Clara Ponsatí ha fet la seva primera intervenció al Parlament Europeu l’endemà d’haver participat en el primer ple com a eurodiputada. Ha fet una intervenció dins un debat sobre la lluita contra l’antisemitisme, el racisme i l’odi a Europa. La consellera ha assenyalat la intolerància de l’estat espanyol cap als drets la minoria de catalans: ‘Això passa en un context de guerra judicial i indulgència per l’apologia del feixisme.’ Per això, ha dit, ‘necessitem lleis que protegeixin les minories de l’odi.’ 🎥 consellera @ClaraPonsati: "En un context de guerra judicial i indulgència davant l’apologia feixista, necessitem lleis que protegeixin les minories davant l’odi. Però sense uns jutges democràtics que les apliquin, aquestes lleis són inútils" pic.twitter.com/jsZiqkdqSt — Junts per Catalunya 🎗 (@JuntsXCat) February 11, 2020

Summary: Ponsatí debuta al Parlament Europeu criticant la ‘intolerància’ de l’estat espanyol envers els catalans


El rei espanyol, Felipe VI, ha fet una referència clara al procés d’independència de Catalunya en un discurs al Parlament Europeu, a Estrasburg. ‘Europa s’ha construït sobre la voluntat de sumar i no restar, d’unir i no dividir, de saber compartir i ser solidaris’, ha declarat. I ha afegit: ‘Sóc europeu perquè sóc espanyol.’ Ha assegurat que la UE podia comptar ‘amb una Espanya unida i orgullosa de la seva diversitat, solidària i respectuosa de l’estat de dret’. També ha elogiat la constitució espanyola, que ha dit que era ‘el gran pacte que protegeix els pobles d’Espanya en l’exercici de les seves diverses cultures i tradicions, llengües i institucions’ i que consagrava ‘la llibertat, la justícia, la igualtat i el pluralisme polític com a valors essencials’. La intervenció de Felipe VI al ple coincideix amb el trentè aniversari de l’adhesió d’Espanya a la UE. Durant el discurs de Felipe VI, els eurodiputats del grup d’Esquerra Unida han abandonat la cambra en senyal de protesta, i els de Podem s’han quedat però no han aplaudit. L’eurodiputat de CDC, Ramon Tremosa, ha explicat a Twitter que no havia aplaudit el discurs perquè no havia fet cap menció ni reconeixement a la majoria independentista del 27-S: ‘El discurs era ple d’arguments d’unitat en línia amb el pensament únic espanyol.’ Amb tot, ha escoltat el monarca ‘respectuosament’ tal com ha fet ‘amb tots els caps d’estat que han passat per Estrasburg aquests darrers cinc anys’. Ernest Maragall, eurodiputat d’ERC-NeCat, ha escrit un article a VilaWeb sobre aquesta visita del monarca espanyol, en què mostra el ‘respecte a la seva figura i persona’ però també la seva ‘profunda decepció, o més ben dit indignació, per la reiterada negació que les institucions de l’estat fan dels drets democràtics com a ciutadà, com a català, com a espanyol, i com a europeu’. Els espanyols han fet ‘molts sacrificis’ El monarca espanyol ha dit: ‘Europa ha estat un dels grans consensos bàsics de la societat espanyola i un horitzó de democràcia, de modernització econòmica i regeneració social i política.’ Ha defensat el paper d’Espanya: ‘Ha demostrat ser un soci constructiu, en permanent compromís amb els valors i els principis de la Unió’, ha dit. Ha explicat que aquests últims anys no havien estat fàcils per a Espanya, perquè hi havia crescut molt la desocupació: ‘Són molts els sacrificis que han hagut de fer els espanyols per tornar al camí del creixement econòmic i de la creació de llocs de feina’, ha dit. Segons Felipe VI, cal admetre que per superar la crisi ha estat decisiva la contribució de les institucions europees. ‘La Unió Europea és una història d’èxit que hem de reconèixer, valorar i admirar molt més’, ha dit. I ha afegit que calia ‘construir i impulsar’ encara més el projecte europeu. ‘Tots tenim l’objectiu apassionant de construir una Europa renovada per un temps nou en un món diferent. No hi ha alternativa a una Europa unida. Tinguem confiança en Europa, tinguem confiança en nosaltres mateixos, els europeus’, ha acabat dient. Vegeu les paraules que ha pronunciat Felipe VI contra la independència de Catalunya:

Summary: Felipe VI parla contra la independència de Catalunya al Parlament Europeu


Els insults contra els treballadors de TV3 de l’ex-vice-president del govern espanyol Alfonso Guerra en una entrevista a El Mundo han causat indignació a la xarxa. Ha dit que TV3 és ‘el veritable càncer de Catalunya’ i que els seus treballadors ‘han entregat l’ànima al dimoni secessionista’. També ha considerat que el 155 es va aplicar malament i amb limitacions. Immediatament la xarxa s’ha omplert de respostes d’indignació, fins i tot de noms com ara el senador d’EH Bildu Jon Inarritu; l’advocat de Carles Puigdemont i Lluís Puig, Jaume Alonso-Cuevillas; i el cantautor i ex-diputat de Junts pel Sí Lluís Llach. Han perdut el nordI aviat perdran el nord-est https://t.co/xrVX7DmwFS — J. Alonso-Cuevillas (@JaumeAlonsoCuev) January 26, 2019 Serà greu perquè acaben de perdre el Sud. — Lluís Llach (@lluis_llach) January 26, 2019 No penseu que ALFONSO GUERRA en el fons és independentista? https://t.co/Vfgik38I5J — JC (@Jc_kalimero) January 26, 2019 I el guanyador d'avui del trepidant concurs diari "A ver quién dice la mayor gilipollez sobre Cataluña" éeeees… Alfonso Guerra amb «TV3 és el veritable càncer de Catalunya» i «els treballadors de la televisió catalana han entregat la seva ànima al dimoni secessionista». — Mireia (@txamix) January 26, 2019

Summary: Indignació amb Alfonso Guerra pels insults contra els treballadors de TV3


L’efervescència de la política catalana d’aquesta setmana ha deixat en un discret segon pla un acte fet al Parlament de Catalunya que mereixia titulars més generosos i compromesos. El dilluns 23 la presidenta de la cambra catalana rebia de mans del president del Consell de l’Audiovisual de Catalunya (CAC) un llibre únic: el Llibre blanc de l’audiovisual de Catalunya. L’envergadura i la transcendència d’aquell encàrrec parlamentari, gestionat durant més de dos anys pel CAC, s’han camuflat darrere d’algunes referències cridaneres com ara ‘El CAC demana més diners per a la CCMA’ o ‘El CAC proposa una Netflix a la catalana’. No és ben bé això. No és tampoc, com algú ha dit, ‘El Llibre del CAC’. Es tracta en realitat del primer ‘llibre blanc’ sobre les dinàmiques presents i les oportunitats de futur d’un ecosistema audiovisual català i en català, problemàtic. Mai no s’havia preparat cap informe tan complet, sistemàtic i documentat sobre l’evolució del sector audiovisual català situat en context, és a dir, en l’actual entorn tecnològic i en el marc de relacions europeu i internacional. Un memoràndum general El procés d’elaboració d’aquest memoràndum general sobre la cultura de l’audiovisual a Catalunya ha estat ardu i lent, no sols per la inexperiència d’un debat tan ampli, sinó també per la participació òbviament interessada de les diverses parts implicades (polítics, empresaris, professionals, experts, acadèmics). Una de les gran virtuts que té el document és la preocupació central que el vertebra, des del bloc de diagnòstic fins al de les propostes d’actuacions i recomanacions. Quina preocupació? Com procurar les millors condicions de viabilitat d’un espai audiovisual en català per als pròxims anys. I no solament pensant en la Catalunya estricta, sinó també en benefici de tota l’àrea lingüística. El neguit per la llengua emergeix en tots els racons del discurs. En aquest sentit, el Llibre blanc aborda amb decisió els grans desafiaments actuals del català en l’audiovisual derivats de la implosió tecnològica, dels nous models de negoci i del canvi d’hàbits de consum en l’era digital global. El paper actual i futur de la CCMA mereix un ampli escrutini. El document destaca les greus mancances existents: no hi ha mandat marc (acabat el febrer del 2016), no hi ha hagut cap contracte programa entre govern i CCMA després del vigent entre el 2006 i el 2009, TV3 ha sofert una dràstica reducció d’ingressos, arrossega una greu crisi de model amb pèrdua continua d’audiència, de competitivitat i de prestigi. Ara, el Llibre blanc no deixa de denunciar la distorsió estructural amb què topa la CCMA en el mercat per la doble competència que pateix: la del sector privat català i sobretot la de tot el sistema espanyol, públic i privat, via TDT, cable, satèl·lit i IPTV. En relació amb la potenciació de la CCMA, a més de justificar l’increment anual de 137 milions del pressupost públic, l’informe introdueix una proposta realment innovadora respecte de la reorganització de la corporació per a encarar els desafiaments de la nova etapa. Proposa de dividir la corporació en tres unitats: la CCMA Editorial, la CCMA Producció i la CCMA Distribució. Ben segur que aquesta serà una de les propostes estrelles del document i del debat que en seguirà. Un autèntic llibre blanc? El Llibre blanc s’estructura bàsicament en dos blocs: un de diagnòstic sobre com la nova ecologia de l’audiovisual afecta Catalunya; i un segon dedicat a la definició de vuit eixos d’actuació i a un consegüent ‘pla d’actuacions’ estratègiques. El pla, que dona lloc a 135 accions o recomanacions, és digne de ser considerat atentament. Aporta múltiples idees i recomanacions sobre la planificació d’accions coherents d’acord amb l’objectiu final: assolir un ‘sistema audiovisual català sostenible i equilibrat’. Al meu parer, entre els vuit eixos d’actuació, tres són d’especial interès: el referit a la prestació de serveis públics audiovisuals com a vertebradors del sector (A.2); el que considera Catalunya com a ‘factoria de continguts audiovisuals d’excel·lència’ (A.4); i el que aborda les previsions sobre competències legislatives i de regulació de l’audiovisual (B.1). Els dubtes apareixen quan les recomanacions pressuposen l’adopció de determinades reformes o d’iniciatives legals o de decisions amb implicacions econòmiques que requereixen acords polítics entre els governs de Catalunya i de Madrid o entre les forces catalanes. Moltes de les accions proposades impliquen canvis de regulació que ja d’entrada es preveuen inviables amb l’actual estatus polític entre Catalunya i l’estat espanyol. El sostre de l’autonomia no permet aixecar el vol… D’una altra banda, moltes de les recomanacions no acaben en propostes concretes d’acció, sinó que es queden en recomanacions genèriques o en declaracions de bones intencions. Dos exemples: es parla de la necessitat d’acordar un nou model de gestió per a la CCMA, però no s’hi apunten criteris de revisió (model de consell, nomenament de president i membres, funcions, etc.); es proposa una estreta cooperació entre CCMA i els productors independents, però no se suggereix cap quota de producció independent en la programació ni en els catàlegs de la CCMA. La singularitat d’aquest primer Llibre blanc de l’audiovisual de Catalunya pot explicar la seva condició d’informe a mig camí entre allò que sol ser propi dels ‘llibres verds’ (document d’una institució de govern per estimular la reflexió i la consulta sobre un tema concret; exemple: llibre verd sobre la BBC, juliol del 2015) i allò que sol ser típic dels ‘llibres blancs’ (document d’una institució de govern per al debat polític en un tema concret a fi de propiciar i adoptar unes polítiques amb el màxim consens possible; exemple: llibre blanc sobre la BBC, maig del 2016). Segons el meu parer, si el document no acaba de ser un autèntic ‘llibre blanc’, amb formulació de polítiques i línies d’actuació que es tradueixin efectivament en acció de govern (d’un govern que fa valer la seva majoria al parlament) és per raó de la debilitat del seu encàrrec original. El parlament no l’encarregà al govern, sinó al CAC. És gran mèrit del CAC d’haver conduit a bon port l’encàrrec. Però és també manifestació d’una debilitat política que el Llibre blanc no pot superar. Autonomia o sobirania? Així, el no menys admirat Llibre blanc avança de la solidesa de les anàlisis de la situació a les fluctuacions d’unes propostes d’actuació sovint amarades d’una ambigüitat insuperable. És l’ambigüitat derivada d’una qüestió no resolta ni explícitament ni implícita: la qüestió central sobre la sobirania de Catalunya en aspectes fonamentals relatius a les seves competències en comunicacions i mitjans audiovisuals (espai radioelèctric, llicències de prestadors estatals, unitat de mercat, requeriments lingüístics, participació en organismes internacionals, regulació de l’IPTV, etc.). La darrera recomanació de l’informe proposa la creació d’una comissió de seguiment de la implementació del Llibre blanc, coordinada pel CAC, amb participació de ‘totes les parts implicades’ i amb informes periòdics sobre el grau de compliment. El CAC, que el document proposa de reformar en la línia de l’Ofcom britànic, haurà d’assumir una missió quasi impossible. Perquè les grans línies de força que inspiren bona part de les recomanacions apunten a un horitzó de plena sobirania de Catalunya. Caldrà esperar al referèndum? En definitiva, per la noble ambició de fer de la cultura audiovisual de marca catalana l’objecte de les seves preocupacions i aspiracions per al futur immediat, aquest Llibre blanc mereix una recepció entusiasta per part de la comunitat catalana i catalanoparlant. Tan entusiasta tanmateix, com crítica. La millor recepció serà la que obri i motivi un nou i ampli debat de tota la societat sobre les propostes i recomanacions fetes. I no menys important: serà la que provoqui també una profunda autocrítica en tota la classe dirigent.

Summary: L’audiovisual català, entre el verd i el blanc


Dan Scanlon és el director del nou film d’animació produït per Pixar i Disney, Onward, que tindrà versió doblada en català als cinemes. El film mostra un món amb elfs, fades, trols i unicorns que ha perdut la màgia. Les altres estrenes destacades de la setmana són La candidata perfecta, de Haifaa Al Mansour; La camarista, de Lila Avilés, i Skin de Guy Nattiv. Onward. Direcció: Dan Scanlon. Intèrprets: Julia Louis-Dreyfus; Octavia Spencer; Ali Wong; Tom Holland; Chris Pratt; Mel Rodriguez. Gènere: Animació. Esbós: Dos germans elfs adolescents, Ian i Barley Lightfoot, comencen una aventura per a descobrir si encara existeix la màgia al món. En català. Skin. Direcció: Guy Nattiv. Intèrprets: Danielle Macdonald; Louisa Krause; Zoe Margaret Colletti; Jamie Bell; Daniel Henshall; Bill Camp. Gènere: Drama. Esbós: En Byron és un jove desemparat que ha estat criat per supremacistes blancs i porta la pell coberta de tatuatges amb símbols de l’extrema dreta. Tot canvia quan coneix un activista negre i s’enamora de la Julie. La força de tots dos l’ajuda a abandonar el cercle d’odi i violència. La ola verde (que sea ley). Direcció: Juan Solanas. Gènere: Documentari. Esbós: L’any 2018 a l’Argentina es va debatre un projecte de llei a favor de l’avortament que va dividir el país. El film narra la lluita de les dones per legalitzar l’avortament després de la victòria a la cambra de diputats i abans de la votació al senat. The Perfect Candidate (La candidata perfecta). Direcció: Haifaa Al Mansour. Intèrprets: Mila Alzahrani; Dae Al Hilali; Nourah Al Awad; Shafi Alharthy; Tareq Al Khaldi. Gènere: Drama. Esbós: La protagonista, de l’Aràbia Saudita, no pot viatjar perquè els papers del seu tutor no estan en regla. A partir d’aquí, comença una campanya reivindicativa per a lluitar contra les normes masclistes imposades al seu país. La camarista. Direcció: Lila Avilés. Intèrprets: Gabriela Cartol; Agustina Quinci; Teresa Sánchez. Gènere: Drama. Esbós: Eve treballa en un dels hotels més luxosos de Ciutat de Mèxic, servint hostes rics d’arreu del món. Les llargues jornades li impedeixen atendre el seu fill, però ella les accepta perquè aspira a ascendir i millorar la seva situació. The Rhythm Section (El ritmo de la venganza). Direcció: Reed Morano. Intèrprets: Blake Lively; Jade Anouka; Ivana Basic; Jude Law; Sterling K. Brown; Max Casella. Gènere: Acció. Esbós: Stephanie Patrick va perdre la família en un accident d’avió, però quan descobreix que realment no va ser així, comença una perillosa missió per a intentar descobrir la veritat i venjar la mort dels seus familiars. El viaje de Javier Heraud. Direcció: Javier Corcuera. Gènere: Documental. Esbós: El film explica la vida de Javier Heraud, poeta peruà que va morir a 21 anys, des de la visió de la seva besneboda, que reconstrueix la seva història amb cartes, poemes i episodis de la seva vida desconeguts fins ara. Inivisibles. Direcció: Gracia Querejeta. Intèrprets: Emma Suárez; Adriana Ozores; Nathalie Poza; Fernando Cayo; Pedro Casablanc. Gènere: Drama. Esbós: La Júlia, l’Elsa i l’Amèlia són tres amigues que passen dels cinquanta anys i que van a caminar juntes una vegada a la setmana. L’excusa de l’esport es convertirà en una necessitat de compartir què els passa en aquest moment vital en què se senten invisibles per a la societat. Bloodshot. Direcció: Dave Wilson. Intèrprets: Eiza González; Talulah Riley; Sam Heughan; Vin Diesel; .Toby Kebbell. Gènere: Ciència-ficció. Esbós: Ray Garrison, un soldat que va morir en combat, és convertit en una màquina de matar biotecnològica i sobrehumana. A poc a poc, però, començarà a recordar la seva vida anterior i cercarà la veritat al preu que sigui. Le meilleur reste à venir (Lo mejor está por llegar). Direcció: Alexandre de La Patellière, Matthieu Delaporte. Intèrprets: Fabrice Luchini; Zineb Triki; Marie Narbonne; Patrick Bruel; Pascale Arbillot; André Marcon. Gènere: Comèdia. Esbós: L’Arthur ha de dir al seu millor amic de la infància, en César, que té un càncer terminal. Quan el convida a sopar a casa per explicar-li-ho, un malentès fa que en César es pensi, erròniament, que qui pateix la malaltia és el seu amic. L’Arthur no és capaç de dir-li la veritat i en César dedica tot el seu temps a atendre’l i complir tots els seus desitjos. L’Arthur, però, ha d’intentar de trobar el moment per explicar la veritat. Sauver ou périr. (Salvar o morir). Direcció: Frédéric Tellier. Intèrprets: Chloé Stefani; Élisabeth Commelin; Amélie Bénady; Pierre Niney; Vincent Rottiers; Sami Bouajila. Gènere: Drama. Esbós: La vida d’en Franck Pasquier canvia per complet després de patir un greu accident durant un incendi. Haurà de fer front a la seva recuperació amb cremades de tercer grau i aprendre a conviure amb el seu nou aspecte.

Summary: Les estrenes: El nou film d’animació de Disney Pixar, ‘Onward’, arriba al cinema en català


L’Informe tècnic encarregat per l’Ajuntament de Badalona per avaluar els desperfectes causats pel temporal Glòria al pont del Petroli ha conclòs que la plataforma final ha quedat completament ‘devastada’ i que s’haurà d’enderrocar. Seguint les recomanacions de l’estudi, el consistori ha habilitat una partida de 482.000 per consolidar la passarel·la relligant els pilars malmesos i poder reobrir parcialment el pont abans de l’estiu instal·lant una barana a l’extrem final. A partir d’aquí, i un cop enderrocada la plataforma i netejat el fons marí, l’enginyeria que ja va reparar el pont després del temporal de fa tres anys redactarà un projecte constructiu a partir d’una simulació en maqueta per reposar la plataforma i l’última biga.

Summary: La plataforma del pont del Petroli de Badalona s’haurà d’enderrocar pels desperfectes del Glòria


El PP i el PSOE han acordat que el magistrat Manuel Marchena, ponent del judici del Tribunal Suprem espanyol a l’1-O, sigui el nou president del Consell General del Poder Judicial (CGPJ) i del Suprem. El mandat de l’actual direcció del CGPJ, encapçalada per Carlos Lesmes, acaba el 4 de desembre i fa setmanes que el PP i el PSOE negocien en secret la composició de l’organisme que dirigeix el poder judicial de l’estat. El fet que Marchena sigui designat president del CGPJ ha de fer que deixi de presidir el judici als presos polítics, per interferència política. La vice-presidenta del govern espanyol, Carmen Calvo, ha admès en una entrevista a TV3 que haurà d’abandonar el tribunal de l’1-O: ‘N’ha de sortir, evidentment, i hi haurà d’entrar el jutge o jutgessa que correspongui en l’ordre previst processalment.’ Segons ella, aquest relleu no afectarà el judici i el nou magistrat ‘entrarà i no hi haurà endarreriment’. Per Calvo, la designació com a president del CGPJ del president del tribunal de l’1-O és una ‘coincidència en el temps’ que no té implicacions més enllà de la renovació necessària del màxim òrgan judicial, car el termini per proposar el relleu de Lesmes expira avui. L’executiu de Pedro Sánchez ha acceptat de col·locar un conservador com a president en canvi que hi hagi una majoria de vocals progressista: 11 de proposats pel PSOE (previsiblement un per Podem) i 9 pel PP. Fonts del govern espanyol han confirmat l’acord a diverses agències de notícies i han dit que és una ‘renovació’ per a una justícia que ‘necessita normalitat institucional i credibilitat’, especialment després de la polèmica sobre l’impost de les hipoteques. Manuel Marchena, un home del PP al capdavant del jurat contra l’1-O Dues polèmiques recents Recentment, Marchena ha estat envoltat de dues polèmiques que han posat en dubte la seva professionalitat i imparcialitat. De primer, va assumir la ponència de la sentència de la causa contra l’1-O, tot i que ja hi havia estat en contacte durant la fase d’instrucció. La contaminació també l’arrossegaven alguns altres membres del jurat. Tots formaven part de la sala que va admetre a tràmit la querella per rebel·lió, sedició i malversació de José Manuel Maza, ex-fiscal general de l’estat espanyol. De fet, Marchena fou qui va redactar la resolució d’admissió. El Suprem va refusar la recusació de Marchena i els altres magistrats. La darrera taca del seu expedient té flaire de nepotisme. La història implica la filla, Sofía Marchena, i Gema Espinosa, directora de l’Escola Judicial i muller de Pablo Llarena. Concretament, sembla que el CPGJ va crear una plaça a mida perquè la filla pogués estudiar com a fiscal, tot i que prèviament ja havia triat i començat la preparació de jutgessa. Una volta elegit l’itinerari professional, no es pot canviar, excepte si es tenen els contactes per a fer-ho. Alguns mitjans ja ho anomenen Marchenagate. L’associació de juristes Atenes ho ha definit com a ‘actuació irregular’ i ‘fraudulenta’ i ha presentat una querella contra el CGPJ, Sofía Marchena i Gema Espinosa per prevaricació. El màster de Casado El setembre, Marchena encapçalava la sala que va descartar investigar el màster del president del PP, Pablo Casado, tot i que la jutgessa de Madrid Carmen Rodríguez-Medel va considerar que hi havia indicis de delicte. Rodríguez-Medel havia encausat a tres companyes de màster de Casado, però no va poder obrir diligències sobre el president del PP perquè és aforat. Avui, després del nomenament de Marchena, Casado ha dit que el magistrat ‘és un dels millors juristes que Espanya ha tingut en les darreres dècades i té el respecte de tota la professió i el prestigi dels dirigents polítics.’

Summary: El PSOE accepta que el PP col·loqui Manuel Marchena, ponent del judici a l’1-O, com a nou president del CGPJ


Espanya és capaç de qualsevol cosa. Ens ho ha demostrat amb insistència des de fa segles. Europa. Ui, sí, Europa! N’estic fart de sentir que la pertinença d’Espanya a la Unió Europea li impedirà de fer certes coses. Com ara quines? Empresonar Arnaldo Otegi i uns quants més per haver impulsat el procés de pau al País Basc i haver aconseguit que ETA cessés l’activitat armada? Això impedirà, la UE? Ai, Senyor: no em feu riure! Si la UE tingués cap interès real a exigir un cert nivell de qualitat democràtica als seus estats membres –o bé a supervisar-la–, ja faria molt de temps que Espanya n’hauria estat expulsada. Un estat que tanca mitjans de comunicació, que empresona per delictes d’opinió, que condecora i homenatja militars del règim franquista, que perdona els pitjors delinqüents, que indulta amics, coneguts i saludats… Amb una monarquia i un cap d’estat que fan aigües; opacs, foscs i anacrònics. Espanya, la campiona de l’incompliment sistemàtic de normatives comunitàries i el frau en l’adjudicació de fons europeus… Amb un poder judicial injust i manipulat, adulterat per l’interès polític i econòmic. Montesquieu es llançaria daltabaix d’un pont si veiés el panorama espanyol. La Unió Europea no mourà ni un dit per parar els peus de l’estat espanyol, faci què faci. I Espanya ho sap. Hauria de fer una barbaritat molt grossa per atreure l’atenció de l’autoritat comunitària. Recordeu aquell magnífic film de Scorsese? ‘Un dels nostres’ es deia… És això. Si ets de l’olla, si ets membre del club, et protegiran i et defensaran per damunt de raons i arguments. Ara que parlem de cinema… Oi que era Groucho Marx que deia que no entraria mai en un club que acceptés socis com ell? Doncs jo no entraria mai en un club que acceptés socis com Espanya. I, si de cas hi entrés, seria amb l’objectiu prioritari de canviar-ne les normes i el funcionament. Diuen que l’estat espanyol té els ulls clavats en l’Assemblea Nacional Catalana (ANC). Que pensen en la possibilitat d’il·legalitzar-la perquè algunes accions del seu full de ruta són inconstitucionals o contràries a la llei. L’ANC al punt de mira. Volen enviar Carme Forcadell i companyia a la presó? De debò? Endavant! Que ho provin. Ahir, Miquel Sellarès deia que el primer que actués amb violència hauria perdut. Que empresonin la Forcadell i hauran perdut. O per ventura no és un acte de violència empresonar algú per un delicte d’opinió? Que potser es pensen que ens quedarem tots a casa mirant a les notícies com la presidenta de l’ANC entra a Soto del Real? Ja fa temps que penso que l’estat espanyol i els seus intermediaris a Catalunya cerquen una cosa per damunt de totes. Els aparells de l’estat i l’unionisme teledirigit volen que caiguem en la provocació. Presenten la batalla com un combat de judo, en què no hi ha res tan important com aguantar i esperar l’error del contrincant. Aprofitar la força del contrari –la nostra– per fer-lo caure en el parany. Tot allò de la fractura social i familiar, tot allò de la violència al carrer… Tot plegat no és cap previsió ni el resultat de cap anàlisi sociològica, sinó un desig. ‘Abans es trencarà Catalunya que Espanya’, va dir aquell individu que havia governat a la Moncloa. No era cap intuïció; era un desig en forma d’amenaça. Com que no podem vèncer amb arguments, destruirem el vostre país. Aquesta és la idea. Abans ho feien bombardant cada cinquanta anys, i ara ho voldrien fer fracturant la societat. Els agradaria convertir Barcelona en Belfast… a ells que detesten els murs i les separacions. Però no se’n sortiran. Aquesta batalla també l’han perduda. Estan desesperats. No troben la manera. Fa molt pocs mesos que repetien fins a cansar el més pacient que el procés era una dèria del president Mas, influït pel xantatge de Junqueras. Ara el referèndum passa de ser una obsessió del president a ser un cop d’estat organitzat per l’ANC. Bé, ja han fet algun progrés! Si fan una passa en fals d’aquestes dimensions –il·legalitzar l’ANC–, potser no caldrà esperar al 9 de novembre. Els nervis els poden trair. Siguem pacients, no ens deixem intimidar. Si no caiem en provocacions i no fem ni una passa enrere, la independència arribarà. I si no vigilen, encara la celebrarem per Sant Joan, diada dels Països Catalans.

Summary: Carme Forcadell, a la presó


El candidat de Ciutadans, Albert Rivera, demana al PSOE que no es desentengui de la situació política i permeti que ‘la legislatura i el país es posin en marxa’. En un article publicat a El País, Rivera evoca els anys de la transició espanyola i adverteix que del moment actual depèn demostrar si la democràcia a Espanya ha estat un oasi o el començament d‘‘una sòlida etapa de grans consensos, d’estabilitat i de progrés que avui perdura’. ‘M’agradaria que se sumessin al nostre sentit d’estat. En política, com en altres facetes de la vida, moltes vegades ens toca escollir entre la solució dolenta i la menys dolenta. Els espanyols no han volgut que el canvi arribi al govern d’Espanya encara, però ha arribat al Congrés, i des d’una oposició responsable i no populista, tant el PSOE com Ciutadans podem desenvolupar un paper clau per a l’estabilitat i el progrés d’Espanya’, diu Rivera en el text. Segons Rivera, un govern en minoria del PP, PSOE i Ciutadans podrien exigir, segons diu, les reformes, la regeneració i el control a la corrupció que mai ha volgut fer el PP. El líder de C’s fa valdre l’acord al qual el seu partit i el PSOE van arribar la passada legislatura i que, segons assegura, des del PP van criticar sense haver-lo llegit fins avui. A més, reconeix la valentia del candidat socialista, Pedro Sánchez, d’acceptar llavors la tasca d’intentar formar govern. Tot i això, posa en relleu que, en el nou escenari que van construir els resultats del passat 26 de juny, obliga el PSOE a prendre una decisió important pel partit i pel país, i els fa un prec: ‘reflexionar sobre el paper que volen jugar en aquests moments decisius per a Espanya’. ‘No és moment de desentendre’s d’Espanya, és moment de preocupar-se i ocupar-se més que mai, per redreçar el rumb perdut en l’última dècada, i aconseguir que els ciutadans pensin un altre cop que la política i els polítics no som el problema, sinó part de la solució’, conclou en el text.

Summary: Rivera intenta convèncer Sánchez de que permeti un govern del PP en un article a El País


‘Si ens toqueu els nostres fills, no hi haurà marxa enrere!’ Així escridassava una dona els agents dels antiavalots dels Mossos d’Esquadra en una de les concentracions de diumenge. Duia un mocador vermell al coll, símbol amb què es distingeixen les Mares i Àvies per la República (MAR), un col·lectiu que aplega les mares, ties i àvies –i també pares, oncles i avis– que volen defensar els joves de la repressió i la violència policíaca i judicial. Segons que explica Montse Piquer, professora i impulsora de la iniciativa, episodis com aquest són la mostra de l’èxit del col·lectiu: ‘No coneixem aquesta dona, però la volem conèixer!’ Una mare escridassa els agents de la Brimo en l'acció de @PicnicxRepper convertir la subdelegació del govern espanyol a Barcelona en un abocadorhttps://t.co/VmSuqq7XlN pic.twitter.com/ImzGLWoXyL — VilaWeb (@VilaWeb) October 20, 2019 Explica que la idea va sorgir dissabte, després d’haver vist les protestes i la brutalitat de la policia contra els manifestants de divendres a la Via Laietana. ‘Juntament amb una altra mare, vam dir que allò no podia continuar d’aquella manera. Aquests joves són els nostres fills, el futur, i ens els criminalitzen.’ És per això que van decidir d’anar a la concentració de la plaça d’Urquinaona amb una pancarta que deia ‘Als nostres fills ni se’ls pega ni se’ls empresona’. Llavors van veure la necessitat de fer xarxa i apoderar-se, i per això van crear el compte de Twitter, que a hores d’ara té més de vint-i-un mil seguidors. ‘L’objectiu és aturar la brutalitat de la policia i exigir als partits polítics que siguin ells els qui es posin a primera línia per defensar el jovent’, explica Piquer, que diu que la principal iniciativa que vol impulsar el col·lectiu és que les mares, ties i àvies es posin, amb un mocador vermell, a la primera línia de les concentracions, davant el cordó de la policia. ‘Que s’atreveixin a tocar-nos! Ens pegaran a nosaltres, pegaran a les àvies també? Fins a on arribarà la seva violència?’ Diu que, malgrat el risc a què s’exposen amb accions com aquesta, han perdut la por. ‘No tenim por, només patiment, perquè si tens un fill a qui treuen un ull, això és per a tota la vida. I això sí que és violència. Volem reivindicar que, si han de pegar ningú, que ens peguin a nosaltres.’ Explica que la dona que va escridassar la Brimo no és pas l’única dona amb mocador vermell que les organitzadores no coneixen: ‘Una altra mare amb mocador vermell va dir que, si tocaven el seu fill, seria ella mateixa qui cremaria un contenidor. Cremar contenidors és un disturbi, no violència. La violència ve de l’estat. L’altre dia a Marlaska el va trair el subconscient quan va dir que l’estat tenia el monopoli de la violència, en comptes de dir “el monopoli de la força”, la qual s’ha d’utilitzar amb proporcionalitat. Els nostres joves són valents, no violents. Si aquí hi ha cap canvi, serà per ells.’ Creu també que el fet que el jovent sigui qui encapçala les protestes es deu a la frustració de la seva generació per totes les coses que han passat aquests darrers anys: ‘Aquests nanos els hem educat en la llibertat i la democràcia, i ara es troben que tenen vint anys i que tot allò que els hem explicat no es compleix. Tenen un govern que els enganya i una justícia que no existeix. Això genera molta frustració.’ Un símbol inspirat en les Mares de la Plaza de Mayo El mocador vermell amb què s’identifiquen les dones del col·lectiu s’inspira en el mocador blanc que portaven les Mares de la Plaza de Mayo durant la dictadura de Jorge Rafael Videla a l’Argentina. ‘Va ser un moviment pacífic que va fer la volta al món i va qüestionar la política repressiva de la dictadura’, diu Piquer. El mocador vol ser una eina per a identificar-se les unes a les altres a les manifestacions i, d’aquesta manera, fer xarxa i donar-se suport mutu. Les mares de la plaça d’Urquinaona Malgrat que les Mares i Àvies per la República són un col·lectiu feminitzat i amb un nom en femení, Piquer diu que és un moviment inclusiu, obert també als homes que vulguin participar-hi, i que simplement es diu així perquè la idea van tenir-la dues mares. ‘Potser té una connotació cultural, allò que la mare protegeix les seves cries’, reflexiona. De moment, les Mares i Àvies per la República seran a la primera línia de la manifestació convocada dijous a les 18.30 a la plaça de la Universitat de Barcelona. Segons que informen, es farà una trobada abans, a les 17.30, al bar estudiantil. A més, estan obertes a donar suport a tots aquells pares dels nois que pateixen repressió, que poden contactar-les per Twitter. Manifestació dj 24 a les 18.30h a Pl. Universitat!Pels drets i les llibertats, prou repressió: No toqueu el nostre jovent!Manifest d' @USTECSTEs @I_CSC @CGTCatalunya @SEPC_nacional @ANC_Docents @noenselstoqueu @FaPaCcat @SindicEstudiCat @DocentsxRep pic.twitter.com/V9XjZmAs35 — Col·lectiu MAR (Mares i Àvies per la República) (@noenselstoqueu) October 22, 2019

Summary: Mares i àvies per la República, juntes a primera línia contra la brutalitat policíaca


La presidenta de l’Assemblea Nacional Catalana (ANC), Elisenda Paluzie, ha advertit avui ERC del ‘risc enorme’ de l’acord amb el PSOE. En conferència de premsa, Paluzie ha apel·lat a les bases d’ERC a fer una reflexió sobre l’acord amb els socialistes i ha pronosticat que si el pacte prospera el context polític es podria ‘encaminar en una segona transició tutelada per dalt’ per part de l’aparell judicial i policial de l’estat espanyol. La presidenta de l’ANC ha dit que amb l’acord amb el PSOE es podria transmetre la imatge a l’exterior que el cas català és un ‘conflicte intern en vies de resolució’. Un conflicte català, que segons Paluzie, no s’està resolent si l’audoterminació queda fora de l’equació de les negociacions. Paluzie ha argumentat que els partits independentistes tenen per objectiu la independència de Catalunya, l’exercici del dret a l’autodeterminació, la fi de la repressió i la llibertat dels presos polítics. ‘Aquests objectius no els veiem en aquest acord’, ha subratllat Paluzie. ‘Consultar sobre acords polítics no és consultar sobre l’autodeterminació’, ha dit respecte un dels punts de l’acord entre PSOE i ERC. La presidenta de l’entitat ha dit que s’està deixant fora de la negociació l’autodeterminació en un moment internacional que en 1-2 anys es podria obrir ‘una finestra d’oportunitat molt gran’ amb el segon referèndum a Escòcia o la reunificació d’Irlanda després del Brexit. A més a més, ha criticat que s’estigui arribant a un acord sense que l’estat espanyol estigui obeint les resolucions judicials internacionals i les recomanacions al voltant dels presos polítics. També ha analitzat que amb l’acord es trencaria “‘l cicle d’oportunitat per a l’alliberament nacional que es va obrir amb la sentència de l’Estatut per part del Tribunal Constitucional el 2010’. Pel que fa al Consell Nacional d’ERC que ha de decidir el vot de la formació a la investidura de Pedro Sánchez, Paluzie els ha demanat reflexionar i ha dit que els agradaria que l’òrgan d’ERC tombés l’acord amb el PSOE. Ha admès que si prospera l’acord entre ERC i el PSOE, això podria afectar a la unitat independentista. D’altra banda, Paluzie ha explicat que en funció de la resolució de la Junta Electoral espanyol (JEC) sobre el president de la Generalitat, Quim Torra, i la immunitat del president d’ERC, Oriol Junqueras, preveuen convocar mobilitzacions.

Summary: L’ANC adverteix ERC del ‘risc enorme’ d’un acord amb el PSOE i demana que les bases reflexionin


Avui surt a la venda Tots els meus principis, el disc dels Catarres. Després d’una aturada d’un any i mig, la banda torna amb un àlbum ple de vitalitat i optimisme sota el braç. El Festival Strenes de Girona (24 de març) serà la primera parada d’una ronda que seguirà el 6 d’abril al Poble Espanyol de Barcelona, el 5 de maig a Burjassot i el 9 de juny a Inca. Parlem en detall del disc, els concerts previstos, el panorama musical i la trajectòria del grup amb els seus membres principals: Èric Vergés, Jan Riera i Roser Cruells. —El disc es titula Tots els meus principis. Quins són els vostres principis? —Èric Vergés  És un joc de paraules que fa referència a ‘principis’ en el sentit de ‘inicis’, les primeres vegades que fas una cosa a la vida, com la fas, amb qui la fas, com et marca… En definitiva, que la manera com comences a fer les coses determina com seràs. —Jan Riera  Els principis del grup, en l’altre sentit del terme, són l’aposta per la frescor, viure el present, passar-nos-ho bé, viure el moment i ser naturals. —Les vostres cançons també van molt en aquesta línia, especialment en aquest disc. Té també un punt de nostàlgia? —Roser Cruells  Sí, però és una nostàlgia des d’un punt de vista esperançador. Parlem del passat i de tot allò que hem viscut entenent que això és el que ens fa ser com som. Prenem el futur amb molta força perquè venim d’un passat molt potent. —E.: Parlem del final d’una relació, per exemple. És possible parlar-ne sense rancúnia, recordant els bons moments, sense voler tornar-hi però agafant-ne totes les coses bones. —Per què no parleu de política al disc, ara que tothom en parla? —J.: Perquè haguéssim tornat a fer ‘El setge’ o ‘Seguirem lluitant’! . Les hauríem repetides fil per randa i ara volem fer coses diferents. Als concerts, evidentment, les cantarem, amb més energia que mai. Ara la situació política té molta presència i és per això que potser cal parar i construir la història des d’una altra visió, en comptes de recordar-nos constantment que patim. Potser és millor agafar la lluita des del positivisme. El moment reivindicatiu ja el vam tenir, i aquelles cançons les continuarem tocant. —E.: A més, es pot ser reivindicatiu sense ser explícit. Jo ja em vaig presentar a les eleccions del 2015 de manera simbòlica, en representació de tot el grup. Si ara féssim deu cançons sobre el procés, trauríem rèdit d’una situació molt dolenta. —Cada exemplar del disc porta una fotografia diferent i única a la portada. Això vol dir que us heu fet milers de fotografies… —J.: Sí, volem fer alguna cosa diferent en cada disc. En el primer, vam fer la portada a mà; en el segon, la vam fer amb un tampó; i el tercer disc el vam pintar amb esprai. No volíem trencar la tradició, perquè ens agrada que la gent que fa l’esforç de comprar un disc, que avui dia és un objecte romàntic, tingui una recompensa. Lligat al títol de Tots els meus principis, vam pensar de quina manera podíem plasmar un moment únic i irrepetible. L’única manera era amb una fotografia instantània sense negatiu, que no pot tenir cap còpia. Introduïm molts moments únics que no es repetiran als discs de la gent! —A l’interior, també hi ha fotografies de la vostra infantesa. Per què? —R.: Per acabar d’arrodonir el concepte de Tots els meus principis. A més, el disc està dissenyat amb els colors primaris i les formes geomètriques bàsiques. —E.: Ens agrada pensar com vèiem el món quan érem petits: la innocència, la màgia… Volem recuperar aquella visió. —La cançó de ‘1983’ també va per aquí? —E.: Sí. És una reflexió sobre el fet que, a mesura que et fas gran, perds aquesta visió d’un món màgic i ple de possibilitats. És important ser conscients de com podem recuperar aquesta perspectiva. —Un altre tema que crida l’atenció és el de ‘Martina’. És una cançó feminista? —J.: Martina vol dir martell i dona lluitadora. Denota fortalesa, resistència, atac. —R.: És un homenatge a les dones que lluitem. També volem incloure els homes en aquesta lluita. —Després del 8-M, arriba en el millor moment… —R.: Sí, i sense voler. —J.: Volíem idealitzar una noia, però no amb els típics tòpics, com podria ser el color dels ulls o la bellesa. Volíem idealitzar-la des de les idees, la fortalesa i la independència. —E.: No volíem una balada tampoc, sinó un tema per a ballar. Creiem que és important que aquesta qüestió es tracti i es normalitzi. Hi ha grups que reivindiquen moltes coses, però estan formats només per homes… —J.: Nosaltres som molt paritaris, però no ho reivindiquem perquè ho volem normalitzar. —El món de la música és especialment masclista? —E.: Costa molt trobar-hi dones. Hi ha poques dones músics, dones tècnics de so… La indústria ha d’evolucionar. És un monopoli masculí. —Els festivals de música a Catalunya tenen un 75% de presència masculina… —J.: Jo diria que és més! En un festival molt reivindicatiu en què vam participar, només hi havia tres noies d’un total de cent músics, i totes tres pertanyien als Catarres. Amb tot, cada vegada hi ha més consciència. Ara hi ha molts grups femenins. —R.: Però les dones continuem sentint-nos dir coses com ‘per ser noia toques molt bé!’ o ‘toques com un noi!’ Jo m’he trobat alguna vegada en la situació d’anar a una entrevista i que només els facin preguntes a ells. —E.: Sí, són coses que han de canviar. —És el vostre disc més elèctric? —E.: Té guitarres elèctriques, baixos elèctrics i alguns sintetitzadors. El disc és molt més ric: té moltes més capes i matisos. Hi ha molta feina que no es nota al primer cop d’ull, però sí a mesura que escoltes una vegada i una altra les cançons. —J.: Una guitarra acústica sempre sona de la mateixa manera. En canvi, una guitarra elèctrica pot sonar de moltes maneres diferents. Això fa que sigui un disc que es pugui descobrir a poc a poc. —I que els concerts siguin complexos? —R.: Sí, per això hem introduït una persona més al directe, que vindrà a tocar guitarres elèctriques. —Parlant dels concerts, no sempre toqueu ‘Jennifer’. Per què? —E.: A vegades creiem que no cal tocar-la. —F.: No deixa de ser una balada força lenta, i sovint ens interessa tocar cançons més animades. No ens podran dir mai que no la toquem, però. No reneguem de la cançó. —També és cert que la lletra s’ha quedat una mica antiga. Ara el protagonista potser portaria llaç groc i la Jennifer la bandera de Tabàrnia… —E.: La lletra ara seria completament diferent!  No la canviarem perquè seria absurd. Abans, simplement, era una manera de riure’ns de nosaltres mateixos. Ara implicaria tantes coses i tenim tantes emocions creuades que no seria bona idea fer-la… —J.: Seria una cançó tensa, en el moment actual. —Com va sorgir la idea de la cançó? —E.: El Jan va venir a veure’m a casa amb la frase ‘Jo sóc més català que les anxoves de l’Escala i els galets de Nadal’, i a partir d’allà vam començar a compondre-la. Quan fèiem la tornada, se’ns va ocórrer allò de la ‘choni’, i al cap de tres mesos ja era trending topic. —J.: Però és l’única cançó de broma que hem fet mai. Es va fer molt coneguda, però no tenia gaire cosa a veure amb nosaltres… La gent venia als concerts a escoltar ‘Jennifer’ i després descobria les nostres cançons. —Us vau acomiadar fa un any i mig amb una ronda que es deia ‘L’últim adéu’. Finalment, només ha estat un ‘fins després’… —J.: ‘L’últim adéu’ simplement feia referència al fet que vam fer una gira molt extensa en la qual ens vam acomiadar de molts indrets (País Valencià, Camp de Tarragona, etc.) i l’última parada, l’últim indret del qual ens acomiadàvem, era Barcelona (en realitat eren set últims concerts). El títol el vam triar abans de fer la compareixença de premsa en què vam dir que simplement es tractava d’una parada indefinida, i molta gent ho va interpretar malament. —E.: El dia que pleguem per sempre anomenarem la gira ‘El primer adéu’! (riu). —I a què heu dedicat aquesta aturada? —R.: Tots l’hem dedicada a viatjar. Jo he fet moltes coses relacionades amb la pintura. —E.: Jo he aprofitat per fer submarinisme, també. Simplement m’he dedicat a estar tranquil i viure sense pressa. —El dia a dia d’un artista és molt estressant? —E.: Una persona amb una altra feina potser treballa molt durament unes vuit hores, però té clar que té aquell horari. La nostra feina, en canvi, és una feina molt intensa i imprevisible. Potser hi ha cinc dies en què no fem res, però els cinc dies següents podem tenir l’agenda plena. Això esgota molt, i més si ho afegeixes a la intensitat, l’emoció i la quantitat de quilòmetres que es fan durant les gires. És una feina molt bonica, però també carrega molt. —J.: Quan acabes un concert o estàs de gira, mai no deixes de pensar en el grup. Sempre estàs pendent del mòbil i no desconnectes mentalment. Això esgota molt, perquè aprens a viure així i no penses en altres coses. —R.: I per poder fer discs diferents, és important dedicar temps a fer altres coses, a tenir influències d’altres històries. —Heu fet concerts a llocs com la Xina. Tornareu tan lluny en aquesta ronda? —R.: Aquest any no ens ho proposem, de moment. En tot cas, l’any vinent. —E.: La nostra prioritat és fer concerts als Països Catalans. Si l’any que ve ens ve de gust, ho farem, però no ens torna bojos la idea. —J.: A vegades va bé trencar la rutina i anar-se’n quinze dies a l’Àsia amb tot l’equip. Toques a festivals on la gent no et coneix però t’escolta i balla. Mai no hem vist un públic que salti i aplaudeixi amb tanta sincronia com el xinès! Els francesos són els menys hàbils en aquest sentit, per cert… —Per què oferiu el disc de franc a la web? —J.: Vam tenir males experiències amb algunes discogràfiques i vam decidir que, com que pagàvem nosaltres el disc, estava bé regalar-lo. —R.: Comprar un disc avui en dia és un acte romàntic. —Està en molt mal estat, la indústria de la música? —E.: És una indústria rica, però mal gestionada: alguns es queden un tall molt gran del pastís per desconeixement dels altres. Falta que tots plegats aprenguem com funciona. Molt pocs músics ho saben i és important tenir informació per evitar que t’enganyin. —J.: Abans et podies fiar del teu representant, però ara no, ara tots els grups som empreses i cal saber gestionar-les. Avui l’artista és dissenyador, empresari, secretari, community manager… Cal saber fer-ho tot perquè no hi ha diners perquè algú t’ho faci. —E.: Sí, hem passat d’un model en què l’artista vivia en un núvol i només s’havia d’ocupar de cantar a un model completament contrari, en què ho has de fer tot tu, i no tens més drets ni més diners. Sembla que ets més lliure, però realment hem anat cap enrere.

Summary: Els Catarres: ‘La cançó “Jennifer” seria tensa en el moment actual’


S’ha mort Josep Fontana, un dels historiadors més prolífics i de projecció més àmplia. Un referent intel·lectual al nostre país i profundament compromès, estava disposat a lluitar per millorar el que no anava bé. Recuperem dues entrevistes publicades a VilaWeb que permeten d’entendre el seu pensament. Poc abans de les eleccions del 27 de setembre de 2015, quan es discutia quin seria el full de ruta cap a la independència, Fontana era molt crític amb els partits, de totes les bandes. ‘El que sembla il·lícit és que algú et digui que ja ens ho podem jugar tot perquè en vuit mesos ho tenim guanyat’, deia, referint-se als partits independentistes. Però no eren els únics que rebien. Per exemple, parlava així del partit de Pablo Iglesias: ‘Els qui parlen de federalisme, quina credibilitat tenen? No fotem conya. Ja ens van enganyar prou amb un estatut tarat’, deia, contundent. Podeu llegir l’entrevista sencera ací: Entrevista a l’historiador, que creu que l’independentisme no se’n sortirà després del 27-S. D’una altra banda, amb els seus llibres i articles va oferir una mirada crítica a la història del país dels últims tres-cents anys. Per entendre les seves tesis, VilaWeb el va entrevistar quan va publicar el llibre La formació d’una identitat. ‘La idea que el despotisme il·lustrat del segle XVIII va promoure el creixement econòmic després del 1714 és una filfa‘, diu l’historiador. Podeu llegir l’entrevista sencera ací: ‘Aquest país, si s’ha de salvar, el salvarà la seva gent’

Summary: Dues entrevistes per a entendre el pensament de Josep Fontana


Netejar vint-i-una habitacions, fer vuitanta llits i empènyer un carretó de més de cent quilos durant hores. Aquesta és la rutina diària de Milagros Carreño, que, com a portaveu del col·lectiu Kellys d’Eivissa i Formentera, lluita per millorar les condicions laborals de les cambreres de pisos i netejadores d’hotel de la zona, que han fet vaga aquest cap de setmana. Milagros Carreño, portaveu del col·lectiu Kellys d’Eivissa i Formentera. Carreño, de cinquanta-quatre anys, és una sevillana que va traslladar-se a Palma fa trenta anys. Com que no trobava feina, va acceptar de treballar com a cambrera de pisos en hotels d’Eivissa, i de llavors ençà no ha canviat de feina, malgrat que assegura que les condicions han empitjorat notablement en tot aquest temps. ‘Vaig començar fent setze habitacions al dia i ara en faig vint-i-una’, explica. A més del nombre diari de cambres, aquests últims anys també ha augmentat la quantitat i varietat de les tasques. La modernització dels hotels ha fet que les cambreres de pisos i netejadores s’hagin d’encarregar de moltes feines que abans no feien: ‘Abans no hi havia mampares, no hi havia fundes nòrdiques, no hi havia mil i un coixins als quals cal canviar la funda tot sovint… A més, tot ens ho carreguen a nosaltres: les teteres, el sucre, la llet, omplir el minibar… Són coses que haurien de fer uns altres treballadors, igual com escombrar el vestíbul de l’hotel i la terrassa.’ Una feina amb conseqüències per a la salut La feina de les cambreres de pisos i netejadores és clarament perjudicial per a la salut. L’informe ‘Els teus drets, la millor medicina’, elaborat per CCOO, calculava que el 70% d’aquestes treballadores es medica per a tractar-se del dolor i el 22% pren psicofàrmacs com ara ansiolítics, relaxants musculars o antidepressius. Moltes tenen lesions a les cervicals o al canal carpià, hèrnia discal o dolor lumbar, a més d’estrès i depressió. I és que fer més de vint cambres cada dia implica doblegar l’esquena, carregar pes, empènyer el matalàs, moure mobles i fer gests bruscs una vegada i una altra. ‘Tot això és molt d’esforç’, recorda Carreño, que té ciàtica i mal a les cervicals. ‘El pitjor problema és als canells. Moltes companyes han hagut de ser operades i tenen les mans inservibles. És una pena que, per un sou, acabis que no puguis fer les coses del dia a dia.’ Les mans d’una cambrera de pisos jubilada que va treballar en hotels durant quaranta anys. Les kellys, a més, s’exposen cada dia a la inhalació de productes perjudicials per a la salut, que augmenta segons el nombre d’habitacions assignades. ‘És una feina perillosa encara que no ens ho reconeguin. Tractem amb molta brutícia i líquids que són tòxics. Moltes companyes tenen asma i l’estómac afectat d’inhalar-los diàriament.’ És per tot això que reclamen d’incloure les malalties derivades de la seva feina en el quadre de patologies professionals. No tanta càrrega de feina i jubilació anticipada L’acumulació de feina i les conseqüències per a la salut han determinat les principals reivindicacions de les cambreres de pisos i netejadores en la vaga d’Eivissa i Formentera: una reducció de la càrrega de feina –amb una ampliació de plantilla– i el dret de jubilació anticipada. ‘En aquesta feina és impossible que arribis a treballar fins a seixanta-set anys, aixecant vuitanta llits diaris i tirant un carretó que pesa cent quilos’, explica la portaveu. Alguns altres col·lectius del país, com el de Barcelona, demanen augments salarials, perquè el sou d’algunes treballadores no supera els 750 euros. Però aquesta no és la principal reivindicació de les treballadores d’Eivissa i Formentera, que, en canvi, sí que denuncien que no els paguin les hores extra: ‘Paguen la quantitat estipulada, però estalvien molts diners en les hores extra. Molts hotels encara no compleixen l’obligació de fitxar i en alguns altres les dones fitxen omplint un paper. Hi ha molt de frau perquè les treballadores tenen por de perdre la feina. Algunes han de fer tantes habitacions que a l’hora de plegar no han acabat; aleshores, fitxen i tornen a pujar per a acabar la feina. Les treballadores han de tenir el valor de començar a denunciar aquestes coses.’ Però Carreño denuncia que els sous també són baixos a Eivissa i Formentera tenint en compte el nivell de vida a les Illes, i que les cadenes de luxe no són cap excepció pel que fa al volum de feina: ‘Els hotels de cinc estrelles no haurien de tenir tantes habitacions per poder oferir un servei millor al client, però no és així. Tinc companyes treballant en hotels de luxe que fan vint-i-cinc habitacions diàries’, explica. ‘Volen donar la imatge que Eivissa és l’illa del luxe. I sí, n’hi ha molt, però també molta precarietat. Tots els treballadors del sector de l’hostaleria tenim condicions precàries, també els cambrers de bar, els cuiners…’ Recorda també que s’abusa dels contractes temporals. ‘La temporada aquí dura sis mesos, però fan contractes de dos perquè d’aquesta manera espanten els treballadors, que veuen que si no fan tot allò que els exigeixen seran acomiadats.’ A més, Carreño explica que, fins i tot quan no hi ha tants turistes, les cambreres de pisos i netejadores van escanyades tota la jornada laboral perquè, en comptes de disminuir la càrrega de feina, es donen dies lliures a algunes treballadores. ‘Ens exploten del principi de temporada fins al final’, assegura. Només amb el suport de la CGT La vaga de les kellys d’Eivissa i Formentera només ha rebut el suport sindical de la CGT. Carreño denuncia la manca d’implicació dels sindicats majoritaris, UGT i CCOO. ‘Han volgut fer veure que tot va bé –explica–. Diuen que la culpa és dels treballadors per no reivindicar els seus drets davant els supervisors, però una cambrera de pisos no pot demanar de fer menys hores a la supervisora perquè li caurà una esbroncada de por i li acabaran amargant la vida des de dalt’, lamenta. ‘Però ara començarem a fer això. Els hotels que coaccionin les dones seran denunciats.’ El col·lectiu de kellys també denuncia un cert tracte vexatori, masclista i de desconfiança. Carreño diu que és força generalitzat, en molts hotels, i difícil d’encarar tenint en compte la vulnerabilitat econòmica de moltes treballadores. ‘En un dels piquets de dissabte, un hotel de cinc estrelles coaccionava les dones que volien baixar a reunir-se amb nosaltres. Una supervisora no deixava sortir una treballadora que plorava. Els empresaris donen tot el poder als directors, supervisors… i gairebé sempre hi posen gent insensible, sense humanitat.’ Un exemple: en algun cas s’ha demanat a les treballadores d’ensenyar la seva bossa quan s’acaba la jornada laboral per comprovar que no hagin robat res. Amb tot, consideren que una implicació més gran de sindicats i administracions podria evitar moltes d’aquestes situacions, com també les irregularitats: ‘A una cambrera de pisos li donen un contracte de netejadora i li fan netejar habitacions. Això és il·legal, però ho fa perquè necessita la feina per a viure’, denuncia Carreño. És per això que demanen més inspeccions: ‘Hi ha companyes que en trenta anys no han vist mai cap inspecció de feina al seu hotel. El govern n’hauria de fer més, i sense avisar.’ Una lluita en clau de gènere La portaveu de Kellys d’Eivissa i Formentera contrasta la manca d’implicació d’alguns sindicats amb el gran suport que els han donat els col·lectius feministes. Perquè aquesta lluita té molt a veure amb fenòmens que el feminisme denuncia, com ara la feminització de la pobresa, la doble jornada –moltes han de carregar també gran part de les feines de casa– i la precarietat i el menysteniment cap a les anomenades pink collar workers, les treballadores d’àmbits tradicionalment associats a dones. El col·lectiu de les kellys és molt majoritàriament femení, però no és en una situació vulnerable només per una qüestió de gènere i econòmica. Moltes d’aquestes treballadores són estrangeres i això sovint agreuja el problema. ‘A una companya que ve de Romania li saltaven les llàgrimes dient que ella no podia fer res perquè era vulnerable. Plorava quan li dèiem que tant se valia el seu origen, que som dones i que ens donarem suport les unes a les altres.’ Carreño creu que el suport mutu i la persistència han estat clau per a fer d’aquesta vaga un punt d’inflexió en la lluita arreu del país. ‘Per moltes raons, és molt difícil que les dones ens unim, però ara hem dit prou.’ Segons la CGT, la vaga d’aquest cap de setmana ha tingut un seguiment d’un 33%, amb dues mil treballadores. Aquestes dades han estat molt ben valorades, tenint en compte que és la primera vaga de cambreres de pisos al país després de trenta anys. Carreño explica que han obert una caixa de resistència per a les treballadores que puguin tenir dificultats econòmiques per haver-la feta: ‘Tinc una companya estrangera que viu en una furgoneta i s’ha de dutxar a la platja, però així i tot ha fet la vaga. A mi m’ha colpit. Això és tenir dignitat i estimar-se molt.’ En un piquet d’aquest cap de setmana, un turista va agredir una treballadora en vaga, però Carreño diu que aquest incident va ser excepcional i que els turistes les solen tractar bé. Malgrat que creu que la responsabilitat de canviar la seva situació la té la patronal, els sindicats i l’administració, diu que els clients dels hotels també poden ajudar-les: ‘Jo poques vegades vaig de vacances a un hotel, però d’ara endavant demanaré quantes habitacions diàries fa la cambrera.’ Protestes de les ‘kellys’ a Eivissa per a demanar millors condicions laborals

Summary: ‘Hem dit prou’: la lluita de les ‘kellys’ pren força després de la primera vaga del col·lectiu


VilaWeb ha aprovat una declaració que vol ressumir els principis editorials del diari. És aquesta: ‘VilaWeb existeix per a donar veu a la gent dels Països Catalans, amb la voluntat de servir d’instrument de control del poder, des de la defensa dels valors progressistes, lluitant pel bé comú, per la llengua catalana, per la llibertat i la cultura. Els nostres principis són l’honestedat periodística, la integritat, la independència editorial, el pluralisme en les opinions, el coratge per a plantar cara a l’autoritarisme i a qualsevol intent de censura o opressió, la responsabilitat social i el respecte als lectors, que considerem que tenen el dret de rebre, amb la màxima qualitat i elegància, la millor versió que es pugui obtenir de tot allò que passa al país i al món. I tot això ho volem fer amb passió, sense sectarisme i defugint sempre el sensacionalisme i la banalitat.’ Els subscriptors són la força del diari La llibertat de premsa i el dret d’informació es troben com més va més amenaçats, en un món que aquests darrers anys ha girat obertament cap a l’autoritarisme. Avui els mitjans són més necessaris que mai, però també són menys sòlids que mai a causa dels grans canvis tecnològics i socials que han viscut. I la creació de comunitats de lectors que els donin suport i els considerin portaveus públics sembla la millor solució per a reforçar el paper de la premsa en qualsevol democràcia. La caiguda progressiva de la publicitat fa encara més necessària l’opció de comptar amb un col·lectiu de subscriptors. Les deu raons per les quals heu de fer-vos subscriptors de VilaWeb En aquesta línia, VilaWeb fa anys que treballa per crear una potent comunitat de lectors compromesos que col·laborin constantment amb el diari. Aquesta comunitat ja supera les vint mil persones i amb això els subscriptors esdevenen ja la principal font d’ingressos del diari. Aquests lectors, que fan el pas de pagar d’una manera completament voluntària 60 euros o 120 cada any i que ajuden constantment la redacció, concreten per mitjà de la solidaritat i el compromís aquest model de periodisme que VilaWeb defensa i troba necessari per a fer possible el creixement dels mitjans propis als Països Catalans. Ells són, doncs, la base que ha servit per a transformar VilaWeb i adaptar-la a les noves circumstàncies, tot mantenint els principis d’independència professional, rigor, qualitat i compromís cívic que l’han definit d’ençà del primer dia, en el ja llunyà 1995. Feu-vos subscriptors de VilaWeb

Summary: En què creu VilaWeb?


La Fundació Hortensia Herrero organitzarà una exposició de Jaume Plensa a la Ciutat dels Arts i les Ciències, que s’inaugurarà el 26 de juny i es podrà veure fins al novembre. Segons fonts de la Fundació, l’exposició constarà de set escultures de ferro fos de set metres d’alçada cadascuna, que s’ubicaran al llac sud del complex dissenyat per Santiago Calatrava. La Fundació ha informat també que adquirirà una de les escultures un cop finalitzi l’exposició i s’ubicarà en un ‘lloc emblemàtic’ de València, com ja es va fer amb les exhibicions de Manolo Valdés i Tony Cragg. ‘Portar l’obra de Jaume Plensa a la ciutat de València és un motiu d’orgull, ja que es tracta, sens dubte, d’un dels artistes espanyols amb més projecció internacional’, ha recalcat Hortensia Herrero, que a més ha revelat que es treballava en aquest projecte des de fa més d’un any. Jaume Plensa és un dels artistes catalans amb més presència a tot el món, amb escultures que poblen ciutats com Mont-real, Nova York o Dubai. Així mateix, l’obra de Plensa ha estat objecte d’exposicions temporals en museus i institucions com la Biennal de Venècia, el Nasher Sculpture Center de Dallas o el MAMAC de Niça. En el cas del Museu d’Art Contemporani de Barcelona, l’exposició es podrà visitar fins a l’abril d’aquest any. L’artista acumula nombrosos premis internacionals, com la medalla de Cavaller de les Arts i les Lletres de l’estat francès i el Premi Velázquez de les Arts. També ha estat nomenat Doctor Honoris causa per l’Art Institute de Chicago i per la Universitat Autònoma de Barcelona.

Summary: Set escultures de Jaume Plensa arriben a la Ciutat de les Arts al juny


Per decisió de Maria Antònia Munar, el Consell de Mallorca va instaurar l’any 1997 que el 12 de setembre se celebrés la Diada de Mallorca, en part per a contrarestar la Festa de l’Estendard del 31 de desembre, considerada l’autèntica diada pel nacionalisme. Munar, engarjolada des de fa dos anys per corrupció, hi volia commemorar la coronació de Jaume II i el jurament de la Carta de Franqueses i Privilegis del Regne de Mallorca, el 12 de setembre de 1276. En aquestes quasi dues dècades, amb tot, la diada no ha acabat d’arrelar i la mateixa institució se’n planteja ara el futur. Aquest estiu, per exemple, l’actual president del Consell, Miquel Ensenyat, va plantejar obertament de reformular-la, començant per canviar-ne la data. Va anunciar, en aquest sentit, la intenció d’obrir un procés de participació ciutadana tant per a decidir la data de la Diada de Mallorca com també per a ‘repensar Mallorca’, justament el lema de la campanya amb què es vol saber quina és la Mallorca que volen els ciutadans ‘a curt, mitjà i llarg termini’. En tot cas, va afegir Ensenyat, ‘l’equip de govern del Consell es mantendrà al marge de la decisió sobre la Diada de Mallorca’. Una de les possibles dates alternatives seria institucionalitzar la Festa de l’Estendard, considerada la celebració civil més antiga d’Europa (es fa des del segle XIII), en commemoració de l’entrada a la Madina Mayurqa de les tropes catalanes encapçalades per Jaume I el Conqueridor, el 31 de desembre de 1229. L’Obra Cultural Balear, per exemple, no té cap dubte a reivindicar la data del 31 de desembre, precisament el dia en què es va fundar la institució el 1962. Algunes altres veus proposen una data intermèdia entre el 31 de desembre i el 12 de setembre: adoptar per a la diada una festa ja celebrada per una part de la població illenca, com la de Sant Antoni (17 de gener), i ampliar-la al conjunt de les Illes. També podria substituir una altra festa vista considerada artifical, la Diada de les Illes Balears, que se celebra cada 1 de març en record de l’entrada en vigor dels estatuts d’autonomia del 1983 i del 2007.

Summary: La diada de Mallorca més qüestionada


Aquest mes de setembre a Mallorca, amb la col·laboració de l’hotel Son Jaumell, s’ha inaugurat la plataforma Habitació 2016, una residència de creadors, amb el propòsit que reflexionin sobre les relacions entre el turisme i la cultura. La iniciativa, completament contemporània, és obra dels escriptors Sebastià Perelló i Biel Mesquida i de la gestora cultural Georgina Sas. Un creador fa estada a l’hotel durant un mes, amb la voluntat de mirar, pensar, escriure sobre l’illa i una de les seves realitats més contemporànies i conflictives. El primer resident és el poeta i assagista polonès Adam Zagajewski, que hi haurà passat tot el mes de setembre. Sebastià Perelló ens explica fins on arriba la gran ambició del projecte. Una mostra: en el text que segueix diu que voldria que Habitació 2016 fos ‘un espai per a parlar del turisme des d’altres perspectives, sense por de trescar en la nostra història com a lloc d’hospitalitat. I enguany hem convertit la residència de l’escriptor com a insígnia d’aquest programa’. Sebastià Perelló ens diu: «Habitació 2016 ha volgut esser una plataforma per tal de moure la conversa sobre les relacions del turisme i la cultura. Per ventura a partir de la idea que el turisme és o hauria d’esser això: cultura. Més enllà d’hostilitats i estigmatitzacions d’aquesta manifestació de la cultura de masses en què s’ha convertit el turisme fa més de cinquanta anys. També més enllà dels silencis que solen esser habituals de part de la indústria turística i els mercats, quan no surten amb manifestacions ofensives contra l’ecotaxa, com ara mateix. Que d’altra banda demostra que solament l’entenen des del sector com un negoci particular que només es preocupa de dades d’ocupació i estacionalitzacions. Un mer ressort particular de l’economia, on la resta del món ha de callar perquè ells ja saben què es fan. Per tant, lluny de catastrofismes apocalíptics de la indústria que només treu el nas quan se sent amenaçada i veuen qualsevol intervenció en la conversa i en la gestió com una mena d’ingerència que no correspon, com des de les catarsis turistofòbiques. Cal parlar del turisme, que s’ha convertit en una de les manifestacions més important del planeta. I cal parlar-ne des de posicions molt diverses. Sense por. Hem d’explorar de bell nou els comportaments en els espais turístics, com es consoliden aquests llocs i com els determinen. I què cal fer. També hem de replantejar-ne les representacions, els rituals i els imaginaris. També els clixés i els estereotips. I les sociabilitats que genera. Com transforma els llocs i com els qui vivim en aquests llocs som percebuts en aquest imaginari. Cal revisar velles oposicions que ja no serveixen, com per exemple el turista versus el viatger. I els vells mites en els quals s’assenta l’apreciació de l’espai. Per això ens cal a l’illa un veritable observatori del paisatge, i estudiar com segueix funcionant el geosímbol insular per tal de generar imatges de l’illa que determinen els comportaments de tots plegats. Per ventura ens cal un nou llenguatge que haurem de bastir a partir de les eines que ens proporcionen les teories del paisatge, la geografia cultural, la geocrítica, la geopoètica i les noves sociologies. Rellegir els mites literaris i paisatgístics que ens han conformat en el panorama i que s’han projectat sobre l’espai insular i les formes en què s’ha declinat el territori. I per això també hem de revisar com hem comparegut en la literatura dels qui han vengut a l’illa i com s’ha configurat en els autors de la nostra literatura. I en la pintura, el cine, el disseny i la publicitat. Ens cal un centre de recerca sobre aquestes qüestions, perquè d’alguna manera, si ho mires bé, fa molts d’anys que vivim entre els rituals i les rutines del turisme i els seus imaginaris, que depenen de l’imaginari del viatge, l’exotisme i d’una llarga tradició d’arrels romàntiques, que encara afecta sobre la nostra manera d’entendre’ns i de mirar els nostres hostes i convidats. Cal també repensar aquesta activitat, i sobretot aquest comportament que és el turisme, des de la noció bàsica de l’hospitalitat. I la manera que tenim els humans de fer ús dels llocs i com es carreguen de sentit i canvien. Pensar en la seva fragilitat quan són objecte de requalificacions contínues i de massificació. Ens cal investigar les formes i les propostes, els dissenys de la topologia turística. Això voldria ser Habitació 2016: un espai per a parlar del turisme des d’altres perspectives, sense por de trescar en la nostra història com a lloc d’hospitalitat. I enguany hem convertit la residència de l’escriptor en insígnia d’aquest programa. D’una altra banda, hem pensat l’hotel com l’espai idoni per tal de representar simbòlicament aquest afany. Espai fantàstic de l’imaginari turístic, espai d’excepció que per una banda s’oposi al domicili, però s’hi calca. Però que també és lloc de memòria, del plaer, lloc de reencontres i d’encreuaments, refugi i espai de fuita. Sempre flotant, de recerca d’un mateix i de troballes de les nostres pròpies formes de ser insòlits i estranys, de la bellugadissa i la calma i la salut, de la singularitat i l’ànsia de ser eventuals, de l’evasió. De la comèdia i la tragèdia, del secret i de la clandestinitat. I l’any que ve voldríem centrar la conversa en aquest lloc mític que la literatura, l’art i el cine han declinat en mil i una formes diferents. Perquè l’hotel també és un gran teatre. I no cal dir-ho, des de l’arquitectura, des del paisatge, des de les nostres maneres d’entendre les vacances i el lleure. L’ars poetica de l’hotel, en definitiva. »

Summary: Sebastià Perelló: ‘Cal parlar del turisme, que s’ha convertit en una de les manifestacions més importants del planeta, sense por’


Ahir al vespre la fundació d’estudis d’Esquerra Republicana de Catalunya (ERC), la Fundació Irla, va organitzar un debat amb Marta Rovira, secretària general d’ERC, i Carles Boix, professor de Princeton (EUA) i membre del Consell Assessor de la Transició Nacional (CATN). En principi, s’hi havia de parlar sobre el procés constituent, perquè l’excusa era presentar el darrer número de la revista Eines, que edita la fundació, centrat en el procés constituent. És a dir, com es fa una constitució, amb exemples de tot el món. Passa que l’actualitat es va menjar la proposta de debat, i els ponents, i bona part del públic, van debatre sobretot el referèndum unilateral d’independència (RUI). Els pros i els contres. Va ser una oportunitat d’or per a veure què en pensava Carles Boix. Hi té una posició ambivalent, perquè hi veu virtuts, però també uns límits importants. Molt importants. I si en un principi semblava que el RUI l’atreia, al final semblava decantar-se per unes eleccions. Com va dir ell mateix, encara el poden convèncer. A l’acte d’ahir també es va poder sentir l’opinió de Marta Rovira, secretària general d’ERC. Rovira no va tancar la porta al RUI en cap moment, però sempre deixant clar que ha d’haver-hi una desconnexió prèvia. I que el full de ruta actual també podria ser vàlid. Per ella la clau està en la llei de transitorietat, que faria la funció de declaració d’independència. Si després es ratifica en forma de referèndum d’autodeterminació o eleccions constituents, ja es veurà. Aquesta és la intervenció de Carles Boix sobre el RUI, transcrita i editada: «El RUI s’ha convertit en una cosa no sé si atractiva, però és al cap, i a la boca de tothom. El RUI, que té partidaris molt diversos, té qualitats molt grans. Virtuts molt grans. Realment és allò que sempre hem volgut fer: un referèndum. Un referèndum que és sí o no. I que va més enllà dels polítics i dels interessos de partits. Interessos que són legítims, però que moltes vegades no permeten d’arribar a fer un referèndum de sí o no. El referèndum té una altra virtut molt gran, i és que permet de trencar el processisme. El processisme moltes vegades es fa servir com una paraula hostil per a indicar la desconfiança dels ciutadans respecte dels polítics que porten el procés. Que allarguen el procés. Una desconfiança típica de societat anarquista, que no ha tingut mai estat, on el ciutadà desconfia constantment del polític, amb raó o sense. Però el processisme també ve d’aquells que, sense governar el procés, són els primers processistes. Parlo de Catalunya Sí que es Pot i de Podem. Aquests són els grans i primers processistes. Ells se’n beneficien molt, del procés. Aprofiten l’agitació permanent des d’un racó de la península per mirar de desestructurar l’estat i assaltar-lo, diguem. El referèndum és una manera de trencar aquest processisme. Té la virtut que ha d’apel·lar aquest sector, un terç de la població, que en principi no ha de votar sí, però que és favorable al referèndum. Aquestes són les virtuts. I em sembla que el RUI és una cosa a considerar. Però té límits, límits importants. El primer és que només pot prosperar si els processistes d’esquerres, CSQP, etc., s’hi afegeixen. Si públicament hi hagués un parlament en què dos terços diguessin: ‘Fem un referèndum.’ Un referèndum de sí o no. No com a Puerto Rico . Ha de ser un referèndum de veritat: sí o no. O s’hi afegeix el món de Catalunya Sí Que Es Pot, o ens trobem amb un referèndum on hi hauria una abstenció important. I, a més, el referèndum ens diuen que és unilateral. Sóc escèptic amb aquest referèndum. Ens diuen que és unilateral, però per a fer això has de tenir el control i els mecanismes per a convocar els teus, però també els altres. I això és complicat si abans no tens una llei de transitorietat. Una DUI, abans. Quan tens la DUI, el referèndum unilateral d’independència es converteix en referèndum d’independència. Cal debatre-ho, efectivament. I caldria evitar que el RUI es fes servir d’arma llancívola per a humiliar els adversaris.» Semblava, doncs, que Carles Boix podia entendre la via Abat Ninet: fer un referèndum d’independència, però havent fet una DUI abans. Si no, no. Després, en canvi, en el torn de les preguntes, va insistir-hi, i aquí semblava optar clarament per seguir el full de ruta actual, que estableix unes noves eleccions: «Per mi el 50%+1 és imprescindible. Per això crec que les eleccions són la possibilitat d’arribar al 50%+1 amb totes les estructures fetes. En aquest sentit, sóc més radical que el senyor Joan Tardà: jo no necessito ratificacions de res, ni dobles voltes: fem unes eleccions, guanyem-les i s’ha acabat. I després el parlament decidirà si vol fer un referèndum per a ratificar la constitució o no.» Recordem que Joan Tardà va explicar des del faristol del congrés espanyol que el full de ruta actual requeria no únicament votar en unes eleccions, sinó també votar el referèndum de la constitució catalana. I que només quan la constitució fos aprovada s’arribaria a la independència. Per Carles Boix, n’hi hauria prou de tornar a votar en unes eleccions. Marta Rovira En el torn de Marta Rovira, també va parlar del referèndum unilateral d’independència. I ho va fer en aquests termes: «RUI, eleccions constituents, DUI? Està molt bé que hi sigui, el debat sobre com legitimarem el final del full de ruta. Però em sembla que el full de ruta l’hem d’aplicar sencer. Hi ha d’haver una ruptura democràtica, amb els instruments necessaris per a fer després o unes eleccions constituents o un referèndum d’independència, perquè ja no serà unilateral, perquè abans amb la llei de transitorietat ens haurem constituït en estat independent. Vull dir que a nosaltres ens és indiferent quin instrument hi hagi al full de ruta. Que hi hagi el que tingui més capacitat, que legitimi més la participació, siguin unes eleccions constituents, sigui un referèndum. Per tant, per a mi la qüestió és més política. No és tan instrumental. És important que, fem el que fem, abans hi hagi un punt de ruptura, un punt de constitució de nou estat, sia per a fer un referèndum, sia per a fer unes eleccions. Dit això, podem obrir tots els debats, si tenim clar com arribem a fer un referèndum d’independència. Com convoquem un referèndum d’independència, o unes eleccions constituents? Havent definit el nou marc de legalitat. Per tant, estem oberts a tot: nosaltres som els del referèndum. L’instrument democràtic que ha d’anar després de la llei de transitorietat jurídica –que, hi insisteixo, ens dota del marc legal– només depèn de nosaltres, i és decisió política.» L’acte va omplir la sala del bar Original de Barcelona, en ple centre de la ciutat de Barcelona. Entre el públic assistent s’hi va poder veure el diputat dels comuns David Companyon, que en unes declaracions recents recollides al Món es mostrava partidari del referèndum. I també hi havia Joan Manel Tresserras –que va arribar tard, però va ser a temps de poder marxar a sopar amb Marta Rovira– i més membres del partit republicà.

Summary: Carles Boix: ‘Els primers i grans processistes són Catalunya Sí que es Pot’


El Tribunal Superior de Justícia del País Valencià ha avalat l’adequació del topònim de la ciutat de València al català, després de desestimar el recurs interposat pel grup municipal del PP, i ha atorgat legitimitat a l’ús històric i propi del nom de la ciutat. Així ho ha informat avui, al sortir de la reunió del patronat de Fira València, el batlle de València, Joan Ribó, per a qui aquesta decisió avala, ‘com no podia ser d’una altra manera’, que el nom d’aquesta ciutat ‘també es pugui dir en valencià’. La resolució dictamina d’aquesta manera en contra del recurs que havia interposat el PP, contrari a que el topònim de la ciutat fos en català. ‘Ara els tribunals ens diuen que aquest topònim, el de València, té tota la legitimitat, i que l’ajuntament ha complert escrupolosament la llei a l’hora d’adequar el nom de la ciutat al valencià’, ha expressat Ribó en un comunicat. El batlle ha assenyalat que la decisió adoptada en el seu moment pel consistori compleix l’Estatut d’Autonomia del País Valencià, que ‘diu que tenim dues llengües oficials, el castellà i el valencià, i que hem de cuidar especialment del valencià per ser la llengua pròpia i la més feble’. ‘En segon lloc, estem complint amb l’acord plenari de l’ajuntament que, per unanimitat, va aprovar el Reglament d’ús i normalització del valencià’, ha afegit. Segons ha sostingut, ‘tots els grups polítics van arribar a un consens el 1996 que ara el PP volia trencar’, i ‘en aquest reglament ja s’indicava que la toponímia en valencià és la històrica i pròpia d’aquesta ciutat’. ‘De fet, el 2009 tots els grups polítics de l’ajuntament van aprovar que el logotip de l’Ajuntament seria en valencià, com a mostra d’orgull de la nostra singularitat’, ha agregat. De la mateixa manera, ha destacat: ‘També estem complint amb l’Acadèmia Valenciana de la Llengua, òrgan inclòs en l’Estatut d’Autonomia, ja que estem seguint els seus informes’. Per a Joan Ribó, tenim dues llengües que són ‘igual d’oficials i igual de respectables”, el valencià i el castellà, i “que tothom té dret a usar en igualtat de condicions’. ‘Una d’aquestes llengües, el valencià, és un patrimoni que ens fa únics al món i, per això, tal com marquen les lleis, hem de tenir cura del valencià i ho fem gustosament, perquè continua sent una llengua viva. I les mateixes normes de les que, per consens de tots els grups polítics, ens hem dotat diuen que la forma històrica i pròpia del nostre topònim és València ‘, ha tancat. La sentència recull que l’expedient d’alteració del nom del municipi de València va ser iniciat ‘mitjançant acord de l’Ajuntament en Ple, adoptat amb informe de Secretària i amb el quòrum exigit en l’article 47.2 de la llei 7/85 i en la instrucció de l’expedient’, segons les fonts. A més, la sentència judicial apunta que hi ha informes que ‘justifiquen raonadament’ el canvi de nom que es proposa, amb exposició al públic per termini d’un mes i amb resolució de les reclamacions presentades, també amb els corresponents informes i amb el quòrum exigit legalment . Per això, el TSJ desestima el recurs dels deu regidors que integraven el grup municipal del PP el passat mandat, interposat contra el decret 16/2017 del Consell (i contra l’Acord del Consell que va desestimar el recurs de reposició contra l’esmentat Decret), i el condemna en costes.

Summary: El TSJ avala la denominació exclusiva en català per a València


Nikolaj Villumsen és diputat del parlament danès i forma part del partit d’esquerra Enhedlisten (Aliança Roja i Verda), actualment a l’oposició. Villumsen fa molt de temps que segueix de prop el cas català. Aquests dies, per exemple, ha adreçat preguntes parlamentàries als membres del govern danès. Ara com ara, ha aconseguit que s’hagi condemnat la violència de l’1-O. Però a Villumsen li agradaria que el govern danès fos encara més contundent. En aquesta entrevista parla d’això, de les eleccions del 21-D i de l’empresonament de més de mig govern català. —Què en penseu, d’això que passa a Catalunya? —He de dir que estic aterrit per aquesta repressió contra governs i càrrecs elegits democràticament. I no tan solament això, sinó també contra dirigents de la societat civil. Tot això no té res a veure amb Europa, ni amb el 2017, ni amb la democràcia. —Us ho esperàveu? —No esperava en absolut que un membre de la Unió Europea actuaria d’una manera tan poc democràtica i opressiva. És urgent que els països europeus i la UE prenguin una posició clara contra l’opressió i facin de mitjancers per trobar una solució pacífica i democràtica per mitjà del diàleg. —Al parlament danès hi ha cap iniciativa? —Vam tenir una sessió amb el ministre d’Afers Estrangers. Alguns partits polítics van citar-lo. Però fins ara el govern danès ha volgut situar-se amb la UE i no intervenir gaire més. En definitiva, actua com la UE: fa costat al govern espanyol. Crec que és un error i molt problemàtic. Ara, molts partits –també el partit governamental– han condemnat la violència i la repressió contra votants pacífics l’1 d’octubre. I això també es pot veure com una posició contrària a la del ministre d’Afers Estrangers espanyol, que deia que això de la violència de l’1-O eren notícies falses. En aquest punt el govern danès i el ministre d’Afers Estrangers danès han estat clars. Han condemnat l’ús desproporcionat de l’ús de la força l’1 d’octubre. —I sobre l’empresonament de mig govern català, n’han dit res? —Per mi és del tot inacceptable. I per això, com a diputat, he presentat una pregunta al ministre d’Afers Estrangers perquè es manifesti sobre l’empresonament d’un govern electe i de líders civils. Haurà de respondre aviat. Haurà de definir-se sobre l’empresonament, de la mateixa manera que s’ha definit sobre l’1-0. —A la premsa danesa, hi heu vist cap canvi, després de l’empresonament? —Crec que l’opinió generalitzada, a Dinamarca, és que la posició del govern espanyol no es pot justificar. I que no rebaixa la tensió gens ni mica. És una opinió molt generalitzada, també entre la població. Ara per ara, el nostre govern, crec, no ha actuat prou per frenar, i pressionar, perquè el govern espanyol aturi aquestes accions. És un problema europeu. No podem acceptar que un govern escollit entri a la presó. Estic en xoc. No podem acceptar aquestes clares violacions de la llibertat d’expressió i que dirigents d’organitzacions socials siguin a la presó. Tots hem d’actuar. I de moment la UE ha fracassat. Però és urgent que prengui mesures perquè tot això és completament inacceptable. —Éreu a Barcelona el primer d’octubre? —No. Però un company de partit i més diputats, sí. Van veure com es violaven els drets en directe. Votants pacífics apallissats. I amb els seus ulls van veure l’ús de la força per part de la policia espanyola. Ho han explicat a la premsa i al Parlament de Dinamarca. Tenim testimonis directes, doncs, que corroboren que l’afirmació del ministre d’Afers Estrangers espanyol és directament una mentida. No és cert que la violència fossin falses notícies, com deia ell. —Com creieu que s’acabarà el conflicte polític entre Madrid i Barcelona? —La situació desitjable seria que el govern espanyol aturés la repressió i la violència i deixés que la gent de Catalunya decidís en un referèndum democràtic. Però fins ara el govern espanyol ha triat el camí del conflicte i l’escalada de tensió, cosa extremadament preocupant. I es fa difícil de dir on ens porta. —Vindreu a Catalunya personalment? —No ho sé. Però és clar que si la situació ho requereix, ho faria. Si cal visitar els ministres a la presó hi aniré. Però no hi ha res previst. —Ara vénen eleccions el dia 21. Alguns diuen que s’hi ha de concórrer. Però des de Madrid diuen que aplicaran el 155 igualment. Què faríeu? —Seria intel·ligent de concórrer a les eleccions i fer-les servir per demostrar la força dels independentistes. Veure qui té la majoria. I si el govern espanyol insisteix a no acceptar els resultats i dissol el parlament altre cop, tindran molta feina a explicar-ho a Europa. Perdran l’opinió pública del tot. —És possible declarar la independència sense policia o exèrcit? N’hi ha prou, amb el pacifisme, per a ser lliure? —Diria que la millor cosa que li podria passar al govern espanyol seria que part de l’independentisme emprengués un camí de violència. Seria l’excusa que necessiten per a reprimir més i anul·lar el suport europeu. Seria un gran regal al govern espanyol. Fins ara ha estat un gran èxit, la manera catalana de fer les coses. Heu estat una força pacífica que ha impressionat Europa i el món, sobretot des de l’1 d’octubre. Aquest és el camí que heu de continuar, crec. —Al mateix temps bé haurem d’enviar algú amb uniforme a la frontera. No sé… —La cosa important per als independentistes és guanyar les eleccions del 21. Això seria un cop definitiu al govern espanyol. Els posaria en una posició molt difícil: si el govern de Madrid empresona dues vegades seguides un govern electe seria molt difícil d’explicar. Si passés això per segona vegada, el debat europeu canviaria completament. —Res més a afegir? —Crec que és molt important d’entendre que l’opinió dels europeus pot resultar afectada per les accions. Per exemple, el pacifisme de l’1-O crec que va impressionar tothom, a Europa. S’ha de fer servir en el futur. En aquest afer, el cor i el cap dels europeus seran la forca decisiva per a fer tombar els governs europeus contra la repressió del govern espanyol.

Summary: Nikolaj Villumsen: ‘No podem acceptar que un govern escollit entri a la presó. Estic en xoc’


L’ex-dirigent de Podem Albano-Dante Fachin ha revelat durant el míting d’ahir de la CUP a Girona una conversa que va tenir amb el secretari general de Podem, Pablo Iglesias, en relació al referèndum de l’1 d’octubre. Ho explica així: ‘Us explicaré una cosa que va passar en un despatx el dia 21 de juliol del 2017. Vaig anar a Madrid amb l’Àngels Martínez i amb dues companyes de Podem Catalunya, al despatx de Pablo Iglesias al congrés, per explicar-li que les bases de Podem Catalunya havien debatut i decidit que l’1-O nosaltres també hi havíem de ser. I li vam dir que això era una gran notícia, i en Pablo va dir que era un error, que les bases cometien un error. Li vam dir que no hi estàvem d’acord, i li vam preguntar que què faria ell l’1-O quan hi hagués urnes. I en Pablo ens va dir: haurem de resar perquè el dia 1 d’octubre no hi hagi referèndum.’

Summary: Fachin revela que Iglesias li va dir en una reunió: ‘Haurem de resar perquè l’1-O no hi hagi referèndum’


Avui s’ha votat el reial decret llei sobre els lloguers, i com que no s’establia com regular el preu dels més abusius, la cambra l’ha rebutjat. El PSOE es presentava a la votació sense tenir-ne plenament garantida l’aprovació, i amb contestació social. Tant Podem, com En Comú Podem com ERC havien anunciat que hi votarien en contra i aquestes darreres hores la pressió social també s’havia intensificat. Ahir una quinzena d’activistes de la PAH i el Sindicat de Llogaters es van tancar a la seu del PSC de Barcelona, al carrer de Nicaragua, com a mesura de pressió al govern de Pedro Sánchez. També va haver-hi concentracions de centenars de persones davant les seus del PSOE a Barcelona, i de desenes a València i ciutats de l’estat espanyol. La seu principal del PSC a Barcelona va ser ocupada ahir per activistes de la PAH i el sindicat de Llogaters (fotografia: ACN) PDECat i Compromís voten sí El PDECat ja havien anunciat a VilaWeb que votarien a favor del decret llei i que demanarien que es tramités en forma de projecte de llei. Compromís també hi ha votat a favor i en declaracions a VilaWeb, la diputada Marta Sorlí havia dit: ‘Votem que sí perquè representa una millora respecte del model actual. Els contractes s’han d’allargar, per exemple, i pot haver-hi polítiques contra els pisos buits. Però volem que es faci un projecte de llei per a poder-lo millorar. Podria ser molt millor.’ El mes d’octubre PSOE i Podem van arribar a un acord per a aprovar el pressupost espanyol (pdf), segons el qual els contractes dels lloguers havien de passar –pel cap baix– de tres anys a cinc, i en què els preus que fossin abusius els podien limitar les comunitats autònomes i els ajuntaments (vegeu pàgina 16 del document penjat per la Moncloa, i el punt 3.2). Tanmateix, al final, el PSOE va aprovar al desembre un reial decret llei (pdf) que no compleix l’acord perquè no inclou cap regulació de preus. La normativa sí que estableix que els contractes s’allarguin fins a un mínim de cinc anys. La derrota d’avui del PSOE és històrica. Des de l’aprovació de la constitució, el congrés només ha tombat quatre decrets llei: un d’UCD el 1979 sobre la Junta Central d’Aquarterament; un de l’executiu de socialista de Zapatero sobre l’impost al tabac ; un altre del Govern Rajoy sobre estibadors el 2017, i aquest del lloguer.

Summary: El PSOE rebutja regular el preu dels lloguers i perd el suport de la cambra


La secretària general d’ERC, Marta Rovira, ha reivindicat amb un vídeo que la República és ‘l’únic canvi possible’ i que ‘la volem guanyar democràticament’. ‘Cada vegada som més, i encara que som molts no hem de renunciar a ser molts més.’ També ha lamentat que la repressió vol l’independentisme petit i plagat de retrets. ‘Fem net de debats interns i posem fi a aquesta repressió, no en multipliquem els efectes’, ha reblat. Vegeu ací el vídeo complet del discurs de Rovira: Missatge de la @martarovira a #Perpinyà, i com bé ens diu: fem pinya contra la repressió✊🏽🤫 pic.twitter.com/YTxKVIhiK1 — Esquerra Mataró ERC (@ercmataro) February 29, 2020

Summary: Marta Rovira: ‘Acabem amb els debats interns i posem fi a la repressió’


Cada 31 de desembre es fa a Palma la Festa de l’Estendard, que recorda l’entrada de les tropes de Jaume I a la ciutat de Mallorca el darrer dia de l’any 1229. És una de les festes civils més antigues de tot Europa i d’ençà de l’any 2007, declarada Bé Cultural Immaterial pel Consell Insular de Mallorca. Els actes començaran demà amb la lectura del pregó, que enguany anirà a càrrec de Biel Mesquida. L’escriptor i poeta s’ha abocat amb cos i ànima en l’elaboració del text. L’exigència era màxima perquè la protagonista, és clar, és Palma, la seva estimada Palma, la ciutat en què ha crescut i on guarda els records més íntims de la seva vida. Conversem breument amb ell perquè ens parli d’aquest encàrrec i de la seva ciutat. —De què hi parlareu, al pregó? —Es titula ‘Mil i una Palma’. Hi he parlat de Palma com un escriptor que estima Palma. I un escriptor ha d’escriure, i jo he escrit molts personatges de Palma. —Hi heu novel·lat? —Sí. El pregó és com un fil, però aquest fil és l’estimació de l’escriptor. I la manera de demostrar aquesta estimació és veure què diuen aquests personatges, com sofreixen, fan l’amor, passegen, viuen, parlen, discuteixen a Palma. I alhora hi ha com una espècie de veu de fons de l’escriptor que canta la seva vida passada, la seva vida present i la seva vida futura a Palma. —Els personatges s’inspiren en coneixences i amistats vostres? —Sí, són mons meus. —Al cap i a la fi, Palma és la vostra vida, i com a tal, suposo que és una olla de sentiments. —Sí. Hi ha molts sentiments lligats a la ciutat. Records d’infantesa, records de destruccions, records de vida social, de festa, records familiars… Hi ha com un calidoscopi de records i sensacions que conformen l’atmosfera de Palma a través d’aquests personatges. I hi ha també, sobretot, un cant de record per un cantó, i de defensa per un altre, de la Palma republicana. Un record també de totes les dones i homes que van ser assassinats, empresonats i que es van haver d’exiliar durant la guerra civil. És una defensa del republicanisme republicà, i això ve encarnat en la figura del darrer batlle republicà, Emili Darder, que després d’un judici pantomima va ser assassinat, el 24 de febrer de 1937. Jo dic que voldria que l’esperit de Darder, en tots els sentits, com la seva tasca en el món de la sanitat, l’educació i els serveis socials, fos l’aliment d’aquesta ciutat de present i futur. —Si haguéssiu de definir Palma amb una paraula o un concepte breu, què diríeu? —Palma és tendresa en estat sòlid. —Hi ha cap record especial? —El pregó acaba amb un cant a la paraula ‘llibertat’, perquè escriptura i llibertat són sinònims. I aquesta última, en aquests moments, està molt amenaçada, igual que la llibertat d’idees. És llavors quan faig una recordança dels presos polítics, una dels exiliats i un cant a l’estimació i tendresa per a ells, demanant-ne l’alliberament i el retorn. I acabarà sonant el ‘Cant dels ocells’, perquè vull recordar que fa seixanta setmanes que un grup de persones cada dijous, davant l’Ajuntament de Palma, canten aquesta cançó en homenatge als presos. —Us va sorprendre que us proposessin de fer el pregó? —Sí, no m’ho esperava. I de cop i volta em va cridar el batlle Antoni Noguera i em va dir que el regidor de Cultura i la directora de Cultura havien pensat en mi per fer el pregó de la Festa de l’Estendard. I vaig estar molt content perquè per un escriptor és una satisfacció poder parlar en el seu ajuntament, amb una certa solemnitat. Pensa que el pregó té quaranta pàgines, però només en llegiré fragments. Si no la gent no aguantaria. —Per cert, sou nascut a Castelló de la Plana. Com hi vau acabar, a Palma? —Tota la meva família era de Mallorca, però la meva mare, que era mestra, em va parir Castelló, que és on treballava. I escolta, m’alegra, perquè així també sóc del País Valencià. I de petit també vaig viure a Ciutadella. —I després vàreu estudiar al Principat. —Exacte. Fins als anys vuitanta. I després ja vaig tornar a Mallorca. He estat a tots els Països Catalans, i m’hi moc contínuament. És que crec que ens hauríem de moure més per tot el país. Fa falta mobilitat dels ciutadans dels Països Catalans perquè ens coneguem els uns als altres i tinguem més clars els nostres accents i la nostra manera de ser. Però Palma sempre ha estat un poc el meu centre perquè la meva padrina materna, vivia a El Terreno de Palma. I ha estat un dels llocs que més m’ha influït fins a la meva edat adulta. Hi passava estius, Nadal, Pasqua… Vaig passar molt de temps amb la padrina i és un poc qui em va ensenyar a estimar Palma.

Summary: Biel Mesquida: ‘Palma és tendresa en estat sòlid’


Un nombrós grup de persones es manifesten a Gràcia (Barcelona) per a rebutjar la violació a una noia que tornava de la festa major del barri la matinada de dissabte a diumenge. Els Mossos ja denuncien l’agressió sexual, que es va produir vora les 6.10 al districte d’Hora-Guinardó. L’organització Feministes Vila de Gràcia ha convocat una concentració de rebuig a la plaça de la Vila de Gràcia. Els manifestants han llegit un manifest amb el qual han condemnat la violació i han garantit que a Gràcia ‘no es toleren agressions masclistes ni cap mena de comportament que limiti a les dones en la seva forma de gaudir de les festes lliurement’. Han reafirmat també que ‘no permetran que aquest tipus d’actituds i conductes s’escudin sota un paraigua d’alcohol i de festa perquè res excusa una agressió’ i han instat a donar ‘una resposta clara i contundent’ perquè – han recordat – ‘el silenci també ens fa còmplices’. En acabar, s’ha convidat els assistents a manifestar-se fins a la plça de Lesseps pel carrer Gran de Gràcia. Vegeu-ne ací algunes imatges: Des de l’inici de les festes el passat 15 d’agost, l’organització i la taula de treball sobre el protocol per a l’abordatge de les agressions masclistes han dut a terme 2.536 accions de sensibilització, 21 assessories i 22 intervencions. La presidenta de la Fundació Festa Major de Gràcia, Carla Cabonell, ha expressat a Efe el seu ‘rebuig frontal a qualsevol agressió masclista’ i ha remarcat que la de Gràcia és ‘una festa amb valors, eminentment familiar, que va més enllà de les notícies que estem tenint al llarg del dia’, en al·lusió també a l’incendi que ha cremat part del decorat del carrer Llibertat.

Summary: Manifestació feminista a Gràcia en rebuig a la violació del cap de setmana