La majoria independentista portarà al pròxim ple del parlament una proposta de resolució per a demanar la llibertat pels presos polítics detinguts el 23 de setembre. A més, el text exigirà l’arxivament de la causa, per la qual són investigats per terrorisme per l’Audiència espanyola. Junts per Catalunya, ERC i CUP ho han anunciat en una conferència de premsa des del parlament, on els han acompanyat familiars dels detinguts i membres dels CDR. Segons la resolució, els presos han estat víctimes del ‘marc d’acció de l’estat espanyol dins de la causa general contra l’independentisme i democràtic’.

Summary: El parlament exigirà l’alliberament dels presos polítics detinguts el 23 de setembre


La plataforma Docents per la República (DxR) i els Comitès de Defensa de la República (CDR) han convocat concentracions a les set del vespre en una desena de poblacions per donar suport al model d’escola catalana i denunciar la repressió que viuen els mestres i professors. Els actes coincideixen amb l’aniversari del naixement de Francesc Ferrer i Guàrdia, pedagog perseguit i afusellat per l’estat espanyol l’octubre del 1909. Volen que se sàpiga que la censura i l’autocensura comencen a ser una realitat a les escoles, com també les denúncies falses. Les concentracions seran a Vic, Girona, la Bisbal d’Empordà, Manresa, Reus, Valls, Granollers, Igualada, Lleida, Tarragona i Terrassa. S’hi llegirà un manifest comú simultàniament per a fer palès al suport als docents, després dels casos com els de Sant Andreu de la Barca, la Seu d’Urgell i Cerdanyola del Vallès, on hi ha mestres encausats per haver parlat de l’1-O a classe i haver fet suposats comentaris despectius contra la policia espanyola i la Guàrdia Civil, arran de la violència que van exercir aquests cossos contra la població. Aquest dimecres, concentracions a diferents poblacions de Catalunya per defensar els nostres docents davant la repressió actual, coincidint amb l'aniversari del naixement de #FerreriGuàrdia10G #StopRepressióDocents pic.twitter.com/cvSY3H9WHy — Docents x República ✏ (@DocentsxRep) January 8, 2018

Summary: Docents per la República convoca concentracions de suport a l’escola catalana i contra la repressió


L’aeroport del Prat ha reobert el seu espai aeri cap a tres quarts de dues, després d’estar més de mitja hora totalment tancat per la pluja intensa. El control aeri ha començat a espaiar els aterratges i enlairaments poc abans de la una, però de seguida ha prohibit qualsevol moviment. Consulteu l’estat dels vols ací. Fins poc després de les dues de la tarda s’han desviat cinc vols pel cap baix. Un era de la companyia Easyjet, procedent de Basilea (Suïssa), que ha estat redirigit a Girona, i un altre era de Ryanair, procedent d’Hamburg (Alemanya), que ha estat desviat a Reus. A banda, Vueling ha cancel·lat almenys vuit vols: dos amb origen i destí a Sant Sebastià, els passatgers dels quals viatjaran en autobús; dos amb origen i destí a Maó, dos amb origen i destí a Eivissa, que han estat recol·locats en altres vols de la companyia; i dos amb origen i destí a París-Orly.

Summary: El temporal causa retards i cancel·lacions a l’aeroport del Prat


Les Corts celebraran el 24 d’abril vinent una reunió de la Diputació Permanent per a parlar del Fons de Liquiditat Autonòmica (FLA), a proposta del PP, i de la reversió de la gestió privada a pública de l’Hospital de Dénia, a iniciativa de Podem. Així s’ha acordat en la Junta de Síndics celebrada en la cambra, com han informat en la roda de premsa posterior a aquesta trobada els portaveus i portaveus adjunts dels partits amb representació en aquesta institució (PSPV, Compromís, Podem, PP i Cs). El primer dels punts ha comptat amb el suport de PP i Cs i el segon, amb el d’aquestes dues formacions i Podem. El portaveu de Podem, Antonio Estañ, ha justificat el suport del seu grup a tractar aquest assumpte per considerar que és ‘pertinent’ fer-ho per a conèixer si el ‘retard del FLA’ pot ‘implicar un cost’ i ‘afectar els pressupostos que aprovem amb PSPV i Compromís’ i a l’acord ‘vinculat a un compromís de no fer retallades en inversió social’. El portaveu de Compromís, Fran Ferri, pel seu costat, ha manifestat l’oposició del seu grup a parlar d’aquest assumpte en la Diputació Permanent per no compartir el plantejament fet pel PP, ‘que orienta aquesta proposta des del punt de vista que els valencians hem de renunciar als nostres drets a canvi que l’estat espanyol no ens posi pegues’. ‘No s’han demanat retallades’, ha subratllat Ferri, que ha agregat que Compromís podria haver donat suport a aquest punt si el PP hagués demanat ‘la unió de tots els partits i valencians per a dir a l’estat espanyol: fins que no tinguem un sistema de finançament just no se’ns pot demanar el mateix que a altres territoris’. El representant d’aquesta coalició ha lamentat que per contra el PP hagi optat per preguntar ‘d’on es pensa retallar els drets dels valencians’. ‘L’orientació no ens agrada. Si hagués estat la contrària: què faran tots els partits davant un govern espanyol que ens torna a discriminar i a aplicar les mesures que s’apliquen a territoris amb més euros per habitant haguera estat diferent i haguéssim votat a favor’, ha insistit. Pel que respecta al punt de la Diputació Permanent referit a la reversió de l’Hospital de Dénia, el portaveu de Podem ha defensat la conveniència d’abordar-lo tenint en compte que aquest és ‘un compromís que portem esperant quatre anys’ per part del Govern del Botànic. La portaveu adjunta del PP, Eva Ortiz, ha precisat que la proposta de debatre sobre el FLA pretén abordar ‘tant el retard de l’arribada’ com que es detalli ‘el pla d’ajust que s’ha presentat per a complir les exigències que des del govern espanyol s’han demanat a la Generalitat’. ‘El PP sempre ha advertit que són 1.300 milions d’euros ficticis, falsos, per a enganyar als 5 milions de valencians. Volem saber d’on han llevat aquestes partides o d’on les llevaran; quins col·lectius o àrees han estat afectades per una retallada que tots sabíem que s’anava a produir’, ha indicat Ortiz. El portaveu del PSPV, Manolo Mata, ha considerat que amb la inclusió en la Diputació Permanent de les Corts d’aquestes dues qüestions ‘ha sortit el tir per la culata’ dels qui pretenien demanar explicacions al govern ‘perquè les dues compareixences són molt bones per al Botànic’. ‘Podrem explicar per què va arribar el FLA ràpid i també sense pla d’ajust’, ha afirmat Mata sobre aquest tema, que ha defensat també l’oportunitat d’abordar la reversió de l’hospital de Dénia encara que ‘les negociacions no són públiques’. Ha assegurat que el Consell intenta fer-les ‘en les millors condicions’. La Junta de Síndics ha deixat, d’altra banda, fora de l’ordre del dia de la Diputació Permanent el punt proposat pel PP sobre l’informe de l’Autoritat Independent de Responsabilitat Fiscal (AIReF) respecte a À Punt i els objectius d’estabilitat del Consell.

Summary: El FLA, protagonista de la Diputació Permanent de les Corts del 24 d’abril vinent


El president del govern espanyol, Pedro Sánchez, ha decidit d’anar fins a la Llotja de Mar tot caminant, però no ha tingut pas una passejada tranquil·la, sinó que ha hagut d’escoltar crits. I encara més: quan tots els ministres han arribat a l’edifici els veïns de Ciutat Vella s’han fet sentir amb més nitidesa. Un repic d’atuells ha ressonat per tot el barri mentre els carrers eren buits, custodiats per la policia. Aquest so s’ha pogut arribar sentir dins de l’edifici de la Llotja. 📽 VÍDEO | Cassolada de veïns de Ciutat Vella Contra la presència del consell de ministres a la Llotja de Mar. #TombemElRègim! 💥 pic.twitter.com/AUXB0rdgHJ — La Forja – Jovent Revolucionari (@LaForja_Jovent) December 21, 2018

Summary: Pedro Sánchez, rebut amb un fort repic de cassoles pels veïns de Ciutat Vella


Dissabte a Vigo, la Guàrdia Civil va detenir Antón García Matos, àlies ‘Toninho’, i Asunción Losada, considerats els caps de Resistència Gallega, que vivien a la clandestinitat d’ençà del 2006. Els detinguts han estat traslladats a Madrid, on seran posats a disposició de l’Audiència espanyola, amb el càrrec de ‘pertinença a organització terrorista en grau de dirigent, tinença i transport d’explosius i falsedat documental’. García Matos havia estat membre de l’Exèrcit Guerriller del Poble Gallec Lliure (EGPGC) i ja havia passat sis anys a la presó. El 2005 va tornar a ser detingut, juntament amb deu persones, acusat de formar part d’una organització de nova creació, i quan va ser deixat en llibertat provisional va decidir de passar a la clandestinitat amb la seva parella, Asunción Losada. Una organització que no reivindica ningú Aquesta nova organització es va dir Resistència Gallega, i té l’origen en la publicació d’un manifest fundacional a internet el 20 de juliol de 2015, en què es declarava hereva de l’EGPGC. D’ençà que fou creada, hom li atribueix una seixantena d’accions violentes, sense víctimes mortals, amb explosius de fabricació casolana, contra seus de partits polítics, institucions, entitats bancàries i empreses. Alhora, en tots aquests anys, la policia espanyola i la Guàrdia Civil han detingut quaranta persones, pel cap baix, suposadament vinculades a aquesta organització. El darrer atemptat que li és atribuït va ser una explosió a la casa de la vila del municipi de Baralla (Lugo) el 2017, que va causar danys materials als edificis del costat. La qüestió estranya és que, dels detinguts que han estat acusats de formar part d’aquest presumpte grup armat, no n’hi ha hagut mai cap que reconegués que hi pertanyia. Ni tan sols els condemnats a desenes d’anys. És una organització armada a la qual no han trobat armes, ni s’ha fet responsable de cap atemptat ni sabotatge, ni té documentació ni ha emès comunicats, a banda manifests a internet. Existeix Resistència Gallega? Segons la policia espanyola i la Guàrdia Civil, no hi ha cap dubte que Resistència Gallega existeix. Ara mateix la consideren l’única organització armada de l’estat espanyol en actiu. Fins i tot han relacionat escrits o pintades que diuen ‘resistència gallega’ (amb minúscula i sense reivindicar cap organització) com una prova que demostra que es manté activa. En canvi, moltes veus refusen o posen en dubte que existeixi. Per començar, tot el sobiranisme gallec, incloses les entitats que tenen representació parlamentària, com ara el Bloc Nacionalista Gallec (BNG) i Alternativa Gallega d’Esquerra (AGE). El nacionalisme gallec considera que això és una operació per a inflar accions dutes a terme per a extremistes (o accions de falsa bandera), sense cap mena d’estructura ni coordinació i que tot plegat serveix als serveis d’intel·ligència espanyols per a assenyalar un enemic, prosseguir l’estratègia repressiva, criminalitzar la protesta i mantenir un entramat policíac a Galícia. Referents de l’esquerra a l’estat espanyol, com el professor Carlos Taibo i el filòsof Santiago Alba Rico, també han posat en dubte que Resistència Gallega sigui real. Consideren que s’han fet acusacions amb poc fonament, que ningú actua en nom seu i que, a més, tot un seguit d’accions inicialment atribuïdes per la policia a Resistència Gallega més tard han estat desmentides. El magistrat de l’Audiència espanyola Ramón Sáez Valcárcel va emetre un vot particular afirmant que no podia ser considerada en cap cas una organització terrorista. Benet Salellas, advocat d’un detingut acusat de pertinença a aquesta organització el 2011, deia que havien convertit en terrorisme petites accions de sabotatge. ‘Imposen penes pròpies d’assassinat tot i que no hi ha hagut sinó trencadissa en uns quants bancs. Si pel fet de disposar de l’explosiu per a malmetre un caixer automàtic et poden imposar divuit anys de presó és que s’ha perdut el nord.’ En definitiva, sembla com si les explosions d’artefactes de més o menys intensitat fossin sistemàticament definides com a terrorisme i atribuïdes a una mateixa entitat, que realment sembla no existir. Una altra possibilitat és que existís de primer, però que faci temps que ha estat desmantellada i que la policia espanyola la mantingui viva artificialment per a prosseguir la seva estratègia, és a dir, silenciar la protesta de qualsevol grup gallec que en discuteixi l’statu quo. A més, permet d’aplicar de manera sistemàtica la dispersió a les presons (a centenars de quilòmetres) contra militants gallecs i gairebé sense oposició. L’existència del grup també ha servit per a actuar contra associacions de l’independentisme gallec. El 2015, nou dirigents del partit polític Causa Galícia van ser detinguts pel magistrat de l’Audiència espanyola Eloy Velasco. Considerava Causa Galícia com el ‘braç polític’ de Resistència Gallega, tot i que realment era una plataforma nascuda en el context d’una possible reforma de l’estatut gallec, de la qual formaven part desenes de grups independentistes i sobiranistes. Aquestes detencions, anomenades operació Jaro, van ser refusades per una setantena d’organitzacions, inclosos partits com Anova, BNG, la CUP, Sortu i Podem, juntament amb el sindicat gallec majoritari, la Confederació Intersindical Gallega (CIG). La denúncia va arribar als parlaments europeu, català i gallec.

Summary: Resistència Gallega, la insòlita organització armada que no reivindica ningú


El president de Ciutadans, Albert Rivera, ha exigit a l’eurodiputat Javier Nart que, després d’haver decidit abandonar el partit, renunciï al seu escó al Parlament Europeu i al sou que aporta, i que torni al seu lloc de treball. Després d’afirmar que Nart ‘ha fet una bona feina’ a l’eurocambra, Rivera ha dit que li agradaria que no hagués decidit ‘donar un cop de porta’ en marxar de la formació taronja, amb qui va obtenir un escó en les eleccions del 2014 i en les d’enguany. Segons Rivera, si un diputat ja no milita en el seu partit, ‘no es queda amb un sou per a cinc anys, ni amb l’escó i els recursos i assessors’ que comporta. ‘Vas al teu lloc de treball i treballes’, ha declarat en una entrevista a Antena 3 recollida per Europa Press. Rivera considera que la posició de Nart – que se’n va del partit després d’haver abandonat l’executiva a finals de juny – ‘no és ètica’, i suposa un incompliment del compromís que assumeixen per escrit tots els candidats de Cs, per la qual cosa la sortida del partit implica renunciar també a l’escó.

Summary: Rivera exigeix a Nart que renunciï a l’escó i al sou d’eurodiputat


Bruno Pérez Juncà, director general d’Administració Electrònica i Societat de la Informació del govern aragonès, ha estat destituït al cap de vint-i-quatre hores de ser escollit per la seva suposada relació amb l’independentisme. Pérez Juncà ha estat destituït per Podem Equo Aragó, que ha dit en un comunicat que ‘no va informar sobre la seva activitat política passada’, el que ‘trenca la confiança dipositada’. Pérez Juncà, que és tècnic superior informàtic especialista en ciberseguretat, va dissenyar estelades amb espelmes a les places d’alguns municipis catalans fins al 2017. Les fotografies fent aquesta feina van córrer ahir per les xarxes, i polítics com el portaveu de Ciutadans, Daniel Pérez Calvo, van aprofitar-les per a criticar el seu nomenament. El gobierno de Javier Lambán y Arturo Aliaga nombra director general a Bruno Pérez. Entre sus 'hitos' más recientes figura la organización de un encendido masivo de velas en 2017 para formar una inmensa estelada, en vísperas del referendum del 1-O. Aún no asamos y ya pringamos. pic.twitter.com/aY1xj8YGJv — Daniel Pérez Calvo (@DanielPerezCs) August 30, 2019

Summary: Podem destitueix un càrrec del govern de l’Aragó per la seva relació amb l’independentisme


Una de les víctimes de la repressió de la policia contra l’1-O a Barcelona, Marta Torrecillas, ha presentat avui en un jutjat de Barcelona un escrit instant a l’ex-delegat del govern espanyol a Catalunya, Enric Millo, per tal que rectifiqui les seves paraules en el judici contra el procés al Tribunal Suprem espanyol. En cas que Millo no s’avingui a rectificar públicament, s’estudiarà la possibilitat d’interposar una demanda per danys a l’honor, tot i que al març ja va advertir-lo amb una denúncia per fals testimoni. Així mateix, Torrecillas vol que Millo reconegui que no és cert que ella mentís sobre l’actuació policíaca de la que va ser víctima l’1-O i que, en tot cas, mai ha dit públicament que havia mentit com va afirmar Millo en la seva declaració al Suprem. També que no és cert que la mà embenada i la que va ser objecte de l’actuació de l’agent de policia eren diferents. També vol que admeti que Torrecillas no s’ha disculpat mai públicament per haver mentit ja que assegura que no va mentir, i que en cap cas ha sortit en mitjans de comunicació demanant disculpes per haver mentit com va afirmar Millo al Suprem. La noia també assegura que Millo mai li ha agraït públicament haver desmentit la seva versió dels fets, a diferència del què va afirmar ell al Suprem.

Summary: Marta Torrecillas adverteix Millo amb una demanda per danys a l’honor


Amb l’emergència climàtica hi ha un seguit de tecnologies que competeixen per crear energia lliure d’emissions de gasos d’efecte hivernacle i contaminants atmosfèrics. A hores d’ara els contendents principals són les energies renovables i una energia nuclear renascuda. De fet, la nuclear es reclama, de la perspectiva de l’escalfament mundial i la pol·lució a les ciutats, com una font energètica neta. Tanmateix, amb l’accident de Txornòbil i, posteriorment, el de Fukushima, el rebuig de la població ha estat general. Alemanya es va comprometre a abandonar-la completament el 2022, però tot i haver impulsat les energies renovables, també ha hagut de recórrer, si més no momentàniament, a combustibles fòssils per substituir-la, cosa que ha fet augmentar les seves emissions de CO2. El Japó va haver de fer igual, quan decidí d’aturar temporalment les seves centrals nuclears després de l’accident de Fukushima. Aquestes experiències són posades per algunes veus de l’ecologisme i col·lectius de científics com a elements de debat. Consideren que no es pot menysprear l’energia nuclear com un aliat en la lluita contra el canvi climàtic. Tot seguit, analitzem el present i el futur d’aquesta font d’energia i també les crítiques que continua rebent. La situació actual i la nova tecnologia nuclear que ha d’arribar Els reactors nuclears comercials –de fissió– utilitzen principalment l’urani com a fuel. La reacció nuclear no genera electricitat directament, sinó que calor, que és utilitzada per fer electricitat. Són reactors tèrmics com els que fan servir combustibles fòssils (carbó, gas i petroli), però sense generar CO2. El primer reactor nuclear es va connectar a la xarxa elèctrica el 26 de juny de 1954 a Óbninsk, Rússia, i a partir d’aquell moment aquesta tecnologia es va anar expandint. Segons la Societat Europea Nuclear (ENS), l’any 2016 a tot el món hi havia 450 centrals nuclears repartides en 31 estats, que produïen un 11% de tota l’energia elèctrica i el 4% de tota l’energia que consumim. Qui més en té són els EUA, amb 99, seguits de França (58), el Japó (43) i la Xina (36), que empata amb Rússia. Mentrestant, 16 estats en construeixen 60 més, encapçalats per la Xina (20), Rússia (7), l’Índia (5) i els Emirats Àrabs Units (4). França és l’estat on la nuclear té més pes, perquè crea el 72% de la seva electricitat. Als Països Catalans, el Principat és un dels països del món on té més importància: actualment és la responsable del 49% de l’electricitat que s’hi genera. Temps enrere, fins i tot, havia arribat a superar a França, amb un 79% de generació elèctrica l’any 1990. Tancar les nuclears tot reduint les emissions de CO2 a Catalunya Les centrals nuclears fan servir diverses tecnologies que s’agrupen en generacions. La primera generació (I) correspon als primers reactors experimentals. La segona generació (II) és la de la majoria dels actuals, que es van construir entre els anys 1965 i 1996. Són dissenyats per durar entre trenta anys i quaranta, però amb modificacions s’allarguen fins a seixanta, perquè són el gruix de les centrals en funcionament i, ara per ara, no és previst que siguin substituïts per noves centrals. Aquesta generació és la responsable dels accidents de Txornòbil i Fukushima, i entre les diverses tecnologies de què disposa, s’han detectat mancances de seguretat estructurals. Es continuen fabricant dissenys evolucionats (II+), tot i els problemes de seguretat, perquè són més barats i senzills que no les generacions més modernes. Malgrat això, la major part de reactors que es construeixen actualment són de la tercera generació (III i III+), que inclou millores diverses. Per una banda, s’espera que puguin operar entre seixanta anys i cent. També augmenten l’eficiència del combustible –necessiten un 17% menys d’urani– i milloren l’eficiència tèrmica. A més, han començat a incloure mesures de seguretat passives, el problema principal dels de la segona generació. Això vol dir que, en cas d’inacció humana, el reactor tendeix per si sol a una situació de seguretat. Malgrat tot, no resol aquest problema. És precisament per això que s’ha començat a desenvolupar la quarta generació (IV). No s’espera que les tecnologies que l’acompanyen s’hagin desenvolupat abans del 2030, tot i que la Xina ja n’ha fet un primer reactor. L’objectiu principal d’aquesta generació és la seguretat i la reducció de residus, les dues grans crítiques de l’energia nuclear. Una central com aquesta s’ha de poder aturar automàticament de manera passiva en cas d’emergència, accident o fallada, sense necessitat de cap intervenció humana. Quant al combustible, aquests reactors han de poder reutilitzar-lo tant com puguin creant un cicle tancat, de manera que els residus finals siguin radioactius durant segles o mil·lennis, en compte de centenars de milers d’anys com ara. Quant a la seguretat de l’energia nuclear, els defensors argumenten que és la font d’energia menys mortífera. Segons les estatístiques, el carbó causa entre 4 i 5 milions de morts anuals, el petroli 3 milions, la biomassa 750.000 i el gas 500.000. Morts atribuïbles, fonamentalment, a la contaminació atmosfèrica que generen. En comparació, l’energia nuclear en causa 10.000, una atribució estatística a partir dels accidents de Txornòbil (uns 60.000 morts, considerant causes directes i indirectes a llarg termini) i Fukushima (uns 2.000). És la mateixa quantitat atribuïda a les energies renovables (10.000-11.000 anuals), en aquest cas relacionada amb accidents durant l’extracció dels materials necessaris a les mines, el transport i la instal·lació. Les grans promeses: els reactors de tori i la fusió nuclear Com hem vist fins ara, la tecnologia nuclear actual es basa en l’urani. Tanmateix, d’entrada es va suggerir una altra tecnologia de fissió, basada en el tori. Se’n va fer un experiment els anys seixanta als EUA, amb un reactor que va funcionar durant cinc anys (del 1965 al 1969). El primer avantatge és que és quatre vegades més abundant que no pas l’urani. El reactor també és més eficient amb el combustible i el disseny no és tan complex i, per tant, no és tan susceptible de tenir accidents. Malgrat tot, l’avantatge principal és que els residus que genera –bàsicament cesi-137 i estronci-90– són radioactius durant uns tres-cents anys. De fet, aquesta és una de les tecnologies incloses en la generació IV dels reactors de fissió. Actualment, la UE, el Japó, els EUA, Rússia i la Xina tenen projectes per a desenvolupar-ne reactors comercials. Però si hi ha cap promesa, o esperança, en el sector nuclear, és sens dubte el de la fusió nuclear. Promet de resoldre totes les necessites energètiques del planeta. El seu combustible seria l’element més abundant a l’univers, l’hidrogen. A més, el seu residu principal, el triti –un isòtop de l’hidrogen– té una vida mitjana de només 12,5 anys i emet un tipus de radiació –la beta– d’intensitat mitjana i més fàcilment aïllable, la qual cosa significa que els residus haurien de ser confinats només durant poques dècades i amb mesures de seguretat més fàcils d’aplicar. N’han fet diversos experiments aquestes darreres dècades. El projecte més famós és l’ITER, amb seu a la UE, en què participen també els EUA, Rússia, la Xina, el Japó, l’Índia i Corea del Sud. Els problemes: preu, retards, residus, accidents i promeses no complertes L’energia nuclear també té problemes. La majoria sense resoldre i amb implicacions a molt llarg termini. La primera cosa que cal ressaltar és que l’energia nuclear, tot i que sovint es declara neta perquè no emet CO2, no ho és pas. A banda de les emissions de CO2 de manera indirecta (mineria de l’urani, transport, refrigeració…), genera residus amb una capacitat letal durant més de 200.000 anys. En menor mesura, tots els materials dins un recinte nuclear han de ser dipositats en abocadors especials, perquè poden ser radioactius. A més, també contaminen el medi. En rius com l’Ebre o el Roine hi ha elements provinents de les centrals nuclears, perquè se’n fa servir l’aigua per refrigerar-les. Durant dècades s’ha fet recerca i experiments per trobar un dipòsit segur per als residus del combustible de les nuclears. De moment, no n’han trobat cap d’adient. Els defensors de l’energia nuclear argumenten que el volum dels residus és petit i que es poden vigilar fàcilment. Però cal tenir present que actualment només genera un 11% de l’energia elèctrica i el 4% del total d’energia. Amb l’electrificació de tot el consum energètic, la nuclearització de l’electricitat podria dur a una escalada exponencial de residus nuclears. Els reactors basats en tori milloren la situació, però tres segles continua essent molt temps. Un altre aspecte que cal continuar considerant és el dels accidents. Com ha mostrat recentment la sèrie ‘Chernobyl‘, a Europa li van faltar només 48 hores per a una apocalipsi nuclear, que hauria deixat països sencers com Ucraïna i Bielorússia completament inhabitables durant cent anys, i amb la possibilitat d’interferir en la vida de manera molt significava a tota l’Europa de l’Est. L’accident de Fukushima, el segon més greu de la història, no tingué tant d’impacte, però també ha causat moviments de població, ha aïllat territoris i ha afectat tota l’economia nipona. Si bé en països altament avançats com el Japó, o amb gran capacitat científico-tècnica com l’URSS, han pogut afrontar-los a un cost elevat, no tots podrien encarar incidents com aquests d’una manera adequada. Un accident nuclear és molt improbable, però quan passa pot desbordar el control humà i tenir unes conseqüències inabastables. Així mateix, cal considerar els accidents que poden esdevenir-se a llarg termini amb els residus, a més d’elements de seguretat geopolítica (terrorisme o escalada d’armament nuclear). Un altre argument que s’esgrimeix contra la indústria nuclear és que incompleix les seves promeses. Fa dècades que es parla de crear centrals nuclears que puguin aturar-se de manera passiva, cosa que impossibilitaria accidents greus, i de moment no s’ha aconseguit. També fa decennis que es parla dels reactors de tori, que també té inconvenients. Utilitzen sals escalfades que són molt corrosives i demanen un manteniment més car. A més, aquest manteniment és més difícil i s’hauria de fer amb robots, perquè, tot i que els residus finals són menys radioactius, durant l’operació de la central la radioactivitat és més alta que no en les d’urani. Però, sobretot, la gran promesa incomplerta és la de la fusió nuclear, que fa dècades que es diu que arribarà al cap de vint o trenta anys (l’últim objectiu de l’ITER: 2050). A més, encara s’ha de demostrar que la fusió nuclear sigui viable tècnicament, perquè és extremadament complexa i juga als límits de la física. Tampoc la indústria nuclear no ha trobat la solució al greu problema dels residus, ni tractant-los ni localitzant un confinament segur. Però segurament el problema principal que té a hores d’ara l’energia nuclear és el preu. Segons alguns acadèmics, no cal entrar en consideracions de seguretat: la nuclear té un cost prohibitiu i actualment no pot competir econòmicament amb les renovables. Per exemple, la Xina ha començat a oferir el seu disseny de reactor de quarta generació, però de moment ningú no hi té interès, perquè, tot i ser més segur, és molt més car que no els de tercera generació. Això sí, el preu del kWh nuclear és un dels més barats, i és generalment la font d’energia que hi ha darrere les tarifes nocturnes. Això és perquè les centrals nuclears no es poden apagar i han de funcionar nit i dia i, abans de llençar l’electricitat, l’ofereixen a un preu més baix. Però sobretot, el preu és més barat perquè és una indústria que no assumeix tots els costs. Les instal·lacions nuclears no tenen les assegurances de responsabilitat civil obligatòries, perquè cap companyia privada no els en fa cap –el preu és impossible d’assumir. Així, per exemple, es calcula que el cost del desastre de Fukushima va ser d’uns 187.000 milions de dòlars, que haurà de pagar l’estat japonès. El de Txornòbil puja a 235.000 milions. I no hi ha només els accidents, també la gestió de residus. Quant costarà vigilar residus durant 200.000 anys? A l’estat espanyol és l’empresa pública Enresa que s’encarrega de desmantellar les centrals nuclears i de gestionar-ne els residus. Només per als setanta anys vinents Enresa cobrarà 20.000 milions d’euros. Quant a la gran promesa de la fusió nuclear, de moment s’hi han invertit desenes de milers de milions sense que se n’hagi demostrat ni la viabilitat tècnica ni la comercial. Molts argumenten que, de fet, els humans ja disposem d’una central de fusió nuclear natural: el Sol. Igual que amb una central nuclear, que genera calor que aprofitem per generar electricitat, amb el Sol –on cada segon es produeix la fusió de 620 milions de tones mètriques d’hidrogen– ja aprofitem la calor de manera directa (termosolar) o indirecta (solar fotovoltaica, eòlica o energia d’onades). De fet, avui dia les renovables ofereixen preus del kWh per sota del preu de l’energia nuclear. A més, les centrals renovables es construeixen molt més de pressa (1-2 anys habitualment) i poden generar la mateixa energia que una nuclear en el mateix espai que ocupen els seus terrenys, sense mesures especials de protecció i és molt més distribuïda –la nuclear mai no podrà competir amb el preu de la solar autogenerada. Juntament amb sistemes d’emmagatzematge (bateries, embassaments reversibles, generació d’hidrogen…), que resolen el problema de la intermitència, les renovables poden oferir els mateixos nivells de seguretat energètica que la nuclear. Al final, si la nuclear vol sobreviure, primer haurà de demostrar que és viable econòmicament, a més a més de demostrar la viabilitat comercial dels reactors de quarta generació –inclosos els de tori– i, sobretot, que els reactors de fusió són possibles tècnicament. A banda, caldrà trobar una solució per a uns residus que seran extremadament perillosos durant 2.000 segles, si és que n’hi ha cap.

Summary: El retorn de l’energia nuclear?


El sindicat independentista Intersindical-CSC ha convocat una vaga general demà, de 12.30 a 14.30 hores, coincidint amb la reunió del consell de ministres espanyol a Barcelona. Cal recordar que demà l’ANC, els CDR i Òmnium Cultural faran un seguit accions de protesta. A la tarda, diverses entitats independentistes han fet una crida a una manifestació unitària. Minut-a-minut: Segueix tota la informació de les mobilitzacions del 21-D El sindicat ha explicat que l’aturada es feia per motius econòmics i socials, perquè el govern espanyol no havia retirat el decret del 6 d’octubre que facilita el trasllat de seus socials ni havia retirat la reforma laboral del PP, entre més. Guia: Totes les protestes contra el consell de ministres espanyol del 21-D a Barcelona Entre més mesures, el consell de ministres de demà preveu augmentar el salari mínim interprofessional fins a 900 euros, xifra que la Intersindical-CSC veu insuficient i demana que s’apugi a 1.200. Fonts del sindicat també recorden que hi ha moltes lleis de contingut social aprovades al parlament que continuen anul·lades. Per tot plegat, el sindicat ha registrat la convocatòria de vaga, fet confirmat per fonts del Departament de Treball. Manual de seguretat i recomanacions per als manifestants Universitats per la República i el SEPC criden a una aturada Universitats per la República fa una crida a buidar les aules per protestar contra el consell de ministres de 10.00 a 14.00. Amb el lema ‘aturem les classes’ demanen als estudiants que no vagin a classe i que tornin a omplir els carrers. ⚠ El Consell de Ministres arriba: ATUREM LES CLASSES! ⚠ Davant d'un Estat que:– Amenaça amb tornar a aplicar el 155– No respecta el dret a l'autodeterminació– Manté més de 2.000 represaliatsEl #21D buidem les aules per tornar a omplir els carrers! #21DAturemElConsell pic.twitter.com/bYzPicbpir — Unis x la República 🎗 (@unisxrepublica) December 13, 2018 Es pot castigar amb presó la protesta contra el consell de ministres espanyols? El Sindicat d’Estudiants dels Països Catalans (SEPC) també s’hi ha afegit i ha fet una crida a buidar les aules i sortir al carrer a protestar, al costat dels CDR. ✊ El proper #21D tombem el règim!Des del @SEPC_nacional fem una crida a buidar les aules i organitzar-se als carrers de la mà dels @CDRCatOficial i la resta d'organitzacions per aturar en consell de ministres! pic.twitter.com/d3wkf7ivxw — SEPC (@SEPC_nacional) December 13, 2018

Summary: Aturada de país 21-D: la vaga que convoca la Intersindical-CSC


El líder de Podem, Pablo Iglesias, ha publicat un missatge a Twitter on critica el procés penal obert contra la presidenta del Parlament de Catalunya, Carme Forcadell. ‘La presidenta del parlament jutjada per permetre una votació que convoca un referèndum. M’avergonyeix com a espanyol i demòcrata’, ha escrit. La presidenta del Parlament de Catalunya juzgada por permitir una votación que convoca un referéndum. Me avergüenza como español y demócrata — Pablo Iglesias (@Pablo_Iglesias_) December 16, 2016 Podem i les seves confluències van votar aquesta setmana a favor d’una moció del PDECAT que demanava la creació d’una subcomissió per abordar el referèndum a Catalunya i Iglesias ha criticat anteriorment la judicialització del procés a Catalunya.

Summary: Iglesias critica el procés penal contra Forcadell: ‘M’avergonyeix com a espanyol i demòcrata’


L’Óscar té 20 anys i vol viatjar amb els seus amics a Lyon per cap d’any. Els seus ingressos actuals no el permeten organitzar el viatge a través d’una agència. Fan dels projectes d’economia col·laborativa, decideix recórrer a Airbnb per buscar un pis on allotjar-se. “Casa en perfectes condicions, a 5 minuts de la Place Bellecour i de l’estació Perrache. Fins a 6 persones. Es requereix lloguer mínim de dues nits. Bones vistes. 80€ la nit”. L’Óscar sol·licita la reserva per quatre nits. L’amfitrió li ha facilitat l’estança a Lyon i, alhora, s’ha guanyat uns diners. Aquesta relació directa entre propietari i consumidor és un clar exemple d’economia col·laborativa, i amb aquest objectiu va néixer Airbnb l’any 2008. Entremig, però, del contacte entre les parts hi ha una transacció econòmica i una plataforma que gestiona una relació de la qual extreu beneficis econòmics. Airbnb cobra un 3% a l’amfitrió i entre un 6% i un 12% al viatger, un percentatge que varia en funció del subtotal de la reserva: quant major sigui el preu de reserva, menor serà la taxa de servei per tal que els hostes puguin estalviar diners en estades llargues i de major preu. Aquesta activitat forma part d’un model de negoci llunyà a l’essència de l’economia col·laborativa. Tot i això, la plataforma no és l’única que obté beneficis econòmics. Molts usuaris registrats veuen Airbnb no només com una ajuda per arribar a final de mes, sinó també com una oportunitat per fer negoci. Tal i com recull Tom Slee, investigador i autor de llibres sobre economia col·laborativa, el 60% dels beneficis d’Airbnb a Barcelona provenen d’usuaris amb més d’un habitatge anunciat i el 25% dels amfitrions lloga més d’una propietat al portal web. Per la seva banda, el geògraf Albert Arias recull al seu article “Desmuntant Airbnb. Apunts crítics sobre el cas de Barcelona” que el 2,5% dels clients controla un terç dels lloguers anunciats a la ciutat. Clients unipersonals i empreses Inside Airbnb és una pàgina web independent i no comercial que ofereix eines i dades per explorar l’ús d’aquest mercat comunitari a les diferents ciutats del món. Centrant-nos en Barcelona, aquesta plataforma de dades mostra els usuaris amb més pisos anunciats a Airbnb per ordre quantitatiu. Un sol usuari té 77 habitatges en lloguer a la plataforma i fins i tot hi ha empreses que la utilitzen com a mitjà per obtenir molts beneficis. Per exemple, l’empresa immobiliària Oxis Invest té 55 pisos anunciats i la segueix de prop la xarxa social Myspace amb 52. L’auge d’Airbnb al món i a Barcelona és evident, però segons el darrer estudi de l’escola de negocis ESADE la meitat dels 16.000 pisos a la ciutat catalana no tenen en regla la documentació necessària. Per tant, en el marc del dret, el 50% dels lloguers són il·legals. Per què Airbnb no fa res al respecte? Des de la pròpia empresa asseguren no tenir la competència per fer-ho i que només s’encarreguen d’”informar” l’usuari. L’únic requisit que s’exigeix per anunciar un pis al portal web és “la disposició d’instal·lació elèctrica”. La meitat dels pisos, sense registrar L’advocat especialitzat en Tecnologies de la Informació i de la Comunicació Joan Salas assegura que hi ha interessos per part d’Airbnb en no voler resoldre aquesta problemàtica legal. “La meitat dels usuaris no tenen en regla la documentació dels pisos i des d’Airbnb es vol mantenir aquesta situació. Al cap i a la fi, els usuaris són mers clients i quants més, millor”, conclou. Andreu Castellanos, cap de premsa d’Airbnb a Espanya i Portugal, afirma que és impossible que la plataforma s’encarregui de fer complir la legalitat dels seus anunciants. Aquesta és, diu, “una feina que recau sobre les administracions locals”, perquè les normes són molt diferents a cada país i també a cada ciutat. A més a més, els amfitrions d’Airbnb es comprometen a seguir les normes locals amb el seu registre i, per tant, “la responsabilitat és de qui posa l’anunci, no de la plataforma”. Quin és el seu veritable impacte econòmic? El Gremi d’Hotels de Barcelona no veu la presència d’Airbnb amb bons ulls. “És competència deslleial”, afirma Manuel Baena, director de comunicació i màrqueting del GHB. L’allotjament turístic de Catalunya queda recollit a un decret que regula hotels, apartaments, pensions, hostals, habitatges d’ús turístic, càmpings i cases rurals. Amb la llei en mà, Baena assegura que tot allò fora de la regulació “està participant d’una activitat econòmica il·legal” i, per tant, “Airbnb no juga amb les mateixes regles de joc que el sector hoteler”. Per la seva banda, Ana Velasco, directora tècnica i organitzativa del gremi, afirma que complir amb els requisits i inspeccions demanats per l’Ajuntament de Barcelona i la Generalitat “comporta una sèrie de costos que la plataforma i els seus usuaris es volen estalviar”. Un dels casos d’aquest intent de negoci amb la plataforma és el de S.O., un nicaragüenc de 48 anys que porta dues dècades a Barcelona. Pel lucre que fa a través d’Airbnb, l’usuari prefereix no mostrar el seu nom ni el seu rostre en públic. Actualment, S.O. té 8 propietats anunciades a Centre Amèrica, totes complint la normativa vigent als països corresponents. Tot i això, va intentar seguir guanyant diners amb el lloguer de diversos habitatges a Barcelona, però va veure que portar-ho tot en regla a la ciutat comtal suposava una gran despesa econòmica i que, al final, el negoci no li sortiria rendible. Solidaritat vs. Lucre Aquest ús lucratiu de la plataforma s’ha anat desenvolupant des del naixement d’aquestes noves formes d’economia col·laborativa, en gran part impulsades per la tecnologia. Damien Demailly, investigador de l’Institut de Desenvolupament i Relacions Internacionals de París, va recollir a una entrevista a Libération dues visions essencials. Per una banda, Demailly parlava de “visió llibertària” dels usuaris que desitgen intercanviar béns i serveis solidàriament i que donen sentit a l’esperit de l’economia col·laborativa. Per contra, esmentava la “visió neoliberal”, això és, aquella que contempla els emprenedors com a intermediaris i que es lucren d’aquesta activitat. Airbnb va néixer amb un fi solidari, però ha acabat tenint un model de negoci amb el qual aconsegueix beneficis de la relació entre clients en forma de taxa, fet que difumina els principis essencials de l’economia col·laborativa. Tot i això, en els darrers anys estan naixent noves plataformes que recuperen aquest esperit solidari. És el cas de Nightswapping, basat en un concepte únic d’intercanvi de nits i que ofereix la possibilitat als particulars de no pagar allotjament durant les vacances: “Per cada nit que allotgis algú a casa, en guanyaràs una fora”. L’acció social de l’economia col·laborativa contrasta amb el lucre de certes empreses com Airbnb i d’alguns dels seus usuaris. L’aparició, però, de noves eines com Nightswapping demostra que el rerefons solidari d’aquest tipus d’economia encara segueix viu.

Summary: Airbnb: consum col·laboratiu o lucratiu?


Miquel González és professor de primària en una escola de Sabadell i secretari general de la federació d’Ensenyament del sindicat CGT. Aquest sindicat anarcosindicalista és el quart del país quant a força dins les escoles, i l’únic que ha convocat vaga el dia 18 de gener. Tota la resta, l’han convocada el 9 de febrer. En aquesta entrevista, feta a la seu de la CGT a Barcelona, González explica quines són les seves reclamacions, per què convoquen la vaga tots sols i quina relació veu entre la vaga i el procés polític que viu el país. —Quines reclamacions feu? —Revertir les retallades a ensenyament. Considerem que ja ha passat prou temps per a recuperar tot allò que s’ha sacrificat. —I en concret? —En concret reclamem una reducció de l’horari lectiu, cosa que vol dir augment de plantilla. Es feien 23 hores lectives a primària, i 18 a secundària. Fa dos o tres anys van apujar-ho a 25 i 20 hores, respectivament. La reducció d’hores lectives que reclamem vol dir que s’han d’augmentar les plantilles. En segon lloc, cobertura de les substitucions des del primer dia. Amb les retallades s’hi va perdre i ara ens podem trobar que el substitut no arriba fins al setè dia. Tercer: els professors més grans de cinquanta-cinc anys poden agafar hores. Volem que es cobreixen aquestes hores amb substituts. Quart: que no hi hagi tancament de línies. Malgrat que, objectivament, la baixada demogràfica hi és, a secundària la massificació a les aules és important. El nombre d’alumnes per grup és molt alt. No com a Finlàndia, per cert. Tenim una mica de més de 25 alumnes per aula. Per la CGT hauríem de tenir-ne 20. —La consellera us ha rebut? —Com a CGT, no. I en grup, tampoc. Al setembre vam fer una acampada a Via Augusta, davant la conselleria. Un parell de nits acampats. No es va posar en contacte amb nosaltres en cap moment. I tenia el despatx allà. —Us heu passat correus electrònics mútuament? —Amb la CGT, no. —Vosaltres heu enviat correus demanant trobades? —Ara, per la força dels fets, i com marca la llei, hi ha un procés de mediació. Ens hi trobarem. És un protocol previ a la vaga. Treball cridarà les parts. Per veure si s’atura la vaga. Però la història ens diu que no passa mai, i les vagues s’acaben fent. —Si no s’accepten les peticions, què fareu? —Nosaltres convoquem davant el Parlament. A dins discutiran. La nostra idea és fer una assemblea a la tarda. Farem valoració de resultats i els passos a seguir. A partir d’aquí, veurem. No descartem de fer més mobilitzacions i afegir-nos a la del dia 9. Si s’acaba fent, que encara s’ha de veure. —A ensenyament passa com a periodisme, i tants sectors, que el treballador públic cobra més, i està més organitzat sindicalment, que el treballador privat? —En general, podríem dir que sí. Tenim més presència sindical a la pública. Però en sous, cada vegada la diferència és més petita. —Què cobra, un professor? —Un professor de primària a l’escola pública que faci dos o tres anys que treballa, pot vorejar els 2.000 euros al mes, en catorze pagues. Amb la privada hi ha cada vegada més equiparació salarial. —Em pensava que a la privada estaven molt pitjor. —No, no. Penseu que una part dels diners de la concertada, la paga l’administració. Aquí hi ha la trampa. Nosaltres sabem que és un debat difícil, però per la CGT és central que arribi un dia que se suprimeixin tots els concerts. De manera raonada, parlada i pactada. —Per què la CGT va tota sola a la vaga i no amb la resta de sindicats? —No per les reivindicacions. Són les mateixes. Però ens separa el moment, la data, de fer la vaga. Nosaltres creiem que la vaga s’ha de fer durant la tramitació del pressupost. —Per què? —Perquè és el moment de pressionar: quan es negocia al parlament. Per això la fem el dia 18. En canvi, la proposta de CCOO i USTEC és que sigui el 9 de febrer, quan la cosa ja s’ha liquidat. Per nosaltres, s’ha de fer pressió abans, i pensem que fer-la tan tard no deixa de ser postura i prou. Una vaga de rebequeria. Nosaltres anem seriosament a lluitar en un moment que creiem idoni. Per això optem per anar sols. Però no rebutgem que els altres sindicats s’hi afegeixin. O que nosaltres ens afegim a la seva. No descartem d’anar a la del 9. De fet, l’administració ha fet alguna cessió després de tota aquesta pressió. —Quina? —Recentment, la consellera ha enviat als docents les millores que promet per al curs que ve. Moltes són insuficients, però és per a frenar el professorat, i que no doni suport a la vaga. —Un clàssic és la relació entre partits i sindicats. Fins a quin punt no teniu por que els partits utilitzin els sindicats per a la seva agenda pròpia? I si tot això només es fa per una batalla entre polítics, en ple procés, i ara us utilitzen? —La CGT no ha estat mai lligada a cap organització política. En canvi, altres organitzacions, sí: és recollit als llibres d’història. ICV i CCOO. PSOE i UGT. És als llibres d’història. Sí que és veritat que ara hem rebut crítiques estrambòtiques, com si la CGT, amb aquesta vaga, volgués trencar el procés. I no. Amb la vaga, la CGT no vol trencar el procés, sinó millorar les condicions dels professors. És el que preval. No acceptem cap condicionant polític. —No teniu afinitats amb cap partit? —Com a organització, no. Òbviament que pot haver-hi afinitats dels nostres afiliats. Sigui amb la CUP, o amb altres. Si un partit polític té reivindicacions socials i són més radicals, hi haurà més coincidència. Però si no hi té sintonia, no hi ha cap mandat. Cap. En el nostre cas no hi ha cap corretja de transmissió que ens pugui condicionar. —En una Catalunya independent seria més fàcil la millora de les condicions dels professors, igual, o pitjor? —En abstracte, com menys organització burocràtica hi hagi, millor. Si depens d’un estat, compartir amb altres comunitats autònomes, etc. En canvi si anem reduint capes, anem fins a la filosofia màxima anarcosindicalista, que és l’autogestió. Per tant, en abstracte estaríem d’acord. Però tot això no pot ser buit de contingut. Si s’està al servei de poder decidir, de manera compartida, s’arriba a una societat més justa i solidària. La societat catalana, sigui independentista o no, com que ha sofert tantes agressions de Madrid, i ens ho han posat tan fàcil, hi trobes gent, i companys meus no només del sindicat, que no estarien per un estat independent, però que tenen aquest rebuig contra Madrid. El problema és que la injustícia no únicament ens la trobem allà. Aquí també. Com va passar amb els anys de pujolisme. També pot passar que al final només canvies el collar del gos. I s’ha de dir. Ara, és un escenari que estructuralment podria ser favorable, sí. Podria ser una organització més propera i no tan burocratitzada. Però no es pot deslligar del contingut. Si no, no té sentit. —En un referèndum d’independència, què votaria Miquel González? —Jo prioritzo uns altres aspectes. Hi ha consonància, això sí, que és bo que un país determini la seva forma de viure i d’organitzar-se. I aquesta és la nostra línia: l’autoorganització dels ciutadans. Passa que autoorganitzar-se, i ser independent, ha de ser per una cosa que tingui un benefici col·lectiu. Evidentment, el sindicat es posiciona a favor de la consulta com a valor democràtic, i és irrenunciable. Però ha de venir amb un projecte social. No a qualsevol preu. —S’han fet només dues vagues aquests darrers set anys. —És veritat que durant aquests anys l’actitud del professorat ha estat de caiguda, i amb poca mobilització. Els darrers dos anys hem intentat revitalitzar-ho. Per a nosaltres fer la vaga ara va lligada al pressupost. La vaga i la mobilització ha d’anar lligada al pressuposto, perquè és quan es fa la distribució de diners, i partides, per cada concepte. És quan s’ha de fer la pressió necessària. La nostra motivació no és política. En qualsevol cas, ara podria ser una oportunitat dels grups polítics que tenen per objectiu la independència: fer polítiques que millorin la vida dels seus ciutadans. Seria un fantàstic gest per part seva, i es veuria que són garantia que un país independent això anirà millor. Aquí ho teniu. Però ens hem trobat tot el contrari. A tot l’estat la paga del 2012 ja l’han cobrada. Aquí ens la fraccionen en quatre anys. —Potser la Generalitat no té tants diners? —No és creïble. Madrid ens roba? Sí. És veritat. Però també ens roba Andorra i Suïssa. No és un problema estrictament territorial, sinó d’ideologia. I CDC practica la mateixa ideologia que el PP.

Summary: Miquel González: ‘Amb la vaga, la CGT no vol trencar el procés, sinó millorar les condicions dels professors’


Diuen que la bombolla europea ha esclatat; que el tedi i la relativa pau interna que hi ha en la rutina diària als edificis de les institucions europees de Brussel·les s’ha acabat. N’és la causa un escàndol de relacions de poder i de favoritisme entre la petita elit que aquests últims anys s’ha fet forta entorn del president de la Comissió, Jean-Claude Juncker. El protagonista i el focus de totes les crítiques, l’alemany Martin Selmayr, el nou home fort de la Comissió, que va arribar al càrrec de secretari general per un procediment molt dubtós en què ha tingut el paper de protagonista secundària Clara Martínez Alberola, la mà dreta de Juncker i el principal ariet del PP espanyol a Brussel·les contra l’independentisme català. Juncker, Selmayr, Martínez Alberola i Margaritis Schinas. Quatre polítics que han actuat amb coordinació, d’esquena a la resta de comissaris i en benefici propi, per a consolidar el seu poder privilegiat al capdamunt de la Comissió. És això que ha enfurismat tant la Comissió com el Parlament Europeu, que ja investiga el cas del nomenament il·legítim de Selmayr com a secretari general. I és alarmant, perquè el procediment que es denuncia, en un moment de crisi de credibilitat i de confiança en les institucions europees, és com abocar benzina al foc de l’euroscepticisme. La designació de Selmayr ha estat ben ombrívola. Va ser el cap de gabinet de Juncker fins el 21 de febrer proppassat, quan va ser ascendit a secretari general. El càrrec de cap de gabinet el va passar a ocupar Martínez Alberola, i Selmayr substituïa el veterà Alexander Italianer. Però ningú no estava al cas que Italianer es retirava, tret de Juncker i de Selmayr; no en van dir res a la resta de comissaris i, en canvi, Selmayr fou nomenat secretari general adjunt, que és un requisit previ per a ser designat secretari general. Però a Selmayr li feia falta encara un altre requisit per a ser secretari general adjunt: disposar, si més no, d’un candidat alternatiu i que fos una dona. I hi va haver efectivament una altra candidata, que va renunciar al cap de vuit minuts. Selmayr tenia via lliure a esdevenir el principal funcionari de la Comissió, bo i sabent que Italianer ja plegava. Qui era aquesta falsa candidata, utilitzada fraudulentament per a permetre l’ascens de Selmayr? Doncs Clara Martínez Alberola, tal com va revelar el periodista del Libérationa Jean Quatremer. Quan es va saber això, tothom es va posar les mans al cap. Aleix Sarri, assistent de l’eurodiputat Ramon Tremosa, explicava d’una manera clara la maniobra fosca de l’entorn de Juncker per a controlar la Comissió: ‘Martin Selmayr ha estat el cap de gabinet de Juncker que ha governat amb mà de ferro la Comissió Europea. Durant aquests darrers anys ha marginat la veu de la resta de comissaris i ha obligat que tot passés per les seves mans. Margaritis Schinas, l’infaust portaveu de la Comissió Europea, és la mà dreta de Selmayr. Martínez Alberola, persona de confiança de Rajoy i sospitosa d’haver manipulat la pregunta sobre Catalunya el setembre del 2015, la seva mà esquerra. Junts han dirigit la CE d’un Juncker absent.’ I destacava reaccions com la d’un dels homes forts de la CDU de Merkel a Brussel·les: ‘No ha estat pas Alemanya que ha demanat el nomenament de Selmayr, nosaltres no volem gent que no tingui experiència. Això és un cop d’estat.’ La droite allemande exécute #Selmayr. "Non ce n'est pas l'Allemagne qui a demandé nomination #Selmayr, nous on ne nomme pas des gens sans expérience. C'est un coup d'Etat" explique un eurodéputé #CDU — Hughes Beaudouin (@hbeaudouin) March 12, 2018 El cap dels liberals, Guy Verhofstadt, pronostica el final de la la Comissió Juncker: If the Juncker Commission is not careful, it will have the same fate as the Santer Commission. #Selmayrgate — Guy Verhofstadt (@guyverhofstadt) March 12, 2018 I encara, per a reblar l’aliança espanyola en aquest ‘cop d’estat’ intern, l’eurodiputat del PP Esteban González Pons va ser pràcticament l’únic que al Parlament Europeu va defensar Selmayr, en un ambient de crítica generalitzada. El paper galdós de Schinas Quan va esclatar l’escàndol va aparèixer en acció la figura del portaveu en cap de la Comissió, el grec Margaritis Schinas, va sortir al pas per a protegir els seus col·legues, en comptes de donar les explicacions que els periodistes li demanaven. En la conferència de premsa de dilluns de la setmana passada, Schinas va recordar el paper que va fer els dies posteriors a l’1-O, quan tots els periodistes li demanaven de manera insistent que la Comissió es posicionés sobre la violència de l’estat espanyol contra els votants. Schinas va protegir el seu partit, el PP, i els seus companys espanyols, còmplices ara en el ‘Selmayrgate’. Doncs bé, Schinas va mirar d’esquivar l’escàndol, dient que s’havien respectat tots els procediments legals ‘de manera religiosa’ en la designació de Selmayr com a secretari general. Davant del mal humor i l’exasperació de Schinas, el periodista Quatremer, de Libération, li va etzibar: ‘Aquestes institucions no pertanyen a vostè, sinó als ciutadans europeus, i tenim tot el dret de fer-li preguntes, i de repetir-li tantes vegades com vulguem, sense que vostè ens hagi de donar lliçons de moralitat.’ Heus ací la conferència de premsa:

Summary: Selmayrgate: l’escàndol que implica el PP espanyol i que podria fer caure Juncker


Els grups parlamentaris de JxCat, ERC i la CUP han presentat una proposta de resolució conjunta que demana l’alliberament immediat dels independentistes detinguts el 23-S i que se n’arxivi la causa. És la primera vegada que els grans partits independentistes defensen de manera rotunda aquests presos, ja que fins ara ho havien fet amb matisos. A la resolució es justifica la petició de llibertat pels indicis que, des de la seva detenció, han patit vulneracions constants dels seus drets fonamentals, a més dels drets de la defensa. ‘Són persones estimades per molta gent i socialment compromeses, que han estat preses amb mentides’, diu el text. La resolució diu que és fàcil deduir que part d’aquestes vulneracions de drets fonamentals i possibles manques de garanties processals són degudes a ‘les seves idees i els seus valors independentistes’. ‘Sens dubte, en cas que aquestes vulneracions s’hagin produït, són represaliats polítics’, afegeix. A més de demanar l’alliberament i l’arxivament de la causa, la resolució reclama que s’investiguin les possibles vulneracions de drets i que organismes i entitats internacionals de drets humans s’hi impliquin. Fins que no siguin alliberats, demana que els presos siguin traslladats a presons catalanes, es posi fi al règim d’aïllament de qualsevol d’ells i que puguin saber de manera immediata de quins fets són acusats. Els tres partits independentistes expressen ‘la solidaritat amb el suport popular i solidaritat amb els presos i les seves famílies’ i condemnen la ‘politització i l’opacitat’ de l’Audiència espanyola, que recorda que ha estat condemnat en diverses ocasions pel Tribunal Europeu de Drets Humans per no respectar els drets fonamentals. També denuncien les filtracions del sumari i la criminalització pública dels detinguts, a més de la instrumentalització del delicte de terrorisme amb finalitats polítiques. Podeu consultar la proposta de resolució tot seguit:

Summary: JxCat, ERC i la CUP fan pinya per exigir l’alliberament dels detinguts el 23-S


Ada Parellada (Granollers, 1967) ens rep al Semproniana en un dels dies més calorosos de l’estiu. En plenes vacances, diu que està despistada i despreocupada, un bon estat per a encarar una entrevista i ser sincera. Riu. Filla d’una de les sagues de restauradors més importants de la cuina catalana, diu que li ha tocat ser la rockera de la família, un atribut que li ha servit per a convertir el Semproniana en un símbol cultural de l’Eixample barceloní i, aquestes darreres èpoques, en un bastió de l’independentisme i la resistència davant els polítics empresonats i a l’exili. Defensora de la cuina mediterrània, rebutja els segells puristes i els qui criminalitzen el consum de carn. Ara, acabada d’arribar del Nepal, ens explica que està en un moment de desprendre’s de tot, però continua pensant en nous negocis per a potenciar la cuina catalana enfront de les cartes exòtiques. —Com us prova, això de ser la quarta generació en un negoci de restauració? —Sóc la sisena! De fet, sempre deia que era la setena, però l’altre dia revisant-ho bé vaig veure que no, que era la sisena! L’origen documentat és de 1771. De la mateixa família i en el mateix negoci! Aquesta avantpassada primigènia ja era de Granollers. —Com era aquesta dona? —Era la Cecília. Tothom li deia Sila. A Granollers encara hi ha un establiment que es diu Ca la Sila. El meu germà va recuperar aquest nom en homenatge a ella. Era una dona pagesa que es va arruïnar i l’única cosa que li va quedar va ser una bóta de vi. Es va establir en un petit local de Granollers i va descobrir el gran miracle de l’hostaleria. —Quin? —En comptes de vendre bótes, vendre gots de vi. I és clar, el rendiment va ser molt més elevat. Llavors hi afegia olives o el que fos i va anar ampliant. El negoci de la restauració sempre surt d’un moment de gran precarietat econòmica. És el negoci on van a parar totes aquelles persones que han de sobreviure immediatament. L’ofici dels migrants, dels nouvinguts, dels qui han patit la crisi. Quants arquitectes van passar a ser restauradors arran d’aquesta última crisi? —Creieu que teniu també aquest gen de supervivent? —El pagès sempre té una terra, però l’hostaler l’únic patrimoni que té són els clients. La Sila ja ho va viure. Va veure que venent gots es podien fer dinerets. Des de llavors sempre hem anat millor. Hem anat ampliant les propietats. El meu avi va comprar el Set Portes a Barcelona. No érem una família que patíssim. Però el meu pare ens va transmetre molt l’esforç. Ens va ensenyar que el nostre patrimoni era el client. —Què heu aportat a aquesta baula? —Què hi he aportat jo? Encara no ho sé! Jo he aportat un nou local a la família. El Semproniana. Quan vaig obrir, vaig pensar: què faig? Podia fer la mateixa cuina que feien a la Fonda, però pensava que fracassaríem perquè ells ho feien molt millor. La comparació estava regalada. A la Fonda fan els millors canelons; el meu germà, el millor fricandó; al Set Portes, el millor arròs. D’una manera una mica pedant, jo deia que feia versions rockeres de la cuina tradicional. —Sou més rockera? —Del meu pare, en vaig heretar l’ortodòxia. Ell era molt crític amb les frivolités culinàries. El meu germà Ramon és un gran intel·lectual i a mi només em quedava el jaroteo. No sóc ortodoxa i no sóc tan intel·lectual, així doncs, em queda riure i fer riure, oi? Però una gran diferència amb el meu germà és que jo això sempre ho he trobat un xiringuito, és a dir, jo vaig obrir-ho i el dia que me’n cansi ho tancaré. —La història també és una motxilla que pesa? —Sí, pesa molt! I el dia que se m’acabi el festival, doncs s’ha acabat i ja està. —I què faríeu si tanquéssiu el restaurant? —Ui, moltes coses. De fet, ja n’he fet moltes. He obert i tancat moltes coses. I el nom de Semproniana m’ha protegit. Com aquelles medalletes que es penjaven al coll. Perquè durant l’època de crisi, que va ser molt dura, m’hauria venut el Semproniana, però en aquell moment no vaig poder perquè les condicions del lloguer no eren clares. Em vaig haver de desprendre de l’únic restaurant que funcionava bé i em vaig haver de quedar amb el Semproniana, a contracor. I mireu, ara sóc feliç que anés així! Fixa’t tu! —… —No sempre ho decideixes tot. T’has d’anar emmotllant a les circumstàncies i el present és molt incert. El passat sempre és clar, perquè sembla que l’hagis programat. Jo de vegades dic: la meva parella i pare dels meus fills és una casualitat. No vaig triar ni el pare dels meus fills. Quan la gent diu: vaig triar aquesta persona, jo penso: què vas fer, anar a una botiga? Perquè les coses van com van, oi? I jo aquí al Semproniana m’he posat una mena de mantra que diu: ‘Cada dia’. Ara el Semproniana ha fet vint-i-cinc anys i de vegades la gent em demana quin secret tinc o quin pla de negoci . Doncs l’única cosa que importa és aixecar la persiana cada dia i no pensar en res més. Vagi bé o malament, s’ha d’aixecar la persiana. De vegades, en altres entrevistes, sí que m’he fet més la interessant, però avui, potser perquè és estiu i estic molt relaxada, dic la veritat. —Teniu molta energia, oi? —Això em ve de la mare. Som una família molt enèrgica. No se’ns acaben les piles. Però fixeu-vos que a casa meva no tenir energia era un gran defecte. ‘Aquest que no mou el cul’, deien. Jo, en Nando Jubany, l’admiro molt per l’energia que té. No suporto els mandrosos, els cansats. —Ara hi ha un corrent que defensa el dret d’estar cansat o de no anar sempre produint… —Doncs no és el meu cas. Jo crec que no tenim pas dret d’estar cansats. A més, em neguiteja molt la cultura de l’estat del benestar. D’això que ja ens ho faran. Provoca endarreriment al país. I és propi de generacions consentides. Nosaltres som vuit germans. No hem estat malacostumats. Penso que protegir les persones està bé; però consentir-les, no. —Aquesta energia també forma part del vostre compromís polític. Heu viscut moments intensos, aquests darrers dos anys. —Això del compromís polític forma part de les coses que no he triat. Jo m’hi he vist abocada perquè estimo amb deliri aquest país. El vincle que tens amb un país que t’ho ha donat tot és donar-li-ho tot també. I jo, en aquell moment tan delicat i tan sensible, em vaig veure amb la necessitat de donar-ho tot. Però hi ha sempre una part d’inconsciència i ingenuïtat. Jo sóc molt passional. Si s’havia de donar tot, s’havia de donar tot. Vaig prioritzar el país. No era una cosa raonada, era una cosa molt visceral. Em vaig sentir privilegiada quan em van demanar d’anar a les llistes de Junts pel Sí. Per aportar coses i viure-ho de primera mà. No vaig pensar que això pogués tenir cap conseqüència en el negoci. En aquell moment, el negoci no se’n va veure afectat, però sí que és veritat que aquí ha vingut molta gent vinculada a l’independentisme, molts, per no dir tots, dels qui són a la presó i a l’exili. Veure empresonats i exiliats els meus amics, els meus clients, els meus líders, a qui jo vaig votar i que ho havien donat tot pel seu país, em va remoure. I vaig pensar: què puc fer per mirar de ser solidària amb aquestes persones i aquestes famílies? I vam fer el Sopar Groc. Va ser arran del Sopar Groc, que vaig patir un boicot. La cosa que va transcendir no va ser tant el sopar com el boicot. També per allò de sang i fetge. Però es va transformar en un suport enorme. —Com veieu la situació ara mateix? —No podem estar tot el dia mobilitzats. Però la repressió que hem patit ha fet més independentistes. Ara, és un independentista que es manifestarà a les urnes i no en públic. Aquesta repressió potser ha refredat la manifestació pública, però ha enfortit el posicionament polític íntim. Perquè hi ha més por. —Canviant de tema. Aquesta setmana, l‘ONU ha publicat un informe en què adverteix que el consum de carn té una relació estreta amb l‘emergència climàtica. Què en penseu? —Estic d’acord que s’ha de reduir el consum de carn i tornar a una cosa tan sensata com és la dieta mediterrània. Però la de debò, la que vam abandonar fa molts anys. Quan jo era petita, no hi havia dinar si no hi havia tall. El prestigi del tall ve de la postguerra. A part que totes les recomanacions mèdiques ens han dit que la carn feia sang. És una cosa molt arrelada de fa moltes dècades. Els diumenges a casa els sogres, que eren una casa benestant, havíem menjat sempre canelons i pollastre. I als restaurants de prestigi, fa vint anys, cada plat tenia proteïna. Ostres, gambes, porc ibèric… —Això treia valor als altres aliments? —En un menú de luxe, no es podia concebre un plat sense tall perquè un plat de verdures no tenia prou prestigi. Ara ens sembla increïble, però era així. —I com heu intentat fer menús amb menys carn al Semproniana? —Doncs no és pas tan fàcil. Si nosaltres agaféssim una carta de fa vint anys del Semproniana, costaria trobar un plat sense proteïna, en més mesura o menys. Ara, a diferència d’abans, ens atrevim a posar més llegum, més gra i més verdura, i posar la proteïna com un detall. —Fa anys que detecteu aquesta tendència a reduir la carn? —Hi ha molta gent que entre setmana redueix molt la proteïna, i això els restaurants també ho hem de reflectir en els menús de migdia. Jo no puc jugar-hi gaire perquè això és un negoci, som locals d’oci, no som aquí per educar la societat. Però sí que és veritat que l’enginy hi pot ajudar. Podem satisfer el clam de la societat d’una manera enginyosa i sabrosa. I pel que fa al malbaratament alimentari, igual. Jo no posaré al meu client un pamflet amb un nen famèlic davant. No li puc amargar el sopar amb un discurs ètic o ambiental. L’activisme el faig fora del meu negoci. Al meu negoci miro de fer un restaurant sostenible, però menjant-me’n jo la gestió, i deixant el client tranquil. —I què feu, concretament, per reduir el malbaratament? —Per exemple, la carta que tenim està dividia en tres talles. El client pot demanar el mateix plat en talla petita, mitjana o gran. Això és una bestialitat a l’hora de la gestió, és molt complex. Un altre detall que m’ha ajudat força és el pa. Nosaltres demanem al client si vol pa. Si en vol, li portem un pa extraordinari i l’hi cobrem. Hem reduït una quantitat de pa a les escombraries que no us podeu ni imaginar! —… —Hem de revalorar els aliments. Per què ha arribat un moment que no tenen valor. El punt de producció i el punt de consum s’han separat massa. No veiem com es produeixen els aliments. Abans, els punts de venda del pa eren obradors i hi veies el flequer i que hi havia un esforç. Ara ens sembla que el pa només el fan màquines i no veiem l’esforç en la producció d’aliments. —Com opteu pels productes de quilòmetre zero? —Ho mirem de fer, però és militància, eh? És molt més car de gestionar. És costós. Per exemple, un productor de Pineda de Mar, si només baixa un dia a la setmana, no. Els productors, si només tenen un producte, no els surt a compte fer tants viatges. Llavors jo acabo caient als braços dels distribuïdors, perquè ells m’ho poden portar cada dia. Però jo milito, eh? Tot i que la persona que em porta els comptes acaba amb els pèls així! La compra quilòmetre zero, l’hem de potenciar, però moltes vegades m’emprenyo amb els ecologistes, amb la supremacia de l’ecològic. Avui, per exemple, veia unes galetes ecològiques. D’acord, molt bé. Però si han estat produïdes a França, tenen un 32% de sucre, que és una barbaritat, i no sabem d’on ve la xocolata, què? Potser no serà ecològic, aquest producte del Maresme, però a mi m’interessa més. —La notícia a què fèiem referència també esmentava un documentari de la BBC, Carnage , que s’aventura a dir que d’aquí a trenta anys estarà criminalitzat menjar carn. Què en penseu? —La paraula criminalitzar ja em posa nerviosa. Jo penso que de res massa. En Josep Pla ho deia: molt poc de tot. La dieta mediterrània és molt intel·ligent. La xia segur que és molt saludable, no en tinc cap dubte, però jo sí que tinc una evidència empírica, i és que als meus avantpassats els va anar tot cada vegada millor. A mi em dóna seguretat el patrimoni culinari que jo he heretat. La majoria dels plats van en concordança amb el meu entorn. A mi, els fideus a la cassola em semblen molt intel·ligents i els canelons també. Però quan es menjava fricandó? Cada dia? El problema és que nosaltres mengem cada dia el receptari festiu. Nosaltres hem adaptat el receptari de l’excepcionalitat a la vida quotidiana. Criminalitzar la carn em sembla d’una estupidesa total, reduir-la em sembla d’una gran intel·ligència. —Una de les característiques del Semproniana és que sou també activistes culturals. —És una feina molt esclava, però és molt lliure a l’hora de fer coses. Tu tens un local i hi pots fer moltes coses. Surto poc d’aquí, però hi deixo entrar molt. —Us agrada ser la mestressa i tenir persones a càrrec? —No en sabia, però n’he hagut d’aprendre. M’agrada tenir un negoci propi perquè dóna molta llibertat. És molt adrenalític, perquè prens molts riscos. És molt excitant. A mi no em cal fer salt de pont, cada decisió et pot matar o et pot salvar. —Preneu gaires riscos? —Sí, és clar. Cada agost dic: i ara al setembre què farem? Ara vull potenciar el menjar per a emportar-se. Serà una petita inversió. —Què prioritzeu a l’hora de contractar persones per a l’equip? —Podria dir-vos una mentida com una catedral i dir que prioritzo l’actitud, però faig com puc. Avui a Barcelona ja no pots triar personal, hi ha el que hi ha. Hi ha molts negocis d’hostaleria i no hi ha gaire gent disposada a treballar-hi. Sempre he procurat de donar el màxim d’oportunitats a les persones que ho necessiten. Si ets cirurgià, no pots contractar gent que no hagi estudiat, però aquest és un negoci en què ens podem permetre de contractar persones sense formació. Jo aquí tinc treballant famílies senceres. —Ens han dit que aquest estiu heu estat al Nepal. És veritat? —Sí! Hi he anat a fer un voluntariat amb un projecte que es diu Dream Nepal, d’una amiga de Barcelona, que ajuda els nens de dones que són a la presó. Són dones de castes baixes que també estan condemnades socialment. I els nens no tenen oportunitats. —I allà, què hi heu fet? —Cuinar. Hem estat compartint receptes. I t’adones que nosaltres necessitem massa coses. Crec que estic en un moment de desprendre’m de les coses. Estic farta de tenir tantes coses! He gaudit molt amb ells, perquè a la cuina l’ingredient més important és l’amor i l’estri més important és el temps i la paciència. —I projectes? —Tinc moltes ganes de fer coses amb la cuina tradicional. He dit als meus fills: mireu, si no seguiu el Semproniana, jo abaixaré persiana. Jo penso que hem de muntar una cadena, no de Sempronianes, sinó d’alguna cosa de cuina tradicional. Però no ho puc dir perquè m’ho copiaran! —A Barcelona hi ha molta oferta de cuina, però potser no tanta de tradicional catalana. —Quan la meva filla era petita sabia perfectament què eren els maquis i el sashimi, i li vaig dir: tu que en saps tant, de cuina japonesa, saps què és un fricandó? I em va dir que no. Vaig pensar: demà comencem! És d’un provincianisme i d’una tristesa enorme que a la meva filla li agradi més el sushi que el fricandó. I ara quan anem als llocs ja demana capipota. És molt trist que perdem el receptari tradicional.

Summary: Ada Parellada: ‘Criminalitzar la carn em sembla d’una estupidesa total; reduir-la, d’una gran intel·ligència’


La potabilitzadora de Palafolls torna a estar operativa i ja es pot garantir el subministrament d’aigua potable als veïns de la zona. Fins a primera hora de la tarda, havia estat evacuada després d’haver quedat negada pel desbordament del riu Tordera. Segons que havia explicat el batlle Francesc Alemany, s’havia intentat barrar el pas de l’aigua amb sorra, però no n’hi havia hagut prou. Al Maresme, l’aigua potable prové o bé del mar, o bé del riu Ter, o bé de l’aqüífer subterrani del Tordera. La potabilitzadora capta i tracta l’aigua dolça en aquest tercer cas i la subministra per a la regió de l’Alt Maresme. I fins ara, amb l’aturada, depenia de la dessalinitzadora, també sota mínims, que normalment s’encarrega de les dues primeres fonts. 🔴🔴 Els treballadors han pogut tornar a la potabilitzadora de #Palafolls i es confirma que ja es pot garantir el subministrament d'aigua potable als veïns de la zona#INUNCAT #Gloria #ProteccioCivil — Protecció civil (@emergenciescat) January 22, 2020

Summary: La potabilitzadora de Palafolls torna a estar operativa i queda garantit el subministrament a l’Alt Maresme


Després de la declaració d’Artur Mas, al judici contra Francesc Homs al Tribunal Suprem s’han escoltat els altres testimonis cridats per la defensa. El primer ha estat Miquel Buch, president de l’Associació Catalana de Municipis (ACM), que ha explicat que el procés havia tingut la participació també de centenars d’ajuntaments i que responia a un clam de la ciutadania, com s’havia demostrat amb la gran participació que hi va haver. Buch ha deixat clar que no havien rebut instruccions del govern de la Generalitat i que els ajuntaments que van participar-hi ho havien fet fer perquè ho havien volgut. Els dubtes de la providència del TC, segons Viver Pi-Sunyer A continuació, ha estat el torn de Carles Viver Pi-Sunyer, que fou president del Consell Assessor per a la Transició Nacional. L’advocada li ha demanat si havia estat membre del Tribunal Constitucional espanyol. Viver ho ha confirmat. Va ser magistrat del TC entre el 1992 i el 2001 i en va ser vice-president entre el 1998 i el 2001. El jurista que va assessorar el govern en tot el procés del 9-N ha explicat que havia fet en tot moment un assessorament des de la independència de pensament. Ha dit que la providència del TC no deixava clar quines activitats s’havien de suspendre i, per això, va aconsellar al govern que presentés un recurs d’aclariment. Viver ha explicat que no sabien si la Generalitat podia mobilitzar els Mossos d’Esquadra el dia de la votació, si podia informar la ciutadania, si calia liquidar els contractes, si calia eliminar la pàgina web, etc. També ha dit que la confusió sobre les indicacions genèriques del TC era molt gran i que calia demanar un aclariment abans de prendre decisions. I ell ho va recomanar. Segons Viver, en una reunió informal amb Homs i més assessors, tothom va coincidir en aquesta necessitat d’aclariment. Viver també ha volgut recordar que la providència del TC no recollia la petició expressa del govern espanyol d’incloure-hi un advertiment explícit al president de la Generalitat. També ha recordat la inactivitat de la fiscalia després de la providència del TC, que no va fer res per evitar la consulta del dia 9. El xoc de Viver i el fiscal El fiscal ha demanat a Viver quan va ser aquesta reunió amb Homs. ‘Recordo vagament que devia ser el mateix 4 de novembre quan es va publicar la providència’, ha dit Homs, que no ha pogut recordar el nom dels qui havien participat en aquella trobada. ‘De fet, no era cap reunió: entràvem i sortíem…’, ha dit Viver. I ha afegit que el recurs d’aclariment presentat demostrava la voluntat de complir la providència del TC. El fiscal Moreno Verdejo ha demanat a Viver quina diferència hi havia entre la providència de final de setembre i la del 4 de novembre. Viver ha dit que havia canviat el context i la naturalesa d’allò que s’havia de suspendre. Per Viver, no era la mateixa situació perquè al novembre hi havia dubtes sobre quines actuacions podia fer la Generalitat. El fiscal ha insistit unes quantes vegades sobre aquesta qüestió i Viver ha insistit en la resposta. Josep Martí Blanch, secretari de Comunicació del govern durant el 9-N. El conflicte arran de la negativa de tres mitjans audiovisuals El testimoni següent ha estat Josep Martí Blanch, que era secretari de Comunicació del govern en el període del 9-N. En resposta a l’advocada d’Homs, Martí ha explicat el conflicte que hi va haver amb alguns mitjans audiovisuals que es van negar a emetre la campanya institucional del 9-N de manera gratuïta. Segons la llei de l’audiovisual de Catalunya, els mitjans amb llicències al país tenen l’obligació d’emetre aquestes campanyes quan el govern les considera d’interès general. La majoria de mitjans van complir les instruccions del govern, però alguns s’hi van negar. Martí ho va posar en coneixement de l’òrgan corresponent, el Consell de l’Audiovisual de Catalunya. Però ha dit que no sap com va acabar la qüestió perquè no era ja la seva competència. Martí també ha parlat de l’organització de la conferència de premsa del 9 de novembre al vespre. Ha dit que tenia l’obligació d’informar i permetre als periodistes que poguessin fer la seva feina d’una manera digna. L’ex-secretari de Comunicació ha explicat que la vice-presidenta Joana Ortega i el president Mas van comparèixer en aquella conferència de premsa. Martí ha recordat que el govern espanyol, concretament el ministre de Justícia, també va fer una conferència de premsa ‘amb un micròfon aguantat amb un cel·lo’. ‘En aquest sentit, tots dos governs van comparèixer: van empatar a 1’, ha dit Martí. El fiscal ha volgut indagar sobre la qüestió del conflicte amb els tres mitjans audiovisuals que havien incomplert la llei per haver-ne negat a emetre la campanya institucional. Martí ha dit que tan sols va posar en coneixement del CAC els fets. I ha insistit a dir que no li interessava què havia resolt el CAC. El fiscal hi ha insistit, perquè va passar a mitjan novembre, quan ja s’havia emès la providència del TC. Albert Lamarca, president de la Comissió Jurídica Assessora del govern. Lamarca topa amb el president del tribunal Finalment, l’últim testimoni del judici ha esta Albert Lamarca, president de la Comissió Jurídica Assessora del govern. En resposta a l’advocada d’Homs, ha explicat la seva llarga trajectòria acadèmica en l’àmbit del dret. Ha insistit unes quantes vegades en l’interès ‘sorprenent’ que tenia Homs per a debatre i tenir informació sobre aspectes acadèmics del dret. Va ser Homs qui el va nomenar president de la Comissió Jurídica Assessora. Ha recordat que parlaven molt amb Homs sobre dret comparat. Van parlar sobre la llei de transparència i les opcions que dóna de fer consultes als ciutadans. ‘Els juristes interessats de Catalunya vam fer un màster el 2014 sobre referèndums, consultes i processos participatius’, ha dit Lamarca. Lamarca ha explicat que el govern de la Generalitat no volia fer cap referèndum, però que l’estat espanyol insistia que s’havia convocat un referèndum i que era il·legal. Ha començat una dissertació sobre les diferències legals dels referèndums, les consultes i els processos participatius, però el president del tribunal l’ha interromput per demanar a l’advocada d’Homs que se centrés en els fets que es jutjaven. Eva Labarta ho ha provat, però Lamarca insistia en les dissertacions i el president del tribunal Manuel Marchena Gómez ha tornat a intervenir: ‘Sembla que vostè vol fer una classe magistral a aquest tribunal i no li correspon. El tribunal sap perfectament tot això que explica.’ Labarta ha demanat a Lamarca que fes cas del president del tribunal i respongués sobre els fets. Lamarca ha explicat que va recomanar a Homs de presentar un recurs d’aclariment perquè, segons ell, no quedaven clars els termes de la suspensió. I també ha dit que havia aconsellat a Homs que tingués confiança en la justícia i els tribunals. Ell confiava que si el TC s’havia reunit d’urgència un dilluns al vespre a instàncies del govern espanyol també es reuniria d’urgència a instància del govern de la Generalitat. El fiscal ha demanat a Lamarca si va considerar que el recurs d’aclariment presentat per la Generalitat tenia caràcter interruptor de la providència del TC. Lamarca ha dit que era evident que no. Amb això, el fiscal ha decidit que no calien més preguntes. Amb Lamarca, s’acaben els testimonis del judici contra Homs. Demà serà el torn dels dos agents de la Guàrdia Civil que van redactar l’informe pericial informàtic. Ja van comparèixer al judici del TSJC i van aportar més confusió que no claredat. Quan hagin testificat aquests dos agents, serà el moment de les conclusions finals de la fiscalia i la defensa i l’al·legat final de l’acusat, Francesc Homs. El judici restarà vist per a sentència a la tarda. Les cròniques del judici contra Homs: Xoc de juristes: Viver Pi-Sunyer i Lamarca davant el fiscal i el tribunal del Suprem (dimarts a la tarda) Artur Mas al Suprem: ‘En democràcia, el vot de la gent passa davant de tot; almenys per mi’ (dimarts a la tarda) El fiscal aconsegueix suscitar dubtes sobre l’ús del padró pel 9-N (dimarts al matí) El fiscal topa amb els primers testimonis en el judici contra Homs (dilluns a la tarda) Homs planta cara al fiscal del Suprem: ‘Assumeixo tots els fets que m’imputa i més’ (dilluns a migdia) Matí de contrasts dins i fora del Tribunal Suprem (dilluns a primera hora) Amb tren cap al Suprem per a un judici d’estat (espanyol) (diumenge al vespre)


Juan Carlos Siurana (València, 1969) és filòsof i professor de la Universitat de València. En el seu darrer llibre, Felicidad a golpe de autoayuda: tu vida en manos de un best seller, analitza el fenomen social dels llibres d’autoajuda. Hi fa una repassada exhaustiva, tant dels best-sellers del gènere com d’obres que també considera que ajuden al creixement personal. I en ressalta els avantatges i els inconvenients amb l’objectiu que cada lector n’extregui les seves conclusions. Realment serveixen de res tots aquells títols que prometen descobrir els secrets d’una vida millor? Quins perills poden implicar? Fomenten un model de vida perillosament basat en l’individualisme? Siurana ens en dóna el seu punt de vista. —Després d’analitzar tants llibres d’autoajuda, quines conclusions n’heu tret? —Dues. La principal és que no és bo que la gent deixi la seva vida en mans d’un tercer. Aquests llibres s’acostumen a recomanar com una cosa que pot canviar la vida, d’una manera molt mística i idealitzada. En canvi, la gent s’hi hauria d’acostar tenint en compte les seves coses bones i dolentes i ser més reflexiva. Per exemple, pot haver-hi un llibre que et recomani una dieta miraculosa, però certs aspectes d’aquesta dieta poden ser nocius si no se segueix el tractament d’un nutricionista. Això també pot passar amb els llibres que donen consells per a gestionar una empresa. —Voleu dir que aquests llibres podrien conduir la persona a actuar de manera errònia? —Exacte, s’ha d’anar molt amb compte. Molta gent es troba finalment una decepció perquè els llibres responsabilitzen la persona que els llegeix de com li va la vida. Parlem de llibres que acostumen a explicar als seus lectors que, si els van malament els negocis és culpa seva; si els va malament la salut és culpa seva; si els van malament les relacions personals és culpa seva. I així amb tot. Diuen que no hi posen prou interès ni motivació o no són prou positius. Quan la gent segueix aquests consells i els continua sortint tot malament, es troben molt pitjor perquè el llibre els ha dit que tot allò que els passa és responsabilitat seva. Hauríem d’evitar que aquesta hipòtesi arribés a la gent… —I la segona conclusió? —La segona conclusió és que són llibres que fomenten l’individualisme a la societat i que mantenen l’status quo del mercat i el neoliberalisme. Aquests llibres no donen recursos per a ser crítics amb la societat, no posen l’èmfasi en la manera com ens organitzem, ni en les lleis ni en els valors establerts. Tot l’èmfasi el posen en l’individu i no donen recursos per a transformar la societat. Així doncs, legitimen l’ordre, les lleis i la situació actual del mercat. —És ideologia disfressada de ciència? —És cert que la gent ha de contribuir-hi, però molts problemes són causats pel sistema i l’accés d’alguns a la formació o als recursos. Tenim un sistema que no es preocupa que els pobres hi surtin perdent en la competitivitat. Al llibre explico que un dels autors d’autoajuda amb més èxit és Donald Trump. Ho dic en un dels capítols en què parlo d’autors que defensen aquesta ideologia de ‘pensa coses grans i aconseguiràs tot allò que vulguis’. És una ideologia que ha fet forat als Estats Units, el país on es venen més llibres d’autoajuda. Amb aquesta ideologia de ‘pensar coses grans’, que no va acompanyada d’una visió social, de justícia i d’un món millor per a tothom, s’entén que els nord-americans hagin escollit un president com Trump. —Dieu que l’autoajuda parla de felicitat però sense justícia. Tots els llibres d’aquesta mena són així o només és una visió general? —Hi ha llibres que també parlen de com, tractant bé els altres, els altres et tractaran bé a tu. Per exemple, Como un hombre piensa, así es su vida. Però continuem parlant d’una visió individualista. S’ha de tenir en compte que és un fenomen sustentat per la psicologia. Entre les teories psicològiques més importants actualment hi ha la psicoanàlisi i la teràpia cognitiva conductual. Parlem d’una teràpia que diu que, tal com penses, gestiones les emocions. Aquestes, finalment, desemboquen en actes i en el teu comportament a la vida. És a dir, si penses diferent, tindràs emocions diferents i també actuacions diferents. Així doncs, per canviar allò que et passa, has de canviar la manera de pensar. La psicologia va centrada en els pensaments, les emocions, la manera d’actuar de les persones, però no és habitual que faci reflexions més socials. —Però tenir un pensament positiu també pot ser útil. —Sí. De fet, la psicologia és una part del coneixement humà molt important per a la societat i saber dominar psicològicament els nostres conflictes interns és necessari. Però el problema és reduir-ho tot a la psicologia. Crec que necessitaríem complementar-la amb una perspectiva més ètica. La psicologia ha d’aportar coses, com totes les ciències, però hauríem de treballar tots junts per a escriure llibres que ajuden a entendre millor la societat i l’ésser humà. Jo he començat integrant l’ètica a aquestes classes d’autoajuda. Una de les meves intencions quan vaig escriure el llibre era que el lector acabés tenint una classe d’ètica sense que se n’adonés. Moltes vegades, un títol amb la paraula ‘ètica’ pot suscitar rebuig entre els lectors. —Al llibre presenteu l’autoajuda com un fenomen ampli, que va més enllà dels llibres que parlen del pensament positiu. Fins i tot esmenteu la Bíblia, Kant i el feminisme. Per què? —El feminisme ha aconseguit escriure molts llibres de divulgació i em sembla una dada molt valuosa. Hi ha llibres per a nenes que els expliquen la història de dones referents en la història, per exemple. A mi m’agrada l’escriptora nigeriana Chimamanda Ngozi, que va fer la conferència TED sobre el feminisme ‘Tots hauríem de ser feministes‘. El feminisme també es pot considerar autoajuda perquè cerca la igualtat entre homes i dones i, en general, la igualtat entre tots els membres de la societat. —El feminisme seria un cas d’autoajuda no individualista? —Exacte. Seria el cas d’una autoajuda que, de rerefons, transmet la idea d’un món millor per a tots. Penso que aquesta és la classe d’autoajuda que hem de fomentar. Crec que podem pensar que una de les causes d’una societat tan individualista és aquesta mena de llibres. Els Estats Units són el país on més llibres d’autoajuda es venen al món i, alhora, s’hi consumeixen una tercera part dels antidepressius del planeta. Les persones han de ser tan extraordinàries, belles, saludables i tenir tant d’èxit, que quan no s’aconsegueix es cau en la depressió i es recorre a aquestes drogues. Hem de fomentar llibres que parlin de la importància d’una vida igualitària, ecològica, de respecte al medi, a la gent gran i als qui tenen capacitats d’una altra mena, i no llibres que fomentin el pensament màgic, que diu que, si et fan falta tres mil euros i penses que apareixeran a la teva bústia, d’alguna manera t’arribaran… —Us referiu a El secreto i la llei de l’atracció? —Exacte. Autors com Barbara Ehrenreich han assenyalat les relacions entre aquest llibre i el pensament positiu en general amb la crisi econòmica. És difícil de demostrar-ho com ho demostren les ciències naturals amb la relació causa-efecte, però expliquen que hi havia empresaris que feien fora tots aquells que pensaven en la possibilitat que les coses poguessin anar malament. Solament els interessaven assessors i motivadors que els diguessin que, si pensaven positivament, tot podria anar a millor. Moltes empreses van caure… Són exemples que criden l’atenció i fan pensar que el pensament positiu, si no va acompanyat d’una visió més amplia, és molt perillós per a la societat. —Hi ha molts llibres d’autoajuda que relacionen el pensament positiu amb un bon estat de salut. Creieu que aquesta teoria és perillosa? —En part, sí. Quan algú està malalt, hi ha gent que lleva importància a allò que li passa i li regala llibres d’autoajuda que fomenten el pensament positiu. La conseqüència d’aquesta positivitat, però, acaba essent que no es dialoga sincerament amb el malalt. A vegades, el malalt no pot expressar què sent realment. Pot tenir preocupacions molt sensates que s’han de posar sobre la taula… Això no vol dir que l’hàgim de deprimir i dir-li que morirà, però cal una positivitat sana en la qual es tingui en compte la gravetat del problema. —També es parla de dietes substitutòries a la quimioteràpia. Què en penseu, d’aquesta baralla entre la medicina alternativa i el món científic? —Jo no diré que només val la medicina al·lopàtica, perquè en la indústria farmacèutica moltes vegades pot haver-hi interessos econòmics. S’ha d’anar amb cura i crec que són perillosos els consells que donen alguns llibres d’autoajuda sobre malalties serioses. Un exemple és L’enzim prodigiós, d’Hiromi Shinya, que fa uns anys va ser el llibre de no-ficció més venut a Espanya. Diu que tenim un enzim que s’ha de tractar amb cura per evitar malalties com el càncer o la diabetis tipus 2. El llibre explica que, per aconseguir que l’enzim no es debiliti, s’ha de seguir una dieta eterna. També diu que el cos no s’ha de sotmetre a la quimioteràpia perquè debilita l’enzim. Però és una hipòtesi que ell no aconsegueix demostrar. Una dieta no et guarirà mai un càncer… —Creieu que el ritme de vida que portem fomenta les malalties mentals, tal com apunteu al llibre? —Crec que sí. Vivim en un món massa competitiu que va molt de pressa. Els llibres d’autoajuda que més agraden són els que parlen de simplificar la vida i fer-la més fàcil. Crec que això és necessari perquè vivim en una societat que va massa de pressa, en què avui s’inventa una cosa i l’any vinent ja és obsoleta. Hem de pensar que potser la gent no vol que inventem tantes coses en tan poc temps, sinó que gaudim més de les que tenim. Hi ha l’obsolescència programada: et compres un mòbil o un ordinador i et dura tres anys o quatre. Per què hem de tenir aquesta tecnologia que ens obliga a reciclar-nos contínuament? Això ens porta a haver de treballar sempre. Amb les tecnologies que tenim avui, si volguéssim viure com als anys setanta, en tindríem prou de treballar dos dies la setmana. Tindríem molt més temps per a descansar i gaudir de la vida. El desenvolupament tecnològic no ha contribuït al descans, ans al contrari: som a casa i no parem de respondre correus i whatsapps i crec que això no és bo. Probablement és el causant de moltes malalties mentals.

Summary: Juan Carlos Siurana: ‘Un dels autors d’autoajuda de més èxit és Donald Trump’


El president de la Generalitat de Catalunya, Carles Puigdemont, s’ha referit aquesta tarda a la carta que li ha enviat Mariano Rajoy en relació amb la seva petició d’acordar el referèndum: ‘No és la resposta que esperàvem ni serveix per a resoldre el conflicte.’ Ho ha dit en l’obertura de la reunió anual del Cercle d’Economia, a Sitges, davant un gran nombre de representants polítics i del poder econòmic. Puigdemont responia una pregunta que li havia formulat en la introducció el president del Cercle, Juan José Bruguera, que li ha demanat per què no anava al congrés espanyol a parlar del ‘malestar dels catalans’ per trobar amb ‘el conjunt de la política espanyola’ una solució ‘que no sigui ni blanc ni negre’. És a dir, una tercera via. I el president ha dit això: ‘En aquests sis o set anys, hem acreditat una voluntat d’acord i de proposta. Les vegades que hem anat al congrés a fer propostes superen la desena; les vegades que s’ha votat allà són unes quantes. El congrés ho sap perfectament bé, això. I és l’escenari del gran pacte de l’estatut, en què vam confluir diverses institucions.’ I tot seguit ha exposat clarament quin és el problema: que es reconegui el dret d’autodeterminació de Catalunya; és a dir, que es reconegui que els catalans tenen la capacitat de decidir el seu futur. ‘Tenim el dret de votar el nostre futur o no? Tenim el dret d’autodeterminació? Si el tenim, remoguem els obstacles legals per fer possible aquest dret. Si no estem d’acord que tenim aquest dret, no és raonable de pensar que el congrés aixecarà un vet que sempre ha mantingut. La invitació a anar al congrés és un fals amic. Hi podem anar, però la solució correspon a un acord dels governs perquè hi hagi un pacte d’estat.’ En camp contrari Puigdemont ha dit tot això davant una audiència hostil a les seves propostes: hi havia la portaveu de Ciutadans, Inés Arrimadas; el delegat del govern espanyol a Catalunya, Enric Millo; el president del PP català, Xavier Garcia Albiol… I també cares conegudes de la política recent del país que ara són en una segona fila, com ara l’ex-president José Montilla, Josep Antoni Duran i Lleida i Pere Navarro. Però sobretot hi havia representants del poder econòmic, com el president del Banc Sabadell, Josep Oliu; el de Repsol, Antoni Brufau; el d’Abertis, Salvador Alemany; el president de Foment, Joaquim Gay de Montellà.. I Juan José Brugera, que era al seu costat. Des del moment que va assumir la presidència del Cercle va dir que s’oposava a un referèndum sense acord amb l’estat espanyol, i avui ha dit a Puigdemont que l’única sortida possible era ‘la negociada’. I ha afegit: ‘Demanem que l’acció del seu govern s’ajusti al marc legal.’ I Puigdemont li ha respost: ‘Ha quedat acreditat des de dilluns que hem fet una proposta raonada, serena, honesta i ambiciosa, perquè a través del diàleg puguem arribar a una resposta política, certament.’ Per això ha lamentat la carta d’avui de Rajoy, perquè impedeix de continuar la via negociada que li demanava el president del Cercle. Encara li han fet una darrera pregunta, entre els assistents a l’acte. No han dit pas qui la formulava, però qüestionava les condicions que pugui tenir el referèndum i feia una referència al suposat ‘adoctrinament’ dels mitjans de la CCMA. El president ha defensat la pluralitat de les opcions televisives que tenen els catalans, i la feina que fan els professionals de la CCMA. Ha parlat de la pluralitat d’opcions a què tenen accés en l’oferta televisiva els catalans, com una garantia per al debat entre el sí i el no a la independència. Ha aprofitat per lamentar les amenaces que arriben des del govern espanyol per impedir ‘amb els mitjans que calgui’ el referèndum. ‘M’entristeix veure com es fan apel·lacions fins i tot a l’ús de la violència, a intervencions autoritàries, de suspensions generalitzades, de l’autonomia mateixa. Perquè jo voldria sentir si tenen cap proposta per a Catalunya. Potser el poble de Catalunya decideix que la nostra proposta és equivocada. Però en tenim una. Que és clara, arriscada, difícil d’explicar, amb algunes incerteses.’

Summary: Puigdemont lamenta la carta de Rajoy i reivindica el dret d’autodeterminació davant el poder econòmic