El sud-est asiàtic ha viscut, aquestes últimes dècades, un boom en el sector del turisme. S’ha convertit en la destinació preferida de molts viatgers que s’han enamorat dels seus paisatges paradisíacs, l’amabilitat dels seus habitants i els preus assequibles. Tot i això, són pocs els qui opten per descobrir part de la cultura local de primera mà. A les zones poc turístiques, és d’allò més habitual que algun veí convidi l’inesperat nouvingut a menjar alguna cosa a casa o, fins i tot, a dormir-hi. Aquesta és la millor manera d’aprendre els seus costums i com és viure de debò en aquesta part del món. A més a més, els amants del misticisme, l’espiritualisme o, senzillament, els qui volen una experiència diferent i cerquen refugi, normalment trobaran les portes dels temples budistes obertes. Vista zenital d’un temple a la província de Phnom Penh. Aquestes situacions passen, sobretot, en zones on és difícil de trobar allotjament en algun hotel o un alberg. Si bé és cert que, per tenir aquestes oportunitats, s’ha de viatjar lluny dels principals circuits turístics, també és possible de fer una escapada d’un dia pels voltants d’alguna atracció important i provar sort. Alguns dels països on es pot viure una experiència com aquesta són Tailàndia, Laos, el Vietnam i Myanmar. Tot i això, cada lloc té les seves regulacions i limitacions legals, de manera que en uns pot ser més complicat que en uns altres. En aquest text tractarem, sobretot, les experiències a Cambotja. Així doncs, com es pot fer per dormir en un temple? Com és la vida a la pagoda? Què es pot esperar d’una experiència així i què esperen de tu? Els monjos, el nucli dels temples ‘A mi m’agrada conèixer estrangers, puc practicar l’anglès i aprendre més dels seus països.’ Panha és un noi cambotjà de 18 anys. En fa cinc que va canviar la roba de carrer per la túnica taronja. Ha après anglès gràcies a una ONG que fa feina al país. El seu somni, diu, és aprendre tant com sigui possible. Els monjos joves doten de vida les pagodes. En tot el pelegrinatge que em va portant del Vietnam a Tailàndia només a peu, Panha ha estat una de les persones més interessants amb qui m’he topat. Ell és la millor personificació de com hauria de ser un monjo segon les ensenyances de Buda. Renega del telèfon mòbil i cada setmana es cruspeix diversos llibres sobre grans personatges de la història. Vol dedicar la vida a cultivar la ment i ajudar el seu país. Al mateix temps, medita per aconseguir la il·luminació que li permeti, finalment, d’arribar al Nirvana. A les pagodes, normalment, només hi ha entre un i tres adults. Un d’ells és el mestre, que s’encarrega d’organitzar el centre, de l’ensenyament als joves i de liderar tot l’equip monàstic. Totes les decisions passen per ell. A vegades l’allotjament és tan senzill com una taula al pati. L’acompanyen nens i adolescents que aprenen sobre la religió. Habitualment n’hi ha entre cinc i deu. Els temples més grans en poden tenir unes quantes desenes, i els més petits i oblidats pot ser que no en tinguin cap. Ells acostumen a ser els qui omplen de vida el monestir, però no tots estan tan motivats com Panha. La majoria hi van obligats per la família, que veuen en la via clerical una oportunitat per a donar una educació als fills sense haver de preocupar-se per la manutenció. L’altra opció, moltes vegades, és treure el nen de l’escola –on el servei de menjador no va inclòs– i fer-lo ajudar a les feines del camp. Per aquest mateix motiu, molts monjos abandonen el temple quan es fan grans. Volen ajudar la família quan ja poden ser més productius. A més, a molts no els agrada la vida monàstica i tenen altres aspiracions; com, per exemple, formar una família, la prioritat número u dels joves khmers i incompatible amb la reclusió religiosa. Normalment hi ha diversos aprenents a cada pagoda. Però moltes vegades els monjos no són els únics que viuen a les pagodes. El millor amic de Panha és Bong. Com ell, Bong es va convertir en monjo de ben jove, però fa uns mesos ho va deixar per centrar-se en la seva carrera. Tot i això, no pot tornar a casa. ‘Ma mare és una treballadora domèstica, només cobra 45 euros al mes, no es pot permetre d’alimentar-me a mi també i des d’aquí puc continuar treballant per tenir un futur millor per a tots dos’, comenta Bong. És per això que el jove cambotjà continua vivint al temple, als afores de Phnom Penh. I no és l’únic. Com ell, hi ha altres persones amb necessitats, com ara orfes i minusvàlids, que utilitzen el centre religiós per dormir i menjar. Molt de tant en tant (una vegada cada vuit anys, segons el mestre), també hi para algun viatger. L’interior dels temples budistes a Cambotja sol ser molt colorit. Viure al temple Així doncs, s’ha d’entendre que les pagodes tenen la voluntat d’ajudar qui ho necessiti. Això no vol dir que tinguin l’obligació d’acceptar tothom qui passi per allà. Si algú vol dormir en un temple, ha de parlar amb els monjos amb respecte i bon humor, sense donar res per fet. Si finalment el conviden a dormir, ho faran en un acte de bona fe. Els monjos i, sobretot, el mestre, han de saber que acolliran una bona persona que, a més, potser els ajudarà a eixamplar els seus coneixements. És a dir, que aportarà alguna cosa a canvi, encara que sigui sense voler. Una experiència similar a la que s’espera amb Couchsurfing, la plataforma per a viatjar sense pagar allotjament. Una vegada dins el temple, s’han de seguir les normes que els adolescents van indicant. Ells n’han de complir, com a mínim, 227. La primera per al visitant serà, probablement, la de deixar les coses en el lloc que assenyalin. L’allotjament pot variar molt d’un temple a un altre. Dependrà dels edificis que tingui, dels usos que se’ls hagi donat i quin tracte tingui el màster amb els nouvinguts. Normalment, faciliten alguna de les plataformes de fusta típiques de Cambotja, a l’exterior. En el millor dels casos, es facilitarà una habitació pròpia amb electricitat i aire condicionat. Unes altres vegades es dormirà a la sala que utilitzen per orar o dins el temple mateix. Exemple d’allotjament al terra del monestir. Una de les lleis que impera entre els monjos és que no poden menjar després del migdia. Tot i això, sí que acostumen a facilitar sopar als inquilins que no estan condicionats per la legalitat budista. La vida a les pagodes acostuma a apagar-se aviat. En alguns llocs, a partir de les vuit del vespre impera el silenci, però moltes vegades hi ha algun monjo que aguanta fins a mitjanit abans d’adormir-se. Ofrenes de menjar fetes pels veïns del poble. Amb l’arribada de l’alba, els cants dels monjos s’avancen als dels galls. La música comença a sonar pels altaveus a partir de quarts de cinc de la matinada, tot i que no és fins a les sis que comença a aflorar l’activitat en el recinte. El matí és el moment en què els monjos surten de la pagoda per anar a buscar menjar. Es passegen pels carrers del poble i els veïns els donen ofrenes en uns pots metàl·lics. A canvi, reben una benedicció. Després, quan tornen al centre religiós, mengen per tenir forces per a la resta del dia. Als temples més afortunats, són els veïns els qui s’hi desplacen amb el donatiu. Enmig d’un ambient cerimoniós, els monjos mengen i, al mateix temps, els fidels els canten. Una vegada han acabat, els qui cantaven prenen el relleu i comencen a menjar. En alguns llocs, els veïns porten el menjar directament als temples. Normalment, s’aconsella que aquestes estades siguin només d’un dia, però si algú es queda més temps podrà veure com els adults imparteixen classes als aprenents i com s’encarreguen de mantenir en condicions la pagoda. És probable que s’hagi de col·laborar també en alguna feina. Si algú vol passar-hi més dies, n’haurà de parlar amb anterioritat amb el mestre. També hi ha les opcions dels tallers de meditació, que poden durar uns quants dies o, fins i tot, mesos. Un nen escombrant el pati. Els monjos no demanaran mai diners per a allotjar un viatger, tret dels llocs turístics on ja s’ha convertit en un negoci. De tota manera, les donacions en metàl·lic o en forma de menjar sempre són ben rebudes, és clar. Molts turistes es pensen que les dones no poden dormir en temples o que només ho poden fer acompanyades d’homes o si hi ha una residència de monges. Tot i això, la veritat és que hi ha moltes dones que viatgen soles i han pogut dormir-hi sense problemes. Els temples acostumen a ser llocs frescos on refugiar-se de la calor. És important de tenir en compte que, tot i ser una experiència molt segura, hi ha hagut casos de pressió sexual d’alguns monjos, tant en dones com en homes. Com sempre, s’ha de fer servir el sentit comú i guiar-se pels instints per detectar si hi pot haver alguna situació incòmoda. Un consell és evitar les pagodes petites on només hi ha un monjo. Budistes fins a un cert punt Cambotja encara es recupera de la terrible era de Pol Pot i els khmers rojos, en què van eliminar un de cada tres ciutadans, la majoria en cruels camps de concentració i d’extermini. Es calcula que, en els quatre anys que gairebé va durar la dictadura i durant els quals la religió va ser prohibida, el govern va assassinar 50.000 monjos i va destruir milers de pagodes. D’aleshores ençà, el budisme ha estat la religió oficial del país, però actualment encara és habitual trobar-se molts temples en reconstrucció. Un temple nou a la província de Prey Veng. Tot i això, fa uns quants anys que els costums dels monjos són motiu de polèmica. La doctrina assenyala que els religiosos han d’abstenir-se de tota comoditat i que han de renunciar a les coses que els vinculen a la seva vida anterior. Molta gent considera que no ho compleixen. Fa una dècada, les crítiques es dirigien als monjos que començaven a portar xancletes, perquè en teoria havien d’anar descalços. Ara el gran enemic és el telèfon mòbil. És d’allò més difícil trobar una túnica taronja que no carregui un dispositiu intel·ligent. La veritat és que el comportament dels monjos s’allunya força dels codis de conducta que marca el dogma budista. És habitual trobar-se amb monjos que fumen, amb mestres que organitzen festes per als veïns amb alcohol a la pagoda per celebrar l’any nou khmer i que tenen actituds egoistes i materialistes. L’atmosfera d’un centre religiós i d’un altre pot ser molt diferent, segons qui hi hagi al capdavant. Tot i això, dormir en un temple és sens dubte una experiència única, carregada de misticisme. Les campanes ressonant amb el pas del vent, els cants dels adolescents que practiquen els mantres i l’olor d’encens de les ofrenes col·laboren per crear un ambient incomparable. Amb una mica de sort, fins i tot, pot ser que es visqui alguna cerimònia especial. Tot suma i tot ajuda que siguem capaços d’entendre, una mica més, realitats diferents de les nostres; una activitat que, al capdavall, és una de les grans joies, sovint oblidada, que ens proporciona aquesta activitat tan humana i tan antiga que coneixem amb el nom de viatjar. Més capítols de la sèrie ‘La volta al món sense bitllet de tornada‘: —(1): Un nou ‘margaix’ a Mongòlia —(2): A Ulan Bator, vivint entre sedentaris —(3): Comprant cavalls a Mongòlia —(4): Els perills de cavalcar per Mongòlia —(5): Compartint sostre amb cinc àguiles daurades —(6): Com és la vida dels nòmades de Mongòlia? —(7): Per què val la pena de viatjar fent autostop —(8): La Xina de l’alta tecnologia i el control extrem —(9): L’orquestra simfònica dels trens xinesos —(10): L’autèntica religió d’Hong Kong —(11): Els paradisos naturals d‘Hong Kong —(12): El dia que les treballadores domèstiques inunden els carrers d‘Hong Kong —(13): Una setmana qualsevol quan viatges amb 3 euros el dia —(14): Què cal portar a la motxilla quan fas un gran viatge? —(15): Un Nadal a la Cotxinxina —(16): Una gallina et pot salvar la vida al Vietnam —(17): Com funciona Couchsurfing, la plataforma per a viatjar sense pagar allotjament —(18): Emboscada entre cocoters —(19): Nòmades digitals: viure viatjant gràcies a internet —(20): El llac de Ta Dung, la joia desconeguda del sud-est asiàtic —(21): Ser dona i fer la volta el món tota sola —(22): Cao Dai, la jove religió que combina Buda, Jesús, Victor Hugo i Lenin —(23): S’hauria d’abolir una festa com Nadal si això fos millor per a l’economia? —(24): El Vietnam: l’última supervivent de la secta del coco —(25): Viatjar només caminant és una bogeria —(26): Xocs culturals i anècdotes de la Cambotja rural —(27): ‘Worldschooling’: com és educar els fills gràcies als viatges i lluny de les escoles convencionals? —(28): Checkpoint 17 —(29): El testimoni del nen que va sobreviure al camp de concentració més letal del genocidi cambotjà —(30): Disparar a policies (amb pistoles d’aigua) per celebrar l’arribada de l’any 2563

Summary: Dormir en temples, un allotjament místic, alternatiu i gratuït


Que dos dels festivals literaris de referència que es fan a Catalunya coincideixin el mateix cap de setmana també és mala sort per als lectors. Això ha passat enguany amb el Kosmopolis, festival de literatura amplificada, que es fa al CCCB, i el Festival MOT, que té doble seu, Olot i Girona, i és organitzat per ambdós ajuntaments. I encara, el mateix cap de setmana, a l’Espluga de Francolí, hi hagué la trobada de novel·la negra catalana El Vi Fa Sang, que va aprofitar l’estada a Barcelona de John Banville (Benjamin Black quan escriu novel·la negra), per convidar-lo a la Conca de Barberà. També aquest mes s’ha estrenat la versió cinematogràfica d’Incerta glòria de Joan Sales, i Josep M. Espinàs ha fet noranta anys. Per una altra banda, s’ha sabut que la família Guardans, descendents de Francesc Cambó, fundador de la col·lecció Bernat Metge, havia venut la col·lecció de traduccions de clàssics grecs i llatins al grup SOM (abans Cultura 03), editor del segell Ara Llibres i més. I també s’han fet públics els guanyadors dels premis Cavall Verd, que han anat a parar a Miquel Desclot per la traducció del Cançoner de Petrarca (Proa) i a Lluís Solà pel volum de Poesia completa (Edicions de 1984). Aquest mes de març, doncs, ha estat el pòrtic del Sant Jordi, que amb la Setmana Santa pel mig, el tindrem a sobre abans no ens n’adonem. De novetats, n’hi ha moltes. Us n’oferim un tast, tot esperant l’especial de Sant Jordi que les aplegarà de manera exhaustiva. Riquesa i varietat en l’obra de no-ficció Començarem per les obres de no-ficció, perquè aquest mes han arribat a les llibreries propostes atrevides, variades i de gran interès en aquest àmbit. Una novetat que acaba de sortir, que és la gran proposta de la Campana per a Sant Jordi, és El GEN. Una història íntima de Siddhartha Mukherjee. Una proposta científica, doncs, la de l’editora Isabel Martí. Però no serà pas l’única: la Magrana ha publicat en una línia científica similar No sóc el meu ADN, del conegut investigador Manel Esteller. Des de la ciència, Andreu Escrivà, proposa Encara no és tard. Claus per a entendre el canvi climàtic (premi divulgació científica estudi general, Bromera). I, encara, l’assaig Utopia per a realistes, de Rutger Bregman (Empúries), un autor que defensa que una renda global bàsica és possible. És a dir, defensa un món sense desocupació, on la jornada laboral sigui de quinze hores setmanals per a tothom… I avançant en l’àmbit social també trobem Àngels i robots (Viena), de Jordi Pigem, que ens mostra la interioritat humana en la societat hipertecnològica. En una línia més de desigualtats de la riquesa, Jasper Roine proposa Piketty essencial (Angle), que porta de subtítol ‘La síntesi del llibre El capital al segle XXI‘. I estirant el fil encara trobem: Tot està connectat d’Anna Priscila Magrinà (Angle). En l’àmbit polític hi ha La teranyina, de Roger Vinton (pseudònim), amb pròleg d’Andreu Barnils i epíleg de Sergi Belbel (Periscopi), volum que estira els fils adequats per descosir les versions oficials i posar al descobert els orígens i els moviments d’alguns dels lobbies empresarials i familiars amb més poder del nostre país. I Antonio Baños proposa La jove República (Ara Llibres), on es pregunta quin país voldríem si poguéssim començar de nou? I Fèlix Riera, a Just abans del salt endavant (Pòrtic), fa una reflexió entorn de la relació Catalunya-Espanya. Com a volum excepcional, es destaca Xirinacs, el profeta radical no-violent, una biografia de gairebé vuit-centes pàgines amb fotografies i il·lustracions originals de Gemma Molera i Jordi Junyent, publicat per Balasch editor. Amb pàtina històrica, La Revolució Russa i Catalunya, de Josep Puigsech (Eumo), un estudi sobre l’impacte determinant que va tenir per a la història de Catalunya la Revolució d’Octubre de 1917. Màrius Serra ens proposa una cartografia de la gestió del temps en l’era digital, a partir de la seva experiència com a periodista, escriptor, encreuaire…: D’on trec el temps (Empúries); i Julià Guillamon ha aplegat els seus articles de periodisme literari a El sifon de can Sitra (Comanegra), amb coberta dissenyada per América Sanchez i un índex de l’artista Ignasi Aballí. També trobareu a les llibreries dos volums que volem referir en aquest paràgraf de periodisme i literatura, tot i que s’han publicat abans del març: el volum del crític literari Xavier Lloberas El mirall dels llibres (Diputació de Girona), on ha aplegat bona part de les seves crítiques literàries, estudis publicats recentment i inèdits; i Quatre històries entre Mallorca i el món (Ensiola), de Pere Antoni Pons, que conté quatre texts periodístics dedicats a personatges com el místic pacifista Joan Carrero Saralegui, l’arquitecte Josep Ferragut Pou, la compositora Matilde Escalas i Xamení i Eduard Bonnin Aguiló, que va fundar els ‘Cursillos de Cristiandad’. El guionista i escriptor Francesc Orteu proposa Pensa, que defineix com un manifest inquietant a favor de la ignorància (Catedral). Per tancar aquest bloc vinculat al periodisme, ha aparegut La història del diari AVUI, a càrrec de Maria Favà (Meteora). I ara encara uns títols més de no-ficció però que no tenen lligam uns amb els altres: Adesiara ha presentat Els evangelis jueus, amb traducció de l’hebreu i l’arameu de Manuel Forcano. Mateu Barba proposa Un palau de Barcelona: Històries del palau Savassona, seu de l’Ateneu Barcelonès (la Magrana). I encara un del Barça: El millor equip de la història, del periodista esportiu Jordi Costa (Ara Llibres). I un de polèmic: Els reptes del papa Francesc, de Teresa Forcades (Viena edicions), on la monja fa una reflexió sobre la situació actual de l’Església Catòlica i les demandes de renovació dels moviments de base. Ha arribat un volum autobiogràfic dedicat a Lluís Homar, coincidint amb els seus seixanta anys, Ara comença tot, en una edició de Jordi Portals (Ara Llibres). I Maria del Mar Bonet celebra els cinquanta anys dalt els escenaris amb concerts i amb llibre, també en l’àmbit de la literatura del jo: Maria del Mar Bonet, profundament. Memòries i pensament, de Jordi Bianciotto (Ara Llibres). I, encara en música, tres propostes més: El dolor de la bellesa (Empúries), que són reflexions, cançons i històries del cantant i compositor Roger Mas; Lluís Gavaldà publica Lletres, on el líder dels Pets explica el perquè i el com de les cançons del grup; i el llibre-disc Sacrilegis de Víctor Bocanegra (nom que pren el poeta Víctor Obiols quan fa música), publicat per Godall, que musica disset poemes de poetes clàssics catalans, de Ramon Llull a Lluís Solà. Es presenta a la Fira del Llibre de Montblanc aquest cap de setmana i segurament es trobarà a la majoria de llibreries ja a l’abril. Poesia i més i més I amb aquest llibre-disc de versions de poemes de Víctor Bocanegra, encetem la relació de novetats en poesia, que ha estat molt fecunda. D’entrada, aquest mes Labreu Edicions ha desembarcat amb tota la seva artilleria literària, amb tanta força que, fins i tot, els editors s’han animat a fer una conferència de premsa. Deu anys després (onze, de fet) d’iniciar el segell, i amb cent quinze títols al catàleg, havent-se convertit en un segell de referència pel que fa als poetes catalans actuals, els editors ara han presentat el volum de la poesia completa de Francesc Garriga, que és el seu llegat, amb el nom de Cosmonauta. Així també han presentat els llibres de poemes: Tots els cavalls, d’Antònia Vicens; Talismà, de Lluís Calvo; i Pastor d’antenes, de Joan Vigó. En poesia també han arribat els llibres: El pes de Roger Vilà Padró (Godall) i El bes de la nit, de Montse Assens i Anna Rispau (Bromera); Els gats han vingut a prendre el te (Viena), recull de cinquanta poemes fet per Marcel Riera. I dins l’Obra Completa de Jacint Verdaguer, que edita Verdaguer Edicions, s’ha publicat Al Cel, a cura de Pere Tió i Puntí, que inclou un estudi preliminar. Literatura catalana Aquest final de mes ha arribat l’altra novel·la que publica Labreu per a Sant Jordi, Encén el llum, d’Anna Carreras. I Muriel Villanueva proposa un seguit de relats vinculats pel mateix objecte, Nines (Males Herbes). La dibuixant Paula Bonet ha il·lustrat el Tirant lo Blanch, de Joanot Martorell en versió de Josep Vicent Miralles (Drassanes). També s’ha publicat el Premi Documenta, que enguany ha guanyat Jordi Amor amb El forat (l’Altra). Un altre premi, el Lector de L’Odissea, que ha estat per a Jesús Lana, La germana gran (La Magrana). I encara un altre, el premi Gregal de novel·la per a Josep Busquets amb La gramola de l’Edèn. Parlant de premis, aquest març ha arribat el premi Ramon Llull, que va guanyar la mediàtica Pilar Rahola amb Rosa de cendra (Planeta). De seguida s’ha posat al capdavant de les llistes de llibres més venuts, juntament amb una altra novetat recent, la nova novel·la de Xavier Bosch, Nosaltres dos (Columna). Més autors amb novetats: Miquel Mas Ferrà, Llums de tardor (el Gall); Isidre Grau amb La ciutat dels solitaris (Gregal); Joan Carreras, La dona del cadillac (Proa); Gemma Freixas, Musokunda, la casa de les dones (Meteora); Marta Buchana, amb l’obra teatral Una família normal (Bromera). I l’antologia de contes Risc, a càrrec de Ricard Ruiz Garzón per a l’editorial Rata, amb Borja Bagunyà, Maria Barbal, Mar Bosch, Flàvia Company, Miquel Duran, Víctor Garcia Tur, Eduard Márquez, Sebastià Portell, Adrià Pujol Cruells, Jordi Puntí, Llucia Ramis, Albert Sánchez Piñol, Francesc Serés i Enrique Vila Matas. Literatura estrangera L’àmbit de la traducció, aquest febrer, ens porta algunes perles, com ara La sang de les promeses, la tetralogia de teatre èpic de l’escriptor libanès establert al Quebec Wajdi Mouawad (l’autor d’Ànima), escrita i dirigida per ell, que inclou les obres Litoral, Incendis, Boscos i Cels, i que li va obrir les portes al renom internacional. I els primers dies de març arribava a les llibreries El parc, una altra novel·la de Serguei Dovlàtov publicada per Labreu i traduïda per Miquel Cabal Guarro. El festival Kosmopolis ha portat autors internacionals a Barcelona, amb novetat a les llibreries. És el cas de Jean Echenoz, Enviada especial (Raig verd), Pierre Lemaitre, Recursos inhumans (Bromera) i Jo Nesbo, La set (Proa), a més d’Ian McEwan i John Banville. Hakan Günday amb Daha! (Periscopi); L’home de mar, de Catherine Poulain (Edicions de 1984) i La vegetariana de Han Kang (Rata), també han passat per Barcelona. I a l’abril hi haurà més autors, com ara Donna Leon, que publica una nova aventura del comissari Brunetti, Restes mortals (Edicions 62) i també Siri Hustvedt. Al maig, Denise Desaulets, de la qual Toni Clapés ha traduït Una felicitat imposada (Labreu), que arribarà a començament de mes a les llibreries. Lutz Seiler, amb Kruzo (Club Editor) és una de les bones novel·les que han quedat sepultades per l’allau de novetats d’aquest mes i que caldrà recuperar. Traduïda de l’alemany per Joan Ferrarons, ha estat comparada amb La muntanya màgica, però sobre l’Alemanya contemporània, arran de la caiguda del mur de Berlín. Destaquem quatre autores: Llibres Anagrama publica en català la nova novel·la de Yasmina Reza, Babilònia, traduïda per Oriol Sánchez Vaqué. L’autora és coneguda pel públic català per l’obra Art, que encara es pot veure al teatre Goya fins al 17 d’abril. L’Altra Editorial, que té un catàleg farcit d’escriptores, ens proposa l’última novel·la de la nord-irlandesa Maggie O’Farrell, Aquest deu ser el lloc, en traducció de Marc Rubió. Jenn Díaz, que recupera i tradueix ella mateixa al català, i també reescriu, la seva primera novel·la, Belfondo, que ara publica Amsterdam. La quarta és una nova novel·la de joventut de Natalia Ginzburg, Ha anat així, traduïda per Alba Dedeu i publicada per Edicions de la Ela Geminada. Altres títols de literatura estrangera, ben variats: Leïla Slimani, Una dolça cançó (premi Goncourt, Bromera); Dario Fo, De sang gitana (Bromera); Petroni, Satíricon, en una traducció de Sebastià Giralt (Adesiara); El canelobre enterrat de Stefan Zweig, amb dues llegendes breus més: Raquel disputa amb Déu i La llegenda del tercer colom, totes tres traduïdes per Carme Gala (Edicions de la Ela Geminada). També han arribat: Yanick Lahens, Bany de lluna (Quaderns Crema), en una traducció de Núria Petit; Andrea Camilleri, Deixa’m anar (Edicions 62); J. M. Coetzee, Els anys de l’escola de Jesús (Edicions 62); Donald Ray Pollock, El banquet celestial (Empúries); Larry Tremblay, El camp de tarongers (Gregal); Jiří Weil, Viure amb una estrella, traducció del txec de Jaume Creus; i Giuseppe Catozzella, autor de Córrer sense por, ara presenta una nova novel·la, també compromesa, El gran futur (Sembra Llibres).

Summary: Novetats a les llibreries… aquest març


Els sis detinguts ahir pels Mossos d’Esquadra durant la manifestació antifeixista contra l’acte de Vox a Barcelona, han passat avui matí a disposició judicial. Tres d’ells són acusats per una agressió a una persona que es dirigia a l’acte del partit ultra. Els altres tres manifestants van ser detinguts per provocar desordres públics. Tensió i incidents per la presència de l’extrema dreta a Barcelona

Summary: Passen a disposició judicial els detinguts durant la manifestació antifeixista contra l’acte de Vox


La vice-presidenta del Consell, Mónica Oltra, i el senador de Compromís Carles Mulet han exigit al Ministeri de Foment espanyol que garanteixi la gratuïtat de la AP-7, arran dels dubtes que hi ha sobre el futur d’aquesta infrastructura quan acabi la concessió el 31 de desembre de 2019. El ministre José Luis Ábalos va dir dijous que encara no era clar que la AP-7 fos una via gratuïta a partir de l’1 de gener del 2020. Oltra ha recordat que el govern valencià defensa la liberalització de l’autopista perquè els valencians i els usuaris d’aquesta via ja l’han pagada amb escreix. També ha explicat que la consellera d’Obres Públiques, María José Salvador, del PSPV, havia demanat una reunió amb el ministre i que, per ‘lleialtat institucional’, hauria de valorar la proposta després de la reunió, amb coneixement de causa. Per la seva banda, Mulet ha qualificat aquesta incertesa de ‘traïció’ als valencians i de manca de compromís del govern espanyol amb el País Valencià. El president de la Generalitat, Ximo Puig, també s’ha pronunciat sobre la qüestió, i ha mirat de rebaixar la polèmica justificant la intervenció d’Ábalos. A parer de Puig, el ministre potser feia referència a la necessitat d’instaurar en un futur un sistema de ‘suport financer’ per a mantenir aquesta mena de vies.

Summary: El Consell pressiona el ministre Ábalos per l’alliberament de la AP-7


La CUP ha trencat el silenci que mantenia des de feia una setmana per explicar sobre quines condicions vol avançar cap a la república catalana. Avui sis diputats electes han exposat les condicions de negociació amb Junts pel Sí, en un acte que ha omplert de gom a gom l’auditori de la Universitat Pompeu Fabra, enmig d’una enorme expectació mediàtica i amb l’assistència de diputats de Junts pel Sí, com ara Raül Romeva i Jordi Turull. Hi han intervingut Anna Gabriel, Benet Salellas, Eulàlia Reguant, Antonio Baños, Albert Botran i Josep Manel Busqueta, que han parlat de desobediència, de ruptura i de procés constituent. No han parlat de noms; ni del d’Artur Mas ni de cap altre. En canvi, han parlat de mesures que deixin clar que el procés cap a la independència és irreversible, constituent i amb una clara vocació de canvi social. ‘Sabem que el procés és col·lectiu i profund. Junts pel Sí és l’única formació que pot formar govern i ha de formar govern’, ha dit Josep Manel Busqueta. ‘Calen les millors persones que puguin representar aquí i fora d’aquí el camí cap a la independència. Però cal donar contingut al procés’, ha afegit. Sobretot la CUP ha marcat una condició molt clara perquè hi hagi acord entre uns i altres: que la desobediència i la ruptura amb la legalitat espanyola sigui clara i inequívoca. Desobeir el TC; ruptura abans d’investir el president Albert Botran ha dit: ‘Cal unilateralitat. Perquè l’arma de l’estat és no reconèixer res.’ I Benet Salellas ha estat clar: ‘Si aquest procés va de debò, hi haurà ruptura. I la ruptura s’ha de produir abans de la proclamació d’un govern o d’un president. Demanem un punt de no-retorn, que es pot situar en la nostra relació amb el TC.’ Justament és en la desobediència de les sentències i de les decisions del Tribunal Constitucional i de la justícia espanyola per on la CUP vol que comenci la ruptura amb l’estat espanyol i arrenqui el procés constituent. ‘No pensem obeir cap més decisió del Tribunal Constitucional –ha dit Salellas–. Volem que es declari institucionalment la incompetència del TC. No reconeixerem la condició de tribunal a qui decideix anul·lar la protecció de la pobresa o al dret a l’habitatge. Això demana a crits ruptura amb aquesta legalitat. Es tracta de no acatar els principals embats de l’estat contra els drets socials i fonamentals que teníem, fruit de lluites contínues. La desobediència a aquestes lleis per part de les institucions catalanes és un punt de partida clar.’ Desobediència i compromís de ruptura per començar un procés constituent. ‘Per començar a construir la república cal posar l’accent en el procés constituent. A partir d’avui la nostra tasca serà aquesta. Les negociacions de veritat són al carrer, per la defensa de l’educació i la sanitat pública’, ha dit Busqueta. La CUP vol fer arribar la discussió sobre com ha de ser la constitució de la república catalana al màxim de gent possible; vol traslladar-la a l’àmbit local i popular. Perquè és això que ha de permetre d’eixamplar una base social que, ara per ara, la CUP veu encara insuficient. ‘Sabem que si no som més i més decidits no podrem guanyar’, ha dit Busqueta. Baños ha dit com s’hauria de fer: ‘La nova república es farà amb tothom. Caldrà sotmetre a debat ciutadà les institucions del nou país. El parlament haurà d’esdevenir una assemblea constituent.’ I Busqueta afegia: ‘Serà aquesta societat a la qual demanem de treballar colze a colze per a avançar en el camí desobedient i constituent a la vegada.’ Aplicar un pla de xoc; aturar privatitzacions Per a la CUP aquest procés constituent ha de servir per a construir un país que, tal com ha dit Eulàlia Reguant, ‘exemplifiqui amb mesures concretes i immediates el sentit d’igualtat, justícia i inclusió social. El futur no es pot assemblar al passat ni al present’. Per això la formació ha posat per condició per a l’acord que s’apliqui un pla de xoc. Reguant n’ha parlat així: ‘Ha d’incloure un pla emergència per als sectors més afectats per la crisi, millorar la vida de la gent; cal un pla de revisió de privatitzacions, recents o pendents. Les primeres trenta-nou mesures són urgents i ineludibles per a fer front a la situació de precarietat vital.’ Així mateix, ha dit: ‘Hi ha deu privatitzacions que si s’implementen ens acosten a un model elitista, especulatiu i agressiu amb el territori i els drets socials’. I ha explicitat més condicions: ‘Cal implementar la moratòria de desnonament; és imprescindible l’aplicació de les rendes garantides; que s’acabi l’apartheid sanitari.’ Amb aquestes condicions la CUP està disposada a anar fins al final. Insisteixen que no han canviat d’opinió sobre allò que havien dit després del 27-S, és a dir, que no pensen investir Mas president. Una altra cosa seran les fórmules que puguin trobar perquè això no sigui un impediment per a l’acord amb Junts pel Sí. La negociació comença ara. ‘No patiu, que la CUP anirà fins al final’, ha assegurat Anna Gabriel. Ací podeu veure el vídeo íntegre de l’acte:

Summary: La CUP demana a Junts pel Sí un compromís clar de ruptura amb Espanya


El Consell d’Estat francès, l’última instància de la jurisdicció administrativa, s’ha pronunciat contra la prohibició del burquini. La Lliga dels Drets de l’Home (LDH) i el Comitè Contra la Islamofòbia a França (CCIF) havien recorregut contra l’ordenança municipal de Villeneuve-Loubet, que prohibia el burquini. Encara hi ha a França trenta pobles en què aquest banyador ha estat prohibit, la norma continua vigent, però l’acta d’avui del Consell d’Estat vol ser un precedent i molt probablement, si els altres casos són portats al tribunal, la prohibició també serà tombada. L’acta del Consell d’Estat concreta: ‘L’ordre impuganda és una infracció greu i manifestament il·legal a les llibertats fonamentals, que són la llibertat de moviment, la llibertat de consciència i la llibertat personal.’

Summary: El màxim tribunal francès aixeca la prohibició al burquini


Ingredients: (per a 4 persones) 1 paquet de pasta de full rectangular 100 g de llardons 1 ou pinyons o ametlles filetejades sucre Elaboració: Obrim la pasta de full i l’estirem. En fem dos trossos allargats. Agafem els llardons i els aixefem fins que quedin finets. Posem els llardons per sobre d’un dels trossos de pasta de full. L’altre tros de pasta el posem a sobre. Premem bé la pasta. Fem unstalls petits per tota la vora, perquè quedi tancada i també serveix de decoració. Pintem la pasta amb ou batut i hi posem per sobre els pinyons o les ametlles filetejades. Hi espolsem sucre. Posem la coca al forn, calent a 200° uns 20 minuts, fins que quedi daurada.

Summary: Coca de llardons


El film de què s’ha parlat més als premis Oscar d’enguany és el sud-coreà 기생충, que en versió occidentalitzada hom escriu Gisaengchung, i que vol dir ‘cuc paràsit’. A la gala es va anunciar en anglès, Parasite. Als cinemes del país tindrà dos noms: a l’estat espanyol, Parásitos i a l’estat francès, Parasite. El dia en què es va anunciar el premi hi hagué una controvèrsia, sobretot a Twitter. Molta gent no entenia que, no essent un film espanyol, se’n digués el nom en espanyol. La resposta immediata d’alguns mitjans de comunicació va ésser que no es podia enganyar el públic: si el film, ‘ací’, s’estrenava amb el nom Parásitos s’havia d’anunciar així. Altrament, algú l’hauria cercat a la cartellera en català i no l’hi hauria trobat. El criteri de VilaWeb és de dir sempre el nom original dels films i, si tenen traducció catalana, posar-la entre parèntesis. (Tenir traducció catalana no vol dir, necessàriament, que s’hagi estrenat en català als cinemes; hi ha molts films que els ha fets traduir TV3 o bé empreses del sector audiovisual, plataformes digitals…) Quan no tenen traducció al català, diu el nostre llibre d’estil, després de l’original en consignem ‘el títol espanyol o francès’. Però el cas és que, a la pràctica, quan el títol del film és gaire allunyat del que trobarem a la cartellera, la cartellera acaba guanyant. I també és cert que a la llista d’estrenes que publiquem cada divendres, al costat dels títols originals, hi sol haver els títols en espanyol i no pas en francès. És un capteniment que potser caldrà que revisem. Per totes aquestes raons ‘pràctiques’, de primer VilaWeb també vam publicar el nom del film en espanyol, Parásitos, comptant que era el que la major part de lectors d’aquest mitjà es trobarien arreu. Però hi ha hagut una novetat: la plataforma FilminCat ha anunciat que el dia 14 de febrer podríem veure el film en versió original subtitulada en català. I en va avançar el títol: Paràsits. Finalment, doncs, el film guanyador dels Oscar tindrà versió catalana. No serà als cinemes, sinó en una plataforma en línia, ara com ara. Cal agrair a FilminCat la feina que fa per la llengua. I en aquest cas, a més, la rapidesa: divendres podrem veure el film en català, de casa estant. Ara no hi ha excuses: en direm Paràsits.

Summary: Per què, finalment, en diem ‘Paràsits’?


Avui és el Dia Mundial de la Salut i l’Organització Mundial de la Salut (OMS) dedica aquest dia a la prevenció de la diabetis. Una iniciativa que té l’objectiu d’augmentar la conscienciació sobre la prevalença creixent d’aquesta malaltia, sobretot la de la diabetis tipus 2. En aquest sentit, el Departament de Salut de la Generalitat destaca la importància de tenir un estil de vida saludable per prevenir o retardar l’aparició de la diabetis tipus 2. Es recomana ser físicament actius, practicar uns trenta minuts d’activitat física regular d’intensitat moderada, almenys cinc dies a la setmana, seguir una alimentació saludable i mantenir el pes adequat. També assenyala que la diabetis presenta un clar gradient social: les persones amb nivell d’estudis primaris o sense estudis tenen més del doble de probabilitat de patir diabetis respecte de la població amb estudis universitaris, tant en homes com en dones. Un 65% de les persones que declaren tenir diabetis són, a més, hipertenses. El 49,4% presenten excés de pes i un 13% són fumadores. La conselleria de Salut disposa del web temàtic Canal Diabetis, per tal de promoure aspectes de prevenció i autocura. Aquest canal està dissenyat a partir de les necessitats expressades pels pacients. Els missatges de l’OMS En el marc d’aquesta campanya de conscienciació en el Dia Mundial de la Salut, l’OMS ha elaborat aquesta llista de recomanacions i missatges: 1. L’epidèmia de diabetis està augmentant ràpidament en molts països, i de manera extraordinària en els països d’ingressos baixos i mitjans. 2. Una gran proporció dels casos de diabetis es poden prevenir. Algunes mesures simples relacionades amb la forma de vida s’han revelat eficaços per prevenir o retardar l’aparició de la diabetis de tipus dos. El manteniment del pes normal, la realització d’activitat física periòdica i una dieta sana poden reduir el risc de diabetis. 3. La diabetis es pot tractar, es pot controlar i tractar per prevenir complicacions. Un accés més gran al diagnòstic, l’educació sobre el control personal de la malaltia i el tractament assequible són components fonamentals de la resposta. 4. Els esforços per prevenir i tractar la diabetis seran importants per assolir la fita de l’objectiu de Desenvolupament Sostenible 3 que consisteix a reduir la mortalitat prematura per malalties no transmissibles en una tercera part per l’any 2030. Molts sectors de la societat tenen una important funció per desenvolupar, en particular els governs, ocupadors, docents i fabricants, així com la societat civil, el sector privat, els mitjans de comunicació i cadascun de nosaltres. I els objectius principals de la campanya del Dia Mundial de la Salut 2016 són aquests: 1-) Augmentar la conscienciació respecte de l’increment de la diabetis i de les seves aclaparadores càrregues i conseqüències, en particular en els països d’ingressos baixos i mitjans. 2-) Impulsar un conjunt d’activitats específiques, eficaços i assequibles per fer front a la diabetis, amb mesures per prevenir-la i per a diagnosticar, tractar i atendre les persones que la pateixen. 3-) Presentar el primer informe mundial sobre la diabetis, que descriurà la càrrega i les conseqüències de la diabetis i advocarà per sistemes de salut més sòlids que assegurin una millor vigilància, una prevenció reforçada i una atenció més eficaç de la diabetis. La darrera Marató de TV3, dedicada a la diabetis La Marató de TV3 que es va fer el 13 de desembre es va dedicar a la diabetis i l’obesitat, les dues malalties metabòliques més freqüents a Catalunya. Es van recaptar 7.015.367 d’euros gràcies a la mobilització social que es va desplegar a Catalunya i a desenes de milers de donatius. Els fons recaptats serviran per invertir-los en la recerca per a la millora dels tractaments de la diabetis i l’obesitat, mitjançant el finançament de projectes d’investigació.

Summary: L’OMS recorda que la majoria de casos de diabetis es poden prevenir


Les perles d’avui La Terra, protegida de l’impacte dels asteroides. La NASA ha desenvolupat una nova tècnica per a protegir la Terra dels asteroides. Consisteix a llançar un androide perquè faci impacte contra el planeta per tal que canviï l’òrbita. La màquina en qüestió ha estat batejada amb el nom Double Asteroid Redirection Test (DART). LA primera prova serà el 2020 amb el llançament de dues naus espacials que col·lidiran contra un asteroide el 2022. Ací podeu veure el vídeo que ha publicat l’agència espacial. La notícia del Financial Times sobre el referèndum, la més vista del cap de setmana. La notícia sobre l’1-O publicada per un dels diaris econòmics de referència mundial ha estat la més llegida del cap de setmana. Amb el títol ‘Com el referèndum de Catalunya mostra una Espanya dividida’, el corresponsal Tobias Buck explica que el moviment independentista guanya força abans del primer d’octubre. Us ho expliquem ací. Les notícies del dia El conseller Baiget, destituït per ‘falta de confiança’. El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, ha destituït aquesta tarda el conseller d’Empresa i Ocupació, Jordi Baiget, per les declaracions en què posava en dubte el referèndum de l’1 d’octubre. Fonts de Presidència han confirmat que Puigdemont ha perdut la seva confiança en Baiget. Avui a les cinc de la tarda, el president del PDECat, el partit de Baiget, entrava a la Casa dels Canonges del Palau de la Generalitat per a comunicar-li la decisió. El conseller de Cultura, Santi Vila, serà el substitut de Baiget com a conseller d’Empresa i Ocupació i dirigirà temporalment també Cultura fins que se’n designi el substitut. Ho ha fet saber el govern amb aquest comunicat. Ho podeu llegir ací. Santi Vila substitueix Jordi Baiget. El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, ha nomenat Santi Vila nou conseller d’Empresa i Ocupació en substitució de Jordi Baiget. En un comunicat, el govern ha explicat que Vila compaginarà la cartera amb la de Cultura fins que el president nomeni un nou conseller. Aquest relleu entrarà en vigor demà, quan sigui publicat al Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya (DOGC). Ho podeu trobar ací. El referèndum divideix Catalunya Sí que es Pot. El grup parlamentari de Catalunya Sí que es Pot (CSQP) no assistirà a l’acte sobre la llei del referèndum que han organitzat Junts pel Sí i la CUP per presentar els detalls legislatius de l’1 d’octubre, que es farà demà a migdia a l’auditori del parlament. No obstant això, els tres diputats de Podem i Joan Josep Nuet (EUiA) sí que hi assistiran. Us ho expliquem ací. Els dotze interrogants sobre el referèndum, aclarits en unes hores. El govern explicarà demà com es farà el referèndum del primer d’octubre. Primer de tot, hi haurà una sessió amb els diputats de tots els partits que hi vulguin assistir i després un acte públic que es preveu que serà multitudinari. Ho podeu trobar ací. La resposta del govern espanyol a l’editorial de The New York Times, en un racó. L’editorial del diari The New York Times del 23 de juny, en què es demanava que els catalans poguessin votar en un referèndum, no va agradar gens al govern espanyol, que l’ha volgut replicar amb un text que denota malestar. El text de resposta a l’editorial enviat al diari duu la signatura de l’ambaixador espanyol als EUA, Pedro Morenés. El diari relega el text a una breu columna de cartes als lectors, en un racó de l’última pàgina de la secció d’opinió. Ho podeu llegir ací. La meitat de votants del PP volen votar l’1-O. El diari El Confidencial ha publicat avui una enquesta sobre la participació i el resultat del referèndum de l’1 d’octubre. Segons aquesta enquesta, encarregada a l’Institit DYM i amb una mostra de 531 enquestats, hi haurà una participació superior al 70,1% i la majoria dels votants votarà sí a la independència, amb un 65%. Dels que diuen que no aniran a votar, hi ha un 11,3% que diu que no ho veu clar, i un 17,5% diu que ja ha decidit que no vol anar a votar. Us ho expliquem ací. Les recomanacions Avui a Vilaweb us recomanem dos reportatges, un sobre la gent sense casa al país i el cinquè sobre la sèrie de Nou Barris, sobre l’esfondrament de l’edifici del carrer de Cadí número 33, al barri del Turó de la Peira, ara fa vint-i-set anys. També entrevistem el traductor Joan Sellent que parla de la seva feina de traduir Shakespeare després de publicar Versions a peu d’obra, un recull d’onze obres teatrals de l’escriptor anglès. Us ho expliquem ací. Hem publicat una entrevista a Belén Murillo, coordinadora de l’ANC a Madrid i membre del secretariat nacional. Ens explica com es veu el procés des de Madrid i els aliats que hi té el procés.

Summary: Les perles: El piulet del Financial Times sobre Catalunya i la nova tècnica de la NASA contra els asteroides


‘Vigileu amb els infiltrats! Perquè això és ple de policies infiltrats. Volen que hi hagi un gran merder. Per tant, nosaltres tranquil·les. Ben tranquil·les i assegudes a terra. No caiguem en les provocacions. No hi caiguem.’ La diputada Mireia Vehí s’ha adreçat als centenars de persones, potser milers, que s’havien concentrat davant la seu de la CUP al carrer de Casp de Barcelona. Volien ajudar a superar un setge de la policia. A quarts de dues del migdia, la policia espanyola, encaputxada, ha provat d’entrar a la seu, sense ordre judicial. No els han deixat passar. Però sí que s’han endut material del referèndum que havien tret uns militants. ‘Ha estat un robatori de la policia espanyola’, ha dit David Fernández, més tard. Sigui com sigui, tot de militants de la CUP que fins aleshores eren la a Rambla de Catalunya, davant Economia, han baixat fins a Casp a defensar la seva seu. Arran del perill que la policia finalment aconseguís l’ordre judicial i comencés a regirar la seu del partit, centenars, milers de persones s’han concentrat davant la seu per ajudar la gent de la CUP i barrar el pas a la policia. ‘Nosaltres, assegudes, i que ens treguin d’una en una, si cal. Demà encara hi seran! Perquè no els deixarem entrar’, ha dit la diputada Vehí a la gernació, que ha acabat aplaudint-la. A quarts de vuit del vespre, l’ordre judicial no havia arribat, encara. Però la policia, les furgonetes i els antiavalots continuaven envoltant la seu. Alguns fumaven a les estones mortes, com podien. Uns altres, encaputxats, romanien dins les furgonetes. Eren els homes que, quan arribés l’ordre judicial, podrien entrar dins la seu. Però l’ordre no arribava. I la llarga espera davant la seu ha permès mil i una escenes. D’entrada, hem vist militants històrics de la CUP pendents dels possibles infiltrats. També s’han vist diputats de Podem, com ara Joan Giner i Albano-Dante Fachin, solidaritzant-se amb els independentistes. De fet, Podem té la seu al costat de la de la CUP, i l’han oferta per a qui necessités res. Xavier Trias ha arribat al costat d’Alfred Bosch. I uns bombers, que han estat rebuts com a herois (‘més bombers i menys policia!’), s’han refrescat en una drogueria del costat. Tot plegat en un mar de gent jove. Molta gent jove. Alguns no arribaven ni a vint-i-cinc anys. ‘Els carrers sempre seran nostres!’, ‘a-anti-anticapitalistes!’ i la tonada de la ‘Bella, ciao’ sortien animats de desenes, centenars de goles. Perquè l’ambient era festiu, poc encrespat, i hi havia més por dels infiltrats de la policia que no de res més. Si una imatge serà recordada d’aquest setge és la de les diputades Anna Gabriel, Mireia Vehí, Mireia Boya i Eulàlia Reguant ballant amb tota l’alegria per fer l’espera més passadora. Un moment bonic de veure i de viure gràcies als altaveus que han aparegut de sobte. Els diputats de la CUP del parlament, molts amb la samarreta rosa, seien just davant la seu. Finalment, a quarts de nou del vespre, la policia espanyola ha abandonat el setge a la seu de la CUP. De quarts de dues a quarts de nou. Unes set hores de setge. Finalment, se n’han anat sense haver pogut entrar. La reflexió final l’ha deixada anar David Fernàndez: ‘Saps allò que deien que un dels dos s’equivocaria? Doncs s’han equivocat ells. Ara això serà una mobilització al carrer contínua, sense parar, fins al dia 1.’ (Vídeo cedit per Francesc Buxeda)

Summary: La CUP es defensa amb alegria i èxit d’un setge policíac fracassat


El passat 2 de desembre, el diari El Mundo va publicar un article en què acusava de filoterrorista la Plataforma per la Llengua. La directora de l’entitat, Neus Mestres, i l’advocat Jordi Domingo, han anunciat que la plataforma denunciarà el diari ‘per defensar l’honor de la Plataforma per la Llengua, que fa 25 anys que treballem per fomentar l’ús social del català i per la cohesió social, però sobretot, per defensar l’honor dels més de 18.000 socis que conformen l’entitat’, ha dit Mestres. ‘No permetrem que se’ns acusi de donar suport al terrorisme i d’humiliar les víctimes del terrorisme’. L’article publicat per El Mundo apuntava: ‘Libre albedrío para los que incitan a matar guardias civiles y se mofan de las víctimas del terrorismo, ese es el ideario de la Plataforma per la Llengua’. Segons Domingo, aquesta afirmació, entre d’altres que inclou l’article, imputa a la Plataforma per la Llengua unes actuacions ‘que no corresponen a la realitat, i són constitutives d’un atemptat contra el dret a l’honor’. Domingo, que va ser un dels impulsors de Constituïm, una de les plataformes que va presentar un projecte de constitució per la República catalana, ha assegurat que ‘sota la bandera del dret a la informació, no es poden publicar falsedats que poden incitar a l’odi i que atempten contra l’honor de la Plataforma per la Llengua i dels seus més de 18.000 socis’. ‘En les setmanes vinents, per tant, presentarem una demanda civil contra El Mundo davant del jutjat competent’ ha assegurat Domingo. "(…) incitan a matar guardias civiles y se mofan de las víctimas del terrorismo, ese es el ideario de la @llenguacat". ⚖👉 Els nostres serveis jurídics estan estudiant les mesures legals que emprendrem contra @ElMundoEs per l'article publicat ahir. Això no pot quedar així. pic.twitter.com/AA0QD4PzDy — Plataforma per la Llengua🎗 (@llenguacat) December 3, 2018 🔊 Demandem El Mundo! ⚖Anunciem accions legals contra @ElMundoes per acusar-nos de filoterroristes. Això no pot quedar així! Defensem l'honor de la @llenguacat i dels més de 18.000 socis que la conformen ✋ Més info a https://t.co/qewCJkwWlz pic.twitter.com/OgCbOZACtr — Plataforma per la Llengua🎗 (@llenguacat) December 5, 2018

Summary: Plataforma per la Llengua denuncia El Mundo per acusar-la de ‘filoterrorista’


VINS (i més) La guia de vins de Catalunya 2018 Jordi Alcover i Sílvia Naranjo Cossetània Edicions Tal com diu a la coberta del volum, es referencien 1458 vins de 284 cellers, de les dotze Denominacions d’Origen catalanes. Els vins més ben puntuats d’aquesta edició i premiats han estat: el millor vi negre i millor vi de l’edició és Vi D’Altura Les Manyes 2014, Terroir al Límit, DOQ Priorat amb 9,81 punts. Els millors vins blancs, ex aequo amb 9,80 punts, De Calpino 2016, Mas de l’Abundància, DO Montsant i Tiques 2016, Joan Rubió, vi sense DO. Pel que fa al vi escumós, Gramona Enoteca Brut Nature Gran Reserva 2002, DO Cava, Gramona amb 9,80 punts. El millor vi dolç ha estat per la Mistela Molt Vella del Masroig, sense anyada, Celler Masroig, DO Montsant, amb 9,74 punts. I el premi al millor vi rosat, per Fins Als Kullons, Celler Finca Parera, vi sense DO. amb 9,67 punts. Grans vins a petits preus 2018 Lluís Romero Cossetània Edicions L’autor referencia més de dos-cents vins catalans que es poden trobar a les vinateries per menys de 12€; vins de qualitat a l’abast de totes les butxaques, segons l’autor. El volum també és una invitació a descobrir tresors del panorama vitivinícola català actual. Guia dels millors 100 vins i caves de Catalunya Lluís Tolosa Tolosa Wine Books Quins són els cent millors vins i caves que s’elaboren a Catalunya? Davant d’aquest repte segurament impossible, el sociòleg i divulgador de vins ha seleccionat “vins i caves de les dotze denominacions d’origen, vins coneguts i reconeguts en l’àmbit nacional i internacional i vins de tots els estils i colors: vins blancs, rosats, negres, dolços i caves”. Guia d’enoturisme del Penedès Lluís Tolosa Tolosa Wine Books Aquesta guia ofereix 210 llocs recomanats per gaudir de la cultura del vi: cellers, restaurants, allotjaments, enoteques i visites culturals. També inclou 500 vins i caves recomanats. I explica Tolosa: “És el resultat d’un any i mig de treball al Penedès. Descobrireu 2.700 anys d’història del vi. Un paisatge variat i sorprenent, ple de racons desconeguts. Coneixereu les mil possibilitats del xarel·lo. Els rosats com a nexe natural entre el Penedès de mar i muntanya. Que els vins negres són els grans desconeguts, però probablement els millors vins del Penedès.” Agenda de vins catalana 2018 Patrícia de Golferichs Ventura Amb l’etiqueta UnDiaUnVi, aquesta agenda temàtica, ens acosta a 365 vins d’una manera expressiva i expansiva. Amb vocabulari desinhibit i festiu, que pretén acostar el món del vi a un públic ampli. Per això, s’aporten dades bàsiques de cada vi, però també el preu, les sensacions que provoca en els tastadors experts que col·laboren amb el projecte, un maridatge possible, i també quin moment és bo per a obrir una ampolla de cada vi: vins per obrir en ocasions especials, vins per a conquistar, vins per a beure a l’estiu, vins amb etiquetes especials, vins experimentals, etc. Retrats de Vi Ruth Troyano Publicacions de la Universitat Rovira i Virgili Tres nous Retrats de Vi han arribat enguany a les llibreries. Aquesta és una col·lecció escrita i dirigida per la periodista vinícola Ruth Troyano, que ens aproxima a enòlegs i viticultors que s’han format a la URV. Descobrim la trajectòria i manera de concebre la viticultura de Sergi Colet (Colet, DO Penedès i Clàssic Penedès), Miquel Palau (Abadal, DO Pla de Bages) i Roser Amorós (Carlania, DO Conca de Barberà). Aquesta col·lecció té la virtut de fer visible una nova generació que té una manera pròpia d’entendre el vi i el paisatge vinícola, personatges que marquen el present i que són garantia d’encarar un futur amb qualitat. Vinyòvol. Vocabulari pagès de la vinya i el vi Pere Calafat Il·lustracions de Joana Cabot Edicions Documenta Balear ‘Vinyòvol’ és el pagès que té cura del vinyet i també és el títol que aplega aquest recull de mots vinaters i vinyaters, que ha estat confegit durant anys per Pere Calafat, un pagès vinater que trepitja els vinyets i sua dins el celler, que prové de nissaga pagesa i vinatera, que estima de bon de veres la terra mallorquina i els seus vinyets, perquè la vida de l’autor de Vinyòvol va lligada des de la seva infància a feines al vinyet. Aplegar aquest patrimoni és una manera de mantenir-lo viu, de no perdre’l. Cerveses artesanes de Catalunya Cristina Nicolau i Roberto Pérez Cossetània edicions La qualitat de la cervesa artesana a Catalunya no ha deixat de créixer en els últims anys, com tampoc ha deixat de créixer la fal·lera de molts amants de la cervesa per tastar-la. Aquest volum aplega les 60 millors cerveses catalanes actuals, segons els autors. El llibre també és útil per als que s’inicien en aquest món. Permet conèixer-ne els estils diferents d’elaboració, ja siguin de la família de les rosses, morenes, negres, torrades, pèl-roges o àcides, així com les principals microcerveseries que hi ha al territori. Descobrireu què s’amaga rere cada ampolla de cervesa, amb una proposta de tast bàsica, notes sobre el maridatge, la seva història i les característiques més tècniques com el preu, etc. Bebidas I: Definición, historia, tipos y composición (vol. I) Bullipèdia Aquest és el primer de tres volums genèrics sobre begudes que ha elaborat l’equip de la Bullipèdia, encapçalat pel sommelier Ferran Centelles, projecte d’alta magnitud impulsat per la Bullifoundation de Ferran Adrià. Es volum té 564 pàgines i és dirigit sobretot a estudiants, professionals i amants de la gastronomia. Entre els continguts que aborda el volum hi trobem: què és una beguda, quantes maneres de beure existeixen, perquè bebem, perquè hi ha begudes que són millors i d’altres que són pitjors, quines perspectives permeten classificar-les, etc. Aquest volum no es troba disponible en català. Los nuevos viñadores Luis Gutiérrez Planeta Gastro Amb el subtítol ‘Una nova generació de viticultors espanyols’, Luis Gutiérrez, el delegat de Robert Parker a l’estat espanyol (Parker signa el pròleg), ha seleccionat catorze viticultors dels quals en fa un retrat. Són: Envínate, Comando G, Eduardo Ojeda, Iñaki Otegi, Jorge Monzón, José María Vicente, Pablo Calatayud, Pedro Rodríguez, Pepe Raventós, Rafa Bernabé, René Barbier y Sara Pérez, Ricardo Pérez Palacios, Rodrigo Méndez y Telmo Rodríguez. Aquest volum no es troba disponible en català. CUINA La cuina en temps de Ramon Llull (1232-1315) Antoni Contreras i Mas Edicions Documenta Balear Entre l’obra ingent que es conserva del savi medieval Ramon Llull, el gran autor que obre la història mil·lenària de la literatura catalana, s’hi mostren moltes escenes de la vida quotidiana de l’època. En les descripcions que hi fa sobre la societat del seu temps apareixen comptades, però ben valuoses i representatives referències sobre cuina, gastronomia i alimentació. Aquestes informacions permeten aventurar algunes suposicions sobre l’entorn social i personal en què es va moure Llull. Principalment, pertanyen a la taula senyorial medieval. Les notícies de la taula coneguda per Llull es poden completar amb la reproducció de receptes que figuren en els manuscrits de l’època. La seva elaboració és exposada per un equip de cuiners de l’Escola d’Hoteleria de les Illes Balears i dirigida per Antoni Contreras i Mas, gastrònom especialitzat en la història de la cuina i la gastronomia, especialment de Mallorca. La cuina antiga. Ibers, grecs i romans Jaume Fàbrega Viena edicions Aquest llibre obre les portes al fascinant món de la cuina antiga: des de les preparacions dels nostres avantpassats més remots del Paleolític, passant per la cuina d’olles i cassoles del Neolític, la robusta alimentació dels ibers i la delicada cuina grega, fins a arribar a la sofisticada gastronomia romana. Receptes explicades pas a pas, amb comentaris sobre els ingredients més llunyans, a fi que puguem fer-ne adaptacions actuals, fàcils i sempre delicioses. La cuina de la gent de la mar Juan José Roda Martínez Onada Edicions Amb el subtítols ‘Els ranxos a la barca’, aquest llibre és un recull de plats bàsicament elaborats tal com es feien anys enrere a la barca. Tot i això, també hi trobareu algun exemple de cuines foranes on els productes de la mar són els principals protagonistes. Aquestes receptes han estat elaborades segons la tradició, que dia a dia ha anat passant d’una família a una altra. És per aquest motiu que segurament podeu trobar diferències entre els mateixos plats que s’elaboren de manera similar entre les barques veïnes. La cuina dels pastors. Entre la plana i la muntanya Jaume Fàbrega Farell editor En aquest llibre hi trobareu les formes de vida dels pastors i els plats que cuinaven i menjaven, explicats pas a pas. La cuina dels pastors estava adaptada al medi, on es movien amb el ramat, i era d’aprofitament. Els aliments principals que portaven al sarró eren el vi, el pa, la cansalada, el fuet, la llonganissa i el formatge. Tots ells ingredients de llarga durada. Quan s’estaven a la barraca solien cuinar sopes, escudelles i guisats amb patates, llegums, arròs, fideus i algun tros de carn. I quan feien transhumància anaven a menjar a les masies i als hostals que es trobaven al llarg dels camins. El llegat de Rondissoni Manel Guirado Ara Llibres Amb el subtítol ‘Històries i receptes del xef més influent de la Catalunya del segle XX’ entrem en la història del cuiner d’origen suís o italià, Josep Rondissoni, deixeble d’Auguste Escoffier, del qual se’n saben poques coses abans que arribés a Barcelona en el període d’entreguerres. Rondissoni va ser professor de cuina a l’Institut Català de la Dona, va dirigir una revista i va escriure alguns llibres de receptes que es consideren clàssics. Moltes de les àvies de la República van aprendre a cuinar segons explicava Rondissoni. Papilas y moléculas François Chartier Planeta Gastro François Chartier és un dels professionals del món del vi que més s’ha endinsat en la ciència aromàtica dels aliments. Ho ha fet a través de l’anàlisi de les molècules, tant dels aliments com de les varietats de raïm del vi, per saber les coincidències que s’esdeveninen i maridar o harmonitzar, que diu ell, a partir d’aquestes coincidències. La creació de famílies aromàtiques permet l’elaboració de receptes i el maridatge entre plats i vins. Aquest llibre no es troba en català. Gastrofísica. La nueva ciencia de la comida Charles Spencer Paidós Charles Spencer és expert en percepció multisensorial i disseny d’experiències. És director del Laboratori d’Investigació Cross-Modal (modalitat creuada) i catedràtic de psicologia experimental per la Universitat d’Oxford. La seva recerca, que ja suma dues dècades, és el que ens apropa en aquest llibre que ens parla de com els humans percebim el món al nostre voltant. I respon preguntes tan curioses com ara: per què mengem un 35% més quan compartim l’àpat amb una altra persona? Per què el 27% de les begudes a base de suc de tomàquet es consumeixen en els avions? Per què una música agradable tendeix a destacar la dolçor del gelats? Aquest volum no es pot trobar en català. Formatges dels Pirineus Natàlia Nicolau Villellas i Laia Pont Diez Cossetània edicions Les autores ens proposen els 50 millors formatges del Pirineu, amb un exhaustiu de les seves característiques. Hi trobareu, també, una mirada intimista del sector i les percepcions rebudes durant aquest viatge de les autores. Tal com demostren, darrere de cada formatge hi ha una història molt especial per explicar. La cuina de la carxofa Pau Garcia Parajuà Comanegra La carxofa és un dels ingredients més emblemàtics de la nostra cuina, una flor deliciosa perseguida especialment durant uns pocs mesos l’any, en què se’n fa la collita. Aquest llibre proposa receptes que van del més bàsic a l’alta gastronomia, totes fonamentades en aquest mateix ingredient, i també una guia fonamental per a la tria, la pela, la conservació i la cuina d’algunes elaboracions bàsiques que converteixen la carxofa en el tot terreny de la cuina catalana. Arrossos. Orígens, curiositats i receptes Quim Marquès amb fotografies de Laia Prats Juanpera Cossetània edicions Quim Marquès, xef i propietari del restaurant Suquet de l’Almirall, interpreta com poques persones el receptari clàssic i tradicional de la Barceloneta, el barri mariner de Barcelona on està ubicat el seu establiment. És ell l’encarregat d’enfilar aquesta història sobre el món de l’arròs, que mira de donar resposta a la seva llarga trajectòria d’aquest aliment: quan va aterrar al Mediterrani, com l’han fet servir les diverses civilitzacions, quines varietats hi ha, etc. Picades. La identitat de la cuina catalana David Solé i Torné Farell editor El recull de les 182 receptes d’aquest llibre busca donar una àmplia visió tant de l’històric recorregut com dels diferents usos del preuat recurs. Coneixerem les picades antigues de la cuina romana, les de la cuina medieval, de la cuina de la Renaixença, les de principis del s. XX, i és clar, les picades de la cuina vigent o actual. Copsarem les diferents aplicacions atès que poden esdevenir amaniments o acompanyaments, salses, suquets, poden fer enaltir o transferir el seu nom al plat. Barcelona a peu de porc Ricard Martín Cossetània edicions Aquest volum ens proposa un recorregut per una cinquantena de cases de menjar de la ciutat. Barcelona té una tipologia de restaurant popular, la casa de menjars, que està passant desapercebuda entre bars de menús amb ínfules creatives o internacionals, cuines de fusió o cadenes «low cost» amb precuinats. Barcelona a peu de porc és un llibre que neix de la dèria d’en Ricard Martín, periodista especialitzat en gastronomia, d’entaular-se en llocs on es mengen plats deliciosos de la cuina casolana tradicional a preus populars, encara que no hi hagi ni carta ni estovalles de fil. Figueres i figues Història i simbolisme. Receptari Maria Esperança Llabrés Terrassa Edicions Documenta Balear A més de les consideracions botàniques que els lectors hi trobaran, aquesta obra és sobretot un recorregut històric que abasta des de l’origen del cultiu de la figuera fins a l’actualitat, i una font d’informació sobre la importància agrària, econòmica, cultural, mèdica i terapèutica, culinària i simbòlica que les distintes espècies del gènere Ficus han tingut per a la humanitat. La gastronomia dels camins Marisa Benavente i Pilar Herrera Edicions Sidillà Es tracta d’un volum que conté més de cent receptes de cuina fetes amb plantes boscanes. Es divideix en dues parts. La primera descriu setanta plantes silvestres, que podem incloure en la nostra dieta. La segona part, és el receptari, que està dividit per temes: amanides; bunyols, crestes, samoses i farcellets; coques i pastissos salats; entrants i primers plats; segons plats; salses; postres; diversos; i sucs vegetals i batuts verds. El llibre també inclou una taula de recol·lecció amb els mesos de l’any. Aquest volum ens familiaritzarà amb unes plantes boscanes poc valorades i, sobretot, n’aprendrem els noms. Camí de les Aigües Carme Martí Editorial Amsterdam Aquesta novel·la és un cant a la cuina feta amb amor i un deliciós homenatge a les àvies treballadores que mai no es van deixar vèncer per les adversitats del seu temps. Recepta a recepta, vivència a vivència, El camí de les Aigües ens proposa un viatge carregat d’olors i de sabors a les nostres arrels, a la nostra infantesa. Una novel·la que ens parla de la vida de la cuinera Maria Badia al llarg del segle XX, a partir de la mirada actual de la Laura, la seva néta. Cuinem en família Més d’un autor. A ura de Josep Vilella i il·lustracions d’Anna Clariana Nandibú Aquest llibre vol engrescar els pares a compartir amb els fills una estona divertida davant dels fogons. I ho fa a partir de receptes d’una selecció dels millors xefs d’Europa.Hi participen: Mauro Colagreco, Heston Blumenthal, Andoni Luis i Haritz Adúriz, Carles Gaig, Peppe Guida, Frank Giovanni, Rocco Iannone, Joan Roca, Paquita i Lolita Rexach, Bart de Pooter, Carme Ruscalleda, Mathias Dahlagren, Pedro Subijana, Georges Blanc, Juan Mari i Elena Arzak, Hans Haas, Benoït Violier, Jean André Charial, Martín Berasategui, Javier de las Muelas. La màgia de la cuina Carme Ruscalleda, amb il·lustracions de Pilarín Bayés Bridge Carme Ruscalleda proposa dues-centes receptes sezilles, amb la voluntat de transmetre, sobretot als joves, que cuinar és un plaer. Ja ho diu bé la xef: Podem fer uns ous ferrats, però també podem cuinar-los. Perquè la difrència es troba en com fem les coses. PAISATGE El llibre de la fusta. Una vida als boscos Lars Mytting Traducció de Meritxell Salvany Ara Llibres Aquest volum conté una manera de mirar el paisatge que atrapa: pren la fusta i la cultura del llenyataire com un element que articula la seva quotidianitat, i que té la capacitat de mostrar una manera de ser, de viure, d’entendre la vida d’una gent, d’una societat. Un llibre que conté moltes capes de coneixement superposades, perquè parla de tradició, cultura, saviesa adquirida per l’experiència, sentits, natura, supervivència, confort, relats, idiosincràsia, lentitud, paraules i gests… Fa sis anys que El llibre de la fusta es va publicar a Noruega i l’èxit va ser aclaparador. Després, Mytting va fer-ne una adaptació per al públic internacional. D’aquell temps ençà el llibre ha arribat als 600.000 exemplars venuts, en 16 llengües, a tot el món. Caminar Henry David Thoreau Introducció i traducció de Marina Espasa Angle editorial Enguany, se celebren els dos-cents anys del naixement de Thoreau (1817 – 1862) i, coincidint amb l’efemèride, es torna a publicar aquest petit assaig, que va néixer amb la voluntat de ser dit, perquè el va escriure per a una conferència. Thoreau, autor de Walden o la vida als boscos, una obra de referència, troba en Caminar un text seminal de tot el que després vindrà. Com diu Marina Espasa en la introducció: ‘Caminar, en el sentit profund que li dóna l’escriptor nord-americà, és dirigir-nos als boscos salvatges que la mà de l’home encara no ha pogut domesticar i buscar-hi allò que hem perdut com a espècie a còpia de fer-nos cultes i civilitzats: l’instint, el pensament elevat, l’heroisme i la llibertat. Caminar, per a Thoreau, és una activitat reflexiva i espiritual, encara que sigui del tot física.’ Calendari l’Ermità 2018 Fra Ramon dels Pirineus Edicions Morera Cada any, aquest almanac tradicional arriba ple d’informacions relacionades amb l’astronomia, el camp, l’hort, el jardí, les festes i tradicions populars… Com a novetat, aquesta edició presenta un calendari d’estacions de fruites i hortalises i també inclou el nou Calendari dels nens i les nenes, un desplegable sobre el cicle festiu de l’any adreçat als més petits. La vida a pagès. Feines, festes i cuina Jordi Torres i Sociats Farell editors Tots Sants és el punt d’inici i final d’aquest llibre, ja que antigament, i fins ben entrat el segle XX, la gent de pagès celebrava el cap d’any o final de cicle. El bestiar s’estabulava a les corts i als corrals de la casa i els jornalers, després de les campanyes de recol·lecció estiuenques i tardorals, retornaven a la casa familiar, també els pastors i bovers. Recordarem com era la vida a pagès i els diferents treballs durant tot l’any. Les festes i celebracions alliberaven la gent de pagès de la duresa del treball, reunien tota la família a l’entorn de la taula de la casa pairal, com una acció de gràcies, quan s’acabaven les campanyes de recollida dels fruits. I què podem dir de les mestresses? A més de moltes altres tasques, s’encarre- gaven de la bona alimentació dels jornalers i la família, que exigia l’esforç de les llargues i dures jornades, i en les festes assenyalades cuinaven uns plats exquisits. Amunt! Les festes de l’arbre als Països Catalans Llorenç Roviras i Marc Castells Edicions Sidillà El volum ofereix un recorregut narratiu i plàstic per unes celebracions carregades de simbolisme, que ens parlen del cicle anual de regeneració de la natura, però també de la voluntat de mantenir una tradició —sovint suposada, sempre deformada— i del desig de pertinença. L’obra fa un recorregut per una trentena de les més de cent seixanta festes d’aquest tipus que els autors han trobat a Catalunya, la Franja de Ponent, el País Valencià, Mallorca i Andorra. La muntanya viva Nan Shepherd Traducció d’Aurora ballester Pròlegs de Núria Picas i Robert Macfarlane Edicions Sidillà Nan Shepherd va voler estar sempre a prop de la natura. A les muntanyes escoceses dels Cairngorms va trobar un món d’una bellesa dinàmica i sorprenent, a voltes d’una duresa extrema. Va viure coneixent i estimant l’entorn: les roques, els vells camins, els llacs, els rius… fent-se amb les poques persones que hi vivien, descobrint els secrets més ben amagats, els animals i les plantes que anava retrobant, mentre s’adaptava al pas de les estacions i del temps. Un llibre per a tothom qui, com ella, tingui la necessitat de viure tot coneixent, convivint, estimant, perdent-se i retrobant-se a les muntanyes del país on vol que passi la seva vida. El futuro es vegetal Stefano Mancuso Galaxia Gutenberg En aquest nou llibre, Stefano Mancuso continua la investigació que va iniciar a Sensibilidad e inteligencia en el mundo vegetal. Ofereix de nou una revolucionària mirada cap al món de les plantes, en aquest cas estudiant les solucions que les plantes troben als múltiples reptes a què s’enfronten i d’aquí trobant models per inspirar solucions als problemes que assetgen la humanitat. El neurobiòleg explica que reconeixement. l’existència d’altres intel·ligències en el nostre planeta (a més de la nostra), podrem aprendre i canviar el punt de vista i la sensibilitat, de cara a repensar el nostre sistema de viure. Aquest títol només es troba disponible en espanyol.

Summary: Especial: llibres de vi, cuina i paisatge


Poc abans de la publicació d’aquest monogràfic, el Grup Intergovernamental sobre Canvi Climàtic (IPCC) donava a conèixer el seu Cinqué Informe d’Avaluació, segons el qual «l’escalfament del planeta és inequívoc» i «la influència humana en el sistema climàtic està clara». Arriba, per tant, el moment de prendre mesures per a mitigar aquest procés i adaptar les nostres vides a una nova situació. Viure amb el canvi climàtic recull els anàlisis realitzats per reconeguts experts que aborden, des de distintes perspectives, un afer certament polièdric i complex. A més d’especialistes, tots ells són persones implicades en la defensa del medi ambient, a qui agraïm la seua generosa contribució. La nostra mirada pluridisciplinària es basa en el convenciment que la ciència del clima necessita buscar suport en altres disciplines, com la sociologia, l’educació, l’economia i la comunicació. Només així serà possible traslladar eficaçment les seues conclusions al conjunt de la societat. Fins ara, la comunitat científica no ha tingut gaire èxit en el seu intent que els ciutadans es fagen càrrec de la gravetat de la situació. Com posen de manifest les reflexions aquí recollides, aquest fracàs guarda relació amb la complexitat del problema, però també amb la ineficàcia de les accions educatives i de comunicació que s’han dut a terme fins el moment. Només així pot entendre’s que el sistema educatiu encara no haja aconseguit formar adequadament els joves en relació al canvi climàtic, que continue sent un tema marginal als mitjans de comunicació, o que les veus negacionistes continuen tenint una notable influència en la societat. Llig l’article sencer i el número Viure amb el canvi climàtic a la web de Mètode. Bienvenido León. Què és Mètode?

Summary: Viure amb el canvi climàtic: El repte d’adaptar-se a un món canviant


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, no participarà a la manifestació de la Diada de l’Onze de setembre. ‘No aniré a la manifestació perquè no em sento representada per la convocatòria, però respecto a qui vulgui manifestar-se’, ha dit Colau en una entrevista al programa de Risto Mejide a la televisió Cuatro. I ha tornat a criticar que s’hagi judicialitzat el conflicte polític català. Colau tampoc no va participar l’any passat en la manifestació de la Diada de l’11 de setembre perquè va dir que no se sentia ‘cridada a participar’, perquè era un acte ‘independentista’ i defensava ‘la via unilateral’, que no comparteix. De fet, l’última ocasió en què va participar-hi fou el 2016. La batllessa sí que participarà en tots els actes oficials que organitzaran tant l’ajuntament com la Generalitat, com ara l’ofrena al monument de Rafael Casanova. I el consistori col·laborarà perquè la manifestació, que cada any congrega centenars de milers de persones, es pugui celebrar amb normalitat.

Summary: Ada Colau tampoc no anirà enguany a la manifestació de la Diada


Fins el 20 de gener el Museu Picasso de Barcelona exposa la mostra ‘Picasso descobreix París’, que tracta sobre l’impacte que va tenir en els primers viatges que va fer a París. S’hi exposen dinou peces impressionistes i simbolistes d’artistes com ara Cézanne, Degas, Gauguin i Toulouse-Lautrec. ‘Amb aquesta exposició volem mostrar què va veure i com va influir directament en la seva pintura’, diu la comissària de la mostra, Malén Gual. Picasso va anar a París per primera vegada l’any 1900, quan una obra seva es va exhibir a l’Exposició Universal. Tal com explica Gual, el pintor ja coneixia una mica què s’hi feia, gràcies a Cases, Rusiñol i les revistes que es rebien als Quatre Gats i a l’Escola de la Llotja. Tanmateix, veure directament l’art dels impressionistes, postimpressionistes i simbolistes el va colpir molt. Entre les peces exposades, hi ha Les cinc banyistes, de Cézanne, que pertanyia a la col·lecció personal de Picasso; Les planxadores, de Degas, una obra meravellosa del 1890; un Manet, un Gauguin, dos dibuixos de Toulouse-Lautrec i una sèrie de dibuixos de Pierre Cécile Puvis de Chavannes, molt interessants perquè es relacionen directament amb un dibuix de Picasso. La selecció d’obres de Barcelona s’ha fet a partir d’una crítica de Felicien Fagus amb motiu de l’exposició ‘Picasso i Iturrino’ l’any 1901, i també a partir d’obres seves que fan referència a uns altres artistes. Aquesta exposició és fruit d’un intercanvi entre el Museu d’Orsay, el Museu Picasso de París i el Museu Picasso de Barcelona. Concretament, el de Barcelona ha deixat al d’Orsay 52 obres que ara mateix es mostren a París en l’exposició ‘Picasso. Blau i rosa‘. I al Museu Picasso de París li ha deixat vuit obres mestres, com ara Ciència i Caritat, una de les peces cabdals del període de formació de l’artista, on es poden veure els esbossos de l’obra.

Summary: ‘Picasso descobreix París’: una mostra que aplega les obres que el van impressionar en els primers viatges a la capital francesa


Que Joc de trons és actualment la sèrie de les sèries és gairebé indiscutible. Que qualsevol aspecte de la trama, dels personatges, del guió, del muntatge i, fins i tot, de les interpretacions serà analitzat fins a l’últim detall, també. El fenomen és tan gran que HBO acaba de publicar un documentari sobre com s’ha filmat l’última temporada. Una temporada en què els personatges més importants són, gairebé tots, dones: Daenerys Targaryen, Cersei Lannister, Sansa Stark i Arya Stark. Ara bé, des de l’ús de la violació de Sansa com a estímul del seu arc narratiu fins al descens ‘sobtat’ a la bogeria de Daenerys, passant per alguns buits de guió, hi ha hagut moltes veus que, sobretot en aquests darrers sis capítols, han criticat la sèrie, i especialment els seus creadors, D. Benioff i D. B. Weiss, per masclista. Però Joc de trons no ha estat mai feminista. Per la professora de literatura anglesa i estudis culturals de la UAB Sara Martín Alegre, la sèrie ‘presenta una societat pseudo-feudal i és clarament un relat patriarcal, és a dir, sobre l’ambició de poder’, i afegeix que aquesta mena de fantasies no són un gènere ‘on trobar figures femenines alliberades, perquè el seu entorn no ho permet.’ Aquest és un motiu d’arrel, però n’hi ha més. La periodista i activista feminista Irantzu Varela diu que la sèrie no és feminista perquè ni està escrita per una feminista ni tracta temes feministes, sinó que ‘és una sèrie en què surten dones i no hi surten només com a objectes passius i éssers subalterns, però com que estem tan acostumades que sigui així, ja ens sembla feminista.’ I afegeix que els personatges femenins, sobretot els quatre que acaben protagonitzant la darrera temporada, són els més interessants de la sèrie perquè són els que evolucionen més, en contraposició amb els masculins, que ‘s’han quedat fent allò que se n’esperava’. Malgrat tot, en aquesta darrera temporada s’han vist dones i masculinitats subalternes (per exemple, un nan o un discapacitat) exercint el poder. Marta Roqueta, periodista especialitzada en gènere, ho atribueix, sobretot, a l’evolució natural de la trama: ‘Per lògica, en el moment en què els hereus es moren sempre queden dones i homes que no serveixen per a combatre. El problema és que no els han sabut explotar i al final, malgrat que Daenerys i Cersei són sobiranes, acaben morint als braços dels seus estimats.’ Traïcions, assassinats i salvatges blaus rere un mur: les històries reals de ‘Joc de trons’ Dones i poder: Cersei, Daenerys i Sansa ‘El poder és poder.’ ‘Quan jugues al joc de trons, o guanyes o mors.’ Són dues de les frases més cèlebres de la sèrie, i també les que en defineixen l’essència: la pugna pel poder. Totes dues arriben de boca de Cersei Lannister, qui des del primer capítol es presenta com la dona més poderosa de Ponent, que després veiem constantment maltractada pel seu marit, el rei Robert Baratheon. Cersei va guanyant poder a mesura que avancen les temporades, com també ho fan els personatges de Daenerys Targaryen i Sansa Stark, però totes tres de maneres ben diferents. —Cersei Lannister, la Lady Macbeth de gel i foc. Sempre des de Port Reial, Cersei exerceix el ‘poder des de l’ombra’. És una mena de Lady Macbeth, explica Varela, ‘aquesta dona ambiciosa que desitja el poder, que vol manar però que sap que és una dona i es resigna que el seu únic paper sigui a l’ombra’, es queda a ‘casa’ i es limita a exercir el poder amb intrigues i manipulacions. ‘Manipula com a filla, com a germana i amant alhora, i també com a mare, és l’arquetip més clar del poder de les dones’, continua. De fet, no és fins que deixa de ser filla, quan perd el pare, i de ser mare, quan perd els fills, que no obté el poder de manera oberta i absoluta. En aquest sentit, Martín Alegre també afegeix que conductes com les de Cersei ‘poden afirmar l’estereotip segons el qual les dones amb poder són, fins i tot, més cruels i violentes que els homes.’ Pel que fa a la maternitat, Cersei és el personatge a qui defineix més la condició de mare. La maternitat la fa humana, com li recorda el seu germà Tyrion en unes quantes escenes. ‘En realitat, la seva maternitat no es presenta com un espai de tendresa sinó de vulnerabilitat. Crec que l’han feta tendra amb els seus fills perquè, si no, seria invencible’, diu Varela. L’evolució del personatge ha estat molt complexa, ‘era una malvada molt bona, molt ben dibuixada, l’espectador sentia empatia amb el seu dolor i, en certa manera, s’entenia per què feia el que feia’, diu Roqueta, que critica el paper que li han donat en la darrera temporada: ‘Ja es veia que tenia poques possibilitats, però el paper en l’última temporada és una caricatura.’ —Daenerys Targaryen, un nou cap de Medusa. En una de les primeres escenes on apareix Daenerys, és violada pel seu marit. Després, la seva trama es dirigeix a anar aconseguint poder per assolir el tron de ferro. Finalment, es torna boja i el seu amant la mata. Hi ha qui hi ha vist un paral·lelisme amb la història de Medusa, una de les representacions més cruels de poder en les dones en l’antiguitat. Com explica Mary Beard al llibre Dones i poder, Medusa és violada i castigada a convertir en pedra aquells qui la mirin, fins que Perseu li talla el cap per acabar amb l’amenaça de la Gorgona. ‘Daenerys fa un gir que, si s’hagués exposat més profundament durant tres o quatre temporades, s’hauria entès, però fer-lo tan sobtat ha acabat redundant en el tòpic de la dona poderosa que s’encega de poder i es torna boja’, diu Roqueta. Un tòpic en què es troben personatges com la Medusa, Malèfica, Úrsula o Anna Maria de Mozart in the jungle. Tot i això, les pistes hi eren, explica Martín Alegre: ‘Hem caigut a la trampa perquè Daenerys és una dona jove i bonica, però hauríem d’haver desconfiat d’algú que busca el poder amb tantes ganes i que ja havia fet algunes coses molt deplorables, per no dir directament criminals.’ Per Varela, la manera que té Daenerys d’exercir el poder és com ho fan els homes: ‘Amb el carisma i la violència.’ Fa servir el carisma per obtenir lleialtats i la violència per sotmetre qui no s’agenolla davant d’ella. Sansa Stark és gairebé l’únic personatge, tant masculí com femení, que no fracassa. —Sansa Stark, el poder des de la cura. Un dels personatges que ha viscut una evolució més gran, massa sovint amb episodis traumàtics, ha estat Sansa Stark. Sansa viu un procés de resiliència en què pateix una violació i maltractaments de tota mena. ‘A ella la vida la porta a exercir el poder des de la cura i la protecció, i a més, és la més digna’, diu Varela, que especifica: ‘Les frases de poder de Sansa són “falta menjar” o “els homes han de descansar”, que mostren un poder de preocupació i cura pel seu poble.’ De fet, Sansa és gairebé l’únic personatge, tant masculí com femení, que no fracassa: ‘Ha aconseguit allò que volia, la independència del Nord, utilitzant unes eines que el mateix sistema dóna a les dones; és a dir, Sansa tenia unes cartes i les ha jugades molt bé’, rebla Marta Roqueta. Podeu veure un recull dels deu personatges femenins amb més impacte de Joc de trons: Violència sexual, nuesa i ‘sexposition‘ En el quart capítol de la vuitena temporada, Sansa Stark diu al Gos que si no li haguessin fet tot el que li han fet, encara seria l”ocellet’, la nena ximpleta i innocent, de la primera temporada. Aquesta frase va incendiar la xarxa, perquè es donava a entendre que havia estat una violació, la de Ramsay Bolton (una escena durament criticada, també, de la cinquena temporada), que l’havia fet créixer com a personatge. Rape is not a tool to make a character stronger. A woman doesn’t need to be victimized in order to become a butterfly. The #littlebird was always a Phoenix. Her prevailing strength is solely because of her. And her alone.#GameOfThrones pic.twitter.com/TVIyt8LYxI — Jessica Chastain (@jes_chastain) May 7, 2019 De fet, la violació de Sansa també va ser molt criticada perquè es veia com un ‘càstig’ excessiu per a un personatge que evolucionava molt i que ja havia estat molt maltractat. I el fet que la mateixa Sansa verbalitzés que la violació l’havia feta més forta va posar damunt la taula un problema que ja s’havia vist a la sèrie: la manera com es tracta la violència sexual i l’ús de la violació com a estímul per a l’arc narratiu d’un personatge. Per exemple, sobre la violació de Daenerys en el primer capítol, diu Irantzu Varela: ‘La venen al seu violador i després en surt enamoradíssima perquè aprèn a satisfer-lo, sona a fantasia patriarcal heteronormativa, la història comença amb violència però acaba com una cosa bonica.’ I rebla: ‘Joc de trons és un intent de fer ficció d’una nova manera. però reprodueix les construccions socials, perquè les ficcions les construïm les persones que vivim en una societat, s’hi projecta bona part de l’imaginari col·lectiu. I en l’imaginari col·lectiu masculí heterosexual, hi ha aquesta idea que es pot començar d’una manera violenta i acabar en amor. I això ho podem veure des de La bella i la bèstia fins a Crepuscle.’ La qüestió que sorgeix de la violència sexual a Joc de trons, i tenint en compte que en un món medieval hi era ben present, és que no se’n fa una bona representació, com explica Marta Roqueta: ‘El problema, molt sovint, no és que es mostri o no, sinó com es fa: es mostra d’una manera en què allò menys important és la dona.’ De fet, en el cas de la violació de Cersei per part del seu bessó Jaime a la quarta temporada, va sorprendre que ni tan sols els mateixos directors van considerar que fos una violació. ‘Si ni els creadors no ho saben, què en podem esperar?’, afegeix Roqueta. I en aquest sentit, Varela diu que l’únic cas de violència sexual que es tracta com a tal, precisament, és el de Sansa Stark: ‘És l’única vegada que la veiem com a violència, com una cosa que et travessa, et marca i et genera emocions negatives. Ho reflecteix molt bé la conversa que té Sansa amb el Ditpetit, en què li diu que encara nota el que li han fet al seu cos, i no al seu cor. Es veu el rastre que deixa la violència al cos, però també el treball intern que s’ha de fer per a tornar a ser la mateixa després d’haver patit violència de manera sistemàtica.’ Dades extretes de l’article ‘Counting Every Instance of Rape, Death, and Nudity on “Game of Thrones”‘ de Sara David per Broadly, posteriorment publicat a Vice i elaboració pròpia. A banda de la violència sexual, la sexualitat (principalment femenina) i la nuesa han estat leitmotiv de Joc de trons. Sobretot, en les primeres temporades, en què era tan habitual que apareguessin escenes amb un personatge masculí parlant sobre alguna qüestió –sovint relacionades amb el poder i a les intrigues polítiques– i a la seva vora hi hagués dones nues o practicant sexe, que es va acabar utilitzant el concepte sexposition (barreja entre ‘sexe’ i ‘exposició’ en anglès) com a recurs per a definir un grapat d’escenes de la sèrie. Martín Alegre, Varela i Roqueta coincideixen que això és conseqüència de la manca de dones guionistes i directores i de la voluntat dels directors de plaure a l’ull masculí. I si bé és cert que la sexposition va baixant en el curs de les temporades, és perquè la trama no demana tantes escenes en bordells, més que no pas per una voluntat d’eliminar-les. Dades extretes de l’article ‘Counting Every Instance of Rape, Death, and Nudity on “Game of Thrones”‘ de Sara David per Broadly, posteriorment publicat a Vice i elaboració pròpia. El masclisme darrere les càmeres La violència sexual, la nuesa i la sexposition són conseqüència, en gran part, de la manca esborronadora de dones darrere les càmeres de la sèrie d’HBO. D’un total de setanta-tres episodis, només quatre han estat dirigits per una dona, Michelle MacLaren, i tan sols tres han estat escrits íntegrament per una altra dona, Vanessa Taylor. Dades extretes d’IMDB i elaboració pròpia. Hi ha tot de detalls que mostren el masclisme de la sèrie, des del tractament de la prostitució fins a l’excessiva representació de la nuesa femenina passant pels cossos normatius que hi apareixen, segons que explica Irantzu Varela. ‘Totes, per molt poderoses que siguin, tenen alguna cosa de submisa o de coqueta; si ho hagués escrit una dona, la sèrie seria plena d’Aryas i Yaras’, comenta. El test de Bechdel és un mètode que avalua com és de masclista una ficció mitjançant tres simples criteris: que hi apareguin, com a mínim, dos personatges femenins, que parlin l’una amb l’altra en algun moment i que la conversa tracti sobre una qüestió que no impliqui cap home. Dades extretes de l’article ‘Counting Every Instance of Rape, Death, and Nudity on “Game of Thrones”‘ de Sara David per Broadly, posteriorment publicat a Vice i elaboració pròpia. Un altre símptoma de la manca de dones en la producció, com explica Marta Roqueta, és l’ús de la dona com a eina de guió. Un exemple és la mort de Missandei per a estimular la trama de Daenerys, les prostitutes que apareixen en les primeres temporades que serveixen per a la sexposition o la mort de Ross a mans de Jeoffrey per a demostrar que és un personatge malvat, tot i que ja s’havia vist àmpliament abans. Sara Martín Alegre ho resumeix així: ‘Ens podem esforçar tant com vulguem mirant si els personatges femenins són innovadors o no, però mentre no participin més dones en els mitjans audiovisuals, no sortirem dels estereotips, tant dels vells com dels nous.’ La mort de Missandei serveix per a estimular la trama de Daenerys. El marc de fantasia pseudo-medieval, la manca de directores i dones guionistes a la sèrie, sobretot les darreres temporades, en què no n’hi ha cap, i l’ús excessiu de la violència sexual fan que, com mínim, s’hagi d’excloure la paraula ‘feminista’ de qualsevol valoració de Joc de trons. Ara bé, segurament els personatges que més evolució han tingut i que han deixat moments més memorables són les grans dones de la sèrie: Cersei Lannister, Daenerys Targaryen, Sansa Stark i Arya Stark.

Summary: Per què ‘Joc de trons’ no és pas una sèrie feminista?


Diversos dirigents convergents ja s’han posicionat a favor d’una de les tres opcions de nom que es votaran diumenge en el congrés fundacional de la nova CDC: Partit Demòcrata Català. En aquest sentit s’han expressat el conseller de Cultura, Santi Vila, el batlle de Tortosa, Ferran Bel, el diputat de CDC el congrés espanyol, Carles Campuzano, i el president de l’AMI i batlle de Premià de Mar, Miquel Buch. Partit demòcrata català m'agrada! És progressista i d'inspiració liberal — Santi Vila (@SantiVila) July 9, 2016 Jo dels tres #partitdemòcratacatalà sens dubte — Ferran Bel i Accensi (@Ferran_Bel) July 9, 2016 Per al #NouPartit la millor proposta #PartitDemòcrata — carlescampuzano (@carlescampuzano) July 9, 2016

Summary: Santi Vila, Ferran Bel, Miquel Buch i Carles Campuzano entre els dirigents de CDC que aposten per ‘Partit Demòcrata Català’


El batlle de Perpinyà, Jean-Marc Pujol, ha rebut una carta de l’ambaixador espanyol a l’estat francès, Fernando Carderera, en què li recrimina la rebuda institucional al president de la Generalitat, Quim Torra, el passat 31 d’agost. Pujol va rebre Torra amb un llaç groc com a mostra de solidaritat i va signar el manifest per l’alliberament dels presos polítics. Ho ha denunciat el director de la Casa de la Generalitat a Perpinyà, Josep Puigbert. Segons la carta, Cardedera li diu a Pujol que Torra és un ‘president anticonstitucional’. També ha fet arribar la missiva al president de l’estat francès, Emmanuel Macron, i als presidents de l’Assemblea Nacional francesa i del senat. ‘Es pensen que Europa és el seu feu’, ha criticat. L'alcalde de #Perpinyà @JeanMarcPUJOL ha rebut una carta de l'ambaixador espanyol a França recriminant-li que fes una rebuda institucional al President @QuimTorraiPla i li lliurés la Medalla d'Honor de la Vila. L'ambaixador diu que el President és "anticonstitucional" #Diada2018 pic.twitter.com/fElufYAxtD — Josep Puigbert (@puigbertjosep) September 11, 2018 Es pensen que #Europa també és el seu cortijo — Josep Puigbert (@puigbertjosep) September 11, 2018

Summary: L’ambaixador espanyol a l’estat francès recrimina al batlle de Perpinyà que rebés el president Torra