollir diversos números u i guanyar divuit premis Grammy, cosa que la converteix en la dona amb més guardons, només superada per Alison Krauss. El 3 de gener de 1987 va ser la primera dona inclosa al Rock and Roll Hall of Fame i el 2008 la revista Rolling Stone la va triar com la millor cantant de tots els temps.

Summary: Aretha Franklin es troba en estat molt greu


Benvolgut Jordi Turull, En primer lloc, permet-me que et tutegi. La gent de VilaWeb m’ha convidat a fer aquest exercici d’escriure a algun dels presos polítics i ja em tens aquí, escrivint. Tot i haver compartit dos anys de legislatura, tu i jo no vam desenvolupar mai una relació gaire estreta. No vam tenir gaire temps de confraternitzar, malgrat coincidir tot sovint al pati dels fumadors, del qual tots dos érem usuaris molt freqüents. Però la realitat és que, malgrat compartir aquell pati de l’edifici del parc de la Ciutadella, tu i jo veníem de llocs molt diferents. Jo venia d’haver envoltat el parlament, tu d’haver estat molt dur amb els qui l’havíem envoltat. Jo venia d’intentar destapar les corrupteles de Xavier Crespo, tu venies d’intentar que no es veiessin. La nostra convivència política durant aquests dos anys de legislatura tampoc no va ser gaire millor. Et vas apuntar a la teoria conspirativa que m’assenyalava com a col·laborador de Daniel de Alfonso en allò de ‘destrossar el sistema sanitari’. Cada vegada que ho deies des del faristol de l’hemicicle jo em retorçava al meu escó i et cridava: ‘Quan vulguis en parlem dues hores seguides, amb càmeres i documents al davant i et demostro qui va destrossar el sistema de debò.’ No responies mai. Venim de mons molt diferents i podria continuar posant-ne exemples. Però m’han dit que només tinc 2000 caràcters i ja n’he fet servir 1400. Tres quartes parts per explicar que lluny que estem? Que profund que és tot allò que ens separa? No és massa? Crec que no. Al contrari: necessito explicar (i explicar-te) que, malgrat tot allò que ens separa, la teva presó em fereix i em revolta. Necessito explicar (i explicar-te) que la injustícia que sofreixes ens posa davant el mirall i ens obliga a reconèixer-nos des de la diferència. Necessito explicar (i explicar-te) que mentre ens separi el mur de l’autoritarisme, la persecució i el desvergonyiment d’un estat desbocat, jo sóc al teu costat. I així serà fins el dia que surtis. Aquell dia veuré a la televisió com et retrobes amb la teva família i ploraré d’alegria per tots vosaltres. Si de cas i si coincidim, ja parlarem de tota la resta. Mentrestant, faré allò que sigui a les meves mans perquè aquesta injustícia que sofreixes s’acabi com més aviat millor. Una abraçada ben, ben, ben forta, Jordi, i molta força. PS: Posats a imaginar moments bonics, em permeto d’imaginar, per la teva salut i la meva, que quan ens retrobem i parlem de tot allò que tenim pendent ja no hàgim de fer servir el pati dels fumadors!

Summary: ‘Mentre ens separi el mur de l’autoritarisme i el desvergonyiment, jo sóc al teu costat’, carta d’Albano-Dante Fachin a Jordi Turull


La vice-presidenta de la Generalitat Valenciana, Mónica Oltra, ha estat nomenada fallera major de la seua comissió, Ángel del Alcázar-José Maestre, coneguda com ‘El Cid’. La tria d’Oltra ha estat automàtica perquè era l’única candidata. A més, el seu fill Emilio serà el president infantil de la falla d’aquesta comissió. El president de la Comissió, Rafael Martí, ha admés que el nomenament pot causar polèmica: ‘Supose que serà al principi, mentre dure la novetat. Després supose que s’instal·larà la normalitat’. Ha reconegut que serà complicat quadrar la seua agenda com a fallera major i com a vice-presidenta del govern: ‘Ella té el calendari de dates i supose que podrà adaptar-se en tot el que puga’. Oltra i la seua família formen part d’aquesta comissió des de fa més de vint anys. A més, ha participat en l’ofrena en diverses ocasions.

Summary: Mónica Oltra serà la fallera major de la seua comissió


El Parlament de Catalunya ha tombat el decret del govern que pretenia limitar el preu dels lloguers. CatECP i la CUP el veien tan insuficient que hi han votat en contra i no han volgut abstenir-se, tal com els demanava l’executiu perquè el decret es tramités com a projecte de llei i, d’aquesta manera, pogués ser modificat i millorat en el tràmit parlamentari. Ciutadans, el PSC i el PP també s’hi han oposat perquè consideren que envaeix competències estatals i no resol els problemes del règim de lloguer. Els comuns i la CUP, partidaris d’una limitació efectiva dels preus, també han acusat el govern de no haver volgut negociar el decret amb ells ni amb els col·lectius d’habitatge. La consellera de Justícia, Ester Capella, ha advertit que si el decret era tombat, qui més aplaudiria seria l’establishment, partidari de l’autoregulació del mercat sense intervenció de l’administració pública. Capella ha citat explícitament el Banc d’Espanya, Foment del Treball, la Cambra de la Propietat i Ciutadans, el PSC i el PP. ‘Sí que es pot. Si volen, es pot’, ha dit Capella, apel·lant als comuns i a la CUP. L’única cosa que han compartit tots els grups ha estat la diagnosi d’emergència d’habitatge. Segons que ha subratllat la consellera, aquests últims cinc anys el preu mitjà del lloguer a Catalunya ha crescut un 29%. A l’àrea metropolitana de Barcelona, la renda mitjana per un pis de 72 metres quadrats arriba als 949 euros mensuals. Els preus ja són més alts que abans de la crisi, ha constatat. L’oposició ja va anunciar ahir que votaria en contra del decret per raons oposades. La CUP i els comuns consideren que no garanteix la limitació dels preus, igual que el Sindicat de Llogaters i la PAH, que també han criticat que es redactés sense comptar amb els moviments socials. Ciutadans, el PSC i el PP han denunciat que el decret trepitjava competències estatals, tal com va advertir el Consell de Garanties Estatutàries en l’informe que en va fer. El PSC hi ha afegit que era una mesura que Capella va impulsar per a generar un ‘titular electoralista’ abans de les eleccions municipals. Un suposat electoralisme, amb la mirada posada a l’Ajuntament de Barcelona, que també han criticat els comuns i la CUP. La d’avui no és la primera bufetada parlamentària que pateix el govern en matèria d’habitatge. A l’abril, l’executiu ja va haver de retirar un altre decret, impulsat pel departament de Damià Calvet, per manca de suports parlamentaris. Tampoc no l’avalaven els principals col·lectius d’habitatge. Límits a partir de l’índex de referència Què diu el text del decret? Pretén limitar els preus dels lloguers als barris i municipis en què s’acrediti manca d’habitatge assequible a través de les competències que atorga a la Generalitat el dret civil català. Segons el text, el govern pot declarar una àrea ‘amb mercat d’habitatge tens’ i això obliga que, en aquesta zona, els preus puguin superar només en un 10% l’índex de referència creat el 2017 pel govern, ampliable a un 5% més si s’acrediten característiques especials que incrementin les prestacions de l’habitatge (com ara jardins, vistes excepcionals i piscines comunitàries) que quedin especificades al contracte de lloguer. En el cas de Barcelona, la competència per fer la declaració és de l’ajuntament. El decret també fixa limitacions importants. Inclou que els habitatges nous o completament rehabilitats es puguin llogar un 20% per sobre de l’índex durant els cinc anys posteriors a les obres, i els dóna una moratòria de tres anys perquè se’ls apliqui el topall. Els pisos ja llogats, a més, poden continuar arrendats pel preu anterior a l’entrada en vigor de la limitació tant pel que fa als contractes vigents com per als futurs. Capella ha recordat que el parlament va aprovar una moció que instava el govern a impulsar ‘mesures urgents’ per a ‘limitar l’increment dels preus en zones de forta demanda acreditada’, i ha assegurat que el decret pretenia complir-la. Però els comuns han acusat l’executiu de redactar un decret ‘buit de contingut’ que no seria efectiu perquè es basava en un índex arrelat al mercat en comptes de vincular els preus a les rendes de les famílies. Davant aquestes discrepàncies de model, la diputada de CatECP Susana Segovia ha argumentat que el text no es podria millorar durant el tràmit parlamentari com a llei. Segovia també ha furgat en les diferències entre ERC i JxCat a l’hora d’abordar la limitació dels preus, i ha acusat Capella de rebaixar-ne l’efectivitat per poder-lo pactar amb els seus socis de govern. L’argumentació de la CUP ha estat similar. La diputada Maria Sirvent ha emplaçat el govern a treballar en una llei que limiti realment els preus del lloguer, en compte de ‘legitimar els preus de la bombolla’. Segons la CUP, el decret permetia que els preus continuessin pujant, i ha lamentat que es tirés endavant pocs dies abans de les eleccions municipals i amb l’únic consens del Col·legi d’Administradors de Finques. Els dos partits també han lamentat que el govern hagués volgut copiar l’experiència d’Alemanya, perquè s’ha demostrat fallida i hi ha diferències molt grans en el volum de parc públic d’habitatge. El diputat de Ciutadans Manuel Rodríguez ha acusat l’executiu de voler ‘duplicar competències que són de l’estat’. També ha criticat que el decret no incorporés una memòria econòmica. Rosa Maria Ibarra, diputada del PSC, ha advertit que la via per a regular els preus era fer arribar al congrés espanyol una proposició de llei, atès que la Generalitat no en té la competència. Segons els socialistes catalans, Capella també ha actuat amb electoralisme i ha buscat la confrontació amb el govern espanyol. El PP ha coincidit en la denúncia de la invasió de competències i en la manca de polítiques de la Generalitat en habitatge. En canvi, Capella ha defensat que el govern tenia la potestat de limitar els preus i ha denunciat que el Consell de Garanties Estatutàries sustentés la falta de competències en la unitat de mercat espanyola perquè el focus hauria de situar-se sobre les persones. ‘Tenim la competència i l’exercirem. Mai renunciarem a combatre els abusos en el mercat del preu del lloguer’, ha sentenciat Capella.

Summary: El parlament tomba el decret dels preus del lloguer


La número 2 de la candidatura de Junts per Catalunya (JxCat) a Barcelona, Elsa Artadi, ha descartat d’entrar en un govern amb Ada Colau al consistori de la capital catalana. ‘Un futur govern amb els comuns no representa un canvi a la ciutat’, ha dit, acompanyada per Neus Munté i Ferran Mascarell, número 3 i 4 de la candidatura, que encapçala Joaquim Forn. Artadi ha defensat un eventual pacte amb ERC per continuar la colaició que van fer amb la candidatura de Junts pel Sí, que va guanyar les eleccions al parlament el 2015, i per reproduir la mateixa fórmula del govern actual. ‘Nosaltres entenem que la majoria és aquí i el govern de la ciutat no hauria de ser diferent de la fórmula amb què hem governat aquests últims anys’, ha dit.

Summary: Artadi proposa de pactar amb Maragall i descarta de governar amb Colau


Raimundo Viejo, diputat d’En Comú Podem (ECP) al congrés espanyol, es presentarà demà com a candidat a secretari general de Podem a Catalunya. Fins ara ja havien anunciat que hi optarien els diputats de Catalunya Sí que es Pot al parlament Albano-Dante Fachin i Jéssica Albiach i el senador Òscar Guardingo. Al març, Viejo va presentar la plataforma Impulsant el Canvi, amb l’objectiu que es convertís en una eina de consens per a totes les sensibilitats del partit i va dir que, si s’arribava a aquest consens, no es presentaria per a ser-ne secretari general. Ara com ara, l’acord no ha estat possible. Albiach i Fachin han mantingut sengles candidatures, per la qual cosa finalment Viejo ha decidit de fer el pas d’optar al càrrec, vacant d’ençà que va dimitir Gemma Ubasart, l’octubre de l’any passat. Viejo presentarà públicament la candidatura demà a les 11.00 a la seu del partit a Barcelona, al carrer de Sardenya. Fonts de Podem a Catalunya asseguren que Viejo, Albiach i Fachin sospesen una possible fusió dels projectes respectius, però que, ara per ara, aquestes negociacions són molt verdes. Calendari de l’elecció El calendari de les primàries s’activarà d’avui en vuit, l’11 de juliol. Aleshores els candidats podran començar a aplegar avals i configurar la seva llista fins el diumenge 17. El dimecres 20 de juliol es publicaran les candidatures i llistes definitives. La campanya electoral haurà començat el dilluns 18 i es tancarà el diumenge 24. El període de votació serà del divendres 22 al diumenge 24 i la proclamació definitiva de resultats, el dimarts 26 de juliol. Segons el partit, el cens de les primàries voreja els 50.000 participants, tot i que el cens d’inscrits ‘actius’ (que han participat en alguna votació durant l’últim any) és d’uns 26.000.

Summary: Raimundo Viejo presentarà demà candidatura per dirigir Podem a Catalunya


Un avió ucraïnès que transportava 176 persones s’ha estavellat poc després d’enlairar-se de l’Aeroport Internacional Imam Khomeini de Teheran. Les autoritats iranianes han informat que no hi ha supervivents. Les víctimes són vuitanta-dos iranians, seixanta-tres canadencs, onze ucraïnesos, deu suecs, quatre afganesos, tres alemanys i tres britànics. L’aparell, un Boeing 737 que pertanyia a Ukraine International Airlines, tenia com a destinació Kíev. La companyia ha explicat que l’avió era un dels més moderns de la seva flota, només tenia tres anys. En aquest sentit, s’ha desvinculat el model accidentat del Boing 737 Max 8, que recentment ha tingut accidents a Indonèsia i Etiòpia. Horrific vid of the Boeing 737 of #Ukraine airline w/ 180 passengers burning in the sky & crashing just outside of #Tehran mins after taking off. #Iran is having a really dark day. Over 60 killed in the stampede, then scare of an all out war and now this. pic.twitter.com/Qvtf5hdwkg https://t.co/OGz90NdeH0 — Bahman Kalbasi (@BahmanKalbasi) January 8, 2020 Les causes de l’accident encara no s’han esclarit. El portaveu d’avió civil, Reza Jafarzadeh, ha declarat que el pilot no ha tingut cap contacte amb la torre abans de l’impacte. ‘No ha mencionat cap situació d’emergència’, ha dit. Tanmateix, el govern iranià ha anunciat que no lliurarà la caixa negra a Boing, segons que informa Reuters. L’ambaixada ucraïnesa a l’Iran ha publicat un comunicat on no descarta cap hipòtesi com a causa de l’accident i el primer ministre ucraïnès, Oleksiy Honcharuk, ha anunciat que el 9 de gener entra en vigor una prohibició per volar a l’Iran.

Summary: Un avió amb més de 170 persones s’estavella a l’Iran


El conseller d’Interior, Miquel Buch, ha reaccionat a la petició del president del tribunal del judici de l’1-O, Manuel Marchena, qui demanava que els presos polítics arribessin a Madrid la darrera setmana de gener, i ha ofert que siguin els Mossos d’Esquadra els encarregats de fer el trasllat. Tot i que la data del judici encara no ha estat fixada, Marchena vol garantir que no hi hagi cap inconvenient amb els terminis que estableix la llei i que, una vegada es faci públic el dia de la primera sessió, tots nou acusats estiguin a presons madrilenyes i a disposició de la sala. Els trasllats s’hauran de fer des de tres presons diferents. En el cas d’Oriol Junqueras, Raül Romeva, Josep Rull, Jordi Turull, Jordi Sànchez, Jordi Cuixart i Joaquim Forn, des dels Lledoners. En el cas de Dolors Bassa, des del Puig de les Basses. I en el cas de Carme Forcadell, des del Mas d’Enric. Encara no se sap a quines presons madrilenyes els tindran reclosos mentre duri el judici. Buch ha posat els Mossos d’Esquadra a disposició del Ministeri de l’Interior per fer el trasllat a Madrid. Quan els van traslladar a les presons catalanes, la Guàrdia Civil els va portar fins a Brians, on es van posar sota custòdia dels Mossos d’Esquadra, que els van traslladar als respectius centres penitenciaris.

Summary: Buch ofereix els Mossos per al trasllat dels presos polítics a Madrid


‘Què farà vostè perquè el meu besavi surti de la fossa comuna?’ Aquesta és la pregunta que Jon García va deixar anar ahir a la nit a Albert Rivera al programa ‘La Sexta Noche’. Fou, segurament, la pregunta més incòmoda de les que li van fer, sobretot tenint en compte la posició polèmica de Rivera i del seu partit en relació amb la memòria històrica: Ciutadans va permetre que l’Ajuntament de Calataiud, governat pel PP, tombés una proposta de l’oposició de retirar la medalla d’or del consistori a Franco. I Rivera ho va justificar dient que no volien participar en l’obertura ‘d’un debat sobre la memòria històrica’. Textualment, v adir: ‘Volem que la transició sigui el punt de partida, no s’han de fer esmenes a la totalitat.’ I encara va afegir que la posició del seu partit era ‘acceptar la memòria de la transició, quan hi va haver un acord entre tots els espanyols’, segons el qual ‘no hi havia ni vencedors ni vençuts’. Aquesta és la pregunta a Rivera, i la seva resposta: Ara fa uns dies el popular presentador del programa ‘El intermedio’ de La Sexta, el Gran Wyoming, va alliçonar Rivera sobre aquesta qüestió. El vídeo ha esdevingut viral:

Summary: La pregunta que va incomodar Rivera: ‘Què farà perquè el meu besavi surti de la fossa comuna?’


La magistrada del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) que instrueix la causa contra diversos membres de la mesa del parlament per haver permès dues votacions sobre el procés sobiranista ha desestimat la petició de les defenses d’arxivar el cas. L’advocat de Carme Forcadell i Anna Simó havia invocat el principi d’inviolabilitat parlamentària per demanar que el procés judicial s’aturés. Però la magistrada Maria Eugènia Alegret cita en una interlocutòria d’aquest dilluns afirmacions del propi TSJC i del Tribunal Constitucional espanyol que afirmen que aquesta inviolabilitat no empara ‘la potestat de vulnerar l’ordre constitucional’ ni tampoc genera ‘zones immunes a l’imperi de la llei’.

Summary: El TSJC diu a Forcadell que no la protegeix la inviolabilitat parlamentària


L’associació Prioritat, que aplega entitats, particulars i institucions del Priorat, i que és la impulsora de la candidatura del Priorat a Patrimoni Mundial de la UNESCO, ha enviat una nota de premsa aquest migdia on anuncia que el ministeri de Cultura espanyol, organisme que té la competència per decidir en la tramitació de les candidatures a Patrimoni Mundial, «ha optat per retirar, de manera estratègica, la candidatura Priorat-Montsant-Siurana a Patrimoni Mundial de la UNESCO, amb la qual cosa la candidatura prioratina no serà examinada en la propera sessió del Comitè del Patrimoni Mundial, que ha de celebrar-se a Bakú (Azerbaidjan) la primera quinzena de juliol. Tant la Generalitat com els impulsors prioratins de la candidatura comparteixen aquesta decisió estratègica del ministeri, que cal emmarcar en la normalitat d’aquesta mena de processos i que no representa, en cap cas, cap mena de renúncia a una futura inscripció d’aquest paisatge cultural.» La raó de retirar de la candidatura ve generada arran d’un informe d’avaluació d’ICOMOS que desaconsella la inscripció del paisatge prioratí en la llista del Patrimoni Mundial. ICOMOS és l’organització internacional consultiva de la UNESCO que s’encarrega d’avaluar les candidatures. La decisió s’ha consensuat amb el departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya (direcció general de Patrimoni Cultural) i els impulsors locals, també explica la nota. I s’aclareix: «La retirada estratègica d’una candidatura (quan ICOMOS no n’aconsella la seva inscripció) amb la idea de tornar a presentar-la més endavant, és una opció freqüent en els processos d’inscripció en la llista de Patrimoni Mundial. Són diverses i ben conegudes les candidatures que han estat retirades i que, al cap dels anys, han acabat obtenint el reconeixement després d’haver tornat a contrastar amb ICOMOS aquells aspectes que havien estat posats en qüestió en l’informe d’avaluació. Sense anar més lluny, aquest any, de la quarantena de candidatures que han seguit el procés d’avaluació com la nostra, sis candidatures dels Estats d’Itàlia, Romania, Turquia, Emirats Àrabs Units i Aràbia Saudita, han estat ja retirades, fins ara, abans de la propera sessió del Comitè de Bakú.» La nota segueix aclarint: «En el cas de la candidatura Priorat-Montsant-Siurana, l’informe d’ICOMOS desaconsella la seva inscripció en considerar que no queda prou demostrat el seu “Valor Universal Excepcional”, que és un dels factors determinants per a poder ser inscrit. D’altra banda, ICOMOS no atorga, en aquest moment, un possible espai en la Llista del Patrimoni Mundial a la tipologia de paisatges culturals que representa la candidatura prioratina. Tot i això, l’informe d’avaluació reconeix la representativitat de Priorat-Montsant-Siurana com a paisatge mediterrani de policultiu, d’interior i de muntanya mitjana. Alhora, l’informe remarca l’alt nivell i el rigor de la candidatura i del seu dossier.» Els impulsors de la candidatura (integrats en la Comissió del Paisatge i la Sostenibilitat del Priorat, en la qual hi ha representada la societat civil a través de l’associació Prioritat, el Consell Comarcal, la Diputació de Tarragona i diverses conselleries del govern de la Generalitat) «comparteixen la decisió ministerial, i seguiran treballant per demostrar a ICOMOS de la idoneïtat de la candidatura, que representa una tipologia de paisatge que mereix ser inscrit a la llista del Patrimoni Mundial.» La nota de premsa, detallada, extensa i aclaridora, també recorda i recalca que «aquesta retirada estratègica de la candidatura representa una bona oportunitat per seguir avançant en el desplegament del Sistema de Gestió i en la definició dels òrgans i mecanismes que poden encaixar en projectes d’àmbit nacional que són transcendents per al futur dels paisatges rurals, com és la Llei d’espais agraris i el reconeixement en l’ordenament català de la figura de “Paisatge cultural”.» El sistema de gestió és clau en el procés de la candidatura i actualment s’està treballant. I també serà clau de cara a una futura inscripció, perquè «la UNESCO valora cada cop més el rigor i la fiabilitat en el desplegament dels compromisos adquirits en els sistemes de gestió i en els marcs jurídics de protecció que les candidatures incorporen amb l’objectiu de garantir la continuïtat i pervivència dels valors culturals que acrediten.» La nota acaba remarcant el caràcter singular de la candidatura, que neix de la societat civil del Priorat i que des del principi ha entès la fita del Patrimoni Mundial de la UNESCO com un procés més que com una meta: «com s’ha dit des de l’inici del procés i insistit reiteradament, els representants prioratins valoren molt positivament el procés que aquest projecte ha engegat i que suposa una tasca continuada de reflexió i creixement –en paral·lel al procés de redacció i d’implicació al voltant de la candidatura– i que a dia d’avui ja ha permès formular un model de desenvolupament rural que té sentit i futur. És ben sabut, que la candidatura s’ha plantejat en tot moment com a objectiu instrumental, i no pas finalista, és a dir, com una eina d’utilitat per a conèixer els valors del propi territori, a partir dels quals, fixar un model propi de desenvolupament territorial i desplegar-lo amb criteris que es fonamenten en aquests valors i en recursos endògens.» Acaba dient: «Conscients que aquesta opció estratègica no altera en absolut la nostra convicció ni la nostra voluntat, des de la comarca del Priorat se segueix apostant per la candidatura, i es demana la continuïtat en la implicació de la societat civil, les administracions locals, la Diputació i la Generalitat per seguir treballant amb la plena confiança d’una futura inscripció a la Llista del Patrimoni Mundial del paisatge cultural agrícola Priorat-Montsant-Siurana.»

Summary: La candidatura del Priorat a Patrimoni Mundial de la UNESCO fa una retirada ‘estratègica’ i no definitiva


L’any 1976 es va fer una exposició a la Biennal d’Art de Venècia amb obres d’alguns dels artistes més destacats del país: Picasso, Tàpies, Miró, Saura, Renau… Amb Francisco Franco ja mort, la mostra va servir per a corregir el discurs oficial i manipulador sobre el món de l’art contemporani que la dictadura havia fet fins aleshores. Per fer memòria d’aquesta fita, s’acaba d’inaugurar una exposició a l’Institut Valencià d’Art Modern: ‘Espanya. Avantguarda artística i realitat social. 1936-1976‘. Porta el mateix nom que tenia l’exposició del 1976 i es podrà veure al museu de València fins el 13 de gener. La formen trenta-tres obres d’artistes com ara Pablo Picasso, Joan Miró, Josep Renau, Eusebi Sempere, Juli González, Antoni Tàpies, Antonio Saura, Monjalés, Equipo Crónica, Jordi Teixidor, Alberto Corazón i Andreu Alfaro. També presenta la mateixa estructura que l’original, que era dividida en nou seccions i abastava del pavelló espanyol a l’Exposició internacional de París del 1937 i els avantguardistes a l’exili, fins a les propostes més recents vinculades a l’art conceptual, com ara el pop art i el realisme social. El comissari de la mostra, Sergio Rubira, recorda que tant entre els autors seleccionats com en el comitè organitzador els artistes valencians hi van tenir un pes destacat: ‘Els crítics Tomàs Llorens i Manuel Garcia van formar part de la comissió i el projecte el va assessorar Josep Renau.’ També Eduardo Arroyo, Alberto Corazón i l’Equipo Crónica es van implicar en tot el procés i les seves obres van formar part de l’exposició. Així mateix, la mostra ha servit per a fer un treball d’investigació i confirmar una intuïció que tenia l’IVAM: que en el fons propi es conservaven bona part de les obres que es van veure en aquella exposició històrica. L’exposició, que forma part de la línia de programació del museu anomenada ‘Cas d’estudi’, també és especial perquè obre una temporada molt assenyalada per a l’IVAM, que el 2019 celebrarà el trentè aniversari.

Summary: L’IVAM recorda l’avantguarda artística que l’any 1976 va anar a la Biennal de Venècia


D’ençà del dia que es va anunciar la conferència que faran avui Carles Puigdemont, Oriol Junqueras i Raül Romeva al Parlament Europeu, el govern espanyol va deixar clar que impediria que l’executiu català expliqués el referèndum a Europa. Durant uns quants dies no hi havia hagut moviments explícits de la diplomàcia espanyola, que acostuma a moure els fils de manera discreta quan vol entrebancar la internacionalització del procés independentista. Però aquestes últimes hores han passat coses que palesen els nervis del PP i del govern espanyol pel fet que Puigdemont vagi a Brussel·les a parlar. I que ho faci en una de les sales de conferències més grans de l’edifici de la cambra. Dirigents del PP han fet algun comentari inapropiat i declaracions de menyspreu, amb desqualificacions i intents de ridiculització, com ara el del portaveu del PP al Parlament Europeu, Esteban González Pons, que va dir que la conferència s’hauria pogut fer en una cafeteria. Gairebé cada dia, des de fa una setmana, hi ha hagut algun dirigent del partit que ha fet declaracions de desdeny de l’acte: Sáenz de Santamaría, Pablo Casado… Tot plegat, gesticulació pública que indica, pel to i per la insistència, que és una qüestió que preocupa el govern espanyol. I això s’ha confirmat quan s’ha sabut una d’aquestes maniobres subterrànies de la diplomàcia espanyola, en aquest cas, ordida per González Pons mateix: l’enviament a tots els eurodiputats del grup del Partit Popular Europeu d’una carta en què els demana que no assisteixin a la conferència d’avui. Pons hi diu que el referèndum no és tan sols un atac a Espanya sinó a Europa, i que podria significar un precedent ‘perillós’ per a la unitat de molts països europeus. Hi afegeix que la llibertat d’expressió és un dret, però no quan ‘els fets històrics són substituïts per mites’. I fa un prec: ‘Us demano que no hi assistiu. La vostra presència podria ser utilitzada per a crear la falsa impressió que el Parlament Europeu dóna suport al referèndum il·legal.’ González Pons reitera la demanda i gairebé els suplica que no hi vagin: ‘Us ho demano com un veritable suport a Europa i a tot allò que Europa significa: llibertat, democràcia i respecte de la llei. Us ho demano com a col·lega. I, encara més, us ho demano com a amic.’ Per a acabar-ho d’adobar, s’ha sabut que la conferència d’avui coincidiria amb una reunió del president del Parlament Europeu, Antonio Tajani (del PPE), amb els ambaixadors a la Unió Europea. Serà avui al vespre, pràcticament a la mateixa hora de la conferència de Puigdemont, Junqueras i Romeva a la cambra. La trobada diplomàtica s’ha convocat a dos quarts de set, mitja hora abans, en una sala que hi ha dues plantes més avall. La coincidència entre aquesta recepció i l’acte de Puigdemont, Junqueras i Romeva no preocupa el govern. Segons que han dit fonts de l’executiu a l’agència ACN, les missions diplomàtiques tenen molts membres i ja han estat prou informades sobre la situació catalana. Puigdemont, Junqueras i Romeva faran la conferència a la sala PHS 3C050, la més gran del Parlament Europeu, situada ben bé davant de la sala del plenari. La trobada diplomàtica de Tajani es farà a l’espai obert Yehudi Menuhin, a la primera planta de l’eurocambra, on normalment es fan concerts i recepcions.

Summary: Nervis al govern espanyol hores abans de la conferència de Puigdemont a Brussel·les


El primer ministre de Kossove, Ramush Haradinaj, ha dimitit avui després d’haver estat cridat per la fiscalia especialista de la Haia per ser investigat per crims de guerra contra la població serbokosovar. Haradinaj era oficial de l’Exèrcit d’Alliberament de Kossove (UÇK) durant la guerra del 1998 al 2000 amb les forces sèrbies. El dirigent ha afirmat que no podia ser primer ministre i sospitós alhora. S’espera que la fiscalia de la cambra del Tribunal de la Haia especialitzada en els crims de guerra a Kossove acusi els ex-combatents de l’UÇK de diferents delictes, inclosos assassinats, segrestos il·legals i violència sexual. No obstant això, encara no s’ha fet pública cap acusació. Una situació similar es va produir el març de 2005, quan Haradinaj, que era llavors primer ministre en una administració anterior, va renunciar després d’haver estat acusat pel Tribunal Penal Internacional per a l’antiga Iugoslàvia. Haradinaj va ser absolt de crims de guerra el 2008 a causa de la manca de proves i va ser absolt per segona vegada pel tribunal de Nacions Unides el novembre del 2012.

Summary: El primer ministre de Kossove dimiteix arran d’una investigació per crims de guerra


Mala maror al Consell. Després de l’enganxada pel dèficit, ara Compromís i PSPV se les tenen per la primera comissaria especialitzada en violència de gènere. La vice-presidenta, Mónica Oltra, ha esbroncat públicament a la consellera de Justícia, Gabriela Bravo, per haver-li usurpat competències. Ahir, la secretària d’Estat de Seguretat espanyola, Ana Botella, i la consellera —ambdós socialistes— varen acordar l’obertura de la comissaria a la Ciutat de la Justícia de València. Oltra ha criticat amb duresa a Twitter que s’hagi pres la decisió sense comptar amb el parer la conselleria de Polítiques Inclusives, integrada a vice-presidència. También me resulta incomprensible y se me escapan las razones por las cuales la Consellera de Justicia no conoce sus competencias ni las ajenas y se salta a la torera el Pacto Valenciano contra la Violencia de Género y Machista. No tengo palabras, o me sobran y me las callo. pic.twitter.com/dWB5E0Gj5j — Mónica Oltra Jarque (@monicaoltra) August 22, 2018 Oltra retreu que a la consellera i a la secretària d’estat de no escoltar als professionals d’atenció a les víctimes i ha acusat els socialistes d’anar a ‘l’estela del PP’. En aquest sentit, la vice-presidenta ha recordat que el govern fa ‘dos anys que treballa per a fer realitat aquesta oficina de denúncia annexada al Centre Dona 24 hores de València.’ Un espai, que segons que explica, se cedia al govern espanyol. Oltra critica que la localització final de l’oficina ‘exposa la víctima a l’espai de batalla judicial on també acudirà el seu agressor.’ La vice-presidenta defensa que el Centre Dona és la millor opció per instal·lar comissaria perquè és un entorn on les víctimes són ateses per professionals i es pot fer el procés de denúncia fora d’un entorn hostil. ‘Em resulta incomprensible i se m’escapen les raons per les quals la consellera de Justícia no coneix les seves competències ni les alienes i “se salta a la torera” el Pacte Valencià contra la Violència de Gènere i Masclista. No tinc paraules, o em sobren i callo’, conclou amb duresa la vice-presidenta.

Summary: Oltra acusa la consellera de Justícia d’usurpar-li competències


Què implica l’eficiència energètica exactament? Eficiència energètica significa no malbaratar gens d’energia quan aquesta entra i surt d’una caixa negra. Volem que hi entre el 100 % i en surta el 100 %. Aquest seria el cas ideal. A dintre d’una caixa negra, hi trobem topologies i dispositius i tot va perdent energia, ja que s’escalfen els components, els sistemes… Tot això cal minimitzar-ho. En la indústria dels semiconductors volem que cada nova generació de dispositius tinga menys pèrdues. L’objectiu principal és fer que els sistemes siguen menuts i molt eficients, que ens permeten arribar a freqüències altes de commutació tot reduint les pèrdues dinàmiques. Ara hi ha moltes àrees on anem cap a l’eficiència: el cotxe elèctric, les xarxes elèctriques… Una de les raons és protegir el medi ambient i tenir unes emissions de CO2baixes. Tot i que, en aquest cas, això solament té sentit si l’energia elèctrica prové d’una font renovable. No és massa intel·ligent cremar carbó per a generar l’energia. Així doncs, no es tracta solament d’aprofitar l’energia, sinó d’invertir en energies renovables. És clar. Les energies renovables són un aspecte molt important. Se les considera més eficients? Depèn de la tecnologia. L’eficiència d’una cèl·lula solar està al voltant de 25-26 %. Això és bastant baix, però un cop l’energia generada arriba al flux, la resta  és molt eficient. L’energia eòlica és molt eficient. L’energia nuclear, també, però és un perill. Alemanya, de fet, té un pla per tancar totes les plantes nuclears per a l’any 2022 i anar substituint-les per energies renovables. Segons les dades de l’Eurostat, en 2014 el consum d’energia renovable a Europa assolia el 12,5 % i l’objectiu és arribar al 20 % per a 2020. Pensa que aquest esforç és sufi-cient o hauria de donar-se un impuls més ambiciós a les renovables? Pense que anem pel bon camí. És clar que tot podria anar més ràpidament, però quan generem energia elèctrica de fonts renovables, hem de tenir en compte l’emmagatzematge. No tenim vent tot el temps, ni tampoc sol. Aquí a Espanya teniu més hores de sol que a Alemanya, però tampoc en teniu tota l’estona. També cal preocupar-se pel subministrament. Avui tenim una xarxa elèctrica molt estable, perquè tenim generadors enormes que sempre estan produint energia al mateix ritme. Però en incrementar les renovables, passem a tenir milers de microxarxes i totes elles aporten energia a la xarxa estatal, i la columna vertebral d’aquesta xarxa central es va tornant més flexible, no és tan activa com abans. Així doncs, s’ha de tenir cura perquè totes aquestes microxarxes puguen mantenir un subministrament d’energia constant. No podem tenir apagades, de cap manera. Així que, com controlarem la xarxa elèctrica global a països com Alemanya o Espanya, o a tot Europa? Com la mantindrem estable? Aquest serà un gran repte. Per això, cal continuar en aquesta direcció, però no hem d’anar massa ràpidament. Si no, no resoldrem tots els problemes que tenim. I segurament no tots els països europeus estan al mateix nivell d’avenç tecnològic… Exacte. La tendència pense que és bona. El país capdavanter en energies renovables a Europa és Dinamarca, però ells tenen moltíssima energia eòlica, així que el seu objectiu és aconseguir funcionar amb un 90 % de renovables per a 2030. Enguany, Alemanya funcionarà amb un 60 % d’energies renovables, una quantitat també molt alta, així que anem en la direcció adequada. Però en un país com Alemanya, en què molta energia es genera en alta mar i després s’ha de transportar milers de quilòmetres perquè arribe al sud, a ciutats grans com Munic o Stuttgart, hem d’assegurar que tot açò puga fer-se d’una manera estable. És un gran repte. Llig l’article sencer a la web de Mètode. Susanna Ligero. Què és Mètode?

Summary: Leo Lorenz: ‘En el futur la gent no tindrà cotxe propi’


Cent subscriptors de VilaWeb han participat aquest dimarts en el consell de redacció obert que va discutir els resultats del 27-S i les conseqüències que se’n deriven. Els subscriptors van parlar amb el director del diari durant prop de dues hores, amb la intervenció també d’altres membres de la redacció. Pel que fa als subscriptors cinquanta van participar-hi en directe a la redacció de VilaWeb i cinquanta més ho van fer a través de la xarxa, on es va fer una retransmissió en vídeo de l’acte. Els consells de redacció oberts reuneixen els subscriptors de forma ocasional amb els periodistes per analitzar moments d’especial importància informativa. Si voleu fer-vos subscriptors de VilaWeb aneu a aquesta pàgina.

Summary: Cent subscriptors de VilaWeb participen en el consell de redacció obert sobre el 27-S