Un dels episodis més espectaculars de la vida de Nemesi Solà va ser el rapte de la marededéu de Núria, però no és l’únic ni tampoc el més significatiu. Tenir sentit de país l’ha portat a encapçalar moltes iniciatives que van servir per a preservar la cultura durant el franquisme i la transició. Forner d’ofici, hi ha dues paraules que el defineixen: activista i patriota. En un present d’eufemismes, de si però no i del políticament correcte, la manera de fer de gent com Nemesi pot quedar desdibuixada, però no hauria de passar inadvertida, pel seu pes decisiu i imprescindible. La seva vida és un argument d’un film d’acció, fent feina d’una manera silent, constant i disciplinada. Sempre parla de colla, de compartir, de tots. Ara el Premi Joan Amades l’ha enfocat i el rescata de l’oblit. La seva dona, Maria Gost, l’ha acompanyat en moltes de les batalles. No es refia pas que s’acabi la submissió a Espanya; per això li costa de dir noms. Per si de cas, només anomena els morts. —Com us va passar pel cap la idea de raptar la marededéu de Núria? —Per dignitat. D’entrada nosaltres anàvem en contra que el règim, per damunt de l’església, fes un acte ‘político-religioso-militar’. Ni com a cristians ni com a catalans no ho podíem acceptar. Això s’havia d’evitar. Van sorgir mil idees, i la millor va ser que la marededéu fes vacances. Era indiscutible, no podíem esperar a última hora. —Com ho vàreu fer? —Vam pujar-hi la setmana abans. El que pujava al cotxe, se’n va anar al cinema a Ripoll i va pujar a Núria a les tres de la matinada. Era normal que entressis al restaurant i allà hi havia un passadís que portava a la porta de l’església, on la gent es quedava a dormir. Nosaltres anàvem preparats amb enformadors, per fer saltar en estelles tot el pany i obrir la porta. Vam anar fent relleus, posant un drap a sobre perquè no se sentís la remor. Quan va saltar el pany vam entrar a l’església, vam pujar al cambril i vam descollar la marededéu. N’havíem pres les mides i teníem una motxilla tubular preparada, que era exacta per ella. Ben tapada i protegida amb un casc d’espeleologia, que no prengués mal, i avall. El cotxe ja ens esperava a Ribes. —Quanta gent? —Quatre, és clar, perquè si algú es torçava el peu es poguessin anar rellevant. El que havia de fer l’itinerari des de Núria a Queralbs el sabia fer a ulls clucs. Vam pujar al cotxe a Queralbs, i d’allà a Ribes. El tros més perillós va ser de Ribes a Ripoll. Després vam tirar cap a Vallfogona, Olot, Girona, i fins a can Pujades de Vallgorguina. La casa quedava isolada i tenia totes les condicions. Hi havia un armari de doble fons i vam tenir-la allà vuit dies, mentre preparàvem un altre lloc. Els qui van fer l’operació van simular que anaven a fer una travessa a Montnegre. Allà es perdia la pista. En aquest lloc, s’hi va estar vuit dies, i d’allà la van portar a casa del meu germà, amb el compromís que no anés a cap reunió ni manifestació durant quatre anys. Estava tot ben organitzat i no ens coneixíem els uns als altres. L’Albert Manent es va cuidar de donar la informació a les agències de la informació. —Vàreu participar en més accions de la resistència? —Havíem de buscar tapadores. El Cercle Artístic Sant Lluc n’era una. Hi teníem un grup que en dèiem Amics de la Creus de Terme, amb en Pere Ribot al davant. L’excusa era crear creus de terme i ho aprofitàvem per fer les reunions. Com també va ser una excusa quan l’Aureli Escarré va fer l’entronització de la Mare de Déu de Montserrat. Ells ja havien reaccionat, però la immensa majoria de l’església, per por, per prudència i per claudicació, va deixar de defensar moltes coses. —Us varen detenir mai? —No, la qüestió era planificar-ho bé. En el cas del rapte de la marededéu de Núria va ser molt ben planificat, en el sentit que ho havíem meditat molt bé. —També vàreu participar en la vaga dels tramvies? —Sí també hi vam ser. Saps quants érem arrencant bancs al Passeig de Gràcia? Érem quaranta. Nosaltres hi anàvem per frenar tramvies. N’hi va haver un que se li va arronsar el melic i vam quedar trenta-nou. Va ser un cop important. Eren dies de desconcert. Va ser una presa de consciència de molta gent. La ciutat es va aturar. No hi havia connexions entre tots. Com que no es va tallar de seguida, va donar peu que la gent s’hi atrevís. En els joves l’atreviment era, és, gros. —D’idees no us en faltaven? —Quan et poses en marxa, ja no pots parar. Vam anar amb el ‘macuto’ a pintar el Palau del Bisbe amb pintura ben vermella, com si regalimés sang. Era l’època del bisbe Marcel. Els bombers hi van haver d’anar tres vegades a tapar-ho. En una altra ocasió vam pintar tres vegades el Timbaler del Bruc. Ho fèiem amb un producte que costava molt de treure; hi van haver d’anar els picapedrers. De petits, ja pintàvem a les parets ‘V. C. 400 grs’, que volia dir ‘Visca Catalunya Lliure’. Per fer pintades els sacs de plàstic van ser una gran descoberta, hi podies portar tot: la lona, la brotxa, els cordills… —També vàreu fundar l’agrupament escolta Abat Marcet a Barcelona? —L’escoltisme era un planter per a l’acció i la cultura popular. L’escoltisme enfortia la persona: anar a la muntanya, fer bivac, dormir al ras amb un abrigall o arrecerat com podies. El 1948 ja passàvem gent per la frontera i anàvem a comprar el llibre del doctor Cardó a Andorra. Quan Raimon Galí i Joan Sales van tornar de l’exili, nosaltres ja havíem començat a fer coses. —Part de la vostra trajectòria ha estat promoure la cultura popular. —Això em ve de la mare, que havia dirigit una colla de Foment de Joventut i tenia un sentiment de país en l’aspecte cultural molt arrelat. La mare no va voler deixar mai que féssim Sant Joan, la castanyada, ni res del que eren les nostres tradicions. També sempre m’he trobat bé quan he pogut compartir, i les sardanes era una bona ocasió per a compartir el que sentíem. —Quan fundeu el TIC? —L’any 1961, el fundem amb en Toni Boadella, l’Albert Macià, en Ricard Ballester i en Josep Pons. Després s’hi van afegir en Joaquim Auladell, Xavier Solà, en Jordi Costa, en Josep Llansana d’Elna… L’home més batallador era en Pere Mateu de Banyuls… —Enguany farà cinquanta anys que va arribar la Flama del Canigó al Principat, però molt abans, l’any 1950, ja havíeu creat els ‘Focs de Sant Joan’ reivindicant el sentit patriòtic de les fogueres. —Les fogueres en aquell moment eren una cosa espontània que feia la mainada, una ocasió de cremar trastos. Hi havia qui els guardava a les clavegueres. De fogueres, n’ hi havia pertot arreu. Al xamfrà de casa, al carrer de Llúria, al carrer de Mallorca, al carrer de València, al carrer d’Aragó. Pujaves al terrat i se’n veien moltes. No tenien missatge, no era res organitzat. Eren coses casolanes o de veïnatge. L’any 1950, amb la gent de l’Agrupament Escolta Abat Marcet, vam fer una foguera llegint poesia i cantant cançons. Va venir la policia i tot. —Com va néixer la relació amb la gent de la Catalunya Nord? —Aquesta relació la va començar en Martí Cassany de Vic, que és qui va encetar el camí, amb la Romeria dels Cims, que es feia el 16 d’agost. L’Església servia de tapadora i així el cop era més fluix. Nosaltres ja teníem relació amb en Joan Ballester i llavors vam començar a tenir-ne amb en Josep Deloncle i en Gilbert Grau, el pare de la Daniela Grau. En aquell moment, coneixíem més la faceta política de la reivindicació nacional i no la de tradició i costums. En adonem que s’havia d’estructurar i ens incorporem amb en Joan Sagalés i començo a batallar en aquests aspectes. També hi havia la gent del Grup Torxa del Guinardó, la Maria en va ser presidenta. Més endavant al TIC s’hi incorporen la Llum Ferrero i en Toni Ayala que fan que tot agafi més volada. Recordo que cap al 1977 la festa de Sant Joan va perillar i vam fer la campanya ‘Salvem les Festes Catalanes’ i més endavant ‘ Salvem les nostres Festes’. —Ens han dit que ho guardeu tot? —He fet una mica de magatzem sense mètode ni concert. Hauria d’haver fet un curset d’arxiver. —Sou un expert a trobar coses als encants? —En setanta anys, només una vegada n’he sortit sense res. Saps què hi vaig trobar, als encants, no fa ni deu anys? Els coberts de plata del president Macià. Només tinc les culleres i les forquilles. Ho devien repartir en dos lots… Em diuen: ‘Això és de la Generalitat.’ Jo els dic que quan la Generalitat sigui lliure ja els ho regalaré. Quan van entrar les tropes del 1939 es van escampar pel Palau de la Generalitat i van agafar tot el que van trobar. Alguna família que ho tenia se’n va desfer. Segurament només hi donaven valor per la plata. —Una de les coses que més us ha fet patir és la reconstrucció del Fossar de les Moreres? —El que ha passat en aquest país és molt gros. La vergonya més gran l’he passada al Fossar a les Moreres. Saps que vaig haver de guardar el que podrien ser les restes del rei Pere de Portugal? I tantes altres coses… L’ajuntament no ens va fer cas de res. Es va descobrir una cripta, ho van enterrar de seguida. Hi va haver una espoliació. Jo no vaig gosar tocar-ho. Hi havia una pica i unes rajoles. L’endemà ja no hi era… —S’ho venien? —Van retolar totes les pedres una per una, i de què ha servit? Què se n’ha fet? S’han llançat? Les cases antigues, amb aquelles portalades, on han anat a parar? Hi ha un memorial de greuges llarguíssim, i no només en aquest cas. He vist desaparèixer tantes coses… De la façana de la universitat, van arrencar-ne l’Oda a la Pàtria d’Aribau. Vam reclamar-la. Doncs res. Són anys i anys de desaparèixer de tot. Vols vergonya més gran que veure com passen tantes commemoracions importants de la nostra història sense recordar-les? Al gran conseller en cap, en Fivaller, encara no li han tornat el nom. I el carrer del Setge de Barcelona, el carrer de la Coronela, on són. —I d’en Pujol, que en parlem? —Mira, d’en Pujol te’n podria explicar coses. L’última vegada que em va veure, va dir: ‘Mira, aquell que no agafava mai l’ascensor.’ No l’agafava per esquivar la policia si venien. Una vegada em va tirar escales avall. Bé… Saps què? Era un poruc. La conversa no s’acabaria mai. Algunes de les coses que ens explica, millor que encara no siguin publicades. Els interrogants sobre el patrimoni encara el torturen. No entén com claudiquem tant. No acabaríem de parlar mai. La seva companya de lluita, la Maria, ens recorda que hem de dinar i que hi ha postres dolces, tal com ha de ser en una casa de pastissers. Ens queda molta història per a explicar.

Summary: Nemesi Solà: ‘Vam raptar la marededéu de Núria per dignitat’


Xavier Trias ha comparegut aquest matí i ha valorat la suspensió del ple de l’Ajuntament de Barcelona sobre els pressupostos.Trias s’ha mostrat molt dur amb Ada Colau, però a la vegada s’ha mostrat disposat a parlar amb Barcelona en Comú sobre els pressupostos. Recordem que el govern d’Ada Colau, després del no de la CUP, no té vots suficients per tirar endavant la modificació dels pressupostos que volia. De moment Barcelona continua amb pressupostos prorrogats. ‘Avui assistim a un fracàs. El fracàs d’un govern que fa les coses de males maneres’, ha dit Trias. I després s’ha queixat que Colau no ha volgut parlar amb Convergència durant els darrers temps: ‘El poder és fàcil de guanyar. El poder és fàcil de perdre. Aquí el difícil és governar. I amb només 11 regidors, més. Nosaltres vam governar amb 14, per això vam tenir diàleg amb tothom, no només amb els que t’agraden més. Aquí estem en una situació d’una alcaldessa que no parla amb nosaltres. No parla amb el principal partit de la oposició. I no parlen perquè estan en l’arrogància ideològica. Nosaltres tenim la raó, diuen, i tu no. En lloc de buscar punts d’entesa, es queden així’. Trias ha insistit en aquesta idea: ‘A mi fins a les 12 no m’havia trucat ningú del grup que governa. Avui m’ha trucat la Colau per dir-me que suprimiria el plenari. Això és un fet trist i lamentable. Aquesta ciutat fent les coses així anirà malament’. Però al mateix temps Trias s’ha mostrat disposat a parlar amb Colau sobre la modificació del crèdit. ‘Si es vol modificar el crèdit, asseguem-nos i parlem-ne. Però parlem no només per aprovar una modificació de crèdit, sinó cap a on portem la ciutat. Com lluitem contra l’atur, com generem activitat econòmica. Això s’ha de fer, en lloc d’estar obsessionat amb el decreixement econòmic. Molts grups podríem coincidir. Però aquest govern creu que és autosuficient i confien en la CUP, cosa que crec que et porta a situacions límit. Colau està equivocada. S’han de fer les coses diferents’. Per últim, Trias ha negat que la no modificació del crèdit aturi la ciutat, tal com denuncia Barcelona en Comú: ‘No poden estar amenaçant que sense la modificació no es podran pagar no sé què. Tot això són mentides. Es poden fer les modificacions una per una’. I una frase final. Trias creu que ‘la degradació institucional implica la degradació a l’espai public. No sé si han vist el vídeo que circula per les xarxes, però és lamentable. Si no es posa ordre…’ ha afirmat referint-se al recent vídeo viral on apareix una parella fent l’amor a la parada de metro de Liceu, davant l’astorada mirada dels passatgers.

Summary: Xavier Trias a Ada Colau: ‘Si es vol modificar el crèdit, asseguem-nos i parlem-ne’


El president del grup parlamentari de Catalunya Sí que es Pot, Lluís Rabell, ha dit que no contemplen abstenir-se juntament amb la CUP a la investidura d’Artur Mas i ha apuntat que veu ‘raonable’ que per treure’s pressió la CUP deixi la investidura de Mas per a després del 20-D. ‘Es traurien pressió del damunt i és possible que amb les eleccions generals s’obrin nous escenaris que rebaixin la pressió que tenen i deixin de ser tan decisius com ho semblen ser ara’, ha explicat en una entrevista al programa El suplement de Catalunya Ràdio. El líder de Catalunya Sí que es Pot també ha assenyalat que és ‘una fanfarronada’ haver votat un acte de desconnexió de l’estat espanyol i després ‘demanar de genolls’ els diners del Fons de Liquiditat Autonòmica (FLA). Escolteu l’entrevista sencera al programa El suplement:

Summary: Catalunya Sí que es Pot reitera el seu no a la investidura de Mas com a president


La manifestació de la Diada, que enguany ha aplegat un milió de persones a la Diagonal de Barcelona, ha deixat, com aquests darrers anys, imatges espectaculars. Us oferim una petita crònica de ‘la gran onada’ que recull els càntics (i els silencis) d’un punt concret de la manifestació, la confluència de la Diagonal amb el carrer de la Marina, força a prop de la plaça de les Glòries, un dels extrems de la manifestació. D’ençà que hi han arribat els manifestants fins que hi ha arribat la gran estelada que ha travessat la Diagonal, passant per les proclames, els dos moments de silenci esperant l’onada i els pics d’eufòria:

Summary: La gran onada de la Diada, des de dins


Aquest divendres ha pres possessió del càrrec de president dels Estats Units Donald Trump. L’actual president va vèncer al Col·legi Electoral clarament Hillary Clinton – encara que la demòcrata va assolir gairebé tres milions de vots més – però entra a la Casa Blanca amb el major índex de impopularitat de la història nord-americana. Enquesta de NBS/ The Wall Street Journal Als Estats Units és una norma habitual concedir un període de gràcia al nou president, encara que no s’hagi votat el candidat, però en aquest cas totes les enquestes indiquen que una majoria de ciutadans el suspèn abans de començar el mandat. La xifra d’aprovació de Donald Trump en el moment de la presa de possessió és, de fet, la més baixa de la història. Fins i tot inferior a la George W. Bush, que va perdre el vot popular i només va guanyar després d’un polèmic recompte a Florida. Una de les claus d’aquesta alta oposició és la polarització que s’ha creat entre partidaris i detractors, que s’han mobilitzat des de l’inici. A diferència dels altres presidents, Trump no ha intentat esquivar cap polèmica, sense importar-li tenir una part de la població en contra. El president ha assegurat que les enquestes estan manipulades, ha vetat preguntes a la CNN i no va dubtar de menysprear coneguts personatges com Meryl Streep quan aquesta va fer una declaració en la seva contra. Una altra raó d’aquest rebuig pot ser el fet que algunes de les polítiques proposades pel president tenen l’oposició majoritària de la població. Un exemple, és el canvi climàtic. Mentre el republicà es va referir a aquest com ‘un engany’, dos terços de la població està molt o bastant preocupada i la majoria considera que els efectes ja han començat. Trump s’ha compromès a retirar els Estats Units dels acords sobre el clima de París, decisió a la qual un 56% s’hi oposa. També reactivarà les reserves de petroli, gas natural i carbó, duent a terme infraestructures que havien estat obstaculitzades per l’administració Obama, com ara l’oleoducte de Keystone. Hi ha també una majoria de la població que considera que el president no farà un bon paper en els assumptes de la dona, així com en els problemes racials. En els drets LGBT una majoria d’americans es mostra favorable a les relacions entre parelles del mateix sexe, però en canvi, l’actual vicepresident considera l’homosexualitat un pecat i ha arribat a l’extrem d’afirmar que els homosexuals són gent que pot ser “rehabilitada”. Llavors, per què va guanyar? Donald Trump ha gaunyat perquè ha estat capaç de centrar el debat, més enllà de les polèmiques, en qüestions que comparteixen una majoria de la població, amb plantejaments que van més enllà de la ideologia del Partit Republicà. Si es pregunta quins assumptes considera que seran una prioritat la resposta és la següent: Enquesta de NBS/ The Wall Street Journal. Gener de 2017 Aquests temes coincideixen amb les principals preocupacions dels americans i a la vegada són els temes en que el president és considerat més adient. Aquesta és la clau del seu èxit: crear llocs de treball, gestionar l’economia i la lluita contra el terrorisme. La majoria d’americans (72%) es mostra favorable a la proposta de deportar els immigrants indocumentats que han estat condemnats per un delicte. I cal esmentar que els dos o tres milions de deportacions promesos per Trump no difereixen gaire del 2,5 milions que va deportar l’administració Obama. Tot i que no és clar d’on surten les xifres que dóna Trump ja que actualment hi ha només 180.000 amb delictes i ordre d’expulsió i gairebé dos milions d’immigrants amb delictes, però molts dels quals són residents legals. Encara que la proposta té el suport majoritari de dos terços, només un 44% dels ciutadans dels Estats Units consideren que Trump serà capaç de construir el mur a la frontera EUA-Mèxic. Cal esmentar al respecte que actualment ja existeix una tanca en 1.050 km de 3.145 km que té la frontera entre els dos estats, iniciada el 1994 per Bill Clinton. Una altra política que també té el suport majoritari de la població és la de renegociar el tractat de lliure comerç amb Mèxic i Canada (NAFTA). Una majoria del 57% es mostra a favor a crear aranzels, així com castigar les empreses que traslladin llocs de treball a altres països. En aquest cas una majoria ho troba factible. La modificació del tractat necessita l’acord dels tres països i en el cas que Estats Units decidís abandonar la NAFTA, seria necessari també el vistiplau del Congrés. En aquesta línia, s’ha posat fre al tractat de lliure comerç entre Europa i USA, el famós TTIP. Una de les claus de la victòria de Trump, per tant, ha estat la de sumar molts electors, que tot i tenir una mala imatge de Trump, han decidit votar-lo pel seu acord amb aquestes polítiques. Un suport que ha estat especialment important entre els homes, blancs, fins i tot en baluards tradicionalment demòcrates, com en el cinturó industrial del nord-est. A més, el seu discurs antiestablishment, ha fet que bona part dels votants sigui més partidari de Trump que del propi partit. Encara que el president no ha tingut el suport de tot el partit, els que li han donat, són especialment fidels. Una enquesta del Huffington Post / YouGov mostra que entre els votants republicans, en un possible conflicte entre Trump i el president de la cambra de Representants, Paul Ryan, el 57% faria costat al president. Algunes incògnites que poden marcar el mandat Una de les majors incògnites és la política exterior. Mentre per una banda Trump mostra un perfil aïllacionista, que li permet entendre’s amb els interessos de Rússia, en altres ocasions en altres ocasions s’ha mostrat disposat a intervenir allà on fos per defensar els interessos americans i ha arribat a parlar de la necessitat ‘d’expandir la seva capacitat nuclear’. També és una incògnita com abordarà els conflictes ja existents. Donald Trump es va mostrar disposat a aturar l’acord entre USA i Cuba, continuant amb l’embargament econòmic, retirar-se de l’acord nuclear amb l’Iran i traslladar l’ambaixada d’Israel a Jerusalem. Mentre hi ha partidaris d’aquest perfil més intransigent, altres analistes consideren que aquestes declaracions seran rectificades un cop dins i que no es duran a terme, ja que sinó podrien tenir conseqüències desastroses. Una altra qüestió que pot marcar el mandat és l‘Obamacare, o Llei de Protecció de Pacients i Asistencia Assequible (ACA), que dona cobertura a 18 milions d’habitants. Una majoria de republicans està a favor de derogar la llei ja que la consideren una intromissió del govern (obligant a tenir cobertura), així com que impossibilitat de les asseguradores a rebutjar pacients ha provocat que augmentessin els preus. L’oposició republicana és majoritària a l’Obamacare, però hi ha una part de votants republicans que hi donen suport. No és plausible deixar a milions de persones desprotegides, i sense un consens en l’alternativa, es pot convertir en un dels esculls del mandat de Trump.

Summary: Trump inicia el seu mandat com el president més impopular de la història


El Consell General ha aprovat aquest matí el canvi de la cotització dels autònoms. El projecte de llei de modificació de la llei de la seguretat social ha comptat amb els vots a favor de tot l’hemicicle, excepte del conseller de Progressistes-SDP, Víctor Naudi, que hi ha votat en contra. Els treballadors per compte propi, amb aquest canvi, tindran un règim de cotització d’acord amb els seus ingressos, segons dos paràmetres: la seva renda o el benefici obtingut per la seva activitat i la xifra de negoci d’aquesta. La reforma del text preveu d’augmentar el nombre de trams de quatre a set en el règim de cotització dels autònoms: abans eren marcats en el 25%, el 50%, el 75% i el 100% i amb el canvi se n’hi afegeixen tres de nous: el 62,5%, el 125% i el 137,5%.

Summary: Andorra canvia el sistema de cotització dels autònoms


El president del parlament flamenc, Jan Peumans, ha respost al govern espanyol que la seva carta a la presidenta Carme Forcadell era ‘legítima’. El Ministeri d’Afers Estrangers espanyol s’ha exclamat a Bèlgica per la missiva de Peumans, on descrivia com un ‘acte malvat’ empresonar polítics. Ara Peumans insisteix a dir que manté el seu punt de vista: ‘És inacceptable que hi hagi polítics empresonats.’ Tot i que va enviar la carta a títol personal, diu que l’escrit es fonamentava en una resolució de la cambra aprovada el 4 d’octubre del 2017, en què els diputats flamencs apel·laven amb unanimitat al diàleg entre les autoritats catalanes i les espanyoles. Peumans ha explicat que el govern espanyol li havia escrit una carta de queixa pel seu escrit a Forcadell, i l’acusava de no respectar la separació de poders. Sobre això ha dit: ‘Un tribunal alemany ja ha resolt que l’acusació de rebel·lió i pertorbació de l’ordre púbic no és aplicable en aquest cas.’ Per això, troba ‘inacceptable que hi hagi polítics empresonats d’ençà de fa gairebé un any sota la base d’aquesta acusació’. Aquest matí, el ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, ha cridat a consultes l’ambaixador belga a Madrid, arran d’aquesta carta de Peumans a Carme Forcadell. Les autoritats espanyoles diuen que el contingut de la missiva és un insult a l’estat, segons que explica el diari De Tijd. A la carta, Peumans lamenta ‘que la democràcia a Catalunya hagi estat aixafada violentament’ i assegura que l’estat espanyol ‘no compleix els requisits mínims per a ser membre de la Unió Europea’. Peumans és el primer polític important de la UE que parla amb aquests termes contra l’estat espanyol.

Summary: Creix la tensió entre Espanya i Bèlgica: el president del parlament flamenc replica al govern espanyol


Amb els anys ha anat creixent i aquest 2018 enfila la consolidació: al bell mig de la ciutat de València s’hi obre, entre l’1 i el 4 de novembre, la Plaça del Llibre. I és exactament això que el seu nom indica: una plaça oberta als llibres de tota mena i gènere i condició, un espai per a fullejar, passejar, trobar-hi autors que signen, que debaten, que presenten novetats, editorials de tot arreu i que publiquen en català, una estona de música, contacontes, cercavila, llibreters per orientar. La Plaça del Llibre, aquesta trobada anual que enceta sisena edició, va començar quan les institucions no afavorien, precisament, la cultura feta en la llengua del país: diverses entitats (Acció Cultural del País Valencià, l’Associació d’Editors del País Valencià, l’Associació d’Escriptors en Llengua Catalana, Escola Valenciana, la Fundació pel Llibre i la Lectura i el Gremi de Llibrers de València) es van conjurar per tirar-ho endavant i l’edifici Octubre Centre de Cultura Contemporània en va acollir les primeres passes. Amb el canvi de govern a l’Ajuntament i a la Generalitat, però, es va fer possible que la Plaça prengués la plaça, directament i literalment, i des d’aleshores ja ha esdevingut normal que, a València, durant quatre dies, els llibres en català s’ensenyoreixin de la plaça de l’Ajuntament. El programa és atapeït i mostra, precisament, més enllà de les proclames i les intencions, la fortalesa, la diversitat i la projecció del món del llibre al País Valencià: una seixantena d’editorials, una quarantena de presentacions, deu llibreries i activitats per a tots els gustos i totes les edats. Durant quatre dies es farà difícil escollir: s’hi presentaran llibres d’assaig, com ara el volum Sobre la història i els seus usos públics (Universitat de València), de Josep Fontana, o el dietari de Toni Mollà, Tot entra en el pes (Vincle), o la bella reconstrucció d’història i memòria que és El barri de la plata (L’Avenç), de Julià Guillamon; novel·les: la darrera de Joanjo Garcia, Heidi, Lenin i altres amics (Bromera), la darrera d’Elvira Cambrils, A la platja de Camus (Bullent), la darrera de Juli Alandes, Caça major (Crims.cat), la darrera de Vicent Usó, El paradís a les fosques (Bromera), o les Darreres oportunitats (Balandra), d’Anna Lis; poesia: amb l’esplèndidad recopilació que ha fet Sebastià Portell, que duu per títol Amors sense casa i per subtítol Poesia LGTBQ catalana (Angle), o el duet Mare Nostrum i Lletres de viatge (Edicions 96), de Fran Garcia i de Francesc Pastor; llibres infantils: La Bruixa Xocolata i els Monstres Mostosos (Lletra Impresa), per exemple, de Sílvia Colomer. Qui s’acosti a la Plaça del Llibre aquests dies hi trobarà també actuacions: poètico-musicals, com és l’espectacle que Pau Sif i el grup Oh, foll amor! han preparat per a presentar la darrera obra d’aquest poeta, Veles (Eumo), o com és també l’homenatge a Montserrat Roig i Maria Mercè Marçal que ofereixen Meritxell Gené i Aina Torres, ‘La mirada violeta’; o musicals i poètiques, amb els concerts de La Fúmiga, el dia 3, o de Jim War Brou, el dia 4. I Dani Miquel, és clar, sempre i des de la primera Plaça del Llibre, el joglar i encantador de criatures Dani Miquel. Isabel-Clara Simó Cada any, a més a més, la Plaça del Llibre atorga els seus premis, en forma de reconeixement i d’una escultura que Cristina Guzman Traver crea per a l’ocasió. Enguany, el Premi Trajectòria serà per a l’escriptora i degana de la Institució de les Lletres Catalanes, Isabel-Clara Simó ‘per la importància i l’exemplaritat de la seua tasca intel·lectual, per haver contribuït de manera notable i continuada a la vida cultural del nostre país, i per apoderar la literatura catalana feta al País Valencià, per internacionalitzar-la’. El programa de literatura i llibres ‘Plaerdemavida’, d’Àpunt, conduït per Maria Josep Poquet, de la seva banda, rebrà el Premi Difusió, perquè igual com el personatge de Tirant lo Blanc, ‘és també simpàtic i entremaliat. Juga amb les complicitats entre el lector i l’obra, o l’escriptor, o l’escriptora, i ho fa allunyat dels perfils solemnes i les frases ampul·loses que hem hagut de patir en algun programa ‘de llibres’ de l’extinta canal 9. En Plaerdemavida els protagonistes són els llibres i el ric i divers univers que els fan possibles’. Els premis es lliuraran en un sopar el dia 1 de novembre. I l’endemà al matí, esmorzar i a la Plaça. La primera activitat, per als més menuts: contacontes amb ‘Els contes del Sambori’. I després, el llibre de Josep Fontana. I després, Teresa Broseta i Toni Cabo amb la seva Superheroïna a l’atac (Tàndem). I ja ho havíem dit, que és un no parar.

Summary: València obre la Plaça del Llibre en català


Adrià Alsina, antic membre del secretariat nacional de l’ANC, s’ha imposat en la segona volta de les Primàries Catalunya a Barcelona. En total, ha aconseguit 3.504 vots. En segon lloc ha quedat Astrid Bierge, amb 2.988 vots. Ocuparan, respectivament, la quarta posició i la sisena en la candidatura que encapçala el filòsof i periodista Jordi Graupera a la batllia de Barcelona. En la primera volta, Graupera va aconseguir més del 50% dels vots, fet que li ha permès de triar els números dos, tres, cinc i set de la llista, que són: Maria Vila, Diana Coromines, Violeta Gràcia i Guillem López. En aquesta segona volta es podien votar dotze candidats dels trenta-sis que van passar la primera. Formaran part de la candidatura els qui hagin superat el 2% dels vots d’aquesta segona volta i es distribuiran en ordre de més vots a menys. D’aquesta manera, a Núria de Gispert li pertoca el vuitè lloc, atès que ahir va quedar tercera, amb 2.795 vots. En la votació d’aquest cap de setmana, hi han participat 6.254 persones, menys que en la primera, quan van votar gairebé 10.000 inscrits. Podeu consultar tot seguit el resultat final de les primàries.

Summary: Adrià Alsina guanya la segona volta de les Primàries Catalunya a Barcelona


Amb l’arribada del primer fred, a la majoria d’indrets del país ja es pot fer la collita de l’oliva. I això vol dir que passades les festes de Nadal, molts olis ja són a punt per a consumir. Per això, durant el mes de gener proliferen les fires de l’oli. La majoria van lligades a les principals denominacions d’origen que hi ha a Catalunya, com ara les Garrigues, Siurana, l’Empordà i Terra Alta. A més, l’oferta d’aquestes fires se sol completar amb activitats de tota mena, que van de tasts guiats a visites a les oliveres, passant per maridatges amb vins, col·loquis i concursos. Tot seguit, us en detallem cinc: Festa de l’Oli. Granyena de les Garrigues (les Garrigues). 12 de gener. L’oli de la cooperativa del poble s’obté només d’olives de la varietat arbequina i presenta dues gammes d’oli: el verge extra i el verge extra ecològic. Fira de l’Oli Qualitat Verge Extra. Les Borges Blanques (les Garrigues). 17, 18 i 19 de gener. Aquesta és la fira més important que fa la denominació d’origen protegida de les Garrigues i aplega a més de trenta productors. Completa l’oferta amb un ventall molt ampli d’activitats: demostracions de cuina de la mà de reputats xefs, degustacions, concerts… Fira de l’Oli i l’Olivera. Espolla (Alt Empordà). 18 i 19 de gener. Diuen que els olis de la zona de l’Empordà són els més aromàtics que es fan i aquest poble del nord del país n’és la capital. Per això programa tres dies amb tot d’actes al voltant de l’oli, l’olivera i altres productes de la terra, com ara el vi. Fira Intercomarcal de l’Oli. Móra la Nova (Ribera d’Ebre). 25 i 26 de gener. La principal característica d’aquesta fira és que aplega les dues denominacions que hi ha a banda i banda del riu Ebre: la de Siurana i la de la Terra Alta. Per això, el pavelló comercial de la localitat s’omple d’almàsseres provinents de la Ribera d’Ebre, el Priorat i la Terra Alta. Festa de l’Oli. L’Espluga de Francolí (Conca de Barberà). 25 i 26 de gener. L’oli és el protagonista d’aquesta fira multisectorial, on també es poden trobar tota mena de productes de proximitat. L’acte central és un gran esmorzar comunitari on es degusten les millors varietats de l’oli de la zona, que pertanyen a la prestigiosa DOP Siurana.

Summary: Cinc fires d’oli d’oliva verge extra per al mes de gener


Una setmana després dels atemptats de Barcelona i Cambrils, el president del govern espanyol, Mariano Rajoy, ha provat de fer veure que el seu executiu ha tingut presència a Catalunya durant les hores més crítiques i que va tenir el comandament de la situació. Després d’uns dies en què diversos mitjans de prestigi internacional han posat l’accent en l’absència de l’estat i el protagonisme eficaç de la Generalitat en la gestió després dels atempatst, Rajoy ha comparegut a la Moncloa per a explicar, dia per dia, tot el que havia fet el seu govern. No ha volgut respondre una pregunta directa sobre la manca de declaracions i de compareixences d’ell mateix (va trigar set hores a fer-ho quan hi va haver l’atemptat de la Rambla) i de membres del seu govern. Ha dit que allò important era la unitat política i que ‘hi ha uns culpables, que són els terroristes’. Rajoy ha volgut deixar clar que tot i el protagonisme del govern de Carles Puigdemont i el comandament de les operacions per part dels mossos, el govern espanyol estava en tot moment assabentat de què passava. ‘Vull destacar que la tarda de dijous quan vam tenir coneixement dels fets es van activar tots els protocols d’actuació entre totes les administracions. Amb una cooperació fluïda i constant, tant política com tècnica policíaca. Des del minut zero, el govern d’Espanya i el govern de la Generalitta acorden la constitució d’un gabinet de crisi per reforçar la coordinació entre administracions, que rep informació en temps real del centre de control i seguiment de la Generalitat. Sempre hi va haver membres de la policia espanyola i la guàrdia civil.’ Diu Rajoy que un cop va haver parlat amb Puigdemont, es va traslladar de seguida a Catalunya juntament amb Soraya Sáenz de Santamaría i amb Juan Ignacio Zoido. Ha insistit que en les reunions que hi a haver el cap de setmana després dels atemptats hi va haver membres del seu gabinet. I fins i tot ha aprofitat per a dir que fou Soraya Sáenz de Santamaría qui es va reunir amb els ministres d’Afers Estrangers alemany i francès, i que ‘també hi va assistir un conseller de la Generalitat’. Es referia a Raül Romeva, que fou qui va rebre els ministres. Ha acabat fent una crida a participar a la manifestació de demà a Barcelona, dient que hi haurà representada ‘la societat catalana i tota Espanya en la figura de Felipe VI.’

Summary: Rajoy intenta demostrar que el govern espanyol no va estar absent durant els atemptats


El vice-president d’Òmnium, Marcel Mauri, emplaça l’independentisme a cercar ‘punts en comú’ i a ‘treballar’ la unitat per afrontar la sentència del Tribunal Suprem, però també per poder culminar el procés d’autodeterminació. Des de Tarragona, Mauri s’ha mostrat convençut que al setembre, abans que el tribunal es pronunciï, aconseguiran ‘explicar a la ciutadania en quin punt ens trobem i quin és l’horitzó nacional que ens cal’. El vice-president d’Òmnium ha dit que no s’entendria que no hi hagués una ‘estratègia de consens’ davant una sentència condemnatòria. D’altra banda, Mauri ha tornat a demanar a Pedro Sánchez que accepti la reunió amb Jordi Cuixart, tot i que ha lamentat que el govern espanyol ‘no respon a res’. ‘No respon davant les crisis humanitàries a la Mediterrània ni davant la petició de diàleg que li estem fent’, ha etzibat.

Summary: Òmnium demana de clarificar ‘l’horitzó nacional’ abans que el Suprem dicti la sentència


El periodista Vicent Sanchis va ser nomenat director de Televisió de Catalunya fa dues setmanes. La notícia va suscitar algunes crítiques de gent que considerava que era un nomenament molt polític. Encara no ha tingut temps de prendre grans decisions. Però diu que ja ha començat a posar fil a l’agulla en alguns aspectes que són al seu abast. Reconeix que no té la capacitat d’actuació que caldria per a fer determinats canvis a la televisió pública, però no es frena a l’hora d’identificar alguns dels aspectes que necessiten solucions. També mossega quan li demanem per les crítiques rebudes arran del seu nomenament. Parla de la línia editorial que segueix TV3 i els equilibris polítics que cal fer. I explica les idees que té per a aprofitar el potencial d’àmbit nacional que pot sorgir amb la creació de la nova televisió valenciana. —Com heu trobat la Televisió de Catalunya? Quina observació o conclusió en traieu, d’aquests primers dies? —No m’atreviria a fer-ne cap balanç, però sí una descripció. No puc treure’n conclusions, encara. Això exigeix una mica més de calma i perspectiva. Si em demaneu conclusions sobre com he trobat aquesta casa, on ja havia treballat, serien precipitades. La primera impressió és que ha estat un aterratge convuls. Hi ha hagut molt rebombori. I continuarà un temps. Continuarà. Hi ha hagut unes reaccions que no sé si tenen gaires precedents. Si cada vegada que ha arribat un director en aquesta casa s’ha trobat amb això, no m’estranya que ací fora del despatx hi haja una farmaciola plena de píndoles per a poder-ho aguantar. Vicent Sanchis, director de Televisió de Catalunya (fotografia d’Albert Salamé). —Aquesta rebuda us impedeix de fer allò que teniu encarregat? Es deu poder reconduir… —No, home no! Vaja, jo crec que hi ha un moment per a les crítiques –per molt dures que siguen i per molt greu que sàpiguen– i hi ha un moment per a les respostes i un altre moment per a treballar. I jo des del primer dia que treballe ací. Des del primer dia que mire què falla i què puc fer d’acord amb unes dades que intuïa, perquè les audiències són públiques. Jo venia quatre vegades cada mes a programes com ‘Els matins’ i ‘Divendres’ i parlava amb gent d’aquests programes i ja sabia quina era la situació. Tenia contacte amb gent de la casa que m’explicava quins són els problemes detectats. Tot això ja ho tenia. No m’esperava la rebuda que he trobat. Però hi ha uns problemes que ja els sabia i els he pogut constatar. —Es va fer el vostre nomenament per corregir ràpidament el tractament sobre el cas Palau? —Les coses que diu la gent cal analitzar-les una mica. A veure… el cas Palau ja està encarrilat. Si jo haguera vingut ací a tallar el tractament del tema, hauria fet tard. A més, hi ha gent que sap que, dient això, em dificultaria molt qualsevol decisió que hagués pogut prendre. Jo puc prendre decisions sempre limitades. Perquè aquesta casa, encara que alguns no vulguen reconèixer-ho, té unes instàncies equilibradores dins i fora. Jo intente assimilar les crítiques que tenen fonament. Les que són una prevenció per a aconseguir mantenir una determinada línia d’actuació em porten a observar encara més la línia d’actuació en qüestió per si té criteris periodístics i és com jo crec que s’han de fer les coses. I actuar d’acord amb la meua consciència i les circumstàncies d’entorn i la meua capacitat professional. Crec que és massa fàcil fer aquesta acusació. Si algú haguera volgut impedir un determinat tractament del cas Palau tal com era evident que TV3 el tractaria, ho hauria fet molt abans per evitar precisament aquests comentaris. Pel fet que ho diga jo, molts no ho creuran. Però… per l’amor de Déu! —Després d’anys d’escriure articles i d’opinar en les tertúlies defensant una posició concreta, és lògic que hi hagi qui pensi que és un nomenament polític. —Bé, com tots els periodistes. Com tots. Però sembla que a Catalunya hi ha unes posicions que són completament lícites i uns altres que no agraden gens i et fan sospitós. I hi ha gent que reparteix carnets de posicions correctes políticament. O les que els agraden a ells. No conec cap periodista que es dedique a l’editorialisme, al columnisme, a la gestió de mitjans, a la tertúlia, a l’articulisme, etc., que no tinga una posició presa. Alguns haurien de reconèixer que no els agrada que el director de TV3 tinga una posició intel·lectual o ideològica que no coincideix amb la seua. —Però creieu que aquest és un bon sistema de nomenament de directius dels mitjans públics? PDECat i ERC es reparteixen TV3 i Catalunya Ràdio i avall… —A mi no m’agrada el qüestionament continuat de la professionalitat i l’honorabilitat de la gent. Jo crec que en tinc. I molts dels qui criden no en tenen tanta, posats a parlar. Alguns dels qui més protesten diria que no tenen la meua trajectòria professional i la llibertat de criteri. Allò que demanen als altres, molts d’aquests que criden no ho compleixen. És absolutament injust condicionar uns nomenaments que evidentment han de ser polítics perquè depenen del consell d’administració de la Corporació –que té uns membres escollits pel parlament. I és injust protestar ara i no haver protestat quan s’havia fet servir aquest mateix sistema amb gent del seu parer. Vicent Sanchis, director de Televisió de Catalunya (fotografia d’Albert Salamé). —Però és un bon sistema de nomenament? —Ho ha de decidir el parlament. És millorable? Segur. Però hi torne a insistir: és millorable sempre que es faça amb honestedat. I en les crítiques que hi ha hagut ara, aquesta honestedat no hi és. —Hi esteu còmode, amb la línia editorial de TV3? Parlem de matèries com el tractament del conflicte Israel-Palestina, la política veneçolana, l’elecció de Trump… o el bus d’Hazte Oír… per posar-ne alguns exemples. —Sóc conscient que les línies editorials d’aquesta casa responen a molts equilibris que la gent ignora. Equilibris professionals, deontològics, polítics… Aleshores, entenc que sempre s’ha de fer una política de contrapesos. Hi ha coses que m’agraden més i n’hi ha que no m’agraden tant. No totes es poden canviar com pensen alguns. No sé quina imatge té la gent del director de TV3. No pot fer qualsevol cosa. El sistema d’ordeno i mando ací no funciona. Ara, hi ha coses que no m’agraden i crec que val la pena revisar-les des de la meua responsabilitat i competència. Per exemple? —Alguns professionals d’aquesta casa consideren que, com més dura és l’actitud amb un polític, més professionalitat es demostra. Jo no crec que aquesta siga la recepta. Crec que tots els periodistes han de ser durs quan entrevisten un polític, però que no està bé que hi haja polítics que vinguen a TV3 com a territori enemic. Tots han de poder venir com un territori amb el qual poden discrepar –perquè reflecteix majories socials i parlamentàries–, però no s’han de sentir com en territori enemic. Això m’agradaria corregir-ho. No pot ser que alguns polítics que han estat escollits en unes eleccions vinguen amb la idea que patiran més d’allò que marca la lògica periodística. I també és cert que les queixes d’alguns d’aquests càrrecs electes són fruit d’una estratègia política que implica presentar TV3 com allò que no és. —Qui us truca per a proposar-vos el lloc i quin encàrrec us fa? —Em va cridar Núria Llorach i em va dir que hi havia hagut una dimissió i que havien pensat en mi. És veritat que algunes vegades havíem parlat de TV3 amb ella i amb el seu antecessor. I quan s’havien fet nomenaments, alguna vegada m’havien consultat la disponibilitat. Però aquest cop la decisió ha estat precipitada i conseqüència d’una dimissió. —Quin model de televisió teniu al cap? —Això és una televisió pública. Com a televisió pública ha d’haver-hi una línia d’informació plural i honesta. La millor possible. Encara que això no vol dir que tothom n’estiga content. Els informatius de TV3 tenen coses a corregir. Tenen uns equips humans magnífics. S’hi ha de mantenir el rigor i s’hi ha de mantenir la credibilitat. Convé que aquesta credibilitat augmente? Sí. Ho intentarem. Perquè és clar que no tothom veu TV3 amb la mateixa actitud d’identificació. D’acord, però els informatius d’aquesta casa són una part forta. La següent cosa que ens hem de qüestionar és si tota la graella ha d’estar creuada per una programació en què els informatius siguen gairebé el recurs sempre necessari i la veu més potent. Jo crec que no. La televisió ha de tenir una voluntat molt gran de formació. De formació, eh? For-ma-ci-ó. Formar culturalment, intel·lectualment, en criteri general… Si alguna cosa no és TV3, és doctrinària. Si algú diu això, ho lamente, però menteix. Vicent Sanchis, director de Televisió de Catalunya (fotografia d’Albert Salamé). —Ha d’entretenir també? —És cert que la televisió pública té aquests encàrrecs, però també ha de distraure. I diria que TV3 no ha trobat gaire el camí per a fer-ho. Hi ha una competència molt forta i s’ha dispersat molt l’audiència televisiva. I les cadenes privades que emeten des de Madrid no tenen tants escrúpols a l’hora de divertir la gent i tenen estratègies que els permeten molt més impacte. Tot això és cert, però no ens hi podem resignar. Ja fa temps que hauríem d’haver recuperat aquest espai d’entreteniment. I cal desdramatitzar una mica la realitat. Ja sabem que en moltes ocasions és molt dramàtica. Però no ens podem passar tot el temps llepant-nos les ferides… protestant… plorant… per aquesta realitat. Aquesta realitat l’hem d’ensenyar tal com és sense amagar-la, però també hem d’intentar que la gent s’ho passe bé. La gent també mira la tele per passar-ho bé. Si TV3 no els ho permet, n’hi haurà uns altres que ho faran. —Arribeu a la direcció quan les graelles de la temporada vinent ja estan avançades. Teniu capacitat d’incidir-hi? —Tinc una certa capacitat. Ja estan molt avançades. I una cosa que m’agradaria canviar a TV3 és la rapidesa i l’agilitat per a modificar programes i graelles quan no funcionen. Quan un programa és de producció interna, és més fàcil d’intervenir-hi per corregir-lo. I quan és de producció externa, tens moltes més limitacions. Però hi ha d’haver més agilitat per a prendre decisions i ser més competitius. He arribat en el moment que es redefinia la programació del day time, que és tot allò que no és prime time. Perquè no funcionava. I en aquesta redefinició, ja hi he entrat. En alguns programes del prime time com coproduccions i programes d’encàrrec són difícils de corregir sense més recursos. I, si en un programa d’aquests t’has equivocat, t’ho empasses. No tenim possibilitat ni recursos per a respondre a una decisió equivocada. Tot està previst per a resignar-se al resultat de cada programa. —La millora d’aquesta programació d’entreteniment exigeix fitxar presentadors de les televisions espanyoles? Aquesta és l’estratègia? —En aquesta casa hi treballa molta gent. I sempre es diu que hi ha molt de talent. Jo ho crec. Aquí hi ha totes les cares que calga. Ara, en la renovació necessària per a ser competitius s’han de jugar totes les cartes. Totes les que puguem. Al final això dependrà de la nostra habilitat i dels nostres recursos. És cert que de recursos en tenim pocs. D’habilitat, n’hi posarem tanta com puguem. Sense refusar res ni descartar res. —Cal destinar recursos a propostes com la fórmula 1 o cal concentrar-los més en el servei públic i a formats que no faran les privades? —Un dels principals serveis públics que pot oferir TV3 és arribar al màxim de gent. Tothom deu estar d’acord que si hi ha una televisió pública en català davant d’una competència molt potent en castellà, el millor servei que pot fer és atraure com més gent millor a l’oferta en català. Això és claríssim. Ara, aquí hi ha diversos canals i diferents ofertes. Hi ha d’haver un espai per a cada cosa. No és igual el Canal 33 o el 3/24 que TV3. Aquest últim ha de competir amb l’honestedat que ha de tenir un servei públic. Però ha de competir. Sense renunciar a gairebé res. Tan sols podem renunciar a allò que siga fora de les línies roges que ens traça la nostra mateixa definició. En la resta, el camp és lliure. —Així no cal fer un canvi radical a TVC? —És que tampoc no el podríem fer. És que no el podria fer ningú. Què vol dir un canvi radical? Si vol dir capgirar-la del tot en els continguts, això és dificilíssim. Els continguts ja són molt definits. Cal anar assajant canvis, però cap mitjà sòlid –i TV3 ho és– no permet de fer barbaritats. Cal reflexionar molt per a entendre quina pot ser l’evolució de la televisió i del periodisme. Cal pensar bé quin és el model de televisió més adequat. Jo he arribat i el comitè d’empresa m’ha presentat un document amb les mesures que creuen que s’han d’adoptar a la curta i una mica a la llarga. És una visió concreta. Vicent Sanchis, director de Televisió de Catalunya (fotografia d’Albert Salamé). —Hi esteu d’acord amb les propostes? —En molts punts, sí. I en uns altres, no. Home, hi ha un punt que no és que no hi estiga d’acord, sinó que no depèn de mi. Si demanen de recuperar el pressupost que tenia la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals el 2010, poc hi puc fer, jo. I si la recuperació d’aquest pressupost és la base de moltes altres propostes que fan, com que sé que serà molt difícil que recuperem aquelles xifres, tal com van les coses, no puc plantejar estratègies fictícies. No tindrem aquests ingressos a curt termini. —Però demanareu més pressupost? —Jo demanaré tot el pressupost que siga possible. El d’enguany ja no el podem millorar. En el futur, és clar que en demanaré més. No hi ha cap instància pública que vulga menys recursos o que no vulga tenir-ne més per a prestar el seu servei. Volem ser més eficaços i donar més cobertura pública. Ningú no pot renunciar a demanar més mitjans. Però sóc conscient que si els ingressos no augmenten, les partides que pugen, ho fan en detriment d’unes altres. Doncs mirem quines estem disposats a rebaixar per augmentar la que m’ha tocat administrar a mi. Mirem-ho. —Un liberal com sou, demanant més recursos per una televisió pública… —És que això és divertit. Jo sóc liberal. No amague la meua ideologia. Però aplicant un liberalisme dogmàtic, excessiu i radical, TV3 no existiria. Tampoc no tindríem la sanitat que tenim, ni la televisió ni l’educació que tenim. Podem dir que jo sóc un liberal atípic, tal com molts entenen el liberalisme. Però el liberalisme normal proposa que allà on no arriba la iniciativa privada ha d’arribar la iniciativa pública. Evidentment. Només hi ha una televisió privada potent a Catalunya. Preguntem-los quant costa cada any aguantar-la i si amb el seu pressupost es pot fer la competència a Antena 3 o a Televisió Espanyola. Les coses són com són. —La plantilla de TVC té la dimensió adequada? —La plantilla té la dimensió que ha deixat tot un seguit de fets de manera encadenada. El comitè d’empresa considera que és poca perquè s’ha de rejovenir. I no estan a favor de fer cap ERO ni pre-jubilacions ni coses d’aquestes. Si jo ara dic res sobre la dimensió de la plantilla, ja sé què em diran. Tan sols puc dir que no sé si és el model que en el futur podrà garantir la viabilitat de Televisió de Catalunya. No sé si en el futur la plantilla actual podrà garantir la viabilitat. No cal entrar-hi més perquè hi ha temes que s’han de tractar quan tens capacitat de resoldre’ls. Jo ara no tinc aquesta capacitat. —Ens trobem que un accident a Badajoz té la mateixa importància als informatius que un accident a Alcoi. —Sí. Vicent Sanchis, director de Televisió de Catalunya (fotografia d’Albert Salamé). —Ha de ser així? —No tenim corresponsal a Badajoz i la corresponsal que tenim a València, que hauria de cobrir un tema a Alcoi, ara és la directora general de la Corporació Valenciana de Mitjans i, per tant, tenim una plaça que cal ocupar. Però demostra que TV3 no tenia la mateixa dedicació a Alcoi que a Badajoz. En aquest sentit, s’han de vèncer moltes dificultats. Com la mateixa percepció que té la societat catalana de què és el País Valencià i què són les Illes Balears. Però, en aquesta qüestió, defense una posició molt exigent d’integritat nacional. Ara ens serà més fàcil. Abans, amb els mateixos recursos i un corresponsal, és evident que era poquíssim per a cobrir allò que jo voldria. Però resulta que ara hi haurà una televisió valenciana i un dels objectius que m’he proposat és fer tantes coses com puguem junts. I tantes coses com puga anar paint les nostres audiències. Es va fer un programa, ‘Cosins germans’, que oferirem a la televisió valenciana quan s’haja constituït. És tan sols un exemple. —I coproduccions? —Les possibilitats de col·laboració són enormes. Per la nostra part, no quedarà. Espere que per la d’ells, tampoc. Seria molt interessant per a la cultura i la llengua que compartim que treballàrem plegats sempre que es poguera. Coproduir, intercanviar programes… tot el que faça falta. Només hi ha una limitació: que tot el que fem funcione en les respectives audiències. No podem forçar l’audiència de Catalunya amb uns programes o continguts que no entenga. I encara menys es pot forçar l’audiència valenciana. Però que hem de cercar-ho i treballar-ho al límit fins on puguem, per la nostra part, segur. —Ja hi heu parlat, amb Empar Marco i Andreu Manresa? —Amb Empar, sí. Amb l’Andreu encara no. Empar Marco tenia una visita programada dilluns a les instal·lacions d’aquesta casa i vam parlar molta estona. Amb mi i amb tots els departaments de la casa. —Recuperareu delegacions emblemàtiques com la de Perpinyà? —Tinc present de revisar-ho. Concretament, pel que fa a Catalunya Nord –que és un tema que a TV3 l’ha preocupat molt, unes vegades, i molt poc, unes altres–, a mi em preocupa molt. No és gens fàcil. —Per què no és fàcil? —Perquè allà hi ha una ratlla d’estats que ens separa; hi ha un muntó de problemes de competències; un muntó de dificultats tècniques; unes ajudes per part de l’estat que allà no són fàcils d’aconseguir… Sóc conscient de les dificultats que hi ha hagut en aquesta qüestió. Però jo tinc la voluntat de fer-ho. —Què fareu perquè TV3 es torni a veure amb normalitat a tot el país? —No depèn de mi. Jo hi posaré totes les facilitats del món. L’únic territori on no es pot veure és el País Valencià. I els governs de les dues Generalitats ja hi treballen. I les direccions de les corporacions, també. Per tant, ací trobaran un entusiasta d’aquesta recuperació. El calendari diu que el dia que comence a emetre la nova televisió valenciana començarà la reciprocitat. Vicent Sanchis, director de Televisió de Catalunya (fotografia d’Albert Salamé). —La TV3 de la república independent serà com la TV3 autonòmica? —Aquesta televisió no ha estat mai autonòmica. Qui diu això es confon. Alfonso Guerra volia que fos una televisió autonòmica dedicada al folklore. Calviño, que va ser director de RTVE quan es va fundar TV3, va dir que seria una televisió antropològica. Ja els hauria agradat! Però no ha estat mai una televisió amb mentalitat autonòmica. Si em demaneu si serà igual en un estat independent, diré que haurà de tenir més recursos i, per tant, més possibilitats. Si amb la independència s’acaba l’espoliació fiscal i l’estat català disposa de més recursos que la Generalitat actual, cal pensar que TV3 podrà tenir més potència que no ara. Tenir més recursos no garanteix res. Però si són administrats amb eficiència, la televisió funcionarà molt millor. Canviaran moltes coses també en relació amb les freqüències, els permisos d’emissió i més coses. En una república independent, TV3 serà molt més forta.

Summary: Vicent Sanchis: ‘No m’esperava la rebuda que he trobat a TV3’


Gonzalo Boye i Paul Bekaert. Aquestes són les primeres persones que el president Carles Puigdemont ha abraçat una vegada dins el Parlament Europeu. Ells eren dos dels advocats que havien aconseguit que avui, dilluns 13 de gener, Carles Puigdemont i Toni Comín poguessin assistir com a eurodiputats al ple d’Estrasburg. Després de vuit mesos de batalla jurídica contra l’estat espanyol, avui finalment hi han entrat. I han deixat en paper mullat la mai prou oblidada portada d’El Periódico (‘President déjelo ya’). L’equip que no ha donat cap batalla per perduda, representat per Boye i Bekaert, han abraçat en forma d’agraïment Puigdemont, primer, i Comín, després, de manera molt més efusiva, gairebé de cinema. No serà el darrer gest. Demà, dimarts, l’eurodiputat Carles Puigdemont pagarà un copiós dinar que els deu, una vegada acomplert l’objectiu. ‘Li vaig dir que m’agradava menjar i que es preparés!’, deia un eufòric Gonzalo Boye, abrigat fins a les orelles a la plaça de la bola, l’espai exterior on s’ha viscut l’abraçada, un espai presidit per una escultura en forma de bola de la ciutat polonesa de Breslau. Sí, polonesa, al Parlament Europeu. Puigdemont i Comín s’obrien pas entre un núvol de fotògrafs que seguien els dos eurodiputats catalans amb tanta tensió que es comptabilitzen fins a quatre càmeres caiguts a terra, res greu, en el dia d’avui. Presses per captar el moment. Les següents abraçades han estat, en primer lloc, per al president Quim Torra, acompanyat dels consellers de Junts per Catalunya Budó, Buch i Calvet i el republicà Alfred Bosch. Però si una abraçada ha estat lluitada, i que ho entengui qui vulgui, és la d’Ernest Maragall (ERC) amb Toni Comín. L’home, 77 anys, ha apartat fotògrafs sense contemplacions, si calia amb dues mans, per arribar fins a Comín, i fondre’s en una abraçada davant de tothom. L’alegria catalana s’ha viscut entre 3 i 7 graus i es pot resumir així: ‘M’he anat trobant tots els representants de la premsa espanyola de la pica a Flandes, i com s’han de menjar avui aquestes abraçades!’, afirmava eufòric un membre de la comitiva catalana. Una vegada ha acabat el ritual llatí dels petons i les abraçades, sempre exagerat a ulls dels nòrdics, ha començat una compareixença de premsa improvisada, que ha servit no tant per escoltar Puigdemont i Comín, que també, sinó per veure quin era el marc mental dels periodistes. I Déu n’hi do: els francesos demanaven si Puigdemont es trobava segur i calmat respecte a un possible arrest en territori francès. I sí, s’hi troba. És una de les victòries d’avui. Ara que ja són eurodiputats, poden viatjar per Europa sense por de ser detinguts. Els periodistes espanyols demanaven pel nomenament de Delgado com a fiscal general de l’estat (‘Ui, avui no parlarem d’ella, gràcies’) i dels suposats avantatges que tindrà ara Puigdemont com a eurodiputat (‘D’avantatges, cap ni un’). Finalment, els periodistes catalans demanaven sobre l’absència de Junqueras. De fet, una de les fotografies del dia, i que resumeix una època, és Carles Puigdemont aguantant un cartell de ‘Free Junqueras’ al Parlament Europeu. Per a ell (‘avui no hi som tots’) han anat unes paraules dedicades del discurs de Puigdemont davant la premsa, que han deixat aquest titular: ‘La crisi catalana ha impactat als fonaments de la Unió Europea.’ Però el discurs més polític, Puigdemont l’ha fet al cap de pocs minuts. Ell i Comín no han volgut anar a dinar cap a dins el parlament sense haver passat abans a parlar amb la gent que havia pujat des de Catalunya per acompanyar-los, en un acte organitzat per Omplim Estrasburg. I allà, dalt una tarima, Puigdemont ha destil·lat uns pensaments apuntats en un paper de manera concisa, i que resumeixen l’actitud que l’ha portat aquí: ‘Nosaltres som aquí perquè vosaltres hi éreu abans que nosaltres. No us vau rendir mai. I a dins treballarem inspirats en la mateixa idea. No rendir-nos. No donar cap batalla per perduda i anar fins al final. Avui no hi som tots! Falta l’Oriol Junqueras. I l’Oriol ha d’acompanyar-nos aquí. Està en joc la democràcia europea  Tot allò de l’afer intern, ara ja no ho podran dir. I no ho podran dir perquè vosaltres no ho heu permès. Mentre hi sigueu vosaltres, nosaltres hi serem!’ Comín, amb cara cansada com Puigdemont (que la processó deu anar per dins), ha fet un discurs inspirat, també, i no només de teloner: ‘Avui no entrem només nosaltres. Vosaltres també. I venim a representar el vostre somni, que és el nostre. La República catalana. Avui només travessem uns metres. Però per l’autodeterminació de Catalunya és un pas determinant. No és definitiu, però és molt important!’ El seient 188 El conseller Comín i el president Puigdemont tornen cap a dins el parlament entre aplaudiments. Allà, avui, dilluns 13 de gener, Toni Comín (seient 853) i Carles Puigdemont (seient 854) seuran de costat al grup Altres II, ben amunt de l’hemicicle. Hi seuran fins que no acabin els tràmits que els han de portar al grup dels Verds ALE, on Diana Riba (ERC) ha batallat perquè hi tinguin lloc. I on un seient restarà de moment buit, el d’Oriol Junqueras (seient 188), l’home que s’ha trobat a faltar a la festa d’avui.

Summary: ‘Com s’han de menjar aquestes abraçades, avui!’


La setmana passada era possible d’adquirir proves per a detectar el coronavirus 2019 d’algun dels grans laboratoris que les han comercialitzades. Però la declaració d’estat d’alarma ha imposat restriccions a la venda d’aquestes empreses, segons que ha pogut comprovar VilaWeb. D’aquesta manera, la major part de les proves resten al servei de la sanitat pública, que cada vegada restringeix més els grups d’afectats a qui les fa per l’escassetat de tests en relació amb l’augment de casos. Alguns laboratoris les venien per internet, amb preus de 150 a 165 euros, però des d’ahir, si se sol·liciten per telèfon, els operadors diuen que el Ministeri de Salut espanyol n’ha centralitzat la gestió i que ja no en poden vendre. VilaWeb ha intentat reiteradament d’obtenir l’opinió del govern espanyol, però no n’ha obtingut resposta. Fonts del Departament de Salut asseguren que la Generalitat no ho ha prohibit pas, de fer proves als laboratoris privats. VilaWeb tan sols ha pogut trobar un laboratori, Eurofins-Megalab, que continua fent les proves. Però únicament en fa a Madrid, de manera presencial i amb cita prèvia, amb un cost 170 euros, segons una operadora. Demanen als clients que no hi vagin si tenen símptomes de la Covid-19, per evitar possibles contagis en el desplaçament que cal fer per extreure la mostra. La setmana passada, els laboratoris Echevarne permetien de comprar les proves de detecció del coronavirus per internet. Ara han eliminat la pàgina web i, per telèfon, informen que les proves les té l’estat espanyol. El test que oferien no es podia fer als seus centres: es comprava a la web, l’enviaven a domicili i es retornava per missatgeria. La prova permetia de confirmar o descartar la infecció a partir d’una presa de mostres amb un exsudat nasofaringi (mostres de la faringe i de l’interior del nas amb un raspall recol·lector). L’empresa es comprometia a lliurar els resultats al cap de dos dies feiners a partir de la recepció de la mostra al laboratori. Limitaven la compra a un test per persona, amb l’obligació d’indicar-hi el document d’identitat, i recomanaven que, en cas de resultat positiu, es contactés amb el servei públic de salut. ‘Hem desenvolupat aquest test amb la intenció de col·laborar amb el sistema sanitari públic i facilitar la detecció precoç del virus, evitar-ne o reduir-ne la propagació i agilitar l’aplicació dels protocols sanitaris indicats en els casos positius’, deien. Costava 165 euros. Els laboratoris Synlab, que també ha comercialitzat la prova, informa ara a la pàgina web que el laboratori ‘canalitza tots els seus recursos disponibles al servei de les autoritats competents’, d’ençà que l’estat espanyol va declarar l’estat d’alarma. Ahir, a la centraleta, encara informaven que el preu del test era de 160 euros i que calia tenir cita prèvia, però llavors no era possible d’aconseguir aquesta cita. Un altre laboratori que feia les proves i que té seus a tot el Principat, Cerba Internacional, tampoc no comercialitza el test de detecció i informa que només fa les proves a pacients d’hospital i amb simptomatologia greu, en hospitals públics i centres d’atenció primària. El Servei de Prevenció Mas, que la setmana passada també oferia la prova, ja no la fa. ‘El Ministeri de Sanitat ha requisat tot el material. No disposem de cap kit’, diuen per telèfon. El ministeri va publicar diumenge una ordre al BOE que obliga tots els fabricants o importadors de proves de diagnòstic de la Covid-19 a informar de les quantitats que en tenen, amb una declaració que es fa a la seva seu electrònica. També hi estan obligats els productors de màscares, ulleres de protecció, guants de nitril, bates d’un sol ús, alcohol sanitari i dispositius de ventilació mecànica invasiva, entre més productes necessaris per a afrontar l’emergència sanitària.

Summary: Els laboratoris privats es queden sense la prova del coronavirus


ERC ha confirmat que votarà en contra de la designació de Miquel Iceta com a senador. Els vots negatius del partit d’Oriol Junqueras són suficients perquè el nomenament quedi blocat en el ple de demà i, per tant, que el PSOE no pugui elegir-lo dimarts com a president del senat espanyol. Després de la reunió de la permanent d’ERC i del grup parlamentari, Sergi Sabrià ha sentenciat que el Parlament de Catalunya no era ‘súbdit de ningú’ i que, si volien repartir cadires, no comptessin amb una cambra que mereixia de ser respectada. ‘Que ningú parli de cortesia perquè avui el no era inevitable’, i ha recordat que es van assabentar de l’oferiment de Pedro Sánchez a Iceta per la premsa i que la proposta no es va registrar conjuntament amb la resta de grups, com era habitual en el repartiment dels senadors. Sabrià ha reiterat que no es podia passar per alt la situació de repressió i l’existència de presos i exiliats. ‘No hi ha cortesia parlamentària quan decideixes empresonar els teus companys d’escó’, ha afegit. Pendents que JxCat confirmi que també votarà en contra de la designació, i l’endemà que Ciutadans digués que s’abstindria per no obstaculitzar la tria, el refús d’ERC a Iceta és suficient per a impedir-ne l’elecció i s’afegirà als quatre vots negatius de la CUP. Iceta necessitava, com a mínim, que els dos grups independentistes s’abstinguessin en la votació al ple, que serà secreta i electrònica, atès que només té els vots favorables del seu grup i dels comuns (25, en total) i li cal tenir-ne més a favor que en contra. Aquesta tarda, JxCat dirà si també hi vota en contra, tal com s’inclinava ahir, o si s’absté. La seva candidata a l’Ajuntament de Barcelona, Elsa Artadi, ha dit aquest matí que no actuarien condicionats pel ‘xantatge’ dels socialistes i ha acusat Pedro Sánchez de menysprear la separació de poders. La CUP va ser la primera formació independentista a confirmar que s’oposaria a l’elecció d’Iceta. De fet, els anticapitalistes ja es van abstenir en l’elecció de tots els senadors designats pel parlament fa un any, quan tota la resta de grups hi va votar a favor. Una ‘aberració democràtica’ ERC ha dit que no hi havia cap marge per a canviar de posicionament. Però minuts abans de la confirmació d’ERC, Iceta havia dit que no llançaria la tovallola i recordava que hi havia temps fins al moment de la votació. A dos quarts de nou del matí, es reunirà la comissió de l’estatut dels diputats, que n’ha d’avaluar l’elegibilitat i, tres quarts d’hora després, és previst que comenci el ple, en què es farà la votació definitiva. El cap dels socialistes catalans ha denunciat que seria una ‘aberració democràtica’ si el parlament no l’escollia demà senador, i ha demanat als grups que no vulguin votar-lo que s’abstinguin, tot alertant que no tenien dret de vetar-lo. En aquest sentit, ha recordat que era un dret del PSC, d’acord amb els resultats obtinguts a les eleccions al parlament, i que no s’hi podia ‘mercadejar’. ‘El grup socialista té dret de tenir un senador des del minut zero quan s’obre la legislatura.’ Iceta ha reiterat que no hi havia precedents de blocatge a un candidat a senador des del restabliment de la democràcia, i ha insistit que recorreria el vet al Tribunal Constitucional perquè era una vulneració del dret a la participació política. En una mateixa línia, Sánchez ha dit que vetar Iceta era vetar també ‘la convivència i el diàleg’. Los independentistas no vetan solo a @miqueliceta. Están vetando la convivencia y el diálogo. Tienen miedo a las soluciones, a decirle a los catalanes que la independencia no es posible, que la única alternativa es la Constitución y la vía estatutaria que defiende el @PSOE. pic.twitter.com/9y8AW9XTRH — Pedro Sánchez (@sanchezcastejon) May 15, 2019 Ara caldrà veure com el refús de l’independentisme impacta en el començament de la legislatura espanyola, sobretot pel que fa a les relacions entre ERC i el PSOE. Sabrià ha constatat que no s’havia trencat res amb el no a Iceta perquè no hi havia cap negociació oberta amb els socialistes espanyols. També ha reiterat que estaven oberts a un diàleg que consideren més necessari que mai després dels resultats del 28-A. ‘El mapa del color groc de Catalunya obliga l’estat a posar-se seriós, a deixar de fer el brètol i a començar una negociació’, ha dit Sabrià.

Summary: ERC ratifica el no a Iceta i li tanca la porta al senat espanyol


El titular del Jutjat d’Instrucció número 3 de Palma, José Castro, ha reclamat a diferents organismes i entitats bancàries documentació sobre un préstec de 600.000 euros que un empresari ha fet a favor del propietari de la constructora Bruesa, Antonio Pinal. El jutge vol descobrir si amb aquests fons es va sufragar de manera irregular l’adquisició de la seu del PP a les Illes. Es tracta d’una quantitat a la qual al·ludeixen diversos oficis de la Policia Nacional espanyola, als quals ha tingut accés Europa Press després d’aixecar-se el secret de sumari, en el marc de la peça 28 del cas Palma Arena, que indaga de quina forma es van pagar les reformes de la seu dels populars. Els investigadors apunten que els pagaments van anar a càrrec de Pinal a canvi de resultar afavorit amb diferents adjudicacions públiques durant l’últim mandat de Jaume Matas (2003-2007). Segons la documentació incorporada a la causa, va ser el constructor i soci de Pinal, Ildefonso Pérez Ruiz, qui va dur a terme l’operativa de préstec, el 21 de juliol del 2004, quan va treure els diners en efectiu d’una oficina bancària i va procedir a portar-ho en una motxilla a una altra sucursal de la mateixa entitat al polígon Son Fuster per ingressar-lo de manera fraccionada en el compte de Bruesa. El jutge ha citat a declarar el pròxim dia 10, en qualitat de testimoni, a la filla de Pérez, qui en dependències policials ha manifestat que, ja que els fons no figuraven en la comptabilitat de Bruesa, ‘seria per fer coses en negre’. També ha estat instat a testificar aquesta mateixa jornada l’advocat de Pérez.

Summary: Investiguen el pagament de 600.000 euros a l’empresari que va sufraguar la seu del PP a les Illes


‘En les circumstàncies actuals, no hi pot haver aprovació de pressupost ni hem de prestar-nos a tramitar-lo.’ Carles Puigdemont va tancar ahir les files de la direcció del PDECat després del debat intern obert aquestes darreres setmanes sobre si els vuit diputats a Madrid havien de facilitar o no a Pedro Sánchez el primer tràmit dels comptes espanyols. En aquesta reunió, la primera de la direcció a Waterloo d’ençà de l’assemblea del juliol, Puigdemont va verbalitzar la condició sine qua non: la constitució d’una taula de diàleg bilateral amb un mediador independent que certifiqui els acords i els incompliments dels compromisos. La proposta pretenia recosir el sector dit moderat i el partidari d’allunyar-se de la Moncloa en cas que no hi hagi gests de gruix per a resoldre el conflicte polític. Segons fonts de persones presents, Puigdemont mateix va proposar, dins la reunió, la condició de la taula de diàleg amb mediació independent. I es va debatre, escoltant totes les veus, abans de la compareixença pública. Alguns dirigents van demanar que es remarqués el concepte del diàleg, i així es va fer. La cúpula no va atendre els mitjans fins que no van considerar tancat el consens. Va ser llavors quan Puigdemont va anunciar el mínim comú denominador. Era flanquejat pel president del partit, David Bonvehí, i la vice-presidenta, Míriam Nogueras, i amb els diputats al congrés Lourdes Ciuró i Antoni Postius en l’enquadrament de les càmeres. Aquests dos últims, amb Nogueras, eren partidaris de bon començament de no facilitar l’estabilitat a Sánchez si no es movia. Els vuit diputats a Madrid, a més, podran exhaurir el termini per a presentar una esmena a la totalitat als comptes, segons fonts del PDECat. Això vol dir que tindran marge fins al 8 de febrer a les dues del migdia. El debat a la totalitat començarà el dia 12 i es votarà l’endemà. Alhora, ERC va apuntar que, si no canvia res, van ‘molt en la línia’ de presentar una esmena de rebuig, tal com han reclamat les JERC. Així doncs, els dos socis de govern caminen de bracet cap a un enduriment de posicions, després de la intervenció de Sánchez dissabte, quan va garantir que governaria fins el 2020 encara que no pogués aprovar els comptes; i també després d’haver-se certificat que el pressupost no garanteix ni tan sols el compliment de la disposició addicional tercera de l’estatut a què el PSOE s’havia compromès. Tanmateix, al PDECat també el preocupen les eleccions del 26 de maig. I el mínim consens sobre la tramitació del pressupost es trenava amb l’escenari compartit amb JxCat per a afrontar les municipals i les europees, mentre avança la constitució de la Crida Nacional per la República. L’espai postconvergent perfila les candidatures contra rellotge i amb la incertesa de si la tardança els perjudicarà a les urnes. A la Casa de la República també se’n va parlar, d’això. La direcció del PDECat i Puigdemont feien pinya enmig de les negociacions per a formar les candidatures per a Barcelona i per al Parlament Europeu. En tots dos casos, el PDECat s’hi presentarà amb el nom de Junts per Catalunya, i ara mateix continuen el procés per a negociar candidatures obertes i amb independents. En l’escenari barceloní, la llista de Joaquim Forn i Elsa Artadi agafa força, encara que no se n’hagi tancat la composició. Es preveu, tanmateix, que aquesta setmana serà clau perquè el PDECat i la cúpula de JxCat prenguin una decisió definitiva, abans que els presos polítics siguin traslladats a Madrid per al judici, tal com ho va ordenar el Tribunal Suprem. Quant a les europees, se sospesen possibilitats diverses. Una és que la llista l’encapçali l’advocat Jaume Alonso-Cuevillas, tal com ho expressava ell mateix en una entrevista a VilaWeb. Una altra, que el cap de llista sigui Jordi Turull, tal com va avançar ahir Nació Digital i ho han confirmat fonts diverses a aquest diari. També es negocia, d’una manera preliminar, la hipòtesi que l’eurodiputat Ramon Tremosa formi part de la candidatura, on algunes veus el situen de número dos de Turull. Sigui com sigui, l’ex-conseller de la Presidència estaria disposat a fer-ho si es conclou que és la millor opció, segons fonts pròximes. Segons algunes altres fonts, hi ha més noms sobre la taula. En el cas de les europees, pot ser molt important el congrés constituent que la Crida farà dissabte de la setmana vinent a Barcelona. Tampoc no s’ha tancat l’aliança amb el PNB, mentre que ERC concorrerà a les eleccions amb Bildu i el BNG, i amb Oriol Junqueras i Diana Riba al capdavant. A la seu del carrer de Provença, a Waterloo i a la presó dels Lledoners es referma el propòsit d’evitar que les tensions internes per la recomposició organitzativa del seu espai polític, com també la tàctica a Madrid, els puguin perjudicar en les eleccions del maig.

Summary: Puigdemont tanca les files del PDECat per al pressupost i el 26-M


El president de la Xina, Xi Jinping, ha demanat avui als seus compatriotes que es preparin per a ‘situacions difícils’ en el marc de la guerra comercial entre el gegant asiàtic i els Estats Units. Xi ha indicat que la Xina encara ‘un període d’importants oportunitats estratègiques per al desenvolupament’, però també d’una situació internacional cada vegada més complicada. ‘Hem de ser conscients de la complexa naturalesa de diversos factors desfavorables a llarg termini, tant a casa com fora, i preparar-nos adequadament per a situacions difícils’, ha dit, segons informa Xinhua. Per superar aquests desafiaments, ha instat ‘a perseguir noves victòries’ a través del que ha anomenat el socialisme del segle XXI amb característiques xineses. Xi, que ha parlat en el context d’una gira de tres dies per la província de Jiangxi, un dels escenaris de la Revolució Xinesa, no ha especificat les amenaces. No obstant això, ha destacat la importància de la tecnologia i la innovació. ‘Són la saba de les empreses’, ha afirmat, i ha indicat que només per aquesta via aconseguiran ‘una posició invencible’.

Summary: Xi demana als xinesos que es preparin per a situacions difícils en la guerra comercial amb els EUA


Milers de manifestants van desfilar pels carrers de Perpinyà per celebrar la Diada de Catalunya Nord. Enguany, la marxa festiva i reivindicativa organitzada per organitzacions culturals i partits nord-catalans portava el lema ‘Sem Catalunya Nord, volem decidir’. L’afluència va ser molt superior a la d’anys anteriors. Els manifestants, que reivindicaven el dret de decidir i la unitat de la llengua catalana, van fer càntics com ‘Volem decidir’ i ‘Ni França ni Espanya, Països Catalans’. També van demanar l’alliberament dels presos polítics catalans, reivindicació present en molts crits i pancartes. En arribar al Castellet, el cantant Franck Sala va interpretar ‘L’estaca’ i Leslie Malet va cantar ‘Abril del 74’, totes dues de Lluís Llach. Emma Soler i Guillem Dalmau, del Col·lectiu 7 de novembre, van llegit el manifest del Correllengua, que ha acabat a Perpinyà. Enguany ha estat dedicat a l’escriptora Lola Anglada, considerada la primera il·lustradora professional catalana. Fou exemple de la lluita per les llibertats dels pobles i símbol de la resistència antifeixista i és l’autora dels seus contes il·lustrats El més petit de tots i En Peret, Margarida. La jornada va acabar amb el concert a la Casa musical, carrer Jean Vielledent, amb l’actuació musical de The Llamps, The Gramophone Allstars Big Band, el DJ Tabasco Driver i finalment Combo Pacheco.

Summary: Milers de manifestants surten als carrers de Perpinyà pel dret de decidir


El 17 de juny és era Hèsta d’Aran, la festa nacional de la Val d’Aran, que commemora la recuperació de l’autogovern. L’autonomia i les llibertats de la Val d’Aran tenen el fonament en Era Querimònia, el conjunt de privilegis, d’origen ancestral, que durant cinc-cents anys han estat la base legal de l’ordenament polític, jurídic i administratiu d’Aran. La Querimònia va ser concedida el 1313 quan la Vall va retornar a la Corona d’Aragó, després de diverses disputes amb l’estat francès. La integració de la Val d’Aran al Principat de Catalunya té lloc el 1411, a petició del Síndic d’Aran i amb l’aprovació de les Corts Catalanes. L’òrgan de govern de la Vall era el Conselh Generau d’Aran, que es va mantenir fins al 1834, quan per Reial Ordre el territori va passar a formar part de la província de Lleida i va perdre l’autogovern. El 1990, després del restabliment de l’autogovern català, l’Aran va recupera el seu autogovern amb la llei sobre règim especial de la Vall d’Aran, constituït el 17 de juny del 1991 amb les primeres eleccions al Conselh. La Val d’Aran com a realitat nacional El 2015, ja en ple procés sobiranista, el Parlament de Catalunya va aprovar la llei del règim especial d’Aran, que reconeix la realitat nacional occitana d’aquest territori, els seus drets històrics i la identitat pròpia. També el dret de decidir el seu futur, tot i que amb l’oposició del PP i C’s. De la mateixa manera, es reconeix la llengua, la bandera, l’escut, la festa, l’himne i l’estructura institucional en terçons. Un any abans, el conseller de la Presidència, Francesc Homs, havia assegurat que el govern català permetria una consulta d’autodeterminació si aquesta fos la intenció de les institucions araneses, ja que ‘no es pot negar als altres el que demanes tu’. El treball de Mireia Faure Sentiment de nacionalitat ena Val d’Aran va servir per a tenir dades objectives de la identitat aranesa, que, juntament amb l’europea, és percebuda com la més forta de la vall. En canvi, el sentiment de catalanitat i el d’espanyolitat tenen una acceptació molt més baixa, i hi ha prop d’un terç de la població que no en té gens. Les diferències són significatives per zones. Mentre que la identitat aranesa és estable a tot arreu, al Naut Aran, la zona més propera al Pallars Sobirà, un 60% se sent totalment català i només un 30% espanyol. Al Baish Aran passa la contrària, un 85% se sent espanyol i només un 24% català. Els aranesos: entre la defensa de l’autogovern i l’statu quo L’Aran té unes formacions polítiques pròpies, encara que majoritàriament vinculades a partits catalans. Convergència Democràtica Aranesa – Partit Nacionalista Aranès, vinculat al PDECat, va ser el partit més votat en les últimes eleccions al Conselh Generau d’Aran del 2015: va obtenir la majoria absoluta amb 7 representants dels 13. L’altre gran partit de la política aranesa és Unitat d’Aran-PSC, que va aconseguir cinc escons, mentre que el Partit Renovador d’Arties e Garòs, associat amb Unitat d’Aran, en va treure un. Més enllà dels dos partits majoritaris, el 2015 es va crear Corròp, un partit occitanista i assembleari, independent de tot partit i amb membres vinculats a ERC, la CUP i els comuns, que va obtenir dos regidors a l’ajuntament de Les, un dels quals era Mireia Boya. Boya va renunciar a convertir-se en parlamentària per la CUP. El PP i C’s també es presenten a les eleccions municipals, encara que només han aconseguit un regidor entre totes dues formacions. El comportament dels aranesos en l’àmbit local contrasta amb el que tenen en les eleccions catalanes. Tot i la victòria de Junts pel Sí, el 27-S, les formacions independentistes només van assolir el 31% dels vots, a l’Aran. La diferència respecte de la votació sobre la institució pròpia, en què va guanyar un partit vinculat al nacionalisme català, es podria explicar en el fet que la principal font de riquesa del territori és el turisme, el 40% del qual prové de l’estat espanyol. En aquest sentit, una part de la població podria veure el procés d’independència com una amenaça econòmica. La Val d’Aran té avui un dels PIB per capità més elevats de tot Catalunya, amb només un 6% de desocupació el passat mes de desembre. Per això, des del punt de vista econòmic, sembla que la millor situació per al gruix dels aranesos seria mantenir l’statu quo. Més encara, tenint en compte que un 42% de la població adulta no ha nascut a Catalunya. Aquesta mateixa població, en canvi, a l’hora de votar les institucions pròpies vota un partit que defensa l’autogovern i la identitat del lloc on viu. L’aposta per a mantenir la situació actual no significa necessàriament que una majoria dels aranesos prefereixi formar part de l’estat espanyol i no d’un estat català, sinó que més aviat sembla que significa que no voldria canvis bruscs. L’occità de l’Aran: més coneixement, menys ús social L’aranès és una varietat del dialecte gascó de la llengua occitana parlada a la Vall d’Aran. Actualment, dels 8.617 habitants majors de 15 anys, un 81% entén l’aranès i un 56% diu que sap parlar-lo. Dades d’Idescat. Enquesta d’usos lingüístics de la població 2013. Tal com podem observar en el gràfic, els aranesos d’edat més avançada són els qui més parlen i entenen l’aranès, mentre que els més joves són els qui més saben llegir-lo i escriure’l. Aquesta recuperació de la llengua pròpia entre els menors de trenta anys es pot explicar pel fet que, des de 1984, l’aranès és la llengua vehicular de l’ensenyament en el territori. La recuperació i ensenyament de la llengua és vital, si tenim en compte que, entre els habitants majors de 15 anys, només un 30% ha nascut a la Val d’Aran. Un 23% ha nascut a Catalunya, un 23% a l’estat espanyol i un 24% a l’estranger, i això sense tenir en compte la població estacional. El 1984, un 93% de la població entenia l’aranès i el 79% el parlava. Si, com a tendència positiva, trobem la recuperació de la llengua entre els més joves i l’alt grau de coneixement, tot i que una gran part és de fora de la Vall, com a tendència negativa cal posar en relleu la pèrdua del seu ús social, que és creixent. Dades d’Idescat. Enquesta d’usos lingüístics de la població 2013 i una enquesta de coneixement i ús de les llengües a la Vall d’Aran. La situació l’any 2000 i el 1984 Aquesta pèrdua de l’ús social de l’aranès és ben visible des de 1984. Les dades no representen l’ús exclusiu de l’aranès, sinó que es combina amb altres llengües. Si les dades fossin sobre l’ús exclusiu de l’aranès, encara serien més preocupants, ja que els habitants que només parlen aranès a casa tot just representen al 12%: Actualment, un 18% de la població té com a llengua habitual l’occità, un 16% el català, un 55% el castellà i un 11% altres llengües o combinacions. Les dades mostren un retrocés respecte d’aquells qui tenen l’aranès com a llengua principal (21%). La clau, la trobem en el fet que el 46% dels majors de 65 anys la tenen com a llengua habitual, però en la resta de franges d’edat, aquest percentatge es redueix al 17%. En xifres totals, menys de dues mil persones tenen l’aranès com a llengua habitual. El Parlament de Catalunya va aprovar l’1 d’octubre de 2010 la llei de l’occità –aranès a l’Aran– que fa oficial la llengua occitana no només a la Val d’Aran sinó a tot Catalunya. I el 2014, va atorgar a l’Institut d’Estudis Aranesi el caràcter d’acadèmia i d’autoritat lingüística, amb capacitat d’establir i actualitzar la norma lingüística de la varietat aranesa de l’occità i vetllar perquè el procés de normativització d’aquesta llengua sigui coherent en tot el seu àmbit lingüístic. El govern espanyol, socialista en aquell moment, va presentar un recurs, acceptat pel Tribunal Constitucional, en contra que l’aranès fos llengua preferent. Val d’Aran, nació occitana La Val d’Aran és una part d’Occitània, un territori la major part del qual forma part, administrativament, de l’estat francès, tot i que inclou també dotze valls del Piemont italià i el Principat de Mònegue. L’extensió d’Occitània és d’uns 200.000 km2 (Els Països Catalans ocupen 70.520 km2) i en formen part prop de 16 milions de persones. Tot i que només representa deu mil habitants i 633,5 km², Aran és l’únic territori d’Occitània on la llengua pròpia, l’occità, és llengua oficial. La reivindicació occitana s’ha fet veure al carrer amb manifestacions multitudinàries i històriques aquests darrers anys, com els 20.000 manifestants a Besiers l’any 2007, prop de 30.000 a Carcassona el 2009 o les més de 25.000 persones a Tolosa de Llenguadoc el 2012. L’última va reunir prop de 15.000 manifestants a Montpeller el passat 2015. En l’àmbit electoral, en les darreres eleccions legislatives a l’estat francès, amb un sistema majoritari, el Partit Occità va obtenir 4.240 vots en sis candidatures, i el millor resultat el va tenir a la regió del Bearn, amb un 2,12%. La presència de l’occità a escala institucional, encara que sigui mínima, ha millorat. El 2016, va entrar en funcionament l’Oficina Pública de la Llengua Occitana, un organisme públic en favor de la llengua occitana i que ha destinat un milió d’euros a accions per a promoure la transmissió i l’ús de l’occità, sobretot a les escoles públiques bilingües, i també a subvencionar l’Institut d’Estudis Occitans, premis d’innovació lingüística, mitjans de comunicació, sobretot la televisió per internet Òc-tèle, i la societat de doblatge Conta’m. Des de fa cinc anys, hi ha un diari digital en occità, Jornalet, amb el qual VilaWeb manté una relació de col·laboració. També existeix la xarxa d’escoles en occità, les escoles calandretes, amb 65 escoles i 3 col·legis de secundària repartits en 20 departaments, que donen cabuda a 3.797 infants.

Summary: Aran celebra la festa nacional en ple debat sobre l’autodeterminació de la Vall


Marc Castells, nascut a Igualada el 1972, és el batlle d’aquesta ciutat des del 2011, primer per CiU i d’ençà del maig per JxCat. Aquests dies brega per contenir el brot del coronavirus 2019, que va obligar a confinar la capital de l’Anoia per ordre de la Generalitat el dijous 12 de març, juntament amb Òdena, Vilanova del Camí i Santa Margarida de Montbui. Castells atén VilaWeb per telèfon per valorar aquests primers vuit dies d’aïllament i la crisi sanitària a què s’enfronta el país. Anuncia també que el govern espanyol els ha confirmat per escrit que avui arribaran a l’Hospital d’Igualada les quatre mil màscares que eren blocades a Madrid. —Fa una setmana del confinament d’Igualada, Vilanova del Camí, Santa Margarida de Montbui i Òdena. —Dimecres de la setmana passada, a l’ajuntament vam decretar les primeres mesures, que eren vistes amb sorpresa i un punt d’incomprensió. En aquell moment, ja teníem cinc casos confirmats de coronavirus 2019 i vam considerar convenient d’avançar-nos als esdeveniments. La sensació és que tenim uns quants dies guanyats. —Hi ha hagut resistència a un confinament tan estricte? —No. Tinc la sensació que ara, vist amb perspectiva, la gent se sent segura de la gestió que s’ha anat fent fins ara. Malgrat tot, veuen amb bons ulls la decisió que es va prendre de confinar-nos per protegir-nos entre tots. —Com ho viu el batlle d’una ciutat confinada? —Dormo poc i malament. No havia viscut mai una situació així. Durant vuit anys d’alcalde he vist de tot, coses que no creuríeu mai. Però aquesta és una situació inèdita i greu i té un munt d’efectes col·laterals que la gent ni s’imagina. L’ajuntament, les institucions i les entitats anem afrontant les circumstàncies i gestionant-les. Del naixement d’un nen, que s’ha de registrar, fins a l’enterrament d’algú que va donar positiu i que és d’ètnia gitana, que s’ha de gestionar d’una manera especial i seguint els protocols. Tot costa una mica més. Ens trobem casos absolutament especials i que ens obliguen a respondre ràpidament. —Avui hem sabut que a Igualada el brot va sorgir en un dinar de vuitanta persones, on hi havia molts sanitaris de l’hospital. Al vespre, el Departament de Salut ha informat que hi havia un segon focus, desvinculant-lo del primer després d’haver demanat explicacions, una infermera, al govern en una carta a la Veu de l’Anoia. Com s’ha traçat l’origen fins a arribar a aquesta conclusió? —No vull entrar-hi perquè és una competència del Departament de Salut. Jo no sé com s’ha fet aquesta investigació. Com que Salut tampoc no me n’ha informat, a mi, m’estimo més de no prendre-hi partit ni dir-ne res perquè no en tinc la informació. —Us n’heu assabentat pels mitjans de comunicació… —No és l’hora de fer retrets, és molt difícil això que passa a Igualada i què passarà a Catalunya els dies vinents. El govern té tota la comprensió de la gestió i quan tot s’acabi serà el moment de polir les coses que no s’han fet prou bé. Per part de tots, de nosaltres també. —S’ha anunciat també una col·laboració de l’Hospital de Bellvitge amb l’Hospital d’Igualada. A part, hi vau demanar més professionals, han arribat? —Els professionals de l’Hospital d’Igualada estan exhaustos, perquè en tenim molts d’aïllats. Fa dies vam demanar ajuda al Col·legi de Metges i d’Infermeres i vam fer una crida pública que va tenir una bona resposta. Vam fer entrevistes a molta gent que havia enviat currículums i vam fer un triatge. Hem pogut contractar catorze persones. El de Bellvitge és el nostre hospital terciari de referència i hi ha molta relació entre els nostres professionals i els d’allà. Ara esperem a veure com es concretarà. —El govern va confinar la conca d’Òdena, i insisteix a confinar tot Catalunya. De moment, el govern espanyol no ho accepta. Què en penseu? —Els experts ens diuen que la millor cosa que podem fer és un confinament total. Faig d’alcalde de la meva ciutat i la meva obligació ara és posar-me al servei dels meus ciutadans i després ja arribarà el temps en què podrem definir qui tenia raó i qui no. M’atreveixo a pensar que el govern de Catalunya, assessorat per experts, creu que el confinament és una bona opció. Però no vull fer política d’una crisi que hi ha ara a Igualada i al nostre país. —Dimecres vau denunciar que Madrid blocava l’arribada de material sanitari, unes 4.000 màscares, a l’Hospital d’Igualada. En teniu cap notícia? —Encara no han arribat, però tenim una confirmació per escrit que arribaran demà . La denúncia pública que vam fer va motivar algun moviment, perquè estaven aturades. Necessitem que tot el material possible per als metges, els infermers i el personal de les residències estiguin protegits. Aquest virus és molt contagiós i, per tant, hem de ser capaços de dotar els nostres sanitaris, els herois i heroïnes d’aquest país ara mateix i d’Igualada en particular, dels mitjans necessaris. I més aquí, que tenim un brot especialment important. —S’han posat sancions econòmiques a Igualada? Heu demanat més contundència a la policia local, sobretot ara al cap de setmana. —A Igualada s’han posat sancions i n’he donat instruccions a la policia local. De manera majoritària, la ciutat respecta el confinament. Fa esfereir veure que no hi ha moviment, que tot s’ha aturat. Hi ha una gran responsabilitat. Però també passa que ja fa vuit dies. I amb la policia local vam detectar que grups de joves, cap al vespre, tendien a saltar el confinament. Vam detectar uns tretze grups de joves que van ser requerits perquè tornessin a casa. Ara ve la setmana més forta i tindrem més morts. Ens juguem la vida de les persones, i a la gent no se li pot escapar que pot contagiar les seves persones estimades o a si mateixa. També hi ha hagut gent més gran, de manera anecdòtica, que no complia el confinament. —Després d’una setmana del confinament a l’Anoia i de l’estat d’alarma, i amb totes les coses que se saben sobre la pandèmia, què penseu quan veieu que encara hi ha qui vol anar-se’n de cap de setmana o anar a la segona residència? —El virus no se’n va de cap de setmana. És aquí, amb nosaltres. Tot i que acostumem a sortir el cap de setmana i estiguem acostumats a fer vida social, he demanat especialment que tothom es posi al cap que ara no es pot. Ens hem de protegir i la millor manera de fer-ho és estar-nos a casa. Quan veig que algú va a la seva segona residència, ho trobo una gran irresponsabilitat. —Com afecta tot plegat les empreses de la conca d’Òdena? —Ens fa patir. Cada dia parlo amb la consellera Chacón, que també està confinada aquí a Igualada. Ens fa por el tsunami que vindrà després del tsunami. La nostra prioritat ara és la lluita contra el coronavirus, però paral·lelament hem de començar a pensar en què passarà si la nostra economia també emmalalteix. Per tant, ens ha de preocupar saber què pot passar. La sensació que tenim és que acabarà molt tocada. No tan sols a la conca d’Òdena, que és un territori molt industrial, sinó a tot el país. Veiem amb un punt de patiment i angoixa què pot passar amb l’economia els mesos vinents. —Heu explicat també que s’ha de resoldre la qüestió de les baixes dels treballadors que no poden sortir a treballar, i heu demanat al Departament de Treball que doni instruccions clares. Què passa? —Fora de la crisi sanitària, la cosa que més preocupa a la gent d’Igualada és una situació que trobem surrealista. Si estàs aquí confinat i tens la Covid-19, o si has estat en contacte amb un cas i has de fer la quarantena, tens garantits els drets laborals. A la conca d’Òdena tenim vora 16.000 treballadors i 4.000 autònoms. Tota aquesta gent, que la majoria treballa fora, estan en uns llimbs laborals perquè ningú no ens aclareix ni ens dóna cap instrucció escrita per saber a què han de fer. Estan en una situació de desinformació total, i ja ha passat una setmana. Demanem al Departament de Treball i a la Secretaria d’Estat de Seguretat Social que doni resposta a tots els treballadors de la conca d’Òdena que no poden sortir del perímetre confinat. No tenen cap instrument que els avali respecte de la seva empresa i que els cobreixi els drets laborals, a part dels mitjans de comunicació que ja han informat del confinament. Ho trobo molt greu. La sensació és que ningú no hi ha pensat, en això.

Summary: Marc Castells: ‘La denúncia de la manca de màscares va motivar un moviment a Madrid’