Entre Sueca i Barcelona hi ha 321,74 quilòmetres en línia recta, que es converteixen en 412 si es fan per carretera. Tot i que en qüestió d’infrastructures no hem avançat gaire, 400 quilòmetres d’avui equivalen a 500 o 600 de fa mig segle. Però aquesta distància sembla que no va molestar mai Joan Fuster, que els recorria sempre que calgués, almenys dues o tres vegades l’any. Com que no té cotxe ni condueix, viatja amb tren o aprofita el viatge d’algun amic. Hauria pogut fer com molts altres escriptors, valencians i illencs, que s’instal·len a Barcelona. Però la mandra, la comoditat de la seva gran casa refugi al carrer de Sant Josep, uns pares amb la salut delicada i la possibilitat de mantenir-se allunyat de les batalletes i capelletes de Barcelona el van mantenir sempre a aquests 321,74 quilòmetres lineals de la ciutat que ell no dubtava a anomenar ‘capital’ del país. Una capital que es mirava amb el punt just de sornegueria: ‘A Barcelona hi ha gent que em convida a sopar perquè sóc valencià. Si fos de Terrassa o de Figueres, m’hauria de pagar jo el cobert’, explica a Baltasar Porcel en una entrevista. Heus ací cinc indrets per a qui vulgui fer un pelegrinatge fusterià per Barcelona: 1. Baixador Aragó Joan Fuster arriba per primera vegada a Barcelona el 10 de febrer de 1954, a trenta-un any i cartera estrenada de poc, a l’estació del passeig de Gràcia, que encara no era soterrada. Era un valencià de Sueca que amb els seus texts havia començat a fer-se notar entre la comunitat cultural resistent de la ciutat. Baixa d’un tren TAF que arriba amb unes quantes hores de retard, perquè la vigília hi havia hagut un descarrilament. A l’andana l’esperen tres homes de lletres i grans catalanistes: Miquel Arimany, Rafael Tasis i Antoni Ribera. L’acompanyen a l’hotel Viena del carrer del Carme a deixar la maleta, passegen per la Rambla i beuen uns dobles de cervesa al Gambrinus, mentre fan coneixença i repassen l’intens programa dels dies següents. Fuster farà, per exemple, lectures públiques de texts seus, visitarà Montserrat, restarà admirat de Ramon Aramon i Serra, secretari general del IEC, comprarà llibres i visitarà Carles Riba, que segurament és qui més el va impressionar. ‘És un home excepcional’, escriu així que retorna a Sueca. 2. Casa de Joaquim Maluquer Tres son els amfitrions que Joan Fuster tindrà a Barcelona en les múltiples ocasions en què visita la ciutat després d’aquest viatge iniciàtic: l’arquitecte Oriol Folch, el polifacètic Joaquim Maluquer i l’editor Max Cahner. Amb tots tres, hi té bona i sincera amistat, però segurament és amb Joaquim Maluquer amb qui manté una relació de més confiança i acabarà esdevenint un més de la família. Advocat, sociòleg, economista i ornitòleg, a més de polític i catalanista, Maluquer viu amb la seva dona, Rosa M. Margalef, i els fills en un pis del carrer de Còrsega, a la frontera de l’Eixample amb Gràcia. Fuster hi va sempre per Santa Llúcia, per assistir a la famosa vetllada literària que es fa a l’Hotel Colón, i també per Sant Jordi, quan aprofita l’avinentesa per remenar i comprar llibres a la Rambla. Maluquer, que li havia ofert sense èxit feina d’advocat, fa d’enllaç de Fuster a Barcelona: per exemple, li fa gestions, li aconsegueix llibres i el posa en contacte amb el clan dels cotoners, un grup de catalanistes que dirigia la indústria cotonera del país i que en aquella època tenia molt poder. 3. Seu d’Edicions 62 Ramon Bastardes i Max Cahner van fundar Edicions 62 l’any que dóna nom a l’editorial. La seu social és a casa de Bastardes, a l’habitació del costat del dormitori, en un pis de la Gran Via de les Corts Catalanes. L’objectiu inicial és publicar llibres d’assaig i de cultura popular catalana. S’estrenen el dia de Sant Jordi amb Nosaltres, els valencians, de Joan Fuster. El llibre és un encàrrec de Max Cahner, que vol que Fuster faci des del País Valencià una reflexió similar a la que Vicens Vives havia fet el 1954 amb Notícia de Catalunya, que de fet s’havia de dir Nosaltres, els catalans. Fuster escriu el llibre en menys de dos mesos i la primera edició, de dos mil exemplars, s’exhaureix abans d’un any, tot un èxit de vendes. Després de trenta edicions i 50.000 exemplars venuts, continua essent avui un llibre de referència i durant dècades ha servit per a fixar les bases del nacionalisme valencià. Però Fuster explica que no era pas aquesta, la seva idea, sinó que més aviat volia fer un text provocador i combatiu, que desvetllés la consciència de la identitat valenciana com a part integrant de la identitat catalana. 4. Paranimf de la UB Joan Fuster estudia dret a la Universitat de València. La carrera no l’apassiona, però així i tot l’acaba amb matrícula d’honor. L’any 1984, la UAB i la UB l’investeixen doctor honoris causa, en un intent de suplir el doctorat convencional, que Fuster no va fer fins dos anys més tard i que li va permetre de viure els darrers anys més tranquil·lament des del punt de vista econòmic, tot exercint de catedràtic a València. Segons la filòloga Lola Badia, que promou el doctorat honoris causa de la UAB i presenta Fuster, tots dos actes van fer que se sentís ‘com un nen amb sabates noves’. De tota manera, com que a la UAB són molt moderns i no es posen toga, l’acte va ser molt auster i una mica fred. Badia creu que a Fuster el va fer més feliç l’acte de la UB, el 31 d’octubre, més clàssic, amb la roba ritual i el doctor Badia i Margarit fent de mestre de cerimònies. A més, Fuster es va poder posar la toga del seu amic Antoni Comas, mort sobtadament tres anys abans. 5. Casa de Lluís Llach Durant la dècada dels anys setanta, Lluís Llach té un pis al carrer del Pas de l’Ensenyança, a tocar de la plaça de Sant Miquel, darrere l’ajuntament. Un dia, Eliseu Climent acompanya Fuster a casa de Llach. El cantant, mig avergonyit, li diu que voldria posar música a Escrit per al silenci, un llibre de poemes que Fuster no considera prou bo. La resposta és contundent: ‘No fotis, home, no fotis!’ No sap, és clar, que de fet Llach ja té una cançó feta: la preciosa ‘Criatura dolcíssima’ (1979), feta a partir de versos de poemes diferents. Per sort, Climent ajuda a fer canviar d’opinió Fuster. Fins i tot diuen que la primera volta que Fuster va sentir la cançó en un concert va plorar. Llach destaca que els poemes d’aquest llibre són ‘d’una gran sensualitat, que per poc que hom els llegeix troba que la seva opció sexual no era la que en aquell temps dominava’. @MartiEstruch

Summary: La Barcelona de Joan Fuster, en cinc adreces


Amb la sentència del cas Gürtel encara calenta, el ple de les Corts Valencianes ha acordat de tramitar una proposta de Podem per a canviar la llei de l’estatut dels ex-presidents de la Generalitat del 2002, amb la finalitat d’eliminar que siguin membres nats del Consell Jurídic Consultiu (CJC) i limitar els mitjans materials a la seva disposició. La intenció inicial de la iniciativa és expulsar-ne l’ex-president Francisco Camps. L’inici de la tramitació s’ha aprovat per unanimitat, tot i que la resta de grups ha recordat que encara hi havia d’haver molt debat durant el tràmit parlamentari, car hi ha punts d’acord i punts en què serà més difícil el consens. El més recelós és el PP però també el PSPV. Podem demana de substituir la condició de membres nats del CJC durant quinze anys dels ex-presidents per la de membres nats del Comitè Econòmic i Social (CES) durant un màxim de cinc anys i fixar supòsits de revocació del tractament honorífic i dels seus mitjans en cas de sentència condemnatòria ferma per delicte contra l’administració pública.

Summary: Les Corts comencen els tràmits per a expulsar Camps del Consell Jurídic


BARCELONA, 29 (EUROPA PRESS) Pimec ha establert relacions amb empreses i entitats africanes per desplegar una estratègia d’acció comercial al continent després de participar en el Fòrum de Negocis i Inversions a Àfrica, celebrat a Alger (Algèria) i organitzat pel Ministeri algerià d’Assumptes Estrangers i la patronal ‘Fòrum des Chefs d’Entreprises’ (FCE). La patronal de la micro, petita i mitjana empresa de Catalunya ha estat l’única entitat empresarial europea convidada a la cita “gràcies a la relació amb el FCE i la històrica implicació al Mediterrani i Àfrica”, ha assegurat Pimec aquest dijous en un comunicat. Concretament, Pimec ha signat acords de col·laboració amb entitats d’onze països i pretén aprofitar l’auge proteccionista dels Estats Units i la marxa del Regne Unit de la UE per “desplegar més activitat al continent africà”, ha apuntat, posant de manifest la proximitat que existeix entre Àfrica i Barcelona a través de la connectivitat aèria i el predomini d’idiomes europeus com l’anglès i el francès. Segons ha anunciat la patronal catalana, durant les pròximes setmanes s’elaborarà un pla de treball al costat del FCE per als països on actua, a més de la creació de propostes perquè les institucions comunitàries donin suport a aquesta iniciativa al continent africà. El Fòrum de Negocis i Inversions a Àfrica ha tingut la representació de 35 països africans i ha reunit prop de 1.500 participants procedents d’empreses, Governs i altres entitats convidades, inclòs el Banc d’Àfrica de Desenvolupament i el Banc Mundial. La millora de l’entorn polític i institucional al continent, així com el desplegament tecnològic, han impulsat el creixement de nous mercats centrats en les TIC, les energies renovables i la indústria agroalimentària, entre d’altres.

Summary: Pimec estableix relacions amb empreses africanes per desplegar una estratègia al continent


La conveniència d’avançar eleccions pot portar a un nou xoc entre els dos partits del govern, JxCat i ERC. Si bé el president de la Generalitat, Quim Torra, descarta de convocar-ne després de la sentència del judici contra el procés, tal com ha dit en una entrevista al diari Público, a ERC el rectifiquen. Ho ha fet Joan Tardà en un missatge a Twitter i citant una notícia que es feia ressò de la declaració de Torra: ‘President Quim Torra, entendreu que caldrà alhora el consentiment del republicanisme. Vull dir del meu partit, també’, tot assenyalant que cal un consentiment previ dels dos partits del govern per a decidir si no es convoquen eleccions. President @QuimTorraiPla entendreu q caldrà alhora el consentiment del republicanisme. Vull dir del meu partit, també. I cregueu-me q si a @Esquerra_ERC ja s’hagués debatut la conveniència o no de convocar, me n’hauria assabentat. @Esquerra_ERC https://t.co/wH5Kx5sWr9 — Joan Tardà i Coma (@JoanTarda) July 14, 2019 ‘Cregueu-me que si a ERC ja s’hagués debatut la conveniència o no de convocar , me n’hauria assabentat’, li afegeix. Les declaracions de Torra han trobat de seguida una resposta que el qüestiona i que procedeix d’una de les veus més autoritzades d’ERC, encara que no formi part del govern. Després del pacte entre JxCat i PSC a la Diputació de Barcelona, la confiança entre els dos partits majoritaris de l’independentisme ha quedat tocada, i aquesta n’és una altra mostra. La diputada al congrés espanyol Laura Borràs ha respost al piulet de Tardà tot recordant que la potestat de convocar eleccions la tenia president de la Generalitat. Benvolgut @joantarda , com molt bé saps, és un fet que és el President qui té la potestat per convocar eleccions. I el republicanisme ens inclou a tots els que volem la República Catalana. En aquest sentit, el MHP @QuimTorraiPla està totalment compromès amb aquest objectiu. Salut https://t.co/8QO8RCtpMb — Laura Borràs 🎗 (@LauraBorras) July 14, 2019

Summary: Tardà desautoritza Torra sobre la conveniència d’avançar eleccions després de la sentència


A la porta del 21-D i del judici contra l’1-O, la CUP afina l’estratègia de mobilitzacions permanents per a trencar la normalitat i la paràlisi que diu que hi ha a les institucions catalanes. Avui mateix, presenta la campanya ‘Alcem-nos’ en un gran acte al Teatre Poliorama. Sense donar detalls de les mobilitzacions i accions que preparen, Carles Riera ens desgrana l’estratègia de la CUP per a tombar el règim del 78. La via gandhiana emergeix entre el debat tòxic de la via eslovena i la reivindicació de la via escocesa, una vegada demostrat novament que el govern espanyol no pactarà cap referèndum. El diputat de la CUP sosté que el 21-D és una oportunitat per a disputar l’hegemonia a l’estat espanyol, però que cal actuar amb intel·ligència i evitar que sigui un parany per a l’independentisme. Defensa que es reprengui la via unilateral, assumeix que hi haurà més repressió i deixa clar que l’única violència l’exercirà l’estat espanyol i les seves forces policíaques. També reivindica l’espai del 3 d’octubre i la defensa dels drets civils, polítics, socials i democràtics com la clau de volta que permeti que una àmplia majoria social trenqui amb l’estat espanyol. —El 21-D és una trampa? —El 21-D és una agressió i una provocació del govern espanyol. És un desafiament per a nosaltres que no esdevingui una trampa. Si se li gira en contra, a l’estat, cap problema. Però hem d’evitar que es converteixi en una trampa. Hem d’actuar amb molta determinació i intel·ligència. És un acte de prepotència injustificat i innecessari. És totalment lògic i natural que desperti una gran resposta social. —Diverses veus, com Jordi Sànchez, han demanat que la gent no es manifesti amb la cara tapada. —Per una banda, hem de posar damunt la taula que qui va amb la cara tapada habitualment és la policia. Això no hem d’oblidar-ho pas. Per una altra banda, hem de tenir en compte que s’aplica la llei mordassa, també a Catalunya. Els Mossos l’apliquen amb un excés de zel. En aquest sentit, respectem les estratègies d’autodefensa de les persones que es mobilitzen perquè es troben en un context de vulnerabilitat motivat per aquesta criminalització de la protesta. Cal tenir clar que el moviment independentista i el moviment antifeixista van de cara. —Com us imagineu aquest divendres? Temeu que hi hagi càrregues dels Mossos o de la policia espanyola, o que vulguin provocar la violència? —Qui vol provocar violència són l’estat espanyol, les seves clavegueres i l’extrema dreta. Probablement, hi ha cossos policíacs o sectors que tenen complicitat amb aquesta estratègia, de manera transversal. La segona cosa que cal remarcar és que, en aquest moment, a qui convé i interessa l’estratègia de la violència és a l’estat espanyol, a les seves clavegueres i a la caverna mediàtica espanyola. Hem de tenir clar qui provoca la violència i a qui interessa aquest relat. És lògic, democràtic i desitjable que davant una provocació com la reunió del consell de ministres hi hagi una resposta social en massa, que sigui una mobilització multitudinària durant el dia i que faci evident que aquest consell de ministres és una agressió que el conjunt d’aquest país no accepta. I que si es fa, no es faci en un context de normalitat política, perquè som en un context d’excepcionalitat. L’estratègia guanyadora és no caure en el relat de la violència i, per tant, ens refermem en la desobediència civil activa i no violenta. Com hem fet sempre. S’ha de mostrar de manera contundent, multitudinària i eficaç. Hem de demostrar a l’estat que el moviment independentista té capacitat i força per a disputar-li l’hegemonia. I hem d’evitar caure en el relat de la criminalització. —Hi ha una amenaça real d’il·legalitzacions, començant per la CUP i altres organitzacions de l’esquerra independentista. La dreta espanyola ja ho ha començat a verbalitzar. —És una continuació de l’acció repressiva. Hem de contestar també contra aquest relat. La protesta és legítima, necessària i saludable democràticament. No podem criminalitzar la protesta des de l’independentisme. Nosaltres anem desarmats. Són l’estat espanyol i l’extrema dreta que tenen les armes. L’estat espanyol crea un context de repressió excepcional en el marc europeu, amb exiliats, presos polítics i més d’un miler d’investigats arran de l’1-O. És un estat violent que se sent fràgil per les crisis que pateix, entre les quals, la territorial. La resposta és impotència política i potència repressiva. Criminalitzar el moviment independentista forma part de l’estratègia repressiva. I és molt important que els mitjans de comunicació no hi caiguin. Qui és violent és l’estat. —El discurs del govern de la Generalitat contribueix a criminalitzar la protesta? —Evidentment. Quan el govern de la Generalitat protegeix el dret de manifestació i la llibertat d’expressió de l’extrema dreta i de grups ultres, nazis i xenòfobs, i reprimeix violentament el moviment antifeixista… En primer lloc, continua com s’ha fet des dels anys vuitanta en aquest país: tots els 12 d’octubre, l’extrema dreta ha gaudit de llibertat d’expressió i els antifeixistes han rebut garrotades de la policia, fossin del cos que fossin. En segon lloc, es dóna espai i oxigen perquè l’extrema dreta s’expressi i es limita la protesta antifeixista. Això és un error molt greu, estès i generalitzat en les democràcies liberals. Dóna legitimitat a l’extrema dreta. I la història europea demostra que quan fas això n’acabes pagant un preu altíssim. En el nostre concepte de democràcia, l’extrema dreta, el feixisme i els nazis no hi tenen lloc. Per desenvolupament social i humà, són plantejaments que hem de deixar enrere. Si no, et passen davant. Cal ser molt contundents. Pensem que aquesta mena de manifestacions no es poden autoritzar, o s’han d’encapsular. No pot ser que ocupin espais simbòlics, com una plaça Primer d’octubre, i que els Mossos, a més, actuïn violentament contra els antifeixistes i vulnerin tots els protocols. Per això hem demanat la destitució del conseller Buch i de la cúpula d’Interior, i un nou model de seguretat. No pot ser que la Generalitat apliqui el model de llei mordassa de l’estat espanyol. És com si la manca de poder que demostren davant l’estat, la volguessin compensar exercint l’ordre públic amb excés de zel. És molt lamentable. —El Departament d’Interior i els Mossos han dit que a Girona va haver-hi actituds violentes i que es va trencar el cordó policíac. —Cal analitzar el problema des del punt de vista de les causes. Si permeten que l’extrema dreta i els nazis es manifestin a la plaça Primer d’octubre i hi despleguen un dispositiu, generen tensió. Quan la teva política d’ordre públic no és de contenció, sinó d’atac selectiu contra els antifeixistes, provoques un conflicte. Aquests fets no són sinó una conseqüència derivada del conflicte que genera el Departament d’Interior. Si no, no succeirien. —La CUP presenta avui una campanya de mobilitzacions permanents a partir del primer dia del judici del Suprem contra l’independentisme i l’1-O. Què ens en podeu dir? —És una campanya de l’esquerra independentista a la qual convidem a sumar-se tots els actors polítics i socials del país perquè des del primer dia de judici, des del moment zero, el país s’aturi, que s’acabi la normalitat. Mentre durin els judicis a la democràcia i l’autodeterminació i s’escriguin les sentències, davant aquesta situació excepcionalment repressiva, hi hagi una resposta proporcionalment excepcional. No pot haver-hi normalitat política, social, econòmica ni institucional al país. Refermem que la mobilització i la desobediència són les millors eines per a lluitar contra la repressió i l’autoritarisme. Alcem-nos i aturem-ho tot des del primer moment. És fonamental reactivar, reforçar i fer créixer l’espai del 3 d’octubre. La lluita contra el règim del 78 i l’autodeterminació genera un consens més ampli. I ara tot plegat va també de drets civils, polítics i democràtics. És tot això que va en regressió. Això ens permet de començar a reconstruir aquest espai, tant de cara al 21-D com de cara al judici. Ens sembla que aquest espai ampli de defensa de drets és la clau, i el 21-D ha de ser el pròleg d’aquest cicle de mobilitzacions que ens ha de permetre d’aturar-ho tot. —Quan es facin públiques les condemnes, què ha de fer el moviment independentista? —No hem d’esperar a les condemnes. Hem d’actuar políticament des de molt abans, i amb fermesa. Per això necessitem les mobilitzacions. La resposta cal situar-la en el context polític del fracàs de la via bilateral, del diàleg amb l’estat espanyol. L’escenari d’esperança que es va obrir a partir de les investidures de Torra i Sánchez, el carril de negociació amb l’estat per a resoldre el conflicte, s’ha acabat. La Moncloa ha deixat clar que manté la política repressiva, que fa provocacions i agressions com el 21-D i que no parlarà de res fora del marc constitucional i estatutari. Per tant, aquesta via s’ha acabat. —Tornem a la via unilateral. —Efectivament. La via de pactar un referèndum a l’escocesa amb el govern del PSOE és morta. S’ha de tornar a la via unilateral. És l’única que ens permetrà d’exercir l’autodeterminació. Davant la paràlisi del govern de la Generalitat i dels partits que li donen suport, cal reactivar l’espai de l’1-O i del 3-O, la mobilització i la desobediència civil. Això permetrà que ens puguem autodeterminar. —Com? —És prematur dir-ho. Ens podem autodeterminar amb una declaració unilateral d’independència. Amb un referèndum forçat i amb un determinat nivell de suport internacional. Però és precipitat dir-ho. La resolució del conflicte polític a través de la qual ens puguem autodeterminar i començar la construcció real i efectiva de la República vindrà pel procés de lluita i de mobilització. Serà un model o un altre, però això només ho farem amb una ruptura amb el règim del 78, per desbordament de les institucions a partir de la mobilització popular. El 21-D l’estat espanyol ens dóna una oportunitat que no podem desaprofitar, però els judicis també són un moment. L’única manera d’arribar a un escenari de reversió de la repressió és per la via unilateral, la desobediència i l’autodeterminació. Si no és per aquesta via, és impossible de revertir l’escenari repressiu. Qualsevol dissidència serà reprimida. —Reprendre la via unilateral també pot comportar un augment de la repressió. Més presos polítics, més manifestants perseguits. —Evidentment. Veient que l’estat espanyol no vol negociar ni pactar res, atès que l’única via per a autodeterminar-nos és la unilateral, això implica assumir més repressió. És veritat. Però també sabem que tots els conflictes que hem conegut al món i que han arribat a bon port, en termes de derrocar una dictadura, d’instaurar una democràcia on no hi era, d’aconseguir drets socials en un procés d’autodeterminació o descolonització, sempre han implicat una repressió important. Això ho hem d’assumir. També hem après que el relat de la llei a la llei i d’una transició sense crisi avalada per la Unió Europea va trencar-se l’any passat. El 6 i 7 de setembre, el parlament va fer un acte de sobirania que va donar peu a l’1-O, l’acte més democràtic de les últimes dècades. Però sense una crisi, sense una ruptura amb l’estat, aquesta idea fracassa. S’aplica el 155 i s’acata. Necessitem una ruptura que ens permeti d’exercir l’autodeterminació tot destituint el règim. I això implica una situació de crisi. —Probablement, això farà que l’estat espanyol enviï la policia, la Guàrdia Civil i, fins i tot, l’exèrcit a reprimir-ho. —No és la situació que desitgem, però l’hem de preveure. L’estratègia gandhiana de desobediència civil no violenta no solament s’ha demostrat eficaç, sinó que és plenament vigent. Gandhi parla d’un primer moment de protesta, de denúncia. Després, un segon moment de no col·laboració amb el règim opressor. El tercer, desobeir. I el quart, el boicot. Boicotar l’actuació de l’estat opressor al teu territori. Dins l’estratègia gandhiana tenim un recorregut molt llarg perquè l’estat espanyol no pugui exercir el poder i, en aquest buit, puguem construir un estat republicà i democràtic. Segurament, ens dirigim cap a una situació en què haurem de combinar aquests quatre elements: protesta, no-col·laboració, desobediència i boicot. —L’independentisme ha d’assumir que l’estat pugui provocar violència? —Ens agradaria que fos un conflicte no violent i que es pogués resoldre sense violència, de manera democràtica. Hem de deixar molt clar que som al costat de la no-violència. I anem desarmats. És l’estat espanyol que va armat i que amenaça amb violència. Si l’estat actua amb violència, haurem de respondre amb la nostra actitud de desobediència civil i de mobilització en massa per a neutralitzar la seva violència. —Fins on es pot resistir si Espanya amenaça amb morts? —Nosaltres no som partidaris del ‘com més malament, millor’. Com menys repressió i danys hàgim de patir, millor. Però no podem descartar que l’estat espanyol actuï amb molta violència. Només podrem superar aquest escenari de violència de l’estat espanyol si anem endavant. Si anem enrere o ens quedem estancats, l’aplicació de la violència serà continuada. —Es converteix en un xantatge perquè l’independentisme no vagi més enllà de l’octubre passat. —És clar. Per sortir d’una situació de violència, hem de travessar-la, superar-la, anar més enllà fins a una situació democràtica en què l’estat ja no tingui capacitat d’influir ni d’exercir la violència. Hem d’apartar l’estat del territori amb fermesa, determinació i intel·ligència. D’altra banda, sabem que la mobilització en clau no violenta té molts registres i recursos. Permet una forta incidència, ho hem vist en altres països on s’ha guanyat la llibertat i la democràcia donant la volta a la violència de l’estat i expulsant-lo. Les mobilitzacions i vagues obreres i el moviment de les armilles grogues a l’estat francès són exemples de com aconseguir-ho. —Això només és possible si les institucions i els Mossos s’alineen amb aquesta estratègia. —Evidentment. No podem animar a la mobilització i alhora reprimir-la amb els criteris de seguretat de l’estat espanyol i la llei mordassa, com fa el govern. Això és una contradicció enorme. Per donar pas a aquest nou cicle polític de més democràcia, autodeterminació i de garantia dels drets civils i polítics, hem de canviar el model de seguretat perquè no reprimeixi la protesta ni la dissidència. Són la clau per a arribar a una situació més democràtica. —Més enllà de l’actuació de l’estat espanyol, us preocupa que una part de la societat catalana se senti gaire allunyada d’aquestes propostes i aquesta manera d’actuar? —Si s’actua com? —Aquesta hipòtesi d’unilateralitat, de mobilitzacions… Penso en talls de carreteres, per exemple. De tota la confrontació amb l’estat. Us preocupa que tot això tensi més la societat catalana? —Per crear un nou estat, instituir una república i sostenir-la internacionalment i que funcioni, cal la mobilització continuada. Calen determinats actes de sobirania de les nostres institucions. Haurem de crear institucions paral·leles i alternatives que siguin font constituent de la nova República. Ens caldrà poder sostenir el nou estat amb una majoria social suficient. —La pregunta és si es pot establir un nou estat amb una part important de la població que no el legitimi i hi estigui en contra. —Necessitem una majoria social suficient que legitimi el nou estat. A més del que he comentat abans. Perquè això sigui possible, atès que no es pot negociar ni acordar una solució amb l’estat, l’única manera d’arribar a aquesta situació és trencant el règim. I la ruptura ha d’arribar perquè més de dos milions de persones volen trencar el règim i exercir l’autodeterminació. És la lluita, la mobilització i la desobediència d’aquesta gent que ha de crear les condicions per a superar l’actual moment institucional i conduir-nos al moment de ruptura i d’autodeterminació. Necessitarem totes aquestes condicions i una majoria social que ens permeti de sostenir el nou estat. Hem de saber explicar que tothom, independentistes i no independentistes, sense excloure ningú per la seva identitat, llengua ni orígens, tindran més drets socials, polítics i democràtics. Sense un pacte amb l’estat, només hi podem arribar amb un trencament unilateral. I en aquest moment això vol dir ser al carrer. —… —Hem d’insistir que, en el marc de la constitució espanyola i de l’estatut, hi ha una severa restricció dels drets socials, civils i democràtics per a tothom. I que en un context republicà, aquests drets milloren per a tothom. Per tal de viure i conviure en igualtat de drets en una República Catalana independent no cal deixar de sentir-se espanyol. —La CUP ha decidit de no presentar-se a les eleccions europees. Fareu una crida a l’abstenció? —De moment només hem decidit que no ens presentarem. Ja ens ha costat prou prendre la decisió!  —Ha influït el pacte d’ERC amb Bildu i el BNG? —No, no. Hem discutit amb els arguments a favor i en contra. Ara, continuarem fent feina internacional com fins ara i la reforçarem amb política antirepressiva. Continuarem teixint aliances amb tota mena d’actors socials, polítics i sindicals d’arreu d’Europa. —Tampoc participareu en el Consell per la República. Aquest posicionament es podria repensar en un futur? —Els debats són sempre oberts i les hipòtesis són en discussió permanent. La raó més important per a no participar en el Consell per la República és perquè ens hem de centrar en l’embat principal per l’autodeterminació, que és aquí. Trencar amb el règim del 78 a Catalunya. Si es fan polítiques autonomistes, no es desobeeix ni un mil·límetre i s’aplica un ordre públic basat en la llei mordassa i es desplaça l’acció republicana a l’exterior, això és un simbolisme. Venim d’una llarga època de simbolismes, exercida pel president Torra, però el govern només fa pràctica autonomista. No volem abonar això. —Poble Lliure sí que avala el Consell per la República. —L’esquerra independentista és plural i àmplia, i la CUP, molt diversa. Dins la CUP, hi ha una veu que defensa aquesta oposició, però la majoria de la CUP ha optat per aquesta actitud de prudència. —‘Wait and see’. —Nosaltres ens proposarem altres hipòtesis si aquí abordem la ruptura. En el moment que trenquem el règim, ens podem proposar altres instàncies. No emblanquirem l’autonomisme deixant entendre que la República o la independència es fan des de fora. Hem de guanyar aquí. S’ha de disputar el territori a l’estat, i és aquí on hem de guanyar els drets socials, civils i polítics. No pot ser que aquí no s’avanci i es continuï alimentant el simbolisme. L’acció exterior o internacional ja la fem a Ginebra i a Brussel·les. Ara, un òrgan a l’exili depèn si aquí abordes la batalla principal. Si crees una institucionalitat republicana alternativa i constituent real aquí, aleshores sí que té sentit que tinguem òrgans a l’exili. No solament per la feina internacional, que ja en fem, sinó com a contrapoder a l’estat a l’exterior. Ens ocuparem del Consell per la República si aquí fem la feina que toca. —El president Puigdemont ha insistit que tornarà a Catalunya si el parlament l’investeix. La investidura de Puigdemont és una batalla que cal reprendre? —El 30 de gener, la CUP era al parlament amb quatre vots a favor de Puigdemont. Si Puigdemont no és avui president, és perquè JxCat i ERC no van voler fer-lo president. No és pas per la CUP. El fèiem president tant sí com no. Ara la prioritat és alçar-nos, tombar el règim i exercir l’autodeterminació. La resta s’ha de derivar d’això. —Com són les relacions amb JxCat i ERC? —Pel que fa a l’autonomia i les institucions, absolutament contraposades. Som en extrems diferents. Nosaltres impugnem i qüestionem la seva agenda política social i econòmica. No aporten res de nou i continuen les polítiques de sempre que generen desigualtats. No es proposen d’exercir la sobirania ni la disputen a l’estat espanyol ni a les empreses de l’Íbex 35. Hi discrepem radicalment. Però som en unes converses multilaterals amb els partits, entitats i altres col·lectius per a exercir l’autodeterminació i bastir una estratègia antirepressiva. N’hem començat a parlar. —Es fa més política als Lledoners que al parlament? —No sé si es fa gaire política als Lledoners. Al parlament, se’n fa molt poca. Fer política en el context autonòmic no dóna per a gairebé res. —Us he de preguntar també per la vaga de fam. Coneixeu de fa molts anys Jordi Sànchez, l’heu pogut visitar? —Tinc previst de veure’l la setmana vinent. Nosaltres respectem tots els presos i exiliats, no fem distincions. Donem suport a tothom i respectem les opcions de tothom. No valorarem mai declaracions davant un jutge o la policia. Tenim la nostra línia, que és la que defensen Anna Gabriel i Mireia Boya. I debatrem quan calgui amb les declaracions polítiques dels presos polítics i exiliats quan calgui. Respectem i donem suport a la vaga de fam. Hem participat en diversos actes, com la Caputxinada, i en dejunis en l’àmbit territorial. No entrem als objectius ni les motivacions de la vaga de fam, és estrictament solidaritat antirepressiva.

Summary: Carles Riera: ‘Si l’estat actua amb violència, cal desobediència civil i mobilització multitudinària’


El conseller d’Interior, Miquel Sàmper, ha anunciat un certificat de declaració autoresponsable per als desplaçaments d’urgència durant el confinament nocturn que ja s’ha activat per aturar el creixement de contagis de la covid-19. Aquest document servirà per a justificar qualsevol desplaçament que es faci entre les 22.00 i les 6.00, que és la franja en què serà vigent la queda i es prohibirà de circular per la via pública. El document ja es pot descarregar d’internet o en PDF. Totes les noves mesures de l’estat d’alarma: què podreu fer i què no Quines excepcions preveu el govern? Les excepcions que inclou el govern de Catalunya són: Assistència sanitària d’urgència; adquisició de productes farmacèutics per raó d’urgència (a la farmàcia que hi hagi més a prop de casa). Desplaçament per a anar i tornar de treballar, amb el certificat de l’empresa; desplaçaments de professionals, i personal voluntari acreditat, per a complir serveis essencials, sanitaris i socials. Cura de gent gran, menors d’edat, persones dependents, amb discapacitat o especialment vulnerables per motius inajornables. Actuació urgent davant òrgans judicials; retorn al lloc de residència habitual en cas de viatge; passejada d’un animal domèstic sempre que sigui entre les 4.00 i les 6.00. Més causes de força major o una altra situació de necessitat justificada. La llista de supòsits que conté el document són exactament els mateixos que ja es van establir en el certificat autoresponsable del confinament que començà el mes de març i alguns no coincideixen amb els esmentats. En aquest cas, cal marcar l’opció següent: ‘Causa de força major o situació de necessitat (especifiqueu-la)’. Per a què serveix? Aquest document és un model de certificat en què es declara de manera responsable que l’activitat que es duu a terme a l’espai públic és una de les autoritzades per l’estat d’alarma. El certificat en facilita la comprovació a les policies locals i als Mossos d’Esquadra, perquè és un model estàndard. És només per a desplaçaments amb vehicle o també a peu? El certificat autoresponsable serveix per als desplaçaments amb qualsevol vehicle i també per al desplaçament a peu. Portar-lo és obligatori? Cal dur obligatòriament el certificat. Si el desplaçament és mèdic, laboral o tornant d’un espectacle cultural, cal acreditar-ho amb la documentació corresponent. Qui ens el pot demanar? Només els agents de la policia. On el podem aconseguir? El certificat es pot descarregar de la web del Departament d’Interior. Els Mossos d’Esquadra i les policies locals en tindran còpies impreses. Podem ser sancionats? En cas de no dur cap certificat, podem ser sancionats, amb multes que poden anar dels 300 euros als 6.000. ‘Els agents denuncien l’activitat i la instrucció de l’ordre responsable és qui en determina la quantitat, segons la mena d’infracció, la gravetat i la reiteració’, explica el conseller d’Interior, Miquel Sàmper.

Summary: Com funciona el certificat autoresponsable de desplaçament pel confinament nocturn? Totes les respostes


El Parlament libi de Tobruk, reconegut per la comunitat internacional, es va negar dilluns a concedir la seva confiança al nou govern d’unitat nacional format fa una setmana sota la pressió de la comunitat internacional, avortant així les esperances d’una sortida crisi de Líbia. Dels 104 diputats presents en la sessió celebrada pel parlament dilluns a Tobruk, 89 es van oposar al govern d’unitat nacional. La principal raó donada per aquesta oposició és el nombre de ministres, 32, considerat com massa alt. El Parlament va concedir 10 dies per a la formació d’un nou govern amb menys ministres. Sense l’aprovació parlamentària de Tobruk, aquest govern, que ha de representar un pas important en l’aplicació de l’acord polític assolit al desembre a Skhirat al Marroc sota els auspicis de l’ONU, no pot prendre possessió del càrrec. Fins que aquesta situació es resolgui, Líbia es queda amb tres autoritats; el govern reconegut per la comunitat internacional amb seu a l’est del país, el govern de ‘salvació nacional’ que administra la capital Trípoli i les regions occidentals, amb el suport d’algunes milícies islamistes, i el govern d’unitat nacional el poder del qual és, de moment, només virtual.

Summary: El parlament de Tobruk rebutja l’acord per a formar un govern a Líbia


BARCELONA, 4 (EUROPA PRESS) Els britànics The James Hunter Six, després del Primavera Sound, tornaran a actuar a Barcelona en la 14a edició del Festival de Blues, que se celebrarà del 6 al 17 de juliol amb concerts gratuïts repartits en diferents punts del districte de Nou Barris i del Poble Espanyol de Barcelona, ha informat en un comunicat aquest dilluns l’Associació Capibola Blues. Després d’una llarga trajectòria dedicada a la divulgació de la música tradicional afroamericana, l’organització aposta per les formacions de l’escena del blues català com Flamingo Tours, Wax&Boogie Rhythm Combo, Xinès & The Big Bet + Sax [Attack i The Excitements. Com cada any, el festival també organitza diverses actuacions en hospitals i centres penitenciaris, entre els quals destaquen el recital en format acústic de Big Mama Montse a l’Hospital Vall d’Hebron de Barcelona i les actuacions de Las Balas Perdidas a la Model.

Summary: El grup britànic The James Hunter Six actuarà en el Festival de Blues de Barcelona


Des de primera hora del matí els Mossos d’Esquadra han blindat el Parlament de Catalunya i no hi han deixat entrar ningú que no tingués l’acreditació necessària per a assistir a un ple que es preveia històric. La gent no ha pogut entrar, però ha fet guàrdia davant una pantalla gegant des d’on ha pogut seguir el ple en directe. Hores d’emoció continguda que s’ha alliberat amb força a les 15.27. Plors, somriures i abraçades amb tothom, fins i tot amb desconeguts. L’espera ha pagat la pena. A continuació us fem una selecció de les millors fotografies que s’hi han fet:

Summary: Plors, nervis i alegria desfermada: 30 fotografies de la celebració que s’ha viscut davant el parlament


Ingredients: (per a uns setanta panellets) 400 gr ametlla mòlta 400 gr sucre glaç 150 gr patata bullida amb pell Ratlladures de llimona Una culleradeta de sucre de vainilla Guarnició: 100 gr pinyons 100 gr ametlles crues picades 100 gr coco ratllat una culleradeta de nescafè 2 ous maicena Elaboració: Bullir les patates amb pell. Mesclar la massa de patates amb l’ametlla mòlta i el sucre en petites quantitats. Treballar-ho tot. Ratllar la pell de la llimona i el sucre de vainilla. Continuar treballant fins a obtenir una massa uniforme. Deixar reposar la massa vint-i-quatre hores a la nevera. Dividir la massa en quatre parts iguals: Pinyons: formar boles, passar per maicena i per clara d’ou batuda. Cobrir amb els pinyons i pintar amb rovell d’ou. Ametlla: formar tires i passar-les per la maicena i la clara d’ou. Cobrir amb les ametlles picades i pintar amb el rovell d’ou. Coco: mesclar la massa amb la mitat del coco. Formeu piràmide, passeu-les per coco ratllat i posar-les a la safata. Cafè: mesclar la massa amb una cullerada de nescafè i formar boles. Untar una plata de forn amb una mica de mantega i farina. Coure al forn preescalfat a 200 graus, de 12 a 15 minuts.

Summary: La cuina de la Neus: Panellets


Quatre inspectors de la policia espanyola han declarat avui com a investigats al jutjat d’instrucció 7 de Barcelona, que porta la causa de les càrregues del 1-O. Han explicat que van rebre ordres d’actuar cap a les vuit del matí, abans que obrissin els col·legis electorals, per part d’un superior, a qui s’han referit amb l’indicatiu policíac ‘Mart’. Aquestes declaracions contradiuen la versió del secretari d’estat del Ministeri de l’Interior espanyol, José Antonio Nieto, i del coronel de la Guàrdia Civil i cap de l’operatiu, Diego Pérez de los Cobos, que sempre han sostingut que no es va donar cap ordre concreta d’actuació. Els indicis del pla paral·lel de l’estat espanyol contra els votants de l’1-O Els advocats de les acusacions populars, que exerceixen, entre més, l’Ajuntament de Barcelona i l’associació pro-drets civils Irídia, creuen que el comissari a qui els policies es refereixen com a ‘Mart’ és el cap de la Unitat d’Intervenció Policíaca, José Miguel Ruiz Iguzquiza. Segons l’advocada d’Irídia Anaïs Franquesa, els caps han dit que estaven mobilitzats a l’espera de rebre l’ordre de començar i que la van rebre del superior. ‘Hi havia un responsable que donava l’ordre de començar i de retirada.’ Per comunicar-se amb els superiors del Cecor, els comandaments ho feien amb una ràdio, però han dit que es va saturar i que per això també van fer servir el telèfon. Segons l’advocat Robert Sabata, els agents han revelat que hi havia imatges de tot l’operatiu en una cadena de custòdia policíaca que no havien estat lliurades malgrat que les havien demanades. Els inspectors que han declarat avui han explicat que els agents es van aixecar a dos quarts de sis del matí i que vora les vuit van rebre ordres de desplegar-se en els punts de votació davant la presumpta inacció dels Mossos d’Esquadra. Els agents també van rebre ordres en una reunió informativa el 29 de setembre, on se’ls va facilitar el llistat de col·legis electorals. Segons que han declarat els inspectors, la indicació era d’actuar amb proporcionalitat, congruència i ús progressiu de la força. Els quatre comandaments només han acceptat de respondre a les preguntes de la fiscalia espanyola, l’advocacia de l’estat i el jutge, acollint-se al dret de no respondre a les preguntes de les acusacions. El primer de parlar ha estat un cap operatiu que era el cap de nuclis de les escoles de l’Eixample. Els altres tres eren el comandament que va intervenir a les escoles Tibidabo, Aigua Marina i Àgora, el que va ser a Mare Nostrum i el de Pau Claris. Dilluns declaren quatre comandaments més Dilluns vinent han de declarar el comandament que va actuar al centre educatiu Joan Fuster, el que ho va fer a Trini Jove i Estel, el de Projecte Montserdà i Infant Jesús i, finalment, el que va intervenir a l’escola els Horts i l’Institut Joan Boscà. El jutjat d’instrucció número 7 de Barcelona va citar a declara com a investigats els vuit comandaments policíacs responsables de l’operatiu de l’1-O als 27 centres de votació de la ciutat on va haver-hi càrregues. Prèviament, al febrer, l’Audiència de Barcelona havia demanat que ‘s’aprofundís en la investigació’ per esbrinar les ordres concretes que havien emès els responsables de l’operatiu. En una interlocutòria del mes de febrer, l’Audiència de Barcelona deia que s’havia d’esbrinar si les ordres als agents es van donar ‘de manera genèrica o bé des del centre escolar o les seves immediacions a la vista de l’aglomeració de persones’ als centres. Per a l’Audiència, ‘la investigació concreta dels responsables de l’operatiu i de les consignes als agents permetrà a l’instructor ponderar si l’ús de la força o les ordres donades es van ajustar a la situació plantejada allà o no’. A més, considerava que d’aquesta manera es podria concloure si a aquests responsables se’ls podien imputar les lesions ocasionades a ciutadans que eren als centres.

Summary: Quatre inspectors de la policia espanyola obren una escletxa en el relat oficial de les càrregues de l’1-O


El diputat de Ciutadans Juan Carlos Girauta feia aquest retret al ministre d’Afers Estrangers espanyol, Alfonso Dastis, només deu dies després de l’1-O: ‘Com és possible que, tenint un servei exterior de veritat, amb tantíssima gent, amb tantíssims funcionaris que són sobre el terreny, que cobren de l’erari públic, una diplomàcia privada per mitjà del Diplocat hagi pogut crear en l’imaginari internacional la idea que l’Espanya actual té alguna cosa a veure amb l’Espanya del franquisme?’ C’s pregunta pq no es va controlar que els mitjans de comunicació internacionals no van amagar la violència de la policia española l’#1Oct pic.twitter.com/ZsjHzoxp4H — 🎗Miquel Buch (@MiquelBuch) 11 d’octubre de 2017 Girauta burxava el govern espanyol en una de les ferides que més li couen de tots els anys del procés d’independència de Catalunya: el front exterior, on en general la gran i vella diplomàcia espanyola ha fet aigües. L’estat espanyol, durant cinc anys, s’ha sentit descol·locat per una diplomàcia pública absolutament diferent de la seva, en l’estil i en el contingut; la que havien dut a terme les delegacions de la Generalitat a l’exterior i també, i molt especialment, el Consell de Diplomàcia Pública de Catalunya, el Diplocat. És al Diplocat que es referia Girauta en aquella queixa: a la capacitat de la diplomàcia catalana de passar la mà per la cara a una estructura mastodòntica a l’hora de fer arribar els arguments de l’independentisme. I això va treure de polleguera el govern espanyol, i explica l’obsessió que tenia per liquidar tant les delegacions de la Generalitat com el Diplocat mateix, i la manera com Soraya Sáenz de Santamaría es vantava d’haver deixat fora de joc el Consell de la Diplomàcia. Era l’efecte de l’aplicació del 155, impulsat pel govern espanyol i aprovat amb l’aval del PP, el PSOE i Ciutadans. Ja es va fixar una data per a la dissolució definitiva: avui, divendres 13 d’abril. Però l’estat espanyol tenia la necessitat de fer ostentació de la conquesta, d’exhibir el botí, i per això ahir desplegà un dispositiu d’agents de la Guàrdia Civil a la seu del Diplocat, a l’avinguda Diagonal de Barcelona. Durant més de cinc hores van escorcollar despatxos i van retenir-hi personal, brandant una ordre del jutjat d’instrucció número 13 de Barcelona, el principal ariet judicial contra l’independentisme, juntament amb Pablo Llarena i Carmen Lamela. El pretext: la cerca d’informació sobre els preparatius de l’1-O, perquè malden per trobar qualsevol cosa que pugui servir per a bastir l’acusació de malversació. La Guàrdia Civil entra al Diplocat (fotografia: Albert Salamé). La dissolució del Diplocat arriba quan els efectes de la feina desplegada també donen fruit ara mateix, quan l’opinió pública de mig Europa veu astorada com es persegueixen polítics electes acusant-los d’actes violents que en realitat va perpetrar l’estat espanyol, que és qui formula l’acusació. Els mitjans de comunicació de referència i els polítics de diversos colors de molts països europeus potser no comparteixen la idea de la independència de Catalunya com una cosa bona, i aquesta és una de les dificultats que va tenir l’acció del Diplocat. Però sí que veien que els catalans havien de tenir el dret de poder decidir sobre el seu futur polític, com van fer els escocesos; i han comprovat qui és que exerceix la violència i han criticat la repressió desfermada contra dirigents polítics, activistes i ciutadans. Catalunya no podia competir en recursos amb una estructura tan gran com la de la diplomàcia espanyola, però podia ser molt més eficaç fent servir la intel·ligència, l’agilitat, la rapidesa i la imaginació. L’accés als ministres de les cancelleries europees era vetat, però en canvi es podien fer arribar els arguments i les explicacions sobre què passava a Catalunya amb contactes amb el món acadèmic, les universitats, els periodistes i els representants dels partits polítics d’un país determinat. Hi havia molta gent disposada a escoltar, i el Diplocat comptava amb una vintena de persones molt preparades i que treballaven amb agilitat en una desena de llengües diferents, presentant memoràndums i informes moderns, entenedors i atractius sobre el procés polític català. Tot això, amb un ús reeixit de les xarxes i amb un programa de visites internacionals eficaç, contrastava amb la feixuguesa, lentitud i grisor de la resposta que venia del cos diplomàtic espanyol, que reaccionava tard i malament. L’estat espanyol mai no va dur la iniciativa; sempre anava a remolc, i quan des de Catalunya s’organitzava algun acte, per exemple en un think tank o en una universitat, la reacció espanyola era destralera, gairebé ridícula, intentant fer sabotatge dels actes, utilitzant l’amenaça, provant d’evitar que la part catalana pogués exposar amb normalitat els seus arguments. I es posaven en evidència. L’organització del Diplocat era molt professionalitzada, i un article del president en un diari de prestigi internacional, o un editorial del New York Times crític amb Espanya, era respost al cap d’uns dies amb un article desesperat de l’ambaixador als EUA, relegat en un racó del diari, a les cartes dels lectors. És un exemple. Però, a més, el Diplocat ha estat capaç de transcendir aquesta dinàmica de la pugna internacional sobre el relat i ha sabut teixir aliances i complicitats amb representants de molts àmbits de la vida social i econòmica del país. En va ser l’exemple més potent la creació a final del 2016 del consell consultiu del Diplocat, integrat per quaranta personalitats per a ajudar a projectar Catalunya al món. Hi havia, per exemple, els ex-ambaixadors Ambler Moss (EUA) i Arturo Sarukhan (Mèxic); la representant de l’ACNUR a l’Europa Central, Montserrat Feixas; l’empresària Sol Daurella; els músics Jordi Savall i Josep Carreras; la diputada sueca Bodil Valero; el filòsof Josep Ramoneda; la cuinera Carme Ruscalleda; i el futbolista Xavi Hernàndez. Les personalitats del consell consultiu del Diplocat. Precisament Moss va facilitar un dels contactes de més alt nivell que va fer Puigdemont durant els mesos previs al referèndum, amb l’ex-president dels EUA i premi Nobel de la pau Jimmy Carter. El president va poder explicar la situació política a Catalunya en el prestigiós Centre Carter, que dirigeix l’ex-president nord-americà mateix i que treballa en la mediació de conflictes arreu del món. I es va poder fer sense que ni se n’assabentés la diplomàcia espanyola, que va reaccionar enfurismada pressionant perquè no aparegués cap fotografia de Carter i Puigdemont junts. D’episodis com aquests, el govern espanyol en va prendre nota. El 155 li va servir per a passar comptes, i ho han acabat fent amb ostentació i amb el to burleta de la vice-presidenta espanyola que encara ressona: ‘Diplocat en liquidació!’ Però les llavors que va plantar la diplomàcia pública catalana continuen donant fruits, encara ara.

Summary: La fi del Diplocat, l’organisme que va desbordar la diplomàcia espanyola


El petit control fronterer de Phsar Prum, entre Cambotja i Tailàndia, era l’únic objectiu que tenia al cap d’ençà que vaig començar a caminar amb un cotxet de nadó des de la ciutat de Ho Chi Minh, al Vietnam. Eren gairebé 700km de camins i carreteres que, fins ara, no havien vist mai ningú aventurant-se a recórrer-les a peu per plaer. O, com a mínim, això asseguraven els qui vivien al voltant. Primera hora del matí a la província de Kampong Chhnang, a Cambotja. De fet, aquest ha estat un dels principals obstacles d’aquesta epopeia: explicar que caminava per plaer, per voluntat pròpia. La diferència cultural feia impossible aclarir quins eren els motius per a autoinfligir-me l’esmentada penitència. Com explicar a algú que no ha sentit a parlar mai d’un repte personal que això que fas és un desafiament des de l’àmbit de la intimitat, una sonda que eixampli els límits coneguts d’un mateix? Uns nens passen amb bicicleta davant un temple budista. La reacció habitual era preguntar-me, amb cara de preocupació, si tenia diners. La majoria m’oferien de dur-me fins a una estació d’autobusos. Alguns em volien pagar el trajecte fins a Tailàndia. Tot i haver-los intentat explicar que caminava per voluntat pròpia, no pas per necessitat. Uns altres, directament, em van voler donar un feix de bitllets perquè pogués arribar al meu destí. Fins i tot, un home em va obligar a ensenyar-li la cartera per comprovar que, efectivament, tenia metàl·lic. Però, per sobre de tot, hi havia respecte cap al viatger. L’exemple més il·lustratiu és una situació que vaig viure en el primer dia en terres cambotjanes, poc després d‘enfonsar-me en un mar de fang subterrani. Una dona gran que em va veure rondant pel camí que vertebrava una petita vil·la va sortir de casa, es va acostar a la via, em va somriure i va fer una reverència amb les mans ajuntades a l’altura del mentó. Allò em va enfundar en una barreja de sensacions que no crec que oblidi mai. Un home arregla la roda del cotxet de nadó. Probablement per aquests motius, per pena i per respecte, cada dia vaig topar-me amb gent que em volia ajudar encara que no em calgués ajut, i és que aquesta travessa no es pot entendre sense parlar del poble khmer. Les reserves de beure i menjar pràcticament es mantenien estables gràcies a les donacions esporàdiques de veïns i conductors que, quan em veien caminant a 40 graus, anaven fins a una botiga i me’n portaven alguna ampolla d’aigua fresca o un àpat en condicions. De nits tot sol, només en vaig passar una. Tota la resta, o bé vaig dormir amb alguna família cambotjana o bé en un temple budista. Era en aquests casos quan més aprenia de la cultura exòtica que m’acollia. Cada casa tenia una història escapçada pel cruel genocidi dels khmers rojos, però les tradicions, com l‘any nou cambotjà, continuaven intactes, tot i les dures prohibicions del règim de Pol Pot, a la segona meitat dels anys setanta. La majoria d’hores les vaig passar en solitud. Un viatge també introspectiu Tot i aquestes estones intenses d’interacció social i d’aprenentatge, la majoria d’hores les passava en soledat, però no per això amb aflicció. Com si es tractés d’un retir espiritual, van servir per a fer escombra de tot allò viscut i ordenar-ho amb cura en calaixos mentals pulcres. També eren moments per a meravellar-se amb l’entorn, que canviava dia rere dia. Els camps secs i les esplanades interminables de l’est del país van transformar-se en paisatges verds, esquerdats només per rierols i canals. De mica en mica, les muntanyes que, des del centre del país, només es veien a l’horitzó es van anar acostant, fins a trobar-se ben bé sota els peus, dificultant el ritme de les gambades entre pujades i baixades. Uns grangers mengen serp que han caçat a cops de bastó. Limitacions i perills Tot i això, és cert que caminar té limitacions òbvies. Pocs visitants deuen haver estat dos mesos a Cambotja sense haver vist un dels escenaris preferits d’Instagram, el temple d’Angkor Wat. Com aquest, hi ha molts llocs del país que, tot i el meu pas per aquestes terres, continuen intactes a la llista de llocs pendents de visitar. Un cartell alerta del perill de presència de mines antipersones. A més a més, és la manera de transportar-se més vulnerable. En cas de perill, no hi ha la possibilitat d’escapar-se de pressa. Tampoc no tens una carrosseria que et protegeixi. Si et volen mal, te’n faran, gairebé segur. L’expedició ja va començar amb una alerta dels riscs als quals s’exposa l’excursionista. La primera setmana, una motocicleta conduïda per un vietnamita ebri gairebé ens estronca la vida a tots dos. Però aquest només va ser el primer ensurt. D’aleshores ençà, hi ha hagut uns quants perills més. Els termòmetres es van arribar a enfilar fins als 43 graus. La cosa més habitual, les desenes de gossos guardians que cada dia amenaçaven de clavar queixalada. La gran motxilla i el cotxet de nadó no els acabaven de convèncer i, de fet, els viatgers que han optat per caminar com a mètode per a recórrer grans distàncies coincideixen a dir que els cans poden ser un dels principals problemes. Descontrolats per la por, molts entren en un estat agressiu imprevisible. Una sola mossegada implica haver d’anar a un hospital per rebre tractament preventiu per la ràbia. La natura fa respecte. Serps, escorpins o, senzillament, mosquits, que en aquesta època de l’any són especialment perillosos per la seva abundància i perquè transmeten malalties com la malària i el dengue, eren el pa de cada dia. I no menys perilloses són les tempestes elèctriques enmig de descampats. La probabilitat que et caigui un llamp a sobre quan ets l’objecte més alt en un radi d’uns quants centenars de metres ja no sembla tan impossible. Un llamp cau en la distància. Però malauradament, les situacions de més risc són les creades per l’ésser humà. Els cambotjans amb qui em topava em recordaven amb temor que hi havia moltes probabilitats que algú em fes mal. De fet, vaig comprovar en primera persona que les alertes eren reals quan, a menys de 100km de la frontera, tres homes van intentar atracar-me. Afortunadament, només es va quedar en una intenció, una idea, i després d’uns quants minuts de conversa incòmoda vaig poder anar-me’n a corre-cuita. Una família m’ofereix fruita i un lloc on descansar en el moment de més calor. Acabar per començar de nou Phsar Prum va aparèixer a les faldes d’uns turons de cims ennuvolats i vestits de jungla. Era la culminació d’una última jornada d’infart: 40 quilòmetres a més de 40 graus. Les butllofes i ferides dels peus m’havien deixat coix la major part de dia, però la satisfacció d’arribar era impossible d’eclipsar. Havien estat més de 680km de patiments, però també d’un gotim d’experiències d’aquelles que val la pena de recordar. 971.400 passes per a aprendre d’altres cultures, per a ser introspectiu, per a perdre pors, per a enfortir el cos i l’esperit, per a il·lusionar-se pel futur. 971.400 passes que demostren, una vegada més, que els únics que ens podem marcar els límits som nosaltres mateixos i que, com deia Miquel Martí i Pol, tot està per fer i tot és possible. Més capítols de la sèrie ‘La volta al món sense bitllet de tornada‘: —(1): Un nou ‘margaix‘ a Mongòlia —(2): A Ulan Bator, vivint entre sedentaris —(3): Comprant cavalls a Mongòlia —(4): Els perills de cavalcar per Mongòlia —(5): Compartint sostre amb cinc àguiles daurades —(6): Com és la vida dels nòmades de Mongòlia? —(7): Per què val la pena de viatjar fent autostop —(8): La Xina de l‘alta tecnologia i el control extrem —(9): L‘orquestra simfònica dels trens xinesos —(10): L‘autèntica religió d‘Hong Kong —(11): Els paradisos naturals d‘Hong Kong —(12): El dia que les treballadores domèstiques inunden els carrers d‘Hong Kong —(13): Una setmana qualsevol quan viatges amb 3 euros el dia —(14): Què cal portar a la motxilla quan fas un gran viatge? —(15): Un Nadal a la Cotxinxina —(16): Una gallina et pot salvar la vida al Vietnam —(17): Com funciona Couchsurfing, la plataforma per a viatjar sense pagar allotjament —(18): Emboscada entre cocoters —(19): Nòmades digitals: viure viatjant gràcies a internet —(20): El llac de Ta Dung, la joia desconeguda del sud-est asiàtic —(21): Ser dona i fer la volta el món tota sola —(22): Cao Dai, la jove religió que combina Buda, Jesús, Victor Hugo i Lenin —(23): S‘hauria d‘abolir una festa com Nadal si això fos millor per a l‘economia? —(24): El Vietnam: l‘última supervivent de la secta del coco —(25): Viatjar només caminant és una bogeria —(26): Xocs culturals i anècdotes de la Cambotja rural —(27): ‘Worldschooling‘: com és educar els fills gràcies als viatges i lluny de les escoles convencionals? —(28): Checkpoint 17 —(29): El testimoni del nen que va sobreviure al camp de concentració més letal del genocidi cambotjà —(30): Disparar a policies (amb pistoles d‘aigua) per celebrar l‘arribada de l‘any 2563 —(31): Dormir en temples, un allotjament místic, alternatiu i gratuït

Summary: 971.400 passes: travessant Cambotja a peu


El rei Felip de Bèlgica ha encomanat al govern de Charles Michel de continuar en funcions fins a les eleccions generals el maig del 2019. El primer ministre havia presentat la seva dimissió dimarts passat després de la sortida dels nacionalistes flamencs del seu executiu. Un cop feta la ronda de consultes amb tots partits, el monarca ha decidit de mantenir el govern de forma provisional i no convocar eleccions anticipades perquè ha constatat ‘la voluntat política de garantir una bona gestió’ del país fins als comicis de primavera. Així, es mantindrà un executiu en minoria entre el Moviment Reformador de Charles Michel, els democratacristians i els liberals flamencs. ‘El rei fa una crida a tots els responsables polítics i a les institucions, en els quals diposita la seva confiança, perquè responguin de manera apropiada als reptes econòmics, pressupostaris i internacionals’, afirma el comunicat de la casa reial belga. A principis de desembre els ministres nacionalistes flamencs de l’N-VA van retirar el suport a la coalició quadripartida que governava el país. L’N-VA exigia que Bèlgica no s’adherís al Pacte per la Migració de l’ONU però Michel s’hi va oposar precipitant el trencament de la coalició. Cal recordar que l’executiu anterior al de Michel havia tardat 541 dies a formar-se.

Summary: El rei belga encomana al govern de Charles Michel de continuar en funcions fins les eleccions de la primavera


Allen Buchanan, catedràtic de la Universitat de Duke (EUA), és un dels teòrics sobre els processos de secessió més reconeguts internacionalment. Va reflexionar sobre els límits del dret de secessió a Secession (1991), el seu llibre de referència. Arran de l’edició del llibre en espanyol, Buchanan ha començat a parlar del procés català. I en aquesta entrevista comenta els darrers esdeveniments a Catalunya, inclosa la declaració de Puigdemont de dimarts passat i la violència policíaca de l’estat espanyol l’1 d’octubre. —Heu vist la declaració suspesa de Puigdemont de dimarts? —Sí. La vaig veure. Crec que la interpretació més positiva és que la suspensió és un intent de donar a Espanya l’opció de negociar. No sé si passarà perquè l’actitud d’Espanya ha estat extremadament rígida. Però en certa manera la suspensió té sentit si té la disposició de no fer efectiva la independència i crear espai per a la negociació. No sé quina negociació pot haver-hi. També pot haver estat un intent de donar oportunitat a un tercer que hi entri per intervenir. —Sempre heu confiat poc en la negociació europea. Per què? —M’encantaria que hi entrés un mediador. Bé per assegurar més autonomia, bé per portar la independència. Espero que passi. Només dic que n’hi ha pocs senyals. I suposo que la UE no vol un precedent per a més independències. Però sí espero que passi. Els suïssos vaig veure que es proposaven. —I Bèlgica. El primer ministre s’ha ofert. —Trobo que la suspensió no fa mal. I en pot sortir una bona cosa. —Seguiu de prop el cas català. Vau veure les imatges de la policia l’1’O? —Sí. Em sap molt de greu i em remou la violència. L’ús de la força per a aturar el referèndum va ser un gran error tàctic, i moralment problemàtic, per al govern espanyol. Serà contraproduent per als seus interessos i objectius. Hauria estat molt més assenyat que el govern espanyol hagués declarat il·legal el referèndum, l’hagués deixat fer i després hagués dit que no tenia conseqüències polítiques o legals. Però crec que l’altra banda també ha comès errors. —Per exemple? —Hi ha dues maneres de mirar-te un referèndum d’independència. Pots fer-ho com els independentistes catalans: una votació que obre immediatament la porta a una declaració d’independència. O pots mirar-te’l, senzillament, com una eina per a reunir l’opinió de la gent a Catalunya. Per a fer més pressió sobre el govern espanyol. Però sense assumir que rebràs el vist-i-plau per a la declaració. Diria que va ser un error presentar el referèndum que dóna peu a una declaració unilateral d’independència sense negociació. Per mi no té sentit fer un gran canvi constitucional com aquest per mitjà d’una majoria simple de vots, i en una part del país. Diria que independitzar-se no ha de ser tan fàcil. No sóc pas contrari a la secessió, però certament és important com l’abordes. —Punt de gir el diumenge 1-O: molta gent ja no diu que marxem perquè siguem més. Marxem perquè ens peguen. —Ho entenc totalment. I per això penso que l’ús de la força va ser un gran error per part d’Espanya, que va contra els seus interessos. No hi ha res que mobilitzi i radicalitzi més la gent que la violència de la policia. Possiblement serà un punt de gir, i haurà afegit més suport a la independència. —Com reaccionarà la comunitat internacional? —Potser la Unió Europea s’adonarà que, o bé hi pren un paper actiu, o bé el resultat serà realment desastrós. Bé per la violència, bé per la qüestió econòmica. I des d’un punt de vista egoista, i a contracor, hauran de fer el pas. Ha estat un error que se’n mantinguessin al marge tant de temps. Em fa l’efecte que hauria calgut una mediació abans per a aconseguir una autonomia seriosa. I de veritat. I guardar-se la independència com a darrer recurs. —The Economist deia a Rajoy: fes un referèndum pactat. Hi esteu d’acord? —Com més força faci servir l’estat espanyol, tant si és arrestant mandataris com pegant votants, més contraproduent serà per als seus interessos. No fa res més sinó augmentar el desig independentista. Lincoln, quan va trobar-se amb els estats sudistes que volien la independència, va dir: la independència és una mica com els divorcis, però no ben bé. Quan un home i una dona es divorcien poden separar-se i no veure’s més. Però en el cas de les independències, no. L’altra gent encara hi serà. A l’altra banda de la frontera, però hi seran. I hauràs de tractar-hi, d’una manera o d’una altra. Com més dura sigui la via que prengui Espanya, en cas que faci servir la força, més difícil serà el procés i més destructiu per a totes dues bandes. —Crítiques als independentistes? —Havent estat a Barcelona aquests darrers anys, em preocupa que massa independentistes tenen una visió massa optimista de què s’aconseguirà amb la independència. Com si tenir un estat propi ho solucionés tot. No crec que sigui així. Encara tindreu problemes de corrupció, de quadrar els pressuposts, de fer funcionar un estat del benestar. L’entusiasme és tal que les expectatives sobre els beneficis de la independència són irreals, i no permet de veure’n el cost. Totes dues bandes han comès errors. I no veig pas que millorin. Potser els dirigents independentistes haurien de reconèixer que això és un canvi constitucional fonamental, que afectarà tots els espanyols, i directament els catalans que no volen deixar Espanya. I això requereix més que una simple majoria en un únic referèndum. —Per què? A Escòcia van decidir-ho en un referèndum. Quin problema hi ha? —Mira, si paréssim el rellotge, i no haguéssim tingut la mala reacció de l’estat espanyol, això podria passar. Però hem de veure que el govern britànic no va cometre els errors del govern espanyol: no va dir mai que aturarien la independència a la força. No va dir mai que detindrien els dirigents del moviment independentista. No va fer servir mai la força per aturar el referèndum. El govern espanyol podria haver vist el cas escocès com una guia, però no va fer-ho. A l’inrevés. I per això crec que teniu raó: quan et peguen amb una porra, o et disparen una bala de goma, o veus com tracten ta mare, o la dona o la filla, tendeixes a radicalitzar-te. La gent no ho suportarà. Per això els autonomistes s’han radicalitzat. No serà pas fàcil de revertir aquest efecte. Serà molt difícil de tornar al punt d’abans de la violència. No sóc optimista sobre una solució constitucional i pacífica. Em fa l’efecte que ja l’hem passat, aquest punt. —A Occident la gent no està habituada a la violència contra votants. —Hi estic d’acord. No es pot tolerar. La gent no ho acceptarà. És la manera més rapida que té un govern de perdre la seva legitimitat. Per a un govern democràtic la millor manera de perdre legitimitat és fer un ús excessiu de la força contra la gent. I va passar això. Per això dic que és un punt de gir. Si jo fos català i hagués volgut votar ara diria que ja no puc confiar en el govern espanyol. Les coses que ha fet el govern espanyol minen la confiança dels catalans. Com revocar l’estatut d’autonomia. Per tant, entenc la pèrdua de confiança. I potser ja no té solució, encara que el govern espanyol canviés d’actitud. Potser és massa tard. —Com és que catalans i espanyols no han pogut parlar d’aquest afer com els britànics i els escocesos? —En gran part per l’actitud rígida del govern espanyol. Crec que el govern espanyol ha estat el seu pitjor enemic, en alguns aspectes. Per culpa d’aquesta rigidesa han fet que alguns autonomistes passessin a l’independentisme. Hi ha patrons que es repeteixen en uns altres països: quan el govern central se sent prou fort revoca l’autonomia de manera unilateral. I fa que els autonomistes deixin de confiar en el govern central i es fan independentistes. Catalunya té moltes raons per a voler una gran autonomia. I va ser un error del govern espanyol tallar alguns d’aquests drets amb les sentències del Tribunal Constitucional. Un altre error del govern espanyol ha estat no mostrar més predisposició i bona fe a negociar més autonomia. No vull semblar massa antipàtic al govern espanyol. Entenc algun dels seus arguments. Però el problema del govern central és que creuen que si garanteixen més autonomia als catalans serà el començament d’un procés d’independència. Per una altra banda, la gent de la regió, en aquest cas els catalans, temen que si opten per l’autonomia el govern central sempre tindrà a les mans la potestat de complir o no el pacte autonòmic. Les dues parts no poden estar segures si no hi ha la intervenció d’un tercer en joc. És interessant que Suïssa s’oferís per intervenir entre els independentistes i el govern espanyol. Trobo que és una bona idea. Però em fa l’efecte que va massa tard. Potser les coses ja són massa serioses. El que veiem ací és una patologia del sistema internacional. El sistema internacional no està preparat per a respondre de manera proactiva i constructiva a l’autodeterminació. Normalment es fa a l’inrevés: s’espera fins que les coses bullen i ja s’ha engegat una crisi d’independència. I sovint amb violència. —Quan mireu els fets entre Catalunya i Espanya, hi veieu comparacions possibles? —En alguns aspectes. La raó més contundent per a la independència unilateral sense el consentiment de l’estat central és quan la gent de la regió és víctima de violacions serioses dels drets humans. Els catalans van trobar-se amb violacions serioses dels drets humans sota el franquisme, com tots sabem. Però ara no penso que això es pugui aplicar en el cas català. En canvi, hi ha un altre argument per a justificar la independència, que veig més plausible en el cas català. I es va fer evident, com he comentat abans, quan el govern central de manera unilateral trenca i revoca un acord autonòmic. O quan el govern central refusa de negociar de bona fe una autonomia. Aleshores la independència, com a darrer recurs, és apropiada. Però sempre t’has de preguntar: a quin cost? Si prens una decisió que saps que portarà al conflicte t’has de preguntar si és apropiat d’exercir el teu dret. Encara que el tinguis, el dret. Que no te’l nega ningú. Però t’has de demanar si el cost serà proporcional als beneficis. —El cas català no seria un cas, doncs, de ‘remedial right only theory’? —No ho seria pel cas de drets humans violats. Però ho podries veure com un remei per a resoldre el trencament unilateral de l’acord autonòmic per part de l’estat espanyol. Però tornem-hi: s’ha de veure que no tothom a Catalunya vol la independència. Si ets català, i no ets favorable a la independència, veuràs amb mals ulls d’acceptar la idea que una majoria simple de gent de Catalunya pugui votar i revocar-te la teva nacionalitat espanyola. Que no siguis més un ciutadà espanyol. És un canvi constitucional profund. I diria que requereix més que una simple majoria en un referèndum. Si fas servir el referèndum per a arribar a la independència has d’assegurar-te que la pregunta del referèndum sigui precisa i clara, no com va passar al Quebec. I en segon lloc em sembla que primer cal votar una vegada, esperar un temps i votar una segona vegada. Sovint la gent no entén les conseqüències la primera vegada. —I això per als casats serviria, també? — No sé si n’hauríem de fer llei. Però en cas que la gent vulgui tenir una llarga relació, has d’estar segur d’on et fiques.

Summary: Allen Buchanan: ‘El govern espanyol ha estat el seu pitjor enemic’


Amb el 90% dels resultats escrutats al Principat, l’independentisme ja té 23 escons assegurats, 1 més que el 28-A. Encara n’hi ha 1 en disputa, que li atorgaria la meitat dels diputats. En conjunt, ERC perdria 2 diputats, JxCat en guanyaria 1 i la CUP, que es presentava per primera vegada a unes eleccions espanyoles, s’estrenaria amb 2. A Barcelona, ERC n’obté 7, JxCat 4 i la CUP 2. A Girona, ERC i JxCat obtenen 2 diputats cadascun, on la CUP es disputa l’escó amb Unides Podem. A Lleida, ERC té 2 diputats assegurats, mentre que Junts en té assegurat 1. El distancien més de 8.000 vots de prendre-li l’escó al PSC, una opció força remota. Finalment, a Tarragona, ERC obté 2 diputats i Junts, 1. Els resultats de les eleccions espanyoles del 10-N: vots, escons i municipi Seguiu ací el minut a minut d’unes eleccions decisives

Summary: L’independentisme, pendent de l’escó que la CUP batalla a Girona


El president de la Generalitat Valenciana i secretari general del PSPV-PSOE, Ximo Puig, ha considerat que és una ‘mala notícia’ que no s’hagi investit Pedro Sánchez, encara que ha manifestat que aquesta situació ‘no és irremeiable’: ‘Tots els grups polítics han de tenir clar que els ciutadans van votar, van decidir i amb això han d’armar un govern.’ Així s’ha pronunciat en una atenció als mitjans després de mantenir una trobada amb membres del Consell, sindicats i patronal en el marc de la Mesa General del Diàleg Social. El president ha assenyalat que la seva valoració de la investidura ‘no pot ser positiva en cap cas’, i ha considerat que ‘aquesta situació d’estand-by va malament als interessos generals d’Espanya i molt especialment per a la Comunitat Valenciana.’ El president ha incidit que amb els resultats de les eleccions ‘s’ha de donar resposta als interessos dels ciutadans’. ‘El que es tracta és que hi hagi la suficient generositat i capacitat d’entendre el que han dit els ciutadans: el president ha de ser el de la força més votada, que té més suport social’, ha assenyalat. Així, ha opinat que ‘ha d’haver-hi un govern que ha d’entendre que no té majoria absoluta’. A més, ha agregat que ‘el que es plantejava —en la proposta de Sánchez per a la investidura— semblava en termes generals d’una lògica aclaparadora per al progrés a Espanya.’ ‘Crec que en aquests moments, més que atiar les diferències i intentar abocar més gasolina al foc, el que cal fer és intentar reconstruir ponts i que tots els grups polítics tinguin una visió clara que (la investidura) va amb ells’, ha manifestat. Finalment, ha assenyalat que ‘l’esperança és l’única cosa que es perd’, i s’ha preguntat: ‘Si el pas de ‘sí’ a ‘abstenció’ són les polítiques actives d’ocupació, que són competència de les comunitats autònomes, on està realment el problema?’. Així, ha demanat ‘mirar endavant i buscar que hi hagi un acord favorable per a l’interès general dels ciutadans.’

Summary: Puig: ‘Tots han de tenir clar que els ciutadans van votar i amb això han d’armar un govern’


La Covid-19 pot tenir unes conseqüències especialment greus per a les embarassades i els seus nadons? D’acord amb les dades obtingudes fins ara sobre el contagi del coronavirus 2019 a un centenar de dones embarassades a la Xina durant el mes de febrer, la resposta és que no, que no hi ha proves de complicacions de l’embaràs ni de transmissió del virus al nadó durant la gestació. Ho indiquen els dos principals estudis que s’han publicat fins ara. Són dades molt minses, encara, perquè amb prou feines fa tres mesos que els investigadors coneixen el virus i n’analitzen el comportament. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Hi ha, per una banda, el report de l’Organització Mundial de la Salut, elaborat amb dades sobre l’evolució de l’epidèmia a la Xina durant les setmanes en què hi va haver un pic de casos, d’infectats i de morts. L’estudi recull els casos de 147 dones embarassades, de les quals 64 van resultar infectades pel coronavirus, 82 van restar com a casos sospitosos i una altra no va presentar símptomes. Només un 8% dels casos analitzats va presentar símptomes greus i un 1%, molt greus. La conclusió a què arriba l’informe és aquesta: ‘No sembla que hi hagi un risc més alt de malaltia greu per a les dones embarassades, a diferència del que passava amb la grip A, causada pel virus H1N1.’ Però què els pot passar, tant a la mare com al nadó, després del part? Fins ara, l’únic estudi que ha anat a fons sobre l’evolució de dones embarassades contagiades pel coronavirus és aquest publicat per la prestigiosa revista mèdica The Lancet, que en va seguir nou casos. L’equip investigador va comprovar que en el moment de néixer tots els nadons eren sans i que no hi havia transmissió vertical del virus entre la mare i el nadó. Els nou parts estudiats van ser amb cesària. Les anàlisis sobre la presència del coronavirus 2019, tant en el líquid amniòtic com en la sang del cordó umbilical i la llet materna, van sortir negatives. És clar que aquest estudi es concentra en casos d’embarassades a les acaballes de la gestació, ben entrat el tercer trimestre. Perquè encara no hi ha hagut temps de poder fer una anàlisi sobre la possible transmissió del virus al fetus en casos de dones contagiades durant el primer o el segon trimestre d’embaràs. Coronavirus 2019: Què ha passat avui? El report diari de VilaWeb Aquest estudi de The Lancet sí que ha detectat algun cas de nounat contagiat de coronavirus 2019 per la mare en el moment del part, o just després, havent-hi un contacte directe entre tots dos quan la mare encara tenia la malaltia. Tampoc no hi ha proves que l’alletament pugui encomanar el virus al nadó si la mare encara té la malaltia, de manera que la recomanació, com passa en tots els casos d’infeccions, és que la mare no doni el pit. Ho explicava a TV3 aquesta setmana el doctor Antoni Trilla, cap d’epidemiologia de l’Hospital Clínic de Barcelona, que també es referia a aquests pocs estudis sobre la relació entre la Covid-19 i l’embaràs: ‘Si hi ha cap nadó que s’hagi infectat no ha estat per transmissió de la mare durant l’embaràs o perquè el nen hagi nascut directament infectat per la mare, sinó que ha estat perquè la mare li ha donat el pit i l’ha tingut al costat quan ella també estava infectada, és a dir, per un contacte proper.’ I afegia: ‘Sobre les embarassades, les dades indiquen que les mares poden tenir la malaltia però tampoc amb una forma especialment més greu i no hi ha transmissió de la infecció de la mare al fetus.’ Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars La doctora Natàlia Rodríguez, investigadora d’ISGlobal, també hi feia referència en aquesta entrevista a VilaWeb: ‘Contràriament a la grip A, que afectava molt les embarassades, segons que sembla aquest coronavirus no és més greu ni per a dones embarassades ni per a nens.’ Coronavirus: per què rentar-se les mans amb aigua i sabó és tan eficaç? Coronavirus: com podem netejar el telèfon mòbil?

Summary: Coronavirus 2019: quin efecte pot tenir en les embarassades i els seus nadons?


El ministre de Transports i Mobilitat espanyol, José Luís Ábalos, ha anunciat que ‘abans de l’estiu’ durà al congrés espanyol una iniciativa per ‘permetre el control’ del preu del lloguer en aquelles zones que hagin experimentat ‘pujades desorbitades’. El ministre de Transports, Mobilitat i Agenda Urbana ho ha dit, precisament, a la cambra baixa, en el marc d’una compareixença per explicar el que seran les línies mestres de l’actuació del seu departament per a aquesta legislatura. ‘Com a ministre i polític, he de defensar els drets socials que garanteix la constitució’, ha dit a Twitter. Antes del verano traeré al @Congreso_Es una iniciativa para permitir el control de precios del #alquiler en aquellas zonas que hayan experimentado subidas desorbitadas. Como ministro y político, debo defender los derechos sociales que garantiza la Constitución.#ComisiónMitma pic.twitter.com/d32qP2ZDJX — José Luis Ábalos (@abalosmeco) February 26, 2020 El ministre també s’ha referit al procés de liberalització ferroviària, que segueix avançant amb l’objectiu de ‘rendibilitzar les infrastructures i beneficiar l’usuari’, que podrà accedir ‘a més i millors serveis a uns preus més baixos’. En l’àmbit de les carreteres Ábalos ha parlat de seguretat, sostenibilitat, adaptació als efectes del canvi climàtic, innovació, equitat, cohesió territorial i coordinació amb altres administracions.

Summary: El govern espanyol es compromet a limitar el preu del lloguer abans de l’estiu


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha anunciat avui una sanció de 2,8 milions d’euros a dos fons voltors que tenen dues finques buides a l’Eixample des de fa anys. En total són 24 habitatges als carrers Aragó i Pau Claris. En declaracions a Ser Catalunya, Colau ha explicat que aquest és el resultat de dos dels expedients oberts ja fa mesos en aplicació de la Llei del dret a l’habitatge del 2007, que possibilita aquestes sancions quan grans propietaris tenen habitatges buits des de fa més de dos anys i alhora hi ha una situació d’emergència d’habitatge, ha indicat. Colau ha apuntat que no entén per què altres administracions, excepte l’Ajuntament de Terrassa, no havien actuat abans, perquè aquesta regulació està vigent des del 2007. Colau ha reivindicat la feina que ha fet el seu govern en matèria d’habitatge. Ha citat l’aprovació de la reserva del 30% d’habitatge social en qualsevol nova promoció, però també els ajuts al lloguer i a la rehabilitació condicionats i les noves promocions d’habitatge públic. ‘Estem fent la part de la Generalitat i la de l’estat, estem pràcticament sols’, s’ha queixat. En aquest sentit, ha insistit que ‘un dels principals enemics de la ciutat és l’especulació immobiliària’, i ha advertit que ‘no li tremolaran les cames’ amb els grans propietaris. En canvi, ha criticat que el PSOE ‘cedís a les pressions dels fons voltors’ i no s’atrevís a regular finalment el preu del lloguer. De fet, ha assegurat que si d’ella depengués, expropiaria l’ús de fruit en el cas d’habitatges buits.

Summary: Barcelona sancionarà dos fons voltors amb una multa de 2,8 milions


El primer ministre de l’Irac, Haider al-Abadi, ha donat avui l’ordre d’iniciar l’ofensiva militar per arrabassar la ciutat de Mossul, la segona més important del país, a l’autoanomenat Estat Islàmic. En l’operació hi participen diversos grups i milícies. Entre elles els paixmergues kurds, però Abadi ha recalcat que únicament l’exèrcit i la policia entraran a la ciutat després del seu alliberament. Tot seguit us oferim un recull d’imatges del desplegament militar que s’està produint al voltant de Mossul.

Summary: Vídeos: Irac comença la batalla per recuperar Mossul de l’Estat Islàmic


És dur sentir que una de cada deu persones passen gana al món i una de cada 25.000 es moren de gana. I fa angúnia i indigna saber que una tercera part del menjar que es produeix al món s’acaba malbaratant, que vol dir llençant. Perquè això significa que amb una bona gestió dels aliments s’evitaria que hi hagués gent que passés gana al món. Perquè es produeix suficient menjar per alimentar les 7.000 M de persones que l’habitem. La qüestió s’agreuja quan descobrim que el malbaratament del menjar és la tercera causa de contaminació ambiental al planeta. Aquestes macro xifres les va explicar Manuel Bruscas, coautor del llibre Los tomates de verdad son feos, dins l’acte de lliurament dels premis Remenja’mmm, que destaquen aquells restaurants que fan accions imaginatives i plenes de consciència social per a evitar el malbaratament alimentari. El projecte Remenja’mmm, impulsat per les entitats Rezero (Residus Zero), Banc de Recursos, Nutrició Sense Fronteres i grup gsr, té per objectiu sensibilitzar tant els consumidors com la indústria de restauració i hostaleria, en la prevenció del malbaratament alimentari tot oferint propostes i accions alternatives per a la seva reducció. Fins ara ja són més de cent cinquanta els restaurants que s’han vinculat al projecte. El fet és que de les 262.471 tones de menjar que es llencen cada any a Catalunya, el 16% prové del sector de la restauració. Altres equipaments generen un malbaratament important també, en especial els supermercats, però també els hospitals o les escoles. I es calcula que de mitjana les famílies europees llencem uns 400 € de menjar cada any. En els restaurants, una part d’aquest excedent alimentari ja es treballa per reduir-se des de projectes vinculats a la prevenció i al reaprofitament, però hi ha un gruix important de malbaratament que no s’ha atès fins ara. És l’excedent que generen els mateixos comensals dels restaurants amb tots els aliments que un cop servits a taula no es consumeixen i que malauradament han d’acabar a les escombraries. I és en aquest context que vol incidir el premi Remenja’mmm, que s’ha convocat per primera vegada i que ha atorgat dos premis, el primer al complex Cerdanya ecoResort de Prullans i el segon al restaurant El Mercader de l’Eixample de Barcelona. El director de Cerdanya ecoResort, David Isern, va recollir el premi i va explicar algunes de les iniciatives ecològiques i contra el malbaratament alimentari que han engegat des del 2016. En concret el premi se’ls ha atorgat per la iniciativa ben imaginativa que s’han empescat per evitar que els comensals deixin aliments al plat quan mengin del bufet lliure del seu restaurant Arç. A les taules els clients del restaurant troben un tríptic on se’ls informa de les xifres que suposa el malbaratament alimentari al món, se’ls convida a menjar només per la gana que tinguin i se’ls proposa un incentiu: aquelles taules on els comensals no deixin menjar al plat, se’ls recompensarà amb unes monedes de fusta que han anomenat ‘socialcerdans‘. A la sortida del restaurant es convida els comensals a dipositar els ‘socialcerdans’ en algunes de les tres guardioles destinades a tres projectes socials. Aquests ‘socialcerdans’ acabaran convertits en euros que l’empresa hostalera aportarà a les entitats socials, com a part de la seva responsabilitat social. Per la seva banda, el restaurant El Mercader de l’Eixample de Barcelona va ser guardonat per utilitzar totes les parts del producte fent un ús de les receptes catalanes d’aprofitament, entre moltes altres accions contra el malbaratament que posen en pràctica cada dia. David Isern, director del complex Cerdanya ecoResort, guanyador del primer premi Remenja’mmm. I és que els restaurants conscienciats en reduir el malbaratament alimentari en els seus establiments acostumen a tenir una consciència molt alta que va lligada amb l’ecologia, l’estalvi energètic i les energies renovables, etc. I això no s’improvisa. Precisament el projecte de David Isern i la seva família a Cerdanya ecoResort de Prullans fa trenta anys que ja van implantar l’energia solar. I quan fa dos anys va decidir posar la natura en el centre del projecte, les iniciatives centrades en la sostenibilitat, la defensa del medi ambient, el reaprofitament i la lluita contra el malbaratament alimentari es van multiplicar: potencien els productes locals i ecològics, aposten per projectes centrats en la salut, tenen uns horts de permacultura on produeixen una part dels aliments que després elaboren a la cuina dels restaurants. Han creat una aula dedicada a l’entorn rural, el menjar que no aconsegueixen reaprofitar el converteixen en compost que serveix per abonar els horts… I d’altres propostes tan singulars com una aplicació de mòbil per als infants, que els estimula a deixar els mòbils i tauletes en favor de viure la natura, fent cabanes, excursions, visitant la granja que tenen per ensenyar els animals als infants, no pas per produir aliment… Fins i tot regalen un quit per plantar un arbre als clients, a fi de conscienciar sobre l’energia provinent de la biomassa. *** Us recordem que aquest cap de setmana se celebra el projecte Benvinguts a pagès, una proposta on explotacions i projectes agraris de tot Catalunya obren d’una manera gratuïta, per explicar com treballen i viuen els seus propietaris: granges, obradors, horts, cellers, camps, ramats, barques de pesca… La voluntat d’aquesta iniciativa, organitzada per la Generalitat de Catalunya i la Fundació Alícia, és ajudar a reconnectar el món urbà i el món rural, recuperant la cultura alimentària des del camp i alhora fomentar el producte de proximitat. Consulteu el mapa de propostes i activitats.

Summary: Restaurants contra el malbaratament alimentari


El Banc Central Europeu ha decidit mantenir intactes els tipus d’interès, de facilitat de crèdit i de dipòsit en el 0,00%, el 0,25% i el -0,50%, respectivament. Així, el seu president Mario Draghi deixarà la institució el 31 d’octubre amb els tipus d’interès en el seu mínim històric. Tal com va anunciar el passat setembre davant dels indicadors d’un alentiment econòmic a la zona euro, el BCE reiniciarà els plans mensuals de compra de deute amb 20.000 milions d’euros el primer de novembre. La institució preveu mantenir aquests estímuls ‘el temps que faci falta’ i s’acabaran així que el BCE comenci a augmentar els tipus d’interès de nou. El BCE també va decidir al setembre rebaixar una dècima els tipus d’interès de la facilitat de dipòsit fins al -0,5%. Això significa que Frankfurt cobrarà encara més als bancs per guardar els seus diners, el que els pot obligar a moure’ls i augmentar el crèdit a les empreses i els ciutadans.

Summary: Draghi deixa el BCE amb els tipus d’interès intactes en el seu mínim històric


Una de les dades que oferia la darrera enquesta del CEO amb el títol ‘Percepció sobre el debat territorial a Espanya 2019’ era el grau de simpatia o d’antipatia envers els ciutadans de les diverses comunitats autònomes. I el resultat era que els catalans són els vists amb més antipatia, amb una nota de 5,63 sobre 10, seguits, a una certa distància, dels bascs, amb una nota de 6,73. En canvi, els andalusos són els que obtenen una nota més alta, els que cauen més simpàtics entre els ciutadans de la resta de l’estat, amb un 7,61. I, centrant-nos en la nota que reben els catalans, l’analista de dades Joe Brew ha observat que hi ha una relació directa entre el nivell de coneixement directe de Catalunya i el grau de simpatia, és a dir, els espanyols que valoren pitjor els catalans són els que no han anat mai a Catalunya, i els que els valoren més bé són els que hi han viatjat més. Vegeu-ho: Els espanyols que pitjor valoren els catalans són els que no han anat mai a Catalunya. pic.twitter.com/gpdBgriTkJ — Joe Brew (@joethebrew) November 25, 2019 I l’esquema es repeteix en relació amb el suport a un referèndum a Catalunya. Com més vegades han viatjat a Catalunya, més suport donen al dret dels catalans a votar en un referèndum. A Espanya, els més contraris a un referèndum català són els que no han anat mai a Catalunya.🤷♀ pic.twitter.com/C0hOFKyVTC — Joe Brew (@joethebrew) November 24, 2019

Summary: Els espanyols que valoren pitjor els catalans són els qui no han anat mai a Catalunya


La jornada electoral del 26-J va deixar unes quantes sorpreses, però a Barcelona poques coses es van destacar més que la pujada de vots del PP. Va obtenir gairebé 12.000 vots més que el 20-D i va passar de la cinquena posició a la tercera. I primera al districte de les Corts. Com s’explica aquest creixement, sobretot tenint en compte que el seu candidat, Jorge Fernández Díaz, ha estat esquitxat per l’escàndol destapat pel diari Público. Evolució del vot durant les eleccions espanyoles al districte de les Corts (2008 – 2016). Les Corts és un districte benestant –inclou, per exemple, el barri amb la renda per càpita més alta de Barcelona: Pedralbes–, on les forces de centre i conservadores han estat sempre predominants. El 2008, l’any gran de Carme Chacón, el PSC va guanyar al districte, però el PP i CiU van sumar el 52% dels vots. Quatre anys després aquest percentatge va créixer fins al 62%. CiU va obtenir el millor resultat al districte i a tot el Principat: 16 diputats. El PP esdevenia segona força i Mariano Rajoy obtenia la majoria absoluta. El 20-D el tàndem PP i CiU va trontollar (37%). Convergència es presentava com a eix central de la coalició Democràcia i Llibertat (DL), però sense Unió. DL va tenir una sagnia de vots considerable, de més del 15%. El partit que encapçalava Duran i Lleida, malgrat no obtenir representació al congrés espanyol, va captar més del 3% dels vots. Una part del sobiranisme, a més, es va decantar per ERC i no per DL. Tanmateix, la candidatura que encapçalava Francesc Homs es va imposar a les Corts. El PP va perdre un 10% dels vots i fou superat per En Comú Podem com a segona força. La davallada del PP va anar acompanyada de la irrupció fulgurant de Ciutadans. La repetició d’eleccions ha portat a una situació fins ara insòlita: el PP ha guanyat al districte de les Corts. Ha crescut un 21,7%: ha capitalitzat part del suport d’Unió (1.534 vots), que no s’ha presentat, i s’ha nodrit de la caiguda de Ciutadans (1.355 vots). El PP, a més, ha estat afavorit per les pèrdues de vots que han afectat els seus dos rivals per aconseguir el lideratge al districte: CDC i ECP. La resta de Barcelona El PP ha estat capaç de mantenir alguns dels seus bastions, com ara Nou Barris, i ha estat capaç de créixer en més zones de Barcelona. No són efemèrides com la victòria aconseguida al districte de les Corts, però són petits detalls que li han permès d’aplegar aquests 12.000 vots extra. Per exemple, també ha tingut un creixement considerable al cor de l’Eixample: la zona enclosa entre la Diagonal al nord, el carrer de Balmes a l’oest, el carrer de Roger de Llúria a l’est i la plaça de Catalunya al sud.

Summary: Per què puja tant el PP a Barcelona: el districte de les Corts i els vots d’Unió, entre les claus


L’ex-dirigent de Podem Juan Carlos Monedero va insinuar dimarts que el candidat de Ciutadans, Albert Rivera, consumeix cocaïna. Aquestes declaracions de Monedero, en una taula rodona organitzada per la revista satírica Mongolia, han aixecat molt rebombori a les xarxes socials. Ací podeu veure la taula rodona íntegra:

Summary: Monedero insinua que Albert Rivera consumeix cocaïna


BARCELONA, 21 (EUROPA PRESS) El gran accionista de Banc Sabadell Jaime Gilinski ha iniciat una col·locació privada entre inversors qualificats nacionals i internacionals d’un paquet de 168.430.815 accions del banc, representatives del 2,99% del seu capital social i valorades en 210,5 milions d’euros segons la cotització borsària d’aquest dilluns. Així ho ha informat a la Comissió Nacional del Mercat de Valors(CNMV) l’entitat financera presidida per Josep Oliu, que ha tancat en borsa a 1,25 euros, després de caure un 0,94%. El banc preveu que sigui una col·locació accelerada per compte d’Itos Holding –societat de l’empresari colombià a través de la qual vehicula la seva inversió en Banc Sabadell– amb una durada “no superior a un dia”.

Summary: Jaime Gilinski posa en venda un 2,99% del capital de Banc Sabadell


La diputada de la CUP al Parlament Maria Sirvent ha explicat aquest dimarts que presentaran esmenes a la totalitat i a l’articulat al projecte de llei de pressupostos, que consoliden ‘l’acció d’un govern fracassat’. ‘L’única cosa que aguanta aquesta legislatura són aquests pressupostos continuistes, que no reverteixen les retallades, que són antisocials i no donen resposta a les reivindicacions de la gent’, ha recalcat en roda de premsa al Parlament. Sirvent també ha celebrat que el Parlament rebutgés dimarts passat el dictamen del projecte de la coneguda com a llei Aragonès, i ho ha considerat ‘una victòria de l’organització popular i de la gran feina que ha fet la plataforma Aturem la Llei Aragonès’. Sobre la reunió d’aquest dijous entre el president Torra i el president del govern espanyol Pedro Sánchez, no creu que el diàleg que es pugui establir porti a exercir el dret a l’autodeterminació. ‘Quina confiança podem tenir a l’hora de dialogar amb un govern que sistemàticament diu de manera pública que no podrem exercir l’autodeterminació?’, ha preguntat Sirvent.

Summary: La CUP presentarà una esmena a la totalitat i a l’articulat dels pressupostos


Una gentada ha rebut els membres de la mesa del parlament Anna Simó i Joan Josep Nuet a l’estació de Sants de Barcelona. La convocatòria de l’ANC ha estat un èxit i els dos membres de la mesa han rebut el suport després del seu viatge d’anada i tornada a Madrid per a declarar al Tribunal Suprem espanyol. El tribunal ha acceptat la petició de la defensa dels membres de la mesa perquè s’endarrerís la declaració pels presumptes delictes de sedició, malversació de fons públics i rebel·lió. La defensa ha al·legat que no havia tingut prou temps per a preparar-se, car els membres de la mesa van rebre la citació judicial ahir. Ahir ja hi va haver una concentració a l’estació just abans que se n’anessin cap a Madrid. Els altres membres de la mesa, que havien de declarar avui, tornen a Barcelona també avui.

Summary: Una multitud dóna suport a Simó i Nuet a l’estació de Sants


La fiscalia ha recorregut contra l’aplicació de l’article 100.2 a Dolors Bassa perquè creu que la cura de la seva mare no té cap relació amb els delictes comesos i, per tant, ‘no es pot considerar part del tractament penitenciari’. En el seu recurs, el ministeri públic argumenta que els informes de la Junta de Tractament de Puig de les Basses haurien de concretar quins dèficits presenta Bassa en matèria familiar. A parer seu, tot plegat forma part d’un pla per atorgar un règim de semillibertat a tots els presos independentistes, amb l’aplicació d’un ‘segon grau i mig’. ‘Cap relació guarda l’àrea familiar amb la tipologia delictiva per la qual la interna compleix condemna’, apunta la fiscalia, que remarca que Bassa no va cometre els delictes ‘a causa d’unes relacions familiars desestructurades’, sinó en la seva qualitat de consellera del govern de la Generalitat. En la línia del que va apuntar en els recursos previs que ha presentat contra el 100.2 d’altres presos independentistes, la fiscalia també insisteix que no hi ha ‘cap reconeixement ni assumpció de la responsabilitat’ per part de l’exconsellera dels fets pels quals va ser condemnada, i subratlla que així ho va expressar ella mateixa durant l’última paraula del judici al Tribunal Suprem. Com ja ha fet en altres recursos, ha criticat també que la consellera de Justícia, Ester Capella, digués que tots els presos independentistes podrien sortir en aplicació d’aquest article.

Summary: La fiscalia recorre contra el permís de Bassa perquè la cura de la seva mare ‘no té relació amb la condemna’