Molta poca gent ha sentit parlar mai de Karmele Urresti, Txomin Letamendi, Manu Sota o Antonio Gezala, que han caigut pràcticament en l’oblit. Però tots tenen una història personal i un compromís polític que permeten d’entendre la humiliació que va sofrir tot un poble: els abusos i la impunitat del franquisme, l’exili, el fracàs de molts somnis d’un món millor… I una convulsió social i generacional que va desembocar en el naixement d’ETA. Kirmen Uribe (Ondarroa, 1970) rescata aquestes persones de l’oblit en una novel·la documental que tot just acaba de presentar: L’hora de despertar-nos junts (Edicions 62). Hi relata la vida de la parella formada per Karmele i Txomin, com van haver de fugir durant la guerra del País Basc, primer a França i després a Veneçuela, i com van combatre el franquisme i el feixisme. Txomin Letamendi va acabar morint per les seqüeles de les tortures salvatges que havia rebut a les presons franquistes, just al mateix moment que la resistència veia com s’esvaïen les esperances que les potències aliades liquidessin el règim franquista. Tot i el sentiment de derrota, no van lluitar debades. Així ho exposa Uribe, una de les veus més potents i renovadores del panorama literari basc actual, en aquesta entrevista. Repassant la trajectòria vital de tres generacions d’una mateixa família es pot explicar la història recent del poble basc. I la del nostre món d’avui. —Fan impacte les humiliacions i les frustracions que hi ha en aquesta història, envers unes persones en particular i al poble basc en general. —Sí. Va passar així. Tinc la sensació quan es parla del poble basc, i també pot passar amb Catalunya, que es fa amb un objectiu molt tancat. I a mi em venia de gust d’explicar la història basca amb l’objectiu molt obert; d’explicar què ha passat durant molts anys, i no tan sols durant els noranta. Parlem d’on venim. —I d’on veniu? —Hi ha un procés, i els esdeveniments van passant. I al final una família és una família, i la memòria passa de pares a fills, i el sentiment de pertinença també passa de pares a fills. En la novel·la es veu què és ser basc, i què ha estat ser basc durant tots aquests anys: passar d’una època, als anys vint, amb el renaixement cultural i després el govern basc, de tanta esperança, a la impotència i a la frustració… Però no pas a la derrota, ni al fracàs. I volia explicar tot això, amb una visió més àmplia. Crec que els novel·listes hi som una mica per a això. —Però en canvi sí que hi ha personatges que se senten derrotats, com Txomin Letamendi i fins i tot el president Agirre. I es rendeixen. —Agirre tenia el somni d’un País Basc lliure, fort, en una Europa occidental i vinculat als Estats Units. Ell creia cegament en la democràcia, en les democràcies dites occidentals, però li van fallar. Va posar-hi molts homes, i en van morir molts, entre els quals Txomin Letamendi, per aquest ideal de la derrota de Franco i el restabliment de les institucions legítimes. —I creien en els aliats quan prometien un País Basc lliure. —Però tot això als cinquanta canvia amb la Guerra Freda, i Agirre se sent derrotadíssim i sent que tota la feina de la seva vida ha estat en va. I a Txomin Letamendi li passa igual, i es mor als anys cinquanta. Però, passats setanta anys, no veig pas que fos una derrota. —No? —No. Jo crec que no són mai derrotats, els pobles, ni les societats. Ja ho deia Focault: qualsevol poder crea un contrapoder. Si reprimeixes això, acabarà sortint d’una altra manera. I al final, som aquí, la llengua basca és viva i la cultura basca també. I fou per Txomin, per Karmele, per Agirre… —I per Manu Sota. —I per Manu Sota, sí! —És un personatge fascinant, molt desconegut. —I l’he volgut rescatar per a aquesta novel·la. Ha estat per les circumstàncies de la història, perquè tota aquesta generació d’abans de la guerra ha acabat desapareixent. Primer pel franquisme i després, durant la transició, no els van donar importància. La gent va dir ‘oblidem el que va passar i mirem endavant’. Es va cometre l’error de menystenir les generacions anteriors. Kirmen Uribe. Fotografia: Jordi Carreño. —Per què diríeu que Manu Sota és un personatge únic? —Manu Sota va ser una persona increïble, molt culta, professor de Cambridge, organitzador de la selecció basca, va crear Eresoinka –l’ambaixada cultural basca a l’exili–, la primera delegació basca a Nova York, el primer d’establir relacions amb els serveis secrets anglesos… És un personatge molt literari, perquè a partir dels anys cinquanta comença a portar una vida gairebé monacal, no creu pràcticament en res, es refugia en l’èuscar, en els llibres, comença a fer un diccionari enorme de milers de veus, es tanca en si mateix i es mor tot sol. I he volgut fer justícia amb aquest personatge fascinant. Un paio moderníssim per a la seva època. —La frustració d’aquella generació no és acceptada per la següent. —No, per la que no va viure la guerra, no. —Hi havia el cultiu perquè sorgís ETA, de què dieu que fins al final del franquisme es poden admetre posicions favorables ben argumentades. I després del franquisme? —Per a mi el que va fer ETA després no és admissible èticament. Matar nens, matar polítics… Són exemples. En molts casos per a un basc era dir: fan això per al teu país? Posar una bomba on hi ha nens? No. Això no casa amb el que jo penso, i jo crec en la llibertat del País Basc. I també crec que l’estat ha tingut un paper una mica fosc en tot això, amb les tortures, el GAL… Semblava com si es delissin, entre cometes, perquè ETA continués. Al País Basc ha estat la societat basca mateix que ha dit a ETA que parés. I a la societat basca hi ha una sensació d’impunitat envers molts altres crims. Amb això no vull justificar res. Al final els crims d’ETA han estat jutjats i es paguen. Però hi ha molts altres crims que no. De mica en mica, les víctimes de diferents violències, del GAL, d’ETA, parlen entre elles; s’avança a l’hora d’escoltar, com a mínim, el patiment de l’altre. —Una de les parts ha fet passos grans per a la pau. Però l’estat espanyol no n’ha fet cap, i fins i tot actua repressivament. Això pot posar la llavor d’una nova frustració entre una part de la societat basca —El període de la violència al País Basc s’ha de tancar bé. Els partits bascs ho veuen clar. No sé si tots, però la majoria sí. I tancar-ho bé vindrà amb el reconeixement mutu d’admetre com a víctimes totes les víctimes, d’admetre com a víctimes els milers de torturats. I en aquest sentit hi ha una mena de deixadesa per part de l’estat. ETA ja no hi és? Doncs mira… No volen tancar bé el capítol de la violència. Crec que un cop més serà la societat basca que avançarà. Però l’estat no fa cap pas, no hi ha acostament de presos, no hi ha res. —La clau és generacional? I parlo de la vostra generació, que sigui capaç de fer, com feu en el llibre, aquestes preguntes: Per què no vam reaccionar arran de l’espiral de violència i de mort? Per què no vam aturar aquella inèrcia sense sentit? Per què vam callar? Per què vam negar el patiment dels altres? —Sí, volia fer això a la novel·la, que té un punt d’alliberament i de confessió, de dir que potser hem fallat en aquest sentit com a societat. I com a persones no ens hem fet la idea del sofriment de l’altre. Sí. Però hi som a temps. Som a temps d’anar tancant ferides i de despertar-nos junts i de caminar junts com a país. Com a País Basc. —També us pregunteu, veient una fotografia de la vostra muller quan era adolescent: ‘Com podíem ser feliços en un territori marcat a sang i foc per la tensió política?’. Què hi responeu? —És que els nens són feliços. És una actitud vital. Però potser això serà una altra novel·la que algun dia escriuré. Sí, vam ser feliços, en aquell clima, que era de molta tensió. I de repressió. —I que en pobles com Ondarroa es vivia més a flor de pell. —Ondarroa ha estat un poble molt castigat. Ha estat un poble molt nacionalista, i ja es veu a la història de Karmele i dels seus pares. Hi ha hagut moltes víctimes dels grups paramilitars, o de part de l’estat. Ha estat un poble molt castigat. Moltes vegades es parla d’Ondarroa com un poble radical, però s’ha d’entendre com han patit la gent d’allà, què significa segrestar un jove perquè és rebel i dur-lo a la muntanya i matar-lo. Això ha passat. Això ha passat, també. I això marca. —I ve de lluny. Al llibre hi ha l’escena en què Frantzisko Urresti, pare de Karmele, tip d’humiliació, acaba calant foc al seu vaixell de pesca.—Aquesta escena potser és el cor del llibre. Aquesta impotència, aquesta frustració que té: la ràbia que tinc perquè m’ho han pres tot, els meus fills són a l’exili, la meva filla s’ha casat amb un ruc, a la meva dona per enèsima vegada els tribunals li diuen que no pot ser mestra, no em deixen fer servir els meus vaixells… I acaba explotant, i crema el seu vaixell, un vaixell sense sentit, condemnat a romandre amarrat. Crema el símbol de la seva lluita, perquè va lluitar durant molts anys per tornar a pescar. —Catalunya apareix molt a la novel·la. Per exemple, Companys. I sobretot la figura de Josep Benet. —Benet explica com funcionava la resistència basca, que ell admirava. Ho explica en els seus documents, que vaig tenir l’oportunitat de consultar a l’Arxiu Nacional de Catalunya. Hi ha centenars de folis sobre la resistència basca i sobre Letamendi. Va ser per a mi una descoberta: això que he fet jo ara ja ho va fer Benet fa molts anys! Explica molt bé què feia la resistència, i crea un nexe sobre què va passar als anys setanta, perquè entre els papers de Benet vaig trobar la carta de Txiki, un dels últims afusellats pel franquisme, que també fou capturat a Barcelona. Benet tenia l’última carta que Txiki va escriure des de la presó abans de ser afusellat. —La carta de Txiki és una de les altres fites de la vostra novel·la. —Perquè en la carta Txiqui diu: ‘Avui nosaltres som al banc dels acusats, però demà hi seran ells, i serà el poble qui ens farà justícia. No ho oblideu, perquè els meus companys i jo no podrem. Confiem en vosaltres.’ Però això no ha passat mai! I quan vaig llegir la carta de Txiki vaig restar de pedra, i vaig tremolar. I em vaig dir: ’Txiki, però si encara no hem fet el que ens vas demanar!’ —Em fa la impressió que us heu tret un pes de sobre escrivint aquesta història. —És cert. Era una història que tenia a la ment des de feia molts anys. Coneixia els fills de Karmele i de Txomin des de petit. Formen part de la meva infantesa. Sempre he tingut la intuïció que allà hi havia una gran història, però no tan solament la història d’una família sinó també la d’Euskadi, que es podia explicar a través de la història d’aquesta família. —Vau estar temptat de canviar els noms reals dels protagonistes. Què hi ha de ficció dins de la història? —Vaig pensar un moment de canviar els noms i fer una novel·la de ficció. Però sentia que no seria honest, que no jugaria net, que hauria pogut ser una impostura, perquè hauria pogut canviar la història. La millor manera d’explicar-la era utilitzant els noms reals i els esdeveniments reals, explicar la història real, explicant que això va passar així i en aquests anys. I ho he traslladat al text. —La ficció en tot cas us permet de potenciar la història real. —Sí, el pacte amb el lector és clar, perquè sap que les dades que li ofereixo, i n’hi ha moltes, són veritat. Però també sap que l’escena en què s’enamoren Karmele i Txomin o la manera com parla el lehendakari Agirre amb un polític nord-americà és impossible de saber, i són escenes de ficció. M’agrada aquesta combinació entre realitat i ficció, és un camp molt fèrtil. —Però delicat, perquè hi ha històries personals molt sensibles. —Sí, hi ha persones reals, morts reals, patiment real de molta gent. La meva prosa aquí és com la d’un cirurgià, sense cap vel·leïtat. Res no és banal. He volgut ser molt precís i net i amb molt respecte a tota la gent que hi apareix.

Summary: Kirmen Uribe: ‘Jo crec que els pobles no poden ser mai derrotats’


Ciutadans ha decidit d’expedientar i suspendre temporalment la militància de Francisco Ferrer, regidor de Sant Just Desvern, que va criticar l’actitud del partit al parlament i, concretament, durant el ple de la cambra de dilluns, com ha avançat el diari Ara i ha pogut confirmar l’ACN. Durant el ple municipal de dijous, Ferrer va demanar disculpes a tots els ciutadans, perquè els diputats de la formació ‘van perdre les formes’, i va fer una crida al respecte a la institució. Ciutadans ha dit a l’ACN que el regidor ‘sempre ha anat a la seva, des del primer dia’ i han justificat l’expedient dient que ‘no havia seguit directrius’. Concretament, han posat d’exemple el fet que votés a favor del pressupost municipal sense avisar-ne prèviament la direcció del partit. I afegeixen que el discurs del regidor ‘no hi ha ajudat gens’. Ara, Ferrer té deu dies hàbils per a presentar al·legacions i, passat el termini, el comitè de garanties del partit valorarà el cas i prendrà una decisió, que pot anar des d’estimar les al·legacions del regidor fins a expulsar-lo. Si s’arribés a aquesta situació, el partit ja ha dit que li demanarien que deixés el càrrec al consistori. Tot i això, ha remarcat que no es volen avançar als fets i que el procés serà ‘amb totes les garanties’. Ferrer va denunciar que feia mesos que era objecte de mobing dins el partit i que era tractat ‘com si fos Llucifer’. Va recordar que en una moció on es demanava que es reconegués la immunitat d’Oriol Junqueras d’acord amb el TJUE ell es va abstenir. ‘Des de llavors no he parat de rebre pressions’, va lamentar.

Summary: Ciutadans suspèn de militància un regidor de Sant Just Desvern que va criticar l’actitud del partit al parlament


Manel Alves és el coordinador de l’Assemblea Nacional Catalana (ANC) a les Terres de l’Ebre. Va estar tres anys al secretariat nacional, juntament amb Carme Forcadell. Aquest enginyer tècnic industrial de quaranta anys s’ha convertit en un fenomen viral, juntament amb Jordi Romeva, pare de Raül Romeva. Diumenge tots dos van fer un discurs contundent molt crític amb els partits polítics. Critiquen la incapacitat que han tingut a l’hora de fer efectiva la República i de fer retornar el govern legítim. VilaWeb ha parlat telefònicament amb Alves per a aprofundir aquest debat. I també per a parlar dels possibles passos que hauria de fer l’ANC. —Hi ha reaccions al vostre discurs? Per què s’ha fet viral, realment. —Ho vaig notar mentre el feia. I ho vaig notar quan el vaig acabar. Sobretot em va quedar aquesta frase: ‘Hem dit allò que tots pensem i no diem.’ I m’omplen de satisfacció. Diversos mitjans se n’han fet ressò. Es tracta d’això. De portar tot l’escalf a la Carme. Però aprofitar altres altaveus per a sotragar els partits, perquè així no podem continuar. —El vostre discurs és una enorme crítica als partits polítics. —És una denúncia a l’estat espanyol i una crítica als partits, sí. Com es diu al discurs, penso que els partits obliden el mandat de l’1-O. I també les promeses del 21-D. Es va tornar a guanyar per majoria absoluta i aquelles promeses que ens van fer (restituir el govern legítim i fer efectiva la República Catalana) no es compleixen. A partir del 30 de gener  alguna cosa no rutlla. La gent hem anat esperant i callant. Però la cosa és insostenible. La gent comença a estar-ne tipa, de la situació. Ha estat un any desastrós que no es compleix allò que es va prometre. Ni disposem del govern legítim, ni tenim cap senyal que s’hagi de fer efectiva la República Catalana. La gent es cansa. El malestar ha sortit primer en petits àmbits, i ara ja ha sortit a la llum en discursos polítics. És un malestar generalitzat. Potser gent més afí als partits, o amb el carnet a la butxaca, es guia més per la direcció. Però per norma general hi ha malestar. Hi és. Com pot ser que ho engeguin tot a fer punyetes? Tants anys de mobilització i feina feta. Crec que la Diada va marcar un abans i després. Vam demostrar capacitat de mobilització i sense relat. I personalment també veus de dins les tàctiques dels partits, les estratègies dels partits. I no agraden. Les estratègies dels partits són una mostra que no hi ha la intenció de fer efectiva la República. —Els polítics, els poseu a tots al mateix sac? —El discurs és bastant clar. L’ANC sempre hem pressionat i donat suport a tots els partits independentistes. A tots tres. I quan s’ha hagut de pressionar també ho hem fet, especialment a aquell que ha calgut perquè no estava en la línia d’anar a la unitat d’acció. Dic unitat d’acció, no llistes separades o llista unitària. Però unitat d’acció sí que la reclamem. En aquests moments és evident que no tots els partits ho fan igual. No cal anar més lluny: del 30 de gener cap aquí, com diu en Vicent Partal en l’editorial d’avui, un partit ha posat impediments clarament, però un altre partit ho ha comprat tot. I no ha estripat les cartes. Per tant, els poses tots al mateix sac, sí: uns ho han fet, i altres ho han acceptat. Cadascú ha de fer la seva autocrítica. I tornar a seure per a pensar l’estratègia conjunta. —I faríeu autocrítica, a l’Assemblea? —L’Assemblea va néixer per empènyer cap a la independència. I per fer un referèndum, després. I una vegada aconseguit (perquè s’ha aconseguit), ara som en una altra fase: treballar conjuntament amb partits i entitats per dur endavant el desplegament de la República. I en aquesta fase sí que l’assemblea potser bada. —Bada? —Potser costa de trobar el seu paper. Fem moltes festes solidàries, i pengem llaços grocs, cosa que s’ha de fer. No hem de deixar mai en l’oblit els presoners. Mai. Però s’hauria d’haver continuat pressionant, vist que els partits no fan la feina al parlament. Pressionar-los perquè facin la feina. Aquesta és punt d’autocrítica. Buscar per quins motius l’ANC no fa el mateix que havia fet durant tants anys. —En el vostre discurs també parleu de desobediència civil. L’ANC l’encapçalarà, la desobediència civil? —La podria encapçalar l’ANC. L’hauria d’encapçalar l’ANC, com a entitat més important de la societat civil, juntament amb Òmnium. Però la desobediència civil, pacifica i organitzada, ha de ser una acció coordinada entre tots els actors. Si els polítics finalment no fan la feina que han de fer potser haurem d’estudiar què fem i com ens organitzem. Però la manera d’anar endavant és treballar coordinadament un pla conjunt. Estratègia conjunta entre partits, institucions i societat civil. Com es va fer fins a l’1-O. La clau està a treballar conjuntament i tornar-nos a trobar en la unitat d’acció. I que la desobediència civil sigui una feina coordinada entre tots. —Aquest debat hi és, dins l’ANC? —Hi és. Tot just ara ha començat, com es va veure. Com dieu vosaltres en l’article ‘L’esperit del Mas Enric‘. Però si això es trasllada a més territoris i sectorials i entre tots fem una sotragada, aconseguirem que tots els actors vegin que hem de tirar endavant. I si això no passa, aleshores sí que haurem de pensar que l’ANC faci alguna altra cosa a banda de demanar als polítics que facin allò que havien promès. Si passa un temps i no ho fan, haurem de pensar què fa l’ANC. —Parleu de desafecció cap als partits de manera perillosa. —Perillosa perquè la gent que estem convençuts anirem a votar i no ens quedarem a casa. Però hi ha gent que dirà ‘Aneu a fer punyetes!’. Podem restar. Ens diuen que volen eixamplar la base però l’empetiteixen. I això seria una victòria per als partits unionistes. —És molt emotiu el tros en què parleu de Carme Forcadell. De què la coneixeu? —La relació va començar a Xerta, quan ella va fer una trobada amb l’ANC. El 17 de desembre de 2011. És ella qui m’anima a presentar-me al secretariat nacional. I recordo la frase que ens va dir: ‘Ens acabaran tancant a la presó.’ —Ui: això trenca el discurs de líders ingenus que no esperaven la reacció de l’estat. —Doncs ella va pronosticar la presó el 2011. Ara fa set anys.

Summary: Manel Alves: ‘Com pot ser que ho engeguin tot a fer punyetes?’


El primer de desembre Jordi Turull i Jordi Sànchez van començar una vaga de fam a la presó dels Lledoners per reclamar que el TC no aturi els recursos que van presentar ara fa un any per poder acudir al Tribunal d’Estrasburg. Tres dies després, el 4 de desembre, Josep Rull i Joaquim Forn s’hi van afegir. VilaWeb fa un seguiment complet de la vaga de fam, amb aquest minut- a-minut.

Summary: La vaga de fam dels presos polítics: l’última hora de la protesta


El mapa dels resultats de Podem als Països Catalans reflecteix una caiguda a tot arreu que té una sola excepció: les zones tradicionalment més independentistes de l’interior del Principat. Tot fa pensar que en aquestes zones una part dels votants van pensar que el referèndum seria possible amb un govern d’esquerres a Espanya. La caiguda és particularment homogènia a les Illes Balears, on la coalició Units Podem Més perd votants a tots els municipis, malgrat la incorporació de Més, que al desembre es va presentar a banda. També al País Valencià hi ha una caiguda molt uniforme, llevat de vuit petits municipis de l’interior. Al Principat la caiguda a la costa del corredor Barcelona-Tarragona és molt atenuada però més clara a l’àrea metropolitana de Barcelona.

Summary: Mapa: Podem només guanya vota a les zones de tradició independentista del Principat


La llei de transitorietat és el secret més ben guardat del govern i dels partits que formen la majoria independentista al parlament. El text sencer de la llei, el saben un grup de polítics que es poden comptar amb els dits d’una mà i part de l’altra. Actualment, ja hi ha tots els articles prevists acordats entre la majoria parlamentària i tan sols cal decidir com i quan es portarà al parlament per sotmetre-la a votació. La llei de transitorietat (que també s’ha anomenat llei fundacional i llei de desconnexió) ha estat modificada i adaptada al full de ruta que va sortir de la qüestió de confiança del president Puigdemont el setembre passat. La ‘filtració’ d’un document fals que pretenia ser la llei de transitorietat a El País i la imminència de l’anunci de la data i la pregunta del referèndum han afavorit que es publiquessin informacions sobre desavinences en l’execució concreta de la desconnexió. VilaWeb ha consultat les persones que s’ocupen d’aquest afer dins els dos partits majoritaris de Junts pel Sí i la CUP, que han coincidit a considerar-ho una conversa normal i habitual sobre els pros i contres de les opcions possibles. Quines són les opcions? Un cop acordat el contingut de la desconnexió, ara la majoria parlamentària cerca la forma més efectiva d’executar-la. Hi ha dos aspectes que cal definir. Per una banda, si la llei de transitorietat i l’articulació legal del referèndum s’han d’aprovar en un mateix bloc o si cal fer dues lleis separades. La llei de transitorietat descriu la creació de la nova legalitat i els mecanismes que s’activaran en cas de victòria independentista en el referèndum. D’entrada, aquesta llei incloïa un capítol, que havia d’entrar en vigor immediatament, que definia els mecanismes de convocatòria i realització del referèndum, a més del disseny d’una sindicatura electoral –una junta electoral catalana– que vetllés pel bon funcionament de la campanya, la votació i el recompte. Abans del referèndum o després A banda el debat sobre si les dues qüestions s’han d’aprovar en una sola llei o en dues, l’altra decisió que s’ha de prendre és si s’aprovarien paral·lelament o si la llei de transitorietat s’ha d’aprovar després del referèndum. La llei de transitorietat ha estat identificada en tot moment com una declaració d’independència. Mentre el referèndum no formava part del full de ruta sorgit del 27-S, el pla era fer la independència aprovant les tres lleis de desconnexió –transitorietat, hisenda pròpia i seguretat social–, però ara no es pot declarar la independència abans de la votació popular. En la qüestió de confiança es va introduir la realització d’un referèndum vinculant i decisori abans d’acabar el setembre d’enguany. Per tant, si el referèndum era vinculant, no podia ser que es declarés la independència prèviament, perquè això el convertiria en un referèndum ratificatori. I és aquesta modificació que fa que els plans s’hagin d’adaptar a la nova situació. El contingut, tancat Les fonts consultades per VilaWeb coincideixen a dir que la feina s’ha concentrat fins ara en el contingut de tot aquest cos legal. Però ara, essent imminent l’anunci de data i pregunta que pot desfermar l’actuació repressiva de l’estat espanyol, els partits han de començar a concretar la forma. I és aquí on es presenten arguments a favor i en contra de cada via. D’entrada, la separació del paquet legal en dues lleis separades, amb votacions específiques al parlament, no presenta cap problema. Els qui consideren que es podria fer tot en una sola llei no s’oposen a fer-ho separadament i, per tant, sembla que s’imposarà aquesta opció. El caràcter decisori del referèndum La qüestió que encara ha de madurar abans d’arribar a un punt d’acord és si s’aprovaran paral·lelament o si caldrà ajornar l’aprovació de la llei de transitorietat fins després del referèndum. Un argument a favor d’aprovar-se abans de la convocatòria del referèndum és que s’establiria una cobertura legal –’un punt d’exercici de sobirania’– que habilitaria la competència del govern per a convocar-lo. Si el referèndum és decisori, no té sentit fer una DUI abans. Però els defensors d’aprovar la llei de transitorietat abans de la convocatòria consideren que cal una cobertura legal i una cobertura organitzativa del referèndum. Amb la llei de transitorietat, diuen aquestes veus, s’ha de superar el marc constitucional espanyol. Desobediència i nova legalitat És en aquest sentit que reapareix el vell debat entre desobediència i mandat democràtic. O entre desobediència i nova legalitat. ‘Hem de ser prou sobirans per a fer el referèndum malgrat les impugnacions anunciades per l’estat espanyol, però no tenim cap intenció de fer una DUI encoberta que xocaria amb la idea del referèndum’, diuen les fonts consultades. ‘Ara hem de trobar el millor encaix per a aquest objectiu en l’execució dels passos que vindran després de l’anunci de la data i la pregunta’, afegeixen. Tothom ha de saber què passarà si guanya el sí Unes altres fonts consideren que la llei de transitorietat serà tan impugnada com qualsevol altra llei que s’aprovi en el camí cap a la independència. I que per això cal guanyar la independència per la resistència i el compromís de les institucions. Aquestes mateixes fonts no es tanquen a tramitar simultàniament les dues lleis. Per tant, la disparitat d’opinions és mínima entre els partits que conformen la majoria parlamentària. Els qui no voldrien aprovar la transitorietat abans de la convocatòria del referèndum admeten que, en qualsevol cas, la llei ha de ser pública abans. ‘La gent ha de saber com s’ha previst que es farà el desplegament de la independència en cas de guanyar el sí’, diuen per a justificar-ho. ‘No es pot fer una DUI sense haver fet el referèndum’, expliquen. I afegeixen que l’acte vàlid internacionalment no és l’establiment d’una legalitat al parlament sinó el fet democràtic del referèndum i l’efectivitat que implica haver-lo fet. És a dir, la demostració que les institucions catalanes tenen el control efectiu del territori. Instruments per a l’endemà Les veus que defensen que la llei s’ha d’aprovar abans de la convocatòria consideren que cal dotar el poder d’instruments per a l’endemà mateix del referèndum. Argumenten que no es podrà esperar a la convocatòria del parlament, la tramitació de lleis noves, el debat i l’aprovació. ‘Hi haurà coses que caldrà activar l’endemà si la independència ha guanyat el referèndum’, diuen. Per exemple, consideren que es podria activar de manera automàtica el procés constituent, en vista de les incerteses sobre l’actuació de l’estat espanyol contra el parlament. Consens assegurat La fórmula es decidirà aquests dies vinents. És un debat inajornable perquè l’anunci de la data i la pregunta pot tenir conseqüències imprevistes i no pot haver-hi serrells pendents. Totes les fonts consultades confirmen que volen presentar conjuntament els passos que es faran quan hagin acabat de polir aquests serrells. Uns i altres afirmen també que ni aquesta qüestió ni cap altra no els farà trencar el compromís d’arribar fins al final en la convocatòria i la realització del referèndum. El consens és absolut també pel que fa als efectes vinculants. ‘Si el poble de Catalunya vota independència, desplegarem la independència.’

Summary: Els dos serrells inajornables de la fórmula de la desconnexió


Pinewood Group, propietari dels estudis que han acollit el rodatge de les pel·lícules de la saga protagonitzada per l’agent britànic James Bond, ha arribat a un acord sobre els termes d’una possible oferta per vendre-la a Venus Grafton Sarl, filial del fons PW Real state Fund III, per 323,3 milions de lliures esterlines (383 milions d’euros). La potencial oferta de Venus Grafton implicaria el pagament de 563,2 penics en efectiu per cada acció de Pinewood, incloent 560 penics per títol i 3,2 penics en concepte del dividend anunciat per Pinewood, que serà abonat el pròxim 3 d’octubre. Els compradors han rebut adhesions per part de 37,75 milions d’accions de Pinewood, representatives d’un 65,76% del capital social. Aquestes adhesions deixaran de ser vinculants en el cas que els interessats no presentin una oferta en ferm no més tard del pròxim 25 d’agost. ‘Tot i que el consell de Pinewood continua creient en les perspectives del negoci com a companyia independent, també reconeix que la possible oferta representa una valoració atractiva i una prima sobre el preu de les accions’, ha indicat la companyia, coneguda popularment al Regne Unit com la ‘llar de James Bond’. D’aquesta manera, el consell de Pinewood preveu recomanar de manera unànime qualsevol oferta en ferm per part dels interessats que estigui d’acord amb els termes d’aquesta possible proposta.

Summary: La ‘llar’ de James Bond, en venda per 383 milions


El cotxe que s’ha estimbat per un barranc de 7 metres i mig a Susqueda (Selva) no portava cap sistema de retenció infantil. Al turisme, un vehicle Opel Vectra, hi viatjaven fins a set persones d’una mateixa família, cinc d’elles (la mare i quatre de les filles) als seients del darrere. L’accident ha tingut lloc cap a dos quarts de vuit, quan el cotxe, que baixava del Veïnat del Coll, ha sortit de la carretera en un punt on hi ha un revolt pronunciat i ha anat a parar daltabaix del barranc. El turisme ha donat diverses voltes de campana i ha quedat cap per avall. La mare, de 31 anys i que estava embarassada de sis mesos, una de les filles d’1 any i l’àvia, de 51 anys, han mort. El conseller d’Interior, Jordi Jané, ha assegurat que aquesta és “una tragèdia” que interpel·la tots els conductors. Jané ha instat a complir les normes de seguretat quan se surt a la carretera, no només en referència als sistemes de retenció infantils sinó també a la sobreocupació dels vehicles. L’accident mortal ha tingut lloc cap a dos quarts de vuit del vespre, a la carretera de porta del Veïnat del Coll fins al pantà de Susqueda. El punt on hi ha aquest revolt pronunciat, que de baixada queda a mà dreta, es troba aproximadament un quilòmetre i mig més amunt de la presa. Al cotxe, un Opel Vectra amb capacitat per a cinc ocupants, hi anaven fins a set persones: un matrimoni amb quatre filles de Salt (Gironès) i l’àvia, de 51 anys i veïna de la Pobla de Mafumet (Tarragonès). El pare, de 33 anys, era qui conduïa. Al seient del copilot, hi anava la seva sogra, i la mare i les quatre nenes estaven assegudes al darrere.La dona, de 31 anys i embarassada de sis mesos, portava la filla d’1 any asseguda a la falda. Al seu costat, hi anava una altra filla (aquesta, de 8 anys) que portava la seva germana de 3 anys a la falda. Al seient posterior dret, hi viatjava la quarta nena de la parella, de 10 anys. Revolt fatídic El cotxe baixava del Veïnat del Coll i anava en direcció a la presa. Però el viatge s’ha estroncat en aquest revolt fatídic, just abans que la carretera creui un torrent. Tot i que les causes del sinistre s’estan investigant, el conseller d’Interior ja ha apuntat que “la carretera estava molla” i que la corba “és molt tancada”. L’Opel Vectra ha sortit de la carretera i s’ha precipitat daltabaix del barranc. Durant la caiguda, de 7 metres i mig d’alçada, ha donat diverses voltes de campana fins a quedar cap per avall. A conseqüència de l’impacte, la mare, l’àvia i la filla petita d’1 any han perdut la vida. El pare, de procedència magrebina, ha pogut sortir del cotxe pel seu propi peu, ha remuntat el barranc i ha trucat al telèfon d’emergències 112 per donar l’alerta. Fins al lloc s’hi han desplaçat efectius dels Bombers, dels Mossos d’Esquadra i del Sistema d’Emergències Mèdiques (SEM). El conseller d’Interior, Jordi Jané, ha explicat que les altres tres filles (de 10, 8 i 3 anys) han resultat ferides de diversa consideració. La que està més greu és la de 3 anys, a qui han hagut d’intervenir d’urgència perquè patia un traumatisme abdominal. Al pare, per la seva banda, l’han traslladat a l’hospital Josep Trueta de Girona, tot i que només té ferides lleus. Sense cap mena de retenció El conseller d’Interior ha definit l’accident com una “tragèdia”, però també ha volgut deixar clar que al seu darrere hi ha hagut imprudències. “En un Opel Vectra de cinc places hi viatjaven set persones, i cap de les quatre nenes duia sistemes de retenció infantil”, ha dit Jané, recordant que són obligatoris almenys en el cas del nadó d’1 any i la petita de 3. El conseller ha volgut, novament, fer una crida perquè es respectin les normes de seguretat. “És un accident que ens interpel·la a tots; les situacions de perill hi són sempre”, ha subratllat Jordi Jané. Els Mossos d’Esquadra de Trànsit han obert una investigació per aclarir les causes de l’accident. Un cop es tanqui l’atestat, s’enviarà als jutjats perquè determinin si hi ha responsabilitats penals.

Summary: El cotxe que s’ha estimbat per un barranc a Susqueda no portava cap sistema de retenció infantil


Jordi Sànchez, diputat de JxCat al congrés espanyol, no creu que un avançament electoral sigui una resposta adient a una possible condemna del Tribunal Suprem espanyol, i ha demanat de no fer ‘política de partit’ amb aquesta qüestió. ‘Demano que no s’utilitzi la resposta a la sentència per a fer política de partit. Barrejar anticipadament la resposta a la sentència amb eleccions són ganes de fer-nos passar bou per bèstia grossa’, ha dit en una entrevista a Europa Press. Segons Sànchez, els qui volen o els qui insinuen que calen eleccions avançades han de concretar ‘què farien l’endemà de les eleccions que no puguin fer ara’, i argumenta que no entén per què una resposta a la fallada demana unes eleccions si ara ja hi ha una majoria parlamentària, pel cap baix de vuitanta escons, contrària a una sentència condemnatòria. Si no ho aclareixen –afegeix– pot evidenciar que actuen ‘empesos pels vents electorals favorables i amb l’expectativa d’ocupar més poder, especialment la presidència de la Generalitat’. I hi insisteix: ‘Un avançament electoral quan no s’ha arribat a la meitat de la legislatura ha de ser justificat per una mica més que per les legítimes ànsies d’arribar com més aviat millor a la presidència de la Generalitat.’ Segons la seva opinió, les diferències actuals entre JxCat i ERC són ‘danys col·laterals per l’absència d’unitat‘, al·legant que la rivalitat electoral en temps de tensió política i de reiterades convocatòries electorals obliga a marcar diferències constantment, i que això contamina qualsevol espai de relació. Tot i aquestes tensions, diu que la relació personal dels presoners polítics és bona. Sànchez també reflexiona sobre les causes que actualment no hi hagi unitat: ‘Si no hi ha unitat independentista, és per incompetència dels dirigents o bé perquè a algú ja li va bé que no n’hi hagi; i, sense descartar la primera , crec que la clau està en la segona.’ Segons ell, des del moment en què alguns es decanten per reforçar el partit i confrontar-se per la competència del mateix espai sobiranista, es fa difícil de definir la unitat estratègica, més enllà d’acords concrets: ‘És poc raonable que dues grans marques que pugnen per un mateix mercat tinguin una unitat estratègica. No veig, per posar un exemple, Coca-Cola i Pepsi Cola actuant sota una unitat estratègica. La competència electoral entre independentistes ho contamina tot i pot convertir-se en la causa de grans ineficiències i ineficàcies del sobiranisme’, adverteix. Sànchez diu que veu futur a l’actual legislatura sempre que el vice-president Pere Aragonès faci servir les seves ‘habilitats negociadores’ per aprovar el pressupost del 2020, i constata que els comuns i la CUP s’han obert a parlar dels comptes. ‘Si ERC es veu liderant un govern de concentració amb comuns, CUP i JxCat, com Aragonès i Joan Tardà proposen, el vice-president tindrà capacitat d’acordar amb ells el pressupost en nom d’ERC i JxCat’, aventura. Qui ocupa la centralitat política Malgrat tot, admet que l’incomoda la ‘incapacitat’ que JxCat i ERC han tingut per a pactar abans i després de l’últim cicle electoral. Això, creu, els ha fet perdre l’Ajuntament de Barcelona i l’hegemonia en més consistoris i a la Diputació de Barcelona, fet que els ha duts a teixir pactes amb els socialistes. ‘El que m’incomoda no són els pactes que s’han fet, sinó els que s’han deixat de fer’, diu. Per ell, en política no has d’evitar pactes però sí prioritzar-los amb els qui tens més proximitat; en aquest cas, els comuns i la CUP. Sobre si ERC ocupant la centralitat política que s’atribuïa a l’espai de JxCat, Sànchez demana de no confondre la centralitat amb guanyar eleccions. Diu que és important guanyar eleccions però que no és determinant si no es poden construir majories sòlides per a governar. La centralitat –diu– és útil si et porta a governar les institucions: ‘Ciutadans va guanyar les eleccions del 21 de desembre i ningú no va creure que havia guanyat centralitat. En el cas d’ERC, els bons resultats electorals no li han permès de governar a Barcelona’. ‘Encara que incomodi a alguns, cal preguntar-se què s’havia d’haver fet diferent per guanyar efectivament centralitat’, ha reblat.

Summary: Jordi Sànchez refusa d’avançar eleccions i demana de no utilitzar la sentència per fer ‘política de partit’


Els presos polítics continuaran empresonats i sense accés als permisos prevists al reglament penitenciari fins que no hagin complert una quarta part de la condemna. Van decidir-ho ahir els tècnics de les juntes de tractament de les presons dels Lledoners, del Puig de les Basses i del Mas d’Enric, en una proposta de classificar-los en un segon grau –presa sense unanimitat. Ara la Secretaria de Mesures Penals, Reinserció i Atenció a la Víctima del Departament de Justícia l’ha de ratificar en un termini de dos mesos. La fiscalia encara podria recórrer contra aquest segon grau al jutjat de vigilància penitenciària. Si es confirma aquesta classificació, els presoners polítics només podran accedir als permisos penitenciaris quan hagin complert una quarta part de la condemna. Tindrien accés a 36 dies anuals de permís, sempre que no els haguessin obert cap expedient disciplinari, si ho decideixen les juntes de tractament. Aquests organismes els formen un jurista, un psicòleg, un treballador social i un educador, a més d’un representant de l’administració, que hi té vot de qualitat. És a dir, l’obtenció dels permisos no és automàtica, sinó una decisió subjectiva d’aquestes juntes. Jordi Sànchez i Jordi Cuixart, condemnats a nou anys, podrien obtenir els primers permisos el mes vinent, el gener del 2020. Joaquim Forn, condemnat a deu anys i mig, complirà la quarta part de la condemna el juny del 2020. Josep Rull, condemnat també a deu anys i mig, l’octubre del 2020. Carme Forcadell, amb onze anys i mig de pena, l’octubre del 2020. L’horitzó per a Jordi Turull, Raül Romeva i Dolors Bassa, amb penes de dotze anys, és el febrer del 2021. Finalment, Oriol Junqueras no podria obtenir permisos fins l’octubre del 2021 perquè la seva condemna és de tretze anys. La diferència entre Forn i Rull, amb la mateixa condemna, rau en el fet Forn ha acumulat més temps empresonat preventivament. El secretari de Mesures Penals, Reinserció i Atenció a la Víctima, Armand Calderó, va dir ahir que es podria considerar l’aplicació de l’article 100.2 quan es faci una segona avaluació tècnica. De fet, la classificació dels presoners es revisa cada mig any –o abans, si es considera oportú. No es descarta que d’ací a pocs mesos puguin obtenir el tercer grau, considerat un règim de semillibertat que permet de tenir 48 dies anuals de permís i sortir de la presó durant el dia per anar a treballar i tornar-hi a la nit; han de passar vuit hores a la presó, pel cap baix. Així mateix, hi ha un altre article –el 86.4– que estableix que els presoners poden sotmetre’s voluntàriament a un mecanisme de control telemàtic per estar més de vuit hores fora de la presó. Què implica el 100.2? L’article 100.2 del reglament penitenciari és una via extraordinària que no pot ser impugnada al Tribunal Suprem espanyol. La Direcció General de Serveis Penitenciaris pot decidir d’aplicar-lo als presos polítics per a flexibilitzar les condicions del segon grau. És l’article, per exemple, que es va aplicar fa pocs mesos a Oriol Pujol. El 100.2 combina graus diversos, és d’aplicació immediata i ha de rebre el vist-i-plau del jutge de vigilància penitenciària. També pot ser objecte de recurs per la fiscalia i l’última paraula la tenen les audiències provincials. Aquesta mesura es basa en un programa específic, anomenat ‘programa individualitzat de tractament‘ (PIT) que les juntes de tractament elaboren una volta es confirma el grau dels presos. Generalment, recull un seguit d’activitats per a ajudar l’intern a avançar cap a la reinserció social. El presoner no ha de signar el PIT obligatòriament. Segons fonts del Departament de Justícia, probablement les juntes de tractament orientaran els PIT dels presos polítics cap a la cerca de feina a l’empresa privada, atès que han estat inhabilitats per a tornar a exercir càrrecs públics. Les mateixes fonts diuen que qualsevol pres pot signar el PIT i alhora deixar clar que està en desacord amb el delicte pel qual ha estat condemnat; o bé no signar-lo i igualment deixar-se orientar per la junta de tractament. Cuixart ja ha dit que no té pas intenció de signar el PIT. En una entrevista a VilaWeb la setmana passada, deia: ‘Què he de fer, jo ara? Cursets per a aprendre’m la constitució? No necessito cap programa per a rehabilitar-me. Rehabilitar-me de què? Només faltaria. I tampoc no penso renunciar al tercer grau, entre més, perquè no depèn de mi. Te’l donen, o no, vulguis o no vulguis. D’aquesta manera denunciem el fet que alguns altres presos sí que s’hi apuntin, a la rehabilitació? Doncs no. Al contrari. Legitimem del tot les seves accions. Que quedi clar també.’ Discrepàncies entre els partits independentistes Els socis de govern van expressar visions diferents sobre aquesta qüestió, quan es va saber la decisió. El vice-president primer del parlament, Josep Costa (JxCat), va assegurar que la classificació en tercer grau era possible. ‘No és cap excarceració, és una manera de complir la pena. I en cas de dubte, s’havia d’haver optat per la mesura menys lesiva i que menys perjudiqués els presos’, va dir. Quant a ERC, Sergi Sabrià va declarar que era una decisió tècnica de la junta de tractament i que estudiarien si recorrien contra la proposta o si sol·licitaven que s’activés l’article 100.2. Per la CUP, el diputat Carles Riera va criticar les discrepàncies entre JxCat i ERC perquè aparten el focus del tema central, l’amnistia i la llibertat: ‘L’únic grau que podem acceptar és l’amnistia i la llibertat.’ Ahir Pina va visitar Sànchez, Rull i Turull als Lledoners. En sortint, va dir: ‘D’això no se n’ha de fer una guerra entre ERC i JxCat. Ha de quedar molt clar. Simplement passa que nosaltres veiem les coses d’una altra manera i uns altres les poden veure d’una altra manera.’ Va afegir que espera que el Departament de Justícia rectifiqui la decisió de les juntes de tractament i classifiqui els presos polítics en tercer grau perquè hi ha les condicions per a fer-ho i perquè seria una decisió ajustada a dret. Tanmateix, cal tenir en compte que la classificació en un tercer grau pot acabar a les mans del Tribunal Suprem espanyol. La fiscalia hi podria recórrer en contra, i aleshores la decisió recauria en un jutge de vigilància penitenciària. L’última paraula sempre la té el tribunal sentenciador. L’article 117, una opció no tan favorable Una altra opció que tenen els presoners classificats en segon grau per a sortir de la presó és l’article 117 del reglament penitenciari. És el que s’ha aplicat a Iñaki Urdangarin, cunyat del rei espanyol. Aquest article preveu sortides diàries que no excedeixin les vuit hores per a fer ‘un programa concret d’atenció especialitzada’ quan sigui necessari per al tractament i la reinserció social del presoner. El permís l’ha de concedir la junta de tractament i l’ha de ratificar el jutge de vigilància penitenciària. Igual que amb el 100.2, només s’hi pot recórrer en contra a l’audiència provincial de torn i el tribunal sentenciador no hi té res a dir.

Summary: L’article 100.2, la possible via de sortida dels presos polítics a curt termini


Demà Marine Le Pen i Emmanuel Macron s’enfrontaran en un debat televisat que marcarà sens dubte la campanya de les presidencials franceses. Quan es van saber els resultats de la primera volta, la sensació general era que la segona seria una passejada per al sorprenent candidat independent que, per primera vegada en la cinquena república, havia passat a la segona volta. Però el contraatac de Le Pen ha estat intens i sembla que fa efecte. Ahir una enquesta de Le Figaro deixava la situació en un encara confortable 59% per Macron contra 41% per Le Pen però aquesta és a la vegada la xifra més alta que ha aconseguit fins ara la candidata de l’extrema dreta. Macron fa una campanya molt grisa i Le Pen va sembrant dubtes sobre ell. Però sobretot va demostrant que sap ben bé on hi ha la clau de l’elecció: en les ombres del seu contrincant. Els analistes fins i tot han fet uns càlculs sobre la condició bàsica de la victòria de Marine Le Pen diumenge vinent: cal que ella conserve el seu electorat i que dels possibles votants de Macron una quantitat important acaben no acudint a les urnes. Partint del 58 a 42 que es preveia després de la segona volta per a Le Pen, és imprescindible aconseguir que el 90% del seu electorat vote (cosa fàcil) i que, en canvi, només vote el 65% del possible electorat de Macron (cosa més complicada). Com si ho sabés, i sembla que ho sap, en aquests vuit dies passats Le Pen ha incidit en aquest flanc sense parar. Trencar l’aïllament amb Debout la France Per a fer-ho ha dissenyat dues estratègies que aparentment funcionen. El Front National és un partit tòxic al qual fins ara ningú no volia acostar-se. La primera cosa que havia de fer Le Pen era separar la seua imatge de la del partit, si això era possible, i trobar aliats en la dreta republicana que dignificassen la seua candidatura. Per això ha dimitit de la presidència del Front National i s’ha aliat amb el candidat Nicolas Dupont-Aignan. Amb un milió de vots a la primera volta, Dupont-Aignan representa allò que s’ha anomenat ‘la dreta extrema’, un nucli d’electors que no vota el Front National perquè creu en els valors republicans, però que és tan de dretes que podria votar Le Pen com a únic remei per a frenar Macron. El fet important del pacte amb Dupont-Aignan i el seu partit, Debout la France, és que per primera vegada en la història el partit de Le Pen arriba a un acord amb un altre partit. Amb això el cordó sanitari que havia impedit al Front National d’arribar a les institucions es destrueix. I la notícia no és poca cosa. Les conseqüències han estat encara aparentment limitades, però immediates. Algunes personalitats de la dreta francesa, com Christine Boutin, fundadora del Partit Demòcrata-cristià i ex-ministra de Sarkozy, o la històrica gaullista Marie-France Garaud han anunciat que votarien Le Pen. Una autèntica sorpresa, mirant-ho des del perfil dels votants de fa només quinze dies. No és molt, però és molt més que no s’esperava ningú. I encara falten els dies més decisius. Le Monde titulava el cap de setmana: ‘El front republicà es trenca’. El resultat final dependrà de fins a quin punt arribe a trencar-se. I per què passa això? Per les ombres d’Emmanuel Macron. Garaud ho diu amb totes les lletres quan anuncia el seu suport a Le Pen: ‘Tinc la sensació que Macron no té amor propi, que no és lúcid, sembla un gos petit abatut. Ni respecta França ni és la persona que pot aturar la destrucció política de França.’ Boutin ho remata: ‘Macron encarna tot allò que jo no estime, tot allò que s’oposa als valors que han marcat la meua vida política: és el liberalisme llibertí, la globalització, els diners, la banca.’ A conquerir el ‘vot insubmís de l’esquerra’ És precisament basant-se en això que Le Pen ha llançat la segona part del seu atac, el més perillós de tots, de llarg: aconseguir que els votants de Mélenchon decanten la balança cap a ella. Amb l’abstenció. Le Pen ha comptat d’entrada amb la sorprenent complicitat de Mélenchon mateix, que fins ahir no va demanar als seus electors que votassen contra la candidata del Front National. Mélenchon va ser ambigu fins a extrems desconcertants després de la primera tanda. Primer va dir que ni l’un candidat ni l’altre no el satisfeien, però va criticar molt més Macron que no Le Pen. Després va dir que ell no votaria Le Pen però es va negar a dir si votaria Macron o optaria pel vot en blanc. Finalment, quan les enquestes ja comencen a ensenyar una fuita d’aigua més que notable dels seus seguidors cap a Le Pen, Mélenchon ha dit que calia aturar-la i que això implicava votar Macron. Ara, l’escoltaran els seus electors? Novament Marine Le Pen ha jugat molt bé les cartes. Immediatament després del resultat de la primera tanda, es desmarcà tant com li fou possible del FN i va anar bastint una campanya entorn de la idea de la ‘França insubmisa’, un adjectiu que té molta tirada entre els votants de l’extrema esquerra. Le Pen s’adreça ara en els seus discursos als qui han acabat essent ‘perdedors amb la globalització’ i troba la manera de posar contra les cordes un Macron que representa exactament això i que té un punt feble tenebrós: qui paga la seua campanya, qui té al darrere? Per això Le Pen no ha dubtat a fer servir el cos a cos. Quan Macron va visitar la fàbrica de Whirlpool, a punt de ser deslocalitzada, Le Pen s’hi va presentar buscant-lo i acusant-lo de donar suport a la globalització que deslocalitza mentre en campanya fa veure que es preocupa pels obrers. Ella mateixa, allà, va definir la segona tanda com ‘l’enfrontament entre la candidata dels obrers i el de l’oligarquia’. És creïble això? Le Pen no és la candidata dels obrers però Macron, sens dubte, és el de l’oligarquia. I l’esquema recorda el combat entre Trump i Clinton, que guanyà precisament Trump gràcies als vots del treballadors demòcrates del cinturó industrial, castigat per la globalització. El problema de l’estratègia de Le Pen és que és massa òbvia. Es veu de lluny que pretén escampar el dubte entre l’esquerra. Però en realitat no necessita que l’esquerra la vote a ella ‘com a candidata dels obrers’. L’abstenció, li cal. L’abstenció dels votants de Mélenchon sobretot, i si pot ser la dels votants de la resta de l’esquerra, als quals molesta el perfil de Macron. L’abstenció serà la clau La participació, en definitiva, serà la clau de tot. Si baixa de l’històric límit mínim de Pompidou el 1969, precisament el 69%, Marine Le Pen podria fer la gran sorpresa i ser elegida presidenta de la República diumenge vinent. Com més puge la participació, més difícil li serà de guanyar. De fet, un candidat no ha partit mai en la segona tanda d’una diferència tan gran de vot estimat en contra. En tres eleccions de les nou anteriors, el candidat que havia quedat segon en la primera tanda ha guanyat contra el que havia quedat primer, però en cap d’aquelles eleccions no hi havia en joc el que hi ha en aquestes: ni més ni menys que aturar l’extrema dreta, una extrema dreta que si arriba a guanyar podria clavar un colp mortal a la Unió Europea i fer entrar el continent en una desestabilització i una incertesa com mai no hem pogut imaginar.

Summary: Alarma Le Pen: la campanya entra en la recta final amb un resultat més incert que no sembla


La candidatura que encapçala Jordi Graupera, Barcelona és capital, ha obert el procés participatiu per a confeccionar el programa electoral amb què es presentarà a les municipals del maig vinent. La jornada ‘taules obertes’ ha reunit unes dues-centes persones al Casinet d’Hostafrancs i ha deixat una idea clara de les intencions de la candidatura: evitar que governi Manuel Valls. L’objectiu de Barcelona és Capital és guanyar les eleccions, sí això no passa, diu Graupera, faran batlle qui sigui abans que no Valls. Graupera ha assegurat que en cas de no poder governar faran oposició i contribuiran a evitar un mandat de Valls però també ha fixat una altra línia vermella: fer una política clarament independentista amb partits sobiranistes, deixant la porta oberta a pactar amb Maragall. ‘Si guanya Ada Colau, farem oposició. Si guanya Ernest Maragall i tria, com sembla que farà, pactar amb el món dels comuns, farem oposició. I si guanya Ernest Maragall i decideix pactar amb el món independentista, ens asseurem en una taula i negociarem. Només entraríem al govern amb independentistes’, ha resumit Graupera. Graupera però no ha volgut oblidar les polítiques municipals. ‘Des de l’oposició o des del govern, donarem suport a qualsevol idea que ens sembli bona per a la ciutat, vingui d’on vingui. Ni som sectaris ni som fanàtics’, s’ha compromès el guanyador del procés Primàries Barcelona. La jornada convocada al Casinet d’Hostafrancs és la primera de la desena que possiblement es faran per fixar el programa electoral. Graupera ha dit que aquest és l’esperit de les primàries en el sentit d’avançar en l’aprofundiment democràtic. Els primers esborranys del programa electoral es poden consultar a la pàgina web www.barcelonaescapital.cat, on tothom que ho vulgui pot proposar esmenes, correccions o ampliacions que se sotmetran a aprovació en les pròximes jornades. A punt de començar el Taules Obertes per debatre i preparar programa electoral participatiu. Les primàries són només el començament. Serem tot el matí al casinet d'Hostafrancs. Passeu-vos-hi! pic.twitter.com/wXIz40t6At — Jordi Graupera (@JordiGraupera) March 2, 2019

Summary: Barcelona és Capital: objectiu barrar el pas a Manuel Valls


La Conselleria d’Interior ha ordenat desactivar l’anomenat dispositiu Cronos a les deu de d’aquest dimarts a la nit, després d’activar-lo dijous a la tarda per l’atemptat terrorista a la Rambla de Barcelona. Aquest dispositiu especial suposa activar tots els agents que no estan de vacances, i els obliga a treballar en torns d’almenys de 12 hores durant com a mínim tres dies. Això ha permès gairebé triplicar els agents que simultàniament estaven treballant a tot el país. Segons han explicat fonts sindicals a l’ACN, hi ha hagut agents que han treballat fins a sis torns i alguns dels torns han estat de fins a 16 hores.

Summary: Finalitza el dispositiu ‘Cronos’ que va activar gairebé tots els Mossos des del dijous a la tarda


Jaume Alonso-Cuevillas, advocat de Carles Puigdemont, ha estat citat avui a la Comissió de Justícia del congrés espanyol perquè exposés la seva opinió sobre la reforma de la llei d’indults, que data del 1870 i que només s’ha modificat una vegada, el 1988. La nova llei es tramita ara a la cambra, arran d’una proposició del PSOE, que vol incloure excepcions en la concessió d’indults, concretament pels delictes de corrupció i de violència masclista. Però el PP ho ha volgut aprofitar per incloure’n una altra, feta a mida per als dirigents independentistes que seran jutjats aviat al Tribunal Suprem: l’excepció de l’indult en condemnes per sedició i rebel·lió. Alonso-Cuevillas ha dit que no hi estava pas d’acord, i ha fet una intervenció dura contra aquesta pretensió. ‘Al PP només li falta introduir al catàleg de delictes el de flora i fauna per dissimular que hi ha el de rebel·lió i sedició; volen limitar al mínim la possibilitat d’indults’, ha declarat. ‘Això és intentar legislar ad hoc, i en un estat de dret no és admissible. Només us faltaria posar noms i cognoms a l’esmena. I aquesta cambra i l’estat no haurien de tancar la porta a la possibilitat de fer política, perquè algun dia pot haver-hi pronunciaments d’instàncies internacionals i de tribunals internacionals que obliguin els diferents poders de l’estat a fer política.’ Això últim, ho ha dit en referència a la possibilitat que en el futur hi hagi pronunciaments del Tribunal Europeu de Drets Humans o unes altres instàncies internacionals contra les previsibles condemnes en el judici polític contra l’1-O. Alonso-Cuevillas tampoc no avala l’esmena de Ciutadans, que demana d’excloure’n els delictes de terrorisme. ‘Aquests últims temps hem vist que hi ha una concepció vaga sobre què és terrorisme’, ha manifestat. De fet, s’ha oposat a limitar els delictes que poden ser objecte d’indult. ‘L’indult és una facultat excepcional i serveix per a mitigar el rigor de la llei, que és abstracta i per a casos generals i pot ser injusta quan s’aplica a casos particulars.’ En canvi, Alonso-Cuevillas creu que cal introduir més transparència a l’hora d’atorgar l’indult. Per exemple, ha apuntat que seria bo que el govern espanyol comuniqués prèviament a la Comissió de Justícia que vol atorgar un determinat indult i que, si la comissió ho acorda, algun representant hagi de comparèixer al congrés per explicar-ne els motius. ‘Més que retallar el catàleg de delictes, el criteri ha de ser que hi hagi més transparència’, ha dit. Tampoc no veu bé que els informes que facin els tribunals sobre els indults hagin de ser vinculats, com preveu la llei actualment. ‘No és bo de posar els tribunals a fer política’, ha manifestat.

Summary: Alonso-Cuevillas alliçona el PP al congrés espanyol i avisa l’estat que els tribunals internacionals poden intervenir


El president de Ciutadans, Albert Rivera, ha anunciat el fitxatge de l’ex-president del govern de les Illes José Ramón Bauzá per a les eleccions al Parlament Europeu. Rivera ha demanat que aquests canvis d’un partit a un altre es tractin amb normalitat. Tot i que no ha precisat el lloc que ocuparia a la llista, ha assegurat que seria ‘en posició de sortida’. Bauzá es fa reservista de l’exèrcit espanyol La candidatura de Ciutadans a les europees l’encapçalarà l’economista Luis Garicano, que anirà seguit als primers llocs de Maite Pagazaurtundua, Javier Nart i Soraya Rodríguez.

Summary: Bauzá serà candidat de Ciutadans al Parlament Europeu


La detenció d’una integrant del CDR de Viladecans, acusada de delictes de rebel·lió, sedició i terrorisme, ha obert un nou front repressiu contra l’independentisme. El relat criminalitzador contra els CDR que han començat el PP, el PSOE i Ciutadans, amb la col·laboració d’alguns mitjans de comunicació i de la fiscalia, ja ha originat les primeres detencions i encausaments per un delicte que fins ara encara no s’havia atribuït a cap persona vinculada al moviment independentista: el delicte de terrorisme. No han servit de res les reivindicacions del pacifisme i el civisme amb què sempre han actuat les entitats, els partits i, ara, els CDR. El marc mental que s’ha construït per a imputar fets violents a l’independentisme ha acabat amb un primer encausament per terrorisme que obre una nova escletxa repressiva. El delicte de terrorisme també s’ha fet servir per a encausar els tres joves d’Altsasu, que ja acumulen 513 dies de presó provisional tot esperant un judici –que comença dilluns–, per haver-se barallat amb uns guàrdies civils de paisà en un bar. El periodista Pedro Vallín ha desgranat l’estratègia de l’estat espanyol en un fil de piulets. Tot prové de la reforma del codi penal espanyol del febrer del 2015, impulsada pel PP i el PSOE per perseguir el gihadisme –malgrat que els conservadors tenien majoria absoluta–, que convertia el concepte ‘terrorisme’ en una cosa ambigua, subjecta a la interpretació del dret que faci cadascun dels jutges dels tribunals espanyols. D’aquesta manera, uns ‘desordres públics’ poden considerar-se ‘terrorisme’, o delictes contra la corona, o considerar que ‘obliguen els poders públics a fer un acte o a abstenir-se de fer-lo’. Ahora, fijémonos en la estrategia que hay detrás de la reforma de la calificación de terrorismo pactada por PP y PSOE, que frivoliza el concepto de terrorismo y lo convierte en algo ambiguo. (Imagen @bufetalmeida). Es una redefinición de terrorismo para cuando no hay terrorismo. pic.twitter.com/U6xeT6yU9X — Pedro Vallín (@pvallin) April 10, 2018 El president de l’associació de juristes Drets, Sergi Blàzquez, explica que la reforma del 2015 deixa un marge molt gran, obert i discrecional perquè els jutges interpretin el delicte de terrorisme. ‘Depèn del criteri del jutge instructor i dóna prerrogatives a la Guàrdia Civil i als jutges per a decidir sobre el tipus penal’, diu a VilaWeb. Blàzquez indica que el codi penal hauria de delimitar els tipus penals per evitar aquest marge d’interpretació i la indefensió que això causa en els acusats. En el cas de la noia de Viladecans, el jutge de l’Audiència espanyola pot imputar-li un presumpte delicte de terrorisme perquè també ho fa per rebel·lió i sedició. Els talls de l’autopista de Setmana Santa i l’aixecament de barreres de peatge que van fer els CDR són els ‘fets col·laterals’ pels quals l’Audiència espanyola l’acusa de rebel·lió i sedició. ‘La llei antiterrorista causava una gran indefensió i era anticonstitucional. La reforma del codi penal també fa que els acusats estiguin sotmesos a una situació d’indefensió i d’arbitrarietat per part de la justícia’, denuncia Blàzquez. El relat de la ‘kale borroka’ Els últims dies, uns quants dirigents espanyols han equiparat els CDR amb la ‘kale borroka’. Al País Basc, als detinguts per desordres públics els aplicaven la llei antiterrorista. Exactament la mateixa legislació que als membres d’ETA. És a dir, els acusen de terrorisme, de la mateixa manera que a un individu que pertany a una organització armada o que prepara un atemptat. Ahir mateix, l’Audiència espanyola va condemnar a dotze anys de presó els tres dirigents d’una cèl·lula gihadista desarticulada a Terrassa que preparava atacs a Catalunya i a vuit anys la resta d’integrants. En canvi, es demanen cinquanta anys de presó als joves d’Altsasu per una batussa amb guàrdies civils, un fet que eleven a una gravetat pitjor que la pertinença a una organització criminal que gestava un atemptat. Ara, en el cas dels CDR, la intenció de l’estat espanyol és vincular-ne les accions pacífiques a una violència que els tribunals espanyols han volgut imputar a l’independentisme d’ençà dels escorcolls de la Guàrdia Civil als departaments de la Generalitat el 20 de setembre. Les acusacions de terrorisme són l’última fase d’aquesta estratègia de criminalització del moviment independentista. Alguns juristes van posar-se les mans al cap quan es va saber la detenció de la integrant del CDR de Viladecans i la imputació d’un presumpte delicte de terrorisme. Imputar TERRORISMO sin organización terrorista, sin explosivos, armas, estragos, lesiones, muertes (AFORTUNAMENTE) no es terrorismo ni colaboracion con terrorismo ni lobos solitarios. DESPUÉS de la rebelión SIN rebelión llega TERRORISMO SIN TERRORISMO. De los mismos autores. — Joan Queralt (@JoanQueralt) April 10, 2018 La desobediencia civil activa a menudo implica un cierto grado de violencia leve contra el Estado. Levantar un peaje, hacer pintadas, quemar un contenedor…son actos desobedientes y el Estado siempre los va a castigar. Pero no deben ser tratados como terrorismo. — Joaquín Urias (@jpurias) April 10, 2018 Quan un Estat equipara terrorisme amb protesta pacífica s’obre porta al despotisme i resistència està més legitimada que mai. #josoccdr — Jaume Asens #EnComú (@Jaumeasens) April 10, 2018 “Del todo es ETA” al “todo es el Procés” solo faltaba la imaginación de la Audiencia Nacional https://t.co/Iz4f9hdjI4 — Gonzalo Boye (@boye_g) April 10, 2018 Una de les finalitats de la repressió és construir un enemic intern per aïllar-li i poder-li aplicar normes de màxims que poc tenen a veure amb la legalitat Terrorisme i rebel·lió per tallar vies per protestar? Dret penal de l'enemic. Està en joc la democràcia, #DemàPotsSerTu — IRIDIA (@centre_IRIDIA) April 10, 2018 Es veu que ara toca detenir ciutadans per protestar. Apliquen arbitràriament el codi penal i fan ús partidista de la llei: no es donen els pretesos delictes pel qual se'ls deté; ni rebel·lió, ni sedició, ni terrorisme. Alteren el significat dels mots i la voluntat del legislador. — Drets (@DretsCat) April 10, 2018

Summary: ‘Arbitrarietat i indefensió’: l’independentisme és perseguit ara per terrorisme


Gabriel Rufián, diputat al congrés espanyol i número 2 d’ERC a les eleccions del 28-A, adverteix que si el PSC guanya a Catalunya també ho farà Ciutadans. Rufián ha advertit que hi ha dos fronts ‘nocius’, però matisa que el de la dreta espanyola –PP, Vox i Cs– és fictici perquè, en la seva opinió, no suma, mentre que el front preocupant que suposa un perill real és el de PSOE i Cs. Rufián situa ERC com una formació decisiva per impedir-ho. Ho ha afirmat en un acte de precampanya d’ERC a Vilanova i la Geltrú. Les seves primeres paraules s’han dirigit a Vox, amb motiu de la manifestació a Barcelona convocada per la formació d’ultradreta. ‘Com ja us van dir els nostres avis fa vuitanta anys, ens tindreu enfront, feixistes!’. Segons Rufián, s’acosta el cicle electoral ‘més important de la història recent’. ‘Ens enfrontem als mateixos que fa vuitanta anys ens van robar els drets i un país’, ha dit. ‘I convé ser més que un partit’, ha afegit. Rufián ha advertit que vénen ‘temps obscurs’ en què ‘dir la veritat’ i plantar cara es pagarà car, però que la formació ho seguirà fent, ‘tingui el cost que tingui’. ‘Cal ser dic de contenció, muralles i fronts contra el feixisme que campa al seu aire, no sols pels carrers de Barcelona -en referència a Vox– sinó també en platós de televisió’, ha etzibat Rufián. Rufián també ha carregat contra el ministre Josep Borrell, el qual ha descrit com un ‘hooligan de Societat Civil Catalana que s’aixeca davant de periodistes incòmodes’. Rufián ha anat desgranant el que considera tot un seguit de fets ‘terriblement anòmals’ que es donen a l’estat espanyol, sobretot en relació al judici contra el procés i les altes instàncies judicials. Finalment, s’ha referit a les dues cares que pot oferir el PSOE en relació al 28-A: dialogant, però que, segons ell, només es donarà si el partit es troba ‘dèbil’, o aliat de la dreta, que es donarà si està ‘fort’. L’acte s’ha iniciat amb la lectura d’una carta d’Oriol Junqueras, en la qual ha demanat a la formació ‘cohesió com a grup humà i intel·ligència política’. Les bases d’ERC avalen la llista de Maragall, que tanquen Bosch i Capella A banda d’aquest acte, ERC també ha celebrat avui el congrés regional a Barcelona, on ha aprovat amb el 91% dels vots la candidatura que lidera Ernest Maragall a l’Ajuntament de la ciutat, que tanca l’anterior candidat a la batllia dels republicans, Alfred Bosch, i la consellera de Justícia, Esther Capella. Darrere de Maragall, se situa a la llista Elisenda Alamany, ex-portaveu de Catalunya en Comú Podem al Parlament, seguida de l’economista Miquel Puig, Montse Benedí, Jordi Corona, Eva Baró, Gemma Sendra, Max Zañartu, Maria Buhigas i Jordi Castellana. En la presentació de tots els candidats de la seva llista, Maragall ha destacat que a les eleccions municipals del 26 de maig l’elecció serà ‘entre el que representa el govern d’Ada Colau i l’ambició republicana’ d’ERC. ‘Nosaltres no només treballarem per a uns quants, per ‘als nostres’. Els nostres són tots’, ha remarcat Maragall, segons un comunicat d’ERC.

Summary: Rufián avisa que el PSC pactarà amb Cs en cas de victòria el 28-A


El llibre que proposa Club Editor per a aquest estiu és ‘L’enigma de l’ocell blau’, una novel·la d’intriga ambientada a Ghana escrita pel ghanès Nii Ayikwei Parkes. Aquesta és la seva primera obra de ficció, perquè ell prové de la poesia i la música, del ‘spoken word’. Segons l’autor, aquesta novel·la parla del poder d’explicar històries, del que decidim explicar i el que decidim oblidar. Explora la idea del poder, de com es manifesta el poder des de moltes naturaleses: dins d’una casa, entre marit i muller, en la ciència, en el llenguatge i en les llengües… I el poder de les forces de l’ordre i de l’estat, prenyat de corrupció. I això es contraposa a les creences d’un petit poble i les seves tradicions i intuïcions. Llegiu-ne un fragment. L’editora Maria Bohigas va portar l’escriptor Nii Ayikwei Parkes a Barcelona fa poques setmanes. Ens explica: ‘Vaig conèixer aquesta novel·la a través del seu editor francès. Quines virtuts li vaig trobar? La relació dels dos personatges protagonistes: un jove metge forense format a Anglaterra i un vell caçador d’un poblat de Ghana. ‘L’enigma de l’ocell blau’ té tempo de novel·la negra i gira al voltant del malentès i la dificultat d’entrar en la història dels altres. Cal explicar històries per comprendre i fer-se comprendre. Nii Ayikwei Parkes és un poeta que, amb aquesta novel·la, s’ha passat a la ficció per primera vegada, i ho ha fet amb gran naturalitat.’ El metge forense, el jove Kayo, és un personatge fascinat per la ciència i la tradició, gairebé a parts iguals. Segons Nii Ayikwei Parkes: ‘És una realitat per a molts de nosaltres. A Ghana pots fer un viatge en el temps segons si ets en una ciutat o en un petit poble. Perquè hi ha pobles on sembla que el temps s’hagi parat.’ El llibre mostra la desconnexió progressiva d’una societat en relació a la natura i tota la pèrdua de cultura que això comporta. El vell caçador sap llegir el bosc, el jove Kayo ja ha perdut aquesta herència. L’autor comenta aquesta idea: ‘Hi ha coses que estan en perill de desaparèixer. Kayo s’adona al final del llibre que la seva educació no és completa i de tot el que ha perdut rebent una educació occidental. Això és un fet global, tendim a la uniformització. En l’àmbit científic és innegable: la manera de classificar les plantes, per exemple, és diferent i exclou un munt de noms que tradicionalment s’empraven per dir una mateixa cosa. Eren els matisos de la gent que vivia en la natura.’ El llibre també escruta la corrupció governamental. Fins a quin punt és un reflex de la realitat? Segons Nii Ayikwei Parkes: ‘Fins a cert punt sí que és un reflex de la societat en la qual vivim. Hem crescut sabent que hi havia policies corruptes i hem mirat de veure com ens ho fèiem per conviure amb aquesta petita part del sistema.’ L’autor és nascut a Anglaterra però format a Ghana. La llengua de la seva família és el twi, que és, sobretot, oral. La seva llengua de cultura és l’anglès, i per això ha escrit ‘L’enigma de l’ocell blau’ en aquesta llengua. En el llibre es conserven moltes paraules en twi, sobretot quan parla el caçador. Però no es posen pas en cursiva, això seria una manera de convertir-les en estrangerismes, i això Nii Ayikwei Parkes no ho vol de cap de les maneres. Al final del llibre hi ha un glossari d’aquestes paraules per als lectors que vulguin una mica més d’informació, tot i que la novel·la es pot llegir sense cap dificultat. Nii Ayikwei Parkes va publicar ‘L’enigma de l’ocell blau’ el 2009. Des d’aleshores no ha parat d’escriure: ha continuat escrivint relats, infantils i per a adults, i ara és a punt de publicar una segona novel·la. L’any 2010 també va publicar un llibre de poemes. A més, és professor i editor.

Summary: ‘L’enigma de l’ocell blau’: Ghana, un jove forense i un vell caçador que conta històries


L’Assemblea Municipal de Lisboa ha aprovat una resolució en què demana la llibertat dels presos polítics catalans i condemna les ‘mesures repressives i la deriva autoritària del govern espanyol i les autoritats espanyoles’ en relació amb el cas català. El text, presentat pel Partit Comunista, ha rebut els vots favorables del Bloc d’Esquerres i del Partit Socialista, formació del primer ministre de Portugal, Antonio Costa. Defensen que cal trobar una solució política i que aquesta solució implica ‘necessàriament l’anul·lació de les condemnes i el consegüent alliberament’. En la ‘deriva repressiva’ de l’estat espanyol, la resolució també cita la llei mordassa, adoptada el 2015 i que ‘ataca les llibertats i drets fonamentals i polítics democràtics’. La resolució adoptada pel ple de l’ajuntament de la capital portuguesa serà enviat al govern espanyol, a la Generalitat de Catalunya, a les autoritats locals de Barcelona i al Ministeri d’Afers Exteriors de Portugal. Aquesta és la resolució que s’ha presentat. ⚠🔊 A Assembleia Municipal de #Lisboa aprovou um Voto de Condenação por "se terem condenado a pesadas penas de prisão dirigentes políticos e pela repressão contra o povo da #Catalunha". Proposto pelo @pcp_pt, com o apoio de @EsquerdaNet e @psocialista.https://t.co/Z6Hd9Dp1oL pic.twitter.com/ixETDE4ZfY — ANC_Portugal (@AncPortugal) November 27, 2019

Summary: L’Assemblea Municipal de Lisboa demana la llibertat dels presos polítics i condemna la repressió contra Catalunya


Carles Puigdemont parlava aquest dimecres passat en la presentació de la reedició ampliada del seu llibre ‘Cata… què?’ (La Campana) d’un cas il·lustratiu de l’efecte que havia tingut la mobilització d’entitats i institucions catalanes per a la projecció internacional de Catalunya durant els dies previs als Jocs Olímpics de Barcelona. El president parlava d’una doble pàgina a la revista Time, que duia aquest titular: ‘Benvinguts to the Catalan Games’. El reportatge és del 3 d’agost del 1992, una setmana després de la inauguració dels Jocs. L’autor, el periodista Pico Iyer, descriu estampes olímpiques de la Barcelona d’aquells dies, amb un estil florit, com de corresponsal enviat a un indret un punt exòtic, combinant-ho amb apunts sobre el caràcter català, i destacant les expressions d’orgull d’una nació diferent de l’espanyola. L’inici del text és una metàfora que utilitza Iyer per a definir el caràcter de Barcelona. ‘Imagineu-vos un vell seriós i orgullós, amb una certa aspror’, comença dient. ‘Imagineu-vos que és un botiguer pròsper, que ha fet prou diners, segons el seu parer, per a permetre’s moments de fantasia, espurneigs de la vanitat d’un “dandy”. Imagineu-vos a més que ha vist com imperis i invasors han arribat i se n’han anat. Ara, havent tret la pols dels mobles i havent repintat la casa, obre la porta de la seva casa vella i elegant…’ Diu l’autor del text que així era una mica com es podia sentir Barcelona, ‘la sovint mal afaitada però de disseny boig capital de Catalunya, quan va encendre la flama de la 25ena Olimpíada.’ Després fa referència a la cerimònia inaugural dels Jocs, del rècord de països i d’atletes participants, i d’audiència; del plaer de veure desfilar Sud-àfrica, després de trenta-dos anys d’absència per l’apartheid; de l’ovació a l’equip de Bòsnia i Hercegovina… I tot seguit, un paràgraf memorable. Heus-lo ací traduït al català: ‘Però el país més destacat en els primers compassos era un que no desfilava però que feia sentir la seva presència en tots els sentits: la Catalunya de ment lliure, determinada a difondre els Jocs com a catalans, no espanyols. Vella enemiga de Castella, encantada amb un idioma que Franco va prohibir, Barcelona tenia la impaciència no només per a mostrar el seu més ràpid, més alt, més fort  —la reconstrucció és gairebé tan de moda com la deconstrucció aquí— sinó per a emfasitzar la distància respecte de l’Espanya del mite, i de Madrid. Les pancartes de ‘FREEDOM FOR CATALONIA’ (en anglès) es van penjar de balcons i d’espatlles, i en botons i adhesius proclamant la independència de Catalunya que es van repartir fins i tot als nens de Califòrnia. La bandera catalana, quatre dits de color vermell sang sobre un camp de color groc, semblava que voleiaven de totes les finestres —n’hi havia 28 en un sol edifici!— i no n’hi havia cap d’espanyola a primer cop d’ull.’ Pico Iyer continua parlant del Cobi, la mascota olímpica, i diu que Barcelona apareixia ‘preparada per a dominar el món, i no a l’inrevés’; dels matins de diumenge assolellats, del goril·la albí, dels vespres a Santa Maria del Mar, dels sons contundents de guitarra, ‘molt, molt tard a la nit’ al KGB, de les dones grans ballant sardanes davant de la catedral, dels homes amb corbates de seda anant en ‘scooter’ a la feina…. ‘Mentrestant, cada vegada es veuen més visitants que intenten fer-se una idea d’una ciutat on els pijames són postres i els carrers tenen un punt al mig (Paral·lel)…’, destaca amb sorpresa el reporter. I acaba recordant que ‘fa més de mig segle Barcelona ho havia tingut tot preparat per a les Olimpíades Populars, per a contrarestar els Jocs Olímpics de Berlín de Hitler. Però la guerra civil s’hi va interposar.’ Vegeu el vídeo en què Puigdemont parlava aquesta setmana del reportatge de la Time:

Summary: El dia que la revista Time va fer un titular en català


El ple del Consell General del Poder Judicial (CGPJ) ha renovat el magistrat Manuel Marchena com a president de la sala segona del Tribunal Suprem espanyol durant els pròxims cinc anys. El qui va ser president del tribunal que va jutjar els fets de l’1-O era l’únic candidat que es va presentar a la convocatòria i ara afrontarà el segon mandat al capdavant de la sala. Marchena ha rebut dinou vots a favor i dos en blanc. Va comparèixer davant del plenari el 16 d’octubre, dos dies després de fer pública la sentència del procés. Durant la seva intervenció, va destacar la ‘gran complexitat’ de la sentència i va lamentar ‘de tot cor’ les filtracions de les condemnes. La revalidació de Marchena en el càrrec arriba l’endemà que el Suprem hagi anul·lat la condemna a l’ex-president del parlament basc Juan María Atutxa, dos anys després que el Tribunal d’Estrasburg fallés contra Espanya i donés la raó a Atutxa. Marchena va ser un dels magistrats que va signar la condemna contra Atutxa i els ex-membres de la mesa Gorka Knörr i Concepción Bilbao. L’any passat, Marchena era el candidat de consens entre el PP i el PSOE per a presidir el CGPJ i el Suprem en substitució de Carlos Lesmes, que acabava mandat el desembre. Tanmateix, la filtració del missatge de WhatsApp del portaveu del PP al senat espanyol, Ignació Cosidó, en què afirmava que amb Marchena controlarien el judici ‘per darrere’, van trencar les negociacions entre el PP i el PSOE per a renovar el CGPJ, que un any després continua en funcions.

Summary: Marchena continuarà presidint la sala segona del Tribunal Suprem espanyol cinc anys més


La defensa del president d’ERC Oriol Junqueras ha demanat al Tribunal Suprem espanyol que reconegui que tenia immunitat des del 13 de juny pel fet de ser eurodiputat i que se l’hauria d’haver alliberat per a exercir les seves tasques com a representant polític. A més, demanen que es reconegui la vulneració de drets que això va significar i que, per a rehabilitar-li els drets, se l’alliberi immediatament i que es decreti la nul·litat de la sentència dictada el 14 d’octubre, ja que el judici s’hauria d’haver suspès des del 13 de juny. Per a continuar el procés judicial, el Suprem hauria d’haver demanat un suplicatori al Parlament Europeu per a retirar-li la immunitat, però no ho va fer. L’escrit presentat per la defensa recorda que va ser el Suprem mateix qui va plantejar una qüestió prejudicial al Tribunal de Justícia de la Unió Europea, i que ara n’ha de complir la sentència. El TJUE va dictaminar que Junqueras va adquirir la condició d’eurodiputat el 13 de juny, moment en el qual també va aconseguir la immunitat que atorga el càrrec. Tal com ho entén la defensa, la sentència és clara: la immunitat implica l’aixecament de la mesura de presó provisional i si el tribunal vol mantenir-la després d’aquirir la condició d’eurodiputat, ha de demanar al Parlament Europeu que suspengui la immunitat. Anàlisi de Josep Casulleras: El greu error de Marchena que va originar la derrota espanyola a Europa Després de l’escrit de la defensa de Junqueras, ara només queda pendent l’informe de l’Advocacia de l’estat espanyol. L’acusació particular, exercida per Vox, ha demanat que el Suprem mantingui Junqueras empresonat i que es declari ‘ja’ la seva inhabilitació. A més, la Fiscalia ha acusat Junqueras -i també Raül Romeva- ‘d’abús de dret’ per haver demanat la nul·litat de la sentència.

Summary: La defensa de Junqueras demana al Suprem l’alliberament immediat i la nul·litat de la sentència


La direcció del PDECat considera que una coalició electoral amb la Crida Nacional per la República és la millor fórmula per a concórrer a les eleccions sota la marca de JxCat. La direcció del partit insisteix que no es dissoldrà per a formar una nova organització com planteja el líder de la Crida, Jordi Sànchez, i en canvi defensa que la coalició implicaria el reconeixement en positiu dels dos actors, segons fonts de la direcció del PDECat, que no han definit si plantegen formar una coalició al 50%. No obstant això, ni Carles Puigdemont ni Sànchez accepten la fórmula de la coalició, que donaria marge de maniobra al PDECat per a triar els seus noms de la llista i els reconeixeria un pes intern dins de JxCat. Tot plegat en un moment en què el lideratge de Puigdemont i la decisió definitiva que prengui condicionarà el futur de l’espai, sense que s’hagi esvaït la possibilitat d’una escissió del sector moderat del PDECat, tot i que Artur Mas ja va aclarir que no la liderarà. És previst que el grup de Poblet, El País de Demà, decideixi aquest cap de setmana si es presenta a les eleccions. Les negociacions, així, continuen encallades en la definició organitzativa després de les reunions d’aquesta setmana de Puigdemont i David Bonvehí a Waterloo, i de Sànchez i Toni Morral amb Bonvehí, Ferran Bel i Marc Solsona a la presó dels Lledoners. I és que els plans de Puigdemont i de Sànchez són lluny de la coalició. La proposta de la Crida és formar una nova organització amb mecanismes interns per a la tria democràtica dels candidats, en un context en què no són pocs els membres de l’organització que veuen el PDECat com un llast, amb el procés judicial del 3% pendent de resoldre’s. Però la cúpula del PDECat no vol dissoldre el partit. Sosté que el mandat del seu consell nacional (que va aprovar transitar cap a JxCat) exclou aquesta opció, i al·lega que la coalició permetria que concorrin junts a les eleccions i, en funció de l’experiència, plantejar més endavant la confluència organitzativa. Fonts del partit apunten que, en qualsevol cas, no voldrien repetir l’experiència de les eleccions del 21-D, quan van pactar in extremis amb Puigdemont que ell fos el candidat de JxCat (formalment, una coalició del PDECat i CDC) a canvi que el president a l’exili tingués tot el marge de maniobra per a formar la seva llista i exclogués Marta Pascal i David Bonvehí de la candidatura, així com els candidats elegits en el procés territorial. Puigdemont també va posar com a condició que Sànchez fos el número dos, i tot el marge de maniobra per a la definició del programa electoral. Si Puigdemont i Sànchez optessin per concórrer a les eleccions al marge del PDECat, fonts del partit apunten que els seus òrgans haurien de decidir què fan. L’elecció dels candidats està a guaret en espera que es desfaci el nus organitzatiu i que Puigdemont confirmi si vol encapçalar la candidatura, al costat d’un altre cap de llista efectiu. Però els moviments no s’aturen i algunes fonts situen a les travesses els consellers Jordi Puigneró i Damià Calvet com els millors posicionats. Precisament avui, Calvet, que és membre de la direcció de la Crida i alhora associat del PDECat, ha apostat perquè JxCat faci unes primàries per a l’elecció del candidat i ha admès, en una entrevista a TV3, que estaria disposat a presentar-s’hi. ‘Hem passat moments de molta tensió, moments excepcionals, i encara hi som. Hem de tendir que, al marge de gestionar l’excepcionalitat, les decisions les puguem debatre i decidir democràticament. És saludable per l’espai’, ha dit.

Summary: El PDECat es resisteix a dissoldre’s i vol una coalició amb la Crida


Les Balears van reduir el deute públic el 2018, tant en xifres absolutes com en percentatge sobre el producte interior brut. El càlcul de la xifra avançada fa preveure que l’any es tancarà en 8.723 milions d’euros, 79 milions menys que l’any 2017. Aquest descens de la xifra del deute, encara provisional, significa un canvi en els darrers deu anys, durant els quals cada tancament anual ha superat la xifra de l’any anterior. En termes relatius, el descens del deute de les Balears és encara més acusat: del 28% sobre el producte interior brut. L’any 2017 aquest indicador va ser del 29,4% del PIB. El deute en relació amb el PIB accelera la davallada, començada el 2015, quan es va tancar amb un 30,4 %. D’aleshores ençà, hi ha hagut un descens ininterromput, cosa que permet de recuperar el deute als nivells del 2014. El govern confirma la política de control, estabilització i reducció de deute des del començament de la legislatura, i compleix la previsió de minorar-lo el 2018 també en termes absoluts respecte de l’any anterior, per primera vegada en la història de les Illes. Aquesta davallada encara hauria estat més forta si el govern no s’hagués trobat amb la necessitat de concertar crèdits extraordinaris per a encarar despeses imprevistes, per a abonar les ajudes als damnificats de les inundacions del Llevant de Mallorca i per a garantir el compliment de sentències en matèria de protecció urbanística.

Summary: El govern balear va reduir el deute públic durant el 2018


Amadeu Altafaj, representant permanent del govern davant de la Unió Europea, ha enviat un missatge clar mitjançant les xarxes: té la determinació de continuar fent la feina que ha fet fins ara a Brussel·les. Ahir es va saber que el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) havia suspès la denominació ‘representant permanent’ del seu càrrec. El tribunal va emetre una interlocutòria en resposta al recurs de l’advocacia de l’estat contra el decret 2/2015 de nomenament d’aquest càrrec, que des de fa més d’un any recau en Altafaj. Segons ell, el TSJC no qüestiona que el govern tingui un representant davant la UE ni les funcions atribuïdes. ‘Per tant, demà a la feina ben d’hora i a seguir representant el govern de la Generalitat davant la Unió Europea amb determinació’, ha reblat. Perquè ningú no tingui cap dubte de les seves intencions, Altafaj ha reproduït aquest mateix missatge en anglès. Vegeu-los a continuació: 1. El TSJC no qüestiona que el Govern tingui un representant davant la UE ni les seves funcions. Només "l'etiqueta RPUE". — Amadeu Altafaj (@aaltafaj) September 18, 2016 2. Per tant, demà, a la feina ben d'hora i a seguir representant el Govern de la Generalitat davant la Unió Europea amb determinació. — Amadeu Altafaj (@aaltafaj) September 18, 2016 1. Spanish court says I can't use the Perm Rep title anymore. Nothing against Catalan Gvt having a Representative to the EU or current tasks — Amadeu Altafaj (@aaltafaj) September 18, 2016 2. So tomorrow early morning, back in office to represent @catalangov to the EU with the same determination. — Amadeu Altafaj (@aaltafaj) September 18, 2016 Segons que han confirmat fonts del Departament d’Afers Exteriors a l’ACN, la interlocutòria pretén suspendre preventivament l’ús de la denominació ‘representant permanent’, però només és una qüestió semàntica que no afecta ni les funcions ni el càrrec que té assignats Alfataj. Aquestes fonts han explicat que a Brussel·les els interlocutors d’Amadeu Altafaj saben molt bé quin objectiu té el govern català, que és desenvolupar el mandat sorgir de les urnes. Amadeu Altafaj va dir ahir a Twitter: ‘Serem el que el poble de Catalunya decideixi que hem de ser. Cap tribunal ni govern espanyol no decidirà el nostre futur. Som i serem.’ Serem el que el poble de Catalunya decideixi que hem de ser. Cap tribunal ni Govern espanyol decidirà el nostre futur. Som i serem. — Amadeu Altafaj (@aaltafaj) September 17, 2016

Summary: La resposta (en català i en anglès) d’Amadeu Altafaj als entrebancs de la justícia espanyola


L’audiència de les Illes Balears ha notificat la sentència del cas Nóos aquest migdia: Cristina de Borbó, germana del rei espanyol, ha quedat finalment absolta, malgrat la petició de l’acusació particular, representada pel grup ultradretà Manos Limpias, de vuit anys de presó. En canvi, el seu marit, Iñaki Urdangarin, ha estat condemnat a sis anys i tres mesos de presó per haver desviat diner públic. Urdangarin ha estat condemnat per prevaricació, malversació, frau, tràfic d’influències i dos delictes contra la hisenda pública. Li imposen una multa de 512.000 euros. Cristina de Borbó també haurà de pagar una multa, de 265.000 euros, per responsabilitat civil per haver-se lucrat dels delictes fiscals del seu marit. Tanmateix, el seu advocat, Miquel Roca, ha declarat a l’exterior del jutjat que la seva clienta no haurà de pagar la sanció, perquè la xifra és inferior als diners que havia consignat el desembre del 2014. Per tant, hi haurà reintegrament de part d’aquests diners. Les penes que va demanar la fiscalia espanyola són de dinou anys i mig per a Urdangarin i setze i mig per al seu soci, Diego Torres. El fiscal anticorrupció espanyol, Pedro Horrach, va argumentar que les mantenia perquè cap dels dos acusats no va mostrar penediment ni va retornar la quantitat presumptament defraudada (uns 6,2 milions d’euros). També ha estat condemnat l’ex-president del govern balear Jaume Matas a tres anys i vuit mesos de presó i a set d’inhabilitació per prevaricació i frau. El fiscal demanava per a ell cinc anys, pels delictes relacionats amb els contractes entre el govern i l’Institut Nóos. A Matas li fou aplicat un atenuant de reparació de danys gràcies al pagament de 900.000 euros de la venda del seu palauet. A l’ex-soci d’Urdangarin, Diego Torres, el tribunal el condemna a vuit anys i mig de presó, vuit d’inhabilitació especial i a una multa d’1,7 milions d’euros per prevaricació, frau a l’administració pública, tràfic d’influències, delictes fiscals i emblanquiment de diners. Ana María Tejeiro, muller de Diego Torres, ha estat absolta dels delictes fiscals de què se l’acusava. Però haurà de pagar una multa a títol lucratiu de 344.900 euros. Tots els altres, absolts La fiscalia també demanava onze anys de presó per a l’ex-tinent batlle de València, Alfonso Grau; vuit anys per a l’ex-director general de la Ciutat de les Arts i les Ciències, Jorge Vela, la seva ex-directora de gestió, Elisa Maldonado, i l’ex-secretari valencià de Turisme i Projectes Estratègics de la Generalitat, Luís Lobón. Per al successor de Vela, José Manuel Aguilar, demanaven sis anys de presó; per a l’ex-consellera delegada de la Fundación Madrid 16 (que depèn de l’Ajuntament de Madrid), cinc anys i tres mesos, i per a l’advocat Salvador Trinxet, que va ajudar a preparar la trama d’evasió fiscal internacional, tres anys. Però tots ells han estat finalment absolts. ‘Està garantida la igualtat dels ciutadans davant la llei’ L’advocat de Cristina de Borbó, Miquel Roca, s’ha mostrat satisfet amb la sentència perquè la seva clienta ha estat absolta ‘amb tots els pronunciaments favorables’. Segons Roca, el dictamen del Tribunal Superior de les Illes demostra que ‘està garantida la igualtat dels ciutadans davant la llei’. A més, ha demanat la rectificació de tots aquells que durant el procés no han respectat la presumpció d’innocència. Roca ha afirmat que Cristina de Borbó comparteix la seva satisfacció, però considera ‘injusta’ la condemna del seu marit. ‘Ella creu, i continuarà creient, que el seu marit és innocent’, ha afegit. El fiscal, satisfet excepte per l’absolució de la branca valenciana El fiscal anticorrupció espanyol del cas Nóos, Pedro Horrach, s’ha mostrat ‘satisfet en general’ amb la sentència que l’Audiència de Palma ha fet pública, perquè sembla ajustar-se a les peticions del ministeri públic espanyol. Tanmateix, ha manifestat el seu desacord amb les absolucions dels càrrecs relacionats amb la branca valenciana del cas. En una breu atenció als periodistes que l’esperaven a la sortida de l’audiència, Horrach ha dit que només s’ha pogut llegir les penes, però no la resta de les 740 pàgines de la sentència. Per això, encara no ha pogut valorar si recorrerà la decisió davant del Tribunal Suprem espanyol ni si demanarà l’empresonament immediat per als condemnats, a l’espera que el tribunal fixi data per una vista oral per aquesta mesura. Així, tampoc ha valorat la diferència de penes entre Urdangarin i Torres, perquè no en sap els motius.

Summary: La sentència del cas Nóos: la germana de Felipe VI, absolta; sis anys i tres mesos de presó per al seu marit


El president de la Generalitat, Ximo Puig, s’ha mostrat convençut que el govern valencià i la resta d’administracions donaran una ‘resposta contundent’ a les ‘conseqüències econòmiques i socials molt grans’ d’aquest temporal de pluja a la Vega Baixa i ha proposat de crear una espècie de ‘Pla Marshall‘ per a la comarca. A més, ha anunciat que al seu pròxim ple de divendres el Consell aprovarà un primer decret d’ajudes per als afectats. Així s’ha expressat avui a Almoradí, municipi afectat pel trencament d’una mota del riu Segura, que ha negat els carrers. Part del nucli urbà continua inundat. El president ha destacat el ‘gran treball’ dels serveis d’emergències i ha lamentat la defunció de dues persones al País Valencià. ‘Això és la pitjor part d’aquest balanç, quant a la resta, entre tots i amb l’esforç de les administracions i tota la societat, sortirem cap endavant, però tenim aquestes pèrdues humanes que ens entristeixen profundament’, ha declarat als mitjans. Puig, que ha visitat el poble acompanyat de la batllessa, María Gómez, i el conseller de Política Territorial, Arcadi España, ha explicat que la previsió de la Confederació Hidrogràfica del Segura és que el cabal del riu vagi baixant ‘lentament’ i que les tempestes no afectin més la comarca. ‘Sembla que ja hem passat aquest episodi, però és present, i si venim per qualsevol camí veiem que encara hi ha molta dificultat per a accedir-hi, hi ha un problema de mobilitat enorme. La cosa més important és la prudència’, ha manifestat, alhora que ha advocat per ‘solucionar primer les situacions personals de la gent que ho passa pitjor i que es troba en un moment de vulnerabilitat màxima.’ Així, Puig ha recordat que el president del govern espanyol, Pedro Sánchez, es va comprometre ahir a donar la màxima cobertura a la Vega Baixa, que ha estat víctima d’una ‘gran catàstrofe’. A més, ha instat a ‘avançar en qüestions més estructurals per al futur de la comarca’ i ha posat ‘tota la seva confiança’ en la gent de la Vega Baixa. ‘És una situació molt difícil, jo vull donar les gràcies a totes les persones que han estat col·laborant durament i encara ho fan’, ha afegit.

Summary: Puig proposa un ‘Pla Marshall’ per a recuperar la Vega Baixa


‘Té gràcia estudiar en una universitat que es diu Pompeu Fabra i no fer cap classe en català’. Aquesta és la frase que dijous va escriure en un piulet a Twitter Queralt Penedès, una estudiant de primer d’Humanitats a la Universitat Pompeu Fabra. Un piulet que ha tingut una enorme difusió i qua estat repiulat més d’un miler de vegades. No revela un cas excepcional a les aules de les universitats del país, sinó que constata una realitat cada vegada més freqüent, la del català com a llengua de segona. Té gràcia estudiar a una universitat que es diu Pompeu Fabra i no fer cap classe en català.👍🏼 — Queralt Penedès F. (@queralt_penedes) April 5, 2017 Ella va fer aquest comentari viral a Twitter arran de la situació en què s’ha trobat aquest tercer trimestre, en què les quatre assignatures que fa són totes en castellà. ‘En tot el curs haurem fet dotze assignatures, de les quals només quatre en català’, explica a VilaWeb. I comenta el cas concret d’una de les assignatures, Art antic i medieval. ‘Ens hem trobat aquest trimestre que un professor va fer la presentació en català i tenia tots els materials de classe en català, i quan havia de començar la classe va canviar d’idioma i va passar al castellà, perquè va dir que li havien dit que l’havia de fer en castellà. Dels tres grups que hi ha d’aquesta assignatura, el professor va dir que el meu, el grup 1, l’havia de fer en castellà. Però a nosaltres ningú no ens havia dit res, ni ens havia deixat triar. I va preguntar: si faig classe en català, hi haurà algú que no m’entengui? I una alumna va alçar la mà, i per això la fem en castellà.’ Lamenta que ningú no els informés que la classe passaria a ser en castellà, i que no els hagin donat l’opció de triar, si més no, de fer-la en català. I explica que diversos alumnes s’han molestat pel fet que per un sol alumne hagin de fer la classe en castelllà. Una de les alumnes de l’assignatura ha adreçat un correu demanant explicacions a secretaria. Li han dit que el deganat ja li donaria resposta.

Summary: ‘Té gràcia estudiar a una universitat que es diu Pompeu Fabra i no fer cap classe en català’


El president de Ciutadans, Albert Rivera, ha acusat el ministre d’Hisenda espanyol, Cristóbal Montoro, d’ajudar els independentistes per defensar que no es va destinar ni un euro públic al referèndum d’autodeterminació. Durant el seu torn de paraula al debat de les esmenes a la totalitat dels pressupostos, Rivera ha dit que la ‘batalla’ de Montoro amb la Guàrdia Civil i Llarena i les ‘contradiccions que mostren en públic’ només ‘enforteixen’ els independentistes. ‘Senyor Montoro, vostè està essent el principal argument de Puigdemont i Junqueras per dir que no hi ha hagut malversació’, ha dit Rivera, que ha acusat el ministre espanyol de fer aquestes manifestacions per no reconèixer que ‘els han enganyat’. ‘Podria vostè reconèixer que els han enganyat i no han controlat prou els comptes?’, ha demanat. ‘No pot ser que per defensar-se com a ministre estigui perjudicant els interessos d’Espanya’. Segons Rivera, o ‘algú menteix’ o ‘a algú se li ha escapat alguna cosa’. Montoro se’n desentén i parla de ‘falsejament de factures’ Per la seva part, el Cristobal Montoro ha dit que hi va poder haver ‘falsejament de factures’ per a pagar amb diners públics el referèndum d’independència de l’1 d’octubre. ‘És clar que sí, pot haver-hi falsejament de factures. Com he de dir el contrari?’, ha dit en el seu torn de rèplica a Albert Rivera. En la mateixa intervenció ha convidat el president de Ciutadans a ‘llegir de veritat’ l’entrevista al diari ‘El Mundo’. ‘On dic que no hi ha falsejament de factures? Dic el contrari’, ha reiterat. ‘És clar que hi pot haver imperfeccions en l’actuació d’un govern, d’una força de seguretat i d’una acció de la justícia. O és que som tots perfectes?’, ha demanat a Rivera. Montoro ha defensat l’actuació del govern espanyol i ha dit que si Catalunya no és independent, és gràcies a ells: ‘Si no haguéssim fet la intervenció dels comptes, els separatistes haurien tingut centenars de milions d’euros, i no els van tenir. I si han falsificat, hauran de respondre per això. No és difícil entendre-ho i valorar-ho.’

Summary: Picabaralla al Congrés espanyol entre Rivera i Montoro per la suposada malversació amb l’1-O