Avui fa cinc anys de la confessió de Jordi Pujol. El 25 de juliol de 2014 es feia públic el document en què el president explicava que tenia diners no declarats a l’estranger. Aquella confessió va provocar un gran terrabastall polític, no tan sols a Convergència i Unió, el partit que va fundar Pujol, sinó a tot el país. Pujol, per bé o per mal, era referent. Per parlar-ne, VilaWeb ha entrevistat el periodista Manuel Cuyàs, l’home que va transcriure les memòries de Jordi Pujol en tres volums i, actualment, un dels homes més propers a Pujol. Cuyàs visita cada dues o tres setmanes el senyor Pujol, durant l’entrevista som testimonis que Pujol li truca. ‘Jo aquest home l’estimo’, diu Cuyàs, que tot i això és crític amb la manera com es va fer la confessió, i també amb la manera com va reacciona el país i el partit. Cuyàs rep VilaWeb a la rambla de Mataró, la seva ciutat natal. —Quin balanç feu de Jordi Pujol? —El balanç és positivíssim. Fa una obra extraordinària de govern. No hi havia res, abans. I s’havia de construir tot de nou. Penso que va més enllà d’una autonomia, perquè és un home que projecta el país a l’exterior. Participa en l’Europa de les Regions, i situa Catalunya al món. Ara Catalunya la coneix tothom. No és del tot nou. Gràcies a ell, ja la coneixien unes elits polítiques. Ell és l’home que va a veure Bush. Quan es retira, és una persona que comença a ser molt respectada, fins i tot pels seus adversaris. I aquest reconeixement li dura fins que fa la confessió desgraciada. —Per què desgraciada? —Perquè és inútil per a tothom. Primer per a ell, que no el salva. Als fills, tampoc, perquè la majoria estan encausats. I el desprestigi de la família ha estat molt gros. I tampoc ha servit als rivals. Per què la seva confessió tampoc frena l’independentisme. De fet, la fa un 25 de juliol, i el següent Onze de Setembre hi ha una de les grans manifestacions de la Diada. Si tot plegat va ser una operació d’estat, aquests serveis secrets també van fracassar, perquè no va servir de res. El procés va continuar. Per això dic que és desgraciada. —Us he llegit en un article que la vostra tesi és que la confessió la fa, en el fons, per salvar la família. —La meva tesi és aquesta, sí. Francesc Cabana i Maria Pujol, cunyat i germana de Pujol, diuen que la deixa no existeix. Que l’avi Florenci no va deixar diners a l’estranger. Pujol diu que sí, i que el seu pare els va deixar quan va veure que ell es dedicava a la política. No se’n fiava que acabés bé. Per això va deixar diners a fora per si havien de fugir. El seu cunyat diu que no. I ell diu que sí. I jo no us puc dir res. Ara, que hi havia objectivament uns diners a Andorra és evident, perquè hi eren. I ell ho confessa. Jo crec que ell se sent atrapat i espiat a Andorra. I llavors es veu obligat a confessar que hi ha diners, abans que l’estat espanyol ho faci. S’avança, jo diria, per protegir la família. La deixa són uns quants diners, menys dels que s’han trobat. Això s’ha fet treballar, diria jo. —Com reacciona Jordi Pujol a l’impacte que genera? —Jo penso que ell no s’esperava que les conseqüències fossin tan dures, essent un home tan reconegut i tan per sobre del bé i del mal. I que el país el perdonaria. I va quedar parat que fins i tot els seus l’abandonessin. I que es quedés sense serveis d’ex-president. Ara, això s’ha explicat malament. És ell qui diu a Artur Mas, treu-me de tot. Menys del despatx. Això no s’ho havia imaginat. Ara no tant, però arriba un moment que la gent l’insultava pel carrer. —El veieu? —Sí. El veig cada tres setmanes, un mes. I ens truquem. —Per què el visiteu? —Per fer-li companyia. Molta gent que li n’hauria de fer, no li’n fa. Jo l’estimo. És clar que l’estimo. Em va donar una manifestació de confiança molt gran, encarregant-me les memòries. Jo és un home que estimo. No trobaria una altra paraula. L’aprecio? No, no. L’estimo. No sóc l’únic que hi va. Hi van amics, ex-consellers, espontanis. L’altre dia, un senyor en un poble em diu: com està, en Pujol? L’hauria d’anar a veure. Mira que ens va ajudar. Havia estat alcalde. I vostè no hi ha anat? Diu no. La gent no hi va, ni tan sols als qui va ajudar. —I què fa, Pujol, ara que el veieu? —És un home que escriu, pensa i rumia. Com ha fet sempre. I en aquest moment, quan ha caigut en desgràcia, continua produint obra. I és una pena que per aquesta animadversió que la gent li va mostrar, i la seva prudència excessiva de manifestar-se, pensant en les conseqüències que pot tenir, pensant en els fills, ell i la seva massa, no es coneguin aquests escrits. És una obra que parla de la culpa, de l’expiació, de la seva vida, de l’obra de govern i del procés. És una pena que, havent vist tota l’obra anterior, ara que és al final, no la faci a la llum, aquesta darrera. I que ens perdem aquests escrits i pensaments. Escriu a mà, en una lletra infernal, que com ell diu no s’entén ni ell mateix. Jo sí que l’entenc. També té una secretària que li passa a màquina. —A màquina, li passa? —Ell diu a màquina, perquè és antic, però és a ordinador. Un dia vaig enviar un SMS (jo també, Déu n’hi do) al seu fill Oriol. I l’endemà em diu: ja he vist el telegrama que vas enviar a l’Oriol. Ha! Un per l’altre. —I per què parla de la culpa, als textos? —Perquè és un home de fortes conviccions cristianes. De molt jove, fins i tot, va tenir moments de rampell místic. Té molt interioritzat el pecat, la culpa, la confessió. Ell, en realitat, això ara ho veu com una penitència que fa després de la confessió. Però jo penso que la penitència és excessiva. I que la gent de Catalunya també ha estat excessivament rigorosa amb ell. Massa rigorosa. Ell no és corrupte. Ell sempre ho diu: jo no m’he embutxacat res. Ni diners, ni res de res. Doncs a ell el van expulsar del partit, el van donar de baixa, i això és perquè Pujol, a més de polític, és un moralista. Anava pel món donant lliçons de moral i renyant la gent. Això ha d’anar d’aquesta manera. Un moralista. I quan ell treu un comunicat sobre diners amagats i no confessats, la gent pensa: i aquest és el qui es pensava que donava lliçons? Rajoy no en va donar mai, de lliçons. I Felipe González no en donava. Però és que, a més, aquest és un país molt purità. I molt influït per la moral. I així anem. —Ell també està influït per la moral? —Ell és la persona de l’ara no toca, però també és la persona de l’ara toca. Per exemple, quan li vaig demanar com va portar la presó de Saragossa, deia: ara toca ser a la presó. I ara toca ser banquer. I ara toca ser polític. I ara toca estar tancat al despatx de Calàbria. Tancat allà en aquell espai, que comparat amb el del passeig de Gràcia… La seva secretària actual diu que el seu disgust fort no va ser que li traguessin el Molt Honorable, ni el sou, ni res. El disgust fort és que li traguessin aquest despatx. Hi feia i desfeia. Tenia salons i podia fer allò de fer esperar. Perquè allà era el rei del despatx. Però en aquest altre… Ara, el que li sap més greu de tot és que el seu partit hagi desaparegut. Que Convergència hagi desaparegut. És la seva obra destrossada. I com que veu que és, en part, culpa seva… Quan Mas va dir ‘s’ha acabat’. I jo em pregunto, per què van fer-ho? El PSOE ha canviat de nom? I el PP? Per què Convergència havia de canviar de nom? I ara s’ha atomitzat. Això a ell l’entristeix moltíssim. Per tant, és crític amb l’atomització de l’espai, sí. —Està àgil de cap? —Ho està. Els qui no el deixen parlar són els advocats, els fills, i tot això. Per què ell se’n mor de ganes. —En un article, éreu crític amb un advocat dels fills. —Pujol sempre havia dit que li sabia greu no haver-se dedicat a la família per culpa de la política. I l’advocat es va aprofitar d’aquest punt fluix. Digui que és vostè, o l’avi. I així els fills queden exonerats. Però ja us dic, no ha servit de res, perquè els fills també han quedat tocats. —Ell s’agafa a una amnistia. I fa públic que té els diners fora agafant-se a una amnistia legal. És el més bèstia de tot. Els diners són legals, al final. —Però això és igual, en aquest país purità que som nosaltres. Ell considera que això l’ha afectat i és un esguerro dins la seva vida. Diu que és com un tapís de l’edat mitjana, amb els colors i fils de seda, anar cosint, i hi ha un moment que el fil s’enreda i queda un defecte. Un esguerro. I es pensen que no es veurà. I es veu, es veu. I és allà. Aquests escrits en què parla de l’esguerro, seria molt bo que els divulgués perquè és el sentiment de culpa d’una persona de primer ordre. No parlem de cap xitxarel·lo. És un intel·lectual de primera. —Ell què en pensa, del moment actual? —Com a bon analista, patriota i aquestes coses, la situació actual no la pot veure bé. La veu amb un ull crític. Tant pels uns com pels altres. Això no s’ha conduït bé tant pels uns com pels altres. I no em feu dir més. Que no ho és, de crítica, la gent? —Molts independentistes recorden que Pujol els esbroncava. —Ell sempre va dir que no ho era. —En canvi, va fer uns escrits a La Vanguardia en què feia un gir. —Perquè ell és molt fidel a la gent. I ell va optar per Artur Mas. I és en Mas qui fa el pas independentista. I ell no podia abandonar en Mas. Això ho ha dit sempre. Però tu entrevistes en Cuyàs, no en Pujol. Cuyàs, curador de les memòries. No pas biògraf. —Per què no biògraf? —Un biògraf és algú que investiga, busca fonts i fonts escrites. I si el personatge és viu, el busca. Però jo no vaig fer això. Jo vaig transcriure unes memòries. Ell opta per mi perquè era incontaminat. Jo no l’havia seguit i era una mica fora. I com que sóc del Maresme i li vaig insistir que les fes, les memòries, doncs hi pensa. Però les memòries és com si les hagués escrites ell. I la gent recorda, o no recorda, el que li dóna la gana. —I no us sap greu que no sortís aquest detall dels diners a les memòries? —A mi, no. Suposem que el tema hagués sortit a la conversa que vam tenir per fer el llibre. I que m’hagués dit: sí, tenia diners fora, però això no ho posarem. Les memòries són seves, i posa el que vol. Jo el que dic als companys periodistes que feia vint anys que el seguien és per què no ho van preguntar ells. —A mi no em roba Espanya, a mi em roben Millet i Pujol. Què en penseu, d’aquesta frase de Rufián? —A mi em sembla una frase totalment desafortunada. Hi ha molts lladres als quals es podia haver referit, i no a Pujol. Perquè en Pujol no és cap lladre. Jordi Pujol i Soley no és cap lladre. I la seva trajectòria invalida aquest comentari. I a Banca Catalana posava diners de la butxaca. —I els fills, i la dona? —Jo dels fills no en parlo. I de la dona, tampoc. Jo només parlo d’ell. I dels fills només conec l’Oriol, que era parlamentari. I la Marta, que vaig entrevistar al llibre Vint i Jordi Pujol. Ella hi va sortir. I va ser important. —Per què? —Perquè aquella entrevista va emocionar molt en Pujol. Perquè són una família una mica freda. De poc comunicar. La Marta Pujol m’ho deia: a casa, el pare és més aviat silenciós. I quan el vaig a veure en actes, fent discursos penso ai carai, sí que saps coses. I jo penso que en Pujol va conèixer la filla, també, amb l’entrevista. Aquí és quan em va agafar confiança per a fer les memòries. —Ell se sent culpable, dieu. I orgullós? —De l’obra feta. De TV3, els Mossos, la xarxa hospitalària. De les carreteres. L’altre dia, va anar d’excursió amb un autocar amb tota la família per la Catalunya de poblet, i em va dir: vaig anar a un poble i vaig veure una placa que deia ‘carrer inaugurat per Jordi Pujol’, no l’han treta, la placa! —Crític, amb Pujol? —Errors polítics, és clar que en va tenir. I egocèntric, també ho és. Però és una persona que amb mi s’ha portat extraordinàriament bé. Personalment, cap queixa en el meu cas. —Tot i egocèntric, Pujol sempre parlava de Guti. —Adoració total. El va plorar molt, quan es va morir. Guti és del PSUC, i ell el partit que respecta és el PSUC. Perquè el PSUC va saber integrar. L’eslògan de ‘És català qui viu i treballa a Catalunya’ és PSUC. ‘Catalunya un sol poble’, PSUC. —De Puigdemont, què n’opina? —Li sap greu la situació, l’entén, però també hi veu errors. Com tots, no? —L’acabaran perdonant a ell, i a la dona no tant. Mireu què us dic. —Jo de la família, no en parlo. No sé si la paraula és perdonar o no perdonar, però aquí hi ha reconeixement a l’obra feta que s’ha de fer. Això és evident. Cal.

Summary: Manuel Cuyàs: ‘Jordi Pujol i Soley no és cap lladre’


La coportaveu de Compromís, Àgueda Micó, ha denunciat que la campanya ‘No a l’adoctrinament a les aules’ impulsada pel PP ataca la llibertat de càtedra del cos docent valencià i la dels alumnes per a créixer intel·lectualment. I ha afegit: ‘Ens retrotrau a èpoques fosques de la nostra història.’ Micó ha subratllat en un comunicat: ‘Els creadors de la persecució han hagut de fer-se enrere i ara la pàgina del PP per a assenyalar el professorat jas no funciona. És una victòria, però el mal ja és fet.’ En contraposició a aquesta campanya, ha lloat la feina que fan diàriament els professors valencians, ‘siga quina siga la seua ideologia i la seua visió del món’. I ha donat suport als professionals de l’educació contra ‘els atacs i persecucions del PP’. Ha insistit que en els centres educatius del País Valencià s’educa ‘en llibertat i amb professionalitat’. I ha indicat: ‘Aquesta mena d’iniciatives sense sentit són la reacció del PP per l’evident millora que el conseller, Vicent Marzà, aplica en l’educació valenciana. No tenen res millor a dir ni a fer.’ Segons Micó, la gestió de Compromís al capdavant de la conselleria d’Educació dóna fruits, perquè els alumnes, els professors i les famílies han passat a ser l’objectiu primordial de les iniciatives polítiques. Entre les més destacades, ha esmentat la millora de les aules, la construcció de nous centres, l’estabilització de les plantilles i l’impuls a la formació contínua.

Summary: Compromís: ‘La campanya del PP contra el professorat retrotreu a èpoques fosques’


Arribat fa una setmana dels Estats Units, Carles Boix, titular de la càtedra Robert Garrett de política i afers públics de la Universitat de Princeton, intervé en un dinar-tertúlia amb associats a l’entitat Sobirania i Justícia, en un restaurant cèntric de Barcelona. Diu que ve ‘a calmar els ànims’, perquè li han explicat que hi ha ‘un estat d’excitació’ aquí: falten tres mesos per al referèndum, del qual ja sabem més detalls, i la pressió de l’estat espanyol augmenta de dia en dia. I Boix, acadèmic respectat ací (membre del Col·lectiu Wilson i del Consell Assessor per a la Transició Nacional) i internacionalment, ofereix un punt de vista sobre els fets que costa de trobar en l’intensíssim dia a dia del procés: el que li permet l’expertesa, els contactes i un punt de vista físicament allunyat de Catalunya. Primer, l’intern Quin reconeixement internacional tindrà una declaració d’independència? Boix avisa que de primer hi ha d’haver un reconeixement intern. ‘El referèndum és un acte d’autodeterminació, és un acte de desobediència’, diu. I el fet de dur a terme el referèndum ja serà una demostració que s’ha estat capaç de mantenir l’envit. I això és fonamental per a bastir la confiança en clau interna sobre qui és el subjecte sobirà. Boix diu: ‘Imaginem-nos que guanya el sí, tant se val per quant, per un sol vot ja val, perquè la pregunta binària ens aparta del camí d’indefinició de Puerto Rico; imaginem-nos, doncs, que la desobediència continua, és a dir, que hi ha hagut una obediència limitada a fer el referèndum. És aleshores que arriba el moment del reconeixement intern. Veurem si l’estat vol desallotjar el parlament, veurem la reacció que tindrà la gent. I veurem també la reacció de la gent que no ha anat a votar, la disposició a acceptar el resultat per part de tothom. Qui obeiran els ciutadans? Qui és el sobirà? Ha de quedar clar que les lleis continuen essent les mateixes l’endemà de la independència, però qui canvia és el sobirà, que és qui decidirà sobre aquestes lleis i les futures.’ Per a Boix, la participació és important (per a tenir més força), però també la determinació del president de dur a terme el referèndum que s’ha anunciat. I en aquest sentit considera que la destitució de Jordi Baiget per les seves declaracions dubtant de l’1-O ha estat encertada. ‘L’episodi Baiget ens reforça en el camí que s’ha pres; ens porta al concepte de coordinador màxim, és a dir, el president Puigdemont, que ha demostrat que aposta per la ruta, que no són paraules i prou.’ L’estratègia espanyola de privatitzar el dolor Perquè, segons el catedràtic, només aquesta fermesa en el propòsit per part de qui el dirigeix i la cohesió i compromís social –que es manifesta en el vot i en la mobilització– per part de la gent permeten de combatre l’estratègia repressiva de l’estat. ‘L’estratègia d’Espanya és privatitzar el dolor: la pressió es fa persona a persona, conseller a conseller, funcionari a funcionari, orador a orador. I això destrueix una xarxa de persones que semblen d’entrada totes disposades a anar fins al final, però que pot tenir forats. Aquesta és l’estratègia de l’estat, utilitzant el poder judicial, però també la Guàrdia Civil, citant funcionaris a declarar…’ Per tant, per a Boix la solució és reforçar la xarxa. Triturar deu mil persones és difícil, però triturar-ne una és possible. És el que fan les dictadures.’ El reconeixement intern, l’acceptació del resultat i l’obediència a la nova sobirania constitueixen una fase prèvia al reconeixement internacional, segons que ha explicat Boix. ‘Els estats no volen problemes i el reconeixement internacional trigarà’, ha pronosticat. L’estat espanyol prova d’impedir-ho. Però ell assenyala una contradicció important en l’actitud del govern espanyol: ‘Diuen que no ens reconeixeran i alhora situen Catalunya a l’espai sideral, la qual cosa implica que ja l’has reconegut posant-lo en una nau. És contradictori! I dins Europa, la situació continuarà essent igual, tret que hi hagi violència, cosa que dubto que passi. El reconeixement trigarà, i primer vindrà el dels països petits, i acabarà degotant, degotant, fins a crear una massa que acabi fent visible el reconeixement. De moment, per part dels estats veiem que no hi ha promeses, però que sí que hi ha interès i fins i tot simpatia.’ L’autogol d’Espanya amb la UE Això, malgrat l’ofensiva diplomàtica espanyola per a aturar qualsevol gest ni d’interlocució amb el govern de Catalunya. ‘No tenen cap argumentari per a atreure, sinó arguments molt emocionals, de sang fins i tot –diu Boix–. L’únic argument que els queda és Europa, l’amenaça de quedar-ne fora.’ ‘Però és això justament que fa factible el referèndum, perquè permet una transició pacífica. D’entrada, perquè l’expulsió no és creïble, perquè amb l’expulsió ja et reconeixen; i l’entrellat és tan complex, amb la qüestió de la ciutadania, de les fronteres, de les empreses…’ ‘I l’altra gran prova d’això –afegeix– és el Regne Unit, amb el Brexit, que va permetre que coneguéssim l’article 50 del tractat de la UE. El 49 ens diu que cal unanimitat per a poder entrar a la UE, però el 50 imposa un procés de negociació per a sortir-ne. I Espanya no pot expulsar res, no és com anar al lavabo! Necessites un temps de negociació, que pot ser molt llarg. És molt complicat sortir de la UE.’ El sopar amb Van Rompuy De fet, Carles Boix ha demanat de no ‘deïficar’ els estats ni els polítics europeus. I ha explicat una anècdota personal. ‘Els polítics que he vist, els polítics europeus jubilats que van a l’assemblea de l’ONU a Nova York, baixen sovint de visita a Princeton. I jo els he vistos una mica fluixos. Els posem en un pedestal i, certament, hi ha de tot. Fa un parell d’anys a l’ex-president del Consell Europeu, Hermann Van Rompuy, li van organitzar una conferència i un sopar. A la conferència una persona va demanar pel cas català. I ell, que és flamenc però molt antiseparatista, va respondre prou bé i respectuós. I al sopar hi anaven ambaixadors de països de la UE, enviats per a controlar què s’hi deia. Volien controlar què deia Van Rompuy: i van sortir dos temes fonamentalment: Hongria i Catalunya. A mi, al final em van fer callar… Però, en acabat, vaig anar a parlar en persona amb Van Rompuy, fins que va acabar arribant el representant espanyol, que volia saber què em deia. Abans d’arribar aquest representant, m’havia dit: “Ja sabem com són, aquests; són els castellans dels tercios. I fins que no passin coses, hauran de passar moltes coses.” Al final, penso que es tracta que molta gent participi en el referèndum pacíficament, i si guanya el sí passaran coses: potser molt ràpides, potser molt lentes.’ I ha acabat amb aquesta consigna: ‘No ens encongim, perquè al final van caure les muralles de Jericó.’ Si voleu saber ben bé què vol dir, Boix ho explicava fa ben poc en aquesta entrevista de Pere Cardús. ‘Amb el referèndum, som com els israelites davant Jericó‘.

Summary: Carles Boix i les claus del reconeixement (intern)acional de Catalunya


El govern de Pedro Sánchez, malgrat estar en funcions, ha aprovat una inversió de 2.083,2 milions d’euros en l’exèrcit espanyol. Tal com va anunciar ahir la portaveu de l’executiu, Isabel Celaá, després del Consell de Ministres, el govern ha autoritzat un contracte de subministrament de fabricació de vehicles de combat sobre rodes 8×8 per a substituir la flota de blindats mitjans sobre rodes (BMR), que ha quedat obsoleta. El contracte implica adquirir 346 blindats per 2.083,2 milions d’euros fins al 2030. El govern espanyol preveu d’invertir 2.000 milions d’euros en aquest contracte, que hauria de generar 650 llocs de feina directes. La substitució d’aquests vehicles ja estava prevista des del 2015 i el ministeri de Defensa espanyol considera que aquests nous tancs són claus en la nova estructura orgànica de l’Exèrcit de Terra. No és la primera vegada que el govern espanyol proposa una inversió milionària en Defensa. El pressupost que finalment no va poder aprovar preveia el pla d’inversió en armament més gran des de 1997, amb el compromís d’invertir més de 12.000 milions d’euros per a la modernització i compra de material militar estratègic.

Summary: El govern en funcions de Sánchez aprova una inversió de 2.000 milions en vehicles de combat per a l’exèrcit espanyol


‘Durant set anys no ens hem mirat’, deia la delegada del govern espanyol a Catalunya, Teresa Cunillera. Els executius de Pedro Sánchez i Quim Torra comencen a trenar una nova volguda etapa de diàleg amb la comissió bilateral. L’ens es reunirà dimecres per primera vegada després de set anys. És l’òrgan de comunicació estatutari per excel·lència, el que regula la relació entre els dos governs al màxim nivell i que va ser víctima del desplegament impossible de l’estatut primer (abans i després de la sentència del Tribunal Constitucional) i del procés després. El govern de Torra s’ha refusat a recuperar-lo limitant-se a acotar l’ordre del dia a qüestions de gestió ordinària de l’autogovern. Hi ha inclòs la reclamació d’alliberament dels presos polítics i el referèndum. Dues qüestions que el conseller Ernest Maragall, president de la part catalana, considerava sine qua non. El referèndum i els presos consten en la llista de temes a parlar amb una frase eufemística, amb una redacció que permet a tots dos governs de recuperar la taula bilateral sense que ni l’un ni l’altre hagin de partir de cap renúncia inassumible: ‘consideracions de la Generalitat sobre la situació política a Catalunya’ en ‘matèria de drets i llibertats’ i ‘en relació amb les vies de participació democràtica dels ciutadans catalans en les decisions sobre el futur polític’. Poder-ne parlar, diuen, ja és molt. El govern de Sánchez també vol abordar la participació de la Generalitat en els òrgans multilaterals. La cadira buida allà on se serveix el cafè per a tothom continua essent un símbol d’anormalitat que el nou president espanyol vol corregir. Quan Duran llança la tovallola El desglaç, set anys després d’aquella fotografia a Madrid amb Josep Antoni Duran i Lleida presidint la part catalana i Manuel Chaves l’espanyola. Els acords de l’última reunió, el 19 de juliol del 2011, van acabar essent lletra morta. Entre més, el deute reconegut de 759 milions de la liquidació de la disposició addicional tercera de l’estatut del 2008. Va omplir molts titulars i no va arribar mai. La bilateral no es va reunir durant els anys de Mariano Rajoy a la Moncloa, tot i els intents reiterats de Duran. El 2012, amb Soraya Sáenz de Santamaría com a vice-presidenta espanyola, fins i tot hi van posar data. Feia mesos que ho intentaven i al final sí: seria el 17 de setembre. La manifestació d’aquella Diada ho va canviar tot. L’any següent, Duran, cada vegada més allunyat del govern de la Generalitat i criticat per l’oposició, va cedir a Joana Ortega la presidència de la part catalana. S’havia reunit per primer cop el 2007. Tan sols s’ha convocat vuit vegades, tot i que n’han de ser, pel cap baix, dues l’any i sempre que una de les dues parts ho demani, segons l’estatut. Les comissions mixtes i els grups de treball que se’n deriven aborden les negociacions sectorialment. La retallada de l’estatut i el procés van blocar la comissió, però la concreció dels traspassos derivats de la carta catalana van ser molt difícils d’esgarrapar a Madrid des del principi. El 2008, amb José Montilla a la presidència de la Generalitat, ERC denunciava el ‘blocatge’ del desenvolupament estatutari. ‘Si de l’estatut es desprenen 235 traspassos, ens hi podríem estar pràcticament un segle,’ denunciava aleshores el seu secretari general, Joan Ridao, constatant-ne la lentitud. Les transferències i el telèfon vermell Aquells primers anys d’aplicació de l’estatut, amb Joan Saura al capdavant de Relacions Institucionals, es van aconseguir algunes de les transferències importants, com la de la inspecció de treball o l’expedició i l’homologació de títols i estudis estrangers en ensenyaments no universitaris. Saura va fer una llista de quaranta traspassos i en va obtenir onze. El primer govern d’Artur Mas va considerar que només n’hi havia cinc de correctes, que sis més s’havien de renegociar i que vint-i-nou restaven pendents. Un dels que volia reconsiderar era el de Rodalies. S’havia acordat sense trens, vies, catenàries ni estacions. La dotació econòmica que havia d’acompanyar els traspassos també es va convertir en prioritària. En la comissió mixta d’afers econòmics i fiscals, el conseller Antoni Castells va pactar el sistema de finançament vigent, amb Pedro Solbes i Elena Salgado com a interlocutors principals. Després, el pacte va passar pel Consell de Política Fiscal i Financera i es va adaptar per estendre’l a la resta de comunitats de règim comú. El magre resultat de la llista de Saura ja avançava què vindria després. Els traspassos es van aturar i la conflictivitat institucional entre els dos governs (amb el TC com un àrbitre que la part catalana avisava que era parcial) es va disparar fins a límits insospitats. Però, malgrat tot, sempre han tingut un telèfon vermell a disposició. Durant la primera part del mandat de Carles Puigdemont també es va reunir una bilateral soterrada: la subcomissió de seguiment normatiu, prevenció i solució de conflictes. Abans de la tardor més calenta s’hi van tancar tres acords per a ampliar el termini de negociació previ a la presentació de recursos al TC. El cas és que quan la negociació s’encarrila en la bilateral, s’amplia el període legal perquè els governs negociïn i el termini per a poder presentar impugnacions passa de tres mesos a nou. Ara bé, el conseller Raül Romeva i la vice-presidenta Soraya Sáenz de Santamaría només van signar un acord de pau sobre la interpretació d’una norma catalana. Era d’un decret llei de contractació pública per a aplicar la legislació europea. Després de l’estiu de l’any passat, fins i tot el telèfon vermell va perdre la línia. Nova etapa: la represa Meritxell Batet a una banda de la taula. Maragall, acompanyat de Pere Aragonès i Elsa Artadi a l’altra. La bilateral es reunirà dimecres al Palau de la Generalitat. Maragall i Artadi han preparat la reunió amb la ministra de Política Territorial i Funció Pública. Fa una setmana, Maragall i Batet es van reunir a Madrid. L’ordre del dia és llarg. S’actualitzarà l’estat dels traspassos. Parlaran d’inversions en infrastructures, d’educació, de llengua, de la conflictivitat competencial. La ministra ha dit que l’alliberament dels presos no la concerneix, que depèn de la justícia. Parlar és una cosa. Negociar, una altra. La primera bilateral després de la suspensió de l’autonomia s’ha convertit en un examen més per a la nova etapa que han obert els dos governs. Un nou temps en què es greixen els organismes estatutaris i la gestió ordinària de l’autogovern s’imposa amb discreció, sota uns discursos embolcallats de tolerància i una premissa acabada d’estrena: les discrepàncies de fons ja no emboiren el diàleg. Després de set anys, com deia Teresa Cunillera, el govern català i l’espanyol es tornen a mirar des d’una banda i l’altra de la bilateral.

Summary: La bilateral: el trencament impossible del cafè per a tothom


Amb el lema ‘El racisme ens tanca’, unes mil dues-centes persones, segons xifres facilitades per l’Ajuntament de Barcelona, s’han manifestat avui pel centre de Barcelona per exigir la derogació de l’actual llei d’estrangeria, denunciar la situació de milers de migrats i refugiats al nostre país i el creixement d’accions racistes. La marxa, que ha sortit de la plaça de Catalunya i ha recorregut les Rambles, és un dels punts culminants d’un seguit d’accions que van començar el 21 d’abril, quan desenes de persones es van tancar a l’antiga escola Massana, al barri del Raval de Barcelona, contra el ‘racisme institucional’. Més tard va començar una altra tancada a l’església del Sagrat Cor del Poblenou i fa tot just una setmana n’ha sorgit una altra rèplica a Badalona, on una vintena d’immigrants ocupen un local al barri de Llefià. A més, ja hi ha quatre-centes entitats que s’han adherit al manifest de la Tancada Antiracista. La manifestació s’ha allargat durant dues hores, i ha baixat per les Rambles, ha passat pel passeig de Colom i ha pujat per la Rambla del Raval per finalitzar a l’antiga Escola Massana, a la plaça de la Garduna. En declaracions prèvies als mitjans, Vicky Columba, de ‘Tras la Manta’ i portaveu de la mobilització, ha explicat que es vol lluitar contra el ‘racisme institucional’, del qual no es lliura cap administració perquè fa acomplir lleis ‘injustes’ per al col·lectiu immigrant. De la llei d’Estrangeria del govern espanyol fins a les multes i la intervenció de material de la venda a la manta, d’acord amb les ordenances municipals. Columba ha assenyalat que ja hi hagut reunions amb Generalitat, la delegació del govern espanyol i l’Ajuntament de Barcelona, de les quals només s’ha aconseguit fins ara un ‘en prenem nota’. ‘Tots en prenen nota, però sabem que som en un any electoral i que prendre nota és una activitat que agrada molts als polítics’, ha indicat l’activista. ‘Interpel·lem a partits, institucions i a tots els grups que es consideren antiracistes a posicionar-se per escrit a les nostres demandes’, ha reclamat Columba. ‘Perquè, les paraules, se les enduu el vent i hi ha gent que porta més de deu anys sense haver pogut regularitzar la seva situació’, denuncia. Entre les reivindicacions que hi ha damunt la taula, s’insta que es regularitzi la condició dels immigrants sense contracte de feina, que es facilitin els tràmits de nacionalització sense haver de fer exàmens amb preguntes ‘trampa’ i valoracions ‘arbitràries’, així com un servei de sanitat per a tothom. També exigeixen el tancament dels Centre d’Internament d’Estrangers (CIE) i la millora de l’acollida dels refugiats que arriben a Catalunya, entre més. I és que, segons aquest col·lectiu, l’estat dels anomenats ‘sense papers’ ha empitjorat els darrers anys. La tancada de l’Escola Massana s’inspira en l’acció multitudinària d’ara fa disset anys, l’any 2001, quan prop de vuit-centes persones van tancar-se a a l’església de Santa Maria del Pi de Barcelona per reclamar els drets dels migrants sense regularitzar.

Summary: Manifestació a Barcelona defensant els drets dels migrants i la derogació de la llei d’estrangeria


El cap de govern d’Andorra, Xavier Espot, ha anunciat avui, durant una pausa del Consell de Ministres, el cessament del secretari d’Estat d’Economia i Empresa, Salustià Chato. La decisió s’ha pres després que es rebessin en les últimes hores informacions segons les quals ‘Chato ha participat en diferents trobades de futbol internacionals com a observador de camp després del seu nomenament en el càrrec’, destaca el govern en un comunicat. Segons aquestes informacions, el secretari d’Estat d’Economia i Empresa va exercir d’observador de camp a ‘com a mínim dos partits de futbol internacionals celebrats durant el mes d’agost i el 6 de setembre’. Aquests fets ‘constitueixen un incompliment de les instruccions expresses i precises que el ministre Jordi Gallardo va donar a Chato en el moment del seu nomenament’. Se li va requerir que parés ‘qualsevol activitat relacionada amb el futbol durant el seu mandat de secretari d’Estat per una qüestió ètica i estètica’. De fet, el ministre va acceptar ‘de manera excepcional’ la participació de Chato en el partit Andorra-França del 11 de juny, en resposta a un compromís previ al nomenament contret per Chato amb la UEFA. Les reaccions La decisió del govern ha obtingut el suport tant per Demòcrates com per Liberals, els partits que governen en coalició, i en sengles comunicats han atribuït la destitució del fet que Gallardo (ministre liberal del qual depenia Chato) ha perdut la confiança en qui era el seu secretari d’Estat. El Partit Socialdemòcrata en un comunicat ha manifestat que ‘era una evidència que això havia d’acabar d’aquesta manera’. La diputada socialdemòcrata Rosa Gili, a més, ha lamentat ‘la mala imatge que s’ha donat des d’un govern que ha començat des d’un posicionament de mediocritat’. En l’opinió de Gili, ‘no es pot defensar a algú que exercirà un càrrec de responsabilitat quan se sap que ha incomplert la llei’. I ha afegit que ‘el govern no pot demanar als ciutadans el compliment estricte de la llei quan els mateixos membres no ho fan i altres membres fins i tot han dit que no era greu’.

Summary: Andorra destitueix un secretari d’estat que va exercir d’observador en partits de futbol


La Crida Nacional per la República ha començat el procés participatiu intern per a constituir-se formalment. Des d’ara i fins al congrés constituent del 19 de gener, els fundadors participaran en un debat sobre les bases polítiques i organitzatives de la Crida que es dividirà en tres fases: l’etapa deliberativa, el procés de debat d’esmenes i un últim d’esmenes vives. Els 13.000 inscrits com a fundadors diran la seva sobre les ponències que es van presentar a la convenció fundacional de Manresa en un procés participatiu telemàtic. Hi ha en joc l’estratègia política i la constitució com a partit polític del moviment. La ponència política, que ara es debatrà, fixa que la Crida no renuncia a ‘cap via pacífica i no violenta’ per a fer efectiva la declaració d’independència i instaurar la República ‘a l’empara de la causa justa de la independència’. També proposa l’impuls de mobilitzacions per a forçar l’estat espanyol a acordar un referèndum a partir d’actuacions basades en la ‘no-violència activa’. La ponència organitzativa estableix que una de les finalitats de la Crida és constituir un moviment que ‘cristal·litzi en un instrument polític organitzat’, ara que el nucli fundador ja ha començat els tràmits per a registrar-lo com a partit polític. Es discutirà, per tant, si ha d’esdevenir un partit. Pilotarà tot el procés una comissió amb divuit membres designada pels impulsors de la Crida: Carles Puigdemont, Quim Torra i Jordi Sànchez. Els responsables de la ponència política són el mateix Sànchez, Elsa Artadi, Toni Morral, Marina Geli, Jordi Peiró, Marc Guerrero, Ferran Mascarell i Jordi Turull. Els de l’organitzativa, Gemma Geis, Germà Bel, Damià Calvet, Laia Flotats, Enric Blanes, Nuri Guillaumes, Miquel Àngel Escobar, Agustí Colomines, Anna Geli i Josep Jover. La Crida té, a més dels milers de fundadors, 53.000 adherits i més de 800 voluntaris. La primera fase serà un intercanvi d’impressions general, segons que estableix el reglament del congrés, al qual ha tingut accés VilaWeb, i que es titula ‘En camí cap al congrés constituent’. Els fundadors de l’organització podran fer comentaris i valoracions generals a les ponències política i organitzativa a través d’una plataforma informàtica, sense arribar-los a concretar en forma d’esmenes. L’objectiu d’aquest primer intercanvi d’impressions és ‘saber l’opinió general sobre cadascun dels punts’ que exposen les ponències. És a dir, identificar els punts que generen més consens o dissens i veure’n les llacunes, segons que diu el mateix reglament. Aquests comentaris generals poden ser alhora contestats per altres fundadors i, si la comissió encarregada de gestionar les esmenes ho considera oportú, se’n poden generar fils de debat. També s’obrirà un espai perquè es proposin temes que no abordin les ponències inicials. La segona fase de debat, la de les esmenes, s’allargarà del 28 de novembre al 9 de desembre. La comissió designada consultarà els autors de les esmenes per negociar si les incorporen, les debaten o les descarten. El 16 de desembre, com a molt tard, la Crida publicarà les noves ponències amb els textos refosos, fruit del debat, i les esmenes descartades. A partir del 17 de desembre, començarà la fase d’esmenes vives, que s’allargarà fins al 9 de gener. Es mesurarà l’aval intern que aconsegueixin aquestes propostes i quedaran com a vives les esmenes que hagin aconseguit un suport, per via telemàtica, del 3,5%, com a mínim, dels promotors de la Crida i que no tinguin més del 15% de posicionaments en contra. Hauran de tenir el mateix suport les esmenes (si n’hi ha cap) que demanin de tornar a parts del text inicial de les ponències perquè no estiguin d’acord amb les esmenes negociades durant la segona fase del debat. En el congrés constituent, el 19 de gener, es votaran les esmenes vives i s’aprovaran definitivament les ponències.

Summary: La Crida comença el debat intern per a constituir-se com a partit


Netflix és a punt d’oferir al món un documentari de dues hores de durada que explicarà el procés d’independència de Catalunya. Dos Cataluñas s’estrenarà d’aquí a una setmana, el 28 de setembre, pràcticament la vigília del primer aniversari del primer d’octubre, amb un públic potencial de 130 milions d’espectadors de 190 països diferents i amb subtítols en quaranta-dues llengües. Sí, el títol l’hauria pogut posar Inés Arrimadas mateixa, però el resultat d’aquesta producció de Rafael Portela i direcció d’Álvaro Longoria i Gerardo Olivares, no li agradarà pas tant, a la dirigent de Ciutadans. Ni a ella, ni segurament a la majoria de polítics unionistes que hi apareixen. Per una raó molt elemental: mostra unes imatges i uns arguments (els de l’independentisme) que la immensa majoria de mitjans de comunicació espanyols tenen silenciats. No és que sigui un documentari esbiaixat en favor de les tesis independentistes, ans al contrari, cerca un equilibri, una equidistància impossible, en alguns moments obsessiva. Però això sol ja destrueix a les pantalles i a les llars de tot el món la invenció del relat de la violència que ha construït l’estat espanyol contra l’independentisme. De violència sí que se’n veu, i molta. Però és ben clar d’on prové: de la Guàrdia Civil i de la policia espanyola, reprimint la ciutadania de Catalunya que volia votar en el referèndum del primer d’octubre. El començament de Dos Cataluñas és trepidant, amb el ‘Els segadors’ a la plaça de Sant Pere de Berga i al carrer d’Aragó de Barcelona la Diada de l’any passat. Són vídeos enregistrats per usuaris de les xarxes socials, una de les fonts principals d’obtenció d’imatges del documentari. Imatges com aquesta, que es poden veure en els primers minuts: El film passa de seguida a un tens debat parlamentari entre Carles Puigdemont i Inés Arrimadas, a l’aprovació de la llei del referèndum i, tot seguit, a un recull d’imatges colpidores de la violència de la policia el primer d’octubre. Aquest és un dels grans valors d’aquest documentari, que explica com va ser el referèndum, com uns agents antiavalots uniformats van atacar gent indefensa amb acarnissament. Unes imatges que hem pogut veure moltes vegades a les xarxes socials, però que les televisions espanyoles han anat amagant. I encara una cosa més important: aquesta exposició dels fets posa en evidència el paper vergonyós que va tenir el govern espanyol intentant negar aquella violència policíaca. L’ex-cap de gabinet de Mariano Rajoy, Jorge Moragas, és la veu de l’executiu espanyol en el documentari. Els responsables del film van mirar de posar-se en contacte amb Soraya Sáenz de Santamaría, però no se’n van sortir. Una de les escenes més reveladores és precisament quan, després d’haver vist els cops de la policia contra els votants, Moragas qüestiona que hi hagués ferits. ‘Diuen que hi va haver centenars de ferits. És curiós que aquell dia no hi hagués imatges del president Puigdemont visitant els ferits. On són tots aquells ferits?’, assenyala Moragas. La resposta que li dóna el documentari és implacable: una successió d’imatges immediates amb una dona amb la cella oberta, una altra amb un trau el cap, un home amb la samarreta estripada i tot ensangonat, un altre estès a terra cosit de ferides, un altre que se l’enduen amb ambulància… Fa tant d’impacte que va ser impossible que els assistents a la pre-estrena del documentari que es va fer aquesta setmana al cinema Zumzeig, a Sants, no esbufeguessin. I encara més. Per si no ho hagués vist prou gent els dies posteriors al primer d’octubre, el documentari recorda la intervenció patètica d’Alfonso Dastis a la CNN, en què negava que hi hagués hagut violència de la policia mentre les imatges el desmentien i la presentadora, Christine Amanpour, se’n feia creus. Tot i que el fil conductor de Dos Cataluñas és la campanya electoral del 21-D, amb un seguiment dels principals candidats, l’impacte que pot deixar en l’espectador de Sydney o de Mongòlia la violència exercida contra la gent que volia votar l’1-O li condicionarà tot el documentari. Perquè és inevitable. Els arguments de l’unionisme, els representen i exposen nombrosos entrevistats: de Josep Borrell a Moragas, passant per l’eurodiputat de Ciutadans Javier Nart o pels periodistes José Antonio Zarzalejos i Xavier Vidal-Folch. Diuen que l’independentisme divideix la societat catalana, que construeix un discurs maniqueista; que és populista i que vulnera la legalitat, començant per la constitució espanyola. Però la successió de fets exposada és tan contundent que és impossible de no qüestionar-se la manera com l’estat espanyol ha respost a aquest envit democràtic. La campanya electoral, tal com es pot veure en el film, també n’és un exemple. Longoria i Olivares van passar molts dies seguint els candidats: Raül Romeva i Marta Rovira; Carles Puigdemont, Jordi Turull i Josep Rull; Inés Arrimadas, Xavier Domènech, Miquel Iceta… I això els permet d’ensenyar com es comportaven i com es preparaven per als actes electorals, passant per alt pràcticament que hi havia una càmera que els seguia. El resultat és el retrat d’una campanya totalment anòmala, perquè hi ha candidats que són a la presó i a l’exili. Els de la presó, per més que ho van intentar, no els van poder entrevistar; van pensar que ho podrien fer amb Junqueras, perquè va córrer el rumor que seria posat en llibertat provisional, com altres consellers presos a començament de desembre. Fins i tot van preparar un equip per a anar a enregistrar-ho i entrevistar-lo. Però Llarena el va mantenir tancat: a ell, Joaquim Forn, Jordi Cuixart i Jordi Sànchez. La salutació freda entre bastidors, abans del debat de candidats a La Sexta, entre Josep Rull, acabat de sortir de la presó, i Fernando de Páramo i José Manuel Villegas, de Ciutadans, que no gosen ni mirar-lo a la cara, potser passarà per alt a l’espectador de Sydney, però no pas al català o a l’espanyol. Sí que és més crua l’escena en què, en aquest mateix lloc, Jordi Turull revela davant el seu equip de campanya l’esgotament mental d’haver passat un mes tancat a la presó i ara haver de bregar amb els altres candidats en un debat televisiu. Una campanya anòmala que, malgrat tot, guanya l’independentisme. Un càmera i un periodista acompanyaven Arrimadas durant l’escrutini. Uns minuts que la candidata de Ciutadans passava amb molt nerviosisme, dient que confiava que ‘els constitucionalistes’ sumarien la majoria absoluta. No fou així. Els membres de l’equip del documentari ni van poder accedir a Arrimadas durant els minuts finals en què es va confirmar que l’independentisme revalidava la majoria malgrat tota la repressió. La decepció d’Arrimadas no la podem veure; ens l’hem d’imaginar. El documentari malda per anar a l’arrel del conflicte, i fa un recorregut històric i una anàlisi de factors econòmics i socials que permetin d’oferir respostes. Per això parla amb desenes d’experts de tota mena, entre els quals el corresponsal de The New York Times a l’estat espanyol, Raphael Minder; el director de VilaWeb, Vicent Partal; els periodistes John Carlin, Antoni Bassas i Iñaki Gabilondo; el politòleg Pablo Simón, entre molts més. Dos Cataluñas, un film que intenta explicar en poc més de dues hores i a tot el món les mil i una Catalunyes que van viure ara fa un any uns fets que marcaran per sempre la història d’aquest país.

Summary: ‘Dos Cataluñas’: Netflix mostra al món allò que Espanya no vol que se sàpiga


Milers d’emigrants han reprès el viatge cap al nord des de Macedònia, en direcció a Sèrbia. Molts han hagut de passar uns quants dies atrapats a la frontera entre Grècia i Macedònia, en condicions molt precàries, arran de la decisió de les autoritats macedònies de declarar l’estat d’emergència. La policia va tancar la frontera, però es van veure sobrepassats per l’allau humana, desesperada, de milers de persones que fugien de Síria, de l’Irac i de l’Afganistan, països amb conflictes enquistats des de fa molt de temps. Avui molts dels emigrants que havien entrat a Macedònia i tots els qui ho van fer una vegada van reobrir la frontera amb Grècia, han anat en direcció a Sèrbia i a Hongria, amb autobusos i trens. Han hagut d’evitar els filferros que hi havia a les tanques de la frontera i han suportat una actuació contundent de la policia, que va fer servir bales de goma i gasos lacrimògens. A Sèrbia, el ministre de Defensa, Bratislav Gasic, ha dit que hi havia més de cinc mil immigrants que hi havien entrat, segons que recull la cadena BBC. ‘Una gran quantitat de gent ha arribat, i n’esperem molta més en aquests dos dies vinents’, ha afegit. La Unió Europea ha considerat aquesta situació la crisi migratòria més greu des de la Segona Guerra Mundial: Macedònia assegura que des de mitjan juny més de 42.000 persones han travessat la frontera provinents de Grècia, i les autoritats gregues informen que des del juny han arribat més de 160.000 immigrats a les costes, cinquanta mil dels quals l’últim mes. Macedònia i Sèrbia no formen part de la UE, però Hongria sí. I un cop en aquest país, que com a membre comunitari forma part de la zona Schengen, podran moure’s d’estat a estat sense necessitat d’ensenyar el passaport. El govern conservador hongarès, de tarannà hostil amb la immigració, ha anunciat que bastiria una tanca de quatre metres d’alçària en el curs dels cent setanta-cinc quilòmetres de la frontera, per impedir-ne l’entrada.

Summary: Crisi migratòria: milers de refugiats travessen Macedònia camí de la UE


Falta un mes per al referèndum de l’1-O. Quatre setmanes que seran les més intenses de la història recent de Catalunya. En parlem en aquesta nova edició de VilaWeb Paper, la primera després de les vacances d’agost, que ja podeu descarregar. També hi trobareu una anàlisi de les errades de la nota que El Periódico atribueix a la CIA. Aquest número inclou l’editorial de Vicent Partal, el Mail Obert de Tina Vallès i un reportatge de Roger Cassany sobre les protestes de veïns al barri del Raval de Barcelona, arran de l’augment de ‘narcopisos’. Martí Crespo ens hi ofereix un reportatge sobre els cinquanta anys de la micronació de Sealand, i Joan Josep Isern una ressenya sobre l’última novel·la de Rafael Vallbona, La casa de la frontera. Són unes quantes pàgines amb el millor periodisme de VilaWeb, a punt per a ser impreses amb la impressora de casa o per a ser llegides de manera interactiva en pissarretes i mòbils. Els subscriptors de VilaWeb poden descarregar el diari des del correu que els arriba de la redacció cada dia a les deu del vespre. Si hi ha cap subscriptor que no el rebi, també pot accedir a VilaWeb Paper des d’aquesta pàgina (recordeu que ací hi ha totes les instruccions). Si us heu fet subscriptors durant l’agost, avui rebreu el número de demà i també us podreu descarregar l’històric de la publicació. Si no sou subscriptors de VilaWeb i us en voleu fer, aneu a aquesta pàgina i ompliu el formulari. VilaWeb Paper torna amb les piles carregades per oferir-vos la millor informació.

Summary: Torna VilaWeb Paper després de les vacances amb una anàlisi del mes previ al referèndum


MADRID, 21 (EUROPA PRESS) Els equips de rescat han decidit posar fi a la recerca de supervivents a la zona a la qual diumenge va descarrilar un tren al nord de l’Índia, un accident que ha acabat amb la vida de 143 persones i ha deixat centenars de ferits, segons ha informat la cadena de televisió NDTV. El sinistre es va produir prop de Kanpur i els serveis d’emergències han estat utilitzant maquinària per trobar supervivents entre les restes dels vagons del tren descarrilat. Un total de catorze vagons van descarrilar quan el tren circulava per la població de Pujrayan, a uns 60 quilòmetres de Kanpur. La majoria dels passatgers dormien quan es va produir l’accident, en un trajecte de 27 hores que uneix les localitats d’Indore i Patna. Un dels vagons de la capçalera del comboi ha quedat completament aixafat i encara es troba sota un altre vehicle. Diverses grues han estat durant hores treballant a la zona del sinistre per mirar de trobar supervivents entre la runa dels vagons i reparar les vies per poder reprendre la circulació. Aquest accident ha estat el pitjor que s’ha registrat mai en el sistema ferroviari de l’Índia, la quarta xarxa ferroviària més gran del món. El 2010, un tren de passatgers va xocar amb un tren frigorífic i va acabar amb la vida de 146 persones a Bengala. El ministre de Ferrocarrils, Suresh Prabhu, ha ordenat l’obertura d’una investigació sobre el sinistre. Diversos alts càrrecs van assegurar diumenge que l’accident podria ser conseqüència d’una anomalia en les vies.

Summary: Índia.- Conclou la recerca de supervivents de l’accident de tren que ha deixat 143 morts


El pressupost de la Generalitat ha fet un nou pas endavant cap a l’aprovació. El Parlament de Catalunya ha tombat les esmenes a la totalitat presentades per Ciutadans, el PSC, la CUP i el PP amb els vots de JxCat i ERC. Catalunya en Comú-Podem s’ha abstingut, tot i haver pactat els comptes amb el govern. Els quatre grups que s’han quedat al marge de la negociació i l’acord han criticat el pressupost del govern, mentre que el vice-president i conseller d’Economia, Pere Aragonès, ha defensat la conveniència d’aprovar-lo. Els comptes inclouen un increment de 3.070 milions d’euros de la despesa i 4.174 milions d’ingressos més que els del 2017, amb una xifra global de 42.179,2 milions. El debat ha estat marcat també pel clima preelectoral que fa dies que es respira al parlament. L’anunci del president de la Generalitat, Quim Torra, de convocar eleccions després de l’aprovació del pressupost ha engegat les maquinàries dels partits. De fet, l’oposició ha acusat el govern de fer servir els comptes com una arma electoral. L’aprovació del pressupost es preveu per mitjans de març, probablement el dia 18. Abans, continuarà la tramitació al parlament, amb els debats de les seccions pressupostàries a les comissions parlamentàries. Si Torra decidís de convocar les eleccions just després, els comicis serien entre finals de maig i el juny.

Summary: El pressupost avança cap a l’aprovació enmig d’un clima preelectoral al parlament


Aquest any Carme Forcadell viu amb més tranquil·litat la proximitat de l’Onze de Setembre, allunyada del tràfec organitzatiu que implicava presidir l’ANC en dates com aquestes. Ara, com a candidata de la coalició Junts pel Sí, confia en l’èxit de la Via Lliure de la Meridiana (opina que ‘fóra bo que el president Mas hi fos’) i fixa la mirada dues setmanes més enllà, al 27-S; a les eleccions ‘que han de servir per a fer el referèndum que no hem pogut fer’. Les que haurien de permetre de començar el procés cap a la constitució de la República Catalana. Forcadell creu que el govern espanyol acabarà negociant. I demana a la CUP que entri a formar part del govern eventual de concentració, i de transició, que hauria de portar el procés cap a la independència. —Com viviu les setmanes prèvies a la Diada des de fora de l’organització de la manifestació? —Ho visc molt bé, més tranquil·la. I estic segura que la Meridiana serà un èxit i es tornarà a omplir, com cada any. No en tinc cap dubte, perquè la capacitat de mobilització del nostre país és molt gran. —El president Mas hi hauria de ser, aquesta vegada? —Fóra bo que hi fos. —Us va costar gaire d’acceptar de ser candidata de Junts pel Sí? —No gaire. —Quan us ho van proposar? —Molt poc temps abans que es fes públic, en una reunió, al mateix temps que la Muriel Casals i el Raül Romeva. —Però des que vau deixar la presidència de l’ANC devia ser una possibilitat que us rondava pel cap. —No, perquè quan vaig deixar l’ANC allò que era vigent era l’acord entre CDC i ERC per a les eleccions del 27-S amb llistes separades. En aquell moment l’acord era per llistes separades, i la possibilitat d’anar a la llista no hi era en aquell moment. —Ara n’hi ha que ja parlen d’un possible tripartit d’esquerres, amb ERC, la CUP i Catalunya Sí que es Pot. —Això no són unes eleccions normals, és el referèndum que no ens han deixat de fer. Això no es pot fer valer com unes eleccions normals amb un govern normal: hi ha la gent del sí i la gent del no. En tot cas, després podem arribar a trobar-nos molta gent. Però això és un referèndum per a nosaltres. —Entre tota la gent amb qui us podeu trobar incloeu Catalunya Sí que es Pot? —Hi incloem tothom, perquè volem afegir com més gent millor. Però no hem d’oblidar que això és un plebiscit, el referèndum que no ens han deixat fer. Si no fos així, tampoc no hauríem fet aquesta llista que hem fet. —Voleu dir que els vots de Catalunya Sí que es Pot no es poden comptar com si fossin vots del no? —Dins de Catalunya Sí que es Pot hi deu haver gent que vol el sí, i podem comptar amb ells també. —Si el 27-S al vespre comptem vots, això serà difícil de discernir, i si comptem escons ja veurem què faran els diputats de Catalunya Sí que es Pot. —Nosaltres juguem en unes eleccions parlamentàries, en què es compten escons. I la majoria absoluta són seixanta-vuit escons. Ja ens hauria agradat de votar en un referèndum, però no ho hem pogut fer. I ara, per nosaltres, aquestes eleccions són el referèndum. I la majoria són seixanta-vuit escons. —Amb seixanta-vuit escons ja es pot avançar cap a la independència unilateralment? —És la majoria, a tot el món. I és aquesta majoria la que després governa. I no solament he de parlar d’això, sinó que haurem de veure qui serà després en disposició de governar, i els únics en disposició de fer-ho seran les forces del sí, del sí al referèndum. Seran les úniques en disposició de governar. —Les forces pel sí al referèndum o pel sí a la independència? —Bé, pel sí a les dues coses. Jo dic pel sí al referèndum perquè aquestes eleccions són plebiscitàries, però és pel sí a la independència. —Entenc que miraríeu de comptar també amb els diputats de Catalunya Sí que es Pot a la majoria que pugui tenir Junts pel Sí i la CUP. —Intentaríem de comptar absolutament amb tothom qui s’hi volgués afegir i que estigués d’acord a avançar socialment. Totes aquestes persones que comparteixen amb nosaltres que necessitem les eines i els recursos d’un estat per avançar, doncs és clar que els voldrem afegir. Allò que volem són les eines i els recursos per poder avançar, i tothom qui hi estigui d’acord mirarem d’afegir-lo. —I n’hi hauria prou amb seixanta-vuit escons, pel cap baix, de Junts pel Sí i la CUP. —Una majoria absoluta és una majoria absoluta, i ja serveix per a fer allò que es vulgui fer. Una altra cosa és que aspirem a tenir-ne més. Però aquests seixanta-vuit serien els únics en disposició de governar, i això és molt important. —Compteu que la CUP entri en un futur govern de concentració. —Nosaltres els ho hem de proposar. Perquè volem afegir-hi tothom, que sigui el govern de tothom. —Ara la CUP marca molta distància amb vosaltres. —Ara són en pre-campanya, i marquen molt el terreny, el territori. Però d’això després se n’haurà de parlar. —El fet que la CUP vagi en una candidatura diferent de la de Junts pel Sí beneficia o perjudica el recompte? —La proposta que teníem al principi l’ANC era d’anar tots junts en una candidatura, inclosa la CUP. Ara s’ha arribat a aquesta solució, i la CUP és una alternativa, hi ha més diversitat, i es pot arribar a recollir tot el vot independentista. Però nosaltres demanem que la gent ens faci confiança a nosaltres, perquè entenem que com més força tinguem millor. —Que a Junts pel Sí hi hagi sensibilitats polítiques diverses fa que sigui més complicat de fer campanya? —Que hi hagi gent tan diversa demostra l’excepcionalitat del moment. Això en aquests moments és una riquesa, i internacionalment ens dóna molta força. —En cas que Junts pel Sí tingui una majoria parlamentària, qui hauria de ser el president? —No és important qui sigui el president, sinó què fem, per què ens hem ajuntat i què farem. No és important el qui sinó el què. —Però el qui també té importància. —Sí, hi ha un acord entre Convergència i ERC perquè sigui el president Mas. Però vull insistir que no és tan important el qui, i que ho farem junts gent molt diversa. És aquesta excepcionalitat, que cal remarcar. Qui en sigui al capdavant és secundari. —Esteu d’acord, doncs, amb Raül Romeva quan diu que no és important qui sigui el president? —Amb paraules diferents diem el mateix… —No ho diríeu així, que ‘no és important’? —No, jo diria que tant hi fa, que és igual qui sigui el president. Amb paraules diferents, més o menys, el Raül i jo diem això mateix. —Romeva també diu que als actes de campanya no defensaria pas la gestió que ha fet Mas de president de la Generalitat. —Jo entenc que ens hem posat d’acord per un propòsit de futur, i no pel passat. Tots tenim el nostre passat, i hem arribat a aquesta llista des de projectes diferents i fent coses diferents. Anirem explicant què volem fer i com ho farem, però no què hem fet al passat. Allò important d’aquesta candidatura és això: que gent amb idees molt diverses ens hem unit per un projecte de futur i de país. I som aquí per parlar de futur, i no de passat. —Què hauria de fer el govern després del 27-S? —S’haurà de gestionar el dia a dia, que serà molt complicat. I hi haurà el període de preparació de la constitució; hi haurà una tasca parlamentària i una altra de direcció del govern, amb un país en una situació complicada, perquè tenim un estat en contra. S’haurà de fer també molta legislació per a obrir aquest procés constituent. —Tot plegat haurà de començar amb una declaració institucional d’inici del procés d’independència. En quins termes es proposarà. —Serà una declaració de què farem. Ara necessitem el mandat democràtic per començar el procés, i quan el tinguem farem la declaració de què farem. I després obrirem un procés de negociació amb el govern espanyol. —I direu al govern espanyol que teniu aquest mandat del 27-S, i els demanareu de negociar la separació. —Sí, amb l’estat i amb la Unió Europea. —És molt probable que el govern espanyol us digui: ‘No en volem ni parlar’. —Segur que ho dirà. —I després què? —A la llarga, si tens un mandat democràtic, l’estat acabarà negociant, perquè no tindrà alternativa. Crec que l’estat espanyol al començament dirà que no, però acabarà negociant. Si ets en una democràcia i ets dins de la Unió Europea el segle XXI, hauràs de negociar. Costarà, però acabarem negociant. —Per les pressions internacionals? —Evidentment. I perquè contra un mandat democràtic no hi ha res a fer. Naveguem sempre entre democràcia i legalitat, però jo crec que a la llarga s’acabarà imposant la democràcia. No hi ha una altra solució. —Veuríem acceptable que durant la negociació l’estat espanyol oferís de fer un referèndum com el d’Escòcia? —Nosaltres fem ara aquest referèndum. Entenem que fem com fem perquè no ens han deixat de fer el referèndum. —No tornaríem a fer el referèndum, voleu dir. —Per nosaltres aquestes eleccions són el mandat democràtic, i, per tant, ja el tindríem després del 27-S. El referèndum, no ens el van deixar fer. I si no ens el van deixar fer al novembre, ara tampoc no voldran. —Però també dèieu que l’estat espanyol acabaria acceptant de negociar. I si durant la negociació oferissin no pas de negociar la separació sinó de fer el referèndum? —No. Per nosaltres, el referèndum és el 27-S. Són unes eleccions plebiscitàries. El 27-S es decideix el mandat democràtic per a començar una negociació amb el govern espanyol per a aconseguir un estat català. —Abans, el govern espanyol podria suspendre l’autonomia. Què passaria llavors? Una DUI? —No crec que suspengués l’autonomia. És veritat que el govern espanyol és imprevisible, però això no ho farà, perquè seria tan greu a ulls de tot el món que no ho farà. Si passés, ens beneficiaria, donaria més força al nostre procés, i per això no crec que suspengui l’autonomia. —Per tant, us situeu al termini màxim de divuit mesos després del 27-S. —Sí, els divuit mesos del full de ruta. —Però el full de ruta també parla de reduir el termini si el govern espanyol hi posa impediments. —Sí, s’acceleraria. —I què faria que s’accelerés? —Independentment d’allò que digui el govern espanyol, el poble de Catalunya ja haurà decidit. Per tant, tenir un estat serà qüestió d’un termini més curt o més llarg, que nosaltres marquem en divuit mesos. Entenc que si s’hi posicionés en contra, les negociacions s’accelerarien o recorreríem a la legalitat internacional. Dependrà del moment en què passi. Són divuit mesos, però es poden escurçar depenent de l’actitud del govern espanyol. Però no m’agrada de precipitar-me: anirem endavant i ja veurem què passa. —Mentrestant, s’engegaria un procés constituent amb la participació de la ciutadania. Com s’articularia? —A través de les entitats, associacions, sindicats… No hem d’oblidar que les constitucions les fan els parlaments. Evidentment, hem d’escoltar la gent i haurem de fer que tothom senti seva la constitució. El procés ha de ser ampli, però l’ha de liderar el parlament. El parlament haurà de redactar la constitució i després s’haurà d’aprovar.

Summary: Forcadell: ‘Hem de proposar a la CUP que entri a un futur govern de concentració’


La NASA ha decidit enviar un dron helicòpter a Tità, una de les llunes de Saturn, per explorar dotzenes de destinacions a la recerca de processos químics prebiòtics comuns tant a Tità com a la Terra. Fly, #Dragonfly, fly! Our next destination in the solar system is Saturn’s largest moon, Titan, where our rotorcraft-lander will explore dozens of locations across the icy world. Discover why: https://t.co/GhopCqDjx4 pic.twitter.com/55AilAZ4ar — NASA (@NASA) June 27, 2019 La missió Dragonfly començarà el 2026 i durarà fins al 2034. Serà la primera vegada que la NASA farà volar un vehicle de múltiples rotors en un altre planeta. El vehicle té vuit rotors i vola com un gran dron. De fet, aprofitarà la densa atmosfera de Tità, quatre vegades més densa que la de la Terra, per convertir-se en el primer vehicle a portar tota la seva càrrega científica a nous llocs per a un accés repetitiu i específic a materials de superfície. Tità és un anàleg a la Terra primitiva, i pot proporcionar pistes sobre com va poder sorgir la vida al nostre planeta. Durant la seva missió, Dragonfly explorarà diversos entorns, des de dunes orgàniques fins a la superfície d’un cràter d’impacte en què l’aigua líquida i els materials orgànics complexos, claus per a la vida, van existir junts alguna vegada durant milers d’anys. Els seus instruments estudiaran fins on pot haver progressat la química prebiòtica. També investigaran les propietats atmosfèriques i de la superfície de la lluna i els seus dipòsits submarins de líquids i oceans. A més, els instruments buscaran evidència química de vida passada o existent. ‘Amb la missió Dragonfly, la NASA tornarà a fer el que ningú més no pot fer’, va dir l’administrador de la NASA Jim Bridenstine. ‘Visitar aquest misteriós món oceànic podria revolucionar el que sabem sobre la vida a l’univers. Aquesta missió d’avantguarda hauria estat impensable fins i tot fa uns quants anys, però ara estem llestos per a l’increïble vol de Dragonfly’.

Summary: La NASA enviarà un dron a la lluna Tità per cercar vida


La Fiscalia de València ha enviat al jutjat de Llíria les diligències de la investigació sobre l’assetjament que la vice-presidenta del Consell Mónica Oltra va patir a casa seua. Segons que informa Europa Press, la fiscal considera que la intimidació ‘no té prou categoria’ per a classificar-la com a delicte d’amenaces greus, però sí que pot constituir un delicte d’amenaça lleu ‘per la ideologia de la víctima’. Els fets es remunten a la nit del 18 d’octubre, quan una desena de persones encaputxades i amb màscares com les de la pel·lícula ‘Scream’ es va concentrar davant de casa seua amb una bandera espanyola amb la frase ‘Visca la unitat d’Espanya’. La intimidació va ser retransmés a través de les xarxes socials per España 2000. Entre els participants, hi havia el líder del partit ultra, José Luis Roberto. La Fiscalia va començar la seua investigació a partir d’una denúncia de l’Advocacia de la Generalitat, que considerava que l’acció podria ser constitutiva de delictes d’assetjament, d’odi i de desordres públics. La fiscal creu que els fets no són constitutius d’un delicte d’assetjament perquè hauria d’haver estat insistent i reiterat. Tampoc no considera que es puga imputar un delicte de desordres públics, però sí que creu que l’actuació ‘excedeix l’àmbit de la llibertat d’expressió, ja que l’actuació tenia una intenció clarament intimidatòria, i per tant, susceptible de retret penal’. Així, insisteix que els fets es van produir de nit, en el domicili particular, on resideixen menors i en una zona residencial, fet que envia un missatge a la víctima que ‘saben on viuen tant ella com els seus familiars més pròxims’, fet que suposa un element d’intimidació. A més, tots portaven la cara tapada amb màscares excepte José Luís Roberto, que defensa postures ‘xenòfobes i racistes’. És per això que la Fiscalia considera que la intenció era que Oltra sabés qui eren els congregats davant de sa casa.

Summary: Fiscalia envia al jutjat la intimidació a casa de Mónica Oltra


El president de l’Obra Cultural Balear (OCB), Josep de Luis, s’ha reunit amb la vice-presidenta del govern, Bel Busquets, per proposar que una part de l’import de turisme sostenible vagi destinat a normalitzar la llengua catalana en l’àmbit turístic. Entre les activitats que ha proposat l’Obra hi ha cursos per als treballadors de l’hostaleria que, ara mateix, tenen una àmplia oferta en llengües com ara l’alemany o l’anglès però que, sovint, ignoren la llengua pròpia perquè vénen de fora de les Balears. L’Obra Cultural Balear s’ha mostrat satisfeta amb la feina feta pel govern quant a cultura, però ha insistit que cal fer un esforç i empènyer les polítiques lingüístiques abans del final de la legislatura. De Luis ha ofert el suport de l’OCB en la defensa dels drets dels ciutadans de les Balears davant les institucions espanyoles i ha transmès a Busquets la necessitat de fer pinya –les institucions i les entitats de la societat civil– per aconseguir més sobirania i més autogovern.

Summary: L’Obra Cultural demana que part de l’ecotaxa es destini al foment del català


Les càrregues d’ahir dels mossos a Girona i Terrassa han aixecat molta polseguera, fins al punt que avui el president de la Generalitat, Quim Torra, ha reclamat canvis urgents al conseller d’Interior, Miquel Buch. Durant els incidents, els mossos van actuar de manera irregular i van causar desenes de ferits, entre els quals, la diputada de la CUP, Maria Sirvent, que auxiliava una persona, i un fotoperiodista de VilaWeb que anava degudament identificat. Un cas greu el va protagonitzar l’intendent dels Mossos d’Esquadra, Carles Hernández Vilamajó. Com es veu en les imatges de VilaWeb, Hernández va participar activament en les càrregues contra els manifestants. La norma preveu que un intendent coordini el dispositiu però no hi participi sobre el terreny. La coordinació es fa des de la sala CECOR, situada a la seu del departament. Per tant, no és normal que participi activament en les càrregues. Però les imatges demostren que hi era i que hi va participar. Se’l pot identificar per la insígnia de color blanc que llueix a l’armilla. A les imatges també es veu clarament que Carles Hernández fa servir una porra extensible. Aquestes porres són d’autodefensa i no és permès de fer-les servir en un dispositiu d’ordre públic, atès que són metàl·liques i poden fracturar ossos. L’intendent tampoc no porta el casc de protecció i, en algun moment de les càrregues, se situa fins i tot davant la línia d’actuació. En el següent vídeo, també se’l pot veure encarant-se amb alguns manifestants, abans que un company l’aparti. Un col·lectiu de Mossos denuncia que es va cridar ‘a por ellos’ en les càrregues de Girona La identitat de Carles Hernández, en el cos dels Mossos d’Esquadra des del 1998, es pot comprovar en aquestes fotografies. Les tres superiors corresponen a un acte oficial dels Mossos. A la part inferior esquerra, se li pot veure parcialment la cara i correspon a les càrregues d’ahir. La fotografia ha estat publicada pel diari Ara en l’edició de paper d’avui.

Summary: Què fa l’intendent de la Brimo dels Mossos pegant a manifestants a Girona?


Els diputats de Ciutadans s’han fet una fotografia aquest matí als escons del parlament. La cap de l’oposició, Inés Arrimadas, ha insistit en la idea que ‘els partits separatistes i Podem tornen a tancar el parlament‘, un missatge que fa mesos que Cs s’esforça a transmetre als mitjans de comunicació. Los partidos separatistas y Podemos vuelven a cerrar el Parlament. Los cierres gubernamentales a los que someten a las instituciones catalanas son una auténtica vergüenza. A los amigos de Sánchez no les importa Cataluña, solo les importa el procés https://t.co/F2wL5LFU4E — Inés Arrimadas (@InesArrimadas) February 20, 2019 L’activitat parlamentària, però, no correspon exclusivament a les sessions plenàries. Hi ha reunions de les comissions, dels intergrups, de la mesa i de la junta de portaveus. De l’última sessió de control al govern en fa tres setmanes, el 6 de febrer. Si bé és cert que habitualment són cada dues, l’excepcionalitat del judici contra el procés al Tribunal Suprem espanyol, l’assistència de consellers i diputats al Suprem i els actes de suport a Madrid han portat els grups parlamentaris independentistes a ajornar els plens que s’haurien de fer aquesta setmana. Les pròximes són previstes per la setmana vinent. Aquest és el llistat de l’activitat parlamentària de la setmana passada i de l’actual. Dilluns 11 de febrer: comissió d’investigació sobre el projecte Castor; comissió del Síndic de Greuges; ponència del projecte de llei de contractes de serveis a les persones; reunió de la mesa i de la junta de portaveus. Dimarts 12 de febrer: intergrup per la pau i la llibertat del Sàhara; comissió de la Infància. Dimecres 13 de febrer: comissió d’Afers Institucionals; comissió de Treball, Afers Socials i Família; comissió de Territori; comissió d’Economia i Hisenda; comissió d’Interior; comissió de Medi Ambient i Sostenibilitat; comissió d’estudi de les Polítiques per al Millorament de la Qualitat de Vida de la Gent Gran. Dijous 14 de febrer: comissió de la Sindicatura de Comptes. Divendres 15 de febrer: comissió de control de l’actuació de la CCMA; comissió d’estudi del treball autònom; reunió de la ponència conjunta per a la reforma del reglament del parlament. Dilluns 18 de febrer: ponència del projecte de llei de contractes de serveis a les persones i intergrup del poble gitano. Dimarts 19 de febrer: reunió de la mesa del parlament i de la junta de portaveus, a més de reunió de la comissió de Polítiques de Joventut. Divendres 22 de febrer: intergrup de població, desenvolupament i salut reproductiva. Ciutadans també va utilitzar el missatge de ‘parlament tancat’ durant el setembre passat, amb el pretext que la crisi entre JxCat i ERC pels diputats suspesos per ordre del jutge Pablo Llarena provocava que no hi hagués sessions plenàries, malgrat que les comissions i els intergrups sí que es reunien. No obstant això, és habitual que el setembre no hi hagi plens i que el primer després de l’estiu sigui el de debat de política general, que se sol fer entre l’última setmana de setembre i la primera d’octubre.

Summary: Dades: Ciutadans menteix amb el ‘tancament’ del parlament


A les vuit del vespre, davant les cases de la vila de tot el país, s’han concentrat centenars de persones per donar suport al regidor de Vic Joan Coma. Les manifestacions, convocades per la CUP i el Moviment 30-03 són la resposta a la detenció d’aquest matí del regidor per ordre de l’Audiència espanyola. Us oferim un recull de fotografies i vídeos d’aquestes concentracions, començant pel cant de ‘Els segadors’ a Barcelona i un fragment del manifest que s’ha llegit a Vic: VÍDEO. "Joan, et volem a casa". A Vic, en defensa de @joancomaroura. #llibertatjoancoma #osona #inforac1 @Moviment3003 @assemblea @omnium pic.twitter.com/qDy0EeJOdK — Marc Güell Masramon (@marcguell) December 27, 2016 Acaba la concentració amb el cant dels Segadors. #llibertatjoancoma pic.twitter.com/XQpgeqNLrM — ERC Barcelona (@ERCbcn) December 27, 2016 Deixeu en Joan en pau! #LlibertatJoanComa pic.twitter.com/iDv7IGDaCJ — marpalibar (@marpalibar) December 27, 2016 @joancomaroura no estàs sol!!! Darrera teu si som tots! #llibertatJoanComa #NiUnPasEnrera @assemblea @omnium pic.twitter.com/aP1v335Ta0 — OsvaldApuntTram44BCN (@Axila_Lluminosa) December 27, 2016 Plaça St. jaume també amb @joancomaroura. #NiUnPasEnrere #DUI #TotsSomJoanComa #LlibertatJoanComa pic.twitter.com/p81ZW5opcr — Reagrupament (@reagrupament) December 27, 2016 Davant l'Ajuntament de Manresa defensant la #llibertatdexpressió i en @joancomaroura #llibertatJoanComa #DemòcratesAmbJoanComa pic.twitter.com/X1CuKLfQ2V — Roger Genescà (@rgenesca) December 27, 2016 A Badalona #somJoanComa, som demòcrates. A Badalona ens mantindrem ferms contra la judicialització de la política! #LlibertatJoanComa pic.twitter.com/XOY3pwkH9m — Lola Martínez Sala (@lolamsala) December 27, 2016 L'alcaldessa de Berga, @venturosm, s'encarrega de fer el discurs de suport a Joan Coma des dels peus de l'Ajuntament de Berga @AquiBergueda pic.twitter.com/uUBDlJC1ub — Marc Canturri (@MarcCanturri) December 27, 2016 A #Mataró: #LlibertatJoanComa. Defensem la democràcia i rebutgem la repressió contra l'independentisme pic.twitter.com/k5d8ZYr7nb — CUP Mataró (@CUPMataro) December 27, 2016 #LlibertatJoanComa Ara mateix, a Cardedeu! pic.twitter.com/DyYAN25VGu — Biel #NiReiNiPor (@Bielo98) December 27, 2016 Multitudinària concentració a Vic per exigir la llibertat de @joancomaroura #LlibertatJoanComa pic.twitter.com/wMmb24dgmy — #LlibertatJoanComa (@cupnacional) December 27, 2016 #LlibertatJoanComa! #SensePor @Moviment3003 pic.twitter.com/aiUI6ZZp4a — SEPC (@SEPC_nacional) December 27, 2016 A #VIC. @joancomaroura LLIBERTAT! #LlibertatJoanComa #SomJoanComa pic.twitter.com/RYeojw1CaC — Isaac Peraire Soler (@isaacperaire) December 27, 2016 La regidora @mrovira presenta l'acte #LlibertatJoanComa pic.twitter.com/S2MPPdBKNQ — Endavant Barcelonès (@Endavant_Bcn) December 27, 2016 A falta de 5', Sant Jaume es va omplint. Es barregen manifestants #LlibertatJoanComa amb visitants del pessebre. pic.twitter.com/XKaMfIYs6J — roger (@adestemps) December 27, 2016 Per seguir el minut a minut a Twitter, podeu mirar el fil que teniu a continuació. #LlibertatJoanComa tuits

Summary: Fotos i vídeos de les concentracions davant els ajuntaments de tot el país en suport de Joan Coma


Andreu Mayayo és catedràtic d’Història Contemporània a la Universitat de Barcelona i militant del PSUC des que, a només quinze anys, va entrar a les Joventuts Comunistes de Catalunya. Durant els anys noranta va ser batlle de Montblanc per Iniciativa per Catalunya. Ara, quan fa vuitanta anys que el petit Bar del Pi va veure néixer el PSUC, només cinc dies després de l’aixecament franquista, ha coordinat el darrer número de la revista Nous Horitzons, que porta per títol ‘El PSUC: el millor partit de Catalunya’. Un títol que ell mateix reconeix ‘d’autoestima i provocador’. —Per què dieu que el PSUC és ‘el millor partit de Catalunya’? —És el millor partit de Catalunya, com a mínim del segle vint, per això hi ha tanta gent que no està en la pomada dels comuns ni de les confluències i que vindiquen el paper del PSUC. Perquè reconeixen el paper en la història de Catalunya. Fins i tot l’Oriol Junqueras. En Jordi Pujol no cal dir-ho, tota la vida se la va passar elogiant el PSUC. Per tant, no està pas malament que es vindiquin persones estretament lligades al PSUC i conegudes per altres facetes professionals o intel·lectuals com la Montserrat Roig, Ovidi Montllor, Miquel Martí Pol, Manolo Vázquez Montalbán, Jaume Perich… són el que són com a personatges, però eren militants del PSUC. La idea que ha estat una cosa positiva per la cultura política d’aquest país i per la cohesió social és l’herència del PSUC, l’empremta. —Quin creieu que és l’ADN del PSUC? —És una organització política que neix de confluències. El PSUC és fill del frontpopulisme, de la polarització que hi ha en aquells moments entre feixisme i antifeixisme. Què tenia a veure el senyor Joan Comorera, que era conseller de la Generalitat de Catalunya, amb el senyor Pere Ardiaca, del Partit Comunista de Catalunya, un partit més aviat grupuscular, ortodox i dogmàtic. Com es podien entendre un sindicalista com Rafael Vidiella amb gent del Partit Català Proletari? D’altra banda, és un partit dels treballadors i, per tant, el conflicte social és fonamental en aquest partit. És un partit nacional i un partit que neix com a secció de la Internacional Comunista i per tant no tan sols de solidaritat sinó amb encarnació orgànica. Un partit que és el pal de paller de la lluita antifranquista i de la cultura unitària d’aquest país. I un partit que creu que el govern de les institucions és el que permet tenir els instruments de transformació social. —Com us definíeu en el camp nacional? —Des del seu naixement i en el seu ADN és un partit nacional català. No és nacionalista, ni en el seu ADN hi ha el que ara està de moda, que és l’independentisme. Tot i que hi ha hagut gent que ho eren i ho són, d’independentistes, o que en un referèndum on es pogués votar la possibilitat que Catalunya esdevingui un estat votarien a favor. Però, en tot cas, és un partit nacional català i això no és retòrica, sinó que és una cosa que impregna molt la gent que formava part del partit. Per exemple, Pere Calders, que serà militant del PSUC, explica com bona part del seu entorn i amics que eren gent profundament catalanista es van afiliar al PSUC perquè era la primera vegada que tenien una organització on se sentien còmodes, no tan sols perquè podien expressar-hi la seva plena catalanitat, sinó perquè no hi ha alliberament nacional sense alliberament social. I tota la resta, als seus ulls, eren una gent profundament conservadora. Nosaltres volem la revolució social i l’alliberament nacional i, per tant, el dret a l’autodeterminació. ‘La idea que ha estat una cosa positiva per la cultura política d’aquest país i per la cohesió social és l’herència del PSUC’ —Moltes vegades s’elogia el paper del PSUC com un actor que va ajudar a la integració durant anys en què va arribar molta immigració a Catalunya. —Ho reduïm tot a tema de llengua i el més important a vegades és adoptar el règim demogràfic del país on arribes. A mi la gent de Bonavista, als barris de Tarragona, m’explicaven: ‘La meva nena és catalana perquè té dos fills i ha dit que prou’. Aquell senyor que venia de Còrdova tenia molt clar, ell que tenia vuit germans, que la seva filla ja era catalana no perquè parlés en català ni mengés pa amb tomàquet, sinó perquè només havia decidit tenir dos fills. —Però també en la qüestió lingüística va ser important… —És veritat que aquí ens va ajudar molt el compromís polític de gent que venia de fora, que venia del PCE, que va militar al PSUC i que van esdevenir dirigents sindicals. I el prestigi aconseguit a les fàbriques i als barris obrers en la defensa no tan sols de les llibertats sindicals o dels drets socials i laborals, sinó també de les llibertats nacionals. Que això fos bandera de gent com en Cipriano García ajuda i molt! Molta gent que ve d’altres llocs comença a aprendre el català llegint Treball i són els primers a defensar les institucions catalanes. És important que en Cipriano García l’any 66, dos després de la constitució de CCOO, proposés canviar el nom i que a Catalunya el nom fos la Comissió Obrera Nacional de Catalunya. I que, com que era la CONC, en el següent 11 de setembre havien de participar-hi. És a partir de l’any 67 quan la Diada pren musculatura i hi ha detinguts. Ja no és una cosa, amb tots els respectes, de jocs florals, sinó que hi ha gent que se la juga en la vindicació també nacional de Catalunya. Per tant, no és un tema automàtic, és un tema complicat i de vegades no ens n’adonem de la importància que té que una gent que la seva llengua materna és el castellà hagin adoptat el català com a llengua materna i paterna pels seus fills. —Quan comenceu a militar, a dins, com us expliqueu el paper del partit durant la guerra? —Si el PSUC té alguna cosa, és que és el partit dels historiadors. La discussió del passat i l’autocrítica… semblem molt catòlics. A mi sempre em van explicar que el PSUC era un partit d’ordre i jo crec que és així. El desordre és el capitalisme. Aquesta cultura d’ordre fa que molta gent que ve de la tradició ‘psuquera’ s’allunyi d’emocions fortes i de flamarades. Això és el que a mi m’expliquen de la guerra i del posicionament davant d’una possibilitat de defensa de la república. A vegades les bones intencions el que provoquen són afebliments i divisions. ‘El PSUC era un partit d’ordre. El desordre és el capitalisme’ —El partit, com assumeix la participació en la desaparició d’Andreu Nin? —Una cosa és entendre i l’altra és justificar. S’ha d’entendre la polarització entre feixisme i antifeixisme dels anys 30 i la lluita per l’hegemonia política de l’obrerisme marxista, en el qual la gent del POUM té unes posicions i la gent del PSUC unes altres. La presència soviètica a la guerra reforça els estalinistes del PSUC, això és evident, i contribueix dins del sectarisme a l’eliminació, fins i tot física de l’adversari acusat de traïdor. La repressió no ve només per part del PSUC, també d’Esquerra Republicana i d’unes institucions republicanes que està afeblint el POUM. Dit això, la historiografia està dient que la penetració de quintacolumnistes i d’agents italians a les files del POUM és certa. —Però us preguntava per Nin. —Això que t’he dit no justifica l’assassinat d’Andreu Nin, però que el POUM era una organització feble i amb penetracions contrarevolucionàries és cert. I que la gent del POUM durant la guerra freda són agents de la CIA també. Com que són adversaris dels estalinistes, els Estats Units financen dirigents del POUM en la lluita cultural de la Guerra Freda. És que sinó hi ha cert complex de culpabilitat. Hi ha una part de la burgesia catalana que és collonuda i que té certa admiració pel POUM purament i simplement perquè era l’adversari del PSUC. I aquesta admiració és la que fa que tinguem tants documentals i llibres que parlen del POUM com ‘la nostra esquerra’ davant dels estalinistes que vénen de fora. Vostè no se’n recorda del juliol del 36 quan aquests del POUM eren els que pujaven pel passeig de Gràcia i ho van arrasar tot? —En què consisteix l’estratègia de reconciliació nacional que adopten el PCE i el PSUC al final del franquisme? —Quan l’any 56 s’aprova la política de reconciliació nacional parteix del fet que han passat 20 anys des de l’inici del conflicte, la situació internacional és adversa, no ens ajudarà ningú, i l’única manera d’acabar amb la dictadura és aconseguint amplis esforços de gent que cregui que la dictadura és un impediment, no només pels drets humans, sinó per l’economia del país. El denominador comú és la creença que la sortida de la dictadura passa per una amnistia per tothom, també pels col·laboradors de la dictadura. Si et poses a la pell de molts militants del PSUC que durant aquells 20 anys les han passades de tots colors, hi ha unes discussions brutals. Quan tu ets conscient que la sortida no es farà penjant pels collons els feixistes i no es farà amb la bandera tricolor per la qual tu i els teus ho heu donat tot… —M’imagino que no tothom ho entenia. —No, és clar. Hi havia un dogma de fe i el que fes el PCUS anava a missa. Quan els responsables van a les agrupacions a explicar els posicionaments del partit hi ha molta gent que pensa que estan bojos i surten escissions. De cop i volta el 77 apareix gent que havia hivernat i s’havien perdut aquesta part de la pel·lícula des del 56 i diuen que si no hi ha el restabliment de la República ni hi ha democràcia a Espanya. ‘Hi ha una part de la burgesia catalana que és collonuda i que té certa admiració pel POUM purament i simplement perquè era l’adversari del PSUC’ —Voleu dir que qui diu que la política de reconciliació va desmobilitzar l’Assemblea de Catalunya i va evitar una ruptura democràtica són els que havien hivernat? —Hi havia de tot. Podem ser crítics però crec que s’és molt injust amb la transició, perquè no s’entén que la transició és passar d’una dictadura a una democràcia. Si la Transició era la nacionalització del Banco Bilbao Vizcaya, doncs va ser una puta merda la Transició. Si la Transició era el socialisme, tu diràs! Com tota transició, té un preu. —Com es viuen al PSUC aquells anys 80 de crisi entre leninistes, eurocomunistes i pro-soviètics? El naixement del Partit dels i les Comunistes de Catalunya és percebut com el principi de la fi? —La crisi del 1981 ve després d’un cicle que comença el 1977 en què el PSUC aconsegueix un consens electoral important, sobretot a les municipals del 79. A partir del 80 tothom es pensava que hi hauria un govern liderat per les esquerres i hi ha un escenari no previst d’un govern de CiU amb Jordi Pujol de president. És la primera sorpresa i jo crec que està en els orígens d’una confrontació en una organització política engreixada i preparada per governar. La manca de perspectiva d’un instrument de govern a curt termini és el que accelera una polarització importantíssima. —On us situàveu en aquells moments, dins del partit? —Jo era del que se’n deia el corrent leninista. Però jo crec que aquestes discussions són excuses, el malestar de fons és el d’una organització que ha donat el bo i millor d’ella mateixa durant la Transició, que ha recollit un consens electoral importantíssim, però que l’escenari que s’obre no és l’esperat. A Espanya el PSOE ha aconseguit una cosa extraordinària: situar-se com el primer partit de l’esquerra espanyola sense col·laborar amb els comunistes més enllà del món municipal. Tot això que passa ara ve de lluny. —Fins al punt que el partit que tothom elogia en un moment determinat convé més congelar-lo. —Amb l’escissió la majoria marxa, aquest és el problema. Si es mira des del punt de vista electoral el 82 i el 84 queda reduït a una quarta part del que teníem. El PSUC com a vehicle de vinculació amb els ciutadans pràcticament el 86 desapareix. El 87 a les municipals la marca ja és Iniciativa i el 88 la coalició electoral també, amb la qual cosa el PSUC desapareix. O reneix amb Iniciativa. —Abans dèieu que semblàveu catòlics. Què van significar persones com Alfons Comín i el seu ‘cristians al partit i comunistes a l’església’? —Jo crec que una de les evolucions dels anys 60 i 70 és l’assumpció de la laïcitat com un principi de tolerància. És en aquest context quan fenòmens com Cristians pel Socialisme s’uneixen i el PSUC guanya musculatura. Alfonso Comín serà el mascaró de proa d’un sector que ve d’aquest món. En el naixement de Comissions Obreres és més important la gent que ve d’organitzacions catòliques que no pas els mateixos dirigents comunistes. Però sense la Joventut Obera Cristiana o l’Acció Catòlica Obrera no s’entén CCOO. Serà un trencament brutal amb una cultura maniqueista del franquisme que no entenia que de catòlics ni podia haver de tot tipus i podien militar en qualsevol tipus de partit. —Un altre nom il·lustre: Josep Solé i Barberà. ‘La veu del PSUC’, dieu. —En Solé i Barberà explica molt bé l’ADN del PSUC. L’any 1931 forma part dels escamots de defensa del president Macià. I l’1 de maig els treballadors van a la plaça Sant Jaume a dir que la República està molt bé però que cal millorar les condicions socials. Allà es donen ordres als escamots de sortir a apallissar els treballadors. Aquell dia Josep Solé i Barberà va deixar els escamots. Una persona catalanista de pedra picada, formada al Bloc Obrer i Camperol, però que entenia que allò que determina la nostra actitud a la vida és el conflicte social. I, per tant, ell es va complicar la vida, i molt, a la clandestinitat. —Qui és Gregorio López Raimundo dins del PSUC? —És la icona de la lluita en la clandestinitat. Segurament és qui encarna millor la generació de les Joventuts Comunistes Unificades que després de la repressió fortíssima de postguerra va passar a organitzar el partit a l’interior i després a dirigir-lo i portar-lo fins a la legalització el 77. A Gregorio López Raimundo el marca la mort tràgica del seu germà Antonio, gran dirigent d’UGT i del PSOE a Catalunya, en un control a Binèfar just el dia que es va fundar el PSUC i quan ell ja era membre del Comitè Central de Milícies Antifeixistes. Cal recordar que un altre germà, Joaquín, va ser un dels supervivents de Mauthausen i el gran amic de Francesc Boix, el fotògraf de l’infern. És qui custodiarà totes les fotografies que van poder treure del camp i les va donar molts anys més tard a la Montserrat Roig perquè fes Els Catalans als camps nazis. En resum, Gregorio López Raimundo el que representa és el gran dirigent del PSUC en la clandestinitat. —I Antoni Gutiérrez Díaz? —‘El Guti’s el gran arquitecte de la política unitària de l’antifranquisme: crea l’Assemblea de Catalunya, que no és una cosa de partits i de notables, sinó que entén que hi ha d’haver societat civil. I que sense majories àmplies no avançarem ni socialment ni nacionalment. Per mi en això el Guti té més raó que un sant. —En canvi, Josep Termes deia que havia deixat el PSUC quan ‘en un partit obrer portat per obrers hi van entrar els nois de casa bona a manar’. —És difícil parlar dels morts i sobretot del teu mestre, historiogràficament parlant. Termes va ser militant del PSUC fins a la seva legalització el 77. El PSUC aleshores no era un partit ni de pijos ni dirigit per pijos. Termes podia deixar el PSUC per moltes raons, però dir que és perquè el dirigia gent de casa bona jo crec que és injust per part seva. En aquells moments Termes per molta gent era un punt de referència dins del PSUC encara que després, com en Sacristán, facin altres opcions. Quedem-nos amb què l’únic partit en què va militar Josep Termes va ser el Partit Socialista Unificat de Catalunya. —I un perfil contradictori que també va sortir del PSUC i va acabar tenint càrrecs amb el PSC: Jordi Borja. Primer ideòleg del ‘model Barcelona’ amb Pasqual Maragall i després impulsor de Barcelona en Comú. —Si Solé i Barberà era el sentit de classe, Jordi Borja expressa el sentit de partit de govern. És una de les ments més brillants sobre el paper que ha de jugar el municipalisme en la transformació de la societat. I ho ha fet des del punt de vista teòric com a regidor de l’ajuntament de Barcelona. Contradiccions? Jo crec que hi ha més fils conductors que contradiccions en la seva posició. Hi ha elements de transformació en allò que se’n diu el Model Barcelona fins al punt que els que ara manen a l’ajuntament de Barcelona han canviat la seva vindicació d’aquest model. ‘Termes podia deixar el PSUC per moltes raons, però dir que és perquè el dirigia gent de casa bona jo crec que és injust per part seva’ —El discurs de Barcelona en Comú explica poc que té elements de continuïtat amb aquest ‘model Barcelona’? —Barcelona en Comú també és una cosa molt plural i hi ha gent que ve de governar Barcelona des de l’any 79, els de la cultura PSUC i ICV, no tan sols com a càrrecs públics sinó com a tècnics municipals, que són tan importants o més en la política municipal. —Xavier Domènech sol traçar una línia des dels republicans federals del segle XIX, passant per la primera ERC i el PSUC, fins a En Comú Podem. Esteu d’acord que siguin els hereus naturals del que va representar el PSUC? —El que és important és que en cada moment la gent sigui capaç de crear organitzacions col·lectives democràtiques de transformació social. Coses útils. Les coses, com tot a la vida, poden ser útils durant un temps i si deixen de ser útils per les raons que sigui el que cal fer és canviar. Canviar no vol dir que no tinguis passat o tradició.

Summary: Andreu Mayayo: ‘El PSUC és el millor partit de Catalunya, com a mínim del segle XX’


La retirada de les euroordres contra els independentistes exiliats a diferents països d’Europa és un capítol més d’un serial polític que en els darrers mesos ha atret les mirades de la premsa internacional. Repassem a continuació els articles d’opinió publicats en diaris d’Alemanya, Suïssa, Escòcia i Bèlgica, els països on hi ha exiliats Carles Puigdemont, Marta Rovira i Anna Gabriel, Clara Ponsatí i Toni Comín, Meritxell Serret i Lluís Puig. Die Welt: ‘Què hi guanya realment Puigdemont?’ Per a l’articulista de Die Welt Annette Prosinger la decisió de Llarena és una derrota, malgrat que l’independentisme català ho celebri com una gran victòria. Segons que diu, ‘només hi ha perdedors en el complicat cas Puigdemont —i ni tan sols els separatistes obstinats no tenen motius per a grans celebracions’. El primer perdedor, diu, és el poder judicial europeu: ‘El cas Puigdemont mostra que l’euroordre no funciona.’ Prosinger descriu les diferències de concepció entre el delicte de rebel·lió espanyol i l’alta traïció alemanya i conclou que aquest cas ha malmès ‘l’amistat entre Espanya i Alemanya’, fet que considera la segona derrota. ‘És estrany que la majoria de mitjans alemanys han estat molt crítics amb el separatisme català en general i amb Puigdemont en particular. Nogensmenys, molta gent a Espanya creu que els alemanys són de costat del moviment independentista.’ L’articulista de Die Welt considera que el tercer perdedor és el mateix Carles Puigdemont. ‘Per descomptat, no serà extradit. Però què hi guanya? Una vida a l’exili.’ D’altra banda, el text també diu que la imatge internacional d’Espanya encara està afectada pel franquisme, però considera que els països veïns han d’ajudar a superar-ho. Sueddeutsche Zeitung: ‘Exili sense poder’ A l’article ‘Exili sense poder’ del diari alemany Sueddeutsche Zeitung, l’articulista Sebastian Schoepp enfoca la qüestió amb una broma: ‘Qualsevol alemany que estigués viatjant aquests dies per Espanya podria haver sentit aquesta pregunta de broma: “per què no us quedeu Carles Puigdemont a Berlín?” Ara ja té resposta! El sistema judicial espanyol ha resolt als alemanys la manera de complir el desig. Ha retirat l’euroordre contra el líder separatista català, renunciant així l’extradició.’ Schoepp explica que aquesta és la reacció de Llarena a la resolució que Puigdemont tan sols podia ser jutjat per malversació, fet que ignorava que la intenció real de la judicatura espanyola, que volia exemplificar contra el ‘separatisme violent de Puigdemont’. A més, apunta que el govern de Pedro Sánchez ha d’estar content amb la decisió de Llarena, ja que si hagués estat jutjat i sentenciat a trenta anys de presó per rebel·lió, ‘el separatisme català hauria estat martiritzat’. Le Temps: ‘Puigdemont lliure com l’aire… excepte a Espanya!’ El corresponsal a Madrid François Musseau escriu al diari suís Le Temps qüestiona que la decisió de Llarena sigui favorable als exiliats, ja que interpreta que és ‘una manera hàbil d’esquivar l’obstacle’ que suposava jutjar Puigdemont tan sols per malversació. Musseau destaca que Puigdemont i els altres cinc dirigents independentistes pot viatjar a tots els països del món excepte Espanya. El corresponsal escriu que ‘el panorama judicial complica una mica més la situació política: és difícil reduir les tensions si una part dels dirigents separatistes es veuen forçats a romandre a l’exili’. Tanmateix, Musseau esmenta el problema de fons en el diàleg de Sánchez i Torra: ‘el primer no vol sentir a parlar d’autodeterminació, el segon condiciona qualsevol avenç a la celebració d’un referèndum’. The Herald: ‘Que Espanya decideixi d’abandonar l’extradició de Clara Ponsatí és millor més tard que mai’ Pel diari escocès The Herald la decisió de retirar l’extradició de Clara Ponsatí i els altres exiliats és ‘una victòria pel sentit comú’. L’editorial diu que ‘hi havia una possibilitat real que el tribunal escocès refusés l’extradició amb l’argumentació que no existeix una ofensa similar a Escòcia o que els càrrecs estaven motivats políticament’. L’article assenyala que ‘no hi ha prou separació entre els poders executius i judicials espanyols’ i diu que, si Ponsatí i els seus companys independentistes van actuar de manera il·legal, ‘segurament la llei ha de ser canviada’. ‘Aquesta retirada és un rentat de cara per Espanya, i hauria de ser seguit per la retirada de càrrecs i ordres judicials pels afectats que no són a l’exili’, diu en referència als presos polítics. L’editorial acaba demanant que la resposta a l’independentisme català ha de ser política, no judicial: ‘L’agressió de l’estat i la detenció i empresonament de dissidents no és, i mai no hauria d’haver estat, la resposta’. L’Echo: ‘Puigdemont tornarà a Waterloo la setmana vinent’ La premsa belga enfoca la notícia de la retirada de les euroordres destacant el retorn de Puigdemont a Waterloo, on hi ha l’anomenada Casa de la República. ‘És una batalla que dura des de fa mesos i que no sembla que encara vegi la sortida’, diu l’article del diari L’Echo, que destaca que tot i que Alemanya havia accedit a extradir Puigdemont per malversació, Espanya volia jutjar-lo per sedició i rebel·lió. El text destaca les paraules de l’advocat de Puigdemont Paul Bekaert, que va anunciar el retorn a Bèlgica la setmana vinent.

Summary: Què diu la premsa alemanya, suïssa, escocesa i belga de la decisió de Llarena?