La Crida pel Finançament es reunirà aviat per analitzar l’infrafinançament i organitzar una ‘mobilització unitària’ per a exigir un altre sistema que posi fi a l’espoliació del País Valencià. Amb aquesta protesta, l’organització vol ‘avançar en un veritable autogovern, millorar la vida dels treballadors i del conjunt de la societat i afrontar el futur com a poble’, reivindica en un comunicat. Per a la Crida, ‘l’infrafinançament endèmic, que és un deute històric, il·legítim i impagable, fa que l’autogovern valencià es trobe en una situació crítica que condiciona les polítiques de la Generalitat i dels ajuntaments’. Com a conseqüència, adverteix que ‘afecta greument les condicions de vida dels valencians, sobretot dels treballadors i dels sectors socials més castigats per la crisi i les polítiques estructurals que ha practicat, en nombroses ocasions, el govern espanyol’. La plataforma creu que hi ha una emergència social i una manca de recursos a causa d’un sistema de finançament profundament injust. També adverteix que ‘augmentarà encara més la precarietat i les desigualtats socials que ja pateixen, sobretot, els sectors més desfavorits’. ‘Sense infrastructures adequades per a modular la nostra economia, sense sistema financer propi i demanant els nostres diners a Madrid (a tornar amb interessos en forma del pervers FLA) no podem cobrir les necessitats del nostre territori i de les persones que hi vivim’, lamenta l’organització. Descarta d’esperar un nou govern espanyol Per tot això, veu necessari que ‘s’escolte la veu del poble valencià’, allà ‘on calga’, per a denunciar ‘l’espoliació sistemàtica i històrica que no deixa avançar’. La Crida descarta d’esperar a la constitució d’un nou govern espanyol o a la convocatòria de noves eleccions espanyoles per a donar resposta a l’infrafinançament i poder obtenir els recursos ‘necessaris per a aplicar les polítiques que els valencians necessiten’. Sota aquest prisma, insta el govern espanyol a ‘obrir, de manera immediata, un veritable procés de negociació per a disposar dels recursos propis, condonar el deute històric, augmentar les inversions per sobre de la mitjana estatal i avançar cap a una sobirania econòmica i fiscal per a millorar la vida dels valencians’.

Summary: La Crida pel Finançament convocarà una mobilització unitària contra l’infrafinançament


Un ciutadà cors ha denunciat un cas d’humiliació de la Guàrdia Civil a l’aeroport del Prat, pel fet d’haver portat en l’equipatge de mà un ordinador portàtil amb un adhesiu d’una estelada. Tant l’afectat, Claude Lefebvre, com la seva parella, Roser Farràs, s’han posat en contacte amb VilaWeb per explicar els fets, que van passar dijous a migdia. Lefebvre tornava a la ciutat corsa de Calvi després d’haver passat tres mesos a Catalunya amb la seva parella; havia d’agafar el vol de Vueling que sortia de la T-1 a les 12.45 amb destinació a Marsella, des d’on volia fer escala per anar cap a Calvi. I va anar de ben poc que no perdé el vol. Fotografia de l’ordinador pel qual Claude Lefebvre fou escorcollat. Segons el relat dels fets que fan els afectats, els problemes van començar amb l’agent que passa l’equipatge de mà per l’escànner, al control de seguretat per accedir a la zona d’embarcament. Lefebvre va passar l’arc de seguretat sense cap problema, però li van fer la bossa de mà i li demanaren si hi duia cap mena d’aparell electrònic. Ell va dir que sí, que hi tenia un ordinador portàtil, una mica vell. Li van demanar que el tragués. El va treure. I quan l’agent va veure que hi havia un adhesiu de l’ANC li va dir: ‘Això no, això no.’ Ell va dir: ‘Sí, l’ordinador.’ Però l’agent va assenyalar-li l’adhesiu: ‘No, això.’ Va respondre-li: ‘Sí, Catalunya, independència.’ L’agent va replicar-li: ‘No, no.’ I va fer sonar l’alarma de l’arc de seguretat que Lefebvre ja havia passat. Immediatament, va anar-hi un altre agent de la Guàrdia Civil. El tràngol que va passar aquest ciutadà cors tot just havia començat, segons l’explicació feta per la seva parella a VilaWeb. Perquè l’agent el va agafar pel braç amb força, el va escorcollar i se’l van acabar enduent a una saleta dins l’aeroport. El van fer esperar deu minuts sense dir-li res; quan va entrar l’agent que l’havia escorcollat va demanar de seure, i li ho van denegar. Ell hi va insistir, perquè té lumbàlgia, i fins que no els va mostrar un document mèdic que ho demostrava no li ho van permetre. Li van preguntar per què duia aquell adhesiu a l’ordinador. Claude Lefebvre entén tant el català com el castellà, però té dificultat per parlar-los amb fluïdesa. I mig en castellà i mig en francès es va acabar fent entendre. ‘Però si no sap ni parlar!’ Ell va explicar que l’ordinador era de la seva parella, perquè el guàrdia civil insistia a preguntar-li per què ell, essent ciutadà de l’estat francès, anava amb aquell adhesiu a l’ordinador. ‘Has d’entendre que és per seguretat, i per l’amenaça terrorista que hi ha’, li van dir. Lefebvre va fer-li veure que si el tenien allà retingut no era per l’ordinador, sinó per l’adhesiu, i l’agent li va dir: ‘És clar, tu ets francès i portes això.’ Finalment es van acabar entenent i van sortir de la saleta. Lefebvre es pensava que tot plegat ja s’havia acabat i que se’n podia anar. Però, tot d’una, aquell mateix agent –segons que explica Farràs– el va tornar a agafar pel braç quan tornaven a la zona del control de seguretat de l’aeroport i li va tornar a demanar, de viva veu i davant els passatgers que feien cua per accedir a la zona d’embarcament, per què duia aquell adhesiu de l’estelada. Ell va insistir: ‘És l’ordinador de la meva dona.’ ‘Però si no sap ni parlar!’, exclamava el guàrdia civil tot rient. ‘Per què es fica en problemes de Catalunya si no és ni català?’, cridava, tot rient i assenyalant-lo. I el personal de seguretat que hi havia en aquell moment allà també reia. Claude Lefebvre es va sentir humiliat. Va demanar el nom de l’agent que l’havia escorcollat i interrogat, però no l’hi va voler donar. Es va fixar que allà hi havia càmeres de seguretat enregistrant i espera que amb la denúncia que presentarà aquesta setmana a Còrsega puguin acabar identificant l’agent que el va humiliar pel simple fet de portar una estelada a l’ordinador portàtil. Lefebvre va poder l’avió pels pèls. Un cop a Còrsega va anar a la comissaria per a denunciar els fets. També es va posar en contacte amb el consolat francès a Barcelona, on li va dir que els fes arribar un escrit amb el relat dels fets. Per una altra banda, Roser Farràs s’ha posat en contacte amb el Síndic de Greuges, a qui enviarà el mateix text traduït al català. Heus ací la denúncia de Lefebvre a la gendarmeria:

Summary: Un ciutadà cors denuncia haver estat humiliat per la Guàrdia Civil al Prat per una estelada


Barcelona, 21 (EUROPA PRESS) El vice-president i conseller d’Economia del govern, Oriol Junqueras, ha defensat aquest divendres la creació d’una caixa de resistència per a cobrir una possible sanció econòmica a l’ex-president de la Generalitat Artur Mas pel 9-N. En un article publicat en el diari ‘El Punt Avui’, s’ha referit a la decisió del Tribunal de Comptes d’activar el nomenament d’un instructor perquè practiqui diligències prèvies i si s’escau procedeixi a l’obertura d’una investigació per dilucidar responsabilitats pel procés participatiu del 9 de novembre del 2014. Així, es podria reclamar a Mas i diversos dels seus ex-consellers els diners públics que es va gastar en aquella consulta, prop de cinc milions d’euros. Junqueras ha advertit el Tribunal de Comptes que demanar responsabilitats econòmiques a Mas, i a les ex-conselleres Irene Rigau i Joana Ortega pel 9-N incrementa exponencialment el desig de votar l’1-O. El vice-president ha avisat que el país no deixarà ningú compromès amb la llibertat a l’estacada, ha calculat que el preu del vot surt a 2,1 euros –5 milions que va costar la consulta entre 2.344.828 votants– i s’ha mostrat convençut que aquests votants estaran més que satisfets d’aportar aquesta quantitat. L’ANC va ser la primera a plantejar una caixa de resistència per pagar les possibles sancions als càrrecs públics per l’organització del 9N i va obrir un compte per rebre aportacions. Junqueras repassa alguns dels episodis en els quals el Govern espanyol ha hagut de pagar infraestructures deficitàries com les radials de Madrid o la plataforma Castor i sentència: ‘Pal a qui posa les urnes, pastanaga als qui han estat a punt d’arruïnar’.

Summary: Junqueras proposa crear una caixa de resistència per a cobrir Mas econòmicament pel 9-N


Els Mossos d’Esquadra han retirat per ordre de la fiscalia la pancarta en contra del rei Felipe VI que un grup de desconeguts va penjar dissabte a la matinada a la plaça Major de Vic (Osona). Acaben de despenjar la banderola del borbó que presidia la plaça major de Vic des del matí. pic.twitter.com/PFUkimcTmr — cristina vilaro 🎗 (@crisvilaro) January 11, 2020 El cartell, d’uns set metres de llargada, estava penjat d’una grua d’obres que hi ha situada en aquest punt i s’hi podia veure la imatge del monarca cap per avall i el lema ‘No tenim rei’. La pancarta de Felipe VI del revés a la plaça Major de Vic, molt freqüentada els dissabtes pel mercat setmanal, ha tingut un gran ressò a les xarxes socials. De fet, el CDR de la ciutat ha publicat un vídeo de l’acció. Avui dissabte, coincidint amb un cap de setmana d'inici de les rebaixes i enmig de la boira, la Plaça Major de #Vic es desperta amb el lema 'NO TENIM REI' i una imatge d'aquest al revés. 🔥Llum i camí a la INDEPENDÈNCIA. Llum i camí a la LLIBERTAT pic.twitter.com/pY9s3izfab — CDR Vic (@CDRepublicaVic) January 11, 2020

Summary: Els Mossos d’Esquadra retiren per ordre de la fiscalia la pancarta de Felipe VI cap per avall a Vic


Esquerra Unida-PV, ara és una formació que no té representació a les Corts, però en les legislatures passades va treballar com poques per a destapar la corrupció i les pràctiques autoritàries del govern del PP. L’ex-síndic del grup, Ignacio Blanco, va ser una de les bèsties negres de Francisco Camps i companyia. Botiflers, així els anomenava en el llibre que va publicar fa dos anys i en el qual el lector podia repassar els casos que va arribar a destapar ell mateix i el seu partit. Arran de l’inici del judici del cas Gürtel, hem volgut parlar amb ell perquè ens expliqui amb quines sensacions el viu i ens faci un repàs d’una època cada cop més morta. —Esquerra Unida del País Valencià va ser un dels partits que més va denunciar la corrupció del PP valencià. Què sentiu quan ara veieu jutjar el finançament il·legal del PP? —Com a oposició política i com a denunciat de la corrupció i del funcionament estructuralment corrupte del PP, la veritat és que ho observem amb molta satisfacció. Primer perquè se celebra el judici, que l’han intentat d’impedir de totes les maneres. I després, perquè són personatges tnocius per a la vida política i democràtica valenciana. Tan nocius per als drets socials i econòmics dels valencians i les valencianes, perquè van malbaratar recursos públics en benefici propi. Eren molt prepotents en la seua manera de comportar-se i ara estan al banc dels acusats per a retre comptes. Que assumeixin la seua responsabilitat perquè estic convençut que hi haurà condemnes i que gent com Ricardo Costa, Vicente Rambla o David Serra hauran de pagar amb penes de presó el mal que han fet. L’única espineta que em queda clavada és no veure Francisco Camps al banc dels acusats quan tothom ha dit que era el ‘capo’. —Per què Camps no està acusat i només declararà com a testimoni? —Va ser una decisió judicial la que va separar la peça del finançament i la dels vestits. Evidentment, si ell rebia vestits, no era perquè tenia molta amistat amb el ‘Bigotis’ o Correa, sinó perquè aquesta amistat derivava en l’adjudicació de contractes que no eren pagats pel rebedor del servei, que era el PP, sinó per empreses que al seu temps, rebien contractes públics. Per tant, sempre es va defensar des de l’oposició que hi havia una connexió estreta entre el suborn passiu que el va dur a la banqueta dels acusats pel cas dels vestits, i el finançament il·legal del PP. —Però el jutge ho va desestimar. —En un moment donat els tribunals decideixen de separar les dues peces i com que hi havia evidències que havia rebut els vestits, se’l jutja per això, que era un delicte molt menor. El fet que ell no estiga imputat en la peça del finançament il·legal és perquè els indicis delictius que hi havia contra ell, es van utilitzar per a l’altra peça. Si no s’hagueren separat, evidentment ell estaria imputat en aquest cas perquè ell formava part de la trama. Rebia regals de Gürtel a canvi d’un finançament i un aprofitament de recursos públics per a fer campanya electoral. —Dóna la sensació que el PP valencià no hagi de sortir dels jutjats. Gürtel, Noós, els vestits de Camps… —I el cas Taula, que sobretot és on es va poder destriar el funcionament corrupte del PP, que no sols és al nivell de la cúpula, sinó que pràcticament a tots els nivells és una estructura criminal que ha funcionat a còpia d’aprofitar fons públics per a fer campanyes electorals i per a enriquir-se. —Penjàveu recentment a Twitter una fotografia de les Corts on apareixeu de camí al faristol, i us creueu amb Camps, que us deia alguna cosa. Recordeu l’escena? —Va ser un moment intens de la legislatura perquè era el debat en el qual s’aprovava el tancament de RTVV i es furtava al poble valencià els mitjans de comunicació públics. Això era una injustícia, un atac a la democràtica i una mesura dictada des de Madrid que s’hauria pogut evitar. Per tot això, hi havia molta tensió. I em vaig donar compte que cada cop que l’oposició sortia a parlar al faristol, Camps, que mai venia perquè era un absentista professional, ell sortia a fora. En el moment que vaig baixar per a fer l’última intervenció, ja feia quatre hores que durava el debat, Camps pujava del seu escó per a marxar. Jo li vaig dir: senyor Camps, quede’s a escoltar-nos. I ell em va respondre: ‘no me voy a quedar porqué no me habéis pedido perdón’. Era una persona que ja havia embogit completament i se sentia víctima d’una conspiració mundial. —Es referia al cas dels vestits, suposo. —Sí, evidentment. Supose que ell és el que més ha patit perquè va ser acusat i finalment va tenir una absolució vergonyant. Caldria fer moltes reflexions respecte a per què aquest senyor va ser absolt i després han prescrit els possibles delictes en el tema de finançament. Però bé, nosaltres també vàrem denunciar que assumís responsabilitats en el cas Noós i se’n va deslliurar, i també l’hem denunciat per altres casos, com el de la Fórmula 1, que si algun dia entra a la presó, serà per aquest. —Us esperàveu el gir de guió del judici, amb el ‘Bigotis’ i Pérez assenyalant directament Camps com la persona que va ordenar els pagaments en negre? —Bé, és impactant perquè diu el que tots sabem. Però ho diu en un judici oral i amb una claredat que és feridora. Però sorprenent no és perquè tots ho sabem. El PP és una estructura molt jerarquitzada i on un no podia arribar a ser el president sense saber el que estava passant, i fins i tot, sent el màxim responsable. Ara bé, em fa una mica de temor que tot això siga una estratègia processal. Acaben de soterrar-se políticament, però tracten d’exonerar-se penalment o que almenys, s’atenuen les penes. En definitiva, traslladen les responsabilitats a Camps, que no s’asseurà com a acusat perquè els delictes han prescrit. D’alguna manera, crec que no declaren amb cap tipus d’honestedat i ho fan en el moment que els interessa. —En tot cas, la imatge de Camps ja està totalment devaluada. —S’han aclarit tots els dubtes. Ningú ja no pot defensar que Camps no sabia el que passava i que no era responsable. I políticament ja fa temps que està mort. Més que mort, està absolutament inhabilitat perquè és notori que ha perdut totes les facultats polítiques i personals que en algun moment haguera pogut tenir. Políticament ha embogit, no té un sentit de la realitat. I jo crec que per al seu partit és un problema. Però un problema que fins ara han volgut tractar d’una manera tèbia, i ara supose que acabaran desmarcant-se d’ells. Vaja, com fa sempre el PP. S’alçaven tots drets cada volta que entrava a l’hemicicle, el tractaven reverencialment i la feien la gara-gara d’una manera exagerada, i aquests mateixos que l’adoraven no voldran saber res d’ell. Qualsevol dia el donara de baixa o el suspendran cautelarment, que és el que solen fer, i es desentendran d’ell. —Tots aquests noms que han anat sortint en la conversa, són els botiflers dels que parlàveu al llibre? —Sí. Són els botiflers perquè són els que van trair el poble valencià. Van arruïnar-nos econòmicament, van intentar de carregar-se la nostra democràcia i van atacar la nostra llengua, la nostra cultura. El pitjor de tot és que s’embolcallaven d’una suposada valenciania, però sempre van estar al dictat del seu partit de Madrid, en contra del poble valencià i sobretot, en favor dels seus interessos personals.

Summary: Ignacio Blanco: ‘Camps no seurà al banc dels acusats quan tothom sap que era el “capo”’


Aquest matí hi ha hagut una reunió entre els verificadors internacionals del procés de desarmament d’Euskadi Ta Askatasuna (ETA) i diplomàtics de diversos països per a certificar la dissolució de l’organització armada. La reunió s’ha fet a Ginebra i molt pocs periodistes hi han tingut accés. Els verificadors internacionals han presentat les proves d’aquesta dissolució anunciada –que entre avui i demà serà comunicada formalment– als diplomàtics convocats a la reunió. Segons que ha pogut saber VilaWeb, entre les proves hi ha una comunicació directa de la direcció d’ETA, que explica que ha dissolt totes les seves estructures i que deixa d’existir ara mateix. El membre de l’equip negociador d’ETA, Josu Urrutikoetxea, és qui ha llegit el comunicat de l’organització, com també ho ha fet la presa política Marixol Iparragirre. Urrutikoetxea ha llegit el comunicat en èuscar, francès i castellà, mentre que Iparragirre ho ha fet exclusivament en èuscar. VilaWeb ha tingut accés als arxius d’àudio i els ofereix a continuació (podeu escoltar les versions en castellà i francès al final de la notícia). Comunicat llegit per Josu Urrutikoetxea: Comunicat llegit per Marixol Iparragirre: En el comunicat –enviat al diari Berria– ETA anuncia que ja ha dissolt les seves estructures. ‘ETA acaba la seva acció política’, diu el comunicat que VilaWeb us ofereix en català. Amb aquest comunicat, ETA s’avança a l’acte que s’ha de fer demà a Kanbo, al País Basc Nord, i anuncia que ‘no tornarà a ser un agent que expressi les seves posicions polítiques, promogui iniciatives ni interpel·li als altres actors’. Seixanta anys després de fundar-se, el 1959, ETA tanca un cicle del conflicte entre el País Basc i els estats espanyol i francès. Tot i que ‘els estats continuen obstinats a mantenir encadenat el nostre poble a aquest cicle’ –diu–, ratifica el compromís d’acabar l’acció armada anunciat el 2011, tres dies després de la conferència d’Aiete, que va aplegar mandataris de prestigi internacional per exigir un procés de pau dialogat. Aquesta reunió internacional a Ginebra és la prèvia a l’acte convocat demà a Kanbo, al País Basc Nord, on es formalitzarà la dissolució d’ETA després de gairebé seixanta anys d’existència. A l’acte hi haurà representants institucionals i de partits, com també d’organitzacions socials i polítiques basques. Podeu llegir ací el comunicat traduït al català per VilaWeb: «ETA a Euskal Herria, última declaració. ETA, organització socialista revolucionària per a l’alliberament nacional, vol comunicar a Euskal Herria que considera acabada la seva trajectòria, una vegada els seus membres han ratificat la proposta d’acabar el cicle històric de l’organització i la seva funció. Com a conseqüència d’aquesta decisió: —ETA ha dissolt totes les seves estructures. —ETA acaba l’acció política. No tornarà a ser un agent que expressi les seves posicions polítiques, promogui iniciatives ni interpel·li els altres actors. —Els ex-militants d’ETA continuaran en uns altres camps la lluita per una Euskal Herria unificada, independent, socialista, euskaldun i no patriarcal, cadascú en el lloc que consideri més convenient, amb la responsabilitat i l’honradesa de sempre. Ofegada per les urpes del franquisme i assimilada per l’estat jacobí, ETA va néixer quan Euskal Herria agonitzava i ara, seixanta anys després, s’hi manté viu un poble que vol ser amo d’ell mateix, gràcies a la feina que molts han fet en camps diferents, i a la lluita de moltes generacions. ETA vol tancar un cicle del conflicte entre Euskal Herria i els estats, període caracteritzat precisament per la violència política. Malgrat això, els estats continuen obstinats a mantenir encadenat el nostre poble a aquest cicle, conscients de la debilitat que tenen en la confrontació estrictament política, i temorosos de la situació que es derivaria d’oferir una solució global al conflicte. Amb tot, ETA no tem aquesta situació democràtica, i per això ha pres aquesta decisió històrica, perquè el procés per la llibertat i la pau avanci per una altra via. És la continuació lògica de la decisió presa el 2011 d’abandonar la lluita armada. El desafiament principal serà la construcció d’un procés que tingui com a eixos cabdals l’acumulació de forces, l’activació popular i els acords entre els diferents; tant per a encarar les conseqüències del conflicte com per a abordar-ne el contingut polític i històric. La implementació del dret de decidir serà la clau per a aconseguir el reconeixement nacional. L’independentisme d’esquerres continuarà treballant en la direcció de crear un estat basc. Per tant, hem pres aquesta última decisió per afavorir aquesta fase històrica que volem aconseguir. ETA va néixer del poble, i ara es dissol en el poble.» Josu Urritukoetxea llegeix el comunicat en castellà i francès: Ací podeu veure el muntatge de vídeo que ha fet Berria:

Summary: ETA comunica oficialment la dissolució en una reunió amb verificadors i diplomàtics internacionals a Ginebra


La presidenta de la Comunitat de Madrid, Isabel Díaz Ayuso, té la Covid-19. Segons que explica en un vídeo, la setmana passada es va fer una primera prova que va donar negatiu, però va continuar treballant des de casa, i ahir, després d’un atac de tos, va decidir de repetir-la i ha donat positiu. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut ‘Em trobo en total normalitat i en el 80% dels casos, els que tinguem la Covid-19, que serem la majoria, ens trobarem relativament bé. S’han de cuidar les persones més vulnerables. Continuaré treballant aïllada, però al capdavant de dispositiu contra el coronavirus 2019‘, ha dit. Como di negativo en la prueba del Covid, he estado trabajando sin descanso desde hace semanas y al final… Yo también doy positivo. Seguiremos al frente de esta lucha contra el enemigo invisible… Pero aislada. ¡Vamos a por él! pic.twitter.com/VJRQpjAAl8 — Isabel Díaz Ayuso (@IdiazAyuso) March 16, 2020 La Comunitat de Madrid és la regió més afectada de l’estat espanyol pel brot de coronavirus 2019. Segons dades facilitades pel govern espanyol avui mateix, la comunitat té 4665 infectats, el que suposa un augment de 1.121 d’afectats més.

Summary: La presidenta de la Comunitat de Madrid té el coronavirus


L’atur registrat a Catalunya va baixar de 902 persones al març en relació al febrer i va tancar el mes amb 395.740 desocupats, xifra que representa un descens del 0,23% intermensual, segons ha informat avui el ministeri de Treball i Seguretat Social espanyol. Pel que fa a la comparació amb el mateix mes de l’any passat, l’atur va caure en 15.721 persones, un 3,82% menys. Tot i que es redueix en termes anuals, és el menor descens des del desembre del 2013, quan va caure un 3,41%. A les Illes Balears, El nombre d’aturats ha pujat d’un 1,9% al mes de març a respecte al mateix mes de l’any passat, amb 1.030 aturats més, fins a un total de 54.761 aturats. Si comparem les xifres amb les del mes de febrer, el nombre d’aturats ha baixat de 3.364, un 5,8%. Al País Valencià, l’atur va baixar el mes de març passat amb 5.002 persones aturades menys, la qual cosa suposa un 1,33 per cent, i deixa la xifra total d’aturats en 370.395. Quant a la variació anual, la desocupació ha baixat en 13.489 persones en termes absoluts, un -3,51 per cent.

Summary: Baixa l’atur al Principat i al País Valencià i puja a les Balears


Agents dels Mossos d’Esquadra han entrat avui a diversos departaments de la Generalitat per a fer retirar els cartells de suport als presos polítics i els llaços grocs que hi ha dins dels edificis i que havien penjat els treballadors. Així ho han confirmat a VilaWeb els treballadors mateixos de departaments com Justícia i Salut. En el cas de Justícia, una parella d’agents ha entrat aquest matí al departament, s’han passejat per tot l’edifici i han anat prenent nota del número dels despatxos i sales i dels cartells i llaços grocs que hi havia. ‘Han marxat i, al cap d’una estona, han tornat acompanyats del director de serveis i s’han dedicat a arrencar tots els cartells, un per un, amb l’argument que als edificis públics no hi pot haver material de partits, per ordre de la Junta Electoral’. Les fonts del departament consultades per VilaWeb han explicat que, malgrat el fet que alguns treballadors han dit als mossos que els cartells no eren pas en cap lloc públic sinó en despatxos particulars, han acabat retirant tot el material que hi havia de suport als presos polítics. Des de l’Adic dels treballadors de Justícia, han fet també aquest piulet de condemna: #adic_Just confirmem que una parella de mossos d'esquadra ha entrat en la Conselleria i ens han tret els cartells penjats a les finestres i als suros informatius on deia#LlibertatPresosPolítics #NOal155 @ServidorsCat @diariARA @MonDiari @VilaWeb #AdicGenCatNo155 — ADIC_JUST (@AdicJust) December 13, 2017 Estan entrant, ara mateix, els mossos d'esquadra a diverses conselleries per treure cartells i llaços dels despatxos! Està confirmat als serveis centrals de Justícia…@AdicJust@VilaWeb @diariARA @elnacionalcat @naciodigital @directe @MonDiari — adic_DARP (@adic_DARP) December 13, 2017 Una situació semblant s’ha viscut també avui al departament de Salut. Fonts del departament expliquen que s’hi ha presentat una parella d’agents dels Mossos d’Esquadra, que han dit que per ordre de la Junta Electoral tots els llaços grocs que hi havia a la façana de l’edifici s’havien de treure. Han donat vint-i-quatre hores de termini per fer-ho. Però quan ja marxaven ha entrat a l’edifici un superior dels Mossos que ha corregit els agents i ha dit que havien de treure els llaços ‘immediatament’, segons que expliquen les mateixes fonts consultades per VilaWeb. Finalment, el director de serveis l’ha convençut de no fer-ho en aquell moment per motius de seguretat, tenint en compte que en aquell moment hi havia força personal a l’edifici i que es feien diversos actes públics, un dels quals de suport a la Marató de TV3. L’acord ha estat de retirar els llaços abans de demà al matí. El sots director del Servei Català de la Salut, Josep Maria Argimon, ha dit, consultat per VilaWeb, que no pot assegurar que un cop s’hagin retirat els llaços grocs, en tornin a aparèixer de nous. No ho descarta pas: ‘La gent és lliure de posar el que sigui. Igual que hi ha un arbre de Nadal a l’edifici que la gent ha decorat amb tot de llaços grocs, i que pot decorar de la manera que vulgui’. De fet, avui els únics llaços grcos que queden al departament de Salut són els d’aquest arbre de Nadal. Al departament d’Exteriors els agents dels Mossos van anar-hi ahir, demanant també de retirar cartells i llaços. En aquest cas, alguns s’han tret i d’altres no. Això passa l’endemà d’una altra actuació dels Mossos, en aquest cas a l’Incasòl, d’on van fer retirar un gran llaç groc que hi havia a l’entrada de l’edifici.

Summary: Els Mossos retiren cartells i llaços grocs de les conselleries: ‘Els arrencaven dels despatxos, un per un’


El PSOE i Unides Podem han criticat les decisions de la Junta Electoral espanyola (JEC) d’inhabilitar el president de la Generalitat, Quim Torra, i Oriol Junqueras com a eurodiputat. Ambdós partits veuen perillar la investidura de Pedro Sánchez i s’han pronunciat contra la voluntat de la dreta espanyola de boicotar-la. La vice-secretària general del PSOE, Adriana Lastra, ha assegurat que els socialistes tenen ‘seriosos dubtes’ que la JEC sigui competent per inhabilitar el president de la Generalitat, Quim Torra, o per vetar Oriol Junqueras com a eurodiputat, i ha recordat que així ho han defensat sis dels seus tretze membres. Lastra ha recordat que la JEC no és un òrgan jurisdiccional, sinó ‘merament administratiu’. ‘No és un tribunal. El que esperem és que en aquest cas, el màxim òrgan jurisdiccional, el Suprem, respongui com més aviat millor a aquesta qüestió’, ha indicat. D’altra banda, ha criticat que PP, Cs i Vox vulguin boicotar la investidura de Pedro Sánchez utilitzant la JEC. ‘Es diuen molt espanyols però van contra la voluntat majoritària dels espanyols’, ha etzibat en una compareixença sense preguntes. Lastra ha dit que la democràcia ‘s’obrirà pas’, i ha remarcat que demà comença un debat d’investidura ‘que farà que aquesta Espanya que vol avançar avanci’. ‘Demà comença un nou cicle en aquest país’, ha conclòs. Sí que ha estat molt més dur el portaveu del PSPV a les Corts, Manolo Mata, que ha fet una crítica rotunda a la decisió de la JEC, destacant: ‘ja no és només la vergonya que passem i que passarem per algunes resolucions de les nostres institucions, és que comença a rebentar l’estat de dret i l’essència de la democràcia.’ Ya no es sólo la vergüenza que estamos pasando y pasaremos por algunas resoluciones de nuestras instituciones,es que empieza a reventar el estado de derecho y la esencia de la democracia.Los demócratas españoles estamos de duelo ante las resoluciones de la Junta Electoral Central — Manolo Mata (@manolomata) January 3, 2020

Summary: El PSOE fa una crítica tova a la JEC per la decisió sobre Torra i Junqueras


Fins al final del mes de març diversos museus de Barcelona ofereixen el cicle ‘Petites històries, grans dones. Museus amb ulls de dones‘. La programació va començar a mitjan febrer i inclou set contes pensats per a infants; en cada sessió s’expliquen les històries de dues dones vinculades a la natura, amb col·leccions o contingut del museu com a protagonistes. Hi participen els museus Marítim, Picasso, del Disseny, d’Arqueologia de Catalunya, Nacional d’Art de Catalunya, la Fundació Miró i el Museu de Ciències Naturals. I entre més històries, ja s’hi ha pogut sentir les de la musa de Picasso Fernande Olivier, la dissenyadora gràfica Mercedes Azúa i l’arqueòloga Aurora Martín. El cicle té un objectiu triple: difondre la figura de diverses dones que han estat importants en la història de la ciència o l’art, intentar que esdevinguin un referent per als infants i, finalment, potenciar el fons de cada museu. A més, cada conte serà narrat per la formadora en oratòria Ïo Valls i la il·lustradora Àfrica Fanlo s’encarregarà de dibuixar-lo en directe. Els contes han estat ideats expressament per a aquesta activitat i són narracions de les escriptores Victoria Bermejo i Anna Manso. La sessió de dissabte es farà al Museu Nacional d’Art de Catalunya i les protagonistes dels contes seran Anna Alcubierre, reconeguda escenògrafa i dissenyadora d’exposicions, i l’artista Mari Chordà. Eclèctica protagonista del moviment feminista, es dedica a investigar la representació pictòrica de la dona i els estereotips que l’envolten. El 16 de març el cicle es traslladarà al Museu Marítim, on es podran sentir les històries de l’estibadora del port de Barcelona Irene Bescós i de l’armadora Cristina Caparrós. El cicle continuarà el 23 de març a la Fundació Miró, on es podrà descobrir la figura de l’arquitecta italobrasilera Lina Bo Bardi i la historiadora de l’art Martina Millà, responsable de les col·leccions del museu. Finalment, el 30 de març al Museu de Ciències Naturals s’explicarà la vida de la matemàtica, filòsofa i astrònoma Hypatia d’Alexandria i de la primatòloga Montse Colell. Aquesta és una de les moltes propostes que us oferim per al cap de setmana. Si voleu descobrir-ne més, cliqueu a Què podem fer aquest cap de setmana: deu propostes

Summary: Els museus barcelonins expliquen contes sobre grans dones


Uns quaranta activistes han aconseguit irrompre a l’oficina del primer ministre de Malta, Joseph Muscat, a primera hora d’aquest d’avui. Els manifestants reclamen la seva dimissió immediata arran de la investigació per l’assassinat de la periodista Daphne Caruana Galizia. Protesters block entrance to PM’s office in Valletta, Malta, demanding immediate resignation of Joseph Muscat #DaphneCaruanaGalizia pic.twitter.com/PnqFp6Vpkl — Nick Squires (@NickSquires1) December 9, 2019 Tot i que fins ara Muscat no ha estat directament implicat en l’assassinat, la investigació policíaca sí que hi ha vinculat diverses persones del seu cercle més íntim. Per això, la setmana passada el primer ministre va anunciar que dimitirà el pròxim mes de gener perquè el Partit Laborista tingui temps d’escollir el seu successor. Els activistes han sorprès policies i soldats i han aconseguit entrar a l’edifici del primer ministre a través d’una porta lateral. Els manifestants portaven tambors, xiulets, banderes i megàfons. Llavors han blocat l’entrada de l’oficina fent una seguda. La policia ha tancat la porta lateral i ha deixat els activistes dins de l’edifici. La germana de Daphne Caruana s’ha presentat a l’oficina i ha exigit als agents que deixin als periodistes accedir a l’interior per enregistrar els manifestants. Standoff in #Valletta as sister of #DaphneCaruanaGalizia demands journalists be allowed to film protest inside PM’s office pic.twitter.com/qgBQrKL5Q1 — Nick Squires (@NickSquires1) December 9, 2019

Summary: Activistes maltesos irrompen a l’oficina del primer ministre per l’assassinat d’una periodista


La Junta Electoral espanyola (JEC) ha autoritzat els presos polítics a participar mitjançant videoconferència en els actes de tancament de campanya que han programat per a aquest divendres ERC i JxCat. En diferents acords, que ha recollit Europa Press, l’organisme arbitral atén les peticions d’aquestes dues formacions i determina com han de repartir-se els candidats que es troben a la presó madrilenya de Soto del Real per utilitzar la sala de videoconferències del centre. Així, el vice-president i cap d’ERC, Oriol Junqueras, que concorre al congrés espanyol com a número u per Barcelona, i el conseller Raül Romeva, que es presenta per al senat espanyol, podran intervenir en els mítings organitzats per la seva organització entre les 19.00 i les 19.30 hores d’aquest divendres, mentre que la següent mitja hora es reserva perquè facin el mateix els caps de cartell de JxCat per Barcelona, Jordi Sànchez; Lleida, el conseller Jordi Turull, i Tarragona, el conseller Josep Rull. Per contra, l’organisme ha denegat les peticions perquè tots ells poguessin ser entrevistats per via telemàtica per diverses televisions durant el matí de l’últim dia de campanya, perquè, segons ha informat la Secretaria General d’Institucions Penitenciàries, aquell matí la sala de videoconferència està reservada per a diferents peticions anteriors d’òrgans jurisdiccionals i d’altres interns. Finalment, la JEC ha decidit sol·licitar a Institucions Penitenciàries un informe sobre la viabilitat que Junqueras i Romeva puguin ser entrevistats per ràdio durant el matí del dia 26.

Summary: La JEC autoritza els presos polítics a participar en el tancament de campanya per videoconferència


El Tribunal Superior de Justícia del País Valencià ha estimat parcialment un recurs interposat per l’Arquebisbat de València contra l’exclusió de l’assignatura de religió en segon curs de Batxillerat i obliga, per tant, al fet que formi part del bloc de matèries optatives específiques. En la mateixa resolució, l’alt tribunal valencià rebutja ampliar l’oferta d’aquesta matèria en l’etapa d’ESO. La Generalitat recorrerà davant del Tribunal Suprem espanyol la sentència i recorda que a hores d’ara ja s’ofereix la matèria per una resolució de mesures cautelars que va dictar en TSJ. En una sentència datada el 22 de maig i facilitada aqvui pel TSJ, la Secció Quarta de la Sala del Contenciós-Administratiu estima un recurs de l’Arquebisbat de València contra l’exclusió de l’assignatura de religió de les matèries específiques que s’han d’oferir al segon curs de Batxillerat. La decisió judicial estima parcialment el recurs, ja que denega altres pretensions plantejades pels recurrents com ampliar l’oferta per augmentar les hores de classe a primer i segon d’Ensenyament Secundari Obligatori (ESO). La sala s’aplica a aquest contenciós la jurisprudència recent del Tribunal Suprem. Concretament, una sentència l’11 de juliol de 2018 a la qual alt tribunal es va pronunciar sobre un decret de la Junta d’Extremadura similar al Decret 51/2018 del Consell recorregut, pel qual s’estableix el currículum i es desenvolupa l’ordenació general de l’ESO i del Batxillerat al País Valencià. Després d’estudiar la norma, la Secció Quarta declara així nul, per considerar-ho contrari a dret, l’annex V del Decret 51/2018 per no incloure religió a l’oferta educativa de segon de Batxillerat, contràriament al que estableix la Llei Orgànica 2/006 . ‘Argumentacions desautoritzades pel Suprem’ En aquest sentit, els magistrats argumenten que ‘la defensa de l’administració aquí demandada pràcticament desplega les mateixes argumentacions desautoritzades pel Tribunal Suprem’. ‘Enlloc del decret, per descomptat no en el preàmbul com hauria estat pertinent, –incideixen – apareix complert el mandat contundent i inequívoc recollit en l’article 34 ter.4 de la Llei Orgànica 2/2006′. L’esmentada norma inclou la religió dins el conjunt d’assignatures específiques que s’han d’oferir als alumnes de segon curs de Batxillerat, perquè aquests triïn un mínim de dos i un màxim de tres. Tant la Llei 2/2006 com el Reial Decret 1105/2014 estipulen que l’elecció dels alumnes estarà en funció de la regulació i de la programació de l’oferta educativa de cada administració i dels centres docents. ‘No obstant això, si es vol entendre aquesta funcionalitat en el sentit que permet prescindir de la religió entre les assignatures que són objecte d’elecció, haurà d’explicar-se per què’, adverteix el TSJ. En canvi, la Sala no troba objecció al fet que la religió concorri en l’oferta del mateix curs, segon de Batxillerat, amb altres deu matèries específiques de caràcter optatiu tot i que cap d’elles sigui una assignatura de valors, de manera que desestima el recurs a aquest punt. La sentència, que pot ser recorreguda, tampoc considera provat que la reducció de les classes de Religió de dues a una hora setmanal a primer i segon de l’ESO, tal com determina el decret qüestionat, ‘impedeixi un tractament suficient de la matèria’. Sobre aquest punt, la sala sosté que aquesta reducció per si sola no implica ‘una càrrega lectiva irrellevant’ que faci impossible desenvolupar ‘el programa didàctic coherent i complet d’ensenyament de la Religió Catòlica’, precisen els magistrats. La Generalitat recorrerà la sentència al Suprem i recorda que ja l’oferta La Generalitat recorrerà davant del Tribunal Suprem espanyol la sentència i recorda que la resolució ‘no afecta en cap mesura al funcionament dels centres educatius’, ja que a hores d’ara ja s’ofereix la matèria en aquest curs en compliment d’una resolució de mesures cautelars que va dictar en TSJ el juliol de 2018. Fonts de la Generalitat han insistit que aquesta sentència ‘no afecta en cap sentit al funcionament dels centres educatius’ i recorden que la mateixa Secció Quarta ja es va pronunciar establint una mesura cautelar exactament sobre la mateixa normativa el juliol de 2018 per un recurs interposat per l’Associació Professional de Professors de Religió en Centres Estatals. En aquell moment, apunten, l’Advocacia de la Generalitat va presentar un recurs de cassació al Suprem i està ‘a l’espera del pronunciament’. A més, fan notar que ‘mai abans en cap normativa s’assenyalava que s’oferira religió en segon de Batxillerat i la Secció Quarta del TSJ va fixar que per primera vegada s’oferira en aquesta etapa educativa’. ‘Ara —prossegueixen— el recurs que presenta l’Arquebisbat de València va exactament en la mateixa línia. Per ser una sentència no ferma i per estar en desacord, la Generalitat presentarà un recurs de cassació al Tribunal Suprem’, conclouen.

Summary: El TSJ del País Valencià obliga a incloure religió a segon de Batxillerat


L’acord de lliure comerç entre la Unió Europea i el Canadà, conegut com a CETA, s’ha signat avui a Brussel·les. El president de la Comissió Europea, Jean-Claude Juncker, el president del Consell d’Europa, Donald Tusk, el primer ministre d’Eslovàquia i president rotatori de la Unió Europea, Robert Fico, i el primer ministre canadenc, Justin Trudeau, han estat els encarregats de formalitzar-ho. Ara el CETA ha ser ratificat pel Parlament Europeu, el gener vinent, però també per tots els parlaments dels estats membre de la UE. L’acord es va estar a punt d’enfonsar aquesta setmana, després de set anys de negociacions. La regió belga de Valònia va negar-se a donar-hi el seu vistiplau. El parlament de la part francòfona de Bèlgica en va criticar l’opacitat, sobretot en els apartats d’importacions agrícoles i els tribunals d’arbitratge que intervenen en els contenciosos entre empreses i estats. Tanmateix, després d’introduir-se ‘algunes clarificacions’ en els documents annexes, el vet es va aixecar. Sense canvis de contingut Jean-Claude Juncker, en declaracions als mitjans de comunicació, ha assegurat avui que ‘no hi ha hagut canvis en el contingut’ de l’acord. I ha definit la signatura com ‘un gran dia per a la Unió Europea’. El president del Parlament Europeu, Martin Schulz, també s’ha pronunciat: ‘El pacte representa molt més que un pas positiu en les nostres relacions bilaterals’.

Summary: La Unió Europea i el Canadà signen l’acord de lliure comerç


Andreu Boix, policia del Principat d’Andorra creat per l’escriptor Albert Villaró, va néixer ara fa deu anys amb la celebrada novel·la ‘Blau de Prússia’ (Columna, 2006). Sis anys després va ressorgir amb una nova aventura a ‘L’escala del dolor’ (Columna, 2012) i ara hi torna amb ‘La bíblia andorrana’ (Columna, 2015), obra que ha estat destacada amb el premi Prudenci Bertrana dins els premis literaris de Girona. L’autor, Albert Villaró, nascut a la Seu d’Urgell el 1964 però andorrà adoptiu de fa molts anys, retrata amb aquestes novel·les l’Andorra contemporània. Ja ho diu ell, que, de fet, les escriu per entendre cada moment que viu el seu país. El d’ara és especialment interessant, d’encaix amb Europa i amb l’economia internacional, i amb la independència de Catalunya a tocar. Tot i declarar-se un mal lector de novel·la negra, el títol, ‘La bíblia andorrana’, remet a un llibre que Rafael Tasis escrigué a mitjan segle XX, ‘La bíblia valenciana’, novel·la impulsora del gènere negre a Catalunya; un títol que alhora es vincula amb la novel·la ‘La corona valenciana’, que Jaume Fuster va escriure recordant la novel·la de Tasis. Quan preguntem a Villaró per aquest fil invisible ens diu: ‘No hi ha gaire a explicar… Em va agradar molt “La corona valenciana” quan la vaig llegir, fa un munt de temps, i després em vaig llegir “La bíblia valenciana”. M’agrada fer aquests petits homenatges, perquè són com una mena de reconeixement als mestres. Però no hi ha més intencions ocultes.’ —Andreu Boix ha canviat en deu anys, d’ençà que el vau fer néixer a ‘Blau de Prússia’. El temps el marca i en aquesta ‘bíblia andorrana’ es veu un home més madur; amb família, per bé que atípica; un home que es comença a veure gran i sembla que li pesin els anys. En parla molt, de l’edat. —Com tothom, Andreu Boix evoluciona. Ha crescut i això li dóna la dimensió humana que ha de tenir. El Boix de ‘Blau de Prússia’ era un personatge tocat, insegur, amb problemes, que al final del llibre comença a aixecar el cap. A ‘L’escala del dolor’ ha crescut, és més atrevit, però al final de la novel·la rep una patacada. Ara, a ‘La bíblia andorrana’, Andreu Boix és un personatge recompost, més en pau amb ell mateix, més serè, fruit de la paternitat, que l’ha fet més responsable i altruista, tot i que a vegades la paternitat el desborda. —Però manté un cert escepticisme, una certa ironia, una crítica, fins i tot menyspreu, per la banca i les elits en general. També per la classe política. —Vols dir? A Andorra tot passa més concentrat. És un país petit i tot és més a prop. Pots agafar l’ascensor d’un edifici públic i baixar amb dos ministres i si el cap del govern passa pel teu costat, et saluda. La distància entre capes és molt prima. Tot es troba més interconnectat. Catalunya també és un país petit, però no tant. No és comparable. —I com el veuen els andorrans, el policia Andreu Boix? —A en Boix molta gent se l’estima, hi sent afinitat i simpatia. Molts el veuen com algú de la família, sobretot a Andorra. Ja l’esperen, perquè en les seves històries hi troben elements per a entendre el país. A mi escriure les històries de l’Andreu Boix m’ajuda a entendre la vida d’Andorra: a ‘Blau de Prússia’ parlava de l’opulència i la voràgine de la dècada dels noranta; a ‘L’escala del dolor’ hi trobem l’amenaça de Sarkozy; i l’Andorra de ‘La bíblia andorrana’ és la que aguanta la respiració, que no sap ben bé cap a on tirar, tot i que segur que se n’acabarà sortint. Perquè amb els veïns Andorra sempre ha tingut problemes estructurals però sempre ha sabut com sortir-se’n. I reivindico l’Andorra honesta, honrada, que no ha fet mai mal a ningú, perquè som un país sense exèrcit. —Escriure novel·les de ficció basades en contexts reals, quins problemes porta? I com us ho feu perquè no es desboquin? —Quan començo una novel·la, que vol dir quan em poso a escriure, no sé mai què passarà. Em deixo anar i vaig descobrint on em porta la trama. En el cas de ‘La bíblia andorrana’, la banca és el catalitzador, però acaba fent un tomb i centrant-se en la supervivència d’Andorra, en l’essència de l’edifici institucional, que és l’escenari d’una lluita que no és la seva, entre l’espionatge espanyol i el català. —Per què té por Andorra de la independència de Catalunya? —Andorra és un lloc molt pragmàtic. ‘Fer l’andorrà’, que vol dir intentar no incomodar els veïns, és un fer molt del país. De fet, aquesta dita prové del segle XVI, mira si ve d’antic, això de ‘fer l’andorrà’. És una manera de fer incardinada en la filosofia política del país. —Però aquest ‘fer l’andorrà’ avui fa el joc a Rajoy, al govern espanyol. —Com tots els estats constituïts. Andorra és un país que necessàriament ha de ser conservador. Estic convençut que si Catalunya es proclama independent, Andorra la reconeixerà just després que França. Mai abans. I és lògic que sigui així, per molta afinitat que tingui amb la llengua, la cultura, les famílies… —D’on heu tret això de la picabaralla entre serveis d’espionatge espanyols i catalans? —Va bé per a la trama i sospito que a Andorra hi ha serveis d’intel·ligència de molts països. És un espai d’actuació. No entendria que no hi fossin. —Quines pors té l’Andorra d’avui que tracti la novel·la? —Andorra té por d’allò que desconeix. Quan les aigües són mogudes, sembla que el perill sigui superior a Andorra, si ho comparem amb un país més gran, que és més estable. Tanmateix, el fet de ser petit també li permet de maniobrar amb més lleugeresa, té la capacitat de canviar de direcció amb més facilitat i això sempre l’ha ajudat. Andorra resta expectant davant el moment econòmic mundial en general, mira de trobar un bon acord amb Europa en termes econòmics, és el que negocia actualment. Ens hi juguem molt: els estudiants andorrans han de tenir una manera raonable de treballar a Europa, per exemple. Avui a Andorra tot just comença una nova etapa en molts aspectes, marcada per la inversió estrangera. Amb l’obertura econòmica ha desaparegut la figura del prestanoms. Abans, tota inversió necessitava un soci andorrà amb drets econòmics, no només de les empreses estrangeres, sinó també de totes aquelles persones residents a Andorra però sense drets econòmics. —Tornant a la ficció, per què vau triar el gènere negre per retratar el país? —Jo no diria que faig gènere negre. Per a mi aquestes novel·les són novel·les del Boix. Sóc mal lector de novel·la negra, però utilitzo recursos del gènere intentant subvertir-lo amb la ironia. La novel·la negra de vegades és seriosa i transcendent. Per una altra banda, tinc preocupació per captar l’atenció del lector. Una novel·la ha de ser llegidora. No s’ha d’espantar el lector, se li ha de donar confiança, elements que estimulin a continuar llegint. Jo escric per ser llegit. —Quan es fa això, hi ha renúncies? —No, no. M’aplico el mateix com a lector, que els llibres que llegeixo vulguin ser llegits, sense demanar un plus de compromís ni sacrifici. És una cosa molt tècnica vinculada a la forma. Has de crear complicitat amb el lector. —A l’inici de la novel·la hi ha un possessiu que em crida l’atenció. D’entrada exposeu l’assassinat d’un executiu de banca i en Boix diu: «me’l van matar». Per què? —Per l’aura de seguretat que té Andorra. Al Principat hi ha molt pocs assassinats i quan n’hi ha algun tothom se sent molt interpel·lat. Perquè vulguis o no sempre és algú proper. És un fet molt impactant. Un dels valors que es potencia és que Andorra és molt segura. I és cert: els nens van sols a l’escola i fins fa quatre dies la gent deixava la clau al pany. —Hi ha tòpics que vulgueu trencar d’Andorra a través de la ficció? —Sí, l’Andorra de l’opulència. La gent no va amb Ferrari per la C-14. La majoria d’andorrans, no! —La vostra novel·la s’ha acostat a fets que després han esdevingut premonitoris. —La realitat ve al darrere esgarrapant. Perquè al llibre hi surt un fet ben similar a les declaracions que es van fer aquest estiu en relació al fet que el Vaticà deixés de ser copríncep d’Andorra. Això sí que va ser premonitori. Certament, tots els processos històrics tenen la seva vida pròpia i quan arriben, arriben. Ara, com a historiador em miro les coses des d’una certa distància. —I si passés? —Si algun dia passés, Andorra s’hi hauria d’adaptar, ja s’explica al llibre. —Escolteu, amb aquesta novel·la heu guanyat el premi Prudenci Bertrana. Pocs mesos abans havíeu guanyat el premi Josep Pla. Fa deu anys ja vau guanyar el premi Carlemany. Què en penseu, dels premis literaris? Ja sabeu que hi ha escriptors que hi tenen una posició completament contrària. —Una novel·la és un artefacte que implica renúncies familiars i maldecaps. Avui dia l’estructura del món editorial només té la capacitat de compensar econòmicament aquests fets amb premis literaris. A més, un premi et dóna visibilitat, reconeixement, atrau nous lectors, i això és valuós, sobretot per a un autor no directament connectat ni amb Barcelona ni amb la vida literària de Catalunya. —Aleshores, hem de pensar que també anireu pel Sant Jordi? —No tinc ni idea de com serà la pròxima novel·la. I penso que no la presentaré enlloc. Però, és clar, depèn de la novel·la. Presentar una novel·la a un premi és una decisió que prenc molt al final, a cop calent. És un factor de reconeixement, actualment necessari.

Summary: Albert Villaró: ‘L’Andorra d’avui és la que aguanta la respiració, que no sap ben bé cap a on tirar’


L’ex-president d’Eslovènia Milan Kučan espera que el secretari general del PSOE, Pedro Sánchez, aconsegueixi de formar govern i ha afirmat que, com a president, tindrà una ‘actitud més racional i democràtica’ sobre Catalunya que no pas la que va expressar en campanya electoral. El conseller Alfred Bosch s’ha trobat amb Kučan a Ljubljana i també amb Andrej Omerzel, que acaba de dimitir com a president de les joventuts dels socialistes eslovens després de les pressions per haver-lo convidat a una conferència al seu congrés avui. Ha denunciat pressions d’eurodiputats espanyols per haver convidat Bosch i ha afirmat a l’agència ACN que la cúpula del SD Young Forum, que ha dimitit en bloc, està ‘al costat correcte de la història, protegint els drets humans’. La cúpula de les joventuts dels socialistes eslovens dimiteix per pressions després d’haver convidat Bosch Després d’una trobada amb Bosch a Ljubljana, Kučan ha assenyalat en declaracions a l’ACN que el comitè eslovè de suport als presos polítics, impulsat per ell mateix, espera que Espanya trobi la ‘força necessària per a entaular un diàleg amb els catalans per solucionar la qüestió política’ i que al final els presos polítics siguin alliberats. Kučan, que s’ha pronunciat públicament més d’una vegada sobre el conflicte català, ha tornat a lamentar que la democràcia espanyola hagi optat per la repressió i no per mitjans polítics a l’hora de solucionar la qüestió catalana. Bosch també s’ha trobat amb Omerzel en la vigília de la seva conferència al fòrum de les joventuts socialistes eslovenes, pocs dies després de la dimissió de tota la cúpula per les pressions que denuncien haver rebut. ‘Quan vam anunciar que invitàvem el conseller d’Acció Exterior de Catalunya, es van arrufar moltes celles dins el nostre partit. He rebut moltes trucades de membres del Parlament Europeu, d’eurodiputats espanyols, que em demanaven què feia, si feia broma’, ha explicat. Omerzel ha defensat que el jovent ha de fer sentir la seva veu. ‘Catalunya és al mig d’Europa, que es basa en la protecció dels drets humans i les llibertats. Després, al carrer, la gent jove és colpejada per la policia. Per què? Ells van estar al seu lloc i van alçar la veu pacíficament. Nosaltres també ens hem de fer sentir’, ha afirmat el fins ara president del fòrum jove SD. ‘Els catalans van estar amb nosaltres el 1991 i ara és el nostre deure d’estar amb ells’, ha afegit. El conseller ha agraït a Omerzel el ‘coratge’ per ‘no acotar el cap en vista de les pressions’. ‘Caminarem junts, perquè anem pel mateix camí’, li ha dit Bosch. El conseller també ha donat gràcies al qui va ser el primer president de l’Eslovènia independent per la iniciativa del comitè per donar suport als presos polítics, que tindrà una rèplica a Croàcia. DO Empordà a Ljubljana Bosch ha coincidit amb Kučan i Omerzel al Festival del Vi d’Eslovènia, a l’espai de la DO Empordà, que n’és una de les participants. Ha viatjat a Croàcia i Eslovènia per reunir-se amb dirigents polítics d’aquests països i tractar la situació de Catalunya, sobretot després de la sentència del judici contra el procés. El comitè eslovè inspira el croat A Croàcia Bosch ha rebut el suport de l’ex-president Stjepan Mesić, que precisament li ha traslladat la voluntat de crear un comitè inspirat en el d’Eslovènia per a donar suport als presos polítics, segons que ha anunciat el conseller. Mesić ha incidit que ell va ser un pres polític i que ‘ningú no hauria de ser empresonat pels seus punts de vista’.

Summary: Milan Kučan espera que Sánchez tingui una ‘actitud més democràtica’ envers Catalunya que no pas en campanya


Els advocats de l’ex-president Artur Mas, de l’ex-vice-presidenta Joana Ortega i de l’ex-conseller Francesc Homs han recorregut la condemna de 4,9 milions d’euros al Tribunal de Comptes per haver organitzat el 9-N. En l’escrit, defensen que de la seva actuació no es pot derivar cap responsabilitat comptable, perquè totes les despeses estaven justificades en el pressupost i que es van formalitzar abans de la decisió del Tribunal Constitucional espanyol de suspendre la consulta. A més, remarquen que els set mil ordinadors que es van comprar encara es fan servir a les aules i que si ara els condemnats els han de pagar de la seva butxaca, suposarà un ‘enriquiment injust’ per a la Generalitat. En el cas d’Homs, també demana la nul·litat de totes les actuacions i al·lega indefensió. El 12 de novembre, el Tribunal de Comptes va condemnar Mas, Ortega, Rigau, Homs i sis acusats més a retornar 4.946.788,16 euros per l’organització del procés participatiu del 9 de novembre de 2014. El tribunal considera que han tingut una responsabilitat comptable i que van usar diners públic. Com la condemna és solidària hauran d’aportar els diners entre tots, tot i que Mas és considerat el màxim responsable i hauria d’assumir el que no aportin la resta de condemnats. Abans del judici, tots ells van haver de dipositar una fiança per valor de 5,2 milions d’euros per fer front a possibles responsabilitats comptables. Consulta i procés participatiu, dues coses diferents La defensa de Mas i Ortega ja va anunciar que recorreria la decisió i, amb data 29 de novembre, ha registrat el recurs davant el Tribunal de Comptes. El recurs també es presenta en nom d’una altra de les condemnades, Josefina Valls. En l’escrit, el lletrat Rafael Entrena sosté que la consulta popular (que es va deixar en suspens) i el procés participatiu del 9-N eren ‘dos processos plenament independents que gaudeixen de naturalesa jurídica diferent’ i creu que la sentència que ara recorre així ho acredita. Sobre el 9-N, l’advocat defensa que no se’n pot derivar cap responsabilitat comptable perquè té ‘base pressupostària, jurídica, organitzava, logística, administrativa i econòmica diversa’. ‘La suposada il·legalitat de les despeses vinculades al procés participatiu no és sostenible’, manté l’advocat. En el recurs, també recorda que el TC no va acordar la suspensió del procés fins al 4 de novembre i que totes les despeses vinculades a la votació ‘es van formalitzar i comprometre o facturar amb anterioritat el 4 de novembre’. A més, sosté que es van fer ‘de conformitat amb el que preveu la legislació relativa als procediments administratius i de contractació, així com en matèria de control i intervenció’. A més, argumenta que les votacions s’ajustaven a la llei, tot i les resolucions del TC. ‘En cap cas no es va convocar un referèndum sinó una consulta, inicialment, i un procés participatiu posteriorment, els quals a priori tenen encaix en les competències que atribueix l’Estatut a la Generalitat’, escriu el lletrat. Despeses formalitzades abans de la decisió del TC Considera que, a més, aplicar de manera retroactiva els efectes d’una sentència sobre responsabilitat comptable vulnera la jurisprudència del mateix Tribunal de Comptes. ‘Són múltiples les sentències que estableixen que el dret que un acte sigui anul·lat per un tribunal no implica que els efectes econòmics del mateix desenvolupats abans de la declaració comportin, necessàriament, l’existència de responsabilitat comptable’, recull l’escrit. Entre els arguments, l’advocat recorda que ni als procediments penals al Tribunal Suprem, on es va jutjar Homs, ni al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) es va apreciar indicis de malversació i l’acusació va decaure abans del judici. Per això, creu que tampoc no es pot ara condemnar els mateixos actors per responsabilitat comptable davant el Tribunal de Comptes. Ordinadors per necessitats educatives El recurs reitera que comprar els set mil ordinadors estava justificat per informes sobre les necessitats a les aules (i la ràtio per ordinador) i que hi havia un contracte amb el CTTI on es contractaven altres serveis. Per tot plegat, el lletrat remarca que es posa ‘clarament de manifest’ que l’objectiu del contracte no es limitava a la compra d’ordinadors sinó també a prestació d’altres serveix ‘per a finalitats clarament públiques amb vocació de continuïtat’. I sosté també que no hi ha hagut ‘perjudici comptable’ derivat de la compra dels ordinadors. Afegeix que només es van fer servir un únic dia (el 9-N) per a les votacions i que posteriorment van anar als centres educatius i, fins avui dia, es fan servir ‘per a finalitats públiques’. Segons diu, això ha generat un ‘benefici per a l’administració catalana’ i que, per tant, si han de pagar ara l’import dels ordinadors de la seva butxaca, suposaria ‘un enriquiment injust’ per a la Generalitat. En cas que la condemna es confirmi, els diners es reemborsaran a les arques del govern. A l’escrit, l’advocat diu que els seus representats ‘no són llicenciats en dret’ i que van actuar d’acord al ‘judici de constitucionalitat i legalitat’ que havien generat el Consell de Garanties Estatutàries i els serveis jurídics de la Generalitat. A banda del recurs davant el mateix Tribunal de Comptes, la sentència encara es pot recórrer al Tribunal Suprem espanyol. Fins que no sigui ferma, la fiança de 5,2 milions d’euros dipositada al Tribunal de Comptes continuarà blocada. Els encausats van aportar 2,8 milions d’euros en efectiu i la resta són immobles de la seva propietat en forma d’aval. Homs demana la nul·litat del procediment La defensa de Francesc Homs –exercida per Montserrat Rosell- també ha presentat recurs d’apel·lació on defensa que hi va haver una ‘tramitació impecable’ dels expedients i que, per tant, no es pot fer ‘cap retret comptable’. ‘Consten els justificants i les operacions efectuades, així com l’habilitació pressupostària corresponent’, afirma en el recurs. El text al·lega que Homs ha patit ‘indefensió’ per no haver estat citat des d’un principi i per tant considera que les actuacions són nul·les i que no s’haurien d’haver acceptat les demandes de Societat Civil Catalana i Advocats catalans per la Constitució. Per tot això, en sol·licita l’arxiu. També recorda que el Tribunal Suprem espanyol no va jutjar Homs per malversació i que, per tant, entén que uns mateixos fets no poden ‘existir o no existir’ segons es jutgin per la via penal o comptable ni qualificar-se de manera ‘diferent i fins i tot contradictòria’. ‘Aplicant les mateixes qualificacions jurídiques del Suprem i el TSJC es posa de manifest l’absència de cap mena de responsabilitat comptable que pugui ser objecte de responsabilitat en el marc de qualsevol procediment’, escriu la lletrada d’Homs. Així mateix, recorda que la sentència del TC sobre el 9-N va arribar mesos després (juny de 2015) i que aplicar-la de manera retroactiva ‘conculca el dret fonamental a la seguretat jurídica’. L’escrit de la lletrada Montserrat Rosell també es presenta en representació Jaume Domingo Planas, Ignasi Genovès Avellana i Jordi Vilajoana Rovira. Pendents del recurs del 9-N al Suprem D’altra banda, Mas, Ortega i també Rigau estan pendents de conèixer la decisió del Tribunal Suprem espanyol sobre les seves condemnes per desobediència, que els podrien suposar la inhabilitació. Divendres, la Sala Penal del Tribunal Suprem es va donar 30 dies més per dictar sentència sobre el 9-N. En una providència, els magistrats argumenten que necessiten més temps per la complexitat del tema, el volum de documentació i el bomber de recurrents. El TSJC els va condemnar per un delicte de desobediència a 2 anys d’inhabilitació en el cas de Mas, 1 any i 9 mesos a Ortega i 1 any i 6 mesos a Rigau. Tot i que la condemna no és ferma, actualment cap dels tres ocupa càrrecs públics. També els va imposar multes de 36.000 euros a Mas, 30.000 a Ortega i 24.000 a Rigau. En el cas d’Homs, el va jutjar directament el Suprem (per ser diputat al congrés espanyol) i el va condemnar de manera ferma a 1 any i 1 mes d’inhabilitació per un delicte de desobediència.

Summary: Mas, Ortega i Homs recorren contra la condemna de 4,9 milions d’euros per organitzar el 9-N


Avui es presenta a València el llibre escrit pel professor Vicent Baydal ‘Els valencians des de quan són valencians?‘ (Editorial Afers). La presentació es fa a la biblioteca pública del carrer de l’Hospital i hi participa el president de les Corts Valencianes, Enric Morera, amb Ferran Archiles, també historiador, i l’editor Vicent Olmos. Baydal diu: ‘La identitat valenciana es formà entre els habitants del Regne de València amb anterioritat a l’espanyola; vam ser valencians abans que espanyols.’ I explica que aquesta identitat naix a conseqüència de la fundació del Regne de València i la consolidació de les institucions pròpies, molt especialment els furs: ‘Anteriorment, durant l’època andalusina per exemple, no hi havia cap territori semblant al valencià d’avui ni una identitat col·lectiva pròpia de cada taifa. Els habitants musulmans de la taifa de Toledo, per exemple, no tenien una consciència diferencial. Tampoc els de València.’ El debat i la presència del president de les corts ha despertat una gran expectativa sobre un llibre que és sobretot un treball historiogràfic, però que insinua aportacions al debat actual. —Des de quan, doncs, els valencians som valencians? —Els valencians no hem existit sempre. Som valencians des que començàrem a idear-nos com a valencians, de Vinaròs a Oriola. I això, segons el punt en què ens trobem dels estudis historiogràfics, passa a partir del 1330 i sobretot entre el 1350 i el 1360, quan els furs s’estenen a tot el Regne de València i la Generalitat Valenciana passa a ésser la institució principal del territori. —Sou historiador, medievalista, però el vostre llibre, una mica com tots els de la història de les identitats, té una lectura actual molt important. —De fet, el volum tenia escrit un epíleg en què feia una interpretació política, la meua interpretació política, del que hi expose. Però vaig decidir de no publicar-lo i deixar-hi només la investigació. Efectivament, els historiadors de la identitat som conscients que aquestes coses passen. En qualsevol lloc del món la identitat al final és una tria i la fem tots nosaltres, però es tracta de fer-la a partir d’uns fonaments històrics clars i certs. Entenent que quan parles d’identitat avui i al segle XIV les coses són diferents. La identitat valenciana de l’època era compatible amb les identitats dels pobladors del regne, bàsicament catalans o aragonesos. I després ha estat compatible amb la identitat espanyola. I hi ha més opcions possibles. Però per a poder decidir finalment és important que les dades històriques siguen clares i indiscutibles. Així ho entendrem tot millor. —En aquest context, al llibre ataqueu molt la proposta més habitual de la historiografia espanyola en el sentit que hi ha una identitat espanyola que perviu a través dels segles gairebé des de la prehistòria… —Jo vull saber d’on ve la identitat valenciana. Eixe és el meu interès. Però passa que quan busques i rebusques et trobes que hi ha usos polítics de la història que, en el cas del nacionalisme espanyol, són molt barroers. Hi ha una part dels historiadors espanyols que saben perfectament que la identitat espanyola naix al segle XVI i no es fa real i concreta fins el segle XIX o XX. Però n’hi ha uns altres que fan un ús molt barroer, molt poc científic, de la història i pretenen demostrar coses que simplement no tenen sentit. En aquests casos, davant aquesta gent que vol fer-nos creure que la identitat espanyola era viva i existia en temps remot, simplement procure demostrar que això no té cap base i deixar clar que manipulen les dades per fer-les encaixar en la seua ideologia. —No fem com ells, doncs. És correcte de dir que abans de la creació del Regne de València no hi havia valencians? —Quan estudies en quin moment es comença a fer servir el gentilici ‘valencià’ és evident que hi ha uns usos, si fan referència a la ciutat o al bisbat, que són previs a l’arribada de Jaume I. Però això no pressuposa cap consciència identitària. La identitat valenciana de Vinaròs a Oriola no existia abans de la formació del regne, això és fora de tota discussió. En tot cas, no s’havia estudiat gaire –i centra el meu treball– en quin moment aquesta identitat, aquesta consciència de ser un sol poble, apareix. En el moment de la fundació del regne els catalans i els aragonesos que el van poblar venien amb una identitat pròpia. No serà fins un segle després que comencem a trobar les primeres mostres escrites que es conceben com una cosa diferent, particular respecte del que eren els seu orígens. I ho fan a partir del conflicte civil que confronta, bàsicament, els nobles que volien regir-se pel fur aragonès i els partidaris dels furs de València, molt especialment les viles reials. —Tornem a la modernitat. És famosa aquella frase segons la qual ‘França ha fet els francesos’. Els furs han fet els valencians? O encara: l’estat fa la nació? —En el cas valencià hi ha un fet que cal remarcar molt. La població veu un benefici clar en el fet d’acceptar els furs de València. Veu que a partir de tenir furs propis hi ha coses que les poden fer que abans no podien i que els convenen. I això, privilegis comercials, l’ús de matèries primeres… a les viles reials arriba fins molt avall en l’estructura social. Amb els furs de València viuen millor, podríem dir. Aquest és un factor clau per a entendre com és que la gent se sentia valenciana, entenent a més que això no els feia deixar de sentir-se catalans o aragonesos, de classe baixa o alta… Les identitats són múltiples sempre. —El debat sobre la dualitat del regne ve de lluny. Avui ningú no defensa ja la tesi de dos territoris separats, el català i l’aragonès, però curiosament del vostre relat es desprèn que la conformació de la identitat valenciana es fa contra els furs aragonesos. —És que el Regne de València era destinat a ésser aragonès, però per interessos propis Jaume I decideix de crear un regne nou. Jo partisc del treball definitiu d’Enric Guinot ‘Els fundadors del Regne de València’. I allà queda clar que no hi havia el famós dualisme entre una costa catalana i un interior aragonès. Hi havia, això sí, dos terços de població catalana i un terç d’aragonesa, però no en un règim de separació ètnica i poblacional, sinó barrejats. I en eixe sentit cal remarcar que la identitat valenciana naix amb l’oposició als furs aragonesos, però no es limitava als catalans d’origen. Hi ha senyors catalans que reclamen de fer servir els furs d’Aragó i aragonesos que defensen els de València. Dit això, és evident que el procés d’aparició d’una identitat diferenciada en el cas valencià, l’accelera aquesta confrontació entre uns furs i uns altres. S’han estudiat processos que en podríem dir semblats a Amèrica, entre els criolls, i allà tarden dos-cents anys a fer el camí que al Regne de València es fa en cent. La suma de regne, furs i ciutat és molt poderosa en el nostre cas. —Joan Francesc Mira sempre insisteix en el fet que la Generalitat Valenciana actual fa País Valencià fins i tot sense voler. Fa que ciutadans de Morella i Guardamar tinguen coses en comú. Seria una cosa comparable? —Amb tots els entrebancs actuals, ho és. Contra la identitat valenciana pesen molt la identitat espanyola i les identitats provincials, Castelló, València i Alacant, que són molt fortes i arrelades. Però l’existència d’una entitat que relliga el país es nota a tot arreu amb el pas dels anys. Nosaltres, ara, només en fa trenta i això amb la perspectiva d’un historiador no és res. Però fixa’t que fins i tot avui vas a llocs com Requena i Utiel, incorporats a la província de València al segle XIX i que, per tant, haurien de tenir una consciència valenciana quasi nul·la, i veus que hi ha penyes del València o que als bars ofereixen allioli o esgarraet… En això estic completament d’acord amb Joan Francesc Mira. —I podem parlar també avui de l’existència de diverses capes d’identitat? Jo em sent valencià i per això català. Hi ha gent que se sent espanyola perquè és valenciana. O valenciana a seques. O espanyola a seques… —Que les identitats són múltiples, és un fet evident a tot Europa des de l’edat mitjana. En tot cas no ho interpretàvem bé. Els historiadors de la identitat vam canviar de paradigma farà trenta anys amb obres cabdals com les d’Ernest Gellner i Benedict Anderson. Ara sabem que les identitats, des de l’edat mitjana, sempre han estat múltiples i en tot cas s’han decantat socialment pel pes de les majories, però sempre permetent la pluralitat. En el cas del Regne de València això és molt bonic, perquè és un país de fusió d’on naix un altre. I és obvi que en aquest país nou les circumstàncies de cadascú pesen molt. Fins i tot les geogràfiques. És lògic que Oriola tendisca cap a Múrcia i Vinaròs cap a Tortosa… —Ser un regne nou és una de les claus? Això explica les diferències de comportament entre el País Valencià i les Illes respecte de la catalanitat? —El Regne de València és diferent perquè té institucions que el fan ser més que un pur nom. En aquella mateixa època a Castella també hi havia regnes, però no eren sinó noms de territoris del monarca. No tenien vida com a tal. El Regne de València sí. És un ‘Regne de Nova Planta’ (m’agrada usar aquesta expressió) i és precisament això, la construcció que se’n fa com a Regne, que accelera la consideració dels valencians com a tals i aquest és un fenomen inèdit a la península Ibèrica. El cas de Mallorca és clar que és diferent. Es funda el regne, però sense furs propis. Els mallorquins van a les Corts catalanes, tot és molt diferent malgrat assemblar-se tant. —Contesteu, doncs, a la pregunta que fa el títol del llibre: des de quan són valencians els valencians? —Des que vam començar a idear-nos com a valencians, a partir de la dècada del 1330 i sobretot a partir del 1350-1360, coincidint amb l’extensió dels furs a tot el regne i la creació de la Generalitat.

Summary: Vicent Baydal: ‘Vam ser valencians abans que espanyols’


Els emigrants que fugen de Líbia i es llancen a la Mediterrània s’han trobat sols. No els cerca ningú. Resten a mercè de les onades i l’atzar. Els vaixells de les principals ONG que participen en els rescats són fora de l’anomenada zona SAR (search and rescue, ‘recerca i rescat’) del país nord-africà. D’ençà de la partida de l’Open Arms cap a Barcelona, solament la guàrdia costanera líbia cobreix les emergències Un cos que rep finançament de la UE per a retornar els migrants a la riba i que és reconegut per les seves males pràctiques. ‘Els guardacostes també peguen els migrants que intercepten a la mar i els obliguen a tornar a centres de detenció en condicions inhumanes’, explica Human Rights Watch. Quin preu té deixar els migrants en mans dels guardacostes? Milions d’euros, però en vides, només aquest cap de setmana han estat 200. Enguany a la Mediterrània central s’hi han ofegat 1.067 persones.  L’Open Arms ha estat el darrer vaixell a ser deslocalitzat de la zona de rescat, però abans ho havien estat el Lifeline, el Seefuchs i el Sea Watch 3 –tots retinguts a Malta– i l’Aquarius, que és al port de Marsella. ‘Tenir un vaixell com aquest  preparat per a rescatar i no poder rescatar és com presenciar una execució en massa’, ha declarat el fundador de Proactiva Open Arms, Òscar Camps, a BTV. .@campsoscar: “Som a l’@openarms_fund a mig camí de BCN. I estem molt indignats perquè en 3 dies han mort més de 200 persones i no se’ns ha deixat participar en els rescats” https://t.co/OP0aPxfIpd pic.twitter.com/nTRFTkdpYN — btv notícies (@btvnoticies) July 2, 2018 Al Consell Europeu del cap de setmana passat, la UE va acordar d’endurir la política migratòria. Externalitzar les fronteres a països com ara Turquia o Líbia perquè continguin els migrants. En el cas de Líbia, els estats membres van deixar palès que augmentarien el seu suport, sobretot econòmic, a la guàrdia costanera. ‘Tots els vaixells que operen a la Mediterrània han de respectar les lleis i no obstruir les operacions de la guàrdia costanera líbia’, es destaca en l’acord. En cap punt no es denuncia el tancament de ports ni la vulneració de la llei internacional que han comès Itàlia i Malta aquestes darreres setmanes. Un fet que ha complicat extraordinàriament la feina de les ONG. ‘Qualsevol mort a la mar serà responsabilitat d’aquells que impedeixen els rescats. Quants naufragis més caldran perquè Europa s’adoni que salvar vides a mar no és negociable?’, diu Sea Watch. L’Open Arms navega cap a Barcelona de dissabte ençà. Per sort no ha hagut de passar dies a la deriva –com l’Aquarius i el Lifeline– abans de rebre l’autorització d’atracar en un port segur. ‘No és el lloc òptim, però tornem a casa amb molt poc combustible perquè no tenim cap més opció’, ha declarat Camps. Ni Itàlia ni Malta no es volien fer càrrec dels seixanta migrants. Abans d’aquest rescat, l’Open Arms havia estat inactiu durant setmanes per tasques de manteniment. El vaixell és antic i va tenir danys al port de Pozzallo (Calàbria), on va romandre entre el març i l’abril, confiscat per la justícia italiana. La fiscalia acusava l’ONG d’afavorir el tràfic de persones. A principi de juny, la causa fou arxivada. Fa poques setmanes, l’Aquarius va ser el primer vaixell víctima de la política de ports tancats. Els 630 migrants, bona part dels quals rescatats per la marina italiana, van trigar una setmana a trepitjar terra ferma. El vaixell, que gestionen Metges Sense Fronteres i SOS Méditerranée, no ha participat en cap més rescat. Després d’abandonar el port de València es va adreçar a la zona SAR de Líbia, però el govern maltès li va denegar el permís d’atracar a la Valletta per a rebre subministraments. El vaixell és a Marsella d’ençà de divendres. ‘L’Aquarius continua al port de Marsella seguint la nostra planificació. A causa de l’actual politització de la mar i la criminalització dels vaixells de les ONG, ens trobem obligats a fer una pausa per a valorar la situació’, ha dit Metges Sense Fronteres. UPDATE: The #Aquarius remains in the port of #Marseille following our regular scheduled port call. Given the current politics at sea, and the criminalisation of #NGO search & rescue vessels, we force ourselves to also take some time to assess the situation. pic.twitter.com/vrAvV04iMd — MSF Sea (@MSF_Sea) July 3, 2018 La víctima següent dels ports tancats ha estat el Lifeline. El vaixell, amb 233 migrants a bord, es va passar una setmana sencera davant la costa de Malta. El primer ministre maltès, Joseph Muscat, no va permetre que en desembarqués ningú fins que no va aconseguir que vuit països de la UE accedissin a repartir-se els migrants. Ara el Lifeline és retingut i la justícia maltesa ha obert una causa judicial contra el capità, Carl Peter Reisch, per presumptes irregularitats en el registre del vaixell que navega amb bandera dels Països Baixos. Després de passar pels jutjats de la Valletta, a Reisch li han imposat una fiança de 10.000 euros i la prohibició de sortir del país fins que no s’hagi resolt la causa. La vista següent serà demà. ‘No ens deixen sortir del port’ El Sea Watch 3 es troba en una situació similar. El vaixell és blocat a Malta per suposades irregularitats en el registre. De totes maneres, l’ONG denuncia que ningú no els va notificar res fins que no van intentar sortir a mar oberta el dimarts. El Sea Watch 3 té la base d’operacions a la capital maltesa. Segons l’ONG, la retenció no té cap fonament legal i simplement és una decisió política ‘per a impedir el rescat de civils a la mar’. En una situació similar es troba el vaixell Seafuchs. La tripulació considera que l’acusació de registre irregular és una ‘estupidesa tècnica’ i demanen que la causa es resolgui de pressa: ‘La gent continua anant-se’n de Líbia. No tenen cap més opció. Saben que les probabilitats de sobreviure, anant bé, són del 50%. Has d’estar molt desesperat per a pujar en una barca amb el teu fill amb l’esperança vaga que una ONG et rescatarà.’ Però ara les probabilitats són zero.

Summary: Sense l’Open Arms, els migrants no tenen ningú que els rescati


Els focs festius del solstici d’hivern, del sud, s’apleguen per primer cop a Petrer, en la jornada ‘El patrimoni encès. Focs festius en les celebracions de Nadal i Reis Mags’. Una trobada que vol posar en comú les particularitats d’aquesta tradició present a tot el país. Hi assistiran les atxes, fatxos, aixames i xameles de Beniarrés, Benimassot, Elda, Elx, Gaianes, la Torre de les Maçanes, Onil, Petrer, Relleu, Tibi i Xixona. S’hi han programat quatre activitats durant el dia: Marc Ballester, de la Càtedra Educació i Patrimoni Immaterial dels Pirineus de la Universitat de Lleida, farà la conferència inaugural. Després, els representants dels pobles parlaran de les seues tradicions. Els amfitrions, per exemple, explicaran les seues falles d’espart i el falló, que es fan la nit de Reis i que baixen del castell fins a la plaça, una tradició que té els orígens al segle XVII. Segons les fonts locals, els xiquets rodaven falles i portaven un falló sense rodar-lo, sonaven caragols marins i arrossegaven rastres de coses que feien soroll, lligades amb un fil, per avisar els Reis de l’Orient. Falles i fallons. Fotografia: Facebook Petrer, Recuperar Tradicions. A continuació, hi haurà el dinar de germanor entre els participants i, a la vesprada, una visita guiada al Museu Dámaso Navarro, dedicat a l’arqueologia i l’etnologia. El seu director, Fernando Tendero, explica que l’espai fa un reconeixement al patrimoni material i immaterial del poble. ‘Ací tenim el castell, esglésies, jaciments històrics i més, però també tenim els moros i cristians, les falles de la nit de Reis i les carasses, la cercavila amb música i ball on els participants fan broma amb el públic.’ Seguidament, hi haurà un taller de confecció de falles, fatxos, aixames i atxes per a totes les edats, impartit pels representants dels municipis. I finalment, es farà una rodada general amb tots els convidats, participants i veïns. Fent xarxa La iniciativa va nàixer arran del II Simposi de Focs Festius de la Mediterrània, fet a Reus l’any 2017. Tendero explica que tres representants del poble hi van exposar la tradició de Petrer i, després, van pensar que caldria conèixer totes les tradicions, ajuntar-se per parlar-ne, agermanar-se i fer-les visibles de cara a l’administració, per protegir-les d’alguna manera. L’espurna de les jornades és la feina de recuperació de tradicions i divulgació que encapçala l’activista de la cultura popular Vicent Navarro. ‘Açò és una tradició que no s’havia perdut mai, si més no en la meua família, però sí que era a punt de desaparèixer. Perquè l’aparició de les cavalcades de Reis va fer que minvaren les falles, a partir dels anys quaranta. I, tot i que fa quaranta anys que en fem tallers de recuperació, és amb les noves tecnologies que aconseguim de recuperar-les i divulgar-les, que els hem donat visibilitat.’ Vicent Navarro. Fotografia: Facebook Petrer, Recuperar Tradicions.

Summary: Petrer crea una trobada de focs festius d’hivern


Manquen ben poques setmanes per a saber si al Principat hi haurà un president o bé si hi tornarà a haver eleccions. El 22 de maig és el termini per a convocar automàticament uns nous comicis. La majoria parlamentària provarà d’investir Puigdemont amb la reforma de la llei de presidència acabada d’aprovar. Però és més que previsible que l’estat espanyol hi faci boicot. Parlem amb Elsa Artadi, cap de files de Junts per Catalunya i un dels noms que més sona per a una presidència provisional si falla l’operació Puigdemont. Ens parla d’aquesta possibilitat, de l’error d’haver estat més centrats en la repressió que a construir la República, del canvi de paradigma del camí cap a la independència, de la necessitat de sortir de la ratera, del sentit de la desobediència i la confrontació, de la manca d’horitzons de l’independentisme i del seu camí cap a la consciència i la determinació per a construir un estat a Catalunya. —Esteu preparada per a ser presidenta? —La meva investidura no és damunt la taula. Encara tenim Jordi Sànchez com a candidat. Ara modifiquem la llei de la presidència i esperem que pugui entrar al pròxim ple, que ha de ser dijous o divendres. La nostra idea és investir el president Puigdemont. —I quan ha de ser això? —De seguida que es publiqui la llei. Primer hi ha l’aprovació al ple del parlament, després l’ha de signar Rajoy o Soraya Sáenz de Santamaría i llavors s’ha de publicar i entrar en vigor l’endemà. Intentaríem fer la investidura aleshores si hi ha marge per a fer-la. A partir d’aquí, un dels objectius importants de la legislatura és restablir el govern que hi havia, començant pel president Puigdemont. Per tant, tots els forats que trobem, totes les maneres possibles que ens acostin a aquest objectiu sempre hi treballarem. —Què passarà si la llei és suspesa pel Constitucional espanyol? —Per a impedir una llei primer l’has haguda de publicar i, per tant, s’ha de sancionar abans. Per tant, tenen dues opcions. O prevaricar i no signar una llei que surt del Parlament de Catalunya –creiem que això no passarà– o bé abusar del poder i dur-la al Constitucional amb la prerrogativa de suspendre-la cautelarment. La cosa pot anar per aquí. També hi ha la tercera via, la de la dignitat, i reconèixer que el parlament és sobirà per a aprovar lleis. Seria la més normal. —Però la menys habitual, també. —Correcte, malauradament sí. —I aleshores el ple per a la investidura s’ha de fer automàticament després de la publicació? —Sí, quan el convoqui el president del parlament. —Si tot això falla, quina opció hi ha prevista? —Nosaltres no desistirem mai de fer la investidura del president Puigdemont i sempre hem dit que anirem pas a pas. Ara som en aquest punt. Abans no hi arribem, Jordi Sànchez continua essent candidat i s’hauria de fer un canvi. Nosaltres ens mourem segons allò que ens trobem. No volem repetir les eleccions, però com que tampoc no podem descartar que ens impedeixin de fer govern perquè ja hem intentat quatre investidures que no ens han permès, anirem prenent decisions a mesura que passin els fets. Ens trobem en uns mesos en què el terreny de joc canvia molt ràpidament, d’una manera molt dramàtica. Per tant, haurem de veure què ens trobem. —Abans de repetir eleccions, s’intentarà fer un govern sigui com sigui? —Ja hem intentat fer govern quatre vegades. És evident que Junts per Catalunya té la voluntat de fer govern. Des del 30 de gener, que va ser la primera, fins a la darrera, fa dues setmanes, quan el jutge Llarena va decidir que hi havia no sé quins drets que havien de prevaler sobre els drets polítics de Jordi Sànchez sense emparar-se en cap article de cap codi. Per tant, ara ja ens podem esperar qualsevol cosa. La interlocutòria d’aquell dia era extremadament sorprenent, perquè ell justificava que hi ha uns drets col·lectius que estan per sobre de les llibertats i els drets individuals. Això sona una mica dictatorial, oi? I ho justificava dient que el problema és que a Catalunya hi ha gent independentista, que n’hi ha hagut sempre. I l’altre motiu que donava era el programa electoral de JxCat, que diu que es vol constituir Catalunya com una república. Ja ho sabien, ens van deixar presentar i no ens van il·legalitzar, només faltaria! Per tant, ens trobem en una situació una mica surrealista. Anirem avançant, però no sabem quina serà la reacció de l’estat espanyol a cada passa que fem. Cada dia ens sorprèn. —No hi ha cap indici que acceptin un candidat que no estigui assenyalat? —No tenim indicis d’això. L’últim és la interlocutòria del jutge Llarena, que diu que el problema de Jordi Sànchez és que és integrat a JxCat. Per tant, ens posa a tots en la situació de demanar-nos què li passarà al següent que vulgui ser investit. Nosaltres ens plantegem i ens preguntem d’una manera molt honesta què passarà amb el pròxim candidat, perquè la deriva de l’estat espanyol és molt preocupant. I no és preocupant en l’àmbit personal, el problema no és que tinguem por de què li pugui passar a una persona en l’àmbit particular, que és molt dramàtic. El problema és a quina deriva autoritària ens abocarà el pròxim intent d’investidura, el pròxim moviment de sobirania del Parlament de Catalunya. —S’intentarà fer la investidura de Puigdemont quan la llei deixi d’estar suspesa pel TC? —Sempre que puguem, intentarem fer la investidura del president. Ara, més endavant… el nostre compromís és total. —La solució és investir un president provisional fins que la llei deixi d’estar suspesa? —Ja ho veurem, ja ho veurem. —Estem atrapats en tot això. Cada pas que fem, tots pendents de si el deixen fer o no el deixen fer. Això com es pot superar? —És clar, per això hem de parlar més de com fem República i no de com recuperem les institucions. Estem en una situació en què és important recuperar les institucions, parlar de com fem accions antirepressives, de com denunciem la situació de la deriva autoritària que tenim a Catalunya i a l’estat espanyol. És important parlar de tot això. Però encara és més important que no parlem només d’això. Hem entrat en la ratera on volien que entréssim, de parlar només de la investidura, de recuperar les institucions i dels efectes del 155 i hem de sortir-ne. No podem parlar només de la política repressiva que ens apliquen i de com nosaltres reaccionem. I tot això és molt important i és evident que no ho podem treure de la nostra ment i de les nostres polítiques, però l’objectiu no és aquest. —Quin és l’objectiu? —L’objectiu no és fer govern, no és investir una persona o una altra. L’objectiu és fer República i, per tant, hem de mirar tot allò que ens porta a fer República, des de la internacionalització, el Consell de la República, el procés constituent, les polítiques socials que fem, l’enfocament de la legislatura des de la Generalitat, però també quin rol té el parlament… Tots aquests altres elements i molts més. Què podem fer des de la societat civil, com ens podem ajudar, tots aquests elements han d’estar al servei de l’objectiu de fer República. Hem de centrar els nostres esforços a començar a enterrar tots aquests elements que a vegades han estat moneda de canvi en una negociació i començar a caminar. El país demana que fem efectiva la República. El cercle com es trenca? Es trenca caminant. No podem estar només llepant-nos les ferides, que és important i ho hem de fer, sinó que hem de continuar el nostre camí i hem d’avançar cap a la República. —I deixant d’acatar? —Deixant d’acatar quan calgui deixar d’acatar. Des del nostre punt de vista entenem que no cal fer desobediència simbòlica, o potser sí en certs casos, però hem d’anar a una confrontació productiva. Per nosaltres què és la confrontació productiva? Doncs la internacionalització del cas català. El fet que el president Puigdemont sigui a Europa fent política i explicant-se, malgrat els riscs que ell corre com a persona. Però ell entén quin és el seu rol com a president de la Generalitat i per tant fa aquesta política. Desobeir, si té recorregut i funciona per anar caminant i fer avançar la República, sí. Si és una cosa estètica que no serveixi per a res, mirem la manera de cercar-hi solucions. —No és urgent posar fi al 155? —A nosaltres el 155 no ens ha agradat mai. I vull recordar que al president Puigdemont és el primer a qui no va agradar el 155 i que el 26 d’octubre va pensar a convocar eleccions si això feia que el 155 no s’apliqués. Per tant, em sembla que una de les persones que tenen més clar quin és l’impacte i com n’és de pervers perdre el control de les institucions és el president Puigdemont. Nosaltres entenem perfectament el cost que implica, parlem amb els alts càrrecs que continuen al govern de la Generalitat, parlem amb els treballadors perquè són la gent amb qui hem treballat durant molt temps. Som coneixedors dels costs que han generat, d’acord. Però també hem de saber les implicacions que té replegar-se. Hem de valorar en tot moment quins són els costs i els beneficis i què ens durà abans a fer República. —A la gent se li ha desdibuixat l’horitzó. No sap quin és el nou camí… —És clar, s’ha desdibuixat perquè fins ara estàvem acostumats als fulls de ruta. Estàvem acostumats a dues coses: els fulls de ruta i els terminis. I es va plantejar un camí que ara sabem que no és el camí. Ep! Que ens ha aportat moltes coses, però ara sabem que no és el camí que hem de seguir. No és la desconnexió institucional de la llei a la llei. Això ens ha ajudat a fer moltes coses i el camí fet és increïble. Tenim el llegat immens del primer d’octubre, tenim moltes coses fetes, però ara l’envit és nou i hem de continuar avançant. Segurament ara hem de practicar la resiliència i els debats i després fer passos de manera coordinada i acordada, mostrant la unitat. Però és normal que hi hagi confusió perquè la gent estava acostumada a tenir fulls de ruta i terminis que ara no tenim. Hem estat excessivament centrats en la repressió i la investidura, i poc centrats a avançar cap a la República. —L’estratègia ha estat fins ara més jurídica que no política? —Ho dieu per la investidura de Jordi Sànchez? —Per la de Sànchez i la de Turull, que es va precipitar perquè l’havien citat a declarar. —Quan decidim de fer la investidura de Jordi Turull, no és per protegir-lo a ell. És evident que no el beneficiava, allò. Precisament era un desafiament polític. Igual que amb Jordi Sànchez. Quan tenim la resolució de l’ONU, posem aquella força al servei de la política. Mirem de posar tots els arguments i situacions jurídiques al servei d’una causa política. Ho capgirem. No hem estat condicionats pels advocats a l’hora de prendre decisions. Si més no, en el cas del nostre grup parlamentari. No hem condicionat allò que es podia fer o no es podia fer a la situació jurídica. —I allò que es podia dir i allò que no es podia dir? —Hi ha coses que consultem als nostres advocats. No podia ser de cap més manera, especialment el temps que els nostres consellers eren fora de la presó i tenien una amenaça al damunt. Tenim una relació fluida i treballem braç a braç amb els advocats. I no ens hem sentit limitats. I ens sentim menys condicionats ara que hem comprovat el resultat de les indagatòries judicials. Les últimes declaracions que van fer els consellers davant el jutge són clarament una aproximació política. Em va colpir la declaració de Turull, que va dir que al novembre havia tingut dubtes, però que ara el jutge Llarena li confirmava que era un pres polític. Hi ha hagut una transformació clara i evident. Abans dèiem que un dels objectius de la repressió era crear divisió i enfrontament. Però també volen fer por i suscitar dubtes i desconfiances. Per això és important de mantenir la posició política. Si acabes acceptant les amenaces i xantatges, t’empasses qualsevol actitud autoritària i dictatorial de vulneració de drets que són fonamentals. Hem arribat a un extrem que eren inimaginables fa uns anys. Hi ha una degradació democràtica fortíssima. —I tot canvia molt sobtadament? Passen coses, com la detenció i alliberament posterior de Puigdemont a Alemanya, que canvien completament el panorama sense haver-ho previst… —Recordo perfectament el dinar que tenia el dia que el van deixar sortir de la presó. Tres hores abans que em truqués l’advocat Gonzalo Boye per dir-me que necessitava diners. ‘Què passa?’, li vaig dir. Jo no entenia per què. Em va dir que necessitava setanta-cinc mil euros. I com que hi havia també la compareixença dels tres de Brussel·les, pensava que els diners eren perquè els imposaven una fiança de vint-i-cinc mil a cadascun. Era negatiu perquè eren mesures pitjors que l’altra vegada que s’havia emès l’euroordre. Però Boye em diu que no, que és per al president. Buf! Saltava d’alegria. Ni m’ho pensava que podia passar allò aquell dia. Teniu raó. Tot canvia molt de pressa. I també canvia quan et lleves un dia i sents el ministre Montoro dient que no hi ha hagut malversació. I l’endemà ens trobem una nova ràtzia repressiva amb detencions, o et trobes que es tornen a vulnerar els drets i les llibertats de la gent que porta samarretes grogues a un partit de futbol. I et poses les mans al cap i et demanes com pot ser que passin aquestes coses. És esperpèntic. —És una muntanya russa. Emocionalment, deu ser difícil de mantenir-se serena. —En el grup parlamentari parlem molt d’emocions també. —Feu teràpia. —És un grup de diputats que majoritàriament ens vam conèixer durant la campanya. Som tots molt nous. I vivim en una anormalitat. Potser per això ens és més fàcil d’obrir-nos i explicar-nos i compartir allò que sentim i allò que ens passa pel cap. Necessitem compartir la duresa del moment i com ens afecta emocionalment. Vam viure molt intensament les setmanes que vam tenir els consellers Rull i Turull entre nosaltres. I quan van entrar a la presó fa un mes, va ser un cop duríssim. Molt dur. Els trobem a faltar molt. Els seus llocs a les reunions de la direcció del grup continuen buits. I el seu despatx, també. Amb la seva fotografia. I tot això ens recorda per què som aquí. I ens recorda constantment què hem vingut a fer. —Dóna força o espanta? —Dóna molta més força. No els podem fallar. Si no continuem avançant, els estarem abandonant. Dóna força pel nivell de compromís que ha de tenir cadascú de nosaltres. Són un exemple per a nosaltres. Venien cada dia aquí al parlament des de primera hora. Haurien pogut quedar-se amb la família a casa seva. Hauria estat legítim. Tothom ho hauria entès i ningú no s’hauria demanat res. En canvi, van estar al peu del canó cada dia. En Rull sempre rient i fent broma, ja el coneixeu. En Turull, amb la seva ironia. Ens donen molta força. També ens en dóna el president Puigdemont quan l’anem a veure a Brussel·les i ara a Berlín. La seva determinació, la dignitat. —I us porta a fer-vos preguntes? Què us pot passar? Què faré si em toca passar pel Suprem? Me n’aniré a l’exili? —Jo no puc parlar pels altres diputats. Puc parlar per mi i per allò que comentem amb els altres diputats. I crec que no ens les fem aquestes preguntes. Jo no me les faig. No sé si és un mecanisme de defensa. Pensem més com avançar i fer avançar la República que no si ens tocarà el rebre i què farem. Potser cadascú en parla a casa seva. No ho sé. Ens preocupa més com sortim de la situació actual. —Sou independentista des de fa anys? —No. Sóc de la nova fornada. Sóc del mainstream. És cert. —Què us va fer canviar? —No hi ha un moment concret. És una evolució lògica a partir de l’observació dels fets. És un procés de convenciment que es fa de mica en mica. A casa meva no eren independentistes. I jo tampoc, a l’escola. Lògicament, hi ha un trencament fort el 2010 amb la sentència de l’estatut. Això va passar a molta gent. És fruit de les experiències, les lectures, les converses… Diria que la meva experiència o el meu cas és força comú en la majoria dels independentistes d’avui. I cada vegada som més. Et trobes gent que no ho diries mai vestits de color groc de cap a peus.

Summary: Elsa Artadi: ‘Hem entrat en la ratera on volien que entréssim i hem de sortir-ne’