Unes imatges de vídeo fetes públiques a Twitter demostren que els incidents violents de dijous a Calella (Maresme), en què ultres espanyolistes van intentar agredir les persones que s’havien manifestat contra la presència de la Guàrdia Civil, van originar-se per motius racistes. Tot plegat comença quan un dels ultres arranca l’estelada que hi havia a la plaça de Catalunya. Segons que denuncien col·lectius com la Forja, es tracta de Santiago Pulido, membre del grup espanyolista Segadors del Maresme. Tanmateix, tot seguit diverses persones proven d’impedir-ho, entre les quals ciutadans d’origen marroquí. Els ultres els recriminen l’origen i un els respon: ‘Som tots catalans, aquí. Què passa amb la bandera?’ Li repliquen dient-li ‘moro de merda’ en castellà. En vista de la pressió de la gent, que els planta cara perquè se’n vagin de la ciutat, s’accentuen les proclames racistes: ‘Fora del meu país, tu no ets català!’, l’increpa una ultra de dalt d’un camió estant. Les imatges següents ja mostren una esbatussada i com de seguida un dels ultres agafa un bastó i intenta agredir els altres. ‘Vine aquí, moro de merda! Ets un moro de merda!’, crida a un dels ciutadans d’origen marroquí, mentre continua amenaçant els concentrats, que l’acusen de feixista. Ja a punt d’anar-se’n, algú respon a l’agressor: ‘Sóc marroquí i sóc català. I Catalunya independent!’ Vegeu a continuació les imatges que constaten els fets: ATENCIÓ: Reveladores imatges de l'incident espanyolista de Calella (3/10/19)! El detonant és la retirada de l'estelada de l'ajuntament i la defensa que en fan dos nois a qui els feixistes anomenen "moros de mierda": "Soc marroquí, soc català i Catalunya independent". pic.twitter.com/w5NnXPBAyC — Miquel Strubell fill 🎗 (@miquelstrubell) October 5, 2019 La Policia Local de Calella ha identificat quatre membres del col·lectiu Segadors del Maresme per haver intimidat amb pals el grup d’independentistes.

Summary: Un nou vídeo de l’agressió a Calella demostra el racisme ultra i com la gent hi va plantar cara


Una associació d’advocats anomenada Movimiento 24DOS, amb seu a Madrid, ha presentat finalment una querella contra la jutgessa de Brussel·les que examina la demanda civil contra Pablo Llarena. I l’ha presentada també contra Carles Puigdemont i els consellers exiliats i contra el seu advocat Gonzalo Boye. Per a aquest col·lectiu d’advocats, presidit pel catedràtic Nicolás González-Cuéllar, han comès els delictes de prevaricació, usurpació de funcions i presentació de traducció falsa o falsetat documental. Aquests juristes volen anar més enllà del que ho fa el govern espanyol, que ha pagat mig milió d’euros a un bufet d’advocats belga perquè defensi el jutge del Tribunal Suprem. El president de l’associació, González-Cuellar, és l’editor dels llibres que publica el jutge Manuel Marchena, president de la sala penal del Tribunal Suprem espanyol i membre del tribunal que jutjarà els presos polítics. Ambdós formen part del consell editorial d’Ediciones Castillo de Luna i també han compartit llibres, actes i conferències. Un exemple, el llibre ‘La reforma de la Ley de Enjuiciamiento Criminal en 2015’, redactada per Marchena i per González-Cuéllar i amb pròleg de l’ex-ministre de Justícia Rafael Catalá. A més, fou un dels advocats querellants contra l’ex-magistrat Elpidio José Silva. I Marchena va presidir el tribunal que va desestimar el recurs de cassació de Silva. El número dos d’aquesta associació és Adolfo Prego, advocat i ex-magistrat de la sala penal del Tribunal Suprem espanyol (la mateixa en què exerceix Llarena) i ex-vocal del Consell General del Poder Judicial a proposta del PP. Ha estat recentment advocat de María Dolores de Cospedal. De tarannà molt conservador, reaccionari, contrari als matrimonis entre homosexuals i ferm opositor a la llei de la memòria històrica que va impulsar el govern de Zapatero. De fet, és un revisionista dels crims de la dictadura franquista, que qüestiona. Té una gran vinculació amb Pío Moa, un pseudo historiador que justifica el cop d’estat de Franco del 1936. I fa seves aquestes tesis, dient que el dictador va fer una ‘contrarrevolució’. Aquests posicionaments no van impedir (perquè el Tribunal Suprem no ho va voler) que fos ponent de la interlocutòria que va admetre a tràmit la querella de l’organització ultra Manos Limpias contra Baltasar Garzón per la investigació dels crims del franquisme.

Summary: L’editor de Marchena i un ex-jutge filofranquista, entre els querellants contra la jutgessa belga, Boye i els exiliats


La Universitat de Barcelona ha estat la seu del primer taller internacional del programa ‘Sustaining Minoritized Languages in Europe’ (SMiLE). Promogut per l’Smithsonian Center for Folklife and Cultural Heritage de Washington, el programa és la primera activitat que aquest centre fa a Europa i té com a objectiu avaluar les polítiques lingüístiques que s’han dut a terme en diferents llengües minoritzades del continent. L’octubre del 2016 va tenir lloc la primera reunió d’experts, també a la Universitat de Barcelona, i allà es van posar els fonaments del projecte. Poc després, es va fer una convocatòria oberta i el novembre del 2017 es van fer públics els projectes guanyadors. Ara s’ha fet la primera reunió de tots els equips de recerca per a acordar aspectes fonamentals com ara la metodologia o la terminologia i per a emprendre, de manera coordinada, tots els projectes. Entre els projectes guanyadors, hi ha ‘Sowing the seeds at Semente: grassroots revitalization and language activism in contemporary Galicia’, presentat per Bernadette O’Rourke i Marcos López Pena. O’Rourke és una sociolingüista de gran prestigi que ha centrat la seva recerca sobretot en l’irlandès i el gallec. A Catalunya, col·labora habitualment amb Joan Pujolar, sociolingüista de la UOC. Per bé que el projecte d’O’Rourke se centra en el gallec, l’irlandès també hi està representat en la proposta ‘The Intersecion of Language and Community in Corca Dhuibhne’, presentada per Cassie Smith-Christmas i Orlaith Ruiséal. Smith-Christmas és especialista en transmissió familiar de la llengua i aquest és el primer focus del projecte que han presentat. Altres focus són els neoparlants i l’ús de l’irlandès com a recurs cultural. Sara Brennan va fer la seva tesi doctoral sobre l’irlandès i ara presenta, juntament amb James Costa, el projecte sobre l’occità ‘Language revitalisation as community building in Occitania: Language, economics and the politics of transmission’. James Costa, competent en moltes llengües, entre les quals el català, és professor a la Sorbona de París i pertany –com Brennan– a la unitat de recerca LACITO-CNRS. El frisó septentrional és una altra de les llengües presents en el programa, amb el projecte ‘Measuring effectiveness: A study on changes in minority language use and perception due to revitalisation efforts, with evidence from North Frisian’. Aquest projecte ha estat presentat per Nils Langer, especialista en sociolingüística històrica i professor de la Universitat de Flensburg, i per Femmy Admiraal, una bilingüe friso-neerlandesa que treballa a la Koninklijke Nederlandse Akademie van Wetenshappen. Si el gallec, l’irlandès, l’occità i el frisó són llengües prou conegudes pels catalans, un test d’urgència al pati de la Facultat de Filologia ha mostrat que les altres dues –griko/greko i sòrab– són molt menys populars. Per això hem volgut entrevistar les investigadores que han presentat i guanyat els projectes per aquestes llengües. Hem entrevistat Cordula Ratacjczak i Nicole Dolowy-Rybinska, IPs del projecte ‘Sorbian language(s): revitalization efforts in different political systems’, i Manuela Pellegrino i Maria Olimpia Squilacci. Manuela Pellegrino Maria Olimpia Squilacci Recerca sobre el greko, la parla grega a Itàlia Un tret que caracteritza aquest programa és la joventut dels investigadors principals dels projectes guanyadors, i entre aquests, Manuela Pellegrino i Maria Olimpia Squillaci són dels més joves de tots. Squillaci reivindica el seu vessant activista i s’ha abocat amb passió a la revitalització del greko, la seva llengua inicial, i ha fundat la Greko Language Summer School. També ha desenvolupat una aplicació mòbil que és el diccionari greko-italià-greko, ha coordinat el primer curs en línia de greko, i ha produït un espectacle teatral en quatre idiomes diferents (grec antic, greko, varietat romànica local, italià) que permet al públic de tenir una experiència auditiva de la història lingüística de Calàbria. Totes dues investigadores han tingut vides gairebé paral·leles unides per la llengua. Antropòloga la primera i lingüista la segona, Manuela Pellegrino és originària de la comunitat grika de la Puglia, i Maria Olimpia Squillaci, de la comunitat greka de Calàbria. Ambdues han dedicat la recerca –i la vida– a aquestes llengües d’origen grec que es parlen al sud d’Itàlia. Totes dues llengües tenen molt pocs parlants, la majoria gent gran, i la transmissió intergeneracional és com més va més escassa. —Com us heu conegut? —Després d’alguns intercanvis de correus electrònics en els quals fins i tot ens divertíem comunicant-nos en les nostres llengües respectives, ens vam conèixer personalment el febrer de 2017 en un seminari del Cambridge Endangered Language and Culture Group. De seguida que ens vam trobar ens vam adonar de la bona sintonia que hi havia entre totes dues i com ens unia la passió i el compromís per les nostres llengües. Quan vam saber que hi havia el programa SMiLE de l’Smithsonian Institution vam decidir embarcar-nos en aquesta aventura. A propòsit d’això, volem donar les gràcies a Linguapax, que ens va fer conèixer aquest projecte i que ens ha donat suport com a Antena Linguapax a Europa. —Ens podeu explicar el vostre projecte? —El projecte consisteix a investigar i analitzar les estratègies de revitalització vigents a les comunitats de parla grega d’Itàlia, griko i greko, des dels anys seixanta fins a l’actualitat i explorar les repercussions d’aquests programes en les comunitats locals. El projecte vol mostrar també com el greko i el griko, malgrat nombroses similituds, mostren algunes diferències significatives. A més, en examinar el cas de la comunitat grega al sud d’Itàlia, el projecte proporcionarà dades valuoses per a poder comparar les pràctiques de revitalització amb les que s’apliquen en altres comunitats minoritàries europees. —I com us ho fareu per treballar, tenint en compte que són dues comunitats allunyades? —Tenim la intenció de passar quatre mesos en les nostres comunitats respectives i cinc mesos juntes per col·laborar i, sobretot, intercanviar. El fet de ser alhora expertes i membres de la comunitat facilita molt el treball de camp. A més a més, el temps que compartirem serà molt important per proporcionar-nos noves perspectives de les comunitats respectives i és essencial per a la comparació i l’avaluació continuada. Cordula Ratacjczak La supervivència del sòrab Cordula Ratacjczak va néixer prop de Colònia. Va aprendre sòrab quan va anar a viure a Lusàcia, ara fa vint-i-dos anys. Allà va fer el doctorat. Els seus fills anaven a una escola bilingüe i parlaven sòrab. Fa set anys que treballa en un diari escrit en aquesta llengua. Cordula Ratacjczak ha fet la recerca amb Nicole Dolowy-Rybinska, que és de Varsòvia i treballa a l’Institut d’Estudis Eslaus de l’Acadèmia Polonesa de les Ciències. Nicole Dolowy-Rybinska ha centrat la recerca, sobretot, en llengües minoritàries eslaves, en projectes de revitalització i estudis sobre els moviments activistes i les actituds que té la població cap a aquests projectes per intentar recuperar i mantenir les llengües, sobretot a Lusàcia, a Cashúbia (Polònia) i a la Bretanya. Cordula Ratacjczak i Nicole Dolowy-Rybinska ens parlen sobre el sòrab. Nicole Dolowy-Rybinska —Ens podeu explicar quina és la situació del sòrab? —Són realment dues llengües: l’alt sòrab i el baix sòrab, i es troben en situacions totalment diferents. Els parlants de les dues llengües es poden entendre entre ells si fan un esforç. No es pot saber quants parlants de l’alt sòrab hi ha exactament, però es calcula que podrien ser uns 15.000. El baix sòrab, en canvi, té menys de 1.000 parlants, tots ells de més de 60 anys. Entre 1930 i 1950, va deixar-se de transmetre la llengua de manera molt radical. La situació de l’alt sòrab és una mica millor. Es va conservar perquè estava fortament lligat al catolicisme. —Per què us heu interessat per aquesta llengua? —Cordula Ratacjczak: Perquè el meu avi era sòrab i perquè m’hi vaig traslladar. —Nicole Dolowy-Rybinska: Va ser per accident. Vaig començar a aprendre sòrab l’any 2001 quan vivia a París. Era l’única estudiant i tenia molt bona relació amb el professor, que em va transmetre positivament la possibilitat de fer recerca a Lusàcia i ajudar el sòrab. —En què consisteix el vostre projecte? —Volem veure com funcionen les comunitats i quines són les actituds que té la gent cap a la llengua i cap a la gent que aprèn sòrab. També volem mirar quina política lingüística es fa a Lusàcia –a nosaltres ens sembla que no n’hi ha cap– i consensuar una estratègia per a fer una política lingüística positiva per al sòrab. A més, volem compartir amb la gent els nostres resultats i engrescar-los en la tasca de revitalitzar el sòrab.

Summary: Com es revitalitzen les llengües minoritzades a Europa?


Si avui hi hagués eleccions al Parlament de Catalunya, l’independentisme estaria en disposició d’augmentar en nombre d’escons. Ho assenyala un sondatge encarregat per El Periódico a l’empresa GESOP. En el millor dels casos, ERC, JxCat i la CUP sumarien 74 diputats, quatre més que ara, i en la situació més moderada, 71. ERC se situaria folgadament com a primera força, amb 40-41 diputats, per sobre dels trenta actuals, mentre que Junts per Catalunya obtindria 24-25 escons, deu per sota del 34 actuals. La CUP podria duplicar representació i passaria de 4 a una forquilla de 7-8. El PSC, per la seva banda, desbancaria Ciutadans com a segon partit, amb 28-29 escons. El partit taronja cauria fins als 22-23, els comuns es quedarien amb 8-9 i el PP amb 3-4. El sondatge s’ha fet a partir de 1.422 entrevistes de l’1 al 5 de juliol, és a dir, abans de l’acord entre Junts per Catalunya i el PSC a la Diputació de Barcelona, el qual ha tensat les relacions al govern.

Summary: L’independentisme augmentaria en escons si hi hagués comicis, segons un sondatge d’El Periódico


Març del 2019. Un total de 60.739 espectadors omplen la grada de l’estadi Wanda Metropolitano per veure el partit disputat entre l’Atlètic de Madrid Femení i el FC Barcelona Femení. Rècord històric d’assistència, batent-ne un altre de la mateixa temporada, les 48.121 persones que van omplir San Mamés en el partit entre l’Athletic i el mateix equip matalasser. I és que l’esport femení, a l’estat espanyol, es troba en un clar moment d’expansió des de fa un parell d’anys. La temporada 2017-2018, per exemple, la Liga Iberdrola es va convertir en una de les més atractives del futbol femení arreu del món. De fet, GOL TV va oferir en obert un total de 65 partits, dels quals 32 van superar els 100.000 espectadors. Però l’esport femení necessita seguir escalant. Malgrat que les grans protagonistes són dones, en les posicions de més responsabilitat –com les banquetes, les directives o l’arbitratge– segueixen sent homes els qui porten la veu cantant. ‘Allò que no coneixes no pot ser el teu referent’. Anna Caula, diputada al Parlament per Esquerra Republicana i exentrenadora de l’Uni Girona –amb qui va aconseguir l’ascens a la màxima categoria del bàsquet estatal– i de la Selecció Espanyola sub-20, resumeix així la situació de desigualtat en què es troba l’esport femení en general. Per revertir la situació i avançar cap a la igualtat l’entrenador del Cadí la Seu, l’equip revelació d’aquesta temporada de la Lliga femenina de bàsquet, Bernat Canut, creu que és necessari posar quotes de paritat als mitjans perquè dediquin un percentatge mínim de difusió a l’esport femení. ‘Els patrocinadors es volen mostrar i ho fan amb els equips que surten als mitjans. Al final l’espectador mira el que veu a la tele, a la ràdio o als diaris’. En aquesta línia, Caula explica que ‘amb l’Uni Girona hem anat descobrint que la gent quan prova d’anar a veure un partit li agrada i repeteix’. Així doncs, la diputada afirma que ‘això que ens han fet creure molt de temps que l’esport femení és un producte que no interessa, quan ho hem posat a prova no s’ha complert’. Sembla ser que l’esport femení gaudeix de bona salut, sobretot si es compara amb pocs anys enrere. Tot i així, també hi trobem algunes ombres. La principal es troba en les figures que envolten les jugadores, ja siguin tècnics, directius, àrbitres o periodistes. Aquests casos són àmbits en què la figura de la dona acostuma a quedar relegada en un segon pla. Sense anar més lluny, si ens fixem en les banquetes de la Lliga Iberdrola només 2 de les 16 que hi ha en total estan ocupades per una dona. En aquesta mateixa línia, si observem la junta directiva de la Federació Espanyola de Futbol, tan sols 3 de les 36 persones que la conformen són dones. Per altra banda, la diputada Anna Caula associa la baixa presència de les dones a les posicions de poder amb les desigualtats dins l’àmbit domèstic. Així, per augmentar la visibilitat de la dona als espais de responsabilitat en el món esportiu creu que ‘s’han de potenciar mesures que van molt més enllà de l’esport, com ara la conciliació laboral amb la vida familiar’. L’exentrenadora considera que ‘fins que no arribem al moment en què les cures domèstiques d’atenció a la infància siguin realment paritàres faltarà feina per fer’.  Les dones també es troben infrarepresentades en el cas de l’arbitratge. En el futbol professional a Espanya –Primera i Segona Divisió– només hi ha 2 dones contra 126 homes i cap d’elles arbitra a la màxima categoria. L’àrbitre Ester Parramon es mostra optimista i creu que ‘anem pel bon camí per arribar a veure una dona arbitrant un partit de la primera divisió masculina’. La gironina afegeix que ‘si mirem fora d’Espanya ja hi ha dones com Bibiana Steinhaus que són professionals i arbitren a Primera Divisió’. ‘Això vol dir alguna cosa’, conclou. D’altra banda, Si entrem en el terreny econòmic, el salari d’ambdòs sexes també és desigual. Mentre que les àrbitres de la Lliga Iberdrola, la màxima categoria de futbol femení, cobren 167 euros per partit, els de la Lliga Santander en cobren 3.700. A tot això, Núria Casas, periodista esportiva, creu que ‘s’ha de prioritzar sempre la professionalitat de les persones’. Tot i així, afegeix que ‘és molt difícil pensar que no podem trobar dones que puguin ocupar aquests càrrecs’. Casas viu el món de l’esport des d’un punt de vista periodístic. Aquest és un àmbit que està molt masculinitzat i en el qual la presència de les dones és una arma de doble fil, ja que, tal i com explica Casas ‘partint d’una base masclista de la societat la dona té més accés en el periodisme esportiu a la posició de presentadora’. Això respon a un criteri masclista, ja que no s’està seleccionant la dona per les seves capacitats sinó pel fet de ser dona. Pel que fa a la visibilitat de l’esport femení, Canut destaca la importància dels referents. ‘Els nens i nenes s’emmirallen amb les jugadores del Cadí i això és important per crear referents femenins, perquè vegin que elles també poden arribar a competir a l’elit’, explica. En la mateixa línia, Caula creu que s’ha de fer una aposta. ‘Si cap mitjà parlés de Messi, en Messi no seria Messi. Quan aquests referents entren en un mitjà de comunicació i tenen aquesta visibilització, triomfen”’ opina. D’altra banda, Casas reivindica la recuperació de figures femenines. ‘Crec que ja hi ha referents, com Olga Viza. El que s’ha de fer és redescobrir-los’, argumenta la periodista. Les perspectives de futur, però, són bones. Marta Carreras, micròfon autònom de les transmissions del Barça a Catalunya Ràdio, creu que el periodisme esportiu avança cap a la paritat ja que ‘hi ha una diferència abismal respecte fa dos anys’. ‘El Barça, per exemple, ha fet una clara aposta pel femení, la qual cosa s’ha vist repercutida en els resultats’, relata. ‘Si les noies del Barça passen les semifinals faríem la transmissió fins i tot abans que un partit masculí. Això és molt nou’, afegeix Carreras. En el mateix sentit, Cindy Lima, campiona d’Europa amb la selecció espanyola de bàsquet l’any 2010 i actual comentarista dels partits de bàsquet femení al canal Esport 3, creu que l’esport femení té ‘molt marge de creixement’. ‘Avui en dia pensar que l’esport femení pot competir amb el masculí en segons quins esports podria semblar una utopia però jo tenia un entrenador, en Ramon Jordana, que sempre deia que les utopies d’avui són les realitats del demà i jo hi crec molt en aquesta frase”, explica.

Summary: Esport femení, un pas rere l’altre


El cercador d’empreses compromeses amb l’autodeterminació que l’ANC va activar dijous en el marc de la seva iniciativa ‘Consum estratègic‘ ha rebut en els seus primers cinc dies més de 430.000 visites i més de 200.000 recerques directes d’empreses. ‘Consum estratègic’ és una campanya impulsada per la comissió de l’ANC Fem República, pilotada per l’empresari David Fernàndez, que cerca ‘enfortir una economia catalana molt més deslligada de les pressions polítiques’ i que s’abandonin ‘empreses de tipus oligopolístic que van participar obertament en la campanya de la por’ contra la independència de Catalunya. Les empreses que hi formen part s’han adherit voluntàriament al projecte i han estat ‘verificades’ per l’ANC, que ha avaluat qüestions com el respecte al medi, el cooperativisme, l’economia circular, la responsabilitat social, l’adopció de tecnologia 4.0 i el respecte i promoció de la llengua catalana ‘com a part inseparable de la realitat del país’. Al cercador, s’hi ha de posar el codi postal per delimitar un territori i es pot discriminar les empreses per l’àmbit –electricitat, gas, telefonia, entitats financeres, per exemple– i com per altres aspectes –cooperativa, web en català, economia circular, etcètera. Aquest projecte, que va registrar els seus primers passos al novembre de l’any passat i després d’haver organitzat 92 fires i 115 col·loquis a tot Catalunya, va començar dijous la seva segona fase amb aquest cercador. L’ANC activa un cercador d’empreses compromeses amb l’autodeterminació

Summary: El cercador d’empreses de l’ANC rep 430.000 visites en cinc dies


Més d’un miler de roses cobreixen enguany per Sant Jordi la façana de la Casa Batlló, una de les joies modernistes de Barcelona. A més, hi haurà 2.016 roses a peu de carrer que es podran comprar a un preu voluntari, i els diners es destinaran a la Fundació Arrels.

Summary: La Casa Batlló, coberta de roses solidàries aquest Sant Jordi


El primer ministre Emmanuel Macron anunciarà avui una gran consulta ciutadana que durarà fins el 15 de març. Ha d’especificar com organitzarà aquest debat i si acabarà o no amb un referèndum. Emmanuel Macron activarà aquesta consulta a la localitat de Grand-Bourgtheroulde al departament d’Eure, a Normandia. Ahir va fer pública una carta als francesos en què definia els contorns d’aquesta iniciativa però sense acabar de revelar-los tots. És previst que avui es presenti la plataforma digital Granddébat.fr, destinada a rebre les contribucions ciutadanes. Aquesta plataforma proporcionaran les eines metodològiques per als debats. A part la plataforma mòbil, es podrà participar en el debat també en llocs físics que s’instal·laran arreu de l’estat francès, en edificis com ara ajuntaments, estacions de tren o mercats. També es podran organitzar reunions públiques i, en acabat, enviar propostes i un informe exhaustiu a la comissió. Durant els debats, l’executiu té previst d’organitzar pel cap baix quatre ‘tallers nacionals’ temàtics. Seran conferències en diverses poblacions que aplegaran entre 100 i 200 experts i representants de la societat civil, que també debatran i votaran sobre les propostes. Un debat marcat pel moviment de les Armilles Grogues Macron ha anunciat que el debat girarà entorn de quatre àmbits: transició ecològica, fiscalitat, democràcia i ciutadania i reforma de l’estat. Però també s’hi establiran límits: ‘L’avortament, la pena de mort o el matrimoni per a tothom’ no s’hi debatran, va dir Benjamin Griveaux, el portaveu del govern. Els quatre àmbits tenen a veure amb la crisi de les Armilles Grogues, que va començar arran de la creació d’un nou impost que s’afirmava que era destinat a promoure la transició ecològica. La fiscalitat, els drets democràtics i la reforma de l’estat per a fer-lo més participatiu són els gran àmbits de la revolta de les Armilles Grogues, que Macron vol contrarestar. El gran problema del debat és que no s’ha concretat com se n’aplicarien les conclusions. Pel que fa als imposts, la idea d’un retoc, o fins i tot d’una revisió important, de l’impost sobre la renda sembla que va guanyant adeptes al parlament, en el sentit de fer més progressius els primers terminis i augmentar la tributació dels més rics. Però en matèria institucional, la creació d’un referèndum d’iniciativa ciutadana, que és la principal demanda de les Armilles Grogues, no és acceptada per Macron. No obstant això, s’ha parlat de revisar un sistema ja existent, el ‘referèndum d’iniciativa compartida’, que pot ser convocat conjuntament per un 10% de l’electorat i un cinquè dels parlamentaris. Però la gran qüestió és si les reformes que es puguin aprovar en aquest debat han de ser sotmeses a referèndum o no. Macron diu que no té por de fer-ho, però tothom és conscient que un referèndum com aquest podria esdevenir un gran problema per al president, perquè concentraria tots els vots contra les seves polítiques i podria causar una enorme crisi política.

Summary: Macron anuncia avui una consulta ciutadana per a contrarestar la protesta de les Armilles Grogues


El raper Valtònyc, exiliat a Bèlgica, ha contestat també els atacs de la vice-presidenta de la Generalitat, Mónica Oltra, al president Carles Puigdemont. ‘M’agradaria que Oltra mirés als ulls de la meva mare i li digués que per tenir principis i ser d’esquerres, millor hauria de venir a veure’m a la presó, dispersat a 500 quilòmetres de casa i en règim FIES perquè m’acusaven de terrorisme per una cançó’, li ha etzibat. Cada dia din i sop lluny de casa, però m'agradaria que Oltra mires als ulls a la meva mare i li digués que per tenir principis i ser d'esquerres, millor hauria de venir a veure'm a la presó, dispersat a 500km de casa i en règim FIES perquè m'acusaven de terrorisme per una cançó. — Josep Valtònyc🎗 (@valtonyc) February 11, 2019 La reacció de Valtònyc se suma a l’onada d’indignació que ha provocat Oltra amb els seus atacs a Puigdemont per haver-se exiliat.

Summary: Valtònyc: ‘M’agradaria que Oltra mirés als ulls de la meva mare i li digués que hauria de venir a veure’m a la presó’


La junta de portaveus del Parlament de Catalunya ha decidit de mantenir la data del debat de política general, previst pel 25 i 26 de setembre. El PSC, amb el suport de C’s i el PP, ha demanat d’ajornar-lo perquè no coincideixi amb el judici del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) contra el president de la Generalitat, Quim Torra, però els partits independentistes s’han unit per a evitar el canvi de dates del debat. Gairebé a la mateixa hora, el TSJC ha emès una interlocutòria en què refusa la petició de la defensa de Torra de canviar les dates del judici per la coincidència amb el debat del parlament, que ja era previst des del juliol al calendari de plens tot i que encara no ha estat formalment convocat pel president de la cambra, Roger Torrent. Torra havia demanat al TSJC que respectés la separació de poders i ha obert la porta a no assistir al judici per a poder ser al parlament. Les conseqüències d’una plantada de Torra al TSJC Així doncs, si res no canvia, Torra haurà de triar entre assistir al debat de política general del parlament o al judici. Cal tenir en compte que el judici pot fer-se sense la presència de Torra, que pot renunciar al seu dret de defensar-se perquè pot remetre’s a la declaració que va fer el 15 de maig davant el jutge instructor. El PSC ha demanat que es canviï la data del ple amb l’argument que no volen que s’usi la cambra per confrontar institucions. Segons fonts dels socialistes catalans, intenten evitar que el president de la Generalitat pugui utilitzar la convocatòria del ple com a ‘excusa’ i sigui ‘instrumentalitzat’ davant del TSJC i entenen que la citació judicial és molt important per a un president en exercici del càrrec. C’s i el PP s’han afegit a la petició dels socialistes catalans, però la majoria independentista ha volgut mantenir la data del debat de política general. Segons fonts presents a la reunió, Torrent ha informat que va mantenir una conversa amb Torra i que la voluntat del president era mantenir la data del ple. JxCat al·lega que el debat estava programat abans de la citació judicial i, per tant, hauria de ser el TSJC qui canviés la data. Els comuns no han donat suport ni als uns ni als altres. Creuen que Torra pot demanar que el judici s’ajorni i respectar alhora el calendari del parlament. El TSJC encara ha de decidir si recusa dos dels tres membres del tribunal, Jesús María Barrientos i Mercedes Armas. La defensa de Torra ha argumentat que Barrientos s’ha pronunciat en múltiples ocasions contra la presència de llaços grocs als edificis públics –cosa que debilita la seva aparença d’imparcialitat–, mentre que Armas va formar part de la sala que va admetre a tràmit la querella per desobediència contra el president. El TSJC també ha demanat a la defensa de Torra que esmeni un ‘defecte de forma’ de l’escrit de recusació abans d’estudiar-lo.

Summary: El parlament i el TSJC mantenen les dates i obliguen Torra a triar


La Universitat de Barcelona, juntament amb la Fundació Banco Santander i la Universitat d’Exeter, ha impulsat el projecte audiovisual CartasVivas.org, que ha esdevingut molt polèmic a les xarxes socials perquè s’hi considera Pilar Primo de Rivera una ‘dona pionera’. Aquest projecte ha estat desenvolupat per estudiants i professors d’ambdues universitats i pretén recuperar, amb una biblioteca web audiovisual gratuïta, la veu d’autores i pensadores del segle XX que van ser pioneres de la seva època. A cada dona li corresponen tres píndoles cinematogràfiques de tres minuts que n’expliquen la història i la manera de pensar. Les dones triades per estrenar-lo han estat la reformista sexual Hildegart Rodríguez, l’escriptora Carmen Laforet i la creadora de la Secció Femenina de Falange, Pilar Primo de Rivera. Això ha generat força indignació, i a la xarxa, molts usuaris han criticat que la sèrie feia revisionisme històric amb una elecció que emblanquia el feixisme, perquè de cap manera no es pot considerar pionera una persona com Primo de Rivera, que va anar contra els drets de les dones. El projecte ‘Cartas Vivas’ es presenta com una manera d’acostar-se a les dones que van tenir un paper important al segle passat o que van viure activament l’avantguarda social i literària. Pilar Primo de Rivera va dirigir la Secció Femenina, l’instrument de la dictadura franquista que va servir per a trepitjar els drets que les dones havien aconseguit durant la República. Però això sorprèn la definició que en fa la Universitat de Barcelona a la seva web, on descriu així aquest capítol de la sèrie: ‘El segon episodi està dedicat a Pilar Primo de Rivera, política espanyola d’ideologia falangista i una de les primeres feministes del règim franquista.’ Pilar Primo de Rivera va dedicar tota la vida a imposar les seves idees sobre el paper que creia que havien de tenir les dones, relegades a l’àmbit de la llar i a la maternitat obligatòria i sempre sotmeses i dependents de pares, marits i fills. N’és una bona mostra la Guía de la buena esposa, un manual escrit per ella mateixa el 1953 en què donava consells com ara aquest: ‘Ofereix de treure les sabates al teu marit quan arribi de treballar i parla-hi amb to relaxat’, ‘saluda’l amb un càlid somriure i demostra-li el teu desig per complaure’l’, ‘recorda que els seus temes de conversa són més importants que no els teus’, ‘recorda que ell és l’amo de la casa’ i –sobre les relacions sexuals– ‘accedeix-hi humilment, tenint sempre en compte que la seva satisfacció és més important que no pas la d’una dona’. A partir d’aquestes idees basades en el nacionalcatolicisme, la Secció Femenina s’encarregava de controlar i reprimir les dones ja de ben petites, amb iniciatives tan masclistes com les lliçons obligatòries de cuina i confecció. VilaWeb s’ha posat en contacte amb Nuria Capdevila-Argüelles, una de les impulsores del projecte ‘Cartas Vivas’ i catedràtica del College of Humanities de la Universitat d’Exeter, que ha tret importància als comentaris crítics. Considera que s’ha fet una mala interpretació de l’objectiu de la sèrie: ‘És una biblioteca en línia de figures que van ser importants en la història de la dona al segle XX, i ella ho va ser. Som perfectament conscients del seu feixisme, però així com crec que s’ha d’investigar Franco, crec que ella també ha de ser investigada.’ Quan li demanem per què el projecte considera pionera una persona que era el braç executor d’una política contra els drets de les dones, Capdevila-Argüelles diu que el concepte ‘pionera’ no ha de ser necessàriament positiu. ‘Pioner és el qui fa una tasca d’avançar, i ella es va veure a si mateixa com a tal. Encara que fos pionera en una ideologia que a mi no m’agrada gens, va ser una dona que va desafiar la seva època.’ També es desmarca dels comunicats de la universitat perquè a vegades ‘redueixen els projectes a idees bàsiques per a facilitar-ne la comunicació’ i considera que el projecte ‘Cartas Vivas’ té una significació feminista, però que això no vol dir que consideri feminista Primo de Rivera: ‘Sabem que va alentir el desenvolupament del feminisme com a moviment emancipador. Ara, s’ha d’estudiar, perquè si no coneixes els discursos que et fan mal, no ets forta. A la sèrie apareix com una persona absolutament derrotada. És la derrota d’una ideologia. Sabem molt bé qui van ser els Primo de Rivera i que ella va ser una dona repressora, però és important de recuperar i debatre la visió que ella va tenir de si mateixa.’ Benvolgut @RectorUB Ens pot explicar què fa la #UB participant en un projecte que blanqueja el feixisme? Presentar a Pilar Primo de Rivera com a "dona pionera" és un insult a la memòria col•lectiva https://t.co/DbbvbNryCH — Associats Reclamants (@ReclamantsUB) September 16, 2019 m'assabento del projecte "Cartas vivas", on participa la UB, que vol donar veu a pensadores del seu temps… s'hi inclou a Pilar Primo de Rivera, que es descrita com una visionària… i me'n faig creus! https://t.co/kfhfUIZ2dx — Carles Viñas (@CarlesVinyas) September 15, 2019 Vergonya, @UniBarcelona, VERGONYA. "Pilar Primo de Rivera pionera", i tot això en nom de l'acadèmia i l'excel·lència. El mandat de @JoanEliasG està sent probablement el més lamentable de la història. Enhorabona.#antifeixistes #memòriaHistòricahttps://t.co/F3OjIIb1gt — Senda (@_Senda) September 16, 2019 Soy historiadora del Franquismo. Por favor, ¿pueden dejar de blanquear el Fascismo? Pilar Primo de Rivera no fue una pionera, ni una visionaria, ni mucho menos feminista. Fue la fundadora de Sección Femenina y destrozó la vida de millones de españolas.https://t.co/qO0RulpbXK — Vecina 🐌 Neighbor (@VecinaUna) September 15, 2019 Qui encara no s’hi ha pronunciat és la Universitat de Barcelona com a institució. És la que ha rebut totes les crítiques per haver donat suport a aquest projecte, que podria tenir un valor documental, però que ha acabat causant indignació per la presentació que n’ha fet. Una de les qüestions més criticades ha estat que una universitat pública impulsi una iniciativa que posa al costat de Primo de Rivera dones com Carmen Laforet o Hildegart Rodríguez, sense explicitar l’entorn de la primera. En les píndoles, una actriu reprodueix les paraules més destacades que va dir cada personatge, sense convertir-les en guió. Les de Pilar Primo de Rivera –interpretada per Consuelo Trujillo–, reflecteixen les seves idees sobre com havien de ser les dones a l’Espanya franquista: ‘Ensenyàvem a les dones normes bàsiques de neteja, oficis, a teixir, maneres de guanyar-se la vida.  Hi va haver un temps en què totes les dones d’Espanya van passar per la Secció Femenina i se sentien orgulloses de cooperar en la construcció d’una pàtria igual per a tots.’ Això és tan sols una mostra de les frases de Primo de Rivera. Jovent Republicà fa una crida a boicotar el projecte Les Joventuts d’Esquerra Republicana han fet una crida per les xarxes a boicotar el projecte. Demanen d’enviar correus electrònics com a acció de protesta perquè Pilar Primo de Rivera ‘va dedicar la seva vida a treballar per un model de dona submisa i desapoderada al servei del règim.’ ✋ Pilar Primo de Rivera era feixista, mai feminista! ✋ ❗ Denunciem el projecte @Cartas_Vivas_ impulsat per @UniBarcelona i @FBancoSantander que blanqueja la Falange i la seva "Sección Femenina" 📩 Enviem mails massius com a acció de protesta! INFO: https://t.co/NNChMDAOWw pic.twitter.com/MQP9C4NxrB — Joventuts d’Esquerra Republicana🎗 (@JoventRepublica) September 17, 2019 📩 Envia un correu a escribe@cartasvivas.org, fundacionbs@gruposantander.com i rectorat@ub.edu deixant clar que no era una dona "pionera" ni referent ❌ 🙅♀ Va dedicar la seva vida a treballar per un model de dona submisa i desempoderada al servei del règim. Que no quedi impune! — Joventuts d’Esquerra Republicana🎗 (@JoventRepublica) September 17, 2019 🤔 I si els falten idees, nosaltres en tenim: Aurora Picornell, Carmen Barrero, Marina Ginestà i moltes altres que van lluitar per la igualtat i la llibertat! 💪 pic.twitter.com/wEMzXE3Cdd — Joventuts d’Esquerra Republicana🎗 (@JoventRepublica) September 17, 2019

Summary: Polèmica per un projecte de la UB sobre dones ‘pioneres’ que inclou Pilar Primo de Rivera


La NASA està estudiant una arquitectura senzilla per portar a la Terra mostres de Mart, la qual cosa podria permetre estudiar aquí roques del planeta vermell abans del 2030. El concepte es concentraria a obtenir mostres emmagatzemades per la propera missió Mars 2020 per portar-les a la Terra tan aviat com sigui possible. Aquesta proposta s’ha discutit en una reunió del comitè de les Acadèmies Nacionals dels Estats Units que dur a terme una revisió intermèdia de l’enquesta decennal de ciències planetàries del 2011. ‘Aquesta és una arquitectura molt més simple’, va dir Thomas Zurbuchen, administrador associat de la NASA per a la ciència. ‘Va directament al que jo consideraria la qüestió jugular, que és com aterrar i desenganxar del planeta’. El concepte, que segons ell és només un dels molts que l’agència està estudiant, involucraria el llançament d’un aterritzador a Mart a partir del 2026, equipat amb un vehicle de recol·lecció de mostres i un coet, conegut com un vehicle d’ascens de Mart. La nau aterraria prop del lloc d’aterratge de Mars 2020, i enviarà el seu vehicle per recollir les mostres emmagatzemades per aquesta missió i portar-les al mòdul d’aterratge. Aquestes mostres es carregarien al vehicle d’ascens de Mart a l’aterritzador, que després els llançaria a l’òrbita de Mart. Un orbitador de recol·lecció de mostres, llançat per separat, es reuniria llavors i prendria la mostra per a una tornada directa a la Terra o a l’espai cislunar.

Summary: La NASA estudia portar mostres de Mart a la Terra abans del 2030


L’Organització Mundial de la Salut (OMS) va anunciar dimarts l’alta de la darrera pacient amb Ebola a la República Democràtica del Congo. Sense més casos confirmats, dimarts va començar el compte enrere de quaranta-dos dies per declarar el final de la segona epidèmia d’Ebola més mortal al món. Tot i que la pacient ha estat donada d’alta, encara hi ha sota observació quaranta-sis persones que havien estat en contacte amb ella. A més, continuen vigents els protocols de resposta a l’Ebola per a tractar amb agilitat un possible nou cas. El final de l’epidèmia només es podrà constatar quan hagin passat quaranta-dos dies sense cap nova infecció després de l’alta. El personal sanitari de Beni van celebrar amb música i balls la recuperació de la pacient: #HealthHeroes in #Beni celebrating the last #Ebola patient in #DRC to be discharged from a treatment centre! @WHO congratulates all of our partners. We will remain in full response mode for the remainder of the observation period. pic.twitter.com/Hxjir9EwYL — WHO African Region (@WHOAFRO) March 3, 2020 El doctor Matshidiso Moeti, director a Àfrica de l’OMS, va agrair ‘els esforços incansables que s’han fet per respondre a aquest brot’ i va dir que està ‘realment animat’ per la notícia. Així mateix, va recordar que no es pot considerar la fi de l’Ebola al país i que cal mantenir la vigilància. El brot actual d’Ebola es va declarar l’1 d’agost de 2018 i és el desè que ha patit la República Democràtica del Congo i el segon més mortífer des de l’epidèmia 2014-2016 a l’Àfrica occidental.

Summary: L’OMS anuncia que s’ha curat l’última pacient d’Ebola al Congo


L’ex-president de les Illes Balears José Ramón Bauzá ha anunciat que deixa l’escó al senat espanyol i que es dóna de baixa del PP perquè ja no s’hi sent representat. En una carta de quatre pàgines adreçada a la militància del partit, diu: ‘Després d’un llarg procés de reflexió, no puc eludir que no puc continuar essent part d’un partit que, si més no en l’àmbit regional, m’és impossible de votar.’ A la carta, Bauzá acaba dient que es podrà continuar comptant amb ell per a defensar ‘una Espanya de ciutadans lliures i iguals, liberal, unida i de futur’. Segons que diu, va prendre la decisió ara fa un any i va voler esperar a la convocatòria del nou congrés del PP, que va escollir Pablo Casado com a president del partit, però la nova direcció no satisfà les seves expectatives: ‘Com pot ser que la direcció nacional del PP permeti i potenciï que al seu propi partit es defensin les mateixes polítiques que considerem aberrants quan les promouen unes altres formacions polítiques? Com es pot dir que cal defensar els castellanoparlants i l’espanyol quan el mateix partit a les Balears dóna suport a subvencionar rètols en català o que sigui un requisit en l’accés a la funció pública, fins i tot en llocs que no demanen l’atenció directa al públic?’ Bauzá també critica que la direcció de Casado no denunciï la suposada existència d’un adoctrinament a les Balears. ‘Com es pot dir que es lluita sense complexos contra el nacionalisme?’, demana. Defensa la seva política lingüística contra el català Al text, Bauzá defensa la seva gestió com a president ‘perquè el castellà tingués la mateixa prevalença’ que el català i per intentar de ‘revertir anys de catalanització de les Balears’. Per contra, critica la posició actual del PP balear en aquest aspecte. ‘El Partit Popular serà un actor fonamental a l’hora de provocar que les Illes Balears acabin en la mateixa situació que Catalunya’, diu. Bauzá lloa que Casado defensi ‘sense complexos la unitat d’Espanya’, però afegeix que, ‘desgraciadament, almenys en el cas de les Balears, les seves paraules i les seves accions van en camins oposats’.

Summary: L’ex-president Bauzá deixa el PP perquè el veu poc anticatalanista


La vice-presidenta del grup de l’Aliança Progressista de Socialistes i Demòcrates al Parlament Europeu, l’eslovena Tanja Fajon, ha reclamat l’alliberament dels presos polítics catalans i ha lamentat l’actitud del govern de Mariano Rajoy. En una entrevista a l’Agència Catalana de Notícies, ha dit: ‘No és propi de l’Europa d’avui empresonar polítics.’ Creu que Catalunya sí que és un afer europeu: ‘Es tracta del respecte pels drets humans i els drets fonamentals’, ha remarcat. Segons Fajon, si s’ha de culpar ningú de la crisi catalana és el president del govern espanyol, Mariano Rajoy, a qui retreu la manca de diàleg d’aquests darrers anys. ‘Molts passos han dut a la decisió dels catalans avui. La repressió i els arrestos polítics no són de cap manera una actitud democràtica’, afegeix. Fajon segueix amb gran preocupació la situació de Catalunya. ‘A Eslovènia sempre hem partit de la idea que tota nació té el dret d’autodeterminació, un dret que no pot negar ningú’, explica. Sense qüestionar la legalitat de la constitució espanyola, insisteix a dir que tota nació ha de tenir el dret de decidir el seu futur. ‘Espero que totes dues parts s’impliquin en un diàleg i també que les institucions europees hi donin suport amb una mediació o algun altre tipus d’acció’, insisteix. Fajon diu que no vol pas veure una Espanya desestabilitzada. Sobre el paper del PSOE i el suport a l’aplicació del 155, diu que dóna suport a les accions que fan a Espanya, però encoratja alhora els polítics espanyols, de tots els partits, a actuar d’una manera ‘més apropiada’. ‘Tinc molta simpatia pels catalans, però també comprenc molt bé els socialistes espanyols’, afegeix, tot recordant que és una situació molt sensible. ‘No qüestiono que el referèndum no fos legal, però a Eslovènia, durant anys, hi va haver un cert desenvolupament que va portar-nos al punt en què es necessitava una decisió política: calia preguntar a la gent si volia la independència o no’, diu. I afegeix: ‘Va ser una decisió molt difícil i coratjosa i és aquí on veig alguns paral·lelismes amb la decisió del govern català de fer el referèndum.’ Per ella, l’opció d’un referèndum pactat és la millor opció. És prudent a l’hora d’aclarir si Eslovènia podria ser un dels primers països a reconèixer la independència de Catalunya. ‘Crec que és prematur’, diu. I acaba així: ‘No sé què passarà, però no m’agradaria veure que a Europa, on intentem buscar integració, posem en qüestió el respecte dels drets humans perquè, al final, aquests drets són per damunt de la constitució.’

Summary: La vice-presidenta del grup socialista europeu demana l’alliberament dels presos polítics


Lluís va ser el responsable de comprar i de fer arribar les urnes del Primer d’Octubre a Catalunya. Gràcies al seu compromís, milions de persones hi van poder votar. En una entrevista al programa ‘FAQS’ de TV3, aquest testimoni explica per primera vegada com va ser tot el procés d’aconseguir-les, fer-les arribar a Europa i fer-les entrar a Catalunya perquè el primer d’octubre poguessin ser a tots els col·legis electorals. En total en van ser deu mil, fabricades durant dos dies a la Xina. D’allà van arribar al port de Marsella, on ningú no en va sospitar: la comanda que constava era de caixes de plàstic per a commemorar un aniversari d’una colla castellera catalana. A la duana no ho van comprovar. En aquell moment ja portaven el logotip de la Generalitat. ‘No hi vam voler fer aparèixer el nom de Generalitat, perquè si el dos d’octubre proclamaven la independència, la Generalitat desapareixeria i esdevindria el govern de la República’, explica Lluís. ‘Volíem que poguessin tenir més d’un ús’. De Marsella van ser traslladades fins a Catalunya Nord i d’allà voluntaris van anar-les fent passar, com van poder, pels Pirineus. ‘Les van tenir molt a prop, però anaven perduts’, opina Lluís. I les factures de les urnes de l'1-O?#FAQSforojuecesTV3 ▶ https://t.co/5ttxEUnAro pic.twitter.com/eLyIui9tB5 — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) September 22, 2018 I a la pregunta que tant ha perseguit l’aparell judicial, policíac i polític espanyol, d’on van sortir els fons públics per a pagar-les, Lluís contesta: ‘Les vaig pagar jo.’ L’única condició que va posar-hi és que el seu nom no aparegués enlloc. I que no fos relacionat amb els altres preparatius per al referèndum. Ni a ell ni a les altres dues persones que se n’encarregaven i que sabien tots els preparatius perquè arribessin les urnes. ‘No podíem permetre que no s’arribés a fer el referèndum per culpa d’una persona’, exposa. "Tot ho va fer gent del carrer, anònima", Lluís, el responsable de comprar i entrar a Catalunya, les urnes de l'1-O#FAQSforojuecesTV3 ▶ https://t.co/5ttxEUnAro pic.twitter.com/6XWg8iTaEH — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) September 22, 2018

Summary: Lluís, l’home clau de les urnes de l’1-O: ‘Les van tenir a prop, però anaven perduts’


Istambul acull la manifestació més multitudinària en contra l’intent de cop d’estat del passat 15 de juliol. Les autoritats fa temps que organitzen l’esdeveniment perquè sigui la manifestació més concorreguda de la història de Turquia. Es preveu que més de 2 milions de persones hi participin. De bon matí s’ha tallat el trànsit a les principals avingudes de la zona de Yenikapi (costat europeu), on tenen lloc els mítings. El transport públic, per tal d’incentivar la participació, és gratuït tot el dia. Uns 13.000 policies vetllaran per la seguretat de la concentració. La manifestació, anomenada ‘Trobada per la democràcia i els màrtirs’, ha rebut el suport explícit del president, Recep Tayyip Erdogan, així com del batlle i el governador d’Istambul: ambdós de l’AKP, el partit fundat per Erdogan. A la concentració també hi han estat convidats el partit kemalista, CHP (principal de l’oposició), i l’ultranacionalista MHP. El partit d’esquerres i pro-kurd, HDP, no. Ací podeu seguir la manifestació:

Summary: En directe: Istambul acull una multitudinària manifestació en contra del cop d’estat


El Tribunal Europeu de Drets Humans ha condemnat Espanya per haver inhabilitat l’ex-president del parlament basc Juan María Atutxa. Recordem que Atutxa es va negar a dissoldre el grup parlamentari de l’esquerra abertzale, Sozialista Abertzaleak, arran de la il·legalització de Batasuna el 2003. El Tribunal d’Estrasburg dóna la raó a Atutxa i als ex-membres de la mesa de la cambra Kontxi Bilbao i Gorka Knorr. Els afectats van haver de recórrer a la justícia europea perquè la via judicial espanyola havia ratificat la seva condemna: l’abril del 2008 el Tribunal Suprem va condemnar-los tots tres a inhabilitació per a l’exercici de càrrec públic i a multes de 12.000 a 18.000 euros per un delicte de desobediència. El Tribunal Constitucional espanyol va confirmar aquella sentència, que ara el Tribunal d’Estrasburg ha desautoritzat. Atutxa, Bilbao i Knorr foren jutjats per desacatament, quan es van negar a dissoldre Sozialista Abertzaleak, suposat hereu de Batasuna, que havia estat declarat fora de la llei. Quan tots tres foren jutjats, el Tribunal Superior Basc va desestimar el recurs que havia presentat l’organització ultradretana Manos Limpias perquè va considerar que els acusats no havien trobat la manera formal de dissoldre Sozialista Abertzaleak, tal com demanava el Suprem. Com que Manos Limpias va recórrer contra aquella sentència, el cas va arribar al Suprem, que va fer cas de la petició de Manos Limpias. L’argument d’Estrasburg La sentència d’Estrasburg assenyala que el Tribunal Suprem va condemnar Atutxa, Knorr i Bilbao sense que testifiquessin i assegura que va decidir sobre les ‘intencions’ dels tres polítics ‘examinant els fets provats en instàncies inferiors’ i ‘arribant a la conclusió per deducció, sense haver escoltat els interessats, que no van tenir l’oportunitat d’exposar al tribunal les seves raons’. ‘El Tribunal considera que les qüestions examinades pel Tribunal Suprem requerien el testimoni directe dels acusats’, diu la sentència, que per això considera que ‘d’acord amb el conjunt de circumstàncies del procés’ Atutxa i la resta de la mesa ‘van ser privats del seu dret a la defensa’

Summary: El Tribunal d’Estrasburg condemna Espanya per haver inhabilitat Atutxa


L’entrada al centre penitenciari els Lledoners és groga. Color groc en els centenars de crespons pintats a terra que es barregen amb escrits de ‘us volem a casa’; groc en cada plàstic penjat en els senyals i tanques dels laterals de la carretera; groc en la pancarta que demana ‘llibertat presos polítics’ just a l’entrada del recinte; groc daurat en els camps acabats de segar i que envolten aquest racó del Bages, on des d’avui són empresonats Oriol Junqueras, Raül Romeva, Jordi Sànchez i Jordi Cuixart. Serà l’administració catalana que gestionarà a partir d’ara els empresonaments dels polítics. Una relació contradictòria i perversa, però que ajuda a entendre el moment actual. Arran de l’agressió feixista que hi va haver ahir a la nit als voltants de la presó, tot feia indicar que avui hi hauria una àmplia concentració ciutadana a fora els Lledoners. Una protesta contra l’agressió d’anit i per a donar la benvinguda als presos, després de nou mesos tancats en presons espanyoles. Però no ha estat així. Potser per la calor –més de trenta graus– o per la indecisió de no saber a quina hora arribarien els presos –era prevista entre les 13.00 i les 16.00–, a fora la presó hi havia més mitjans de comunicació que no pas manifestants. Aproximadament, una trentena de persones s’ha fet sentir abans de l’arribada dels presos, quan el boca-orella ja anunciava que eren a Brians II. Sobretot s’ha sentit el crit més clàssic: ‘llibertat presos polítics’. Però sense fer-se repetitiu. Les emocions estaven contingudes perquè no hi havia res a celebrar. Tothom, periodistes i ciutadans –més que no manifestants–, volien que arribés el moment esperat. Molts es refugiaven sota les poques ombres que cedeix aquesta petita estepa bagenca i la sensació era de complir un tràmit. Els mossos han acordonat l’entrada i han desplegat vint-i-cinc agents per a contenir els concentrats. Un pèl excessiu, per la poca concentració. Als volts de dos quarts de dues ha arribat la comitiva de la policia amb dues furgonetes Volkswagen de color vermell i blanc amb els vidres tintats. A dins, Junqueras, Romeva, Sànchez i Cuixart, no se sap amb quina distribució. Quan han arribat davant els mitjans i just abans d’entrar al recinte, les furgonetes han accelerat inexplicablement. Les imatges preses han estat de pocs segons. Una vegada dins el centre, han passat al mòdul d’ingressos, on han dinat i hi passaran revisió mèdica. En aquest mòdul hi romandran unes hores i posteriorment seran conduïts al mòdul 2. És un mòdul de règim ordinari on actualment hi ha 93 interns més. Tots ells són condemnats, però es desconeix quin grau de delicte. Com que la presó té capacitat per a 929 presos i actualment l’ocupació no arriba als 700 interns, els quatre presos polítics podran estar en cel·les individuals. També Joaquim Forn, Jordi Turull i Josep Rull, que ben aviat faran aquest mateix procés. Amb el tràmit complert, tothom ha començat a desfilar, tret d’alguns periodistes i fotògrafs que ultimaven les cròniques sota alguna ombra minsa. Si hi ha cap lloc per a les emocions, arribaran a la tarda, amb la marxa que hi haurà fins a la presó i a la qual assistirà el president de la Generalitat, Quim Torra.

Summary: Els primers presos polítics ja són a Catalunya: un tràmit sense emocions a la porta dels Lledoners


La consellera de Salut, Alba Vergés, ha anunciat en una conferència de premsa que la setmana entrant s’activarà un nou hospital temporal al recinte de la Fira de Barcelona per a atendre pacients lleus i estables de Covid-19. Tindrà, d’entrada, tres-cents llits, però l’objectiu és que arribi a tenir-ne dos mil. El centre s’anomenarà Hospital Fira Salut i, a mesura que passin els dies, s’analitzarà si caldrà ampliar-lo. Als hospitals de referència i als Centres d’Assistència Primària es triaran els pacients i es decidirà si es deriven a la xarxa d’hospitals o al temporal de la Fira, i els sanitaris que hi treballin no provindran de cap centre en concret. La consellera ha agraït a Fira de Barcelona que hagi posat l’espai a disposició del departament i als treballadors la feina ‘ingent que hauran de fer d’aquí a molt pocs dies’. El pavelló d’Igualada també es va preparant per a destinar, a partir de dilluns, noranta llits que serviran per a guanyar espai a l’Hospital de referència de la conca d’Òdena, tancada ja fa dues setmanes. Es calcula que els noranta llits puguin esdevenir-ne cent cinquanta.

Summary: La Fira de Barcelona es convertirà aquesta setmana en un hospital temporal que tindrà dos mil llits


El secretari valencià d’Agricultura i Desenvolupament Rural, Francisco Rodríguez Mulero, ha destacat avui que les exportacions agroalimentàries del País Valencià al Canadà han augmentat un 38% en l’última campanya de 2018, a causa de l’acord entre Europa amb aquest país, el CETA. Així ho ha indicat davant els mitjans de comunicació a la fira Fruit Logística a Berlín, que enguany celebra la seva 27 edició i en la qual participen noranta mercantils del sector agroalimentari valencià, de les quals unes trenta es troben a l’estand del País Valencià. Mulero ha destacat que gràcies a l’acord amb el Canadà, CETA, i a la missió empresarial que el president de la Generalitat, Ximo Puig, va realitzar a aquest país ‘les exportacions s’hagin incrementat un 38% en una sola campanya’, fet que suposa multiplicar l’exportat amb anterioritat. Així mateix, ha fet valdre que l’acord entre Europa i el Japó ha permès que vins valencians s’hagin convertit en un ‘referent’ al país. De fet, ha assenyalat que una cadena de supermercats que compta amb uns 2.000 establiments té en exclusiva un vi del celler Cherubino Valsangiacomo i és actualment la que més exporta al Japó. ‘Som líders’, ha emfatitzat. El secretari valencià d’Agricultura ha assenyalat que en aquest certamen les perspectives estan sent bones i hi ha ‘optimisme’ perquè s’està aconseguint un dels objectius marcats: obrir nous mercats com la Xina, el Canadà o el Japó. ‘No hem notat preocupació de disminució de la demanda, sinó que en general estan contents i l’expectativa de manteniment de l’oferta és realista’, ha assenyalat per destacar que, de fet, ell ha presenciat el tancament de dues operacions amb mercats com Taiwan o l’Argentina. ‘Les nostres empreses avui aquí posen de manifest que no només l’europeu és el nostre mercat europeu, sinó que tenim un altre de tercers països que estan sent treballats’, ha indicat. Preguntat per si hi ha preocupació pel Brexit o la crisi del sector citrícola, Mulero ha negat aquest extrem en afirmar que no ha notat ‘res diferent’ respecte a l’edició anterior: ‘Això és una fira comercial i la gent ve a comprar i vendre’. ‘El Brexit està al cap i és una preocupació, però a la fira es vénen a fer negoci i jo he vist a la gent innovant, fent negoci i comerç’, ha ressaltat per apuntar, respecte als cítrics, que tot i que aquesta crisi és ‘important’ per als productors valencians, per al comerç internacional ‘no deixa de ser una certa anècdota’, pel que ha insistit que les empreses estan centrades en la internacionalització cap a nous mercats. Caqui: A per la Xina, el Canadà i l’Índia Precisament, una d’aquestes empreses que ha acudit a Fruit Logistica amb noves perspectives de negoci ha estat l’associació espanyola del caqui, que aglutina 45 mercantils, de les quals el 90% són valencianes, i el president, Pascual Prats, ha fet notar la importància d’exportar a altres països més enllà de l’europeu a causa de les previsions d’augment de la producció que s’estima que en dos anys arribi als 600 milions de quilos. En aquest sentit, ha detallat que aquesta campanya ha estat menor de l’espera a causa de la pedra i a les inclemències meteorològiques, ja que s’han recollit 240 milions de quilos, quan el potencial era de 400 milions i la previsió per a la següent és de 500 milions. Per això, ha advocat per arribar a mercats com la Xina o el Canadà, però també ha avançat la seva intenció de portar el caqui a l’Índia. Reinventar-se cap a l’ecològica Per la seva banda, Paco Planes, de Terra i Xufa -empresa que fa deu anys que elabora productes derivats de la xufa-, ha explicat que en els últims anys han anat ‘evolucionant i innovant’ i abastant també la comercialització de fruites i verdures ecològiques, però mantenint la seva essència. Així, han obert noves línies de productes com cremes d’untar a força de cacau i xufa o cerveses també elaborades amb aquest tubercle. Així, ha considerat que la reinvenció cap a l’ecològic suposa ‘defensar els productes’ i ‘sortir del corrent convencionalista’. ‘És una manera de diferenciar-se i defensar el producte en un mercat que valora molt més la qualitat’, ha assegurat. L’alta tecnologia és el que caracteritza Zumo, una mercantil que ha creat un sistema únic per esprémer qualsevol mena de cítrics de manera vertical i sense tocar la closca, segons explica el seu responsable de comptes, Víctor Rius. Per a això, la màquina esprem la part interior de la fruita ‘traient el màxim profit amb la màxima qualitat’. A més, s’adapta la mida depenent del cítric per la qual cosa es poden aconseguir sucs de fruits de dimensions tan dispars com arangers o llimones, ha indicat per avançar que ‘alguns supermercats estan fent proves amb diferents màquines en els seus establiments’.

Summary: Les exportacions valencianes agroalimentàries al Canadà augmenten un 38% després del CETA


L’article 155 de la constitució espanyola és l’instrument amb què el govern espanyol pretén frenar l’independentisme. La redacció de l’article és vague i no preveu mesures concretes contra l’autonomia. Tanmateix, aquestes últimes setmanes alguns mitjans de comunicació espanyols i partits com ara Ciutadans han especulat amb la possibilitat que serveixi per a forçar unes eleccions autonòmiques a Catalunya, per a prendre el control dels Mossos d’Esquadra i les competències en educació o per a intervenir TV3 i Catalunya Ràdio. Les mesures que pensa emprendre el govern espanyol, en principi, se sabran dissabte. Rajoy ha convocat un consell de ministres extraordinari després de les respostes del president Carles Puigdemont als seus requeriments. Si se segueix el procediment habitual, el portaveu del govern espanyol explicarà els acords presos una volta acabat el consell de ministres. Però aquestes decisions no s’aplicaran immediatament. Abans s’hauran de sotmetre a l’aprovació del senat espanyol, on la majoria absoluta del PP és suficient per a activar-les. No obstant això, aquest ple no és previst que es faci fins el dia 30 o 31. De fet, l’endarreriment del consell de ministres fins dissabte per la presència de Rajoy al Consell Europeu que es fa a Brussel·les implica també que la mesa del senat no es pugui reunir almenys fins dissabte mateix, tot i que potser es reunirà dilluns o dimarts de la setmana entrant. Un procediment sense terminis establerts En primer lloc, la mesa del senat –on el PP també té majoria– ha d’avaluar les mesures que decideixi el govern espanyol. Després, s’ha de convocar una comissió –podria ser la comissió general de les comunitats autònomes o una altra de mixta– perquè avaluï el cas abans d’enviar un nou requeriment a Puigdemont. Al president li demanaran que aporti tota mena de documentació o al·legacions en relació amb les mesures que proposa el govern espanyol per a aplicar el 155. A més, la comissió ha de traslladar la proposta al ple del senat. Al seu torn, Puigdemont pot demanar de comparèixer al ple del senat. És molt poc probable, tenint en compte que el president català va refusar l’oferta de debatre el referèndum al congrés espanyol i que a la carta que ha tramès avui a Rajoy ja ha avançat que la Generalitat aixecaria la declaració d’independència com a resposta a l’aplicació del 155. Si ho considera oportú, Puigdemont pot designar una persona que assumeixi la seva representació al senat. Ni la constitució espanyola ni el reglament de la cambra no estableixen cap termini, però fonts del senat han apuntat a l’ACN que es podrien donar 48 hores. Una vegada rebuda la resposta del president de la Generalitat o esgotat el termini, la comissió s’haurà de reunir novament en una sessió on caldrà fer un debat i una votació sobre l’informe del consell de ministres. La comissió també pot proposar condicions o modificacions a les propostes del govern espanyol. Tot això tenint en compte que el reglament del senat tampoc no estableix cap termini per a fer aquests tràmits. Finalment, l’informe que surti de la comissió es debatrà i es votarà al ple del senat. Ací el reglament sí que estableix que podran intervenir-hi els portaveus de cada grup i que tindran dos torns d’intervenció d’un màxim de vint minuts. La majoria absoluta del PP a la cambra garanteix que les mesures que prengui el govern espanyol contra l’autogovern de Catalunya s’aprovaran.

Summary: Així s’aprovarà el 155: totes les passes del senat espanyol


Els agents dels Mossos d’Esquadra que van participar en el dispositiu Cronos que es va activar durant els atemptats gihadistes del 17 d’agost a Barcelona i a Cambrils encara no han cobrat les dietes d’aquelles jornades. Així ho explicava a VilaWeb el mossos en excedència David Torrents, un dels que justament va participar en aquell dispositiu. Ara, els diputats al congrés espanyol del seu partit, el PDECat, han registrat a la mesa del congrés espanyol una bateria de preguntes al govern de Mariano Rajoy demanant explicacions sobre aquest fet i sobre d’altres qüestions relacionades amb aquells atemptats que no han quedat aclarides. Deia Torrents: ’Els mossos que vam treballar el 17-A avui encara no n’hem cobrat les dietes. En canvi, tota aquella gent que va venir per al dispositiu del primer d’octubre, els famosos piolins, de policia espanyola i la Guàrdia Civil, no tan sols han cobrat les dietes, sinó també un sou extra pel fet d’haver estat fora del seu lloc de residència.’ Tenint en compte els termins en què es fan habitualment els pagaments de les dietes, segons Torrents, les haurien d’haver cobrat entre el novembre i el desembre, quan la Generalitat ja havia estat intervinguda amb el 155. El fet que el govern espanyol hagi pres el control dels Mossos no només ha fet que no hagin cobrat aquelles dietes, sinó que tampoc no s’ha fet cap homenatge ni condecoració als agents que van portar el dispositiu del 17-A. Això s’hauria pogut fer durant el dia de les Esquadres, el 22 d’abril, la jornada en què habitualment es fan les condecoracions i els homenatges als agents. Però enguany, sota el 155, no es va fer. En canvi, el major Josep Lluís Trapero, que fa vuit mesos i escaig va dirigir aquell dispositiu, ha estat apartat de la direcció del cos i ha estat processat per sedició i organització criminal. Per tot plegat, els diputats del PDECat Feliu Guillaumes i Míriam Nogueras han formulat aquesta sèrie de preguntes al govern espanyol, com aquestes: ’Per què les víctimes del terrorisme islàmic no tenen dret de tenir una comissió d’investigació per a poder aclarir tot el que va passar el 17 d’agost?’, ‘Per què cap representant del govern espanyol o de la casa reial no s’ha posat en contacte encara amb les víctimes dels atemptats?’, ‘Per què encara no sabem els detalls del vincle entre l’imam de Ripoll i el CNI? Què fa el govern espanyol per a aclarir-ho?’, ‘Per què enguany no s’ha celebrat el dia de les Esquadres?’, ‘Per què no s’ha felicitat ni condecorat els Mossos d’Esquadra que van salvar vies i que van desarticular la cèl·lula gihadista?’, ‘Per què els mossos d’esquadra de l’Operatiu Cronos, durant els atemptats del 17-A, encara no han cobrat les dietes d’aquells dies?…’ Vegeu-les totes ací: El càstig a Jordi Sànchez A més d’aquestes preguntes, els diputats també han registrat unes preguntes demanant per la sanció que Institucions Penitenciàries, depenent del govern espanyol, ha imposat a Jordi Sànchez pel fet d’haver enregistrat un missatge per a la campanya de les eleccions del 21-D, essent ell candidat. Un càstig que consisteix en un trasllat de mòdul, a haver de passar cada dia durant un mes divuit hores tancat a la cel·la i a mig any d’incomunicació amb la diputada al parlament Núria Guillaumes.

Summary: El govern espanyol haurà de respondre per què no ha pagat les dietes als mossos del 17-A


Avui fa una setmana, a primera hora del matí, dues bombes esclataven a l’aeroport de Zaventem, a Brussel·les. Després una altra explotava al metro, a la zona de la institucions europees. Entre totes dues van fer 35 morts i centenars de ferits. La capital de la Unió començava a viure una anormalitat que encara no s’ha acabat. Les últimes notícies diuen que, anant molt bé, l’aeroport obrirà demà i el debat per les deficiències de seguretat de l’estat belga és a la boca de tothom. A Brussel·les hi ha la delegació de la Generalitat de Catalunya més gran i amb més recursos de les set que funcionen ara mateix, només a una parada de metro de l’estació on va esclatar l’artefacte. Per això, la delegació del govern davant la Unió Europea va esdevenir protagonista molt activa dels fets de la setmana passada. De tot plegat, en parlem amb Amadeu Altafaj, el representant permanent del govern davant les institucions europees. —Com vàreu viure els fets d’avui fa una setmana? —A molta gent ens van agafar anant cap a la feina. La meva primera reacció va ser fer servir el Twitter per enviar els primers consells de seguretat bàsica, demanar a la gent que evités les aglomeracions, que no viatgés, totes aquestes coses. Després, quan vaig arribar a la delegació, la cosa més important era veure si hi era tothom o si algú havia estat víctima de l’atemptat del metro, perquè l’estació on va esclatar la bomba és molt a prop. De seguida em vaig coordinar amb el president Puigdemont i el conseller Romeva i vam decidir que tots els treballadors de la delegació havien de deixar les feines que feien i abocar-se en l’assistència als catalans que vivien aquella situació. —Vàreu atendre molta gent? —Dimarts ens vàrem fer càrrec de 130 situacions diferents. De tota mena. Gent que havia quedat atrapada en l’aeroport o en algun centre d’acollida, familiars que des de Catalunya no trobaven alguna persona, gent que s’havia quedat sense poder viatjar… Imatge de la videconferència feta a la delegació de la Generalitat a Brussel·les amb l’equip del representant permanent, Amadeu Altafaj, i el del conseller d’Afers Exteriors, Raül Romeva, el 22 de març. —Quina era la línia d’acció prioritària? —Calia reaccionar en diversos fronts. Havíem de saber si hi havia cap català entre els ferits o morts, havíem de mirar de resoldre problemes logístics de tota mena, gent que no sabia on anar a dormir, que no podia viatjar. La xarxa de mòbils es va saturar i això va complicar molt les coses. Es va viure una espiral d’angoixa que intentàvem combatre des de les xarxes socials. —Sabíeu quants catalans hi havia implicats? —No. Vam haver d’anar fent bases de dades amb noms, telèfons; intentar saber on era cadascú; relacionar gent… Vàrem acudir als centres d’acollida a Zaventem, a Lovaina… —Arran de la reacció deficient de les companyies aèries vàreu buscar autobusos. En vam parlar en un article de VilaWeb… —Hi havia gent que havia d’anar a Catalunya i no sabia com fer-ho. Les companyies aèries no donaven cap resposta consistent. Vueling, per exemple, només té una persona a Bèlgica i és un comercial. Era impossible. En un moment determinat vaig demanar al conseller Romeva i al president Puigdemont si seria possible de trobar algun autobús català a prop per a traslladar a Catalunya almenys els qui tenien més urgències. Sé que el conseller Rull i el director general de Mobilitat van fer gestions en les empreses catalanes de transport fins que van localitzar-ne un. Gràcies a això, dimecres a quarts de deu del matí aplegàvem quaranta-vuit persones a Zaventem, Lovaina i Brussel·les i podien emprendre el viatge. —Com estaven aquesta gent? —Físicament bé, però és evident que acabaven de passar una situació molt complicada i això els havia marcat. Jo vaig visitar dimarts al vespre el grup de catalans que havien viscut l’atemptat a l’aeroport. Eren en un centre d’acollida a Zaventem, que, com és fàcil d’imaginar, era correcte però no era el que calia. Jo era la primera persona que veien que tenia alguna responsabilitat. L’ambaixada espanyola no havia aparegut ni tampoc no ningú de Vueling. Vam insistir amb la companyia aèria perquè els drets del passatger aeri fossin respectats… Grup de catalans que va tornar de Brussel·les amb autocar, després dels atemptats. —Aquests drets es poden aplicar quan hi ha un atemptat com aquest? —La legislació ho preveu així. Els drets dels passatgers aeris es mantenen fins i tot en casos d’atemptat. Tenen dret a pernoctació, a una certa manutenció i a ser recol·locats tan de pressa com sigui possible en un altre avió. —Durant aquelles hores Twitter va ser un instrument molt important per a la delegació. —Sí. Amb els problemes que tenia la xarxa telefònica, Twitter va ser un gran instrument per a explicar coses, donar informació bàsica i fins i tot per a contactar personalment amb gent. —La delegació no és una ambaixada en el sentit formal del terme, però aquesta vegada s’hi assemblava més que mai… —No tenim estatus diplomàtic i no tenim ni tan sols el cens dels catalans que viuen a Brussel·les. Per tant, no podem oferir serveis consulars. Però hi ha moltes coses que sí que podem fer i que hem fet amb un gran ànim de servei als ciutadans. Ho hem demostrat a Brussel·les i també ho van demostrar les delegacions de París i Berlín en el cas Germanwings. La llei d’acció exterior deixa clar que les delegacions són també un suport als ciutadans de Catalunya i que aquest suport ha d’arribar tan lluny com sigui possible. La Generalitat ha de defensar els ciutadans de Catalunya també a l’exterior. —Com va ser la relació amb l’ambaixada d’Espanya? —Quaranta-vuit hores després dels atemptats, el consolat espanyol encara no ens sabia dir si algun dels ferits tenia residència a Catalunya. De fet, vam saber que un noi català era ferit, però a través de la família. Després sí que ens van informar des de Madrid, via Barcelona, que hi havia una altra persona hospitalitzada. —No ho sabien dir o no ho volien dir? —Jo això no puc saber-ho. —Fa molts anys que viviu a Brussel·les… —Vint-i-un anys ja! —Creieu que canviarà res després d’això que ha passat? Hi ha aquesta percepció que la descoordinació policíaca és tan gran. —És més que una percepció. És una evidència. I aquí la gent té molta por. Després dels atemptats de París la gent va veure clar que l’organització, el tràfic d’armes i tot, tenia origen a Bèlgica. I ara passa això en una ciutat que acull els organismes de la Unió Europea però també l’OTAN. Els nord-americans s’han queixat de la manca de col·laboració de la policia belga. És evident que les coses han de canviar. Cal una reforma profunda, sens dubte.

Summary: Amadeu Altafaj: ‘No podem oferir serveis consulars però a Brussel·les vam demostrar que hi ha moltes coses que sí que podem fer’


‘Sigui com sigui, fer dependre el dret d’un procés just de l’ús de la llengua materna per part dels professionals que assumeixen la defensa, conduiria a l’absurditat de negar que aquest dret tingui vigència per exemple, davant el Tribunal Europeu de Drets Humans.’ Tot i la sintaxi recaragolada del llenguatge jurídic, aquesta frase, pronunciada per Manuel Marchena, el president del tribunal contra l’1-O, evidencia que ignora una cosa: que el català és la llengua oficial d’Andorra, un dels països sota la jurisdicció del TEDH. És una anècdota viscuda durant la presentació de les qüestions prèvies del judici oral, però que resumeix molt bé el tractament que rep el català, no únicament en aquest judici, sinó en general. S’ha escrit molt sobre si els presos polítics podran expressar-se en català o no durant les seves declaracions al judici. Tanmateix, les defenses remarquen que no era pas aquesta la seva principal petició, sinó que el judici s’havia de fer en català. Íntegrament. En la mateixa vista, l’advocada de Jordi Cuixart, Marina Roig, va fer servir el català com a argument per a demanar que el judici es remetés a Catalunya, car es corria el risc que el tribunal del Suprem escoltés les explicacions dels acusats per mitjà de les paraules d’un intèrpret. Aquesta petició va ser denegada amb la frase esmentada anteriorment. L’argument esgrimit per Roig s’empara en la Carta Europea de Llengües Regionals, que l’estat espanyol va signar el 2001. Conté un apartat, el dels procediments penals, que diu clarament que els òrgans jurisdiccionals no tan solament han de garantir als acusats el dret d’expressar-se en la seva llengua regional o minoritària, sinó que també han d’assegurar, sempre que ho demani una de les parts, que el procés judicial es faci en la llengua regional. Arran de la impossibilitat de fer el procés íntegrament en català, una font de les defenses exclama, rotund: ‘La vulneració lingüística ja s’ha produït i tenim davant nostre un problema estructural.’ Explica que han aportat milers de documents que no s’han traduït i que, sense traducció, el jutge no els pot entendre. ‘Això ja ajuda a entendre quina és la voluntat del tribunal d’esclarir els fets.’ Els de l’acusació tampoc no són traduïts, tret d’alguns, com els vídeos del 20-S, en els quals apareixen subtitulades algunes frases, però amb errades. El tribunal encara no ha decidit si els acusats podran expressar-se en català, però ara mateix defenses com les de Cuixart, Sánchez, Turull i Rull ho consideren una qüestió secundària: ‘Ells només han de parlar dues vegades, al principi del judici i al final. Si veiem que la traducció simultània no és àgil i que el tribunal interromp a cada pas, passarem al castellà sense fer escarafalls’, explica un advocat que treballa per a una de les defenses. Si el tribunal permetés que els processats parlessin en català, es faria molt probablement utilitzant el mètode de traducció simultània, que implica la utilització d’un intèrpret. ‘Les traduccions successives es fan amb frases curtes. Això vol dir que es trenca el fil argumental de qui declara, posa nerviós i és un mètode molt susceptible de crear incongruències’, diu un dels advocats. Oriol Junqueras ho va dir també en una entrevista a RAC1. Va explicar que sospesava de declarar en català, però que això podia originar problemes de caràcter tècnic: ‘Ens pot fer perdre el fil a tots plegats. Hem de saber com es farà tècnicament i, aleshores, decidirem.’ Per tot això el president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart, el cap de setmana passat va denunciar que el Tribunal Suprem espanyol vulnera els seus drets lingüístics com a parlant del català. En referència a l’intèrpret, Cuixart va ser molt clar i va afirmar que no garantia els seus drets lingüístics ni de defensa. ‘Declarar amb un intèrpret emblanqueix una justícia espanyola que em nega un judici íntegre en català.’

Summary: L’ús del català en el judici, un dret vulnerat que ja és irreparable


El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, ha estat rebut amb una ovació de la majoria de senadors del PP que hi ha a la cambra. Just abans de pronunciar un discurs agressiu contra el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, en què ha demanat que avui s’aprovin exactament les mesures que va proposar el govern espanyol després del consell de ministres de dissabte passat, és a dir, l’ocupació il·legal del govern de la Generalitat i la intervenció del Parlament de Catalunya, a més del control directe de les escoles, els Mossos d’Esquadra i els mitjans de comunicació públics. No hi ha hagut ni un canvi en cap d’aquestes mesures, i Rajoy ha acabat ovacionat, amb els senadors del PP dempeus, aplaudint-lo amb força i fent-lo aixecar més d’una vegada de l’escó per saludar. Abans, durant el discurs, ja hi havia hagut un esclat d’eufòria quan Rajoy havia especificat les primeres mesures que volia dur a terme: la destitució del president de la Generalitat, del vice-president i de tots els consellers: #Rajoy calls on Parliament to sack #Puigdemont– met with huge applause Imposing article 155 looks like a formalitypic.twitter.com/GQ9NLEskoT — Jamie Johnson (@JamieoJohnson) 27 d’octubre de 2017 Rajoy ha reiterat que té la intenció de convocar ell unes eleccions al parlament que es facin a tot estirar d’ací a sis mesos. I ha concretat que la segona mesura important que vol dur a terme és d’imposar unes ‘disposicions perquè el president del parlament no pugui proposar cap candidat a la presidència de la Generalitat i que no es pugui fer ni debat ni votació d’investidura’. En un discurs molt dur envers el govern i les formacions independentistes, Rajoy ha assegurat que a Catalunya ‘s’ha liquidat la llei’ amb comportaments contraris als valors espanyols i europeus, en què s’ha ‘trepitjat l’estat de dret i el respecte a les minories’. Tot plegat, ha dit, té conseqüències perquè quan la llei es trenca, es trenca la convivència, s’imposa el més fort, i la democràcia disminueix i se’n ressent. Un 155 ‘carregat de raons’ En vista d’aquest panorama que ha descrit, ha dit que no hi havia alternativa: ‘L’única cosa que es pot fer en una situació com aquesta és acudir a la llei per fer complir la llei.’. I ha afegit que calia aquest mecanisme 155, ‘que és legal, democràtic, aprovat pels espanyols, similar al que existeix als països de l’entorn’. Així mateix, ha dit que el 155 anava carregat de raons: ‘Perquè no hi ha cap més remei possible per a corregir una situació desfavorable als interessos generals.’ El discurs del dia 10 ‘va fer vessar el got’ Rajoy ha dit també que el seu executiu hauria pogut activar el 155 molt abans. ‘No ho vam fer perquè ens va semblar que les coses encara podien tornar a les vies normals, però no ha estat així’, ha dit. Segons ell, la compareixença de Puigdemont al parlament el dia 10 en què va validar els resultats del referèndum ‘va ser la gota que va fer vessar el got’. ‘Espanya té el dret de defensar-se’ Segons Rajoy es debat si Espanya té el dret o no de defensar-se apel·lant a les seves lleis, i si ha arribat el moment que s’imposi la llei per sobre de qualsevol altra situació. Es tracta, segons ell, d’aplicar la llei ‘no pas contra Catalunya, sinó per impedir que s’abusi de Catalunya’ i ‘no pas per suspendre l’autonomia de Catalunya, sinó per consolidar-la i protegir-hi drets i llibertats’.

Summary: Rajoy, aclamat i ovacionat al senat espanyol mentre fa una crida a intervenir Catalunya


El punt d’inflexió va ser la fotografia de la mesa del parlament en començar la legislatura: una majoria aclaparadora d’homes i només una dona com a secretària quarta, Alba Vergés, d’ERC, que després va ser nomenada consellera de Salut. Segons el president del Parlament de Catalunya, Roger Torrent, no hauria de tornar a passar. El parlament ha aprovat avui un pla d’igualtat de gènere que vol situar la cambra al capdamunt del rànquing de parlaments europeus mes sensibles a qüestions de gènere, com els de Suècia, Escòcia, Anglaterra o Gal·les. El pla, dissenyat per als pròxims quatre anys, introdueix la paritat de gènere a la mesa i en tots els òrgans de decisió, també les meses de les comissions; aposta per les llistes electorals cremallera; amplia la delegació del vot per baixes per cura de criatures, lactància o de persones dependents, per causes de paternitat i maternitat; i estableix l’obligatorietat d’impartir formació obligatòria als diputats i al personal parlamentari per a la prevenció de la violència masclista i la LGBTI-fòbia. Alguns dels objectius més ambiciosos, tanmateix, requereixen que els grups parlamentaris reformin el reglament de la cambra o emprenguin reformes legislatives, com l’actualització de la llei d’igualtat efectiva de dones i homes. Només així seran obligatoris quan la predisposició dels grups no sigui prou gran. Ara mateix, a la mesa del parlament només hi ha un 14,3% de dones i, a la diputació permanent, un 26,1%. Només hi ha dues dones que liderin el seu grup parlamentari i els homes presideixen el 66,7% de les meses de les comissions. A la pràctica, això implica que hi hagi una bretxa serial bruta d’un 7,23% a favor dels homes, en la mesura que ocupen llocs millor retribuïts. Curiosament, es manté l’hegemonia masculina en les comissions en àrees com l’economia (amb un 37% dones només) o infrastructures (32,6%) mentre que les dones són majoria en les que aborden qüestions socioculturals (55,7%). El pla pretén que tots aquests espais siguin paritaris. La vuitantena d’accions previstes inclouen que les cúpules dels grups parlamentaris també siguin paritàries. És a dir, que els partits nomenin almenys una dona en els càrrecs de presidència i de portaveu. El pla constata que la paritat s’ha consolidat en la representació parlamentària gràcies a l’aplicació de la quota regulada per llei que fixa un mínim d’un 40% per a cada gènere. No obstant això, la realitat s’estanca en el percentatge. Aquesta legislatura hi ha un 43,7% de diputades, de manera que la diferència respecte als homes es manté en més de 12 punts. Els homes estan sobrerepresentats, a més, com a caps de llista, i ocupen la majoria dels òrgans de decisió dels partits, amb lideratges habitualment masculins. En aquest context, el pla també proposa incloure quotes de gènere als partits, i els emplaça a aplicar protocols contra l’assetjament sexual. En canvi, la plantilla de treballadors del parlament està formada per un 56,8% de dones i un 43,2% d’homes. El pla promou igualment l’aprovació d’un protocol contra la violència masclista i la LGTBI-fòbia i que es constitueixi un òrgan responsable per a atendre les persones afectades. També emplaça els grups a equilibrar la presència de dones expertes en les compareixences de les comissions, tenint en compte que només són un 35,8% de les persones especialistes que són citades. I és el que el pla proposa mesures concretes a partir d’una diagnosi prèvia que fins i tot analitza el significat simbòlic dels espais físics de l’edifici. Avisa, per exemple, que el parlament no disposa d’espais de cura per a criatures ni d’una sala d’alletament. També constata que les uixeres passen més fred a l’hivern que els seus companys quan fan guàrdia als passadissos oberts de la primera planta, on la temperatura acostuma a ser baixa, i que les diputades passen fred a l’hemicicle a l’estiu, perquè s’adapta a la sensació de calor dels diputats. El pla no només proposa revertir aquestes realitats sinó que planteja mesures pràctiques que haurien de millorar la quotidianitat de les dones, com ara augmentar el nombre de lavabos amb una pica individual per a l’ús de la copa menstrual. El parlament haurà de reeditar la iniciativa del Parlament de les Dones una vegada a la legislatura i haurà de reduir la bretxa en l’elecció dels membres dels òrgans institucionals de rang estatutari, en la concessió de les medalles d’honor. El Grup de Treball en Equitat de Gènere serà l’encarregat de promoure les polítiques d’igualtat al parlament i s’haurà de renovar a l’inici de cada legislatura. El parlament haurà de reservar recursos per executar el pla d’igualtat en el pressupost anual.

Summary: Paritat en els òrgans de decisió, als lavabos i passadissos: el Parlament de Catalunya aprova un pla d’igualtat


El portaveu de Junts per Catalunya, Eduard Pujol, ha descartat noves eleccions i ha insistit que l’únic pla és investir el seu candidat, Carles Puigdemont, i abans que acabi el mes de gener. En declaracions a TV3 i Catalunya Ràdio, Pujol ha reiterat que l’únic escenari que es planteja la formació és constituir una mesa que reflecteixi la victòria independentista de les eleccions del 21-D i que després s’aconsegueixi la investidura de Puigdemont. En aquest sentit, Pujol ha assenyalat que quan la ciutadania va anar a votar no ho va fer per omplir cap ‘travessa’ amb diverses opcions, sinó que el resultat ‘contundent’ del 21-D marca que una majoria vol que Puigdemont sigui investit novament com a president de la Generalitat.

Summary: JxCat descarta noves eleccions i insisteix que l’únic pla és investir Puigdemont abans que acabi gener


El Parlament del Regne Unit celebrarà entre el 7 i l’11 de setembre el primer debat sobre la legislació que farà efectiu el Brexit, segons ha informat aquest dijous la líder de la Cambra dels comuns, Andrea Leadsom. L’esborrany que ha presentat el Govern sobre l’anomenada ‘llei de revocació’ és la part central del pla per abandonar la Unió Europea, ja que permetrà al Regne Unit desfer-se de tot el dret comunitari. El projecte de llei es va fer públic a principi de juliol, però el Parlament no ha tingut encara oportunitat de debatre’l. Westminster farà una ‘segona lectura’ entre el 7 i l’11 de setembre i en una etapa posterior es podran proposar esmenes. Aquest debat serà el primer gran desafiament per a la continuïtat de Theresa May com a primera ministra, després que el Partit Conservador perdés la majoria absoluta en les eleccions generals del 8 de juny. L’actual majoria simple obliga els tories a pactar amb altres grups parlamentaris.

Summary: El Parlament del Regne Unit iniciarà al setembre el debat sobre la llei que farà efectiu el Brexit


Neus Lloveras és batllessa de Vilanova i la Geltrú i presidenta de l’Associació de Muncipis per la Independència (AMI). Arran de la polèmica obertura de l’Ajuntament de Badalona el dia de la Hispanitat, que va acabar amb un tancament forçat per un jutge, els partits sobiranistes es va començar a plantejar una possible acció unitària pel 6 de desembre, dia de la constitució espanyola. El 18 de novembre, l’AMI va proposar formalment que els càrrecs electes municipals treballessin com a protesta. Amb Lloveres parlem d’aquesta iniciativa i com l’afronta l’associació veient que els partits sobiranistes tenen postures públiques diferents. —La CUP parla de descoordinació en l’organització de la protesta del 6-D. Cada partit sobiranista té un posicionament públic diferent. Ho considera un fracàs de l’AMI? —Jo he sentit les declaracions d’en Quim Arrufat i no ha dit que l’organització hagi estat un desastre, sinó que hem de millorar. Jo hi estic d’acord, sempre és millorable. —No ho considereu un fracàs? —No. A més, voldria destacar que l’AMI hi som tots els partits sobiranistes. I nosaltres no vam promoure aquesta iniciativa referent al 6 de desembre. Va sorgir del debat entre les entitats i els partits sobiranistes després del 12 d’octubre. Més tard l’AMI va agafar el relleu buscant una proposta de consens pel 6-D. Aquesta proposta es va estar treballant durant quinze dies amb tots els partits sobiranistes que hi van donar el seu vistiplau. Jo no he sentit ningú que proposi cap altra cosa. No em sembla que hi hagi descoordinació. Tots els càrrecs electes sobiranistes, el que estem dient, és que treballarem perquè estem al servei dels catalans i les catalanes els 365 dies de l’any. A més, volem reivindicar el dret a poder escollir quins són els nostres festius. I per últim, denunciar que s’utilitza la constitució espanyola en contra de les institucions i els càrrecs electes de Catalunya. —Parleu de postura consensuada, però cada partit té una postura diferent. Per exemple, el PDECat recomana als càrrecs electes treballar i en canvi ERC i la CUP asseguren que treballaran. —La Marta Pascal ha dit que cada càrrec electe és lliure de fer el que li convingui. Ara bé, el matís aquí és que el PDECat recomana als càrrecs electes treballar, perquè al PDECat som més de recomanar que obligar. Precisament això és el que ha fet la Marta Pascal, recomanar. Però evidentment a cap càrrec electe se li pot ordenar què ha de fer. —Saben quants ajuntaments participaran en la protesta? —Els darrers dies hem estat fent un seguiment. Els ajuntaments de l’AMI els tenim més o menys controlats. El problema és que hi haurà regidors que treballaran en ajuntaments, on no formen part del govern i tampoc de l’AMI. Per tant, aquests se’ns escapen. Fins ara ens consten entre uns 250 i 300 consistoris. Són ajuntaments que s’han posat en contacte amb nosaltres i ens han comunicat que treballaran. —Però quants ajuntaments hi ha inscrits a l’AMI? —A l’AMI hi ha adherits gairebé 800 ajuntaments. —300 de gairebé 800 són molt pocs, no? —Estem parlant d’aquells que ho han volgut comunicar a l’AMI. Segur que en seran molts més de 300. Insisteixo que el 6-D l’AMI ha volgut fer una proposta de consens, però en cap cas l’obertura ha estat una iniciativa nostra. —Veient que hi havia una voluntat de fer una acció el 6-D en tots els partits sobiranistes, perquè l’AMI no ha pres una postura més ferma i s’ha involucrat a fons en l’organització més enllà de la proposta? —Bé, perquè totes les propostes que fa l’AMI són recomanacions. Nosaltres entenem que cada ajuntament té la seva autonomia local. Al final és l’ajuntament qui té sempre l’última paraula en la decisió. Després del 12-O, la discussió que hi havia sobre la taula era treballar o no el 6-D, l’AMI va recollir aquesta inquietud i va acordar una proposta de consens. I vull aclarir una cosa, el 12 d’octubre es va obrir un debat sobre una cosa que no és un fet excepcional, i és que hi han ajuntaments i empreses que treballen en festius. I això fa anys que passa. El 12-O, malauradament, per una acció totalment injustificada per part de la delegació del govern es va obligar a tancar, tot i que el consistori havia pactat obrir amb els treballadors. El 6-D ja fa anys que hi ha moltes empreses i ajuntaments que treballen. —Però quina és la virtut d’una obertura simbòlica? Entenen que a l’estat espanyol molts càrrecs electes treballen el 6-D. El fet diferencial, si es vol protestar, no seria que el funcionariat treballés? —Que els funcionaris treballin no és una qüestió política, és un tema laboral, i per tant s’ha d’acordar quan es pacten els calendaris laborals. I ara políticament no es pot canviar i l’únic que es pot fer és que treballin els càrrecs electes. I fer-ho amb una reivindicació en positiu, com ara organitzant actes solidaris i llegint el manifest de l’AMI dient allò que ens inquieta i ens mou a treballar un dia festiu. —Però la CUP sí que ha demanat als funcionaris que vagin a treballar. —No em consta per part de la CUP. En tot cas seran casos aïllats. —A Celrà, per exemple, alguns funcionaris treballaran. —És un acte voluntari. Que en alguns casos hi hagi funcionaris que li comuniquin a l’alcalde que volen anar a treballar de manera voluntària, és un matís sobre una mateixa acció. No és fer les coses diferents. —El delegat del govern espanyol, Enric Millo, ha amenaçat de prendre mesures si els funcionaris treballen. Si és així, i hi ha denúncies, què fareu des de l’AMI? —Em semblaria molt malament, com sempre. Crec que el senyor Millo s’hauria de dedicar a altres coses que no pas constantment interferir en el dia a dia dels ajuntaments. El que necessitem és un delegat del govern espanyol que ens doni suport i no pas una persona que es passa el dia buscant com ens pot denunciar. L’AMI estarà sempre al costat de tots els alcaldes, alcaldesses i càrrecs electes. —Vós sou batllessa de Vilanova i la Geltrú. Què fareu? —Treballarem. L’Ajuntament de Vilanova sempre està obert. Els càrrecs electes dels partits sobiranistes treballarem, per tant la majoria de regidors ho faran. Es faran algunes reunions i després participarem en un acte solidari per recaptar diners per la Marató de TV3. I a les dotze del migdia, al saló noble de plens de l’ajuntament, es llegirà el manifest que va proposar l’AMI. —Els regidors del PSC que formen part del govern municipal també treballaran? —No em consta. No m’ho han comunicat.

Summary: Neus Lloveras: ‘El 6-D ja fa anys que molts ajuntaments treballen’


Ahir es van presentar a Barcelona les obres guanyadores dels premis literaris Ciutat de Gandia 2019, que publica Edicions 62. El LVII premi de poesia Ausiàs March, Les beceroles successives, de Ramon Boixeda, i el XLI premi Joanot Martorell de narrativa, El tango de Dien Bien Phu, de David Castillo. El nom dels guanyadors es van fer saber el mes de novembre, en un acte literari a Gandia, ciutat literària per excel·lència i bressol de les lletres catalanes, tal com va assenyalar ahir la jove batllessa, Diana Morant, que va obrir l’acte de Barcelona. Va destacar el vincle que signifiquen aquests premis entre el País Valencià i el Principat. El documentalista L’escriptor i periodista cultural David Castillo (Barcelona, 1961), home que coneix bé aquests premis perquè durant anys va formar part del jurat, es presentà a l’acte amb un volum ben gruixut d’informació fotocopiada referida a la guerra de 1936-39. Va explicar que tenia catorze volums com aquell, procedents de l’arxiu d’Alcalà d’Henares, i setze més del de Salamanca, que contenen informació que explica com van viure el conflicte bèl·lic molts soldats, històries reals i anònimes, detalls de la guerra viscuda de dins estant: ‘Un material verge’, va dir Castillo, prou allunyat dels relats dels historiadors marxistes. David Castillo s’ha passat deu anys documentant-se, perquè sobretot El tango de Dien Bien Phu és un treball de documentació, que s’hauria pogut convertir en una novel·la de dues mil planes, a l’estil de Guerra i pau de Tolstoi. Però la voluntat de publicar-ho va fer que en reduís l’extensió i es presentés al premi. El tango de Dien Bien Phu és una història sobre alguns soldats llibertaris que lluitaren a la columna de Durruti durant la guerra i que van anar encadenant esdeveniments bèl·lics i de camps de concentració. Comença amb la fugida a l’exili dels supervivents de la columna Durruti i l’internament al camp d’Argelers. Després veiem com alguns van lluitar a la Segona Guerra Mundial i van participar en l’entrada a París i en la batalla d’Estrasburg. Fins i tot en trobem alguns al Vietnam, a la batalla de Dien Bien Phu, el 1954. Quinze anys de calamitats narrades amb esperit constructiu, segons Castillo, i sense voluntat de revenja, fidel a la documentació d’aquest trencaclosques. Castillo sempre havia dit que no escriuria mai cap novel·la sobre la guerra de 1936-1939, però recuperar la figura del seu avi i de la generació de llibertaris que van lluitar a la columna de Durruti el va fer decidir. I el desencadenant, la recerca de la lletra original de ‘El tango d’Argelers‘, que era una adaptació del tango ‘Esta noche me emborracho’ de Carlos Gardel. La recerca de ‘El tango d’Argelers’ la fa un personatge ja conegut dels lectors de les novel·les de David Castillo, Dani Cajal, protagonista de les novel·les anteriors: El cel de l’infern (premi Crexells, 1999) i No miris enrere (premi Sant Jordi, 2001). A més de Dani Cajal, hi apareix el seu avi, el corpulent Panteó Ribot i el fantasmagòric Menero. Castillo diu que la derrota dels llibertaris a la guerra només va ser una derrota militar, que la derrota de veritat seria la pèrdua de les idees. Però les idees llibertàries no han cessat d’avançar i es troben en els joves, en detriment de les idees reaccionàries. L’iconoclasta L’altre títol que es va presentar ahir és el premi de poesia Ausiàs March, Les beceroles successives, de Ramon Boixeda. L’autor (Sant Julià de Vilatorta, 1981) ja tenia dos llibres de poemes publicats, La pell fina (premi Josep Maria López-Picó 2013) i El sedàs (2015). Segons que va explicar l’editor Jordi Cornudella, aquests llibres ja tracen un itinerari clar. Boixeda, afegí, és un poeta amb un accent característic, recognoscible. De Les beceroles successives, Cornudella en va destacar que no era un conjunt de poemes sinó que singularment era un llibre, per la manera que té de construir-se, a mesura que l’anem llegint. Els poemes estiren fils que porten de l’un a l’altre. El títol gira entorn de la idea que gairebé tot sempre ens ve de nou, que tot és en certa manera un aprenentatge. Cornudella acabà destacant que són uns poemes fàcils de copsar, alhora plens de ressons d’uns altres llibres, una obra que entronca amb la tradició. ‘És una poesia eficaç, directa, immediata i, alhora, sàvia, com passa amb els poetes de debò.’ Ramon Boixeda es defineix com un iconoclasta i una persona que ha tocat moltes tecles tot i ser jove, tant pel que fa als estudis (arquitecte tècnic, literatura comparada, filosofia i cultura moderna), com per les lectures, d’influència molt diversa.

Summary: Els llibertaris de la guerra de 1936-1939 que van acabar al Vietnam