La vice-presidenta primera del govern espanyol, Carmen Calvo, té el coronavirus 2019, segons la darrera prova que li han fet avui. Calvo, que es troba ingressada a l’hospital per una infecció respiratòria des de diumenge, s’havia fet la prova anteriorment, però havia sortit negativa. Amb tot, els metges ja havien dit que els resultats no eren ‘concloents’. Segons fonts de Moncloa, la vice-presidenta evoluciona favorablement i ara rep el tractament mèdic prescrit. És a la clínica Ruber de Madrid, amb el protocol d’aïllament i quarantena. Calvo és la tercera ministra espanyola infectada per la malaltia Covid-19, juntament amb la d’Igualtat, Irene Montero i la de Política Territorial, Carolina Darias.

Summary: Carmen Calvo té el coronavirus


La Xina i els Estats Units han formalitzat avui la primera fase del seu acord, que acaba amb un enfrontament comercial que s’ha prolongat durant dos anys. El pacte, que va ser anunciat el 13 de desembre, inclou una retirada gradual dels aranzels creuats entre ambdues potències i el gegant asiàtic augmentarà les seves importacions de productes energètics i agrícoles nord-americans. La cerimònia de la signatura s’ha fet a la Casa Blanca i ha comptat amb la presència del president dels EUA, Donald Trump, i del vice-primer ministre xinès, Liu He, el qual ha encapçalat les negociacions comercials por part de Pequín. Les vuitanta-sis pàgines de l’acord de primera fase, qualificat per Trump com ‘un monstre gran i bell’, contemplen la reducció dels aranzels addicionals per part dels EUA a productes xinesos per valor de 120.000 milions de dòlars (107.839.000 d’euros) a canvi del compromís de la Xina d’adquirir béns i serveis nord-americans per valor de 200.000 milions de dòlars (179.732.000 d’euros). No obstant això, tot i acabar les hostilitats comercials entre les dues potències, la primera fase de l’acord encara mantindrà els aranzels del 25% imposats pels EUA a importacions xineses per valor de 250.000 milions de dòlars (224.740 milions d’euros), mentre que tampoc sembla probable que es resolguin les profundes diferències entre els dos països en matèries estratègiques, com el desenvolupament de la tecnologia 5G o la intel·ligència artificial.

Summary: La Xina i els EUA signen a Washington la primera fase de l’acord comercial


El president de la Generalitat de Catalunya, Carles Puigdemont, ha avisat que l’estat espanyol es venjarà si Catalunya no assoleix la independència. Ha assegurat que el govern espanyol està disposat a tot per aturar el referèndum, fins i tot a vulnerar la seva constitució: ‘Si cal incomplir-la, ho faran perquè la resposta que està disposat l’estat espanyol a donar per impedir que puguem decidir lliurement és tot, tot i tot. El confessable i l’inconfessable’, ha afegit. Puigdemont ha advertit que el model educatiu i lingüístic podrien ser les víctimes de la venjança de l’estat espanyol, i ha criticat les declaracions de l’ex-ministre espanyol d’Afers Exteriors, José Manuel García Marllago, sobre uns suposats acords secrets d’Espanya amb altres estats perquè es pronunciessin contra el procés català: ‘Ja que entre tots paguem aquests favors, almenys que ens els expliquin’, ha ironitzat. El PDECat ha homenatjat Mas, Ortega, Rigau i Homs per la seva contribució a la celebració del 9-N després de ser condemnats pels tribunals. A més, els demòcrates han donat el tret de sortida a la campanya del ‘Sí’ a la independència, que portarà el lema ‘Diguem sí’ i que combinarà actes de gran format amb actes de carrer per a mobilitzar el vot independentista en el referèndum del setembre. La coordinadora general del PDECat, Marta Pascal, ha elogiat la ‘valentia, l’entrega i la serenor’ dels quatre inhabilitats, ha titllat de ‘vergonyós’ el procés judicial contra el 9-N i s’ha compromès a continuar endavant perquè els catalans votin el seu futur polític al referèndum. ‘El 9-N, vosaltres i els vostres equips quedaran escrits a la història i a la memòria col·lectiva d’aquest país’, ha sentenciat. L’ex-president de la Generalitat de Catalunya Artur Mas s’ha referit a l’acte a Barcelona del president espanyol, Mariano Rajoy, que dimarts es comprometerà amb invertir més en infraestructures: ‘No compliran absolutament res i ho sabem, ens ve a ensarronar’, ha dit. Ha afegit que l’estat espanyol no s’ha guanyat la confiança de Catalunya i ha recordat que els compromisos de l’Estatut no es van complir. ‘No ens fas por, l’estat espanyol. Amb la nostra determinació hem deixat de ser súbdits per ser ciutadans de Catalunya’, ha reblat. L’ex-vice-presidenta Joana Ortega ha explicat que somia en un país en què escoltar els ciutadans no sigui delicte. ‘Només la història podrà jutjar la realitat i podrà dir el que va representar el 9-N en la conquesta de drets i llibertats’. L’ex-consellera Rigau ha afegit que el 9N va ser la llavor del referèndum, i l’ex-conseller Homs s’ha referit a les inhabilitacions: ‘No es carreguen una persona, es carreguen el que va decidir el poble de Catalunya.’

Summary: Puigdemont avisa que l’estat espanyol es venjarà si Catalunya no assoleix la independència


L’ex-director dels Mossos d’Esquadra Andreu Joan Martínez ha sol·licitat el retorn al seu lloc de feina com a director d’Estratègia i Recursos Humans de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA), un càrrec que tenia d’ençà del febrer del 2015 fins que es va posar al capdavant del cos policíac. Està previst que el seu nomenament es faci públic d’aquí pocs dies al Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya (DOGC). Martínez va anunciar la seva dimissió el 25 de setembre en una carta al conseller d’Interior, Miquel Buch, en una en considerar que ha complert una etapa després d’haver assolit diversos dels objectius que s’havia marcat, segons fonts del departament d’Interior. Pere Ferrer Sastre va ser nomenat com a nou director de la policia catalana en la reunió del consell executiu del govern. És previst que l’actual director d’Estratègia i Recursos Humans de la CCMA, Joan Pericas, deixi el càrrec en qüestió de dies. Dimiteix el director general dels Mossos, Andreu Martínez

Summary: L’ex-director dels Mossos torna a la CCMA


MADRID, 16 (Portaltic/EP) WhatsApp no ha iniciat cap intercanvi d’informació dels comptes d’usuaris de la Unió Europea amb Facebook perquè la companyia els utilitzi amb la finalitat de millorar els productes de la xarxa social i les experiències publicitàries dels usuaris, després de les advertències rebudes per les autoritats europees de protecció de dades. Alhora, WhatsApp “no iniciarà aquest intercanvi amb Facebook fins que hagi tingut l’oportunitat d’abordar les preguntes i preocupacions que s’han plantejat”, segons ha fet saber la pròpia companyia. Aquesta transferència de dades no es farà ni tan sols amb aquells que van acceptar que l’esmentada informació es compartís amb Facebook amb aquesta finalitat. Amb aquesta confirmació es dóna resposta a la carta enviada el passat 27 d’octubre per les autoritats europees de protecció de dades al seu conseller delegat i cofundador de WhatsApp, Jan Koum, en què expressaven els seus dubtes i preocupació per l’actualització dels termes de servei i la política de privacitat portats a terme l’agost per l’aplicació de missatgeria instantània, que introdueix canvis sobre la forma en que administra la informació personal dels seus usuaris. En ella, les autoritats instaven WhatsApp a facilitar tota la informació disponible i no seguir endavant amb l’intercanvi de dades dels usuaris fins que es confirmi que ofereix les suficients garanties legals, segons recorda a través d’un comunicat l’Agència Espanyola de Protecció de Dades (AEPD). La pròpia AEPD va iniciar a començament d’octubre una investigació d’ofici per examinar les comunicacions de dades personals realitzades entre WhatsApp i Facebook a Espanya, així com els tractaments que l’esmentada comunicació genera. Aquesta actuació de l’Agència s’alinea amb altres iniciatives similars dutes a terme per Autoritats de Protecció de Dades com Alemanya, Itàlia o Regne Unit.

Summary: WhatsApp segueix les instruccions de les autoritats europees i deixa de compartir dades amb Facebook


Els enfrontaments militars entre l’Índia i el Paquistan d’aquesta setmana són els més importants que hi ha des dels anys setanta del segle passat. En aquella època, però, cap dels dos països no tenia la capacitat nuclear que té ara. Després d’un atemptat a l’Índia, el 14 de febrer, que va causar quaranta morts, l’exèrcit indi va bombardar una base al Paquistan que suposadament era del grup que havia reivindicat l’atemptat, Jaish-e-Mohammed, un partit que oficialment és il·legal al Paquistan. En resposta, el Paquistan va tombar dos avions indis. Què és el Caixmir? La tensió entre el Paquistan i l’Índia se centra, sobretot, en el territori del Caixmir. Situat a l’Himàlaia, el Caixmir està ocupat en diverses zones per l’Índia, el Paquistan i la Xina. El Paquistan reclama la zona controlada per l’Índia, i l’Índia reclama la zona ocupada pel Paquistan i les zones ocupades per la Xina. Una d’aquestes zones, la Vall de Shaksgam, va ser dividida entre el Paquistan i la Xina d’acord entre aquests dos estats però sense l’acord de l’Índia. Hi ha una línia de separació, que és la línia d’alto el foc del 1949, que no està definida en el seu extrem, a la glacera de Siachen, considerada el camp de batalla més elevat del món, al peu del Karakoram. Allà, els soldats de tots dos països estan cara a cara a més de sis mil metres. El Caixmir té una extensió total de 242.800 km² i 11.390.000 habitants. Etnogràficament, religiosament i lingüísticament, hi ha tres zones diferenciades: —Les valls de Jammu i Punch, on el 66% de la població és hinduista. Molts parlen el dogri, dialecte de l’hindi, i també el pahari i el khowari, del grup indoari. També hi ha alguns sikhs de parla panjabi. Els musulmans viuen al nord-oest i són majoritaris al Punch. —La Vall del Caixmir, amb un 90% de població musulmana i de parla caixmiri, amb influència sànscrita i que pertany a la branca dàrdica dels parlars indoaris, també parlades per algunes tribus de Gilgit. —Ladakh i Baltistan (valls de Skardo, Rongdo, Shigar, Khaplo, Kharmang i Gultari), zona poc poblada i coneguda com el Petit Tibet, amb grups com els ladakhi i els balti, de parla tibetana i religió budista, encara que la majoria dels balti s’ha convertit a l’islam. Ocupa un terç del territori, però no arriba als 150.000 habitants. El 60% dels habitants del Baltistan són tibetans. Durant la partició de la colònia britànica de l’Índia, que va donar lloc al Paquistan i l’Índia, entre més estats, el maharajà va optar per incorporar el territori a l’Índia, però la població musulmana va provar d’evitar-ho. Després de la guerra entre el Paquistan i l’Índia, es va acordar la delimitació d’una línia de separació militar, que és l’actual. Actualment, l’Índia reclama tot l’antic estat principesc Dogra de Jammu i el Caixmir i administra, aproximadament, la meitat de la regió. El posicionament oficial de l’Índia és que el Caixmir és una ‘part integrant’ de l’Índia, mentre que el Paquistan diu que el Caixmir és un territori en disputa, l’estatus definitiu del qual només pot ser determinat pel poble del Caixmir en virtut del dret d’autodeterminació. L’Índia i el Paquistan han lluitat en tres guerres pel territori del Caixmir: el 1947, el 1965 i el 1999. L’Índia i la Xina s’han enfrontat una vegada, el 1962, pel control d’Aksai Chin, i també per l’estat nord-est indi d’Arunachal Pradesh. L’Índia i el Paquistan també han participat en diverses pugnes sobre la glacera de Siachen. Des de la dècada dels noranta, l’estat indi de Jammu i el Caixmir s’ha vist afectat per la confrontació entre els independentistes del Caixmir, inclosos els militants que, segons l’Índia, reben suport del Paquistan i les Forces Armades del Paquistan, la qual cosa ha causat milers de morts. Pot haver-hi una guerra entre el Paquistan i l’Índia? De fet, hi ha una guerra entre el Paquistan i l’Índia. Els incidents al llarg de la línia de separació són constants, encara que poc perillosos. Aquesta vegada, l’alarma ha estat causada perquè l’aviació índia ha travessat aquesta línia, extraordinàriament sensible, i ha llançat bombes a territori del Paquistan. En teoria, el Paquistan no reclama el territori del Caixmir ocupat per l’Índia, sinó que demana que els caixmirs puguin exercir el dret d’autodeterminació. Sempre s’ha considerat que això limita el risc de la guerra entre els dos estats. Per contra, el fet que tant l’Índia com el Paquistan siguin potències amb armament nuclear fa que aquest conflicte sigui especialment difícil. De fet, els enfrontaments entre aquests dos estats el 1999 són els únics que hi ha hagut mai entre dos exèrcits amb capacitat nuclear cara a cara. Míssil nuclear de l’Índia. I podria ser una guerra nuclear? La política oficial del Paquistan indica que el seu armament nuclear es pot fer servir en qualsevol moment i circumstància, a diferència de l’Índia, que oficialment diu que només farà servir les armes nuclears en resposta a un atac nuclear. Els experts consideren que la declaració del Paquistan pot ser interpretada no tant com una amenaça sinó com un intent d’enfortir la seva capacitat nuclear, inferior a la de l’Índia. La guerra nuclear és més un conflicte d’amenaces que cap altra cosa. L’amenaça d’una destrucció mútua actua com a fre per a tots dos estats de manera simultània. En el cas de l’Índia i el Paquistan, tots dos estats tenen, aproximadament, un centenar de caps nuclears, però l’Índia té un cert avantatge perquè compta amb submarins nuclears –cosa que el Paquistan no té–, que són l’actiu més valuós en un conflicte nuclear, perquè és gairebé impossible de destruir-los amb una operació preventiva. És per compensar aquest avantatge que el Paquistan amenaça de respondre a un atac convencional amb un atac nuclear. Els experts pensen que és difícil que una escalada entre tots dos estats condueixi a una guerra nuclear, tenint en compte que la Xina també forma part del conflicte i sí que té una gran superioritat militar respecte de l’Índia i el Paquistan. Una superioritat que frena el conflicte. De fet, el programa nuclear del Paquistan ha rebut l’ajut de la Xina, que vol equiparar els dos contendents per no permetre que cap d’ells se senti especialment superior. En el cas que la tensió arribés al nivell nuclear, la cadena de conflictes que es podria desencadenar portaria, segurament, a una catàstrofe d’abast planetari. Només cal tenir en compte l’enorme quantitat de persones que viuen al subcontinent i que quedarien afectades. A més, la proximitat de conflictes com el de l’Afganistan i els del Xinjiang i el Tibet podria desestabilitzar molts països, de la Mediterrània al mar del Japó.

Summary: Hi pot haver una guerra nuclear entre el Paquistan i l’Índia pel conflicte del Caixmir?


L’Assemblea Nacional Catalana (ANC) ha fet una crida pública per recaptar diners amb l’objectiu de pagar la condemna que el Tribunal de Comptes ha imposat a Artur Mas, Joana Ortega, Irene Rigau, Francesc Homs i sis persones més pels diners que es van gastar per organitzar el procés participatiu del 9 de novembre del 2014. A través de les donacions a la caixa de solidaritat, l’ANC va ajudar a pagar 2,9 milions de la fiança preventiva. La resta va córrer a càrrec de Mas, Ortega, Homs, Rigau i l’ex-secretari de Presidència Jordi Vilajoana, a qui el tribunal va embargar immobles. La sentència encara no és ferma i els condemnats no hauran de pagar fins que no es resolguin tots els recursos. ⬛⬜ L'Estat vol venjança. Davant la fiança de 4,9 milions d'euros que l'Estat demana a Artur Mas, Joana Ortega, Irene Rigau i Francesc Homs per l'organització del 9-N, responem amb solidaritat! Ajudem-los! #FemLaRepúblicaCatalana🚩 pic.twitter.com/Iju34XiF04 — Assemblea Nacional 🚩 (@assemblea) November 12, 2018

Summary: L’ANC demana donacions per a pagar la condemna de Mas i els altres nou processats pel Tribunal de Comptes


La delegació del govern espanyol al País Valencià ha fet un avís a Acció Cultural del País Valencià (ACPV) sobre la intenció que un grup de trabucaires obri la manifestació de dissabte. Segons la delegació, la llei no permet la presència de gent armada dins un acte d’aquestes característiques. Es refereix a la llei orgànica que regula el dret de reunió, car ‘exigeix com a requisit que s’exerceixi de manera pacífica i sense armes’. Aquesta notícia ha estat publicada pel diari ABC. ACPV ha explicat a VilaWeb que tenia la intenció de convidar trabucaires i més grups de cultura popular a obrir la manifestació, com és tradicional, però que no havia pres cap decisió formal i que, per tant, no entenia la prohibició d’una cosa que no s’havia demanat formalment.

Summary: El govern espanyol vol prohibir els trabucaires a la manifestació d’ACPV perquè ‘van armats’


‘Increïble… però cert! Després de caminar durant més de 1.700 quilòmetres i pujar i baixar 175.000 metres de desnivell en 99 dies, ens hem convertit en els més joves (i unes de les poquíssimes persones) del món que han creuat l’Himàlaia caminant. Uau!’ Aquest era el piulet que escrivia Sergi Unanue després de superar el desafiament més gran de la seva vida i tocar el cel. I això que, com els lectors de VilaWeb saben molt bé, des que va començar ‘La volta del món sense bitllet de tornada‘ no ha deixat mai de posar-se fites extraordinàries. En aquesta entrevista parlem amb Sergi Unanue de la seva aventura a l’Himàlaia, però també del que representa el risc o la sort. Del silenci. De com funcionen els pensaments. De com la bellesa i el perill són a tocar. De com sovint allò més important és la força de la ment. Sense la bellesa de l’escenari, les seves paraules podrien ser un bon consell per als nostres parlamentaris, per als nostres polítics, però també per a cadascú de nosaltres. Treballar la resiliència, aprendre a percebre el perill del risc sense renunciar a arriscar-se, saber reconèixer la fortalesa en un mateix. A més, Unanue explica per què el seu projecte no és cap heroïcitat, que ho és, i per què batre rècords no és el seu motor. A l’entrevista es reconeix i reivindica com a periodista que vol mostrar una part oculta del món. El 99% del món encara és autèntic –diu– i no ens hem de deixar seduir per l’1% del món avorrit que ha trinxat la indústria turística. Després de l’Himàlaia, continuarem trobant Sergi Unanue el dimarts a VilaWeb i serà una de les nostres finestres privilegiades per a mirar el món. —Primer de tot, gràcies de part de molts lectors de VilaWeb per haver compartit aquesta aventura de l’Himalaia. No deu haver estat fàcil de traduir això que heu viscut en paraules? —Gens fàcil. Cada article ha estat un exercici molt interessant per a intentar d’acostar-se al màxim possible al que ha estat la nostra realitat, conscient que fer-ho del tot era impossible. Aquesta experiència ha estat completament diferent de tot allò què havia viscut fins ara, i potser per això és tan complicat de trobar les paraules adequades. De totes maneres, crec que he pogut oferir al lector un petit tast del que hem viscut, amb els alts i baixos de l’expedició, els moments de joia, els de tensió i les impressions i pensaments que em passaven pel cap durant l’aventura. Estic molt content d’haver-ho pogut compartir a VilaWeb i em sap greu si algú s’ha preocupat més del compte. —Quants dies ha durat la travessa de tota la serralada més alta del món, d’est a oest? —Ha durat noranta-nou dies, però hem de tenir en compte que per arribar al punt de sortida vam caminar nou dies i després d’assolir el punt final encara vam haver de caminar quatre dies més. Això vol dir que per a anar des del punt més oriental, al camp base de Kanchenjunga, fins al més occidental, a l’interior de Humla, vam necessitar vuitanta-sis dies. Són zones força aïllades, de manera que per a arribar a una carretera des d’on poder agafar algun tot terreny calen dies sencers. —Era molt arriscat encarar aquest envit sense preparació física. La força de la ment, la voluntat és l’element més important? —Sens dubte, el repte mental ha estat el més gran. No considero que el fet de no estar entrenats físicament ens hagi posat en cap situació de perill, senzillament durant les primeres jornades de travessa ens ho vam prendre amb més calma fins que ens vam acostumar al nou ritme i ens vam posar en forma. En canvi, quan hem tingut moments crítics els hem hagut de solucionar amb el cap fred. A més a més, el veritable desgast s’experimenta sobretot amb l’estat anímic. Crec que és això que fa que tanta gent abandoni el Gran Camí de l’Himàlaia. S’ha de ser adaptable, perquè després d’un temps tot sembla voler empènyer-te de les muntanyes, i cal tenir resiliència. Per sort, nosaltres som molt tossuts. —El cos humà s’adapta a tot? —No en tinc cap dubte. Jo no m’he considerat mai una persona especialment esportiva ni tenia gens d’experiència en alta muntanya ni alpinisme. Quatre mesos més tard, he completat una d’aquelles proeses que, des de casa, pot semblar limitada a professionals o a persones que s’han entrenat tota la vida. Aquesta ha estat per a mi la prova definitiva que cos i ment s’adapten i aprenen a gran velocitat. Ara em sento amb més energia i motivació que mai, perquè comprenc que no és massa tard per a fer res i que a la vida podem viure grans experiències ben diferents les unes de les altres. El futur és més emocionant que mai. —Heu dit que no vau fer això per jugar a ser herois. Però per quina raó una persona pot córrer tant risc? —Nosaltres no hem recorregut l’Himàlaia per plaure a ningú que no sigui a nosaltres mateixos. D’ençà que vaig començar a viatjar, he agafat plaer a sorprendre’m a mi mateix. Seré capaç de travessar tot Europa fent només autostop? Podré comprar cavalls a Mongòlia i viatjar-hi sense saber hípica? O comprar-me una moto al Vietnam, si no n’he tingut mai? Durant aquests dinou mesos m’he anat posant desafiaments i intentant de superar-los. Ha estat molt gratificant veure que tot és més fàcil que no sembla. Amb aquesta aventura, la del Gran Camí de l’Himàlaia, tant jo com en Dani volíem veure què passava si apujàvem el llistó encara més. En el fons és un intent de descobrir els nostres límits. Encara que no haguéssim arribat fins al final, no ens ho hauríem pres com un fracàs perquè hauria volgut dir que havíem trobat aquestes fronteres. Hem acabat, sí, però també és cert que he vist els límits més a prop que mai. —No m’estranya! Heu viscut moltes situacions límit! —Un bon grapat! Per mi, el moment més terrorífic va ser quan ens vam trobar amb una gran paret gairebé vertical i l’única escapatòria era escalar, sense cordes, ni arnès, ni experiència, i amb una motxilla de prop de 25 quilos a l’esquena. En Dani va reconèixer que li tremolaven les cames, i jo quasi ploro d’impotència, perquè no em veia capaç de continuar escalant, i tornar enrere era una alternativa encara més perillosa. Més exemples de situacions límit han estat quan els dits de les mans van començar a tenir congelacions, o quan vam arribar a dalt del port de Tillman i hi havia tanta neu verge que era impossible de trobar un camí segur per sobre de les glaceres, esquivant escletxes amagades sota la capa de neu, i amb el risc afegit de provocar una allau. És en moments com aquest que ens hem posat veritablement a prova. Quan passa això t’has de tranquil·litzar, intentar de ser racional i trobar la millor opció, perquè aquí un error es pot pagar molt car. Crec que aquesta ha estat la clau del nostre èxit. Hem pres les decisions correctes quan aquestes eren més necessàries. —La congelació dels dits, però, no la vàreu poder evitar? —En aquest cas, probablement l’experiència ens hauria ajudat. Si haguéssim sabut quin fred hi feia, no hauríem sortit tan aviat de la tenda. En comptes d’això, vam començar ben d’hora a caminar com havíem fet els altres dies, sense dificultats. Però Dolpo és una regió molt especial, tant per la virginitat com per les temperatures gèlides. Amb la tenda desmuntada, ja no hi havia marxa enrere: havíem de caminar i mantenir-nos en moviment. Amb el pas dels minuts les mans van anar perdent agilitat i sensibilitat, i a trenc d’alba era com si no tingués dits. Era la primera vegada que tenia congelacions. Per sort, va resultar ser un dia clar i el sol no va tardar a escalfar-nos. Llavors vam poder aturar-nos i dedicar-nos a restablir la circulació de la sang cap a les puntes dels dits. No van ser congelacions greus, ni de bon tros. En cap moment no vaig patir veritablement perquè sabia que no havia d’esperar gaire temps a poder escalfar-los de nou. Així i tot, encara vaig haver d’esperar unes quantes setmanes fins a recuperar la normalitat als dits. Ara, la història hauria estat diferent si, per exemple, aquell dia hi hagués hagut una tempesta de neu. —Parleu de la importància de ‘identificar el risc’. Això no sempre es pot fer… —És un exemple més de fins a quin punt és vital la fortalesa mental. S’ha de pensar amb claredat quan la situació es complica, però també s’ha d’estar concentrat per no trobar-te en una situació que no vols. Crec que quan em vaig ficar en una situació de risc enmig d’una glacera vaig tenir un excés de confiança i una manca d’experiència per avaluar degudament la situació. Novament, el cap ho és tot. No crec que repetís el mateix error. —El glaç ha estat un gran obstacle? —Ha estat, per a mi, el gran descobriment d’aquesta aventura. M’ha mostrat el seu costat més mortífer, quan em vaig trobar envoltat de parets que tallaven com punyals en una glacera, però també m’ha descobert tot un nou món fascinant. He vist columnes primíssimes de glaç aguantant una pedra de tones, despreniments de glaç a alta muntanya, o cascades glaçades amb formes impossibles, com canelobres de cristall d’un castell medieval. També he sentit el gel, amb el soroll que fan les glaceres en moure’s, o amb explosions que sortien del fons d’un llac glaçat quan rebia el contacte del sol. És una bellesa única que m’ha captivat i que, de segur, em portarà novament a paisatges gèlids. —Vàreu agafar el Dengue, però no us va fer desistir. Aquí ens sona com una malaltia terrible. Us en vàreu sortir bé? —El Dengue pot ser una malaltia terrible, però normalment la primera vegada que s’agafa no és perillosa. A partir de la segona el risc sí que augmenta. Per a mi no va ser gaire més dur que una grip forta. Vaig tenir febre alta uns quants dies, pèrdua d’apetit i erupcions a la pell. Vaig estar hospitalitzat una setmana i en tres o quatre dies ja érem a l’autobús, de camí cap a l’Himàlaia. —També vàreu tenir el mal d’altura? —Força. Més que no m’esperava. Hi ha persones que en tenen més i n’hi ha que quasi no ho noten. En alguns ports de més de cinc mil metres em va fer una mica la vida impossible, però al final l’experiència és un grau. El fet més important és conèixer-se el cos. Al final ja sabíem com fer-ho per aclimatar-nos bé i fins a quin punt podíem forçar-nos. —Com es fa l’aclimatació de la falta d’oxigen? —La clau és el lloc on dorms. Com que són moltes hores, és quan de veritat ho pots aprofitar per aclimatar el cos o per superar els símptomes per mala aclimatació. Per això és important que no hi hagi gaire diferència d’altitud entre una nit i una altra. Recomanen que no hi hagi mai més de cinc-cents metres de diferència, a partir dels 2.500. De totes maneres, al final cadascú s’acaba coneixent el cos i pot prendre les decisions adients. A més, arriba un moment, quan has estat molt de temps en cotes altes, que el cos ja s’ha ben aclimatat i pràcticament no t’has de preocupar més. —Després d’aquesta aventura teniu la sensació que la sort existeix o és de qui l’agafa quan passa? —La sort fa un paper importantíssim en expedicions com aquesta. Sense anar més lluny, fa un parell de setmanes van desaparèixer set persones en una allau a la zona de l’Annapurna, no gaire lluny d’on ens trobàvem. Va ser mala sort, els desapareguts no van poder fer-hi res. Per tant, si bé sóc partidari de pensar que qui somriu a la vida, la vida li somriu, em veig incapaç de dir que la sort és de qui l’agafa quan passa. Nosaltres hem tingut molta sort i, a més, hem sabut aprofitar-la. —Sabeu que un dels articles que ha despertat més interès és ‘El remot poble de l’Himàlaia que viu congelat en el temps‘, que parla de Chharka Bot? —Doncs no ho sabia, però m’alegra molt. Chharka Bot és un d’aquells llocs especials que fan que el món continuï essent tan meravellós. Abans de començar a viatjar, temia que el planeta ja no fos tan interessant. Pensava amb nostàlgia que devia haver estat explosiu viatjar en unes altres èpoques, quan no hi havia punts en comú entre cultures i tot representava un veritable xoc. Per sort, he vist que això encara es pot viure i que som una de les generacions més afortunades si ens agrada viatjar: és més barat que mai, és molt fàcil fer diners al mateix temps que es veu món i el 99% d’indrets continuen essent ben autèntics, més enllà dels llocs turístics. Per això, com a comunicador i viatger, estic molt content de poder fer conèixer racons salvatges i genuïns, en una era en què el periodisme de viatges s’entesta a posar el centre d’atenció en només l’1% avorrit del món. Vull que la gent que em llegeixi s’adoni, com em passa a mi, que hi ha molt món per ‘descobrir’, esperant-nos lluny de la bombolla de confort de casa. —Expliqueu que mentre camineu el cap no deixa de pensar mai i que això ho fa tot més difícil. Què voleu dir? —Normalment, en el nostre dia a dia no tenim temps per a pensar en les coses a fons. Sempre estem entretinguts o ocupats. Però quan camines durant tant de temps, la cosa canvia. Són moltes hores en què estàs sol amb els teus pensaments. Durant les primeres setmanes és, de fet, una experiència molt positiva. T’ajuda a ordenar-te els calaixos de la ment, per entendre’ns. Al cap d’un temps, la situació canvia. Una ment no entrenada (per exemple, amb la meditació), dedica quasi tot el temps a pensar en moments del passat, o a planificar-imaginar-se el futur. Arriba un moment que els pensaments es repeteixen i ja no aporten res de nou, i això pot arribar a ser angoixant. També pot ser que el cap et faci pensar en coses sobre les quals prefereixes no aprofundir. En general diria que és un exercici molt interessant. Torno de l’Himàlaia amb les idees més clares, les opinions més formades i amb un bon munt de projectes pel futur! —Aquesta travessa l’heu feta amb en Dani. M’imagino que sereu amics eterns, que una experiència com aquesta deu unir molt, però també deu ser molt difícil. Com molt bé heu explicat, les situacions no són per a posar-se a discutir. Com la superàveu, la falta d’acord? —La relació que tenim amb en Dani és única. Ens vam conèixer l’any passat a Mongòlia per comprar cavalls plegats i llançar-nos a l’aventura. Vam fer molt bon equip, de manera que vam decidir de repetir. Aquesta és tot just la segona vegada que ens trobem en tota la nostra vida. Ens complementem molt bé en aquesta mena de situacions. Jo no podria pensar en ningú més per fer aquesta aventura, ni ell tampoc. Ara, això no vol dir forçosament que, en situacions normals, poguéssim tenir aquesta relació, però és la millor connexió possible per a viure aventures plegats. Quan havíem de prendre una decisió, per exemple, tots dos exposàvem els nostres arguments, i intentàvem posar-nos d’acord, sense discutir. Mai no s’ha pres cap decisió unilateral. Encara que a vegades no hàgim aconseguit de posar-nos d’acord, un ha cedit perquè confia en l’altre. Jo sé en què és bo en Dani, i ell sap en què sóc bo jo. El Gran Camí de l’Himàlaia ha enregistrat un record inesborrable. —Què en penseu del turisme a l’Himalàia? S’ha de potenciar o s’ha de restringir? Heu parlat de preus exorbitants per als turistes. Això és una política dissuasiva? —Per al Nepal, el turisme és el sector més important per a desenvolupar-se, i els ha dut molts beneficis en poc temps. Ara, del meu punt de vista, no sap gestionar bé la indústria. No hi ha control. Els nepalesos posen preus fins a trenta vegades més cars per als estrangers que per als locals, els preus dels visats són molt alts i continuen pujant, els permisos són una vergonya… Asseguren que els diners es destinen a millorar les infrastructures dels parcs naturals i les àrees de conservació, però d’això no se’n veu res, més enllà de les zones de l’Everest i l’Annapurna, les més populars. També diuen que una part va directament a les famílies locals. Però la sensació és que molts d’aquests diners es perden pel camí, sens dubte a les butxaques d’uns quants. La corrupció és un problema molt important, al Nepal. A més a més, en alguns llocs fins i tot hi ha dues entitats diferents cobrant per permisos per a entrar al mateix lloc. Tothom es vol beneficiar d’aquests ingressos tan fàcils. El veritable problema, però, no és l’estructura econòmica del país, que enriqueix només uns quants, sinó la pèrdua de valors de tot un poble. Els nepalesos havien estat considerats històricament unes persones molt hospitalàries. D’allò, ja no n’hi ha ni rastre. Hem viscut desenes d’experiències negatives que ens han fet sentir menyspreats i no benvinguts. No hem trobat respecte pel visitant, només n’hi ha si aquest està disposat a pagar les xifres desorbitades que demanen. No m’ha passat a cap altre lloc del món. És una pena. —Hi ha hagut algun moment que heu pensat: que hi faig, aquí? —N’hi ha hagut uns quants. Com més temps passava, més desgastats estàvem anímicament. La gent d’allà hi ha tingut un paper important. Ens esperàvem un poble molt hospitalari, perquè aquesta és la fama que té el Nepal. En comptes d’això, ens vam trobar gent que només ens veia com a caixers automàtics i no com a persones. Va ser una decepció, perquè esperàvem que el contacte amb les comunitats locals fos un dels plats forts de l’expedició, i també un desgast constant: cada dia era una batalla per a evitar que ens estafessin o ens mentissin per interessos propis. Ens vam sentir sols, no benvinguts, i ni l’un ni l’altre no estàvem acostumats a aquestes situacions. Personalment, és allò que més m’ha afectat l’estat anímic, i recordar-ho encara ara m’entristeix. Això, sumat a la manca de comoditats, a una alimentació inadequada i a tots els reptes que ens anàvem trobant pel camí, ens va anar cremant. Per això crec que una de les qualitats més importants ha estat la resiliència: continuar avançant, continuar caminant. També s’ha de dir que, després de vuitanta dies amb males experiències amb la gent local, les últimes regions (Dolpo, Jumla, Mugu i Humla) ens van ajudar a acabar amb un bon regust. —Ha valgut la pena? —Ha valgut molt la pena. Molt. La quantitat de coses que hem après és, de fet, inquantificable. Som persones diferents i més conscients dels nostres límits. A més, tornem amb més energia i confiança que mai. Al mateix temps, m’ha ajudat a valorar més això què tinc a casa. I els qui hi tinc. No me’n penedeixo gens, però tampoc no hi tornaré. Amb un cop de travessar l’Himàlaia a peu, n’hi ha prou. —El moment més satisfactori o el que considereu més feliç? —Tinc la sensació que el moment que recordaré com a més feliç és quan vam superar el coll de Tashi Lapsta, de 5.755 metres. Internet, les persones dedicades al turisme, els llibres i, en definitiva, tota la informació que es podia trobar sobre aquest port ens deia que era impossible de fer sense cordes d’escalada i sense guia. Va caldre una persona, un altre excursionista que hi havia passat, per a animar-nos a provar-ho. Vam intentar-ho, i vam aconseguir-ho. Ens vam adonar que no sempre s’ha d’escoltar els altres, sobretot els qui aconsellen sense tenir cap experiència sobre això o allò. Superar aquell coll ens va servir per a continuar avançant per la ruta extrema del Gran Camí de l’Himàlaia, la que passa per les cotes més altes, i ens va donar el coratge per a modificar la nostra ruta i passar per unes altres zones que, en un principi, ens havien semblat massa perilloses. Va ser un punt d’inflexió i un gran èxit. —El paisatge que no oblidareu mai? —Tot i que és el lloc que rep més turistes del Nepal, el parc nacional del Sagarmatha, on hi ha l’Everest, té una bellesa única que no es troba enlloc més. La meva experiència allà, als llacs de Gokyo i al coll de Renjo La, la vaig descriure a l’article ‘El racó més bonic del planeta’. La meva opinió 1.200 quilòmetres després continua essent la mateixa: no he estat a cap altre lloc tan espectacular. —Que heu après d’aquesta aventura? —Que no hi ha reptes massa grans. Només cal sortir de la bombolla de confort. A més, poques vegades el fracàs és un fracàs de veritat. Si hi ha hagut l’esforç d’intentar-ho, ja és motiu per a estar-ne orgullós. —Heu publicat a VilaWeb una guia del senderisme a l’Himàlaia. Els consells tècnics els heu deixats molt ben explicats, però si ara algú us diu que vol viure aquesta aventura, que li diríeu? —Que la millor manera d’explorar l’Himàlaia és amb la llibertat per immergir-te en la natura. Anar amb un guia o en un viatge organitzat és un error, sigui quin sigui el nivell de dificultat. Hi ha excursions per a tots els gustos. —Quina nova fita teniu ara? —La més immediata és aconseguir veritablement de relaxar-me després de tant de temps de no fer-ho. Probablement buscaré l’escalfor del sud-est asiàtic durant un temps per descansar, i després ja apareixeran noves aventures. —Ho heu enregistrat tot… Penseu fer-ne res, de tots els vídeos? —A més d’explicar les meves aventures per VilaWeb, també ho faig per a les meves xarxes socials. D’ençà que vaig marxar ho he enregistrat tot per al meu canal de YouTube. Per explicar aquesta experiència a l’Himàlaia, per això, tinc intenció de fer un documental que pugui acostar les experiències que hem tingut travessant el massís més alt del món.

Summary: Sergi Unanue: ‘El gel m’ha mostrat la seva bellesa única i el seu costat més mortífer’


El jutge del cas Villarejo, Manuel García Castelló, ha deixat en llibertat sota fiança a l’empresari navilier Ángel Pérez-Maura, i als altres quatre investigats per pagar suborns a ex-alts càrrecs del govern guatemalenc, Álvaro Pérez-Maura, Adrián de la Joia, Francisco Soucheiron i Enrique Maestre. El magistrat ha dictat aquesta resolució després de concloure a les dues de la matinada els interrogatoris als cinc detinguts dimecres passat en el marc de la peça Pit del cas Villarejo, en la qual s’investiga el pagament d’una comissió de 30 milions de dòlars entre els anys 2012 i 2015 a l’ex-president i a l’ex-vicepresidenta de Guatemala, Otto Pérez Molina i Roxana Baldetti, entre més. Segons que han confirmat a l’agència Efe fonts jurídiques, en l’acte, el jutge de l’Audiència espanyola acorda la llibertat sota fiança de 750.000 euros per a Pérez-Maura, de 500.000 per al seu germà i per a l’empresari Adrián de la Joya -imputat en el cas Lezo– i de 200.000 euros per als altres dos imputats, l’empresari Francisco Javier Soucheiron, CEO de la naviliera Grup Maritim TCB, i l’advocat Enrique Maestre. El magistrat els imputa als cinc delictes de suborn, falsedat i encobriment. A més a Ángel Pérez i Soucheiron els imputa el delicte de suborn internacional. En la resolució, que fixa un termini de 7 dies per a dipositar les fiances, el jutge imposa diverses mesures com la prohibició d’abandonar el territori espanyol, la retirada del passaport i compareixences quinzenals en el jutjat. Segons la Fiscalia Anticorrupció, amb aquest suborn als ex-dirigents guatemalencs, pretenien que la mercantil Grup Maritim TCB, a través de la seva filial a Guatemala Terminal de Contenidors Quetzal S.A, obtingués de forma il·lícita del govern guatemalenc la construcció i explotació d’una terminal privada de contenidors a Port Quetzal. Aquests fets van portar a les autoritats guatemalenques a reclamar el lliurament de Pérez Maura l’abril del 2016, que finalment va ser denegada per l’Audiència espanyola. En la peça s’investiga també la contractació per 10 milions d’euros de l’entramat empresarial de l’ex-comissari José Villarejo per part de la mercantil A Pérez i Cia S.L., relacionada amb el navilier, per a tractar d’impedir l’extradició. Amb aquesta contractació volien, segons la fiscalia, obtenir la seva impunitat en els procediments penals que poguessin incoar-se contra ell tant a Guatemala com a Espanya. Guatemala va demanar el lliurament de Pérez-Maura pels delictes d’associació il·lícita, frau i suborn, però l’Audiència espanyola s’hi va oposar.

Summary: El jutge deixa en llibertat sota fiança cinc empresaris relacionats amb el cas Villarejo


Dimarts al vespre, una llarga filera de gent emergia de la foscor del Raval i feia cua per entrar a la Filmoteca de Catalunya. Era la cua de les grans ocasions, del cartell d’entrades exhaurides, de som aquí i hi seríem igualment si a la televisió fessin un partit del Barça. Un home mira la cua i calcula mentalment quanta estona trigarà a ser dins la sala tota aquella gent. És el director de la Filmoteca, Esteve Riambau, que vol començar puntual. Per a qualsevol cinèfil, poder comentar el film amb el director després de la projecció és un luxe. Els bons DVD ho incorporen a l’apartat dels extres, però a la vida real és més complicat d’aconseguir. Si a més el director és Ken Loach, l’etern combatent que descrivia l’altre dia Xavier Montanyà, un dels màxims exponents del cinema de denúncia social, conegut pels seus formidables cops de puny de cel·luloide, el resultat és aquesta Filmoteca convertida en temple ple de seguidors fidels i devots. La pel·lícula que avui ens uneix és la darrera de Loach, I, Daniel Blake, que forma part de la retrospectiva que la Filmoteca dedica al cineasta britànic i amb la qual va guanyar la seva segona Palma d’Or al Festival de Canes. És una obra mestra, un retrat tendre i dramàtic d’un fuster que ha de deixar de treballar per problemes de salut i que, un cop fora del sistema productiu capitalista, s’ha d’enfrontar a les incongruències i paradoxes dels mecanismes d’assistència social. I, Daniel Blake no és un documentari, però fa molt millor periodisme que el que la majoria de periodistes farem mai. Mentre s’encenen els llums de la sala i encara ressonen els aplaudiments, un homenet menut s’enfila dalt l’escenari acompanyat de Riambau i una intèrpret. De posat més aviat tímid, amb unes ulleres que no saps si fa servir per veure-hi millor o per amagar-se, un xic despentinat, trobo que té un cert aire de Woody Allen. Té 82 anys i en feia 22 que no trepitjava Barcelona, d’ençà que hi va rodar Terra i llibertat el 1995. Loach explica per què fa pel·lícules: ‘El cinema et permet de veure el món més clarament perquè et permet de retratar la societat i la crueltat del món, però també les mostres de solidaritat que donen força per continuar lluitant. Si amb una història aconsegueixes transmetre l’ànima de les relacions humanes i alhora com s’estructura la societat, tens dinamita pura.’ També parla de la necessitat de formar un equip unit amb guionistes i productors, i explica dos dels secrets de la seva feina amb els actors: ‘El rodatge es fa per ordre cronològic, això és bàsic i innegociable, i als actors no els dono mai el guió sencer, és bo que no sàpiguen què els passarà demà, com a la vida real.’ Entre el públic, alguns porten un llaç groc, no gaires. Mentre espero si algun s’anima a preguntar sobre Catalunya, una actriu veneçolana s’avança i pregunta pel seu país. Finalment no ho farà ningú. A la conferència de premsa que ha fet a mitja tarda ha mostrat els seus dubtes sobre el programa social dels independentistes, després de confessar que sabia que entrava en un camp de mines. Ara al vespre sí que professa la seva fe en el líder laborista britànic, del qual confia que guanyi i pugui aplicar el programa electoral. ‘L’única esperança per a gent com Daniel Blake és la lluita política, que l’esquerra canalitzi la ràbia, s’organitzi i arribi al poder.’ Les darreres paraules de Loach al públic barceloní són tota una declaració de principis i d’optimisme: ‘No passaran!’ A la sortida ens rep un Raval encara més fosc, ple de Daniel Blakes locals i multiracials. M’aturo a comprar uns fideus xinesos al carrer de Sant Pau. Dos àrabs deixen pagada una ració de menjar per a un rodamón que hi ha a la porta. Solidaritat per continuar lluitant o és que la pel·lícula encara no s’ha acabat? Una mica més enllà, darrere els vidres d’un hotel antic, veig un grup de gent entaulada que parla animadament. La veu cantant la porta un home menut que s’amaga darrere unes ulleres i que repassa els esdeveniments del dia.

Summary: Ken Loach: ‘No passaran!’


El Centre d’Investigacions Sociològiques (CIS) ha presentat avui el macrobaròmetre del març, una enquesta per a les eleccions espanyoles del 28 d’abril, que estima el repartiment d’escons en cada demarcació. Els resultats aporten unes quantes dades que sorprenen en els resultats d’arreu dels Països Catalans i que en molts casos implica un canvi majúscul, que podria capgirar el mapa polític. Un element extremadament important si tenim en compte que el mateix dia hi ha eleccions valencianes i un mes després, a les Illes, municipals i europees. Repassem deu d’aquestes sorpreses. 1. El PP, cinquena força a les Illes En les eleccions al congrés espanyol es reparteixen vuit escons a les Illes, en una circumscripció única. El 2016, el PP hi va ser la força més votada, amb un 35% dels vots i 3 escons. Ara, segons el CIS, la situació és totalment diferent. Encara que el PP rep una intenció directa de vot del 8% (11% si s’hi afegeix la simpatia), només es preveu que obtingui un diputat. En canvi, el PSOE (2-3), Unides Podem (1-2), Ciutadans (1-2) i Vox (1-2) tenen unes expectatives més altes, segons la ‘cuina’ de l’enquesta. Sorprenentment, si bé l’estimació de Vox és més alta que no la del PP, té una intenció directa de vot inferior, del 4% (que es manté igual afegint-hi la simpatia). Per tant, o és una cuina molt elaborada o un error a les portes de la campanya electoral, que es manté hores després de publicar-se. 2. El sobiranisme català obtindria el resultat més bo de la història El 2011 la suma dels 3 escons d’ERC, encapçalats per Alfred Bosch, i els 16 de Josep Antoni Duran i Lleida, van ser el millor resultat en la història del sobiranisme català. Aquesta vegada Esquerra tindria un augment significatiu en el nombre d’escons. Si el 2016 va obtenir-ne 9, el CIS preveu que el 28 d’abril foren 17 o 18. Junts per Catalunya en tindria entre 4 i 5. Aquest resultat, entre 21 i 23 escons, empenyeria el sobiranisme molt més amunt que a l’anterior rècord, quan va assolir 19 diputats, el 2011. A més, a l’independentisme, en les millors expectatives, li faltaria un escó i prou per a atènyer la meitat dels de Catalunya. 3. Ni Front Republicà ni Veus Progressistes Tot i que el macrobaròmetre del CIS s’ha publicat avui, es basa en unes enquestes fetes entre el primer i el 18 de març. La coalició Front Republicà (de Poble Lliure, Pirates de Catalunya i Som Alternativa), es va formar el 15 de març, i la coalició Veus Progressistes (Més per Mallorca, Més per Menorca, Ara Eivissa i Esquerra Republicana de les Illes Balears), que uneix el sobiranisme de les Illes, es va presentar el 13 de març. Els partits que representen les candidatures ja tenen representació en diferents àmbits i hi ha possibilitats que en tinguin també al congrés espanyol. Però el fet que el sondatge es fes abans de tancar el termini per a presentar coalicions les ha excloses de les estimacions. 4. Compromís, només un escó per València? La coalició valencianista Compromís va assolir una presència institucional important en el darrer cicle electoral: 84 batllies, inclosa la de València; 19 escons i el 18,19% dels vots en les eleccions a les Corts, fet que li va permetre d’assumir la vice-presidència del govern, i un eurodiputat. En les eleccions espanyoles del 2016, en coalició amb Podem i EUPV, va convertir la candidatura en la segona força del País Valencià, amb nou escons, dels quals quatre van ser per a Compromís. En aquestes eleccions, la coalició amb les esquerres d’àmbit estatal no s’ha repetit. Però el resultat que mostra el CIS és sorprenent. Compromís només tindria 1 escó o 2 per València (sense possibilitats a la resta de demarcacions) i Unides Podem 3. En gran part, podria haver-hi un vot útil cap als socialistes. Això voldria dir perdre la meitat dels escons de fa tres anys, un fet sorprenent que implicaria que Ciutadans i Vox (com també PP i PSPV) passessin davant d’Unides Podem i Compromís. Falta comprovar si les previsions es corresponen amb la realitat. 5. La gran indecisió Falten poques setmanes per a les eleccions i fa poc més d’un mes que es va fer l’enquesta. Però les xifres mostren que hi ha una gran indecisió als Països Catalans, cosa que farà que la campanya electoral sigui més important que mai. Al País Valencià, hi ha un 24,2% dels enquestats que no tenen decidit el vot i un 10,6% que no ho sap o no respon. En total, 34,8%. A les Illes, un 36% no ho ha decidit, no sap o no respon, i a Catalunya s’enfila fins al 37%. Per tant, a tots els Països Catalans més d’un terç dels electors no sap qui votarà. I cal afegir-hi que el Front Republicà i Veus Progressistes encara no s’havien presentat. En l’enquesta s’han aplicat mecanismes (la cuina) que se serveixen de la simpatia i més variables, per mirar de ‘preveure’ el vot, però amb una indecisió tan alta, els resultats encara poden variar molt. 6. PSC i ERC obtenen prop de dos terços dels escons En el cas de Catalunya, les enquestes mostren un augment del PSC i també d’ERC. El 2016, totes dues formacions van obtenir 17 escons de 47, és a dir, un 34% dels diputats. Ara la suma dels dos partits gairebé doblaria resultats i arribaria fins a 29 escons o 32 (64%). Per demarcacions, els dos partits acumularien 5 diputats dels 6 de Girona, 3 de 4 a Lleida i 4-5 dels 6 de Tarragona. A Barcelona, entre 17 i 19 dels 32 que es reparteixen. Més de la meitat. Aquests resultats deixarien la resta de formacions sota mínims: 1 diputat el PP, quatre Ciutadans i entre 4 i 5 JxCat. Un resultat molt baix per a aquestes formacions, que han presentat candidats potents, com ara Jordi Sànchez i Inés Arrimadas. 7. El PACMA podria entrar al congrés espanyol El partit animalista, PACMA, tindria possibilitats d’entrar al congrés espanyol amb dos escons. De totes les estimacions que fa el CIS, només hi ha dues demarcacions on els animalistes poden tenir escó: Barcelona i València. En gran part, és en aquestes dues demarcacions on es reparteixen una part important dels seients i, per tant, on els partits minoritaris tenen més facilitats per a entrar: 32 a Barcelona i 15 a València. El 2016 a Barcelona ja va obtenir 47.000 vots (1,8%), i a València 18.900 (1,3%). Ara la intenció directa de vot al CIS és d’un 1,1% a Catalunya i 0,8% al País Valencià, però deixa oberta la porta perquè entri al nou congrés espanyol. 8. Vox, quarta força al País Valencià Hi ha una dada estretament lligada al mal resultat previst a Compromís i Unides Podem: Vox es convertiria en la quarta força al País Valencià en les eleccions espanyoles. Podria obtenir diputats en totes tres demarcacions, fet que no preveu per cap d’aquests dos partits d’esquerres. A més, fins i tot pot empatar amb Ciutadans en la tercera posició, amb 5 escons. Un resultat sorprenent. Si es repeteix el suport, aquest percentatge de vot podria donar-li, alhora, un paper protagonista també a les eleccions valencianes. 9. ERC triplica a JxCat a Girona En les eleccions espanyoles al Parlament de Catalunya del 21-D, Junts per Catalunya va ser la primera força a la demarcació de Girona, amb 149.600 vots (37%). ERC va ser segona, amb 88.600 (22%). A la vegada, a les darreres eleccions espanyoles del 2016, ERC va guanyar a la demarcació amb 80.400 vots (26%) i a pocs vots va quedar CDC, amb 71.200 (23%). Ara l’estimació del CIS trencaria aquesta igualtat i ERC obtindria un resultat històric, amb la meitat de tots els escons que hi ha en joc a Girona (3), mentre JxCat només n’hi tindria un. Això voldria dir que ERC hauria de superar la proporció 60-40 respecte de la candidatura de Jordi Sànchez perquè es complís aquesta estimació. Si JxCat hi obtingués el 15% dels vots, Esquerra hauria d’arribar-hi fins al 23%. 10. Vox triplica el PP i guanya a JxCat a Barcelona Un dels resultats més sorprenents de l’estimació del CIS és que a Barcelona Vox aconseguiria 3 escons, mentre el PP només 1, l’únic de tot Catalunya. I JxCat tan sols 2 o 3 a la demarcació de Barcelona. Aquest resultat voldria dir, a més, que Vox empataria amb Ciutadans a la demarcació de Barcelona. Un resultat sorprenent si tenim en compte que el candidat, Ignacio Garriga, no és gaire conegut, en comparació, per exemple, amb Inés Arrimadas. Per tant, l’extrema dreta entraria amb força a Catalunya, amb més de 200.000 vots tan sols a Barcelona. La intenció directa, més simpatia, només representa l’1,6%; per tant, hauria d’estar concentrat tot a la demarcació de la capital catalana.

Summary: Deu sorpreses que el CIS dibuixa als Països Catalans


Josep Ramoneda, president del consell d’administració del Grup 62, i Emili Rosales, director editorial, van presentar ahir les novetats més destacades del darrer trimestre de l’any. Tot i que s’havia anunciat que Ramoneda faria balanç del 2018, la intenció era fer un cop d’efecte i fer públic el nom del llibre més ambiciós que el Grup 62 publicarà enguany: la Història mundial de Catalunya, un volum dirigit per l’historiador Martí de Riquer, en què han col·laborat noranta-nou especialistes i que aplegarà en unes nou-centes planes fets històrics destacats del país, d’una manera singular. El volum arribarà a les llibreries el 14 de novembre. No és pas un volum convencional sobre la història de Catalunya, sinó que aplega 124 moments determinants de Catalunya en la història mundial (pel paper que han tingut al món o per la manera com les circumstàncies d’abast mundial els han afectats): de la prehistòria fins a l’època actual. Aquests moments s’ordenen de manera cronològica. El format parteix de la Histoire mondial de la France dirigida per Patrick Boucheron, publicada l’any passat i que ja ha venut més de 150.000 exemplars. Edicions 62, d’entrada, en farà un tiratge de 15.000. És una proposta prou important per a l’edició en llengua catalana. Borja de Riquer ha avançat algunes de les entrades que s’hi podran llegir. Per exemple, recull la primera representació d’un acte de violència entre homes que s’ha trobat a Europa; són unes pintures prehistòriques descobertes recentment en unes coves del Priorat. Hi ha una altra entrada on s’explica que el 1928 la companyia de cotxes Hispano Suiza va guanyar a Indianapolis la cursa mundial de resistència i va esdevenir el cotxe més potent del món. També es parla de l’espionatge industrial de catalans per Europa. Descobrirem el primer ambaixador català a la Xina, després de la guerra de l’opi, al segle XIX. I també podrem llegir l’èxit del vi tarraconense a tot l’imperi Romà, on era considerat un dels millors. Així mateix hi trobem el Bulli, com a millor restaurant del món, i el començament de l’era Cruyff. I l’aportació de la Fura dels Baus als Jocs Olímpics de Barcelona 92. Borja de Riquer també va explicar que els articles no són llargs, que ocupen un màxim de cinc planes i sense notes a peu de pàgina. Són de divulgació, no pas erudits, i pretenen oferir una lectura fàcil, amb la voluntat de fomentar la curiositat intel·lectual dels lectors. El llibre acaba amb la proclamació d’independència del 27 d’octubre de l’any passat, entrada que ha escrit Josep M. Muñoz, historiador i director de l’Avenç. Riquer va fer públics alguns altres autors dels articles: Sergi Pàmies, Jordi Coca, Manuel Forcano… El volum també contindrà els últims articles que van escriure els historiadors Eva Serra i Josep Fontana, que van morir fa poc. D’esquerra a dreta: Borja de Riquer, Josep Ramoneda i Emili Rosales. Maria Barbal, Màrius Sampere, Montserrat Roig, Baudelaire, Sebastià Portell… Emili Rosales va explicar algunes altres novetats que apareixeran aquest octubre i novembre, abans de Nadal. S’hi destaquen els diaris de Baudelaire, El meu cor despullat, traduïts pel poeta i escriptor Pere Rovira, i la reedició dels poemes de Sylvia Plath que va traduir Montserrat Abelló. Es continuaran recuperant les obres de Montserrat Roig, ara amb el volum que conté els articles que va escriure en la darrera etapa, Un pensament de sal, un pessic de pebre. El llibre sortirà d’aquí a dues setmanes, amb un pròleg nou de Najat el Hachmi. A l’octubre es reeditarà Borja Papa, la novel·la tan celebrada de Joan Francesc Mira, que ja fa vint-i-dos anys que es va publicar. I al novembre apareixerà un volum de poesia de Màrius Sampere, Descodificacions, que ell mateix va deixar enllestit abans de morir-se. Poesia nuclear, en va dir. També al novembre es publicarà el dietari inèdit de Joan Ferraté, Del desig, on reflexiona sobre el desig i l’amor. Per als primers mesos del 2019, els responsables del Grup 62 han anunciat que el jove Sebastià Portell, autor d’El dia que va morir David Bowie, publicarà una nova novel·la a Empúries. Però el títol més esperat serà segurament la nova novel·la de Maria Barbal: fa quaranta anys de Pedra de tartera, la seva obra més destacada, llegida i estimada, i Barbal situa l’acció, l’ambient i l’època d’aquesta nova novel·la (de la qual no sabem el títol) en el mateix context.

Summary: El Grup 62 publicarà ‘Història mundial de Catalunya’, dirigida per Borja de Riquer


El síndic de Podem a les Corts, Antonio Montiel, ha explicat que la seva formació serà ‘més exigent i més cautelosa’ amb el president Ximo Puig després que el comitè federal del PSOE apostés per l’abstenció en la investidura de Mariano Rajoy com a president del govern espanyol. El dirigent de Podem, que dóna suport parlamentari al govern de PSPV-PSOE i Compromís a la Generalitat, ha assenyalat que després d’aquesta abstenció es redueix el marge de confiança en Ximo Puig. Amb tot, Montiel ha remarcat que ‘contràriament al que ha fet el PSOE a Madrid, nosaltres aquí som la garantia que no torni a governar el PP’. El dirigent de Podem ha afegit que la seva formació també serà garantia que l’Acord del Botànic avança i es modernitza. Demà els representants de Compromís, PSOE i Podem que formen part de la Comissió de Seguiment de l’Acord del Botànic es reuniran per analitzar els treballs d’actualització i renovació dels acords del pacte de govern. La decisió d’abstenció del PSOE també arribarà a la sessió de control al president de la Generalitat de dijous. El síndic de Podem, Antonio Montiel, preguntarà sobre les conseqüències que pot tenir per al País Valencià la repetició d’un govern del PP presidit per Rajoy. Compromís no veu conseqüències per al pacte de govern El síndic de Compromís a les Corts Fran Ferri ha considerat una mala notícia per a la seva formació que Rajoy governi gràcies a l’abstenció del PSOE però ha remarcat que no tindrà conseqüències per al pacte de govern. Ferri ha desvinculat el pacte del Botànic de la política espanyola i ha dit que continuarà assegurant les reivindicacions valencianes i les polítiques alternatives al PP. En aquest sentit, ha remarcat que aquesta setmana es produiran reunions per actualitzar i reforçar aquest acord de govern.

Summary: Podem veu reduït el marge de confiança en Ximo Puig després de l’abstenció del PSOE


‘Surten quatre fondues, l’últim plat de la història del Bulli… Com a restaurant!’ Ferran Adrià pronunciava aquestes paraules el 30 de juliol de 2011, el dia del comiat del restaurant que havia estat cinc vegades el millor del món. Llavors ja remarcava que el projecte del Bulli no moria amb el tancament del restaurant de la Cala Montjoi (Alt Empordà). I així ha estat. La figura de Ferran Adrià va més enllà de la del xef que va canviar els esquemes de l’alta cuina i la va dur al terreny de la conceptualitat, deixant enrere la nouvelle cuisine que tant imperava als restaurant d’arreu del món. Des de la Bulli Foundation, pilota dos grans projectes, i cap no serà un restaurant. No tornarà a obrir-ne cap, una pregunta que li han fet mil vegades. I aquí li la tornem a fer. L’any vinent inaugurarà El Bulli 1846, que s’ubicarà a la Cala Montjoi. Serà un espai d’experimentació, recerca i investigació de la cuina. Ferran Adrià és una esponja, un gran conversador, i li encanta saber i aprendre. Per això munta aquest lab, des d’on espera contribuir a la innovació que pugui aplicar-se a la cuina. L’altre projecte que té és la Bulligrafia, un museu-arxiu del restaurant que veurà la llum el 2022. Encara no sap on, però diu que li agradaria que fos a Barcelona. De tot això, del passat i del futur, en parlem amb ell, distesament i sense pressa. —Ja fa més de set anys que vau tancar el Bulli, però la gent no acaba d’entendre per què vau plegar. Teniu aquesta sensació? —Sí, és normal. Però és que no hem tancat, eh?. Sé que costa d’entendre i que és una situació estranya, perquè els restaurants tanquen. Nosaltres vam tancar el restaurant però el Bulli, que era més que un restaurant, no tanca. Això, primer. Per què vam tancar el restaurant? Simplificant, va ser per quatre o cinc motius, però el principal és que nosaltres no treballàvem per tenir un restaurant i guanyar diners. No guanyàvem diners amb el restaurant. Per això teníem negocis de consulting i imatge. —El Bulli perdia diners? —El restaurant costava diners, sobretot per les despeses d’innovació. Ja sé que la gent no ho entén. Els diners venien de forma externa, i això s’ha estudiat a totes les escoles de negocis del món. I és això que vam fer. Nosaltres optem per fer avantguarda i els qui fan avantguarda són els qui van a la guerra i els maten. I ningú no vol que el matin. Arriba un moment que diem prou. —Per què? —Hi ha un moment, el 1994, que per la nostra manera d’expressar-nos decidim que volem veure els límits de la cuina. Un espai on oferir els límits de la degustació. Ho simplifico. I el 2007 veig que hi hem arribat, i els dic que jo no sé anar més enllà, no sé com anar més lluny. —Quin és el límit? —El límit és un concepte. Físicament i psíquicament no podíem donar més. Per una altra banda, l’any 1997 vam fer una mousse de fum que traslladat a l’art seria com la Font de Duchamp. Això el 1997! Després d’això ja ens podríem haver retirat. El límit ja el teníem clar, era la conceptualitat, però un restaurant no pot ser conceptual. Si tu vas a un lloc a menjar un plat i t’han de dir què menges, doncs la quarta vegada ja no et fa gràcia. I un altre motiu pel qual vam decidir plegar. L’escenari, l’experiència en si, la litúrgia, s’anava acostant a una performance artística. I nosaltres no fem performances. Aquestes raons que he dit són bàsiques, perquè una de les característiques per les quals el Bulli es diferencia de la nouvelle cuisine és que amb nosaltres entra un component artístic. A mi tant me feia si el plat agradava o no, volia que fes feliç. No canviaria res de la meva filosofia perquè agradés un plat. —Llavors, el gust és secundari? —No és una qüestió només de gust, són moltes coses. La vista, l’olor, les sensacions… El concepte és: m’agrada o no m’agrada. Un restaurant és això, pagues perquè et donin coses que t’agradin. L’art, no. En l’art fas una cosa com a expressió, i després has de viure. —Això vol dir que us considereu més artista que cuiner? —No, però és una actitud que s’acostava a la del món de l’art. La cuina no és dins el circuit de l’art, tot i que podríem parlar-ne molt, d’això, perquè hem fet moltes exposicions. Però la cuina no pot ser dins el circuit de l’art. Potser d’aquí a vint anys o trenta. Però ara no, és una altra història. —Però expliqueu que cercàveu emocions. —Sí, però mireu el futbol. Emociona i fa plorar molta gent, però no és art. Jo dic que l’emoció a la cuina pot ser similar a la d’una pintura o una escultura, però no és art. Ah, un altre motiu pel qual vam tancar és que l’equip base del Bulli començava a desfer-se. Havien marxat Oriol Castro i el meu germà Albert, i era un moment en què ja havíem arribat molt enllà i l’equip no podia mantenir-se gaires anys més en el projecte. I jo no tenia ganes d’obrir un altre restaurant amb una altra gent. No en tenia ganes. També hi havia la qüestió de les reserves, que em frustrava. —Sí? Era un tema de conversa freqüent. Aquella llista d’espera eterna. —Em creava una frustració violenta. Al final, ja no hi havia llista d’espera perquè no podíem assumir totes les demandes. —Així doncs, arribeu al vostre límit creatiu. Com gestioneu aquesta situació? —Jo necessitava un desafiament. . Jo podia anar fent plats nous cada any. I què? Què m’aportava, això? Al final, a partir de 1994, la cosa principal no és crear plats, sinó qüestionar-me què és la cuina, que és una experiència al voltant del menjar. Quan ho escrigueu, la gent pensarà que és molt esnob, això. Que el que feia no és cuina, que es pot gaudir amb uns bons canelons, amb pa amb tomàquet… —De fet, fins fa poc, hi havia una exposició al Museu Picasso titulada La cuina de Picasso. Moltes de les seves obres retraten plats senzills, tradicionals. I em va quedar gravada una imatge del pintor malagueny escurant una espina de llenguado. Per què la cuina ha derivat en esferificacions i sorbets, si un simple plat ens pot fer gaudir? —Però això que dieu del llenguado també és una creació. Sense foc no podríem viure. La primera persona a qui se li va acudir d’agafar un producte i fer-lo a la brasa va canviar la història de la humanitat. Pot ser una creació simple, però és una creació, com el pa amb tomàquet. La cuina popular sempre ha estat creativa. Sempre. Quantes receptes hi pot haver de cuina popular al món? Milions, potser. I no n’hi ha cap necessitat. Per què? Perquè hi ha una part hedonista. Què es cuina a les cases els dies de festa? Un fricandó o un guisat. Això és hedonisme. Això és perquè la creació va lligada a l’hedonisme. El component de gaudir més sempre hi ha estat, per això l’art culinari és hedonista. —Llavors el Bulli era el temple de l’hedonisme. —Home, i tant, és clar. Bé, anava més enllà de l’hedonisme, perquè l’actitud era la de fer art d’avantguarda, tot i que no ho considero art, com he dit. Per menjar bé, molt bé, pots anar a molts restaurant al món. Però allà oferíem un nivell superior quant a l’experiència. —L’heus trobat en algun altre restaurant? —No, en pocs, perquè si no, seria molt fàcil. —Com explicaríeu per què va ser tan revolucionària la vostra opció per la cuina respecte a la ‘nouvelle cuisine’, que fins aleshores havia marcat el tempo de la gastronomia d’alt nivell? —Sobretot, perquè vam fer pensar la gent. La nouvelle cuisine, que és el moviment més important del segle passat en la cuina occidental, crea un paradigma de l’art culinari. I comparteixen aquesta filosofia dient que s’ha de fer això. Nosaltres implantem una altra filosofia però diem a la gent que pensi. Per això al Perú, Noruega, Dinamarca, l’Argentina i Corea, la gent pensa. I per primera vegada a la història contemporània, hi ha països que no són França que comencen a qüestionar-se i a crear un art culinari propi. I això també passa a Espanya i a Catalunya. L’art culinari català no existia, era francès. El 1970, anaves a menjar art culinari i era francès. Si jo ara menjo cuina catalana molt refinada, això no és art culinari, és alta cuina. Són termes sobre els quals no hi ha consens, però perquè la gent ho pugui entendre: quan fas una cuina tradicional molt refinada, perfecta, en una actitud de fer alguna cosa hedonista, és alta cuina. Alta cuina com ho pot ser l’art culinari. Ca l’Isidre, per exemple, és alta cuina. —I què diferencia un Ca l’Isidre del que era el Bulli? —Que nosaltres fem art culinari, perquè hi ha un entorn artístic. Però en l’art culinari, hi ha un corrent clàssic, com pot ser la Crepe Suzette, que fa cents anys que es fa. En canvi, un plat de Joan Roca seria art culinari creatiu. L’art culinari no ha de ser necessàriament creatiu. L’art de Beethoven no és creatiu, però és art clàssic. —Aquí, hi juguen molts factors. Per exemple, l’ús de la tecnologia. La introduïu al Bulli. —No. Primer de tot, què és tecnologia? La tecnologia és quan hi ha ciència, i nosaltres no fèiem ciència. —L’esferificació no ho era? —No, és la mentida més gran del món. La ciència és coneixement científic. En un restaurant és impossible fer ciència. I per fer coneixement científic has de fer recerca. Hauria d’haver estat cinc anys estudiant l’esferificació. Nosaltres fem un diàleg important amb la ciència. És a dir, provar de comprendre l’esferificació perquè és important per a fer elaboracions. I parlo amb un tecnòleg d’aliments expert en esferificacions. Però jo, pròpiament, no faig ciència. Igual que quan parlo amb un expert en farines, que és tecnòleg d’aliments, perquè vull fer full. —Però també vau vendre aquesta imatge, la de portar la tecnologia a la cuina. —Sí, i es transmet el missatge que utilitzem eines tecnològiques. Però és mentida, perquè que un sifó sigui un instrument tecnològic fa riure. Un microones és divuit vegades més complex. Però admeto que és culpa meva, perquè jo no sabia què era la tecnologia ni tenia l’experiència que tinc ara. Allò que utilitzava no era tecnologia. Al final, l’important del sifó eren les elaboracions sifonades. Aquest nom no existeix, però li vam donar un ús que no s’havia posat en pràctica, perquè el sifó va néixer per la nata. —Trencar esquemes. —Sí. És que teníem una visió holística. Vam arribar a guanyar el premi de disseny més important del món. Una de les coses que va tenir el Bulli va ser la visió holística de la ciència, del disseny, de l’arquitectura… Tot un diàleg. Hi ha un consens d’una generació que està d’acord en el fet que allò va ser tan fort que tardarem temps a veure alguna cosa tan trencadora. —En aquest camí cap a l’avantguarda, que dieu, es va generar un fort debat. Recordo aquelles declaracions de Santi Santamaria, que es demanava si les tècniques que utilitzàveu complien les normes sanitàries. Com ho recordeu? —No voldria parlar del Santi perquè ja no hi és. Però ningú no ha estudiat bé què va passar. Per què va passar això? Jo no ho puc explicar tot perquè seria una manca d’ètica. Va ser molt complex, i la gent es pensava que allò que deia era contra meu, però no. No era un tema personal. Allò va ser una prova de foc, un atac a l’avantguarda. The Independent deia que Ferran Adrià enverinava. I la veritat és que va ser una prova d’esforç increïble, i sabíem que si sortíem vius d’aquell debat, el projecte sobre la cuina d’avantguarda i creativa del país seria molt potent. Quan a ‘Master Chef’, un dels programes més vistos de la televisió i amb una qualitat brutal, perquè treballen molt bé, veus que fan servir un sifó, t’adones que aquest debat ja no existeix. Allò va passar per manca de coneixement. És una llàstima que el Santi no sigui avui aquí, perquè seria interessant de parlar-ne amb ell. Era una persona molt culta, amb molta cultura i coneixement. Avui, aquest debat, amb qualsevol persona, em dura un minut. —Però ara Ferran Adrià és lluny dels fogons. I des del Bulli Foundation us centreu en la innovació amb l’obertura l’any vinent del Bulli 1846, que s’ubicarà a la Cala Montjoi, on hi havia el Bulli original. Per què preneu aquest camí? —Jo abans creava per cuinar, ara cuino per crear. Simplificant. Ara m’interessa la innovació i la creació, sigui el que sigui. Però el meu llenguatge és la cuina i tot allò que l’envolta. Intentarem innovar en il·luminació, begudes, software de gestió… Mireu , sabeu què fa? Una reflexió sobre la Belle Époque en el món de l’art. On ho aplicarem, a la cuina? No ho sé, primer hem de comprendre. Aquí no hi ha cuiners. Sé que costa d’entendre. I tot això ho farem aplicant Sàpiens, una metodologia que serveix per a connectar coneixement. Es basa a entendre que hi ha blancs i negres, i que t’ho has de qüestionar tot. A mi m’ha costat set anys d’entendre-ho, això, per no ser dogmàtic. —Certament, costa d’entendre. —El primer treball el farem sobre la sala de restaurant, perquè volem que la sala tingui el reconeixement que es mereix. Consistirà a saber si és millor treballar en equip o no, millorar l’eficiència. La idea és fer el millor màster en línia de sala que pugui existir al món, i després compartir-lo amb les escoles. La gent que vingui cobrarà perquè puguem fer el millor màster. D’alguna manera, seran conillets d’índies per a cercar la millor manera de treballar. Innovarem perquè els altres puguin fer coses. En altres projectes, per exemple, treballarem exclusivament la il·luminació del restaurant. I amb deu persones, cuiners, gent de sala, un invident i alguns dissenyadors, intentarem veure quina ha de ser la il·luminació del futur. Però la qüestió més important no és el resultat, sinó obtenir idees i coneixements nous. —I no hi haurà restaurant. —No hi haurà restaurant. El Bulli 1846 no serà visitable perquè serà un lab. Nosaltres volem aprendre, no volem gent a l’agost. Em vaig cansar de la gestió del restaurant. Mireu, crec sóc una de les persones més privilegiades del món. Tinc un germà que és un dels millors cuiners del món i que va voler fer el seu projecte, que és el Barri, on l’he ajudat, com he ajudat molta gent. I sabeu què puc fer? Vaig allà, menjo, li puc donar feedback, o no, perquè cuinar també és menjar, pago i marxo. I no sé si el rentaplats va bé, si les comandes estan al dia… I gaudeixo tant! Veure els ‘bullinians’ gaudir, en gaudeixo més que ells. Perquè no pateixo gens. —I a banda del Bulli 1846, més endavant voleu obrir al públic la Bulligrafia. Què hi trobarà la gent? —La gent podrà entendre què va ser el Bulli. Serà com un arxiu-museu. Ho fem perquè les exposicions que hem fet en el passat sobre el restaurant, van tenir una acollida espectacular. A l’exposició del Palau Robert van passar-hi 800.000 persones, a Madrid, a la Fundació Telefónica, 250.000 en poc més de tres mesos. No és un projecte per a mi, ni per al meu germà ni per al Juli , que no hi és. És per a les noves generacions. Que d’aquí a cent anys, una persona vingui aquí i comprengui què era el Bulli. Tindrà documents increïbles i emocionals que també digitalitzem. Un arxiu digital amb més de 150.000 objectes i documents que van formar part de la història del Bulli. És una feinada i ja fa cinc anys que fem la Bulligrafia. —Ho desàveu tot? —Des de sempre hem guardat coses, però no tot. Ho desàvem perquè per al primer llibre que vam fer, El sabor del mediterrani, vam veure que ens mancava material, i a partir d’aquí vam començar a arxivar. Quan vam fer la subhasta del vi a Sotheby’s ens vam adonar que teníem coses que podien valer molts diners. Mireu, això que faig ara  si ho venguéssiu, potser costaria molts diners. Enteneu-me, no això, sinó idees creatives que fèiem. I així vam passar d’arxivar a tenir un arxiu. —Quan tindreu la Bulligrafia a punt, el 2022? —Sí, però no tenim pressa. I m’agradaria que fos a Barcelona. —I l’Hospitalet, la vostra ciutat natal? —Sí, també podria ser-hi perfectament. En un principi, havia de ser a la Cala Montjoi, juntament amb El Bulli 1846. —Però no hi podrà ser perquè no us van aprovar el projecte. —No. De fet, quan hàgim de decidir on va, l’opció de Montjoi encara hi serà. El projecte que preparem es podria exposar de manera soterrada, tal com era previst, i hauria tingut un impacte ecològic zero. I estic dolgut perquè per a la Costa Brava és una putada. Volíem que això portés gent no tan sols a l’estiu, sinó també a la tardor i a l’hivern. Que vingués gent de manera acurada, no volem milions de persones. Però bé, no em puc queixar perquè la situació que vivim és molt fotuda per a molta gent. A partir d’aquí, davant un problema, busquem una solució. I ara tindrem dos espais.

Summary: Ferran Adrià: ‘Els qui fem avantguarda som els qui anem a la guerra i ens maten’


Compromés intentarà un altre cop conformar grup parlamentari propi al congrés espanyol, tal com ja va fer a les lesgislatura passada, i en el cas que la mesa tampoc l’hi doni el vist-i-plau, els seus cinc diputats s’integraran al grup mixt i no es quedaran amb Units Podem. Ho ha dit el seu portaveu parlamentari, Joan Baldoví. El mes de gener, Compromís ja va trencara l’aliança que tenia amb Podem i, desrpés d’haver estat rebutjada la seva petició de crear un grup propi, va decidir abandonar el grup violeta i passar-se al mixt. La mesa del congrés espanyol va rebutjar el grup de Compromís perquè el 20-D no havia aconseguit el mínim de cinc diputats —en va obtenir quatre—, i perquè no respectava l’article del reglament que impedeix que diputats de la mateixa candidatura pugui formar grups separats. Ara la formació liderada per Mònica Oltra té cinc escons però segueix tenint el problema d’haver-se presentat a les eleccions amb Units Podem. A més, el reglament exigeix també que el percentatge de vot de Compromís sigui del 15% i el que va aconseguir ‘A la Valenciana’ no es pot repartir ni assignar tot a aquesta formació. Segons Baldoví, per aconseguir-ho la clau és que el PP i C’s no sumin majoria a la mesa i que els partits progressites puguin fer una interpretació més laxa del reglament. El partit majoritari al grup mixt seria CDC De totes maneres, Compromís no seria el partit majoritari al grup mixt, ja que, per primera vegada, CDC no compleix els requisits malgrat els seus vuit diputats. CDC no ha aconseguit el 15% dels vots a totes les demarcacions catalanes si no que tampoc ha aconseguit aquest percentatge en el conjunt de Catalunya. Aquest últim percentatge és el que els va permetre formar el grup propi al desembre. Després de la constitució de les Corts Generals el 19 de juliol, els partits tindran temps fins el dia 25 per crear els grups parlamentaris.

Summary: Compromís es quedarà al grup mixt si no pot formar grup propi al congrés espanyol


L’acte del lliurament de premis de la Fundació Princesa de Girona presidit per Felipe VI no ha omplert pas l’aforament de l’auditori del Palau de Congressos de Catalunya, a l’avinguda Diagonal de Barcelona. Molts dels assistents no han pogut accedir-hi, pel blocatge que han fet els manifestants, que s’han aplegat a fora, enmig d’un gran desplegament policíac. Aquest auditori té un aforament d’unes dues mil butaques repartides en dos nivells. Al primer nivell, on hi havia les autoritats, ha quedat ple, però no pas el segon, tal com es pot comprovar en aquestes fotografies de VilaWeb. Els presentadors de l’acte han parlat de mil cinc-cents assistents: Aquesta és la imatge del primer nivell:  Els manifestants aconsegueixen d’impedir l’accés als convidats a l’acte de Felipe VI

Summary: Felipe VI no aconsegueix omplir el Palau de Congressos a Barcelona


El fiscal general d’Israel, Avichai Mandelblit, ha anunciat avui que el primer ministre, Benjamin Netanyahu, ha estat encausat per corrupció, en un moment en què el país sembla que es dirigeix cap a unes noves eleccions. Segons les informacions recollides pel diari israelià ‘Haaretz‘, Netanyahu ha estat encausat per suborn, frau i violació de la confiança, després de quatre dies de vistes sobre el cas fetes a l’octubre. El polític s’enfrontaria a una pena de fins a deu anys, però no haurà de deixar el càrrec fins que no hi hagi sentència. Netanyahu està sent investigat en els coneguts com a cas 1000, 2000 i 4000, en el qual és sospitós d’acceptar regals d’empresaris a canvi de favors polítics, arribar a un acord amb un mitjà per aconseguir una cobertura favorable a canvi de perjudicar a un diari de la competència, i lliurar concessions a un empresari a canvi d’una cobertura favorable en un portal de notícies.

Summary: El fiscal general d’Israel encausa Netanyahu per corrupció


El fracàs plana sobre la cimera del clima que se celebra des de fa tretze dies i la frustració impera entre moltes delegacions oficials, davant la impossibilitat de tirar endavant un acord ambiciós que alineï el compromís polític amb les evidències científiques i les demandes socials. La Presidència xilena de la COP25 ha estat objecte avui de les crítiques d’una gran part dels delegats que han intervingut per a fer balanç en una sessió a l’inici d’aquesta jornada de pròrroga, després de la qual s’havia de celebrar el plenari de tancament i donar carpetada als acords. Tanmateix, aquest s’ha posposat durant el dia en reiterades ocasions. Els més contundents contra la presidència xilena han estat les organitzacions no governamentals, que han advertit avui que l’últim text que s’ha presentat retrotreu la negociació climàtica a temps anteriors a l’Acord de París de 2015. ‘Decebedor’ , ‘inacceptable’, ‘feble’, ‘injust’ i fins a ‘immoral’: són alguns dels adjectius que els representants d’organitzacions conservacionistes i científics han dedicat al text que havia presentat la presidència. Les diferents ambicions climàtiques, motiu del desacord Les principals diferències que continuen separant a molts països i impedint l’acord se centren en l’ambició climàtica; alguns, liderats per la Unió Europea (UE), incideixen en la importància que l’any vinent tots els estats que s’han sumat a l’Acord de París revisin a l’alça els seus compromisos per a reduir les emissions de gasos d’efecte d’hivernacle (les anomenades Contribucions Nacionals Determinades). Altres països, entre ells el Brasil, la Xina i l’Índia, prefereixen d’alentir aquestes contribucions a l’alça i donen una major prioritat a les revisions dels compromisos financers de les nacions més desenvolupades per a contribuir a mitigar els efectes del canvi climàtic en les més vulnerables. Encara distancia molt a les parts la regulació dels mercats de carboni (l’article 6 de l’Acord de París) i la seva ordenació en un sistema únic i transparent que ordeni el comerç de drets d’emissió de diòxid de carboni a tot el món. Persisteixen dos grans esculls relacionats amb els mercats de carboni: un, el referit a la doble comptabilitat que alguns països volen evitar i, un altre, el relatiu a la transició dels romanents de drets d’emissions que alguns estats conserven del Protocol de Kyoto i que pretenen mantenir en la transició a l’Acord de París. Moltes de les parts presents en la Conferència defensen que es deixin de banda els assumptes més tècnics i sofisticats d’aquesta regulació dels mercats de carboni fins a una altra cita per a no blocar o impedir l’acord final, ja que aquesta falta de consens no impedeix que l’Acord de París entri plenament en vigor el 2020. Alguns països han estat també molt crítics amb la prioritat que concedeix el text a l’informe científic sobre els oceans enfront del de l’ús de la terra; precisament Xile, que presideix aquesta cimera, ha tingut des de l’inici un interès molt marcat per que aquesta fos la ‘COP Blava’. La imminent entrada en vigor de l’acord de París La COP25 ha agafat una especial rellevància pel fet de tractar-se de l’última negociació climàtica mundial abans de l’entrada en vigor de l’Acord París, que compromet els països a evitar que la temperatura del planeta creixi per sobre d’1,5 graus aquest segle, per a evitar els efectes més catastròfics de l’escalfament. La presidència xilena ha expressat la seva confiança que la cimera aprovi un text final que introdueixi l’objectiu de combatre amb ‘més ambició’ l’emergència climàtica, en resposta a la demanda expressada per diverses parts en el plenari de la conferència. El responsable de la delegació xilena, Andrés Landerretche, ha comparegut en una conferència de premsa aquesta tarda, hores abans de la celebració del plenari amb el qual la cimera hauria de posar fi a les seves reunions, després de tretze dies d’activitats i negociacions a Madrid. Ara bé, les hores fixades per a aquest plenari final han tingut constants ajornaments des d’ahir. El coordinador xilè ha reiterat avui que espera que totes les parts recolzin en el pròxim plenari aquest document que, segons ha explicat, tracta de lluitar amb ‘més ambició’ contra el canvi climàtic.

Summary: Reunions a corre-cuita per a evitar el fracàs de la COP25


El pivot turc del Joventut Kerem Kanter no anirà al seu país, on dimecres que ve l’equip s’enfrontarà al Darussafaka, per por de ser detingut. Kerem és germà d’Enes Kanter, un ferm opositor de l’actual president de Turquia, Recep Tayyip Erdogan. ‘No aniré a Turquia per jugar el nostre partit de l’Eurocopa el 20 de novembre. Demano disculpes als seguidors del bàsquet a Turquia que volien veure’m jugar a la meva ciutat natal. Bona sort al meu equip’, ha dit Kerem Kanter en el seu compte a Twitter. I will not be traveling to Turkey to play our Eurocup game on Nov. 20th. I apologize to the basketball fans in Turkey who wanted to see me play back in my hometown. Good luck to my team #ForçaPenya — Kerem Kanter (@KeremKanter) November 17, 2019 Kerem no té cap ordre de detenció contra ell, però no viatjarà per precaució. El seu germà, Enes, té retirat el passaport turc després d’haver-se mostrat molt crític amb Erdogan, i també té dos ordres d’arrest per injúries al president de l’executiu turc d’ençà del 2017. El pivot dels Celtics de Boston, en unes declaracions de fa poc a la CNN, va dir, després de l’ofensiva militar de Turquia contra les forces kurdes al Kurdistan Occidental, que Erdogan no respectava els drets humans. ‘No hi ha democràcia, ni llibertat d’expressió ni religió a Turquia. Definitivament,  és un home molt dolent, el vaig definir com el Hitler del nostre segle per alguna raó’, deia Enes Kanter. En un entrevista a Movistar +, Kerem, que no és tan actiu políticament com el seu germà, ha admès que tenia ganes de tornar a jugar al seu país. ‘No viatjo al meu país des del 2015 o el 2016. Als meus pares no els permetend’ abandonar Turquia. Tampoc no els permeten de tenir contacte telefònic amb el meu germà.’ En aquesta mateixa entrevista, diu que no pensava que el govern turc fes res contra ell. ‘No crec que tingui problemes per entrar o sortir de país. Al capdavall, és un partit de bàsquet, dues cistelles i una pilota. Només vull fer la meva feina.’ No obstant això, el pivot del Joventut s’ho ha repensat i ha decidit de no anar a Istanbul.

Summary: Kerem Kanter, jugador turc del Joventut, renuncia a jugar al seu país per por de represàlies


Els consellers d’Interior i d’Ensenyament, Miquel Buch i Josep Bargalló, han donat explicacions per l’actuació d’ahir dels Mossos d’Esquadra, que van entrar a les 2.700 escoles públiques catalanes per a retirar simbologia groga prohibida per la Junta Electoral espanyola (JEC), fet que va provocar les crítiques dels sindicats Ustec i Intersindical-CSC, de professors i d’usuaris de les xarxes. La policia catalana va revisar que tots els equipaments públics, inclosos els departaments del govern, no mantinguessin llaços grocs i altres elements de record i solidaritat amb els presos polítics i els exiliats. Buch ha explicat que els Mossos van actuar per ordre de la JEC i que es revisarà si va haver-hi alguna actuació fora de lloc i ‘de manera minoritària’ en algun centre. També ha fet una crida a no atiar ‘polèmiques internes’ a l’independentisme i demana que es posi l’accent en l’existència dels presos polítics i dels exiliats, no en les ordres de la JEC. Seguint aquestes ordres de la JEC, @mossos van haver de revisar milers d’espais públics. Entre ells, els més de 2700 centres docents de la Generalitat. (2/6) — Miquel Buch (@MiquelBuch) March 23, 2019 Com a policia al servei del país i les llibertats democràtiques, @mossos revisaran, com sempre, les actuacions realitzades, per tal de garantir la seva obligació d’actuar sempre amb contenció, proporcionalitat i de forma adequada. (4/6) — Miquel Buch (@MiquelBuch) March 23, 2019 No permetem que intentin fixar-nos el camí externament atiant polèmiques internes. Defensem sempre la llibertat d’expressió i d’opinió, com a drets fonamentals i universals. (6/6) — Miquel Buch (@MiquelBuch) March 23, 2019 Ahir al vespre, i davant l’allau de crítiques, Bargalló va manifestar el seu suport a la comunitat educativa i va defensar l’escola pública. També va dir que prendria les ‘mesures pertinents’ si les direccions dels centres comunicaven a Ensenyament alguna actuació inadequada dels Mossos i va criticar l’excés de zel perquè, diu, hi havia elements no partidistes que formen part de l’àmbit intern de les escoles. El sistema educatiu de Catalunya exerceix les funcions que li són pròpies amb estricte neutralitat política i, d’acord amb el que prescriu la Llei d’Educació, s’exclou qualsevol mena de proselitisme o adoctrinament. (2/4) — Josep Bargalló Valls (@JosepBargallo) March 22, 2019 Si en algun cas l’actuació per fer efectiu el requeriment de la JEC ha estat feta de forma indeguda i ens ho comunica la direcció del centre, prendrem les mesures pertinents — Josep Bargalló Valls (@JosepBargallo) March 22, 2019

Summary: Buch intenta defensar els Mossos davant la indignació pels escorcolls a les escoles


El ple de les Corts ha aprovat amb el suport de tots els grups tret del PP la modificació de la llei de creació del Consell Jurídic Consultiu (CJC), que redueix la durada del mandat de consellers electes a un màxim de vuit anys, i no de quinze, com fins ara. Els membres actuals podran optar a una única renovació. Amb la reforma es pretén expulsar d’aquest organisme Francisco Camps, que n’és membre nat com a ex-president, però els grups no es posen d’acord si el canvi ha de ser retroactiu o no. Per Podem sí que hauria d’implicar el relleu de Camps, però Compromís recorda que n’és membre nat i que això depèn de la llei d’ex-presidents.

Summary: Les Corts limiten el mandat del Consell Jurídic Consultiu per intentar foragitar Camps


Malgrat les crides insistents dels dirigents de PP, Ciutadans i Vox, l’organització d’autocars del partit de Pablo Casado d’arreu de l’estat espanyol i els editorials i portades entusiastes de la premsa de la dreta espanyola, la manifestació espanyolista de la dreta i l’extrema dreta a la plaça de Colón de Madrid d’avui només ha aplegat 45.000 assistents, segons les dades fetes públiques per la delegació del govern espanyol a Madrid. La concentració ha omplert poca cosa més que la plaça. Heus ací una imatge general del moment culminant de la manifestació: En aquest vídeo es veu també que no va més enllà de la plaça: Así está Colón ahora mismo. Se te acabó el chollo Falconetti.#SánchezLárgate10F #EleccionesYa pic.twitter.com/xufec5Bmn5 — J.dB.C (@JESDBC) February 10, 2019 Vegeu-ne ací més imatges: La dreta i l’extrema dreta han exigit eleccions immediates al president espanyol, Pedro Sánchez. La manifestació, amb la presència del partit d’ultradreta Vox i més organitzacions feixistes i neonazis com Hogar Social, la Plataforma ADÑ o España 2000, ha esdevingut també un acte contra Catalunya. Milers de persones s’han afegit a la crida per a defensar la unitat d’Espanya i reclamar eleccions anticipades a Pedro Sánchez. Durant la concentració, marcada per la presència de banderes espanyoles i crits de ‘Visca Espanya!’, també han demanat la dimissió de Sánchez i crits contra els represaliats catalans.

Summary: Fracàs a Madrid: només 45.000 manifestants amb el tripartit PP-Vox-Cs


La Via Lliure a la República Catalana ha estat tot un èxit, amb centenars de milers de manifestants omplint la Meridiana de cap a cap, que l’han tenyida de colors mentre flanquejaven una fletxa gegant mòbil. La fletxa ha avançat durant quaranta minuts des de l’altura del carrer de Rosselló-Pòrcel fins al parc de la Ciutadella. L’assistència de manifestants pot haver superat la de les diades anteriors. De fet, el president de l’Assemblea Nacional Catalana, Jordi Sànchez, ha donat per bona la xifra de dos milions d’assistents que apuntaven alguns mitjans de comunicació. En canvi, segons la guàrdia urbana, n’hi havia 1.400.000, és a dir, 400.000 menys que a la V de l’any passat. Ha establert 23 punts d’observació entre les 17.00 i les 17.30 i ha calculat que la mobilització s’havia estès per 344.000 metres quadrats, amb una ocupació mitjana de 4 persones per metre quadrat. Més multitudinària que el 2013 i 2014, segons la delegació del govern espanyol Qui també ha ofert els últims anys dades de les grans mobilitzacions de l’Onze de Setembre ha estat la delegació del govern espanyol. Enguany ha calculat una assistència de 550.000 persones a la Via Lliure de la Meridiana, la xifra més alta de totes les manifestacions organitzades per la diada fins ara, tret del 2012. A la V de l’any passat, per exemple, va calcular que hi havien assistit entre 470.000 persones i 520.000. I a la Via Lliure de quatre-cents quilòmetres del 2013, en va calcular 400.000. Només la manifestació sobiranista pel centre de Barcelona de l’11 de setembre de 2012, segons la delegació, va tenir més assistents: 600.000. Etiqueta #somvialliure per a compartir l’experiència L’Assemblea Nacional Catalana ha proposat l’etiqueta #somvialliure per compartir les experiències dels assistents a la mobilització de la Meridiana de l’Onze de Setembre. Les imatges aèries de la Via Lliure són realment impressionants. Us oferim un recull de les millors: La història parlarà de la Via Lliure com un èxit de mobilització, democràcia, llibertat i reivindicació #SomViaLliure pic.twitter.com/JJgOLf4Vr4 — Assemblea Nacional (@assemblea) September 11, 2015 Expliquem al món què som i què volem ser! Un poble que avança cap a la seva llibertat! #SomViaLliure pic.twitter.com/vIkNnzRnRC — Assemblea Nacional (@assemblea) September 11, 2015 #vialliure #barcelona #diada #glòries A photo posted by Agnès (@agnesfourcade) on Sep 11, 2015 at 7:21am PDT https://twitter.com/bigmikenugget/status/642352323143041024 #somViaLliure #diada2015 A video posted by ester (@ster1899) on Sep 11, 2015 at 8:12am PDT Expliquem al món què som i què volem ser! Un poble que avança cap a la seva llibertat! #SomViaLliure pic.twitter.com/vIkNnzRnRC — Assemblea Nacional (@assemblea) September 11, 2015 Això està passant ara a la Meridiana #somvialliure A video posted by Illana (@illana_medina) on Sep 11, 2015 at 8:02am PDT https://twitter.com/Araeslhora/status/642351186952224768 https://twitter.com/moisespanisello/status/642349923074244608 https://twitter.com/martaabrillorca/status/642351235174125568 Gran Diada!!! #Tram21 #ViaLliure11S #11S2015 #tenimpressa #SomViaLliure A photo posted by Laia Pont (@laiapont) on Sep 11, 2015 at 7:53am PDT Seguiu el minut a minut de la manifestació de la Meridiana. La Via Lliure 2015 de la Meridiana: informació i recomanacions per a l’Onze de Setembre

Summary: ‘Som dos milions d’assistents a la Via Lliure’, diu Jordi Sànchez


El tribunal del judici contra el procés ha desestimat la petició de l’ex-conseller Santi Vila perquè li retornin la fiança de 50.000 euros que va aportar el novembre de 2017 per eludir la presó. Segons la defensa, l’assistència al judici origina una ‘disminució important’ dels seus ingressos. Demanava els diners, doncs, per pagar les despeses que es deriven de l’assistència a les sessions del judici. A l’escrit, presentat pel lletrat Juan Segarra, s’apuntava que el judici causa una situació econòmica ‘d’extrema necessitat’ a l’ex-conseller. Vila va pagar aquesta fiança amb recursos propis i no va rebre diners de la caixa de resistència. Tanmateix, el tribunal no veu convenient de tornar la fiança perquè ‘no s’ha modificat la situació de risc de sostracció a l’acció de la justícia pel fet que el sol·licitant es limiti a complir allò que no és sinó l’expressió d’una càrrega processal: comparèixer personalment a les sessions del seu propi judici oral’. A més, diu que la situació econòmica de la persona no justifica la devolució de la fiança, perquè el factor per a determinar-ne la ‘qualitat i quantitat’ és l’interès o no de fugir de l’autoritat judicial, no pas els efectes que la fiança puguin tenir en el patrimoni. ‘És a dir, l’element determinant és el risc de sostracció a l’acció de justícia, que precisament la fiança vol conjurar amb l’execució pecuniària que implicaria la sostracció de manera efectiva’, diu el tribunal a la interlocutòria.

Summary: El Suprem denega a Santi Vila la petició perquè li tornin els 50.000 euros de fiança