La Cambra de Barcelona ha posat en marxa una consulta per a conèixer l’opinió dels empresaris sobre quines serien les conseqüències per a la seva companyia en cas que Catalunya fos un estat dins la UE. A més, preveu de llançar-ne una altra sobre la resposta que s’hauria de donar a la sentència del procés. La pregunta sobre les conseqüències econòmiques de la independència és la primera que formularà la Cambra, que vol implantar un sistema de consultes permanent, que es planteja que sigui setmanal. En una conferència de premsa, el president de la Cambra, Joan Canadell, ha explicat que la primera consulta, que es realitzarà a través del web de l’entitat, es durà a terme com un projecte pilot i que s’ha obert a tot l’empresariat català, no només al de Barcelona, perquè es considera prou important. La pregunta concreta és ‘Quines creu que serien les conseqüències econòmiques per a la seva empresa en cas d’una Catalunya amb estat propi integrada dins la Unió Europea?’, el mateix enunciat d’una consulta realitzada el 2012 pel departament d’estudis de la Cambra, amb una mostra d’uns 800 empresaris. Les respostes possibles entre les quals podran elegir els empresaris, seran quatre: positives, no significatives, incertes i negatives. Uns 500.000 empresaris i autònoms de Catalunya (380.000 de la demarcació de la Cambra de Barcelona) poden votar en la consulta, que s’ha obert avui mateix i que es pretén mantenir durant uns quinze dies. Canadell i la vice-presidenta de la Cambra, Mònica Roca, han assenyalat que d’aquí a dos o tres dies podran veure l’interès que desperta la consulta i, si aquest es considera suficient, es plantejarà preguntar sobre la resposta que s’hauria de donar a la sentència del judici contra el procés. Un 25,4% dels empresaris que van participar en la consulta del 2012 van afirmar que les conseqüències econòmiques d’una Catalunya independent dins la UE serien positives; un 24,3% va assenyalar que serien incertes; un 13,8% va apuntar que serien negatives i el 36,4% restant va afirmar que no afectaria significativament la marxa del seu negoci. ‘Si, per exemple, voten 20.000, la resposta tindrà més legitimitat que el resultat d’aquesta altra enquesta anterior i se li haurà de fer cas. No volem precipitar-nos. Animem tots els empresaris a participar’, ha subratllat Canadell, que ha deixat clar que les consultes no són vinculants. Canadell ha avançat que altres qüestions que es volen portar a consulta versen sobre la figura de l’aprenent, el model de vinyeta per a les autopistes o l’impacte del Brexit. Una altra possible pregunta seria si els empresaris creuen necessari un eventual avançament de les eleccions a Catalunya. El procés de consultes està ara obert a tots els empresaris catalans, encara que es publicaran de manera diferenciada els resultats dels que formen part del cens de la Cambra de Barcelona, i dels que no. Per participar en la consulta, caldrà disposar d’un certificat digital que acrediti l’autenticitat i registri la participació en el procés. Un cop registrat, podrà votar amb el certificat o amb un usuari i contrasenya. En el cas que algun empresari o autònom no aparegui en el cens, l’aplicatiu demanarà que s’ompli un formulari amb les seves dades i, un cop validades, rebrà un correu electrònic informant-lo de què ja està integrat i podrà votar. Canadell ha assenyalat que, de moment, s’ha decidit deixar per a més endavant plantejar una pregunta sobre si el rei espanyol Felipe VI ha de ser considerat persona no grata per la seva actitud davant el procés, tal com s’havia anunciat, en considerar que ara mateix no és prioritari. Per la seva banda, Mònica Roca, que dirigirà la Cambra en els dos últims anys de mandat, ha elogiat el sistema de consultes perquè és un exemple de ‘democràcia participativa’.

Summary: La Cambra de Comerç pregunta als empresaris les conseqüències que tindria la independència a les seves companyies


El president de Ciutadans, Albert Rivera, ha proposat al president del PP, Pablo Casado, ‘una solució d’estat’ per a abstenir-se i fer possible la investidura de Pedro Sánchez com a president del govern espanyol. Ara bé, a canvi de tres condicions: una taula per a planificar l’aplicació de l’article 155 a Catalunya si no s’acata la sentència del procés i el compromís de no indultar els presos polítics si són condemnats al Suprem; desfer el pacte de govern que el PSOE té a Navarra amb Geroa Bai i Podem i cedir-lo a la coalició Navarra Suma; i el compromís de no apujar imposts en el seu mandat. ‘He trucat a Pablo Casado i li he dit que ens hem de posar d’acord per oferir una solució viable’, ha explicat Rivera en conferència de premsa. ‘Ciutadans i el PP estem disposats a posar sobre la taula una solució d’estat, no de partit, que serveixi per a desblocar la situació, però Sánchez s’ha de comprometre amb Espanya i amb els espanyols.’ L’anunci de Rivera arriba quan falten vint-i-quatre hores perquè el rei Felipe VI conclogui la ronda de contactes i menys d’una setmana abans de la data límit per a la convocatòria automàtica d’eleccions, el 23 de setembre. Acord amb el PP La proposta requereix, segons Rivera, un ‘govern constitucionalista.’ ‘Si Sánchez diu sí a un govern constitucionalista, a respectar les sentències del procés i a no indultar els condemnats, i es compromet amb l’economia’, Ciutadans està disposada a desblocar la investidura. L’abstenció conjunta de les dretes també està condicionada a la formació ‘d’una mesa per a l’aplicació del 155 si no s’acata la sentència del procés.’ Segons Rivera, aquesta és una ‘solució viable’ que permetria de desblocar la investidura ‘en 30 segons’, després d’haver ‘fracassat en l’intent’ PSOE i Podem. ‘Fa mesos que ens fan perdre el temps i els diners.’ Segons Rivera, aquesta fórmula ja s’ha acordat amb el PP, tot i que els populars no n’han dit res. Tot plegat, diu el president de Ciutadans, s’ha d’acabar de concretar en una reunió al congrés espanyol. El president del govern espanyol, per la seva banda, ha insistit a justificar la manca d’acord amb Podem. Sánchez diu que el seu partit ha ‘proposat cinc opcions diferents a Unides Podem’ i ‘desgraciadament no s’ha pogut assolir un acord’.

Summary: Rivera proposa al PP de facilitar la investidura al PSOE


Al Palau de la Generalitat s’ha viscut avui un moment històric, perquè enmig de la concentració multitudinària que hi ha hagut a la plaça de Sant Jaume contra la pretensió de la JEC d’apartar del càrrec el president Quim Torra, la bandera espanyola del Palau de la Generalitat ha estat retirada. I això, poc després d’haver-se desplegat al balcó la pancarta en suport dels presos polítics i els exiliats per la qual Torra fou condemnat per desobediència pel TSJC. Després d’uns minuts, els Mossos d’Esquadra han tornat a penjar-la. L’ANC s’ha responsabilitzat d’haver abaixat la bandera d’Espanya. Fonts de Presidència han assegurat que no s’ha donat cap ordre per retirar la bandera. La plaça de Sant Jaume s’omple contra la decisió de la JEC d’inhabilitar el president Torra També a Lleida s’ha despenjat la bandera espanyola de la façana de la Paeria. Els CDR han reivindicat l’acció. La Paeria de Lleida també treu la bandera espanyola pic.twitter.com/2nc3PmodpH — Rebel 🏴🎗🌊 (@rebel_1O) January 3, 2020

Summary: Fotografia històrica: la indignació despenja la bandera espanyola de la Generalitat


Com cada any, la manifestació de la Diada deixa fotografies espectaculars. Els milers de persones que hi assisteixen, les imatges aèries i l’ambient deixen estampes per al record. A continuació en presentem un recull: VÍDEO: Imatges aèries espectaculars de la manifestació de la Diada

Summary: Les imatges més espectaculars que ens deixa la manifestació de la Diada


Una vintena de membres de les candidatures de Carles Tusquets i Ramon Masià a les eleccions de les cambres de comerç han presentat requeriments al Consell General de Cambres de Catalunya per presumptes irregularitats en les eleccions a la Cambra de Barcelona de fa unes setmanes, de les quals en va sortir guanyadora la candidatura independentista Eines de País. Segons que ha avançat Expansion i ha confirmat l’ACN, a més de fer constar suposades irregularitats també assenyala vulneracions de la llei catalana i espanyola així com en la gestió de l’empresa Scytl i l’auditora Agtic Consulting, en considerar que va incomplir el plec de condicions. El requeriment no té cap validesa legal però sí que insta el Consell General de Cambres de Catalunya a pronunciar-se. El ple per concretar el relleu al capdavant de la Cambra està previst per a la setmana que ve. La direcció del Consell de Cambres, que encara presideix Miquel Valls, ja estudia el requeriment presentat pels dos empresaris i excandidats, segons han apuntat a Efe fonts de la Cambra de Barcelona. En els comicis de maig, la candidatura de Tusquets va aconseguir tres seients en el plenari i la de Masià, una, mentre que la llista d’Eines de País es va fer amb la majoria absoluta en obtenir 31 dels 60 vocals. L’auditora dels comicis va decidir excloure de l’escrutini final de les eleccions 955 vots que es van retenir a Barcelona en entendre que presentaven irregularitats. El ple de la Cambra de Barcelona per investir com a president Joan Canadell, de la candidatura impulsada per l’entitat independentista ANC, té previst celebrar-se dilluns que ve, 17 de juny.

Summary: Denuncien irregularitats a les eleccions a la Cambra de Comerç de Barcelona


La Plataforma d’Afectats per la Hipoteca (PAH) ha lamentat que a mig mandat de l’exportaveu de l’entitat i ara alcaldessa de Barcelona, Ada Colau, hi continuï havent ‘deu desnonaments diaris’ a la capital catalana. És una de les observacions de l’informe que ha elaborat la divisió barcelonina de la plataforma per valorar els dos anys de polítiques públiques d’habitatge de la batllessa. A parer de la PAH, Barcelona es troba en ‘un estat d’excepció’. Afirma que els veïns estan ‘en perill d’extinció’, tant pels anys de ‘l’emergència habitacional’ per ‘l’estafa hipotecària’ com per la ‘bombolla especulativa’ sobre els preus del lloguer. En només tres anys, els preus han pujat una mitjana d’un 24%, i a alguns barris s’han enfilat fins els 66%. Dels deu desnonaments diaris, el 85% són de lloguer i el 13% d’hipoteca segons anuncia l’entitat. La crítica de la PAH va més enllà de la gestió de Colau i afecta també la resta d’administracions. Per frenar la bombolla immobiliària sobre el lloguer, l’entitat considera que cal una reforma de la Llei d’Arrendaments Urbans que ‘limiti’ els preus del lloguer i allargui la durada dels contractes, ‘com passa als països de l’entorn’. En aquest sentit, la plataforma lamenta que es ‘continua tractant el dret a l’habitatge com una mercaderia’. Segons les dades de l’entitat, l’1% dels habitatges de la ciutat són de lloguer, lluny del 15% que ‘caldria tenir per complir’ amb la Llei catalana del Dret a l’Habitatge. Segons l’informe, Barcelona ha d’ampliar en 120.000 habitatges el parc públic de lloguer. Pel que fa a la gestió de l’emergència l’entitat destaca els avenços ‘importants’ duts a terme per l’Ajuntament, en especial amb la creació del Servei de Mediació en la Pèrdua d’Habitatge i Ocupacions. El cens de Pisos Buits a mitges Finalment, la Plataforma d’Afectats per la Hipoteca recorda que l’alcaldessa portava al seu programa, i al pla de xoc per als primers mesos, l’aplicació de sancions als tenidors. A l’equador del mandat, afirma la plataforma, ‘només se n’han posat 4 i s’han iniciat 333 expedients sancionadors’, i només s’ha fet el cens d’habitatge buit a 4 barris: ‘És inconcebible que dos anys després no tinguem encara el cens i que s’hagin posat sancions de manera simbòlica’, sentencia l’informe.

Summary: La PAH lamenta que a mig mandat de Colau hi continuï havent ‘deu desnonaments diaris’ a Barcelona


La candidatura guanyadora a la Cambra de Barcelona, Eines de País, ha retret avui al Cercle d’Economia que parli en nom de tot l’empresariat català i li ha recordat que només representa els seus socis. En un comunicat que coincideix amb la clausura dels tres dies de jornades organitzades pel Cercle d’Economia a Sitges, ha afirmat que l’empresariat també és societat civil i que si mai ha de prendre partit per una opció o una altra serà sempre la que representi la majoria dels empresaris, no la que decideixin ‘unes elits que s’atribueixen una representativitat que no tenen’. També ha recordat que demanarà als seus membres que es defineixin, tal com va anunciar fa uns quants dies. La candidatura no assumirà la direcció de la Cambra fins al 17 de juny. Segons que sostenen, no és la possible via unilateral que cera inestabilitat, sinó el fet que els poders polítics i econòmics no respectin la voluntat del poble a decidir el seu futur. ‘Per tant, el procés s’allargarà fins que no s’accepti la voluntat popular, i això generarà inestabilitat’, indica. Quant al trasllat de la seu social d’empreses catalanes a punts de l’estat espanyol arran de l’1-O, una de les qüestions més destacades a les jornades d’enguany, Eines de País constata que ‘només han canviat el domicili social fiscal al registre i que, per tant, l’activitat es manté a Catalunya’. ‘Si desitgen tornar-los a canviar en algun moment, seran benvinguts, però de cap manera això pot suposar un condicionant per a res ni es pot acceptar l’alarmisme social’, afegeix. Finalment, ha assenyalat que a les jornades del Cercle s’ha perdut una oportunitat magnífica de reconèixer que, una vegada més, l’any 2018 s’ha tancat amb un clar incompliment de les inversions compromeses per l’estat espanyol, que arriben a poc més del 10% del total quan la contribució de Catalunya al PIB espanyol és gairebé del 20%. ‘Això sí que fa perdre potencial econòmic a Catalunya i a més a més genera condicions a la resta de comunitats autònomes per a poder fer la competència a les nostres empreses, amb els nostres impostos’, afegeix Eines de País en el comunicat. Entrevista a Joan Canadell: ‘L’empresariat és més independentista que no pas la societat’

Summary: Eines de País planta cara al Cercle d’Economia recordant-li que només pot parlar pels seus socis


Coca-Cola Iberian Partners, Coca-Cola Erfrischungsgetränke i Coca-Cola Enterprises han anunciat aquest dijous un acord per integrar les seves operacions en una nova companyia, Coca-Cola European Partners, segons que han anunciat en un comunicat. L’operació implica la creació de l’embotelladora més gran independent de The Coca-Cola Company a escala internacional en ingressos nets. Donarà servei a més de 300 milions de consumidors a tretze països. Sol Daurella assumirà la presidència del consell de la nova societat, que cotitzarà a la borsa d’Amsterdam, Nova York i Madrid. La nova embotelladora preveu d’assolir un estalvi anual d’entre 350 i 375 milions de dòlars els tres anys següents al tancament de l’operació. Amb més de 50 plantes i aproximadament 27.000 treballadors, Coca-Cola European Partners donarà servei a tretze paisos de l’Europa Occidental que, a més de l’estat espanyol, inclourà Andorra, Portugal, Islàndia, Alemanya, Bèlgica, França, Gran Bretanya, Holanda, Luxemburg, Mònaco, Noruega i Suècia. Coca-Cola European Partners neix amb uns ingressos nets anuals proforma el 2015 d’aproximadament 12.600 milions de dòlars. Els accionistes de Coca-Cola Enterprises tindran una participació del 48%, els accionistes de Coca-Cola Iberian Partners del 34% i The Coca-Cola Company el 18%. A més de la presidència de la nova empresa, Coca-Cola Iberian Partners —soci embotellador The Coca-Cola Company per a l’estat espanyol, Portugal i Andorra— tindrà quatre membres addicionals al consell d’administració, com també uns altres càrrecs d’alta direcció.

Summary: Sol Daurella presidirà l’embotelladora més gran independent de Coca-Cola a escala internacional


El Parlament Europeu vota avui un informe sobre prospeccions de gas i petroli mar endins, per demanar que la població afectada per desastres com el del Castor pugui cobrar indemnitzacions. En concret, la cambra proposarà d’incorporar les víctimes de danys col·laterals causats per prospeccions marítimes dins el grup de possibles beneficiaris d’indemnitzacions. El document inclou els més de cinc-cents terratrèmols que hi va haver a les terres de la Sénia l’any 2013. L’eurodiputat català Francesc Gambús (PPE) recorda que si anys enrere hi hagués hagut una normativa com aquesta els veïns de la Sénia haurien pogut reclamar i cobrar pels danys soferts. L’informe preveu que, en cas de futurs episodis com el del Castor, no es tinguin en compte solament els efectes directes de les prospeccions, sinó també els indirectes, com els terratrèmols. El diputat d’ICV Ernest Urtasun denuncia que l’empresa ja ha començat a cobrar una indemnització, malgrat totes les accions que s’han fet per evitar-ho. En canvi, afegeix, ‘els ciutadans directament afectats encara no han cobrat ni un euro’. També recorda que si hi hagués hagut una harmonització europea de responsabilitat civil i compensacions, l’empresa Escal UGS (amb un 66,7% de participació d’ACS, l’empresa de Florentino Pérez) s’hauria trobat obligada a indemnitzar les víctimes del Castor. El cas Castor, molt present Brussel·les Urtasun explica que, des de fa temps, el cas Castor ha aixecat un gran rebombori a Brussel·les, malgrat que fins ara no hi ha hagut cap intervenció directa. ‘No hi renunciem i hi continuarem insistint –diu–. Aquest desastre no pot quedar impune.’ A banda aquest estudi, la Unió Europea ja va criticar l’estat espanyol pel Castor. La Comissió va exigir fa pocs dies a Espanya que apliqués la directiva sobre seguretat de les operacions marítimes relatives al petroli i al gas. Aleshores va deixar dos mesos al govern espanyol per a complir la llei, amb l’amenaça de portar-lo davant el Tribunal de Justícia de la Unió Europea. La normativa, segons que explicava Gambús, garanteix que no hi pugui haver ‘un segon Castor’.

Summary: El Parlament Europeu exigeix que els veïns siguin indemnitzats en futurs desastres com el del Castor


‘Tenim conceptes de normalitat molt diferents’, ha estat la primera frase del conseller d’Afers Estrangers, Ernest Maragall, després de la reunió bilateral amb l’estat espanyol. ‘Volíem parlar de totes les normalitats que tenim perdudes, negades o humiliades: drets i llibertats, presoners, exiliats, imputats, perseguits…’ Però no ha estat així. ‘Continuarem dialogant malgrat que ens diguin que hi ha temes dels quals no es pot parlar’, ha dit Maragall. Ha apuntat que l’única nota positiva de la trobada és que s’ha sortit amb un calendari de les comissions i subcomissions de treball que preveu l’estatut i que es faran abans del mes de desembre d’enguany. Sobre les paraules de Batet, qui ha afirmat que l’executiu espanyol té un ‘projecte integrador’ per a Catalunya, Maragall ha estat molt dur: ‘Acabo de sentir que el govern espanyol té un projecte per Catalunya. A la reunió ni s’ha esmentat ni s’ha plantejat cap proposta real que l’expliqui. No s’ha explicitat quin és el projecte real de l’estat espanyol per a Catalunya’. És per aquest motiu que Maragall, visiblement decebut, ha dit que no veu gaire diferències entre l’actual govern i l’anterior del PP. ‘Un es pregunta quina és la novetat real, quina és l’actitud de fons amb la que el nou govern central vol tractar la qüestió catalana. Amb quina actitud vol donar reconeixement a una evidència palpable expressada en els nostres presoners i exiliats, i amb tot el cúmul de qüestions sobre la taula que mereixen una altra consideració?’ Segons Maragall, la reunió ha servit, principalment, per a tenir ‘la convicció i la determinació que el govern ha fet com havia de fer, i per haver constatat les distàncies i discrepàncies, que són profundes i evidents’ entre els dos estaments. ‘No ens podem refugiar en el disgust’, ha dit, tot i admetre la decepció pel resultat de la bilateral. També ha criticat la falta de concreció de les propostes de la part espanyola i que, per contra, hagin rebutjat la seva idea de crear un grup de treball amb una comissió paritària formada per polítics i experts ‘que poguessin posar damunt la taula experiències i solucions que aportarien llum i obririen línies de consideració possibles’ per a la convocatòria d’un referèndum o algunes altres formules d’autodeterminació i decisió sobre el futur polític de Catalunya. ‘És un error rebutjar-ho, perquè renuncien a un escenari de debat públic i polític que tingui una evidència d’actitud positiva’, ha dit. També ha afegit que el govern ‘no renuncia a plantejar en successives reunions’ aquesta proposta i més de relacionades amb l’autodeterminació i els presos.

Summary: Maragall destrossa la normalitat que vol vendre el govern espanyol


‘Ho denunciarem internacionalment cada dia’. El president de la Generalitat, Quim Torra, ha garantit que el govern farà arribar internacionalment el judici injust que creu que patiran els presos polítics. En la sessió de control al parlament, Torra ha argumentat que és impossible que els encausats per l’1-O tinguin un judici just. S’ha referit al ‘desprestigi’ que pateix el poder judicial espanyol després de la crisi oberta per publicació del missatge del portaveu del PP al Senat espanyol, Ignacio Cosidó, que evidenciava el control polític de la cúpula judicial, i de la decisió de Manuel Marchena de no acceptar ser el proper president del Consell General del Poder Judicial i del Tribunal Suprem en virtut del pacte que havien tancat el PSOE i el PP. Torra també s’ha referit al reconeixement que el Tribunal de Drets Humans va fer a Arnaldo Otegi per no haver tingut un judici imparcial o les contradiccions internes del Suprem amb el principal impost de les hipoteques. Segons Torra, el conflicte català i la reclamació de la independència ‘està més internacionalitzada que mai’. Una funció que, segons ha subratllat, també exercirà el Consell per la República que encapçala Carles Puigdemont. ‘Em dedicaré els pròxims mesos a anar pel món’, ha reblat Torra, en espera que es fixi la data del judici contra els encausats pel procés. ‘Des de les presons surt un discurs pol valent, coratjós’, ha dit, insistint que el que faran els presos no serà defensar-se de res sinó acusar l’estat espanyol. Dèficit en infraestructures Torra ha retret al ministre de Foment, José Luis Ávalos, que apuntés, el mateix dia del descarrilament a Vacarisses, que per a invertir en Rodalies és necessari que s’aprovi el pressupost general de l’estat. Era, al seu criteri, un dia de ‘recolliment’ per expressar la solidaritat amb les víctimes. ‘Avui sí que toca analitzar què ha passat’, ha sentenciat. Torra ha denunciat el dèficit històric d’inversions en infraestructures a Catalunya. Ha citat, per exemple, l’incomplet traspàs de Rodalies, els 130 milions d’euros de dèficit tarifari i l’execució, en només un 13,5%, del Pla de Rodalies 2008-2015. La portaveu d’ERC, Anna Caula, ha al·legat que l’accident es podria haver evitat amb un bon manteniment de la infraestructura ferroviària. ‘Som al segle XXI i tenim una xarxa de Rodalies que ha quedat encallada molts anys enrere’, ha assenyalat. Després d’afirmar que el dèficit d’inversions és un dels motius que explica la necessitat que Catalunya esdevingui un estat, Caula ha plantejat a Torra fer un front comú a Madrid per obligar l’estat espanyol a complir amb les inversions. El president de la Generalitat, però, no ha respost a la iniciativa. El pressupost i les vagues de treballadors públics Catalunya en Comú-Podem ha reclamat a la Generalitat que elabori un pressupost social i expansiu que acabi amb una ‘dècada fosca d’austeritat i retallades’. La presidenta del grup parlamentari dels comuns, Jéssica Albiach, ha defensat una reforma impositiva que afavoreixi el repartiment de la riquesa i ha citat impost de successions i donacions i l’IRPF. ‘Estem d’acord en els grans principis generals’, li ha dit Torra. Segons el president, Pere Aragonès els convocarà a una reunió per posar fil a l’agulla als comptes. Torra, a més, ha assegurat estar ‘preocupadíssim’ per les diverses convocatòries de vaga que comencen la setmana vinent, amb la protesta continuada dels metges d’atenció primària, i fins al 12 de desembre, convocada per CCOO i UGT per exigir el pagament de les pagues extres del 2013 i el 2014 en un termini més curt que el plantejat pel govern. Segons Torra, el conseller responsable de la funció pública, Jordi Puigneró, es va reunir ahir amb els representants sindicals dels funcionaris i Aragonès i membres de l’ICS també es van veure amb els dels metges. El propòsit del govern, segons Torra, és evitar que les vagues arribin.

Summary: Torra anuncia que denunciaran internacionalment el judici injust als presos polítics


Plataforma per la Llengua del País Valencià ha denunciat un cas de discriminació lingüística que va tenir lloc el mes de juny a Sant Vicent del Raspeig (Alacantí). Segons l’entitat, una mare i una filla, de nom Irene, van avisar una ambulància del servei d’urgències mèdiques 112 per un atac d’angoixa que estava patint la segona. Quan aquesta es va acostar als sanitaris per informar-los de la situació, un d’ells li va respodre: ‘¿Qué dice? Hábleme en castellano‘. Quan Irene va continuar en català, va mostrar la seva incredulitat: ‘Si no m’entén, per què em contesta a tot el que li dic? A més, em fa mal el cor i tinc ansietat’. Segons Plataforma per la Llengua del País Valencià, el sanitari no va oferir cap mena d’atenció a la pacient i, a més, va cridar tot exaltat: ‘¡Viva España, viva el rey, viva el orden y la ley!’. Aquest nou cas de discriminació se suma a la llarga llista de casos de catalanofòbia que la Plataforma per la Llengua del País Valencià ha denunciat. Fa sols unes poques setmanes, la Plataforma per la Llengua denunciava el cas del pacient a qui van negar atenció sanitària perquè parlava valencià a Beniparrell. La plataforma recorda en el comunicat les declaracions de la consellera de Justícia, Gabriela Bravo, que va dir recentment: ‘Entre una bona atenció sanitària i exigir el títol de valencià, cal garantir la salut del ciutadà’. Davant d’aquestes situacions la plataforma insisteix: ‘Queda una altra vegada clar que l’única manera de garantir la salut dels ciutadans valencians és assegurar la competència lingüística de totes les persones que atenen el públic en la sanitat pública’.

Summary: Un sanitari es nega a atendre una pacient al crit de ‘Viva España!’


L’ex-president del govern espanyol José María Aznar demana l’excarceració de l’ex-president de la Generalitat Valenciana Eduardo Zaplana, que és a la presó preventiva de fa sis mesos, per l’Operació Erial. Durant la clausura d’un acte de la FAES, ha demanat que la situació de Zaplana es resolgui ‘d’una manera fàcil, humanitària i compassiva’. Aznar ha explicat que Zaplana té leucèmia ‘amb risc clar de mort’ i que, tot i que respecta les decisions judicials i amb independència dels fets penals, que es jutjaran si ‘d’una vegada’ s’aixeca el secret de sumari, l’estat de dret i la justícia no són incompatibles ‘ni amb la compassió ni amb un cert sentit humanitari’.

Summary: Aznar demana la llibertat de Zaplana ‘per compassió’


La crisi migratòria sembla un problema del passat, els mitjans han deixat de cobrir-la amb la dedicació que van mostrar el 2015 i la preocupació social pels refugiats ha disminuït considerablement. Però mentre això passa, el vaixell de l’ONG Proactiva Open Arms continua navegant per la Mediterrània central, en les aigües que hi ha entra Malta, Itàlia, Líbia i Tunísia, ajudant a salvar vides de refugiats que proven d’arribar a Europa. Ho fa enmig de moltes dificultats perquè Europa ha girat del tot l’esquena a aquesta crisi humanitària i Espanya i Itàlia els amenacen amb sancions i detencions –com va passar recentment a la capitana del Sea Watch 3, Carola Rackete. Òscar Camps, fundador d’Open Arms i a qui el Parlament de Catalunya acaba de guardonar amb la Medalla d’Or, explica en aquesta entrevista a VilaWeb les dificultats que ha tingut l’ONG. Aquest últim mig any, el Ministeri de Foment espanyol ha mantingut l’embarcació blocada al port, cosa que els ha afectat econòmicament. Finalment, al juny, Open Arms va desobeir la prohibició i va salpar al lloc que li pertocava. Esta foto me ha dolido más que la de Aylan. 6 meses bloqueados. No aguantamos más. Levamos anclas y nos vamos. Antes presos que cómplices. #NiUnaMas pic.twitter.com/b2z365FhDg — Oscar Camps (@campsoscar) June 26, 2019 —Fa disset dies que vau sortir de Nàpols per tornar a salvar vides al Mediterrani, tot i l‘amenaça del govern espanyol. Què heu fet, aquests dies, i per quina zona sou? —Ja fa més de dues setmanes que el vaixell de l’Open Arms és al Mediterrani central. I en aquests dies, hem atès i salvat 114 persones. No totes les hem salvades nosaltres sols, en alguns casos hem col·laborat en el salvament. Quan fem un salvament, la primera cosa que fem és atendre’ls, és clar, i paral·lelament activem les administracions corresponents perquè vinguin a responsabilitzar-se’n. És com si fóssim al sud d’Espanya i ens trobéssim una pastera. L’atendrem, però truquem a Salvament Marítim perquè es facin càrrec de la situació, perquè li toca. —Perquè la gent ho entengui: ara mateix quins són els fluxos migratoris més importants que hi ha a Europa? —Hi ha tres punts pels quals es mou el corredor migratori d’Europa. El més important ara no és el sud d’Espanya ni Itàlia, sinó Grècia. Novament, són les illes gregues les que reben més pressió migratòria. Vénen de Turquia, però procedents d’arreu del món: sirians, afganesos i subsaharians que també fan aquesta ruta. Són rutes migratòries que estan establertes de fa segles, no són pas d’ara. Són més recurrents o menys segons del moment històric. Però la més mortífera és la ruta del Mediterrani central. —És on sou ara. —Sí. Surten de Líbia i Tunísia en direcció cap a Malta i Itàlia. És la més mortal per les condicions de la mar i perquè s’han de recórrer gairebé tres-cents quilòmetres. És com anar tres vegades a Mallorca, però amb unes condicions molt precàries i un estat de la mar que pot variar amb rapidesa. I aquestes embarcacions no superen les onades de metre i mig, són molt vulnerables. Però l’autèntica feblesa d’aquesta zona del Mediterrani és que són aigües internacionals, de manera que no hi ha cap operació civil ni militar de salvament. Al sud d’Espanya, hi ha les anomenades aigües compromeses, és a dir, la meitat són d’Espanya i l’altra meitat són del Marroc. A la ruta grega, la meitat de les aigües són de Grècia i l’altra de Turquia. Entre Itàlia i Líbia no passa igual, no hi ha aigües compromeses. Les primeres dotze milles corresponen a un país, però la resta són aigües internacionals. —Aquí és on els països es traslladen les responsabilitats. —Sempre es traslladen les culpes. Va passar en aquell naufragi de més de quatre-centes persones el 2013, a la costa de Lampedusa. Hi ha un enregistrament en què apareix un metge sirià que demana ajuda a Lampedusa, però és en zona maltesa, tot i ser més a prop de Lampedusa. I tant Malta com Itàlia es treuen de sobre la responsabilitat. I al final el vaixell va bolcar… Per aquest motiu, nosaltres hem decidit que el salvament no és un objectiu per a Open Arms, sinó que protegim per presència. Nosaltres, essent allà, fem que les administracions es belluguin, perquè portem periodistes a bord i donen fe de què passa, i a més a més protegim la vida d’aquestes persones i defensem els seus drets en aigües internacionals, perquè ja han estat vulnerats. Els diem migrants quan són en aigües internacionals, i això és una contradicció. No poden ser migrants si són en aigües internacionals, perquè no són de ningú. En tot cas, són vides en perill. Per tant, ja se’ls vulneren els drets perquè els etiquetem de manera tendenciosa. I molts d’ells són sol·licitants de refugi, però no poden fer-ho. I us diria que tots els qui fugen de Líbia poden sol·licitar refugi perquè surten d’un país en guerra. —Però en molts casos no poden arribar a exercir aquest dret perquè no poden arribar al país de destinació. —Perquè, lamentablement, no existeixen vies legals i segures per a exercir aquest dret. Prenent aquesta determinació, Europa ja vulnera els drets de milers de persones. Això que fa Europa és lliurar la qüestió migratòria al crim organitzat. A través d’Itàlia paga a milícies líbies perquè bloquin aquestes persones que volen sortir de Líbia, que són tancades en camps de detenció completament il·legals. Ho han denunciat l’ACNUR, l’ONU, i la mateixa Unió Europea reconeix que es vulneren els drets d’aquestes persones, perquè hi ha violacions, extorsions i esclavitud. Líbia, ara mateix, és una gàbia pagada i finançada per Europa. I a sobre els donem diners, vaixells i formació perquè surtin a aigües internacionals i interceptin les pasteres que hi ha en aigües internacionals, per la força i contra la seva voluntat, i les retornin a un país en guerra del qual fugen. En tot aquest procés es vulneren, com a mínim, quatre convenis internacionals. Europa tapa tot això perquè vol convertir la Mediterrània en el triangle de les Bermudes. —Posem el focus en el govern espanyol, perquè Foment us va amenaçar que si fèieu tasques de salvament, podia imposar-vos multes de 901.000 euros. Per què creieu que ho fan? —Això no és cap iniciativa de Pedro Sánchez. És una directiva de la Unió Europea que diu que hem de deixar de salvar, que hem de deixar de facilitar a aquestes persones l’arribada a Europa. Però cadascú, cada país, ho fa com li sembla. Salvini, com que és un bufó, s’inventa la seva obra de teatre i diu que tancarà tots els ports perquè sap que té el suport d’Europa en una part del discurs. No en aquest, sinó en allò que representa, que és dificultar l’arribada d’aquesta gent tot fomentant i instrumentant un país en guerra. —Això va d’acord amb el discurs de Salvini, però no pas amb el d’un PSOE que diu que treballa pels drets de les persones. Us ha decebut Pedro Sánchez? —Per descomptat. És clar que el govern socialista ens ha decebut. De fet, vam començar una col·laboració amb el seu govern l’estiu de l’any passat a la frontera sud aprofitant que el flux migratori havia crescut. Però això no devia agradar a una part del govern de Pedro Sánchez, que va intervenir i va blocar aquest conveni. —Un aclariment. Tècnicament, per què Espanya no us dóna el permís per a fer tasques de salvament? —No hi ha cap motiu tècnic. Hi ha limitacions en la nostra navegació argumentant que no podem fer salvaments pel nostre compte. Per això em pregunto: a qui se li ha de demanar permís per a salvar una vida? Ells argumenten com ho fa Salvini. Activen la maquinària administrativa de la qual disposa un govern i provoquen embolics burocràtics. Havent-me lliurat aquest advertiment, em posen en un parany que em fa entrar dins d’una maquinària que em pot blocar administrativament el vaixell el temps que ells creguin convenient. I com que són els responsables de l’administració, poden allargar-ho tant com vulguin. I això té un nom, que és prevaricar, perquè utilitzen la maquinària administrativa per a un benefici obscur. No puc demostrar-ho, però ho denunciarem quan toqui. No emprenen la via judicial perquè hi ha separació de poders i el dret marítim no els deixaria anar més enllà. —Creieu que, tard o d’hora, us pot passar com a Carola Rackete? —No sé si tindran el valor de detenir-nos. No sé si seran capaços de fer-ho. És molt fàcil dir-ho amb un paper i intimidar-nos… Ens han intimidat de moltes maneres. Ens ha intimidat la fiscalia italiana, el fiscal de Catània antimàfia, durant dos anys; ens han intimidat investigant actuacions; han volgut buscar com aturar-nos, primer amb una campanya de desprestigi que va començar Fabrice Leggeri, director de Frontex, dient que facilitàvem el tràfic i hi ajudàvem, que érem l’efecte crida. També van finançar un grup d’extrema dreta que ens perseguia amb un vaixell pel mar difonent difamacions contra nosaltres i al final es va saber que el capità estava denunciat per tràfic de persones i d’armes. Van abandonar el vaixell a Barcelona i ningú no l’ha inspeccionat. En canvi, el vaixell de l’Open Arms és el més inspeccionat del Mediterrani, i no l’han pogut aturar. —La justícia italiana no ha trobat cap fonament legal per a detenir Rackete. Us preocupa que a l’estat espanyol la justícia sí que us pugui trobar res? —No, no em preocupa. Jo ho he dit molt clarament: si m’han de tancar a la presó per salvar una vida, no ens ho pensarem, abans salvarem una vida i ja anirem a la presó. D’això ja n’he parlat amb la meva mare i la meva família, i tots m’han dit el mateix: Òscar, de la presó se’n surt, del fons del mar no; per tant, si has de salvar, salva. I això farem. Quan tu veus una persona que s’ofega, i n’he vist massa i no les oblidaré mai a la vida, l’última cosa que penses és que salvar-la et pugui portar conseqüències. Quan veus un nen a qui li surten bombolles de la boca oberta, que només gesticula perquè la mare l’ha hagut de deixar anar perquè ja ha perdut el coneixement, tu vas a buscar el nen i el treus de l’aigua. Però aquesta no és la imatge que té Pedro Sánchez del que passa al Mediterrani. En té una altra de molt més burocràtica i viu en una bombolla on no li arriba la pudor de mort que fa una pastera. I això li permet de fer un piulet el dia del refugiat mentre té l’Open Arms blocat, blocat per anar a salvar. Si ho fas, ho fas sabent que aquesta decisió comportarà morts. Per això li vaig escriure un piulet demanant-li: ‘Pedro, quants morts valen un vot?’ —I què us preocupa? —Em preocupa la persecució que es pugui fer al capità i a la tripulació. Per això he embarcat uns dies, perquè com a director de l’organització sóc l’armador del vaixell, i intento de treure una mica de responsabilitat legal cap al pobre capità, que ell s’hi juga la titulació. Que potser haig de fer front a una multa milionària? No ho sé, som una organització molt petita i mai no sabem ni com acabarem el mes. No tenim milers de socis, com Greenpeace o Metges Sense Fronteres, que no sé on són i aquí ens podrien donar un cop de mà. Necessitem el suport de la ciutadania, necessitem donacions. I últimament no les tenim perquè hem estat aturats molts mesos i això ens ha perjudicat. Aquesta aturada no era només perquè no rescatéssim, cercava la nostra ruïna econòmica. —Ho creieu? —Home, i tant! Ens van aturar sis mesos amb aquest propòsit. Durant aquest temps han mort més de cinc-centes persones. —L’estat espanyol és tan repressiu com la Itàlia de Salvini? —He escrit piulets dient que Espanya es comporta pitjor que Itàlia. La persecució i les multes d’Espanya són molt més cares. Jo prefereixo que m’aturi Salvini, a qui pagaré 50.000 euros de multa, que no pas Espanya, que em farà pagar 900.000 euros. I a veure què farà amb el capità. Seran capaços de fer-ho? No ho sé, però ho han escrit. —Ara l‘Open Arms és en aigües territorials italianes. Per què no actua, Salvini, com tantes i tantes vegades ha amenaçat de fer? —Salvini fa el seu paper cap a la seva galeria, cap als seus electes i diu que tanca els ports. Ell volia la fotografia de la Carola emmanillada, però la Carola no podia ser emmanillada perquè va fer allò a què el dret marítim l’emparava, que era entrar a port en un una situació d’emergència. Salvini ha venut la seva història i els seus mitjans li l’han comprada. I Espanya ha utilitzat el discurs de Salvini per blocar-nos, perquè va dir que com que Itàlia i Malta no ens deixarien entrar si salvàvem, quedaríem al mig del mar i hauríem d’anar cap a Espanya posant en perill la seguretat de les persones que portàvem a bord; perquè el nostre vaixell no és de passatge. Llavors què, aquesta gent estarà més segura morta al fons del mar? Tot és una contradicció. Però ningú no veu que això va passar en període electoral. Això va passar en un període electoral en el qual al govern espanyol no li convenia que Open Arms fes desembarcaments a Espanya tan multitudinaris i tan mediàtics. I mira que a Espanya hem desembarcat només tres-centes persones tres vegades. Tres-centes! I per la frontera sud han entrat seixanta mil persones. Que això que hem fet nosaltres és simbòlic, però ha tingut un impacte mediàtic que l’han utilitzat molt bé els partits xenòfobs i d’extrema dreta per acusar el govern de ser tou amb la immigració. Resumint: si l’Open Arms salva, no donarà vots, en restarà. Per tant, atureu-lo com sigui, collons. —Però després de les eleccions espanyoles us autoritzen d’anar a Grècia i portar-hi material humanitari. —Jo em pregunto si és que hi havia algun ajuntament del PSC on perillava l’alcaldia pel tema del 155 i el blocatge de l’Open Arms. Perquè hi havia ajuntaments que estaven al límit. Potser sí que tenir-nos retinguts restava vots, perquè a Catalunya ens estimen molt. El PSC tampoc no entenia per què es blocava l’Open Arms. Jo crec que algun alcalde del PSC potser va trucar a Foment. —Ara es negocia una investidura. Us agradaria que Podem actués com va fer Marta Sibina en la votació del pressupost, que va votar en contra perquè s’impedia a l’Open Arms de salpar. —És clar que m’agradaria. I no només Podem. No pot ser que rebem multitud de premis de jutges, de fiscals, d’advocats, de representants del dret marítim de tots els països, que siguem premi Ciutadà Europeu 2016 de l’eurocambra, que jo sigui nomenat Català de l’Any i que, de sobte, siguem el terror del mediterrani. Què passa, aquí? Som els mateixos. Com és que ha anat tan bé, aquesta campanya de desprestigi tan ben organitzada per a criminalitzar-nos i que es qüestionés el que fem? Si l’única cosa que fem és protegir la vida humana al mar, fent servir amb una mà el dret marítim i amb una altra el Conveni SAR. El govern espanyol no ens ha aturat encara perquè sap que no pot. Perquè estem seguint el reglament al peu de la lletra. Per això l’única cosa que poden fer és tenir-nos aturats el temps que ells vulguin amb barrabassades administratives, i això és la mort de l’organització. Perquè si no sortim al mar, la gent no ens fa donacions. —Dissabte hi va haver una manifestació a Barcelona en suport a Open Arms i ‘contra la criminalització i la persecució de les organitzacions que lluiten per salvar vides al mar Mediterrani’. Creieu que hi ha hagut un desinterès creixent cap a la crisi migratòria? —Nosaltres hem intentat mediatitzar aquesta situació, i crec que ho hem aconseguit. Apareixent als mitjans, fent campanyes, activisme, manifestant-nos, salvant, desobeint… I això és el que toca fer, continuar mediatitzant la causa. Qui posa el debat polític sobre la taula és la Carola, és Open Arms i són totes les organitzacions que forcen un debat polític i perquè hi intervingui Angela Merkel i digui a Salvini que què fa. Però com que els polítics no són capaços de fer-ho, els activistes continuarem fent això. O acabarem a la presó o arribarem a forçar el debat perquè es recondueixi aquesta situació. I quan es recondueixi la situació, nosaltres ja no farem falta perquè hi haurà una operació com Marenostrum o Sofia, que ara no hi són. —La responsabilitat és només dels polítics? —No, i dels europeus. Ens deixem portar per una manipulació. Els professionals com vosaltres també us heu de posicionar. Tots tenim una responsabilitat. És que són vides! Feu memòria. L’Holocaust va ser legal, l’esclavitud també, l’Apartheid també… Els qui defensaven els negres eren criminalitzats, i els qui amagaven els jueus, i els qui defensem els drets humans avui som criminalitzats davant de tothom. D’aquí a unes dècades, ens preguntarem què feia Europa, què fèiem els europeus… Ens han disparat, ens han amenaçat, ens han segrestat, ens persegueixen… Només falta que em posin plutoni en un cafè. Que jo només vull salvar gent! Hi ha qui es pensa que això només els passa a uns ‘pobres negrets’ que volen sortir d’allà per prendre’ns la feina i llavors delinqueixen. Però el problema de fons és que els estats vulneren els nostres drets. Ve un 1-O i ens hem de posar les mans al cap, o a Múrcia, que la gent ha d’acabar a garrotades perquè soterrin un TGV… On són els drets? Penseu que defensem els drets d’aquests ‘negrets’? No, defensem els nostres drets, que ens els vulneren! Tenim presos polítics. Què passa? Que no veiem que ens prenen els drets que ens han costat vuitanta anys i milions de morts? La gent es pensa que això ens sortirà gratis? Això ens passarà factura. Nosaltres intentem despertar, però som molt petits. Fem tant com podem, i diuen que qui fa el que pot, no està obligat a més.

Summary: Òscar Camps: ‘Pedro Sánchez viu en una bombolla on no li arriba la pudor de mort que fa una pastera’


Ens trobem al bar de la seu gironina del Col·legi d’Arquitectes de Catalunya, a tocar de la catedral. Joaquim Nadal (Girona, 1948) comença l’entrevista remugant: diu que està jubilat de la política, que no té res a dir. Però resulta tot el contrari. Aquest catedràtic d’Història Contemporània de la Universitat de Girona té un munt de coses a dir, i a poc a poc desgrana la seva diagnosi de la situació política actual, amb un to pausat i sense perdre l’habilitat d’encadenar frases subordinades. Nadal està convençut que, en el conflicte entre Catalunya i Espanya, encara no s’ha tocat fons. També analitza l’actual PSC, critica el PSOE i es defineix com un socialista orfe de partit. Quan acabem l’entrevista, ens deixa anar un prec amb un inconfusible gest irònic: que no la publiquem. —En quin moment del conflicte polític entre Catalunya i Espanya diríeu que som? —Segurament no és la resposta a la pregunta, però en el pitjor de tots. —Això què vol dir? —En algun moment em pensava que havíem tocat fons i ara, a cada nou episodi, penso que sempre hi ha un doble fons i que potser fins i tot som lluny d’haver tocat fons, per incompetència dels uns i dels altres. Des que vaig publicar Catalunya, mirall trencat, vaig deixar molt assentat que, per mi, el motor de la crisi havien estat les forces polítiques espanyoles i, molt específicament, el PP, recollint signatures en contra de l’estatut del 2006 i presentant un recurs al Tribunal Constitucional, acompanyats del senyor Múgica, cadascú en el seu àmbit. Aquests són els primers culpables. Sento Cayetana Álvarez de Toledo dient coses que provoquen nàusees, perquè és la sense raó absoluta, quan parla de cop d’estat i compara la situació d’aquí amb ETA. És el pitjor del pitjor de l’espanyolisme més tronat que els vells republicans ja havien conegut durant la república i que ja existia els primers anys del segle XX. Però dit això, jo dedicaria paraules molt gruixudes també a la nostra classe política en l’àmbit parlamentari, governamental, i en tots els àmbits que es desplega i es distribueix l’espectre del sobiranisme, que té seus a l’exterior, seus a l’interior, despatxos amb dues fotografies en diferents llocs, etc. —Les negociacions entre el PSOE i ERC per a la investidura poden ser un començament per a resoldre el conflicte polític o el PSOE només vol salvar la votació? —El PSOE juga amb un avantatge, que és que té l’aparell de l’estat a disposició, i un gran desavantatge, que és la incertesa de si podrà fer, de debò, una majoria que permeti la investidura. En termes racionals, i tal com han anat les coses, no ho hauria de tenir fàcil. Els partits posaran a la taula de la negociació coses que el PSOE difícilment pot acceptar, ni que només sigui el principi del dret d’autodeterminació, i encara menys iniciatives sobre els presos polítics. Però ja ho veurem. ERC té una posició complexa perquè té JxCat que la desborda per l’esquerra, des de l’òptica de l’eix nacional, no perquè sigui més d’esquerres. Diu: ‘Ostres, els vells convergents s’han convertit en joves partidaris del radicalisme sobiranista i nosaltres, que érem els únics sobiranistes, passem per traïdors o per possibilistes’. Però ERC sap, i jo crec que ho explicita, i JxCat ho sap i no ho explicita, que només hi ha una cosa pitjor que investir Pedro Sánchez, que són unes noves eleccions o una majoria alternativa. Una majoria alternativa posaria a la palestra Vox, el PP i Ciutadans, i això no és desitjable, tret que aquests que desborden des de l’eix nacional ERC pensin que tibar la corda per portar les coses cap a un govern de dreta o d’extrema dreta a Espanya facilitarà allò de com pitjor millor. I au, som-hi, a veure si al final peta tot. —Creieu que ERC hauria de ser més possibilista i cedir en la negociació? —ERC deu saber què fa. Crec que és probable que acabi contribuint a la investidura de Pedro Sánchez. Ara, com contrarestarà els esgarips d’intolerància fonamentalista que farà JxCat quan vegi que ERC ha optat per una via més de centre? No ho sé. O potser, per contra, li tremolaran les cames, com li van tremolar a Puigdemont després del piulet de Rufián i de la nit al Palau de la Generalitat amb Junqueras i Rovira? Són cartes creuades i no sabem què passarà, però el sobiranisme ha de pensar que Catalunya, mentre no sigui una república a tots els efectes, té un condicionant en l’àmbit espanyol molt fort. No podran continuar operant com si Catalunya fos una illa al marge d’Espanya, tot i que ells diuen que no en volen formar part. Ara per ara, les coses són com són. —Per tant, creieu que haurien de continuar fent política autonòmica, mentrestant. —Aquí hi ha una qüestió molt central, des del meu punt de vista. Vist que els nostres dirigents més conspicus del sobiranisme van ser incapaços de construir la més mínima estructura d’estat, són més estructura d’estat les competències en presons, els Mossos d’Esquadra, en carreteres i trens, en ports, en cultura, ensenyament, en sanitat, que la suposada superestructura republicana o la república digital. Per tant, en termes de consolidació tangible d’un àmbit autonòmic potent (que fa que la Catalunya autònoma encara estatutària sigui un poder regional més fort que les regions italianes o franceses, i que es pot equiparar en molts aspectes als länder alemanys) el plus de la independència absoluta és molt important. Però pel que fa a la governació de les coses, és més accessori que no es pensen ells. No han sabut definir la república, perquè ni tan sols els projectes de constitució són digeribles, i vivim d’una república virtual que no és ni república ni té cap text que l’avali. Som en un altre terreny, i aquí la política tangible és més revolucionària que la dels intangibles. És una provocació per al món convergent. Vist que el seu mestre i pare, des del seu punt de vista, va fer tantes coses bé… —Pujol? —És clar. Nois, no heu après res de tot el que va fer bé el vostre mestre i pare, deixant de banda el que va fer malament? És una interpel·lació per a provocar, per a recordar-los que vénen d’on vénen. I que en el fons, porten plom a l’ala i tenen peus de fang perquè han fet una fugida endavant, abandonant els aspectes positius d’un bagatge que els havia portat a majories absolutes. —Què en penseu, de Pedro Sánchez? —No el conec gens. M’hi vaig trobar una vegada per casualitat. Jo dinava a la Laie amb una gent i va entrar Pedro Sánchez amb Miquel Iceta. Fa tres anys, encara no era president del govern. No en sé res. Sempre havia pensat que li faltava solidesa i, probablement, ho continuo pensant. Però ara, vist tot el que ha passat, li he de reconèixer una certa habilitat. Si més no, interna, per a manejar les barreres que li han posat diversos sectors del seu partit i que ell ha anat trampejant. Ha esdevingut secretari general, president del govern. Ha fet una moció de censura i l’ha guanyada. Ha guanyat dues eleccions successives i és a l’espera de veure si lliga la maionesa. Dins l’habilitat que li reconec, hi ha una enorme matusseria, que és la d’haver convocat per segona vegada. Si ara ha lligat les coses en quaranta-vuit hores, per què no ho podia haver fet en aquell moment? Tota la gesticulació és per a tranquil·litzar l’Íbex 35? —I el discurs contradictori? —A diferència de molts sobiranistes catalans que el posarien a pa i aigua, estic disposat a entendre que ell modula aquest discurs contradictori perquè probablement ha d’utilitzar un doble llenguatge allà i aquí. —És sostenible, fer-ho? —No ho sé. Què és el que em fa relativament simpàtic Pedro Sánchez, tot i que li reconec poques virtuts? Que, aparentment, com a mínim, mantingui a rega les velles glòries que intenten marcar-li un recorregut que ell no vol seguir. Segons quines coses diu Alfonso Guerra, em fan més simpàtic Pedro Sánchez. Per no dir Felipe González o altres. En el fons, és d’una altra generació i d’una altra mena. També té algunes inconsistències que els altres no tenien. Respecte al plet català, que no deixa de ser un problema espanyol, un dels problemes que tenim és que, tot i que no era gens catalanista, en tota la política espanyola no hi ha un Azaña, i a la política catalana hi ha massa aprenents de Companys. —L’any passat, en una entrevista a VilaWeb, dèieu que una Espanya federal era impossible i que la independència demà mateix, també. Ho manteniu? —Deia a Andreu Barnils una cosa que he escrit: només hi ha una cosa més impossible que la independència de Catalunya –que és impossible–, que és l’Espanya federal. Ho sostinc perquè, tot i que l’òrgan de govern del PSOE és un comitè federal, ha deixat els principis del federalisme ben entès a la primera cantonada. L’any 1979-80 i, a partir del 81 amb el cop d’estat, amb més motiu. En el fons, un dels problemes de la política espanyola és que el PSOE, quan el PP fa el viatge cap al centre per no perdre el centre, s’enganxa per l’esquerra al PP. ‘Si aquest no es mou del centre, jo tampoc no em mouré del centre perquè només guanya les eleccions aquell que té el centre.’ On són els teus principis d’esquerres per a diferenciar-te’n? Si acabes viatjant al centre des de l’esquerra i t’hi acabes semblant tant en coses fonamentals, perds el teu perfil de partit d’esquerres. Ell dirà que continua practicant la socialdemocràcia, i els principis LGTBI, etc. —És cosmètica? —És de debò? No. Respecte al tema català, la por de la dreta, de l’extrema dreta i del centredreta, ha fet que el PSOE abandonés tots els seus principis, sobretot els federals, fins i tot els d’un cert autonomisme una mica radical, i que s’abaixés els pantalons davant el centralisme recalcitrant de la dreta. Inventa alguna cosa! Fins i tot, alguns sectors del sobiranisme ara estan disposats a reconèixer valors federals en la constitució prostituïts i malinterpretats pels qui la reclamen i controlen. Espavila’t a intentar identificar en quins aspectes singularitzaràs Catalunya, el País Basc i Galícia per assegurar que allò que és intangible, d’identitats compartides, té un tractament. I si no fas això i tendeixes a diluir-les, dient que aquest és un model igualitari per a tots i repartim més competències a tothom, s’ha acabat. Aquest ha estat el final del viatge a la solució arbitrada de 1977 a 1979 per a resoldre el plet català i basc no resolt durant la guerra civil. —I vivim una situació d’estancament. —I de polarització. A un extrem, hi ha gent de l’unionisme més recalcitrant amb connotacions clarament feixistes, com es demostra a les manifestacions. I a l’altre extrem, la radicalitat anticapitalista dels sectors sobiranistes pancatalanistes, als quals se sumaria algunes vegades JxCat i moltes vegades l’actual president de la Generalitat. I decidirien tensar la corda i veure si del caos generat en surt una oportunitat de solució quan ara tots tornen a dir que serà a través del diàleg. Diuen: ‘Sit and talk’. —No és un cert propòsit d’esmena, això? —Sí, però dir que et truqui Pedro Sánchez quan l’has insultat deu vegades… Al segle XXI i en l’era d’internet, la gesticulació aparent no serveix per al diàleg. No cal dir: ‘Li he trucat i no m’ha contestat’. Li truques i, si no et contesta, agafes el correu electrònic i li dius que li has trucat per parlar-hi seriosament, i que tens l’obligació de parlar amb ell i ell amb tu. I si cal, publiques els correus al cap de cinc mesos. Però si anuncies les trucades que fas, perds qualsevol credibilitat perquè l’altre et contesti. —A l’altra banda hi ha un govern que, mitjançant l’advocacia de l’estat, ha acusat els presos de sedició i han estat condemnats a cent anys de presó. —Però el fiscal què demanava? —Rebel·lió, però els condemnen per sedició. —El judici és un món a part. La cosa més singular de totes és que la brillant defensa que fa Xavier Melero de Joaquim Forn no té correspondència amb la resolució del tribunal. El tribunal hauria pogut dir que tota la resta havia fet una defensa política i que els bombessin, però que el senyor Melero havia dit les coses pel seu nom i que al seu defensat li farien un tracte diferenciat. Melero fa un discurs que, cada matí quan s’aixeca, desmenteix el president Torra quan diu: ‘Tinc un mandat democràtic, estic fent la república de Catalunya.’ —Però tampoc no ha estat correspost pel tribunal. —Aquest és el problema. Quina gran defensa per tan mala sentència! O com diu ell: ha estat un judici just amb una sentència injusta. Jo no diria que ha estat un judici just, perquè ha tingut problemes en la seva gènesi que el prostituïen. Un jurat hauria resolt millor que el tribunal. —Creieu que aquesta sentència marca un punt d’inflexió comparable al de la sentència de l’estatut? Allò va tancar una època, però no en vam veure els efectes fins al cap d’un temps. —Aquesta sentència és tan important o més que la de l’estatut. Però la sentència de l’estatut era estructural, decapitava un instrument que, des que es va aprovar i ratificar pel rei fins que la sentència el va mutilar, va passar quatre anys de Pax Romana. És a dir, s’aplicava i no passava res. I la sentència va posar el tema a la palestra. A partir d’aquest moment, les coses es desfermen de maneres diferents i, en un cert sentit, comprensibles. Però la sentència del Tribunal Suprem és contra persones. Tot i que és un judici polític, els qui compleixen la presó són persones. No fa més mal estructural que el que ja havia fet la sentència del 2010. —És el missatge que la via política de l’autodeterminació acaba a la presó. —Sí, però hi ha una gran mentida inicial del sobiranisme, quan diu que farem una transició pacífica de la legalitat a la legalitat. Això no és veritat. Cap poder estatal estarà en disposició de reconèixer la substitució d’una nova legalitat que va contra la vella, que continua essent interpretada per la resta de l’estat. Per tant, en això ens vau enganyar o no vau calcular-ne les conseqüències. A partir d’aquí, la judicialització de tot plegat i el resultat de la sentència ens porta al que deia: no hi ha cap Azaña. El govern de Companys el condemnen a 35 anys, però hi ha les eleccions del Front Popular i surten de la presó i són reinstaurats al govern. No demano tant. Aquí hi ha una única sortida: amnistia o indult. Que l’amnistia és implantejable? L’indult. Que els afectats no el demanen? És igual. —El PSOE no vol sentir a parlar de l’indult. Quan ho va proposar Iceta, va ser desautoritzat. —No poden continuar a la presó persones que, als ulls de Cayetana, són delinqüents, però als ulls de la majoria de la gent, el pitjor pecat que van cometre va ser el del romanticisme ingenu. Perquè en Rull què és, un revolucionari? No. És un utòpic ingenu. Jo, que he discrepat frontalment amb en Rull, vull en Rull a casa seva, gaudint dels seus fills i de la seva dona, per damunt de tota la resta, per damunt de la pàtria que ell ha somiat. Poso en Rull d’exemple, simplement, perquè és la meva contrapart en la relació del govern amb l’oposició, però els vull tots fora. Què passarà un cop surtin, ja ho veurem, no ho sé. També veig un problema estructural en la situació de Catalunya, que és que és una societat no trencada, però sí dividida en dues meitats. —Com veieu el debat de la immersió lingüística que ha obert el PSC? —D’una manera diferent, l’havien obert diverses vegades els qui demanaven l’ensenyament en castellà per als seus fills. —Però eren molt minoritaris, és diferent que el debat l’obri un partit com el PSC. —D’acord, però si m’he de creure l’article del president Montilla a l’Ara, s’ha fet una mala lectura dels papers del PSC. És a dir, no és veritat que el PSC vulgui reobrir el meló de la immersió. M’ho vull creure perquè no em puc creure el contrari. Com que la llengua és de tots, també és d’aquell ximple que feia salts a la capçalera de la manifestació unionista, en Josep Bou. El català és d’ell, també. Per tant, amb la llengua no s’hi juga. Perquè si el català esdevé una eina de distinció entre bons i mals catalans, entre sobiranistes i no sobiranistes, si la frontera de la llengua és la frontera del sobiranisme, contribuïm a matar el català, perquè minoritzarem una llengua que ja és minoritzada per la realitat sociolingüística que ens envolta. Amb un model pactat fa trenta anys o quaranta, i adaptat en diversos moments, tampoc no s’hi juga. —Per tant, s’ha de mantenir el model. —S’ha de mantenir el model. Hi poden haver hagut problemes d’aplicació, però el problema no és el model sinó l’intent de negar que aquesta és una llengua de tots, no només d’uns quants. La segona llei de normalització lingüística, la negocio jo amb en Narcís Serra de primer secretari del PSC i amb Pujol, el seu director de política lingüística, que era Lluís Jou, i en Pujals com a conseller de Cultura. Ens recordo asseguts en una taula a la part de baix de la casa dels Canonges, perfilant i tancant allò que anava a missa. Malgrat algunes pressions internes per a afavorir un ús compartit de les dues llengües, el PSC va mantenir el model i una trajectòria que s’ha mantingut impecablement fins ara. Què ha passat? Alguns sectors de la societat catalana enyoren un PSC que no existeix. —L‘enyoreu? —Jo no enyoro res. Per què l’enyoren? Perquè ells mateixos han contribuït a destruir-lo. Maten l’adversari, el tenen mort i enterrat, i comencen a passar les coses que comencen a passar. Ens convindria aquell PSC, el que treia cinquanta diputats i feia de balança de Convergència, que podia confrontar el model Maragall amb el model Pujol. Aquell PSC ja no existeix. —Aquell PSC no és ERC, ara? —Hi ha qui pot pensar que sí i hi ha qui pot pensar que no. Jo no enyoro res. Però quan la gent em pregunta què sóc en termes ideològics, sóc socialista. Ah, llavors del PSOE i del PSC. No, no, no. Fa cinc anys que no hi milito, però la ideologia va davant dels partits. Continuo essent socialista, però no em sento representat per cap dels espais polítics de les esquerres socialdemòcrates que hi ha a Catalunya. En faig ostentació, d’això? No, m’he quedat a casa i s’ha acabat. De tant en tant, opino en la meva condició d’home lliure que vol fer servir la seva llibertat. El PSC s’ha equivocat unes quantes vegades no trobant l’espai del mig. En una situació de confrontació i de polarització, amb uns que tiben des de l’extrema esquerra de l’eix nacional, i uns altres que tiben des de l’extrema dreta (Cs, PP i ara Vox), queda’t al mig. ‘És que em matxucaran per tots dos costats!’ Potser si t’haguessis quedat al mig sense moure’t, sense retrocedir… —Al mig defensant el dret de decidir, per exemple? —Fugint de determinades fotografies, essent tu mateix, mantenint principis que has pres als teus acords congressuals: el PSC és una força catalanista d’esquerres que vol tot això per a Catalunya. No és independentista, però hi ha independentistes dins el PSC. Faig una pregunta que era més fàcil de fer fa un any que no ara, perquè l’efecte Sánchez n’ha neutralitzat part de l’efecte. En la davallada i la renúncia successiva del PSC, quants orfes han quedat pel camí? Orfes polítics i ideològics. Quanta gent se n’ha anat a casa? Quanta gent no se sent representada? Quanta gent desitjaria veure renéixer una opció socialdemòcrata catalanista transversal com la que havia estat el PSC fa vint anys? Aquests són els qui ens donarien la temperatura de la ferida que ha representat en l’espai socialista i catalanista aquesta polarització i la incapacitat de mantenir l’equidistància, sobre la base que els uns i els altres et diran que l’equidistància és la traïció. —Hauria de néixer un nou partit així? —Se n’han fet uns quants intents, però hi ha qui té capacitat per a fundar un partit polític i hi ha qui no en té. Pujol la va tenir als anys seixanta, Pablo Iglesias la va tenir al segle XIX, els comunistes la van tenir en el seu moment. Qui té, en la política catalana actual, una capacitat fundacional? —Hi ha algú? —No ho veig. Hi ha molts que ho voldrien intentar però no tenen ni la capacitat per a fer-ho, ni els recursos, ni els recursos intel·lectuals. —Doneu el PSC per perdut, ara que vol guanyar-se l’electorat de Ciutadans? Miquel Iceta ja ha pres una opció gaire definida? —El gran problema de Miquel Iceta com a primer secretari i com a candidat del PSC és que és tan hàbil que, a força de donar voltes sobre si mateix, s’acabarà fent un embolic. Quan hagi donat tantes voltes i estigui lligat, haurà de decidir com es desembolica per tornar a recuperar espais de credibilitat més enllà de l’oportunisme concret de recuperar els vots que es van perdent per les cantonades d’un Ciutadans en crisi. Els vots que han passat de l’espai de les esquerres cap a Ciutadans són vots molt malejats, són difícilment recuperables per un model de catalanisme transversal, perquè se sentirien doblement enredats. ‘M’has convidat a un viatge cap a la dreta per defensar les meves essències i ara em tornes a demanar un viatge cap al centre per defensar un model integrador.’ —Fa un any, dèieu que acabaríeu essent un independentista que hi hauria arribat empès per les circumstàncies. Us hi han empès encara més? —Sóc allà on era i tinc la impressió que moltes de les coses que passen en l’àmbit del sobiranisme m’empenyen fora d’aquest debat. Sit and talk, no. Wait and see. —L’opció del Tsunami Democràtic i de la desobediència civil no la veieu. —L’opció Tsunami és el somni de les CUP i dels CDR. I d’acord que un dia pot funcionar. Era impossible i un dia va caure el mur de Berlín. Potser un dia funcionarà, però mentrestant ens porta al desastre. Continuem en el context del desastre i els carrers seran sempre nostres, però als qui van inventar aquests eslògans el sistema se’ls va cruspir. Alguns dels dirigents estudiantils del Maig del 68 van acabar essent ministres de Mitterrand, per dir-ho així. La facilitat amb què el temps ha engolit i diluït el 15-M hauria de fer reflexionar sobre la manera com articulem moviments que diuen que els carrers seran sempre nostres cada quinze dies o cada tres setmanes. —Quan dieu que us empenyen a ser independentista què voleu dir? —És una manera de dir que les esquerres espanyoles són, pel que fa a la qüestió nacional tal com es planteja a Catalunya i Euskadi, d’una incompetència suprema i superior a la de les esquerres de l’època de la República. D’acord que la República no és exemple de res, perquè va acabar com va acabar, però on ens porten aquests? Són escorcolls innecessaris, detencions i repressions innecessàries… Van fent un feix molt gros. Per això el meu llibre acabava amb dotze mesures. Que algú demani perdó per haver ordenat la repressió dels col·legis de l’1-O, aquella de les imatges que tothom ha vist. És un 10% dels col·legis? D’acord. I llavors que el sobiranisme digui: en vam dir referèndum però no va ser un referèndum perquè no hi havia ningú al món disposat a homologar-lo. —Això ho comencen a dir. —Per fi! A tots els qui dèiem que no enganyéssim a la gent, que no ens reconeixeria ningú i que no era un referèndum, ens van dir: ‘Som república, tenim un mandat democràtic.’ —Trobeu a faltar la política activa? —No. Faig d’historiador, treballo, gaudeixo de la vida, tinc més feina que no voldria. I no em puc permetre el pensament que alguns voldrien alimentar i dir: ‘Quin desastre, que tornin aquells que en sabien més!’ Jo, que he estat alcalde amb 31 anys, és un pensament que no em puc permetre.

Summary: Joaquim Nadal: ‘El PSOE s’ha abaixat els pantalons davant el centralisme de la dreta’


Doctor en ciències, geògraf i naturalista de l’ICTA-UAB, Martí Boada és una de les persones que coneix més bé el patrimoni natural de Catalunya. Creu que, la història del país, no solament es troba als manuscrits històrics, sinó també al paisatge, perquè –són paraules seves– és el paisatge allò que ens revela amb més fidelitat com ha canviat un territori. La setmana passada va rebre el premi Talent en Medi Ambient i Sostenibilitat, per la seva carrera dedicada a conèixer i explicar el nostre entorn. Hi contactem arran de l’incendi de la Ribera d’Ebre perquè ens expliqui la manera d’evitar els incendis forestals i l’adaptació dels boscs al canvi climàtic. Segons que diu, cal combatre la idea urbana que tocar un bosc és un sacrilegi; ben altrament, el bosc s’ha d’explotar millor, treure’n més rendiment, afavorir un canvi de model productiu i així tenir una terra més preparada contra els incendis. —Hi ha la idea força general que el bosc és intocable. Però les vostres teories la contradiuen. —Som un país de bosc i no ho sabem. Hem passat de tenir un 35% de superfície forestal, els anys seixanta, i ara en tenim pràcticament el 70%. Què vol dir això? Que som molt per damunt de la mitjana europea. Som el país amb més densitat forestal d’Europa. Jo només ho constato. El bosc no està quiet, s’expandeix i s’ha doblat. No podem controlar el bosc. Si a Catalunya es parés l’activitat humana, el 90% de territori seria bosc. Les alzines us baixarien pel carrer de Balmes. Però hi ha la idea urbana que un bosc no es pot tocar, mentre cada any a Catalunya tenim trenta milions d’arbres nous. —D’on ve aquesta idea de sacralitzar el bosc? —La idea, que ha estat estudiada, és molt pròpia del pensament humà. Chomsky mateix diu que tenim una cultura essencialment urbana, que és el sistema més antinatural. Un sistema que funciona metabòlicament amb una energia que ens ve de les nuclears, o de l’embassament de Camarasa, una carn que ens ve de l’Argentina o de Girona…, i tot ho tenim als supermercats… Però si tanques vint-i-quatre hores aquesta energia, l’aigua, els vàliums i els dònuts, el sistema s’enfonsa. El sistema és tan antinatural que sortir el cap de setmana a pasturar és una teràpia. És clar, sortir del confinament d’un sistema vertical-horitzontal obliga a l’èxode. I això sacralitza el bosc fins al punt que la gent veu en el pagès aquell qui empastifa, qui destrueix. I si veu ningú amb una motoserra, ho denuncia al 9 Nou o al full parroquial. És que el sistema ja no deixa ni tallar! Hi ha una llei forestal que ho prohibeix. —I penseu que s’hauria de poder fer? —Oi tant que sí! Si un bosc, de mitjana, produeix unes quatre tones de biomassa, per què no en puc aprofitar tres, d’acord amb un pla de gestió sostenible? Això és molt més sostenible que no pas un polígon industrial. Si ara el teu avi et cedís un tros de bosc i t’hi volguessis fer una casa, ni hi pensis! Això és regulat per una llei urbana. —No us agrada l’intervencionisme administratiu —Bé, és més una qüestió ideològica. Arriba un moment que ja no pots ni esternudar. Si ara vingués Darwin amb el Beagle a Barcelona a mostrejar sobre l’evolució, crec que l’executarien així que baixaria del vaixell. Tan gran és el sistema de control institucional que ens hem fet. Si no hi ha cap intervenció humana, el bosc va creixent horitzontalment i verticalment. Però històricament els humans, des de la nostra perspectiva socioecològica, només parlem d’explotació, en lloc de parlar d’apropiació. —Viure del bosc? —L’explotació pot ser una activitat extractiva sostenible. Com la gallina que tens a casa i en vas obtenint ous. Això és biosostenibilitat. Si fas un pla de gestió i n’apartes l’excedent, pots obtenir tot de productes. De tota mena, de biomassa a fusta certificada que no cal que portem de Sud-amèrica ni d’Escandinàvia. Falta indústria transformadora que aprofiti tot allò que produeixen els nostres boscs. Aquest arbre d’aquí al davant , del moment que va néixer fins que no es morirà de vell, haurà produït més de set-cents productes químics. És una fàbrica perfecta que produeix lignina, cel·lulosa, àcid acètic, metanol… Només en veiem la biologia, del bosc, però també hi ha la física, la química… —Doncs ara que tenim tants boscs, per què no els explotem? —El punt d’inflexió històric que ha fet canviar els boscs va ser el canvi energètic. No va ser més que això. Fins els anys seixanta cada ciutadà de Catalunya gastava unes cinc tones de bosc, en forma de fusta, llenya, carbó, feixines… I ara són cinc bombones de butà o de propà. Tota l’apropiació que fèiem del bosc, ara s’acumula. No dic que hàgim de tornar enrere, però s’ha de saber. Abans els avis s’escalfaven, cuinaven i ho feien tot a partir del bosc, i ara ho hem substituït pel petroli. —Com ha canviat la vida agrícola i forestal aquí al Montseny aquests últims seixanta anys? —Mira, dels anys seixanta fins ara, hem tancat set-cents masos. En aquest municipi on ets ara, Sant Celoni, els anys seixanta hi havia uns dos-cents pagesos i ara n’hi ha un. Hem perdut la pagesia, el sector primari. El bosc també ha augmentat absolutament, i la massa forestal ha augmentat moltíssim. I, ah coi!, hem perdut biodiversitat. Perquè més bosc no vol pas dir més biodiversitat. Ha augmentat l’alzinar, ha augmentat la fageda, però han desaparegut els camps i ja no tenim pagesos. Han desaparegut tots els animals dels espais oberts com ara la guatlla o els cruixidells. —Com afecta el canvi climàtic els nostres boscs? —No hi ha una resposta fàcil ni gaire lineal, però l’augment de temperatura n’acreix la inflamabilitat. L’augment d’insolació fa que la quantitat de productes volàtils que desprenen els arbres, com els hidrocarburs, augmenti. I amb la insolació i les pujades de temperatura, augmenta la ignibilitat, és a dir, la capacitat d’encendre’s. A això, hi has d’afegir que als boscs ara hi ha molta més massa, combustible per a cremar. Hem passat de tenir uns 2.000 arbres per hectàrea, de quan hi havia activitat productiva, a més de 25.000. Una barbaritat. Els boscs avui són molt més inflamables. Per això dic que el bosc s’ha de gestionar, no pots deixar que funcioni tot sol. —Calen més ajudes per a desbrossar-lo o és responsable del propietari forestal? —És que el propietari forestal té això que jo en dic ‘infortuni semàntic’, perquè no hi ha ningú que sigui propietari. De qui té un taxi, diem que és ‘propietari de taxi’? D’un botiguer, diem que és ‘propietari d’una botiga’? Això suscita una antipatia social tan gran que gairebé els criminalitzem. Un propietari forestal, perquè li surtin els números per a pagar la carrera de filologia macedònica de la filla necessita 900 hectàrees de superfície. Un dissenyador postmodern del districte 22@ amb una oficina de vint metres quadrats es guanya molt millor la vida. Ja no som a l’època del latifundisme, del feudalisme, dels cacics… Això ja s’ha acabat. Ara faig un salt. Saps quantes hectàrees necessita una cerealista de la Segarra perquè li surtin els números? 180! El sector primari necessita moltes àrees de superfície, no per a especular, sinó perquè la seva activitat sigui rendible. —Llavors sou partidari de les ajudes. —És que si no hi ha demanda, jo no em posaria a netejar boscs, menys encara amb el relleu que tenim a casa nostra. Imagina’t que ets l’hereu d’aquesta serra d’aquí  i la Generalitat et dóna un incentiu per cada hectàrea que netegis. Però, si després d’aclarir aquest sotabosc d’estepa i d’arbusts el mercat no t’ho vol, què en faràs? Pots trinxar-ho i tornar-ho a deixar al bosc (molts ja ho fan), però arribarà un moment que hi haurà una pila de biomassa trinxada… A més, això és Catalunya, no pas la Selva Negra. Portar una màquina de desbrossar per aquests pendents, no te’n dic res. En la cultura urbana podem funcionar amb quatre tòpics, com ara que cal netejar més i que l’administració pagui més…, però la solució ha de venir d’una demanda més gran i organitzada de la biomassa, sobretot ara, amb al crisi del petroli. I s’ha d’aprofitar el sistema forestal amb criteris de sostenibilitat, i certificant que la tauleta de nit que tenim a casa és de roure martinenc d’aquí, i no pas de la selva sud-americana. —És a dir, canviar el model productiu. —És clar. Has de crear activitat d’aprofitament. Jo ara tampoc no dic que ens adjudiquem un dret de cuixa. Jo dic que ho avaluem. —Tenim molta massa forestal i molt inflamable, per tant hem de canviar el model productiu. Però mentrestant ens hem de conformar amb boscos que s’encenen a la mínima i que, una vegada encesos, cremen més de pressa que mai per culpa de la superpoblació? —No. No podem ser passius, perquè les perspectives de futur són terribles per a Catalunya. Són boscs essencialment combustibles. És com tenir la casa de pagès plena de bales de palla. I la pitjor part és que tenim les cases al boscs, i això és un problema gros, que no resoldrem pas pas d’avui a demà, però s’hi ha d’actuar. Torno a apuntar que potser hem de combatre la idea urbana i d’alguns sectors ambientalistes que diu que tocar un bosc és un sacrilegi. Per això dic que alguns em lapidarien al mig de plaça de Catalunya. El mite del bosc intocable és com el de la donzella verge, molt valorat en les societats ideològicament dretanes. Als Estats Units ja hi ha unes línies de pensament ambiental que diuen que els humans som tan dolents per al planeta (cosa que potser és veritat) que fins que no desapareguem com a espècie no haurem redimit els nostres pecats ambientals. Fins i tot conviden les dones a no reproduir-se! Això és extrema dreta ideològica, sense saber-ho. Aquest mite del bosc intocable és una trampa, per més que la sostingui de bona fe molta gent, com ara mestres i conservacionistes del territori. El coneixement del medi és ple de tòpics, i no hi ha res tan apartat del coneixement com els tòpics. ‘Això no es pot fer’, ‘això no es pot tocar’… Per què et penses que porto boina? —Per què? —Perquè sóc un defensor del sector primari. No és una qüestió estètica. A la televisió, quan encara volen fer conya, vesteixen algú amb boina, com si fos un dropo, un pagès, el beneit del poble. Hi ha un gran menyspreu del sector primari, un sector tan important i tan estratègic. Parlem de sobirania de país i de sobirania alimentària, i volem ser autosuficients, però hem abandonat el sector primari. No arriba a l’1% dels nostres treballadors. I tenim una població envellida. I ens falta autoestima. A Califòrnia l’estatus d’un pagès és tan important com el d’un enginyer de Silicon Valley. Aquí, no. Falta un pacte de país, entendre’l com un tot, harmonitzar tots els sectors i deixar de banda el separatisme entre el món urbà i el món rural. Així no anem bé. Hem de deixar de creure que el bosc és l’Empordà o és el Montseny, i que és lluny. El bosc, encara que sigui metafòricament, és part del metabolisme global del país. I el bosc pot ser el model energètic, el model de país, el model territorial, el model de consum… —Ens podrem adaptar al canvi climàtic —El canvi climàtic, el tenim aquí i no estem preparats per a encarar-lo. Què podem fer per adaptar-nos-hi? L’adaptació és una fal·làcia. Perquè la temperatura sabem que va augmentant, però no sabem quan s’aturarà perquè l’emissor és aquest carboni que era captiu als jaciments, l’hem agafat, l’hem refinat amb els processos de combustió i no el tornem on era, sinó que l’enviem a l’atmosfera. Per això s’ha fet aquest hivernacle a dotze quilòmetres d’aquí. I la temperatura va pujant i va pujant. I ens diuen que Miquel Torres ja té les vinyes al Pirineu o que els francesos tenen les vinyes de xampany al sud d’Anglaterra… Sí és clar, al final les fotrem a Alaska. Però la qüestió és que no s’atura, i ningú no ho sap. És com una caiguda de cartes. —Llavors estem perduts… —El meu discurs, encara que sembli contradictori, diu que no podem ser apocalíptics ni catastrofistes. Hem de ser objectius. Ens trobem en una situació greu. Però no pas del planeta. Això que diuen que ens carreguem el planeta. No. El planeta n’ha vist de tots colors. Passa que els humans, com a espècie, ens carreguem les condicions perquè nosaltres hi puguem viure. Però tinc confiança que el coneixement tecnològic i la capacitat de reacció ens evitarà el col·lapse. —L’incendi de la Ribera d’Ebre, doncs, no serà l’últim, oi? —Això és profetitzar, però la perspectiva és preocupant. Jo estic enormement preocupat. I crec que ni de bon tros això no s’ha acabat aquí. El problema dels nostres incendis no és forestal. Perquè tot això que s’ha cremat a la Ribera d’Ebre, si hi vas d’aquí a vint anys, ja hi sobraran arbres. La part greu d’un incendi és si es crema una nau pagesa o un ramat o s’ha mort un bomber. Això sí que és gravíssim. Aquest és el gran perill. —Però ecològicament també és greu que es cremi tot un bosc. —Per mi, no. Perquè la capacitat de rebrotar d’aquests arbres, i de tot, és enorme. Els planifolis tenen una capacitat de rebrotar molt alta. L’endemà del foc, sí, et cauen els mitjons de veure cendra. Però si hi vas al cap d’un any, veuràs que totes les soques, totes, han rebrotat. —I les múrgoles! —I múrgoles, tindríem. I els pins són tan eixerits que en el moment del foc aprofiten per a sembrar. Fins i tot a aquest pi blanc, li va bé el foc. Quan li arriba el foc a la capçada, s’encenen les pinyes, que són untades d’hidrocarburs i de resina, hi ha un xoc tèrmic i fan un salt en direcció oposada al bosc. I amb les pluges de la tardor veuràs que naixeran milions de pins petits.

Summary: Martí Boada: ‘Si ara vingués Darwin a Barcelona a mostrejar sobre l’evolució, crec que l’executarien’


El documentari Vox: L’ambició de Santiago Abascal, aprofundeix en la figura del cap del partit d’extrema dreta. El treball, dirigit per la periodista Eider Hurtado, es va emetre diumenge a la televisió pública basca tot coincidint amb les eleccions andaluses, en què Vox va assolir un resultat històric, amb dotze diputats. TV3 el va emetre ahir dins de l’espai ‘Sense ficció’, tot i que inicialment no era previst. La cadena ho va argumentar de la següent manera: ‘D’acord amb l’actualitat política i acomplint així amb la missió de servei públic’. Avui a les 22.00, el documentari serà emès per À Punt. VOX: L’ambició de Santiago Abascal és un documentari fet pel programa 360º dirigit per Eider Hurtado que destapa qui s’amaga darrere la presidència de Vox, i es demana quins interessos van empènyer Abascal a abandonar el País Basc i traslladar-se a Madrid per forjar una carrera política basada en la radicalitat. Hurtado entrevista Abascal i recull el testimoni dels qui l’han conegut de prop, com Borja Sémper, president del PP de Guipúscoa i membre de les Noves Generacions. El documentari aprofundeix en el finançament del partit, les sospites sobre el seu origen i el vincle amb organitzacions d’extrema dreta com la mexicana El Yunque. Els qui han format part de les estructures del partit parlen de la confluència de grans empreses espanyoles, mitjans de comunicació i grups de pressió estrangers, i també del destí il·lícit dels diners. Vegeu el documentari complet:

Summary: El documentari que explica les entranyes de Vox i la figura de Santiago Abascal


La sala civil i penal del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSCJ) ha confirmat l’arxiu dictat pel magistrat instructor de la querella de la fiscalia contra el conseller d’Interior, Miquel Buch, pels suposats delictes de desobediència i prevaricació. La fiscalia l’acusava d’haver cedit locals per a la celebració de l’1-O quan era batlle de Premià de Mar. Ja s’havia dictat un primer arxiu de la querella al juliol, però la fiscalia l’havia recorregut. La defensa de Buch l’havia impugnat i ara el TSJC li dóna definitivament la raó. El Tribunal considera que l’Associació Catalana de Municipis (AMC), no va ser notificada ni requerida pel TC i que no tenia competència per fer actes executius tendents a facilitar la celebració del referèndum suspès, ‘per la qual cosa el Sr. Buch en la seva condició de president de l’AMC no va poder incórrer en el delicte de desobediència als mandats del TC de què venia acusat pel Ministeri Fiscal’ afirma en l’aute. A més, indica ‘que resultaria ‘paradoxal i poc comprensible’ continuar la causa penal contra Buch per les seves actuacions com a president de l’ACM quan la Sala II del TS va disposar el sobreseïment lliure de la investigació duta a terme contra Neus Lloveras com a president de l’AMI, amb unes conductes ‘coincidents’ amb les de Buch. Per tot plegat, conclou que ‘no s’ha pogut acreditar que el querellat en la seva condició d’alcalde de Premià de Mar, expressament concernit per la provisió del TC de 7 de setembre de 2017, fes en el seu municipi actes que facilitessin el referèndum’. I dicta l’arxiu de la causa contr Buch.

Summary: El TSJC confirma l’arxivament de la querella contra Buch pel Primer d’Octubre a Premià de Mar


La Comissió Europea ha instat aquest dimecres Corea del Nord per evitar ‘qualsevol provocació que pugui incrementar les tensions regionals i globals’, alhora que ha assegurat que seguirà pressionat perquè Pyongyang compleixi amb les seves obligacions internacionals i es comprometi a iniciar un procés de desnuclearització de la península de Corea. ‘La UE continuarà pressionant Corea del Nord perquè compleixi amb les seves obligacions internacionals. Esperem que es comprometi en un diàleg creïble i significatiu amb la comunitat internacional per prosseguir la desnuclearització completa i verificable de la península de Corea’, ha afirmat en una roda de premsa la portaveu de l’Executiu comunitari Catherine Ray. Brussel·les ha destacat a més que la desnuclearització de la península de Corea ha d’aconseguir-se ‘per mitjà de mitjans pacífics’ i ha d’excloure qualsevol ‘acció militar’. La portaveu ha afirmat que l’escala de tensions entre Corea del Nord i els Estats Units és una qüestió de ‘gran preocupació’ per a la UE ‘com és també per a la resta de la comunitat internacional’.

Summary: Brussel·les demana a Corea del Nord que eviti ‘qualsevol provocació’ que incrementi la tensió global


L’empresa Autostrade, concessionària del pont de Morandi a Gènova (Itàlia), ha anunciat en la primera conferència de premsa després de l’esfondrament que vol ser l’encarregada de reconstruir-lo, i que podria estar a punt d’aquí a vuit mesos. L’anunci arriba després d’haver considerat el govern italià de retirar-los la concessió. El ministre de Transports, Danilo Toninelli, va reclamar, a més, la dimissió de la cúpula directiva d’Autostrade. L’administrador delegat de l’empresa, Giovanni Castellucci, ha anunciat que crearan un fons de cinc-cents milions d’euros per a les víctimes que hauran de gestionar les autoritats locals. ‘Per poder construir el pont de manera segura, serà assignarat un fons de compensació per a tots els qui hagin hagut d’abandonar casa seva’, ha dit Castellucci. La policia italiana apuja a quaranta-tres les víctimes mortals de l’esfondrament del pont de Morandi a Gènova després d’haver trobat l’últim desaparegut entre les runes del pont i d’haver-se mort un dels ferits. Tot i això, la xifra de morts pot augmentar les pròximes hores, perquè les autoritats italianes només confirmen les defuncions dels cossos identificats. El govern italià ja ha anunciat que començarà una investigació administrativa per determinar les causes del col·lapse del pont i el procés per a revocar la llicència d’explotació concedida a Autostrade, l’empresa que gestiona el 80% de la xarxa viària d’Itàlia i que pertany a la constructora Atlantia, controlada per la família Benetton. La fiscalia, per la seva banda, s’encarrega de la investigació penal. Amb tot, l’empresa ha deixat a mans de la justícia perquè faci una investigació oficial i en determini les responsabilitats.

Summary: L’empresa Autostrade vol reconstruir el pont de Morandi en vuit mesos


El vice-president i cap d’ERC, Oriol Junqueras, treballarà al Campus Manresa de la Universitat de Vic – Universitat Central de Catalunya. El centre universitari ho ha fet públic en un comunicat en què explica que havia rebut la proposta de Junqueras, que és doctor en Història del Pensament Econòmic i llicenciat en Història Moderna i Contemporània, per a impartir docència al campus manresà les setmanes vinents. Encara no és clar quin paper tindrà dins el centre, però ocuparà un lloc de feina vinculat amb la formació contínua de curta durada. Junqueras podrà sortir de la presó dels Lledoners tres dies la setmana durant sis hores en aplicació de l’article 100.2 del reglament penitenciari. Heus ací el comunicat: «La UVic-UCC accepta l’oferiment de col·laboració d’Oriol Junqueras per a fer docència al Campus Manresa La UVic-UCC ha rebut la proposta d’Oriol Junqueras, llicenciat en Història Moderna i Contemporània i doctor en Història del Pensament Econòmic, d’impartir docència al campus Manresa. El rector de la UVic-UCC, atesa la seva experiència acadèmica i la seva vàlua com a professor, l’ha acceptat i l’ha traslladat als responsables acadèmics de la capital del Bages, perquè donin cabuda a aquesta proposta dins de la seva estructura de formació contínua. El Dr. Junqueras iniciarà la seva col·laboració amb el campus Manresa de la UVic-UCC al llarg de les properes setmanes, tot desenvolupant un encàrrec acadèmic vinculat a la formació contínua de curta durada.» Romeva revisarà els Acords de Pau de Dayton Per la seva banda, Raül Romeva treballarà per una associació privada avaluant els avenços dels Acords de Pau de Dayton, que van posar fi a la guerra de Bòsnia, en el 25è aniversari de la seva signatura. Segons que ha pogut saber l’ACN, també orientarà l’entitat en la seva tasca de recuperar la memòria de la relació amb els Balcans, especialment entre Catalunya i Bòsnia i Hercegovina, i entre Barcelona i Sarajevo, promovent reflexions, anàlisis, recerques i coneixements sobre els conflictes civils i sobre el paper de la ciutadania i l’acció comunitària en situacions de conflicte o emergència. Romeva podrà sortir tres dies la setmana dels Lledoners també en aplicació de l’article 100.2. L’associació té com a objectiu afavorir ponts de diàleg entre col·lectius que s’han enfrontat a les ciutats i difondre aquestes activitats entre professionals. Altres tasques de l’entitat són les de potenciar una ciutadania activa i compromesa amb els afers internacionals que afecten singularment la població civil, difondre experiències que representin una transferència de coneixements amb altres realitats semblants, i promoure la creació i manteniment d’una base documental que il·lustri aquestes experiències per a la seva millor difusió i explicació.

Summary: Junqueras treballarà a la UVic i Romeva en una entitat que vetlla pels drets humans


El Partit Demòcrata ha reclamat la compareixença al Congrés dels Diputats del president del Tribunal de Comptes, Ramón Álvarez de Miranda García. El partit vol que el titular de l’entitat doni explicacions sobre la interlocutòria que exigeix a Artur Mas, Joana Ortega, Irene Rigau i Francesc Homs pagar les despeses del procés participatiu del 9-N. El diputat Ferran Bel i el senador Joan Bagué han registrat avui la petició al Congrés. Tots dos consideren que l’acte emès ahir per aquest tribunal ‘no procedeix’ ja que ‘el 9-N ja està jutjat i en cap cas es va sentenciar responsabilitat patrimonial als acusats’. També reclamen a Álvarez de Miranda García que doni explicacions sobre ‘l’agilitat i rapidesa’ amb la qual es tramita aquest procés, ‘a diferència d’alguns informes o casos que triguen anys’

Summary: El Partit Demòcrata reclama la compareixença al Congrés del president del Tribunal de Comptes