El portaveu de Demòcrates de Catalunya, Antoni Castellà, ha proposat una nova ocasió per a fer efectiva la República Catalana: un referèndum sobre la constitució catalana. Castellà, en una intervenció a la Universitat Catalana d’Estiu, a Prada de Conflent, ha dit que després del primer d’octubre hi havia pendent un procés participatiu sobre la constitució catalana, que havia de culminar amb un referèndum d’aprovació. Considera que la data d’aquesta votació ha de ser fruit d’un nou full de ruta pactat entre totes les forces sobiranistes i que ha de ser una ocasió similar al 3 d’octubre. El portaveu també ha demanat al govern català que no faci autonomisme i cerqui els mecanismes per a desplegar la República. Així mateix, ha dit que pot haver-hi l’oportunitat de desplegar la República després del judici contra els presos polítics o a les eleccions municipals. Demòcrates és favorable a unes primàries perquè els ciutadans elegeixin els candidats de la llista electoral independentista de cada municipi. Per Castellà és bo que l’ANC encapçali aquest procés, al qual fins ara no s’han afegit els principals partits independentistes: ni el PDECat, ni ERC ni la CUP. Segons Demòcrates, aquest procés de primàries ha de significar que els partits polítics superin els ‘processos endogàmics’ actuals a partir d’un procés transversal.

Summary: Castellà proposa de fer efectiva la República amb un referèndum per a aprovar la constitució catalana


El regidor de la CUP de Vic Joan Coma declara avui a les 10.00 a l’Audiència espanyola, a Madrid. Acusat d’instigar la sedició, va ser detingut ahir per ordre del jutge després d’haver-se negat a declarar a final d’octubre. Finalment, Coma ha decidit que declararia: ‘Podria no fer-ho, però de camí forçat a l’Audiència no paro de pensar que sí, que hi tenim molt a dir.’ En un vídeo enregistrat per quan arribés el moment de la detenció, Coma es referma en la necessitat de decidir a les urnes el futur de Catalunya, ‘si cal, sense permís’. Avui tindrà el suport directe d’Anna Gabriel, Eulàlia Reguant i regidors i militants de la CUP, que ahir a la nit van sortir cap a Madrid. Coma va rebre durant el dia d’ahir una allau de mostres de suport del món sobiranista. El president de la Generalitat de Catalunya, Carles Puigdemont; el vice-president, Oriol Junqueras; i el dirigent d’En Comú Podem, Xavier Domènech, per exemple, van fer-li costat i van denunciar la judicialització del procés català per part del govern espanyol. Pocs minuts després de saber-se la detenció, la CUP i el Moviment 30/03 van convocar concentracions davant les cases de la vila de tot el país. A les vuit del vespre, l’independentisme va tornar a sortir al carrer per defensar la llibertat d’expressió i fer costat al regidor. La concentració més destacada fou la de Vic, la seva ciutat. Prop d’un miler de persones i nombroses personalitats van concentrar-se per donar-li suport. A VilaWeb hem fet un recull de les millors fotografies, fetes per Albert Salamé. Les podeu veure ací. Llegiu ací l’editorial de Vicent Partal sobre el cas. Joan Coma, ‘acusat d’instigar la sedició’ El regidor de Vic anunciava la detenció ahir al matí a les xarxes socials. ‘L’estat espanyol em deté. Aprofitem tot allò que ens uneix per plantar-li cara col·lectivament. Una abraçada a tots, de tot cor. Amor etern.’ Era una detenció prevista, després d’haver-se negat a declarar a l’octubre pel suport a la declaració independentista del 9-N. L’audiència va rebre a mitjan desembre el tercer informe que el fiscal havia sol·licitat a la Guàrdia Civil, la policia espanyola i els Mossos d’Esquadra sobre la conferència de premsa que va fer Coma el dia que havia estat citat a declarar, després de dir que no hi aniria. Un cop rebuts, el jutge havia de decidir el pas següent i finalment va optar per enviar la policia a detenir Coma i obligar-lo a comparèixer. El jutge i ex-policia franquista Ismael Moreno Chamarro és qui jutjarà Coma. És el mateix que va ordenar l’ingrés a la presó d’uns titellaires de Madrid i que investiga l’ANC. Vegeu el perfil que en va fer Andreu Barnils arran del cas dels titellaires. Aquest procés judicial que encara Coma es basa en les manifestacions que va fer el dia 9 de desembre en el ple municipal en què es va debatre i aprovar una moció de suport a la resolució independentista del Parlament de Catalunya. ‘Per fer la truita s’han de trencar els ous’, va dir aleshores. Podeu escoltar i llegir el discurs que li ha valgut la persecució judicial ací.

Summary: Joan Coma declara avui davant l’Audiència espanyola


Mossèn Joan Cuadrench i Aragonès sovint deia que el seu desig era que, en morir, la cerimònia fos molt senzilla. Volia anar-se’n d’aquesta terra sense fer soroll. Malauradament, el seu desig s’ha complert. Es va morir sol, ahir, a l’hospital de la Vall d’Hebron, sense comiat ni condols. Tot serà més que senzill. Així com aquests dies es moren arreu del món milers de persones afectades per la Covid-19. Sense que se n’hagin pogut acomiadar els familiars, seguint el protocol d’aïllament per evitar contagis. El funeral el tindrà quan acabi el confinament. Tenia 78 anys, i és el primer capellà que s’ha mort a Catalunya víctima d’aquesta malaltia. Feia més de deu dies que lluitava contra el virus fins que finalment es va prendre la decisió de no allargar-li més el patiment. L’arquebisbat de Barcelona havia informat fa deu dies que el mossèn tenia la Covid-19. L’havien trobat a la parròquia de Sant Sebastià ja inconscient i al mig d’una gran febrada i el van traslladar amb pneumònia a la Vall d’Hebron. Tothom qui hi havia tingut contacte també ha estat seguint els protocols d’aïllament, segons que va explicar llavors l’arquebisbat. Joan Cuadrench era una persona infatigable i sempre havia treballat per als més desvalguts, a la trinxera, fos quina fos. L’havia tractat alguna vegada aquests darrers anys perquè formava part de la meva família extensa. I era un home amb qui mai no et cansaves de parlar i que explicava amb una gran humilitat la feina que feia. El seu precepte va ser sempre la dignificació dels més desvalguts i la defensa de la llengua catalana. De fet, la darrera gran acció que va impulsar va ser la creació de la DISA, un centre de distribució d’aliments per a famílies necessitades al barri de Roquetes. En aquest espai, coordinat per un gran nombre de voluntaris organitzat per ell mateix, cada família pot triar els productes que prefereix dels que es posen a l’abast seguint un sistema de cartilles i de punts. Recordo que sempre deia que s’havia de personalitzar l’ajut, que cadascú s’administrés com volgués, sense que el menjar fos sempre el mateix. Que, si a algú no li agraden les bledes, ha de poder triar, que la gent que rep ajuda ha de tenir la sensació que és una persona normal gestionant els seus recursos. Aquest espai és tot un èxit i el model s’ha copiat en més llocs del món. Quan parlava amb ell em defensava sempre el cacau en pols. I em deia que en molts espais assistencials es creu que no és important, que és un luxe, però ell estava segur que era necessari. Deia convençut: ‘El cacau salva vides. Molts nens i també els grans tenen una aportació calòrica extra amb el cacau i la vida se’ls fa més dolça. Em semblaria absurd que també hi haguessin de renunciar, potser nutricionalment no cal, però et puc assegurar que fa els nens molt més feliços.’ Sempre tenia present el detall de les petites coses. Com portar colònia Nenuco a tots els nens que naixien a la família quan trobava un petit forat a l’agenda per venir a conèixer els nounats. Ningú no sap amb exactitud quan es va contagiar de la malaltia Joan Cuadrench, però sí que és un dels casos ‘antics’ en aquesta espiral exponencial de contagis i morts. Així i tot, la seva història amb relació a la malaltia fa pensar directament amb la gent més desafavorida de la nostra societat, aquella per a la qual ell treballava cada dia com a capellà obrer, tal com es definia (de fet era vinculat al grup de capellans obrers del Padró). Com és la vida en els barris perifèrics on la gana i la manca de recursos fa anys que maten lentament i on la por del coronavirus agreuja molt més la lluita per la supervivència. La vida de mossèn Cuadrench no ha estat fàcil, però ell sempre deia que havia estat altament satisfactòria. La seva trajectòria pastoral sempre va estar vinculada a la vida parroquial en barris perifèrics i populars, sobretot a Badalona, on va treballar molt activament a Llefià i al Pomar i també al barri de Can Palet, a Terrassa. A Llefià, un dels barris més castigats de Badalona, va desenvolupar una tasca intensíssima i la manca de recursos el va empènyer a fer ell mateix tant com calia per a arreglar la parròquia i sobretot per a organitzar serveis assistencials. També hi va impulsar molts cursos d’aprenentatge de català i campanyes de normalització lingüística per a aconseguir que els seus parroquians tinguessin més recursos i poguessin accedir més fàcilment al mercat laboral i a l’oferta pública de feina. Com que predicava amb l’exemple i no li queien els anells allà on anava guanyava una colla d’amics i voluntaris que feien extensiva la seva tasca assistencial. Quan li demanaven com punyetes podrien dur a terme tot allò, sempre responia amb un senzill i eloqüent ‘Déu proveirà’ i ell feia tant com podia perquè Déu proveís, bé en forma de subvenció, bé en forma de donació, alguna vegada arribada in extremis, com si fos un miracle. Un miracle humà que ell havia treballat fins al final deixant-hi hores de son i amb molts de maldecaps. I com que ‘Déu sempre ha proveït, cada vegada m’he engrescat a fer més coses i més coses, no he parat mai de treballar per ajudar la gent, perquè si parés no em sentiria bé’, explicava. Mossèn Joan Cuadrench era un ferm defensor de la llengua i la cultura catalanes i un home fortament arrelat al país. Va impulsar i donar suport sempre que va poder a tota mena de campanyes i va ser un dels subscriptors fundacionals de l’Avui, que llegia cada dia amb una fidelitat a prova de bombes i de canvis de propietat. ‘Què vols que hi faci, és el meu diari i al qual estic acostumat’, deia molt sovint. Era molt crític envers la funció dels mitjans de comunicació i algunes vegades m’havia renyat per això. Sempre deia –segurament amb un punt de raó– que els periodistes no trepitjàvem prou el carrer i que sempre teníem una visió esbiaixada dels barris perifèrics i obrers. ‘Quasi sempre hi surten en negatiu, ningú no es preocupa d’explicar les coses bones que passen en aquests barris, on et sorprendria la solidaritat que hi ha. Però som massa lluny de les redaccions dels diaris per a venir a veure-ho. Això sí, quan hi ha un mort o una desgràcia llavors anem en portada.’ En l’actualitat mossèn Joan Cuadrench era rector de les parròquies de Sant Sebastià (on havia arribat el 2001) i Santa Maria Magdalena a Nou Barris, a Barcelona. Va ser vicari episcopal amb l’arquebisbe Lluís Martínez Sistach, i des d’aquest càrrec va decidir de treballar molt durament per coordinar les parròquies del nord de Barcelona. També va ser nomenat arxipreste de Trinitat-Roquetes i va acceptar el càrrec perquè això li donava l’oportunitat de poder fer més coses per als seus parroquians. El bisbat assegura que ‘era conegut com a home d’empenta i caràcter, de vida austera i molt estimat pels feligresos’, i efectivament era així: malgrat els 78 anys, continuava plenament actiu, fins i tot amb iniciatives amb joves com el Cateclub, grups per a nois i noies que ja havien fet la comunió però que encara no podien entrar en els grups de preparació per a la confirmació, per continuar vinculant-los a la parròquia. També dedicava moltes hores a l’atenció a les persones i a visitar els malalts, per a qui sempre tenia una paraula de consol. Darrerament havia impulsat la reforma de l’edifici de la parròquia, un altre dels grans projectes en què s’havia embarcat. I malauradament, aquest, no el podrà veure finalitzat.

Summary: S’ha mort de coronavirus Joan Cuadrench, capellà obrer a Nou Barris


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha anunciat les primeres 12 sancions a entitats financeres que han tingut habitatges buits durant més de 2 anys. Són multes coercitives que pretenen servir d’estímul perquè s’ocupin aquestes propietats. El primer càstig és de 5.000 euros però estan previstos un segon i un tercer de 10.000 i de 15.000 o 18.000 euros. L’Ajuntament podria arribar inclús a elevar en darrera instància la sanció fins a mig milió d’euros si, després d’aquestes tres multes, els habitatges continuen buits. El consistori també invertirà 3,5 meur en la compra d’habitatge exercint el dret de tempteig i retracte per ampliar el parc de lloguer social.

Summary: Colau imposa les dotze primeres sancions a entitats financeres que tenen habitatges buits a Barcelona


Joan M. Minguet Batllori, professor d’història de l’art a la UAB i president de l’Associació Catalana de Crítics d’Art (ACCA), d’uns anys ençà ha estat una de les poques veus clares, altes i crítiques amb les polítiques culturals que ha impulsat el conseller Ferran Mascarell, per la manca de diàleg amb els creadors, per la cerca de la cultura del consumisme i la defensa prioritària de la indústria cultural. Per la frivolitat, banalització i demagògia que s’ha instal·lat en el món de la cultura i també per la manca de veus crítiques entre els creadors mateix. Les reflexions entorn d’aquests temes, les ha anades publicant al seu bloc, ‘Pensacions’, i en alguns mitjans de comunicació com ara VilaWeb. I ara ha fet una selecció d’articles, amb alguns d’inèdits, que ha aplegat al llibre ‘Contra la “cooltura”. Art i política a Catalunya’ (Edicions Els Llums). Hi hem parlat, mirant endavant, perquè el moment és ple de canvis i tot s’accelera. O potser no… —Han arribat aires de canvi i tot s’accelera. El vostre llibre sembla que fixi un moment que potser s’esvaeix, just abans dels canvis. Però potser no. Creieu que tots aquests canvis en el govern municipal de Barcelona i València, a la Generalitat Valenciana i al Govern de les Illes Balears, i més enllà en l’actitud de Grècia davant la Unió Europea, i la necessitat de noves formes d’administració amb valors no neoliberals… Tot això creieu que també es traduirà en canvis en el món de la cultura? —Tots els canvis que ara succeeixen són històrics i il·lusionants. Venim d’una època de molta mediocritat, d’una quotidianitat poc esperançadora. La cultura en aquest període anterior ha perdut molta dignitat. Només cal donar una dada: la Generalitat de Catalunya, en la partida de Cultura, ha assolit el pressupost més baix de la història recent (0,7%). Però també és cert que estic expectant per veure si els nous dirigents d’aquestes esquerres transformadores estan d’acord amb els qui pensem que la cultura ha de ser transformadora. Això encara no ho sabem. Però hi confio, perquè la cultura es defineix per les polítiques culturals i no per les estructures. —Home, que el govern d’Ada Colau només atorgui el rang de comissionat a la responsable de més altura de l’àmbit cultural de l’Ajuntament de Barcelona, Berta Sureda, sembla poc esperançador. Ni regidora ni delegada, comissionada… —La cosa important són les polítiques culturals, no qui les fa. Jo em crec els programes culturals que han treballat Òscar Abril, Marcelo Expósito i alguns altres. I són els únics que es van pronunciar sobre l’episodi recent del MACBA, per exemple. Sí que sé que la cultura no és la prioritat de la política convencional. Si des del 2010, amb Mascarell a la conselleria, hem esperat el diàleg amb els artistes i pensadors, ara podem esperar a veure què passarà. I sobre el comissionat, doncs, pot ser bo o dolent. Ja ho veurem. Tenir una regidora de Cultura no és garantia de res. Mireu, si no, la Generalitat i les formes autocràtiques del seu Departament de Cultura, com en són de dolentes. Hem de veure com l’Ajuntament de Barcelona es relaciona de portes enfora amb l’àmbit de la cultura. —Aquests darrers temps, la cultura ha perdut centralitat i també ha deixat de ser referent. És preocupant? —Des del 1979, la cultura ha tingut poca importància i centralitat, tot i que ens han venut que sí que en tenia. Sobretot la contemporània. Perquè la visió del passat sí que s’ha mostrat. Lògic, l’art del passat sempre és mal·leable. Però els governs municipals no han tingut una actitud propositiva. I sí que és preocupant, sobretot en un moment en què construïm un país nou. La cultura, en l’eó institucional, té una presència residual, quasi decorativa. Sort que el món cultural i artístic mostra símptomes de reactivació. Si només valores la cultura pel nombre de visitants que aconsegueix un equipament, deixa d'existir la cultura amb càrrega crítica. —Efectivament, en el full de ruta aprovat per CDC, ERC, l’ANC i Òmnium, la cultura no apareix. Es parla d’eleccions amb caràcter plebiscitari; recuperació de l’àmbit social en temes d’educació, sanitat i pensions, com a drets socials i serveis públics essencials. Quan algú va demanar a Carme Forcadell per aquest oblit, va dir que la cultura era un tema identitari i que ara calia ser forts en l’àmbit social. Tanmateix, no li parlàvem pas de cultura catalana sinó de cultura. I, per una altra banda, que no són vasos comunicants imprescindibles uns i altres per construir un país i una societat madura? —Allò que podria ser enriquidor, que el món cultural visqui enmig d’un moment polític fascinant, siguis de l’opció sobiranista o no ho siguis, sembla un obstacle. D’una banda, la política no demana l’opinió de pensadors i artistes; d’una altra, sembla que el món de la creació no es vulgui involucrar, ni tan sols prendre posició, en aquest període tan munífic. Tot el procés s’ha fet d’acord amb les opinions i les decisions de polítics, economistes i periodistes; els intel·lectuals han estat foragitats del debat. Hi ha poc interès en el món cultural. I a sobre, ha arrelat aquesta idea perversa que es fa des de la conselleria, de la cultura com a consum, la indústria cultural enfront de la cultura transformadora, que interroga, que crea sentit crític, que és incòmoda… Si només valores la cultura pel nombre de visitants que aconsegueix un equipament, deixa d’existir la cultura amb càrrega crítica. —Això em fa pensar en l’empremta que ha deixat Laurence Rassel a la Fundació Tàpies. Un patrimoni valuós que no es pot quantificar. —Al llibre, hi incloc una cita de John Berger, que diu: ‘L’èxit en la societat actual és una qüestió de quantitats: nombre de còpies d’un disc, de visitants en una exposició, de llibres venuts. És aquí on mana el mercat, però el mercat ignora que el que importa de l’art és la seva vida subterrània, allò que passa quan una persona es veu afectada pel que ha vist, ha escoltat, ha llegit. Aquesta persona ja deixa de ser la que ha estat, pot actuar de manera diferent. Però és això, precisament, el que no es pot quantificar. Aquests minúsculs canvis que l’art desencadena no són ni tan sols fàcils d’explicar.’ L’aparició de la cultura de masses transforma la vida subterrània de l’art. I mentre la Fundació Tàpies s’ha obert a la societat catalana, el MACBA ha viscut aliè a aquesta societat, sense comptar amb experts, professors universitaris, ni artistes d’aquí (llevat del període que havien iniciat Valentín Roma i Paul Preciado, fulminats de males maneres). És clar que es produeix una tensió entre la vida subterrània de l’art i les audiències. Jo vull que la cultura se socialitzi. Però cal socialitzar la cultura sense frivolitzar-la, sense banalitzar-la, sense fer demagògia. Això ho sabem bé els professors universitaris que ens hem de fer entendre a les aules, però no estem allà per explicar acudits. —Expliqueu-vos. —El Museu Picasso és pleníssim de visitants i tothom està content. I el poder institucional vol que tots els altres museus siguin plens de visitants. I la societat sembla que pensi que això és de sentit comú. Però i si aquest supòsit inhabilita el museu Picasso per ser transmissor d’idees i de cultura? Perquè un museu ha de servir per a mirar, però aquesta mirada ha de servir per a alguna cosa més, per a aprendre, per a reflexionar, almenys en un nombre indeterminat de visitants. Però si aquells visitants que van al museu no solament per mirar, sinó també per veure-hi, es troben amb les sales atapeïdes de gent, si més que la sala d’un museu sembla el passadís d’un metro, com es produirà la transmissió de coneixement, la interrogació que les obres de Picasso, de Miró o els frescs romànics del MNAC poden suscitar en el visitant contemporani? Si la gent de la cultura no es revolta, la societat està perduda. —I com s’ha de fer, doncs? —Trobant l’equilibri entre la vida subterrània de l’art que enunciava Berger i la lògica voluntat d’arribar al màxim nombre de gent. No dic que sigui fàcil. Però això s’aconsegueix evitant la banalització, entenent que el concepte d’audiència tot sol és una idea bastarda si parles de cultura. I això s’aplica a tots els ordres de la societat. A la televisió, massa sovint és més important com es diu una cosa i no què es diu, com denuncio en un moment del llibre. —El periodisme hi té molt a fer, en aquest terreny. —El periodisme s’ha de repensar, perquè ha acceptat una redirecció dràstica cap a la cultura de l’entreteniment, apuntant-se a la promoció d’una pel·lícula de Hollywood o a la promoció d’una novetat d’un gran grup editorial. Allò que és difícil del periodisme cultural és triar i descobrir i donar veu als qui no en tenen. I com que això es fa tan poc, empobreix. Em nego a acceptar aquella idea que diu que l’espectador vol sentir allò que ja coneix. Ja ho va dir Chesterton: ‘El periodisme consisteix a dir que X s’ha mort a algú que no sabia que era viu.’ —El periodisme també és un reflex de la societat. —Sí, però des de dins s’han de canviar algunes coses. Perquè jo que sóc molt futboler, em pregunto per què han crescut tant les planes centrífugues d’informació esportiva. Més i tot: la televisió pública catalana cal que dediqui tot un canal a l’esport? Això és insòlit. Tots sabem que hi ha dies que no hi ha notícies esportives, però, és clar, la premsa especialitzada, els telenotícies que ja tenen instal·lada una parcel·la dedicada a l’esport, tot un canal especialitzat… tots aquests han d’omplir les seves quotes amb circumloquis i reflexions del tot banals. —En aquesta situació de crisi, també el sector cultural ha preferit la tebior, no obrir debat ni implicar-se. Des de quan els creadors han deixat de ser crítics i combatius i per què? —El silenci del sector cultural és vergonyós. Des del 2013 que ho vaig començar a denunciar en els apunts al bloc i continuem igual. Hi ha una gran falta de combat. O de simple posicionament. I si la gent de la cultura no es revolta, la societat està perduda. Jo deixaré la presidència de l’ACCA el mes d’abril o maig de l’any que ve i aleshores m’agradaria escriure moltes coses que pel càrrec que ocupo no he pogut dir. —Potser us tocarà de criticar i fer entendre als moviments d’esquerres que la cultura és imprescindible per a transformar la societat. —Avui és imprescindible que algú els expliqui que la cultura pot anar contra el sistema, no perquè s’instal·li en això que els polítics mediocres en diuen antisistema, sinó perquè l’art i la cultura impliquen qüestionar moltes coses. No pot ser que forces d’esquerra tinguin la debilitat de pensar que la cultura popular és la que manté els concursos de pintura ràpida o les associacions folklòriques. Això ho deia gent d’ICV. I tampoc pot ser que la gent d’ICV o de la CUP votin a favor de dedicar el cànon de les empreses de telefonia només a la indústria cinematogràfica. Per què només al cinema? I quin cinema faran? Jo crec que aquests partits quan hi van votar a favor no havien fet aquesta reflexió. —Com les enfoqueu, les polítiques culturals? —El món es mou per tensions. I aquí des de les polítiques culturals cal arribar al màxim de gent sense fer populisme ni demagògia. Alhora, cal tenir cura de la cultura minoritària, perquè també és fonamental que existeixi. Perquè la cultura ha de ser transformadora. La cultura no fa revolucions però ha d’interrogar la gent. —Això que passa al MACBA, és un símptoma de què? —Símptoma que tota la societat catalana ha deixat en mans de quaranta persones les decisions d’un museu d’interès nacional. El MACBA s’ha de refundar profundament i s’ha de recol·locar. No pot ser que la Fundació MACBA tingui aquest superpoder i pugui censurar exposicions, que només sigui aquest organisme que compri obra, que no se sap si és pública o privada, etc. La fundació no pot fer un xantatge permanent a la societat catalana. La gent de la Fundació MACBA hauria de practicar la generositat del col·leccionisme anglosaxó, allò que coneixem per filantropia; i si no volen tenir aquest paper haurien de fer com la Fundació Vilacasas; aquest senyor, amb els seus diners, ha creat la seva col·lecció i després l’ha convertida en un museu, sense subvencions públiques, sense xantatges. —Creieu que pot canviar la Fundació MACBA amb la desaparició de Leopoldo Rodés? —Tal com deia abans respecte al nou Ajuntament de Barcelona, crec que la cosa no depèn o no ha de dependre de les persones. Es tracta de canviar les polítiques. En aquest cas, humilment crec que cal refundar el sistema de govern del MACBA. La societat catalana ha de tenir un museu veritablement públic, amb un sistema de compres transparent (tu saps millor que ningú que les xifres d’inversió són un misteri), amb la intervenció dels protagonistes de la cultura catalana, que són els artistes i els pensadors, no els polítics i els funcionaris de torn.

Summary: Minguet Batllori: ‘Encara no sabem si els nous dirigents d’esquerres entenen que la cultura ha de ser transformadora’


El vice-president de l’ANC, Pep Cruanyes, ha valorat positivament la mobilització ciutadana d’avui durant la vaga general convocada per la Intersindical-CSC. En una atenció als mitjans abans d’arrencar la manifestació de la tarda a Barcelona, Cruanyes ha insistit que la via de l’Assemblea és l’acció política per respondre a la repressió. ‘Es vol xafar i criminalitzar determinades opcions polítiques, i plantarem cara i seguirem lluitant políticament pels nostres objectius: el dret a l’autodeterminació i la independència del país’, ha afirmat. Cruanyes ha recordat que avui ha declarat al Tribunal Suprem espanyol qui va ser president de l’ANC, Jordi Sànchez, empresonat de forma preventiva per exercir la direcció d’una associació democràtica i fer accions democràtiques dins la llibertat d’expressió. ‘És una situació intolerable’, ha resolt Cruanyes.

Summary: L’ANC aplaudeix la mobilització ciutadana i diu que plantaran cara a la repressió


Era la primera diada en què els responsables polítics i els partits no podien entrar a la zona de convidats de la gran manifestació, i per primera vegada els membres del govern, el president del parlament i els representants de JxCat, ERC i la CUP s’han dissolt entre la gent. L’ANC està decidida a provar de condicionar l’acció política marcant distàncies amb els partits. Els reclama una unitat estratègica encara inexistent i impedir-los el pas a la zona VIP n’ha estat l’escenificació més clara, juntament amb els discursos crítics a l’escenari. A la zona reservada, els assistents més acostats als polítics eren els col·lectius de represaliats, encapçalats per l’Associació Catalana de Drets Civils, i membres de l’AMI. El lema de la protesta era compartit, però no s’han manifestat plegats, sinó separats. En això tampoc no hi ha hagut unitat. Per a cada formació política, un tram. El president de la Generalitat, Quim Torra, més membres del govern i de JxCat i el PDECat s’han concentrat al tram número 1, a l’avinguda del Paral·lel, tocant a la plaça d’Espanya. La Crida Nacional per la República, al tram 18, marcant distàncies amb l’espai polític que és a punt de tornar-se a refundar. Uns quants carrers més enllà d’on es concentrava l’altra meitat del govern, al tram 12, a la Gran Via amb el carrer de Llançà, hi havia el nucli dur d’ERC, amb el vice-president Pere Aragonès i el president del parlament, Roger Torrent, acaparant la majoria de peticions de fotografies dels qui s’hi acostaven. Els dirigents de la CUP han triat el lloc on volia manifestar-se cadascú: no hi havia consigna. De fet, havien de repartir-se: també han participat en la manifestació de l’esquerra independentista que com cada any ha sortit de la plaça d’Urquinaona. L’última fotografia compartida havia estat a l’acte d’Òmnium d’aquest matí, reclamant l’absolució dels presoners polítics, i incloïa els comuns. Es pot dir que topar amb un dirigent polític era qüestió de sort. Entre castells, gegants, i gent movent-se amunt i avall, i amb els parlaments que es feien a l’avinguda de Maria Cristina ressonant de lluny en un garbuix de veus difícil d’entendre bé, alguns dirigents eren rebuts amb somriures i contínues peticions de fotografies. Torra es movia amb dificultats entre la gernació, envoltat d’agents de seguretat que vigilaven les fotografies que li demanaven. Abans de començar els parlaments a l’escenari, amb els periodistes amuntegats de la pitjor manera per mirar d’enregistrar-lo entre la multitud, Torra ha centrat el focus sobre l’horitzó final. ‘Avui som milers manifestant-nos per un lema molt senzill: “Objectiu independència”. I això és el repte i això és el que farem. Avui es tanca una etapa i ja es comença a respondre a la sentència posant la independència al centre de l’acció política’, ha dit. Per a Torra, la Diada marca un punt de partida en el refús de les condemnes que pugui imposar el Tribunal Suprem. Però si l’aparició del Tsunami Democràtic fa preveure que s’activarà una crida compartida perquè la protesta sigui unànime, la resposta institucional i el traç estratègic que hauria de dibuixar per a avançar cap a la República catalana no s’ha pas definit, ni de bon tros. Torra, malgrat això, hi ha insistit: d’ara endavant, l’exercici del dret d’autodeterminació i la independència centraran l’acció política. En anglès, en declaracions a Associated Press, ha reblat que aquest és l’objectiu ‘per a les setmanes i mesos vinents’. JxCat compartia la consigna en un rodolí d’Albert Batet: ‘La resposta a la sentència és la independència.’ L’acte propi d’ERC Uns quants metres més enllà, el missatge polític d’ERC reclamava d’eixamplar la majoria per a respondre a la sentència, tot enfocant cap a Madrid. Pere Aragonès ha respost al PSOE que es miri al mirall abans de criticar l’independentisme i li ha retret la incapacitat de formar un govern. ‘Seria una pena que per egos i diferències tàctiques no tinguéssim cap interlocutor’, ha lamentat. Enguany, ERC donat una importància mediàtica especial al seu acte polític propi, un dinar al parc de Joan Miró en què Marta Rovira, en un vídeo, ha exclamat que defensar la independència no és cap delicte. Fins que la manifestació del 2012 no va desbordar el govern i els partits independentistes, ERC tancava la protesta d’Urquinaona amb un acte propi amb parlaments, que fa uns quants anys va ser rellevat per un dinar que no acostumava a acaparar el focus mediàtic. La direcció i els consellers d’ERC han arribat plegats a la manifestació després del dinar. Entre la multitud, era difícil d’albirar-los, tot i que eren molt a prop d’una paradeta del partit. Torrent, el més alt, acaparava la major part de peticions de fotografies, sovint compartides amb Marta Vilalta, Aragonès i Ernest Maragall. A peu de carrer, ni a l’entorn de JxCat ni d’ERC no es percebien expressions d’antipartidisme. Els manifestants que majoritàriament s’hi acostaven eren lluny de contribuir a crear allò que l’ex-conseller Josep Huguet havia denunciat que es podia ‘convertir en un aquelarre purificador contra els traïdors’ per culpa d’una ‘colla d’exaltats’. Potser sí que entre la gent, en vista de la dispersió estratègica i la sentència que s’espera, s’hi veien menys somriures, menys crits conjunts, i un no saber què fer mentre duraven els parlaments de les entitats. Però els membres del govern i els dirigents dels partits s’han camuflat entre els centenars de milers de samarretes blau turquesa com uns més. Això sí, en un inèdit segon pla.

Summary: Quan els polítics es dissolen entre la gent


El president del senat espanyol, Pío García Escudero (PP), s’ha negat a atorgar la condició de senadora a Mirella Cortès (ERC) perquè ha fet la promesa del càrrec en català. Cortès ha promès per imperatiu legal i ha dit que treballaria ‘per la llibertat dels presos polítics i pel retorn dels exiliats fins a la consolidació de la República Catalana’. La senadora, que duia una samarreta groga per l’alliberament dels presos, ho ha dit en català quatre vegades, i cada vegada el president de la cambra li deia que ho fes en castellà. Els senadors del PP n’han fet befa dels seus escons estant i han cridat i increpat Cortès, que ha acabat accedint a dir la fórmula de promesa primer en català i després en espanyol.

Summary: El president del senat espanyol prova d’humiliar una senadora d’ERC obligant-la a prometre en castellà


Ningú no el podrà acusar de no parlar clar. Defensa la seva condició d’independent i aprofita l’avinentesa per dir coses que els diputats o dirigents dels partits tan sols diuen en privat. L’economista Germà Bel va entrar al parlament com a nou independentista amb la candidatura de Junts pel Sí. De fet, va presidir la llista per la circumscripció de Tarragona del 27-S. En un piulet recent, deia que no havia perdut la confiança en la CUP arran de l’esmena a la totalitat del pressupost perquè mai no n’hi havia tingut. Parla amb contundència sobre la majoria parlamentària per la independència. Diu que en aquest moment tan sols hi ha 62 diputats que prioritzin la independència. I afegeix que és la CUP que ha de superar una qüestió de confiança el setembre. Bel colpeja amb fermesa el referèndum unilateral d’independència (RUI). Considera que els qui defensen el RUI pretenen que Junts pel Sí trenqui el contracte electoral amb els ciutadans. I considera que si s’acaba fent un RUI, ‘serà un 9-N però patètic’. També li demanem pel resultat de la consulta del monument franquista de Tortosa. Bel és de les Cases d’Alcanar i fa una resposta prou sorprenent sobre aquesta qüestió. —Fa uns mesos vau fer un cop de puny a la taula de Junts pel Sí davant de la intervenció dels partits. Va servir? —Sí. Com a resultat d’aquell procés, que no va ser un cop de puny a la taula, sinó una disposició a deixar un òrgan que jo creia que no funcionava raonablement bé, es va decidir de reestructurar els òrgans de direcció i diferenciar la coordinació del grup parlamentari de la coordinació amb altres àmbits com el govern. Ara tenim una direcció del grup parlamentari composta exclusivament per diputats que pren més decisions i minimitza les discrepàncies. És un grup parlamentari molt complex i necessita una direcció que minimitzi les discrepàncies lògiques. —N’esteu satisfet… CDC i ERC no es barallen? —Abans em considerava un inadaptat i ara no. —Què voleu dir? —Que realment ara la manera de funcionar del grup permet de pal·liar i gestionar les diferències lògiques d’un grup amb quatre partits –Partit Demòcrata, Esquerra, Demòcrates i Més–, juntament amb independents. És natural que hi hagi maneres de veure les coses diferents. És encara més lògic que hi hagi punts de vista diferents sobre les coses no incloses al programa electoral. La direcció és molt més eficaç ara reduint l’abast d’aquestes diferències i sintetitzant els posicionaments. Abans es volien fer massa coses i l’òrgan no feia la seva funció principal, que és coordinar el grup. Això s’ha resolt. Com a la vida, no hi ha res perfecte. Però vaja… —Quin és el full de ruta cap a la independència? —És al programa de govern, que es basa en el programa electoral de Junts pel Sí, que és el que van votar el 40% dels que van participar en les eleccions al parlament. És molt clar. A més, se’n va fer un gràfic perquè l’entengués tothom. No ha canviat. —I aquí hi ha una declaració d’independència? —Sí. Prèvia a la celebració d’unes eleccions constituents. Aquest és el programa electoral amb què ens vam presentar Junts pel Sí i és el programa de govern. A mi em sorprèn una mica –gairebé ja no em sorprèn res– tota aquesta discussió que s’ha generat ara. Perquè és molt clar el full de ruta: hi ha una declaració d’independència que l’han de fer els parlamentaris i no la gent. Per això ens van escollir, per assumir la responsabilitat i el pes de la repressió que hi pugui haver. La declaració d’independència ha de ser prèvia a les eleccions constituents, que ratificaran la decisió de la millor manera que hem trobat fins ara per a aconseguir de maximitzar la participació. —El resultat del 27-S no exigia cap modificació d’aquest full de ruta per no haver arribat al 50% dels vots? —No haver arribat al 50% més 1 dels vots era una dificultat objectiva, tal com va expressar el candidat de la CUP la mateixa nit electoral, per emprendre actuacions unilaterals d’independència o referèndums. Però és que el nostre full de ruta no en tenia cap, d’actuació unilateral. Ho torno a explicar? —… —És que llegint el full de ruta ja es veu. L’efectivitat –és a dir, l’exercici físic– de la imposició de llei no és al nostre full de ruta en cap moment previ a la ratificació en unes noves eleccions i un posterior referèndum constitucional. Per tant, sempre hem dit que la cosa important per a aplicar el nostre full de ruta no és una majoria de vots sinó una majoria parlamentària. Perquè el nostre full de ruta implica la ratificació de la independència a través del vot de la gent. I en unes eleccions es maximitza la participació. Cosa que és fonamental en un procés no acordat en una societat tan complexa com la catalana. —Però en unes eleccions constituents es pot repetir aquesta situació actual en què un percentatge de vot no queda definit… —És que, si passa això voldrà dir que no serem prou gent. Hi ha coses que no entenc com és que no s’entenen. Si passa això, vol dir que no som prou. Si torna a haver-hi el mateix resultat, amb les candidatures que siguin –una, dues o sis– que demanen el vot per referendar una independència i no aconsegueixen els vots necessaris, és que no som prou. I és que potser no som prou. Hi ha gent que li costa molt d’acceptar-ho. —Però en un referèndum binari potser hi hauria un percentatge d’aquests indefinits que donarien la majoria a la independència. —Això ja es va fer el 9-N. I vam portar dos milions tres-centes mil persones a votar. De fet, el meu pronòstic és que, si es fes un 9-N bis, no votaria tanta gent. Germà Bel (fotografia:Jordi Carreño). —Però el 9-N no era vinculant. —I quina proposta hi ha damunt la taula de fer res vinculant? —El RUI. —No és veritat. No he sentit ningú que digués que tenim els dispositius d’un exèrcit per a imposar la llei en un territori i a unes persones i que farien que el referèndum fos vinculant. Què es pensen que el fa vinculant, si no? Que surtin un parell de persones dient que és vinculant? —Les accions institucionals posteriors… —Les accions posteriors necessiten ser aplicades. Sabeu quins són els tres casos de referèndums unilaterals de l’Europa recent? Només n’hi ha tres. Tres. Eslovènia, Croàcia i Bòsnia. No n’hi ha més. Hi havia forces armades preparades, lleugeres o pesants, i en un cas no n’hi va haver: a Bòsnia. —Per què el necessitaríem l’exèrcit, aquí? —Perquè un referèndum d’independència vinculant vol dir que l’endemà s’implanta amb força un nou marc legal que encara no existeix i s’imposa a tota la població d’un territori. —Això també passaria amb unes eleccions constituents o un referèndum constitucional. —Sí, però aleshores ja ets fora del marc constitucional i legal espanyol. —I si el referèndum es fes després de la declaració d’independència? —Aquest és el full de ruta. Però sense eleccions prèvies seria trencar el contracte electoral. Després de les eleccions constituents, es podria canviar el referèndum sobre la constitució per un referèndum ratificatiu a la bàltica. Primer van fer una declaració d’independència i després van fer els referèndums. Però, sabeu què passa? Fins ara parlàvem de l’objectiu, que és la independència. I ara parlem dels instruments. Ens hem perdut al bosc. Perquè discutim d’instruments en lloc de fer-ho sobre els objectius. A mi em sorprèn bastant, encara que respecto totes les opinions. —S’ha de poder debatre tot… —No tothom ha donat suport ni ha subscrit el programa electoral de Junts pel Sí, però és estrany que la discussió s’hagi centrat en l’instrument. Potser hem passat d’una percepció en què les mobilitzacions eren un instrument a una situació en què les mobilitzacions es converteixen en un objectiu per si mateix. ‘Ens hem de mobilitzar.’ ‘Per a què?’ ‘És igual, ens hem de mobilitzar.’ I ara ja no discutim l’objectiu de la mobilització sinó l’instrument per a mobilitzar. És la meva percepció. —Potser perquè l’objectiu ja és assumit entre els independentistes i no tothom té clar com s’ha de fer l’execució final… La CUP no tenia el mateix programa de Junts pel Sí i és necessària per a la majoria parlamentària. —De moment, s’ha demostrat que no hi ha la majoria parlamentària. S’ha demostrat que al parlament som seixanta-dos diputats que donem prioritat a la independència. Això, s’ha demostrat. Seixanta-dos. Allò que es va dir el 27 de setembre que hi havia una majoria per la independència, els fets han demostrat que no és cert. Hi ha un grup de seixanta-dos que hem prioritzat la independència més enllà de les nostres visions polítiques, que poden divergir en el model social i econòmic. Jo crec que la CUP ha deixat molt clar que prioritza unes altres visions, molt legítimes, per damunt de la independència. Si no, no hauria incomplert l’acord del gener, que era molt clar. —Potser no era prou detallat? —Era claríssim. Qualsevol pot dir que cal fer un referèndum unilateral d’independència encara que no tinguem cap preparatiu per assumir el control. Tothom pot tenir la seva opinió. Però no es pot demanar al grup majoritari que trenqui el seu contracte amb els electors. És interessant que ho consideri una de les associacions que va participar en l’elaboració d’aquest contracte i va demanar a gent que anéssim a les llistes a defensar-lo. Que ara de sobte, perquè s’ha de fer una manifestació l’Onze de Setembre, ens demani trair el nostre contracte, és molt vella política. O jo sóc molt clàssic perquè havia entès que la política era respectar el contracte amb els electors. I el contracte electoral de Junts pel Sí és molt clar. Es pot modificar? Probablement sí. Per causes de força major. Però jo no les he vistes. Que hi ha més grups? Sí. Però nosaltres vam treure el 40% dels vots. —Per complir el contracte electoral, Artur Mas hauria de ser el president actual. —Vaig ser força clar llavors. Efectivament. Vaig ser molt clar. I vam fer una traïció al nostre contracte electoral que no s’ha fet en casos paral·lels renunciant al nostre candidat. A més, per un pacte que era clar que no hi havia voluntat de complir per part dels qui l’havien imposat. L’única cosa que els importava era una excomunió personal. Això ja ho vaig dir al novembre. No els importava res més. Tan sols això. Hi havia una part molt important del nostre electorat que no entenia per què havíem de renunciar al nostre candidat. Però, així i tot, l’acord és paper mullat. Perquè ens entretenim discutint quina és la peça de l’estabilitat. El pressupost, no. El pressupost sembla que és la cosa menys important que hi ha en un parlament. Deu ser l’estratègia de reintroducció de l’ós al Pirineu, la cosa més important per a l’estabilitat. El fet és que tenim unes discussions sobre els instruments i procediments propis de qui pentina gats. —… —Home! El president de la Generalitat fa unes declaracions dient que es negociarà tot allò que calgui del pressupost perquè tothom se senti de gust. I diuen que no hi havia cap compromís! Mira, deixem-ho! Si ens hem de posar a discutir per coses que són clares a tot el món i que tothom entén és que hi ha massa gent que pentina gats. I aquí hi haurà una gent que viu de la independència i que en vol viure molts anys més. Alguns que no fa tants anys que la defensem no estem disposats a estar tota la vida en això. No ens hem fet una vida a costa de la independència ni esperem viure’n. Alguns que no fa tants anys que la defensem no volem que duri tants anys, això. —Aquesta és la motivació de fons? Viure instal·lats en la reivindicació? —Jo crec que hi ha gent que se n’ha fet una vida. Una vida emocional o, fins i tot, material. I aleshores és normal que ho vulguin allargar indefinidament. Això no passa només amb la independència. Passa amb moltes coses. Ja sé que no és comparable, però és com si féssim una guerra i féssim assemblees per al pla de batalla. Això en altres llocs no ho he vist. No ho he vist. Hi ha una recreació pròpia de qui hi està molt enganxat emocionalment o materialment. I potser és natural, però alguns que hem arribat no fa tant i tenim unes altres prioritats no estem enganxats així. Tenim unes altres vides i unes altres dedicacions i no estem disposats a allargar-ho. Frisem perquè això s’acabi. —Dieu que tan sols hi ha seixanta-dos diputats que prioritzin la independència… —Els fets ho demostren. —… però el fet que, segons vós, la CUP no complís el pacte… —No, no, no. El pacte és escrit. No és que ho digui jo. Hi ha un pacte escrit que té un primer punt que diu que no es farà cap votació que impossibiliti l’estabilitat del govern. I a qualsevol lloc del món excepte en alguns indrets catalans, el pressupost és la peça central de l’estabilitat d’un govern. Excepte en alguns indrets catalans. I tot plegat, després d’haver fet allò que feia delir totes les institucions de Madrid: liquidar Artur Mas. Ho volien i ho deien en converses públiques i en converses privades que hem sabut darrerament. —Que la CUP no accepti aquest pressupost vol dir que no prioritza la independència? —És obvi. El pressupost és imprescindible per a l’estabilitat del primer govern independentista que tenim. La CUP va donar suport al pla de govern i al full de ruta votant a favor de la investidura. I el govern l’ha d’aplicar. —Perquè hi havia partides del pressupost que havien de permetre avançar cap a la independència? —Això a banda, el problema és que s’ha retirat l’estabilitat a un govern independentista que s’havia compromès a aplicar un full de ruta. Desestabilitzar-lo és prioritzar unes altres coses. Jo ho respecto, però ha de quedar clar quins són els fets. Això que han fet ho hauria entès el 9 de gener. Però un cop s’ha fet un pacte escrit molt clar, no hi ha cap altra explicació que entendre que la prioritat és una altra. S’han de torturar molt les paraules per introduir dubtes sobre el sentit de l’acord que va implicar la renúncia del candidat de la formació majoritària. S’ha incomplert un pacte. I això ja no és tan legítim. Suposo que encara quedem algunes persones que pensem que els pactes s’han de complir. El president Puigdemont té una qüestió de confiança el setembre? No. La té la CUP. La qüestió de confiança damunt la taula la té la CUP. Perquè tenim un pacte que no han complert. Com voleu que fem nous pactes si els que hem fet no els han complerts? Amb quina confiança? —Puigdemont podrà superar la qüestió de confiança? —No m’agrada fer prediccions sobre què passarà. Els economistes acostumem a equivocar-nos. Tinc clar que des del punt de vista democràtic i institucional és una qüestió de confiança al president de la Generalitat. Des del punt de vista de política real, és una qüestió de confiança sobre la CUP. S’ha evidenciat que l’acord d’estabilitat parlamentària que es va fer en canvi de no investir el candidat del grup majoritari no ha estat respectat en la cosa més grossa. A la manca d’estabilitat en coses petites, ja ens hi hem acostumat. Fa poques setmanes ja havíem perdut seixanta-quatre votacions. Potser alguna d’aquestes votacions té conseqüències per a l’estabilitat. Potser votacions que demanen sis-cents milions de despesa que no tenim, a banda de no aprovar el pressupost. Estabilitat? Tot té un límit. I el límit és el ridícul. —Aquesta mirada tan crua farà pensar a molta gent que això fa aigües… —Aquest és el resultat de les decisions que es van prendre a les eleccions. Nosaltres dèiem que unes candidatures demanàvem el sí el 27. Però el 28 s’ha de governar. És una situació molt complexa. Però la gent va votar i va donar unes majories determinades que s’han de gestionar. Cadascú ha d’assumir les seves responsabilitats. Nosaltres, al full de ruta, ja hem deixat clar quina és la nostra prioritat. Tenim un compromís amb els electors. Germà Bel (fotografia: Jordi Carreño). —La CUP, l’ANC i alguns altres proposen el RUI com una fórmula per a desencallar aquesta situació d’incertesa. —Incertesa sobre? —Sobre la majoria parlamentària suficient per a avançar. —L’única incertesa que hi ha en aquest moment és aquesta. —És una incertesa important. —Això es desencalla amb un RUI? No. Això es desencalla complint els pactes que es fan i prioritzant la independència. És un problema de fons i no d’instruments. L’ANC ho discuteix. I tot s’ha de respectar, però encara ningú no m’ha explicat per què la majoria parlamentària ha de trencar el seu contracte i trair els seus electors. Un programa fet amb la participació de l’ANC. Jo respecto tots els canvis de posició que es puguin fer. Trair un programa electoral és una cosa grossa des d’un punt de vista democràtic. I encara no he sentit la seva explicació que ho justifiqui. —Algú diu que així votaran els comuns… —Si els comuns ja han dit que no el volen, el RUI! No ens enganyem. Tots fem jocs de paraules i ja sabem de què va la història. A Catalunya ens matarà l’estètica, com ja va dir algú. Si abans les mobilitzacions tenien un objectiu ara les mobilitzacions són l’objectiu. L’ANC fa un esforç de mobilització i això explica que facin una consulta interna però només donin arguments a favor d’una de les opcions de vot. Tenen vertigen de no fer una mobilització tan gran com els anys anteriors. Aquesta posició de l’ANC també s’explica per la necessitat de guarir ferides després d’un procés de pugna interna que ha deixat cicatrius. Tractant-se d’un programa electoral, la posició de l’ANC no és bona. És humana i comprensible, però no és responsable. Són coses que en uns altres països amb una cultura democràtica més forta no es discutirien. No hi veig diagnòstic i anàlisi. Hi veig inquietud i angoixa d’alguna gent. —I per què ha esclatat ara aquest debat del RUI? —Crec que en un moment determinat la CUP –que certament no ho ha posat com a condició per a la qüestió de confiança– ha vist passar el RUI –tot i que el 27-S van dir que no hi havia majoria ni per a això– i se li ha acudit que podia ser una bona manera de passar pàgina de la qüestió del pressupost. És tot molt humà, però no enganya ningú. Ho veiem tots. És molt evident. El RUI els permet de passar pàgina i que no es parli més del pressupost. És tot molt pla. No cal jutjar intencions. Jutjar intencions aporta ben poc en política. Tan sols cal analitzar els fets. —Els vostres arguments davant el RUI són bàsicament polítics. Tècnicament hi veieu cap problema? —Sí, tècnicament també té defectes. Ja ho he dit abans. RUI vol dir un referèndum fet en el marc legal de l’estat matriu. Si no, no en diríem unilateral. Tècnicament parlant, o tens unes forces armades preparades per a imposar-ne l’execució o és una porqueria. Perquè jurídicament es produeix dins l’estat matriu. Tècnicament, és una porqueria. No hem discutit encara al parlament una moció per a construir un exèrcit català en l’actual marc legal. Comprar tancs i tot això… Perdona, parlem clar i català, no? O això que fem és una falla? —No, no. Parlem seriosament. —Com que jo sóc gairebé del País Valencià, això de les falles de Benicarló ja m’ho conec. Fem un estat o fem una falla? Si fem un estat, hem de tenir allò que fa falta per a implantar una decisió unilateral. Tècnicament i jurídicament, és molt clar. I això que dic, des del meu punt de vista, és obvi! Que un estat és una cosa que imposa una llei sobre unes persones en un territori, això no és cap opinió. És un fet. Si no, no hi ha estat. I quan la gent diu ‘vinculant, vinculant…’, per a qui i sobre què? Aquesta és una discussió adulta, eh? Si volem, després podem fer falles. Però això ha de ser una discussió adulta. Els instruments s’han d’avaluar per l’eficàcia que tenen. Per això, alguns diem que si es fa un RUI serà un 9-N però patètic. Amb tot el respecte a la gent que defensa cada fórmula. Per a parlar d’instruments cal avaluar les conseqüències i les necessitats tècniques d’aplicar els resultats. Si no, fem una discussió al vent i estètica. Una bonica falla. —Ha quedat clar. Després d’haver passat pel PSC i de l’experiència de Junts pel Sí, sentiu atracció de tornar a militar en algun partit? Aquest cap de setmana n’ha nascut un… —Aquest matí pensava què diria si em fèieu aquesta pregunta perquè molta gent s’ho rumia. Fa dotze anys vaig deixar el PSC mentalment. De carnet, no fa tant temps, perquè són coses que costen de fer passar del cap a la pràctica. I tenia molt clar que en els anys següents no em volia vincular amb cap partit. Continuo pensant que els pròxims deu anys no militaré en cap partit. No m’adapto bé a les estructures de partits de l’Europa continental per raons de caràcter personal. Si les coses evolucionessin a un model de partit més flexible, amb estructures més lleugeres, i amb més autonomia de decisió dels seus membres –un model més a l’americana–, la meva resistència decauria. De moment, continuo pensant que estaré deu anys més sense entrar en cap partit. He après que en la vida no es pot dir ‘mai no faré’. Però en un model de partit com els actuals, que reprimeix l’autonomia i la capacitat de decisió, no hi vull ser. —Com valoreu el canvi de Mas per Puigdemont a la presidència de la Generalitat? —Els economistes estem acostumats a no creure en la perfecció. No hi ha mals absoluts ni béns absoluts. A qualsevol canvi, sempre hi ha efectes positius i negatius. El canvi de Mas per Puigdemont té aspectes que segurament hauran fet que les coses vagin millor i aspectes que hauran fet que algunes coses vagin pitjor. Coses que han anat pitjor? A veure, qualsevol persona que segueixi mínimament la política i que hagi escoltat els enregistraments de De Alfonso i el ministre d’Interior té clar quina era la peça a abatre perquè era la referència a Espanya i en l’àmbit internacional. I això és important. Ser una peça de referència internacional és important i no es guanya en pocs mesos. —I algun canvi positiu? —Si voleu un aspecte positiu del nou president, diré que té una gran llibertat d’actuació. En un parell o tres converses amb ell, he après que és una persona que no té cap necessitat mental ni política d’ocupar el càrrec que ocupa. I això dóna una llibertat d’acció fantàstica. No tenir temor de perdre un càrrec et permet de fer política de debò. A més, ell no experimenta mai la necessitat de demostrar que és independentista. Per motius obvis. Penso que aquestes són bones característiques. Especialment, la primera. —Aprofitant que sou de les Cases d’Alcanar, volia demanar-vos una explicació sobre la polèmica del monument franquista de Tortosa. Com s’explica la votació que es va fer? —Saps per què no sou capaços d’entendre-ho? T’ho diu algú que va signar un manifest a favor de la retirada del monument. No entenc per què no es retira el Palau d’Alfons XIII de Barcelona. El va fer construir Primo de Rivera, que va assassinar un munt d’obrers i de catalanistes. I va suprimir la Mancomunitat. No entenc que tinguem a Barcelona un palau fet per un assassí com Primo de Rivera. Ningú no m’ho sap contestar. ‘Oh, no és igual’, diuen. Per què no és igual? Primo de Rivera va assassinar molts catalanistes i molts obrers. Va perseguir el català amb un acarnissament que no té res a envejar a la persecució franquista. ‘Ja és un element del paisatge’… Quin n’és l’origen? —L’independentisme va fer un 58% dels vots a Tortosa el 27-S… —Sí. I més que el vot independentista, el vot d’esquerres, que va arrasar el 26-J. Tenint en compte els nivells de participació de la consulta sobre el monument, ben bé dos electors d’esquerres de cada tres van deixar d’anar a votar per la retirada. I això diu que la gent de Tortosa veu aquest debat d’una manera diferent que la gent de fora. I això és força comú a la vida. En algunes qüestions alguns només fem una aproximació intel·lectual –molt escalfada en aquest procés–, i la gent que hi viu cada dia i que experimenta els canvis simbòlics ho entén d’una altra manera. És a partir d’aquest debat que hem de decidir si volem fer una república nova, si volem fer una mini-Espanya –on algú des de dalt diu què s’ha de fer a tot arreu– o si volem fer una cosa de baix cap amunt. —Aquest és un debat que cal fer. —Aquesta és la discussió que em suggereix la qüestió de Tortosa i que no s’ha fet. He vist molta gent amb ganes de fer una Espanya en petit donant lliçons des d’una torre moral al centre de la Diagonal – passeig de Gràcia i dient a cada municipi de Catalunya què ha de fer. Excepte a Barcelona, que pot tenir el palau d’Alfons XIII construït per Primo de Rivera. Pensem-hi una miqueta. Que no passi que tinguem molta gent que quan vol fer una república catalana vol fer una mini-Espanya o mini-França.

Summary: Germà Bel: ‘Si es fa un RUI, serà un 9-N però patètic’


Un document intern dels observadors internacionals aplegats a la plataforma International Trial Watch avançat per TV3 conclou que al judici contra el procés hi ha hagut deu vulneracions del principi de legalitat penal i els drets de llibertat, llibertat d’expressió, llibertat ideològica, reunió pacífica i el lliure exercici de càrrec públic representatiu. A més, diuen que s’ha vulnerat el dret d’un judici amb garanties i han criticat el tracte als testimonis. Acusen Manuel Marchena, president del tribunal, de no haver-los tractat tots igual. És per això que diuen que es va vulnerar el dret de defensa. Segons la plataforma, el text publicat per TV3 és un document intern, no la posició final dels observadors. El document definitiu, diuen, encara l’han d’acabar d’elaborar i es presentarà el 14 de novembre en una conferència de premsa. Avui s'ha publicat un document intern de la plataforma d'observació del judici del procés que NO és el posicionament final de les organitzacions i persones observadores. En aquest moment s’està treballant en el document final que es presentarà el 14 Novembre en roda de premsa. https://t.co/0ljw8uU9d7 — International Trial Watch (@InterTrialWatch) November 1, 2019 En aquest document s’afirma que amb la condemna per sedició es demostra que no hi va haver ni alçament ni pertorbació de l’ordre públic. D’una altra banda, diu que ni Jordi Sànchez ni Jordi Cuixart poden ser condemnats per haver convocat, ‘en el lliure exercici de la seva llibertat de reunió, una protesta contra determinades actuacions judicials’. També s’hi afirma que Carme Forcadell, que tenia inviolabilitat parlamentària, va actuar per a ‘preservar la institució’. Alhora també es diu que el jutge del cas no hauria d’haver estat Marchena perquè, com que els fets van passar a Catalunya, s’haurien d’haver jutjat al TSJC, no al Tribunal Suprem espanyol.

Summary: Els observadors internacionals publicaran l’informe final del judici el 14-N


El secretari general de l’UGT, Pepe Álvarez, s’ha reunit aquest matí amb el president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart, a la presó dels Lledoners. Segons que ha explicat l’entitat, han ‘posat en comú la defensa dels drets i llibertats i el compromís amb les grans lluits compartides’. Álvarez i l’UGT s’han mostrat partidaris de l’alliberament dels presos polítics i van participar en la manifestació del 15 d’abril a l’avinguda Paral·lel de Barcelona. 🔸 El secretari general d'UGT (@ugt_comunica), Pepe Álvarez, s'ha reunit aquest matí amb el president d'@omnium, @jcuixart, on han posat en comú la defensa dels drets i llibertats i el compromís amb les grans lluites compartides pic.twitter.com/s05BWb8y5Q — Òmnium Cultural (@omnium) October 5, 2018

Summary: El secretari general de l’UGT visita Cuixart als Lledoners


El pas al costat de Pablo Iglesias, qui el PSOE qualificava del ‘principal escull’ en les negociacions per la investidura de Pedro Sánchez, pot haver desencallat la situació. La vice-secretària general socialista, Adriana Lastra, ha assegurat que ‘s’ha obert una oportunitat’ i que ‘estem convençuts que s’aconseguirà un acord’. Adriana Lastra: "Se abre una oportunidad en nuestro país. A 48 horas del debate de Investidura hay que hablar de muchas cosas y estamos convencidos de que se alcanzará un acuerdo" 🔵 EN DIRECTOhttps://t.co/W2yIEMl0Kr pic.twitter.com/bqaSApIFb6 — 24h (@24h_tve) July 20, 2019 D’Astúries estant, Lastra ha afirmat que només falten quaranta-vuit hores per al ple al congrés i que ‘encara queden moltes coses per parlar’ amb Unides Podem. En aquest sentit, ha ressaltat que ara per ara la prioritat és assolir un acord programàtic per no decebre ‘els milions d’espanyols que van votar per un govern de progrés’.

Summary: El PSOE diu que aconseguirà un acord amb Unides Podem abans de la investidura


El Tribunal de Justícia de la Unió Europea ha conclòs que la reforma de l’edat de jubilació dels jutges del Tribunal Suprem a Polònia viola ‘la independència judicial’. L’alt tribunal europeu amb seu a Luxemburg ha determinat que aquest canvi, introduït amb el govern encapçalat pel partit d’ultradreta Llei i Justícia, ‘no està justificat’ i que ‘viola el principi d’immobilitat del jutge’. Així, el TJUE critica que el president del país sigui el competent per prorrogar o no el mandat als jutges i el fet que la mesura hagi afectat un terç dels membres del Suprem. Amb aquesta sentència el TJUE respon a la demanda de la Comissió Europea del 2018 que acusava Varsòvia d’incomplir el dret de la UE imposant la jubilació a seixanta-cinc anys als homes i als seixanta a les dones, quan abans era per als seixanta-set per ambdós. La mesura implicava que vint-i-set dels setanta-dos jutges es veiessin obligats a deixar el càrrec de cop i volta. La normativa, a més, ofereix als jutges afectats la possibilitat de sol·licitar una pròrroga del mandat al president de la República. Les pròrrogues són de tres anys i es poden renovar una vegada. Tanmateix, no hi ha criteris que orientin la decisió del president ni tampoc hi ha opció de presentar recurs. Si bé el govern polonès defensava que la mesura pretenia harmonitzar l’edat de jubilació amb la resta dels treballadors, el TJUE li ha donat finalment la raó a Brussel·les assegurant que hi ha ‘dubtes seriosos sobre les finalitats reals de la reforma’. A partir d’ara, si la CE considera que Polònia no aplica la sentència de Luxemburg pot interposar un altre recurs perquè el tribunal imposi sancions.

Summary: El TJUE condemna Polònia per atemptar contra la independència judicial


Beatriz Talegón és una veu lliure de l’esquerra espanyola. De la primera frase a l’última, Talegón diu allò que pensa sense por de represàlies. No perd el somriure ni l’amabilitat en cap moment. Tampoc quan parla de coses greus, tristes, preocupants i demolidores. Va situar-se a l’escena pública venint de les files del PSOE i arribà a ser secretària general de la Unió Internacional de les Joventuts Socialistes. Va saltar de les files socialistes després de crítiques contundents a l’aparell del partit. Darrerament, ha sorprès tothom amb una mirada del procés d’independència català molt poc habitual entre els intel·lectuals espanyols. En aquesta entrevista, parlem de què passa a la democràcia espanyola, de l’odi contra els catalans, de l’estratègia de Puigdemont i el moviment republicà, de les raons del canvi de discurs de Pablo Iglesias i Podem, del paper de la justícia espanyola, de la possible intervenció internacional, de TV3 i moltes coses més. La seva opinió no deixa indiferent ningú. I remou alguns prejudicis que potser hem anat construint sense ser-ne conscients. —Què passa a Espanya? Més enllà de Catalunya, s’hi perd la democràcia? —Som davant una situació de xoc. Especialment per a aquells que en són conscients. Cauen totes les màscares i tots els telons que feien un decorat que deixava entendre que s’havia fet una transició modèlica i vivíem en una democràcia moderna i en un estat avançat i sobirà. Penso que precisament ara Catalunya ha pitjat el botó de detonació que ha fet saltar les màscares. Però allò que hi ha al fons és pudor de podridura. Tot el que ve arrossegat des del franquisme es posa ara mateix en evidència. Ens adonem que realment no tenim una democràcia, que no tenim un estat sobirà, que no tenim mitjans de comunicació fiables i veraços, i que desgraciadament tenim una societat manipulada que no és sobirana i amb unes institucions que no són legítimes per totes aquestes raons que he dit. —Anem a pams. Heu proposat de catalanitzar Espanya. Què vol dir això? —Quan hom observa bé i s’espolsa els prejudicis que ens han inoculat de manera contínua –durant tota la història de la pseudo-democràcia i abans– d’odi a la catalanitat, descobreix que hi ha un moviment social, una organització ciutadana, que no atén a la lògica de les dretes i les esquerres, sinó a criteris de legitimitat, sobirania i democràcia en un sentit més real i efectiva. Això que passa a Catalunya és un cop de puny a la taula de la martingala de cartó pedra que ens ha venut un règim que s’ha perpetuat des del cop d’estat del 1936 o més enrere. —Quan vau adquirir aquesta sensibilitat amb el cas de Catalunya? —Vaig començar a militar al Partit Socialista en l’època de Zapatero, poc després de l’atemptat de l’11-M. I aquest era el moment de Zapatero, Maragall, l’estatut… Vaig tenir la sort d’implicar-me políticament en un partit que aleshores tenia una visió molt positiva de Catalunya i quan el PSC també era un partit força més obert, dinàmic i permeable a la realitat de la societat catalana. Quan vaig començar a participar en la política internacional amb la joventut socialista europea i internacional, vaig viure com les Joventuts Socialistes de Catalunya demanaven la independència orgànica de les Joventuts Socialistes d’Espanya. En aquesta situació, vaig haver de bregar-hi com a vice-secretària general de la Internacional Socialista de Joves, i després com a secretària general. —I què vau fer? —Vaig assumir la missió d’arribar a un acord –i signar-lo– perquè es produís a independència orgànica que demanaven els representants catalans. Les Joventuts Socialistes de Catalunya van passar a votar de manera independent als fòrums internacionals respecte de les joventuts espanyoles. Aleshores vaig tenir l’oportunitat d’impregnar-me del cas català. Des d’aquella posició, vaig afrontar les disputes d’Israel amb Palestina, del Kurdistan amb Turquia, de Xipre amb Grècia, de Birmània i del Sàhara. Vaig viatjar a tots aquests llocs per construir taules de diàleg i mediació. Vaig veure clarament que la situació de Catalunya tenia molts punts en comú amb totes les demandes que feia l’esquerra en l’àmbit internacional. Allò que sorprèn és el tomb que ha fet ara el moviment socialista –entre cometes, perquè, de socialista, no en té res. —El PSOE s’ha lliurat completament als designis que marca el PP. Com és possible? —Ara parlàvem de les màscares que havien caigut. I de la desfeta del decorat que ens han volgut fer empassar tots aquests anys. Una part imprescindible d’aquesta ficció ha estat el PSOE. No se sap prou bé què va passar al congrés de Suresnes, amb un Felipe González completament desconegut i amb més agents secrets infiltrats que no delegats reals del partit. Allò fou un veritable cop d’estat també. Es va emblanquir el Partit Socialista. Fou segrestat. I es convertí en un aparell més de l’establishment del règim del 78. Pur ‘guepardisme’, on sembla que tot canvia i no canvia res. No va existir un partit socialista. Em dol dir-ho així. Perquè jo he estat una enganyada més. No hi ha hagut un partit socialista lliure, autònom i d’esquerres durant aquest període de la història d’Espanya. I ara ha passat que la situació ha estat tan tensa i polaritzada que s’ha demostrat qui era cadascú. El PSOE no és socialista, no és republicà, no defensa la sobirania popular i respon als interessos del règim. Ha participat en una democràcia aparent, i n’ha sortit sempre molt beneficiat, és clar. Un torn de partits que han governat sempre responent als mateixos interessos. —Hom diu que l’única manera de canviar Espanya és trencant-la. Castelao deia que era l’única manera per a aconseguir una Espanya republicana i d’esquerres… —El problema principal que tenim en aquest moment és la patrimonialització del llenguatge. Com que el PP ho ha fet servir molt, parlar de trencar Espanya sona com una cosa terrible. Sembla un fet catastròfic. Per ells, la sacrosanta unitat passa per damunt de tot. Per parlar de trencar Espanya cal pensar en quina Espanya es vol trencar. Si parlem del concepte d’una Espanya grisa, fosca, insolidària, antiquada, amarada de si mateixa, i que refusa tot aire fresc i tota possibilitat de canvi, crec que trencar aquesta Espanya és sa. Aquesta ruptura seria molt sana. Si parlem de Catalunya, a mi m’agrada més la idea de la República Catalana que no de la independència. M’interessa més aquest concepte. Aquí a Espanya es queden tan sols amb la idea de la independència. La ruptura. No fan cas de la república. I em sembla que és la idea que pot desencadenar la clausura de l’Espanya-règim. —La República Catalana com a catalitzador d’una nova Espanya? —Aquesta Espanya que ve dels segles, aquesta Espanya imperialista, tancada, que fa pudor de podrit, de morts a les cunetes, de memòria històrica silenciada, amb una classe social colpejada sistemàticament, robada, violada i vilipendiada…: liquidar aquesta Espanya és fonamental. Trencar-la és fonamental. Però cal parlar de l’alternativa. I la que ofereix Catalunya, republicana, és el model a seguir. No és casual que obrin aquesta via ara. Tant Catalunya com Euskal Herria han mantingut la lluita per la dignitat des de fa molts anys. És una lluita de poble digne que l’han volgut amagar i silenciar els mitjans del règim, acusant-la de terrorisme, de violenta… Catalunya ha fet una demostració excel·lent de la via pacífica i democràtica. Catalunya ha obert la porta de la seva república, però també de l’espanyola. A mi em sembla molt sa trencar l’Espanya unitària, centralista i franquista. —Les esquerres i els demòcrates espanyols no van en la línia d’això que expliqueu… —Hi ha moltes raons que fan pensar això. D’entrada, els qui pensem això, no hi acabem de ser. Vull dir que ens imposen un silenci brutal als mitjans de comunicació. Ens han posat a la nevera durant molt de temps. Especialment aquests últims mesos. Fa la impressió que no hi ha tertulians ni intel·lectuals defensant això que us he explicat. Però és bàsicament perquè no ens donen espai per expressar-ho. Tan sols cal anar a l’hemeroteca per veure què passa. Aleshores sembla que ningú no defensi aquesta posició. Així fan una censura suau: bombardar amb una única posició perquè sembli que no hi ha alternatives. I n’hi ha. En el terreny dels partits, passa una cosa semblant. Podem ho denuncia sovint. Es troben amb un silenciament per part dels mitjans amb tota la intenció del món per evitar que donin el missatge que volen donar. Els mitjans de comunicació espanyols fan una campanya molt bruta per no informar de què passa i de les veus diferents de l’oficial del règim. I això fa que a Catalunya no us arribi el suport de molta gent que és favorable a la República i al camí que heu emprès els catalans. I també és cert que cal que es creïn partits republicans a Espanya, d’ideologia d’esquerres i d’ideologia liberal. Com passa a Catalunya. —L’evolució de Podem no és pas engrescadora en aquest sentit. Ens trobem que han arribat a culpar l’independentisme d’haver despertat el feixisme… —El recorregut de Pablo Iglesias és molt confús. Igual que el d’Ada Colau. Cal tenir en compte com van aparèixer aquestes formacions. Bàsicament, abrigats i emparats per uns mitjans de comunicació. Pablo i Ada deuen el seu èxit –entre cometes– principalment a Jaume Roures, que va apostar per Podem i els va posar a La Sexta. Hi va haver una època que obries un calaix i sortia Pablo Iglesias. Eren pertot arreu. I això va ser així fins que els van col·locar al nivell suficient per fer mal al PSOE. Perquè aquesta era l’estratègia per esclafar Rubalcaba… Jaume Roures és una persona amb molta capacitat d’influència i poder i que sempre ho ha vist molt clar. Ell no és independentista. És partidari d’un referèndum per a votar que no. —El canvi de discurs ha estat molt evident… —Quan va arribar, Pablo Iglesias era una alenada d’aire fresc i era un paio molt potent. Tenia les coses molt clares. Venia d’una esquerra radical, però tenia idees força clares. Una vegada es va posar en aquesta voràgine, va començar a tenir por i pressions. Si volia continuar sortint a les televisions i als mitjans, havia d’acontentar els amos. I això vol dir fer el discurs que ells volen. Si surts del discurs que volen o deixes de ser-los útil, desapareixes. I és força evident que Pablo ha deixat de ser tan present als mitjans. Abans era pertot arreu i ara no el veus enlloc. I això ha influït molt Pablo Iglesias i Podem. Aquesta por de perdre presència. És una persona amb molt d’ego, a qui agrada molt sortir als mitjans. Hi ha coses que sé per converses que havíem tingut abans de tota la seva aventura. La seva vocació real és de presentador de la tele. No pas fer política. —Això ho penseu o ho sabeu? —Ell m’ho va arribar a confessar. Es reia de mi perquè jo creia en la política. I ell volia ser presentador de tele. Amb l’objectiu de poder-se mantenir sota el focus, ha canviat molt el seu discurs. Vol tenir content el seu electorat, però també el seu patrocinador. I a Ada Colau li ha passat una mica això mateix. Són presoners dels mitjans de comunicació. La reflexió aquesta d’haver despertat el feixisme, a mi se’m va entravessar. Se suposa que l’esquerra és la que hauria de combatre el feixisme, no? Què cony els retreus, als independentistes, que són els únics que fan una feina digna, d’haver despertat el feixisme? Si passa això és perquè l’esquerra no heu estat capaços de posar-los a lloc. I això no vol dir que el feixisme més ranci i més radical s’hagi despertat aquests últims mesos. La qüestió catalana ha escalfat molt els fatxes. Molt! Però no se’n pot culpar qui ha optat per una revolució democràtica. —Trobeu preocupant l’estat d’opinió general dels espanyols sobre Catalunya? Més enllà de l’escàndol, la ‘chirigota’ contra Puigdemont és un símptoma d’alguna cosa més? L’odi arrela o és una caricatura? —Doncs totes dues coses. Per una banda, a mi em preocupa molt l’opinió pública perquè és manipulada. A mi em fa molt mal que passi això. La gent no s’assabenta de tot això que passa a Catalunya. —Així no és TV3 qui manipula? —Ara parlaré de TV3. Però és cert que estic preocupada per la situació a Espanya. La gent no s’assabenta de què passa, però tampoc no vol informar-se’n. I això és pitjor. És preocupant la pèrdua del sentit crític. La incapacitat de preguntar-se si això que veuen és realitat o no, i de cercar fonts alternatives i preguntar. Això és terrible. El cas de la ‘chirigota’ penso que respon a un argot, una broma i una conya que ha tingut sempre la gent a Cadis. I no hauria de tenir gens d’importància si no fos perquè fer una broma a Twitter sobre Carrero Blanco et porta a la presó. Si no fos perquè els piulets que va fer César Strawberry, que et poden agradar més o menys, són perseguits per enaltiment del terrorisme. Si la ‘chirigota’ és humor, Carrero Blanco també ho és. I els missatges de Strawberry, també. O tots o cap. I aquí és on veig el problema. Riem la gràcia dels qui humilien els catalans, però empresonem i detenim els qui es riuen del franquisme. Això m’emprenya, perquè demostra que no vivim en un estat de dret i no hi ha igualtat per a tothom davant la llei. Aquest és el problema. I que Rajoy vagi a França a la capçalera d’una manifestació per l’atemptat contra Charlie Hebdo per la llibertat d’expressió mentre aquí actuen com ho fan quan es fan comentaris a Twitter… Això és perillós. —Volíeu parlar de TV3… —M’ha cridat molt l’atenció l’assetjament contra TV3. Fa uns anys que estic en el món dels mitjans de comunicació i l’imaginari col·lectiu a Espanya és que TV3 manipula i alliçona els nens amb el seu informatiu infantil. Fa un parell de mesos que participo en programes de TV3 i, per la meva experiència, és la televisió pública que he conegut amb més professionalitat. Ho vull dir perquè em sembla de justícia. He vist com preparaven els programes, els continguts, els convidats garantint la pluralitat d’intervencions, l’educació en els debats, la ponderació… Tan sols tinc una crítica a fer a TV3. Ja els ho he dit a ells. Trobo a faltar –no per mi, que jo m’he adaptat molt de pressa al català– subtítols en castellà. Em sembla que és una cosa que cal repensar. TV3 és tan bona que seria molt interessant que la pogués entendre gent que no entén el català. És cert que tampoc no és tan difícil entendre el català si hi ha voluntat. Però… —Hi ha el risc d’acabar fent prescindible el coneixement del català… —Sí, però, els subtítols podrien ser una opció. Molta gent a Espanya podria canviar la seva visió dels catalans si pogués veure TV3. Amics que no l’havien mirada mai i que ho han fet per veure’m quan hi he anat jo, n’estan encantats. Encantats! M’han dit que estaven sorpresos pel nivell del debat i dels programes. Comparat amb La Sexta, que fan programes de debat a la mateixa hora que jo era a TV3, em deien que era un gust poder veure el nivell de la informació i l’educació i la pluralitat del debat. És una pena que per la qüestió lingüística TV3 no arribi a més gent. Seria molt interessant que arribés més. —Canviem de tema. L’independentisme ha d’abandonar la unilateralitat? —L’única unilateralitat que hi ha hagut fins ara ha estat la del 155. Ho dic sincerament i amb tota l’honestedat de què sóc capaç, sempre he vist Puigdemont cercant el diàleg. Sempre. I mira que Puigdemont no és de la meva corda ideològica. Ell és de dretes. Però em sembla que és un senyor molt digne que ha sabut entendre quin paper havia de fer. I sempre l’he vist oferint la mà i un espai de diàleg. Quina unilateralitat pot tenir una persona que vol posar urnes al carrer perquè la gent s’expressi? Quan decideixes posar urnes perquè sigui la gent qui decideixi lliurement, on és la unilateralitat? Unilateralitat és enviar les forces i cossos de seguretat de l’estat a fotre llenya. Això sí que és unilateral. El ciutadà que anava a votar no podia decidir si s’emportava el mastegot o no. Te’l podies estalviar si renunciaves als teus drets i et quedaves a casa. Aleshores no et pegava ningú. Però una urna permet de votar a favor i en contra. —O no votar. —Exacte… O votar en blanc. Una urna et permet d’expressar-te i s’ha de poder fer sense por. El que exerceix la unilateralitat, l’amenaça i la repressió és el govern d’Espanya. Això sí, aplaudit per Ciutadans i el Partit Socialista. Parlar d’unilateralitat… Això s’ho ha inventat el Partit Popular per justificar la violència i la repressió. —Què han fet malament els independentistes? —Diria que hi ha hagut una gran falta de pedagogia. A mi més que parlar d’independentistes m’agrada parlar de sobiranistes. És cert que hi ha molts canals que els són privats. Però també haurien pogut aprofitar els mitjans que els donaven veu, com TV3, i per això et deia allò d’abans. Els ha faltat pedagogia i han parlat massa per a si mateixos. Per al seu electoral i la seva gent. S’ha creat un diàleg de sords. Els unionistes –o els monàrquics– estan completament tancats. I els sobiranistes s’adonen que han d’explicar la República. I l’han d’explicar als qui han mogut el seu vot per por, per cansament i per tota la merda que s’han inventat de les empreses que se n’anaven i tot plegat. La República s’ha de poder explicar a tothom. I també s’ha d’explicar a Espanya. I aquesta és la meva lluita personal. Aconseguir que s’entengui de què va la República catalana a Espanya. Que s’entenguin totes aquestes lleis que el Tribunal Constitucional ha liquidat. Vull ajudar a explicar què és el projecte republicà i de sobirania entre la gent d’Espanya. —Es podia arribar on es va arribar a l’octubre sense tenir la capacitat de controlar el territori i defensar la República? —Entenc que hi hagi qui pugui considerar que tot això que ha passat hagi estat un error i que s’ha improvisat massa. Ho entenc. Però crec que, vistes les circumstàncies i la realitat viscuda aquests últims mesos, s’ha fet allò que calia. No es pot passar per alt amb què ha topat la revolta democràtica catalana. Cal entendre què és realment el règim franquista. Una vegada tens clara quina és la bèstia que tens davant, si vas a totes i ets honest, crec que no hi havia més opcions que la que s’ha seguit. Entenc que hi hagi gent que parli del perill de vulnerar la legalitat… Bé, no la legalitat, sinó les sentències del Tribunal Constitucional… Gràcies a tot això que han fet, a haver-se jugat la seva llibertat, gent de pau, que no és corrupta, que és pacífica, han posat en evidència l’absència d’un estat de dret a Espanya. Que els vulguin jutjar per delictes que no han comès, que els vulguin atribuir una violència que no ha existit, que vulguin enganyar l’opinió pública amb els mitjans de comunicació, per criminalitzar unes persones que no han fet res de res? Si no haguessin arribat on es va arribar, hauríem continuat per sempre més en un partit de tennis. I no s’hauria arribat enlloc. Aquesta gent va guanyar unes eleccions i van aplicar allò que havien dit en el seu programa electoral. No han enganyat ningú. —I han tornat a guanyar les eleccions… —Bé… els resultats que han obtingut… buf! Aquest matí a la farmàcia, la farmacèutica em deia que està saturada i que passa de les notícies perquè està tot manipulat. I tanmateix em deia que havia guanyat Arrimadas… Li he dit que no. Que Arrimadas no havia guanyat. I que Puigdemont tornaria a ser el president… Fan creure el que volen a la gent. És un drama. Que aquestes eleccions les hagin guanyat els sobiranistes després d’haver-se convocat de manera il·legítima… Perquè el 155 no dóna cap dret de destituir un govern, ni atribuir-te des d’Espanya el control de la Generalitat, ni dissoldre el parlament… La lectura del 155 és molt clara. El govern espanyol pot donar ordres al govern autonòmic, si s’activa el 155, perquè faci allò que consideri que ha de fer. Però no pot liquidar un govern. S’han convocat eleccions amb pressa, sense garanties, amb blocatges constants, empresonant candidats, fent el ridícul amb l’ordre de detenció europea… S’ha arribat a una situació tan brutal que Puigdemont es pot passejar lliurement per tot el món menys per Espanya. Van retirar l’ordre de detenció perquè sabien perfectament que Bèlgica els deixaria amb els pantalons als turmells. I els hauria cridat l’atenció i els hauria dit que això que fan és una vergonya i una aberració jurídiques. —I amb tot això, els partits de la República guanyen les eleccions. —Hosti, és que és molt fort! El dia 5 de gener encara arribaven butlletes de vot a Washington. Hi ha hagut unes irregularitats que fan feredat. Aquests dos milions d’euros de la campanya de Ciutadans que van tenir la vergonya de dir-me públicament a la televisió que els havien aconseguit estalviant cafès… Han passat coses molt estranyes. I molt desproporcionades. Han passat coses molt misterioses. I, amb tot, mira el resultat. Estic convençuda que sense totes aquestes irregularitats el resultat seria encara més sorprenent. —El govern de Rajoy es pot permetre un altre 155 si es forma un govern que fa passos republicanes? —Aquesta gent? Viu fora de la realitat. Completament. D’aquesta gent, me n’espero qualsevol cosa. Albiol ja ho va advertir abans de les eleccions. Sempre amenacen. ‘Si feu bondat i no preneu el camí de la unilateralitat, nosaltres no haurem d’aplicar el 155’, diuen. ‘Si torneu al mateix camí, us aplicarem el 155 però encara més dur.’ Des del meu punt de vista, qualsevol excusa els servirà per a ficar més gent a la presó i construir un relat dels fets completament fals. Ho van fer durant molts anys al País Basc. El Partit Popular ja el coneixem, oi? Són els hereus del franquisme. Aquesta tropa no creu en l’estat de dret ni la democràcia ni res de res. Parlen de legalitat com si tot fos això. Perdoneu, però en el temps de Franco també hi havia lleis. La qüestió de les lleis és si emanen de la sobirania popular o s’imposen a cop de decret llei perquè a vosaltres us rota. Per tant, on és el problema? En el Partit Socialista. La culpa que aquesta situació hagi arribat a aquest punt de degradació és dels socialistes i de Pedro Sánchez. Havia d’haver presentat una moció de censura abans de l’1 d’octubre i tot. Havia d’haver fet caure Rajoy amb el suport dels nacionalistes, és clar que sí, i haver convocat un referèndum pactat. Hauria pogut emprendre el camí cap a una república federal. No s’hi ha atrevit i ha aplaudit Mariano Rajoy. —El govern del PP no seurà mai a la taula a parlar? D’ara endavant hi haurà més repressió i més presos? —Sí. Perquè aquesta gent són així. I això els dóna vots. Distreuen l’atenció amb la creació d’un enemic. I així l’enemic dels espanyols no són ells, que han furtat milers i milers de milions de patrimoni públic, han trinxat la sanitat i l’estat del benestar, han untat la justícia… Amb l’enemic català, ells deixen de ser el problema. I pinten els catalans com els dóna la gana a través dels mitjans de comunicació, que per això els unten amb publicitat institucional i el que faci falta. I hi ha un atemptat a la Rambla i filtren una nota a través del Ministeri de l’Interior i a veure qui és el llest o l’imbècil que la publica. Sempre hi ha un passerell que es presta a publicar la porqueria. Aquesta és la pena de tot plegat. Aquests individus han perdut el nord! Aquesta tropa és així. És trist que encara ens en sorprenguem. Perquè vol dir que ens havíem cregut la pantomima que això era una democràcia. I no. Aquesta gent fa com ha fet tota la vida. Ells, els seus avis, els seus pares i els seus rebesavis. —Tampoc no ens ha de sorprendre l’actuació de la justícia? Tampoc no hi ha cap esperança en aquest camp? —Buf, això de la justícia… El mes de juny es va publicar l’informe aquell del Consell d’Europa amb una bateria de recomanacions al govern espanyol per la situació greu de manca d’independència judicial. L’informe deia que perillaven els drets socials i les garanties judicials dels ciutadans i que s’anés molt amb compte. Li exigia de revisar els nomenaments dels responsables judicials i fiscals. Especialment preocupant era la situació dels fiscals anticorrupció nomenats pel fiscal general nomenat pel govern. Tampoc no validava la reforma recent del Tribunal Constitucional. Som al mes de gener. Després de sis mesos de l’informe, no han revisat cap de les deficiències que assenyalava el Consell d’Europa. Cap ni una! Jo sóc llicenciada en dret i al·lucino molt. Però molt! —Amb aquest panorama, hem de pensar que els presos polítics passaran molts anys tancats? —Quin horror… Espero que no. De debò. Això em fa un nus a la gola. Em fot molt. Penso en Cuixart, per exemple. Que té un nen de sis mesos. Com poden fer això a una persona que no ha fet res de res! Tots hem vist els vídeos. Van demanar permís a la Guàrdia Civil per pujar damunt els cotxes. Van demanar a la gent que se n’anés cap a casa en pau i tranquil·litat. Em va enviar una carta. No el conec personalment. Però arran d’aquest merder em vaig posar en contacte amb la gent d’Òmnium. Són gent adorable. És un home magnífic, Cuixart. Una persona encantadora. Dolç, afectuós, tranquil… Com pot ser que aquesta persona sigui a la garjola? Al pitjor lloc del món! Què coi passa aquí mentre aquests de dalt furten a mans plenes?! I dediquen tota l’atenció a fotre a la presó gent de pau amb fills i família? Els fan malbé i els creen un perjudici que no podran recuperar! És molt preocupant. Perquè qualsevol pot acabar a la garjola per qualsevol cosa. Quines garanties tenim tots plegats? —Podem confiar que Europa o algú de la comunitat internacional es mogui arran de tot això? —Us sembla poca cosa que Puigdemont es pugui moure lliurement per qualsevol país d’Europa? Entenc que la gent espera actuacions contundents. O reconeixements explícits. I això no passarà. Mireu els palestins quants anys que fa que batallen pel reconeixement. Però, sincerament, us sembla poc suport que Puigdemont i els consellers puguin moure’s amb plena llibertat, concedir entrevistes a qui vulguin, a qualsevol país de la Unió Europea? Alerta! Que això és una botifarra molt gran a Espanya de tots els altres països de la UE. —Però s’han liquidat un govern i un parlament elegits democràticament sense que ningú fes soroll. I s’ha empresonat gent completament innocent sense que ningú alcés la veu… Això és alarmant. —Parlo sovint amb gent d’altres països, de partits, de la premsa i de l’administració, i la seva posició és molt crítica amb Espanya. Però no podem passar per alt el principi de les relacions internacionals de no-ingerència. Això és com un manament fonamental que garanteix la relació entre estats. És com anar al dentista, agafar-lo dels ous i dir-li ‘Oi que no ens farem mal?’ Aquest principi és molt sagrat. Però una altra cosa és la percepció que tenen de l’estat espanyol els altres països. I aquesta percepció és demolidora. El govern del PP avergonyeix pràcticament tothom. Fins i tot, a les mateixes files del Partit Popular europeu senten vergonya del seu soci espanyol. Sobre la qüestió de Catalunya, hi havia molta desinformació. Hi imperava el missatge oficial que arribava des dels grans mitjans espanyols i del govern. L’1 d’octubre va trencar aquesta desinformació. I la gent al·lucina. I esperen a veure què passa. Observen amb especial atenció què passarà amb Puigdemont. —Creieu que el retorn de Puigdemont pot ser el desllorigador? —Si Puigdemont és investit president –que és allò que hauria de passar– i torna a Catalunya com a president, vull veure què passarà. Se suposa que l’han de detenir. Com carat explicaran al món que han ficat a la presó a un individu que acaba de guanyar les eleccions per haver fet allò que ha fet? I per haver fet allò que ha fet, Espanya el vol tancar a la presó. Expliqueu-ho al món i a veure què passa. Per això intenten per tots els mitjans que Puigdemont no pugui ser investit president. El pitjor escenari per a Espanya és el retorn de Puigdemont investit president. Això sí que provocarà resposta internacional. Peti qui peti. Aquest serà el moment que tothom s’haurà de pronunciar. És un president investit legítimament. —I això desblocarà res? —Serà el punt final amb què s’exigirà que el govern espanyol s’assegui a parlar. I diria que aquesta és l’estratègia de Puigdemont des de fora. Els qui pensen que es va precipitar o equivocar marxant a Brussel·les van ben confosos. La seva estratègia és impecable. Si Puigdemont no se n’hagués anat a Brussel·les i s’hagués deixat empresonar, no hauria tingut l’oportunitat d’explicar al món, als espanyols i als catalans tot això que ha pogut explicar. I no sé si el sobiranisme hauria pogut guanyar les eleccions. Això ho hauria volgut el govern espanyol. La seva estratègia és impecable.

Summary: Beatriz Talegón: ‘El pitjor escenari per a Espanya és el retorn de Puigdemont investit president’


Els milions de documents dels ‘papers de Panamà‘, filtrats pel Consorci Internacional de Periodistes d’Investigació (ICIJ) el 3 d’abril i que han revelat nombroses operacions d’evasió fiscal i emblanquiment de diners, es posen avui parcialment a disposició del públic. No són pas tots els documents ni es revelaran dades personals ‘en massa’, segons l’ICIJ, sinó que es tracta d’informació ‘seleccionada i limitada’ publicada ‘per interès públic’. En concret, el banc de dades inclou informació sobre més de dues-centes mil empreses i fundacions amb seu en una vintena de paradisos fiscals, de Hong Kong a Nevada (EUA). Des del començament del mes d’abril, l’ICIJ ha coordinat la difusió limitada dels anomenats ‘papers de Panamà’ per mitjà d’un centenar de mitjans de comunicació internacionals. En conjunt, són gairebé 11,5 milions de documents filtrats del bufet d’advocats panamenc Mossack Fonseca, que revelen l’ús a gran escala de societats ‘offshore’ per a amagar actius als organismes d’hisenda i que ja han implicat la dimissió del primer ministre d’Islàndia i del ministre d’Indústria en funcions espanyol, a més de l’obertura de nombroses inspeccions fiscals. Per l’ICIJ, la difusió pública d’aquesta documentació és una nova etapa de la seva investigació, fruit d’un any de feina. El consorci periodístic també afirma que les setmanes i mesos vinents continuarà revelant casos, a través dels mitjans col·laboradors. Informació relacionada: Recull d’articles sobre els ‘papers de Panamà’

Summary: Els ‘papers de Panamà’ s’obren al públic