Les juntes de tractament de les presons del Principat estudien a partir d’avui mateix la possibilitat que els presos classificats en segon grau i als quals s’aplica el règim de permisos del 100.2 puguin passar el confinament per l’epidèmia de la Covid-19 a casa seva. És el cas dels presos polítics, que d’ençà que començà el confinament han hagut de romandre tancats a les presons dels Lledoners, el Puig de les Basses i el Mas d’Enric, malgrat l’exigència de l’Alta Comissionada de l’ONU d’alliberar els presos polítics, els menys perillosos o els detinguts sense motius jurídics suficients. Enmig de l’aplicació del decret de l’estat d’alarma, el govern espanyol va fer públic que els presos amb permisos de sortida podrien passar el confinament a casa seva, i va causar confusió sobre si podria ser el cas dels presos polítics condemnats pel Tribunal Suprem espanyol. El Ministeri d’Interior va acabar aclarint que no, perquè aquests permisos per a anar a casa només els concedirien als presos en tercer grau, mitjançant l’aplicació d’un article del reglament penitenciari, el 86.4, que permet de fer-ho mitjançant un sistema de control de vigilància. Però els presos en segon grau, no. Ara, tenint en compte l’agreujament de la situació d’emergència sanitària, les juntes de tractament de les presons catalanes han començat a examinar la possibilitat de concedir aquest permís de confinament també als presos en segon grau i amb permís per a sortir a treballar, fer voluntariat o tenir cura d’un familiar, que és el que permet l’article 100.2 i és la situació en què es troben els presos polítics. Els requisits per a accedir-hi són tenir un baix risc de reincidència i disposar d’un domicili. La consellera de Justícia, Ester Capella, ha declarat a Catalunya Ràdio que cal ‘que hi hagi menys gent’ a les presons en l’actual context i per això ha demanat a les direccions dels centres penitenciaris que ‘analitzin bé què permet la llei’. Ha dit que el 69% dels presos en tercer grau ja són confinats a casa seva, però que també hi podrien ser els presos amb els 100.2. ‘Som en una situació excepcional, hem d’evitar l’acumulació de persones als llocs tancats i hem de respectar les indicacions de l’autoritat sanitària’, explica Capella. ‘Les juntes de tractament hauran de veure quin marge legal hi ha, quines mesures més es poden adoptar, evitar que hi hagi més gent a la presó i aplicar mesures conjunturals per esponjar més les presons.’ La decisió que prengui la junta de tractament de cada presó serà d’aplicació immediata, i no hi haurà pas intervenció de la secretaria de Mesures Penals, segons que ha informat el Departament de Justícia. La decisió de la junta anirà directament a la taula del jutge de vigilància penitenciària, que n’informarà la fiscalia perquè s’hi manifesti. Després el jutge decidirà si ratifica o revoca la decisió de la presó. Mentre duri el procediment de ratificació per part del jutge, i per més que hi hagi un recurs de la fiscalia, l’aplicació de la decisió de la junta de tractament no restarà suspesa.

Summary: Decideixen a partir d’avui si els presos polítics podran passar el confinament a casa


‘El coronavirus està més que controlat als EUA‘, ha reiterat el president dels Estats Units, Donald Trump. Però les dades pinten un panorama bastant més tràgic. En una setmana, els contagis hi han augmentat gairebé d’un 700%. Fins ara les autoritats sanitàries hi han detectat més de 51.700 casos de la Covid-19, que ha mort 667 malalts. Els EUA són ara mateix el tercer país més afectat després de la Xina i Itàlia, però l’Organització Mundial de la Salut (OMS) no en té cap dubte: seran el següent epicentre de la crisi. Un treballador tot sol neteja la sala principal del Capitoli de Washington. El coronavirus va arribar als EUA el 15 de gener, dues setmanes abans que a l’estat espanyol o Itàlia. La malaltia la hi va dur un home de trenta-cinc anys que va viatjar de Wuhan a Everett (Washington). Tanmateix, no fou fins un mes i mig més tard, el 29 de febrer, que no es va registrar el primer mort, un home de Kirkland (Washington) de més de cinquanta anys amb patologia prèvia. En aquell moment només hi havia seixanta-dos malalts. Amb aquesta cronologia, es podria dir que el coronavirus avançava a pas de tortuga i que Trump tenia raó: la pandèmia estava controlada. Tanmateix, molts experts ja alertaven que la xifra de contagiats era molt superior al de les dades oficials. Per què no quadren els comptes? Per la manca de proves de detecció i perquè Trump sempre ha prioritzat l’economia. El febrer el Centre pel Control i Prevenció de Malalties (CDC) va produir uns 160.000 tests, però la gran majoria eren defectuosos i donaven resultats erronis. Fins a la fi de mes no es va autoritzar que laboratoris i clíniques fessin proves pròpies. Això, afegit a uns criteris d’ús molt restrictius, va fer que fins el 10 de març només s’haguessin fet 5.500 proves, en un país de 327 milions d’habitants. D’ençà d’aleshores, la xifra s’ha disparat i s’han fet més de 300.000 tests, en part per la por de la malaltia, però també perquè el congrés n’ha aprovat finalment la gratuïtat amb la Families First Coronavirus Response Act. Als EUA no hi ha un sistema universal d’assistència sanitària i això fa que uns 27 milions d’habitants no tinguin cobertura mèdica. La revista Time va publicar aquest cap de setmana la història de Danni Askini, una malalta de la Covid-19 de Boston sense assegurança privada. El tractament contra la infecció li va costar 34.927 dòlars. Les mesures aprovades pel congrés no diuen res dels tractaments. Professionals sanitaris fan proves de detecció en un drive-through. Tanmateix, el coronavirus ja s’ha propagat per tots els estats i serà molt difícil que es pugui contenir aviat. La Samoa Americana i les Illes Marianes del Nord són els únics territoris sota sobirania nord-americana lliures de la malaltia. Quinze estats ja han decretat el confinament de sengles poblacions. El primer va ser Califòrnia, el 19 de març, i Nova York, el més afectat, amb uns 26.000 contagiats, ho va fer tres dies més tard. El governador de l’estat, Andrew Cuomo, ha assegurat que la situació és dramàtica: ‘L’índex de noves infeccions es duplica cada tres dies.’ Diu que el punt culminant de l’expansió del virus serà en un termini que va de catorze dies als vint-i-un. A més a més, ha demanat al president Trump que nacionalitzi empreses per a poder proveir tots els centres sanitaris. ‘No podem esperar que les empreses s’ofereixin. Això és una emergència nacional’, ha afegit. Fins ara a Nova York hi ha uns 3.200 hospitalitzats i uns 750 malalts a l’UCI, però Cuomo calcula que caldran 140.000 llits –gairebé el triple que avui–, 40.000 places d’UCI –ara només n’hi ha 3.000– i uns 30.000 respiradors. ‘Són xifres astronòmiques i preocupants’, ha declarat. La resposta de Trump? Insinuar que per Pasqua es podran començar a aixecar els confinaments. Les conseqüències de la pandèmia Els EUA, conjuntament amb Alemanya, tenen un dels índexs de mortalitat més baixos pel coronavirus. De totes maneres, vista l’evolució dels casos detectats, els experts creuen que aviat augmentarà. A mitjan març, el New York Times va publicar que el Centre de Control i Prevenció de Malalties (CDC) preveia quatre possibilitats d’evolució del coronavirus. Segons les projeccions, entre 160 milions i 214 milions de nord-americans poden contreure la malaltia en un any i això voldria dir que entre 200.000 i 1,7 milions es moririen. A més a més, entre 2,4 milions i 21 milions de persones podrien necessitar hospitalització, tot i que els centres sanitaris només tenen 925.000 llits, dels quals menys d’un 10% són d’UCI.

Summary: Els Estats Units, el nou epicentre de la crisi del coronavirus


Palmira Jaquetti va ser una dona lluitadora i valenta que va contribuir a la configuració cultural del país i que, encara avui, resta en l’anonimat. És per això que la Direcció General de Cultura Popular de la Generalitat de Catalunya ha impulsat la commemoració del 125è aniversari del seu naixement amb múltiples activitats arreu del territori, sota el comissariat de la catedràtica Carme Oriol, especialitzada en literatura popular catalana i etnopoètica i una de les responsables de l’Arxiu de Folklore, del Departament de Filologia de la Universitat Rovira i Virgili, entre moltes coses més. Dona cabdal Palmira Jaquetti va nàixer a Barcelona l’any 1895 i va morir als Monjos l’any 1963 en un accident de trànsit. Va ser catedràtica de francès, traductora, compositora, poeta i la recol·lectora de cançons més prolífica de l’Obra del Cançoner Popular de Catalunya. No va tenir una vida fàcil: va tenir un matrimoni frustrat amb el pintor i filòleg d’origen belga Enric d’Aoust, va viure la guerra del 36-39 i va caure malalta. Malgrat que no n’hi ha cap, de biografia completa sobre Jaquetti, se sap que va fer feina de docent a Barcelona, Calatayud i Reus, que va treballar a l’Institut de Cultura i Biblioteca Popular de la Dona, fundat per Francesca Bonnemaison, que va traduir Gérard de Nerval, va fer conferències, va publicar opuscles diversos i el poemari L’estel dins la llar, escrit l’any 1938. Va guanyar diversos premis, com ara la Flor Natural dels Jocs Florals de San Juan de Costa Rica, el premi Montserrat dels Jocs Florals de Madrid el 1958, i la Viola d’Or dels Jocs Florals de l’Alguer el 1961. Va compondre i publicar cançons per a veu i piano, i en va harmonitzar de populars amb voluntat didàctica. I, sobretot, va recollir més de 10.000 cançons per desenes de comarques, pobles i municipis del nord del país entre els anys 1925 i 1940, en les anomenades missions de recerca, els viatges on recollia melodies amb Maria Carbó, Mercè Porta i Enric d’Aoust, que l’acompanyaven. Palmira Jaquetti va començar a la Seu d’Urgell, però després va passar per Alàs, Sallent de Nargó, Sant Romà d’Abella, Conques, Figuerola d’Orcau, Vilamitjana, Palau de Noguera, Bagergue, Sant Feliu de Guíxols, Verges, Prats de Molló, Andorra la Vella, Mosquera i moltíssims pobles més. Una tasca ingent que la portava a fer estades curtes en pobles i entorns diferents, i que va documentar en transcripcions musicals, fotografies i les memòries dels viatges, que anaven més enllà de la tasca encomanda i que traspuen una capacitat d’observació i una sensibilitat literària grans: descriuen la personalitat i reaccions dels informants, l’arquitectura popular, la gastronomia, la natura, els costums, etc. Al remat, ofereixen un testimoni directe de les realitats socials i culturals dels anys vint i trenta del segle XX. Fotografia cedida per l’Abadia de Montserrat. Fons de l’Obra del Cançoner Popular de Catalunya. El tret de sortida L’Ateneu Barcelonès va acollir dilluns la presentació oficial de l’Any Palmira Jaquetti, amb la participació de la consellera de Cultura, Mariàngela Vilallonga, la directora general de Cultura Popular i Associacionisme Cultural, Àngels Blasco, el pare Josep Massot, monjo de Montserrat i custodi del fons de l’Obra del Cançoner Popular de Catalunya, i la comissària de l’Any Palmira Jaquetti, Carme Oriol. També hi eren presents els tècnics responsables Quim Manyós i Esther Navarro, i altres membres de la comissió científica, integrada per Salvador Rebés, Joan de la Creu Godoy, Jaume Ayats, Maria dels Àngels Subirats, Maria Josepa Roma, a més de veïns d’alguns pobles per on va passar la folklorista i alguns dels seus familiars. S’hi va parlar de la importància cabdal de la seua figura, de la seua manera d’afrontar la vida i de la necessitat urgent de reivindicar-ne el llegat i la trajectòria, tot com un pas endavant en el rescat de l’anonimat de tantes i tantes dones que han esdevingut imprescindibles per a la cultura. El pare Josep Massot, com a investigador, divulgador i conservador de l’Obra del Cançoner Popular de Catalunya, va glossar la vida i obra de Jaquetti, tot emfatitzant-ne la part més humana, la personalitat i les dificultats que la van acompanyar al llarg dels anys, per fer encara més evident la importància d’un llegat valuossísim, construït amb valentia i en femení. Fotografia: Direcció General de Cultura Popular i Associacionisme Cultural. El llegat en format dramatúrgia Per cloure l’acte, s’hi va representar la dramatúrgia Palmira, de l’escriptor, dramaturg, guionista i director de televisió Jordi Lara, que pren com a base la prosa dels dietaris que la folklorista va escriure arran de l’estada a Pardines, al Ripollès, del 12 al 18 de juliol de 1934. L’obra descobreix i reinterpreta el patrimoni literari i musical. Utilitza gairebé tot el text original de la folklorista des del respecte, amb una escenografia i il·luminació austeres i suggeridores que potencien la interpretació molt gestual que fa la cantatriu Elisenda Rué durant una hora, en què engrapa l’espectador. El guitarrista Izan Rubio harmonitza en directe algunes cançons i romanços que va recollir Jaquetti dels avis i àvies del poble, com ara ‘Muntanyetes’, ‘Contrabandistes’ i ‘Goig de les ànimes’, i les adequa amb tècnica, recursos sonors i molta sensibilitat a les necessitats de la narració, al ventall de situacions diverses que explica el text i a les melodies que entona Rué. Plegats, aconsegueixen que l’espectador s’endinse en l’etnografia i l’antropologia, i estableix les sensacions que Jaquetti tenia en tot moment, des de les primeres impressions al tren, anant cap al destí, fins als moments més entranyables i graciosos del treball de camp, a més de les dificultats o facilitats que tenia per a trobar els informants adequats i fer-los cantar. Izan Rubio i Elisenda Rué Un any d’activitats La dramatúrgia de Lara és una de les propostes que es difondran a diversos municipis fins a la clausura de la commemoració, prevista el 8 de maig de 2021. De fet, se’n publicarà la biografia oficial, l’obra poètica inèdita i també un dossier especial a la revista Caramella. Hi ha prevista una ruta literària, es faran concerts amb l’obra musical inèdita, conferències per a mostrar la dimensió polièdrica de Jaquetti, materials didàctics i una exposició itinerant. A més, moltes entitats dels pobles per on va passar s’han afegit a la commemoració amb actes de tota mena, encara per concretar, però entre els quals es preveuen tallers, la publicació de les cançons recollides al poble i conferències. Fotografia cedida pels familiars de Palmira Jaquetti.

Summary: La pedagoga i folklorista Palmira Jaquetti ix de l’anonimat


La casa del fotògraf Toni Catany (Llucmajor, 1942 – Barcelona, 2013) a Barcelona és al carrer nou de la Rambla, sobre el London Bar, el mític London, que avui és tancat. En aquesta planta noble del 1902 i d’estil neobarroc, on s’arriba per una escala estreta, fosca i de parets escrostonades, Catany hi va viure trenta anys. També passava llargues temporades a Llucmajor, el poble de Mallorca que el va veure néixer, el poble on s’ha d’alçar el Centre Internacional de Fotografia, un projecte que ell havia imaginat, pel qual havia batallat i que avui encara bloca una administració poc operativa, que no el desencalla tot i tenir aprovat el pressupost per a fer-lo possible. Però anem a pams: la casa i estudi de Toni Catany a Barcelona es conserva tal com la va deixar el 2013, any de la seva mort sobtada. Fa poques setmanes hem tingut l’oportunitat de visitar-la, amb Toni Garau, marmessor i director de la Fundació Toni Catany, constituïda pocs mesos després de la mort del fotògraf. Garau és també comissari de l’exposició ‘Toni Catany, d’anar i tornar‘, que es pot veure a la Pedrera de Barcelona fins el 17 de juliol. Una de les activitats paral·leles de la mostra ha estat una visita conjunta a l’exposició primer i a la casa de Toni Catany després, per aproximar-se a la seva vida i obra, que en Catany eren un tot, una simbiosi sense fronteres. Alain D’Hooghe, galerista i editor, també comissari de l’exposició, explica en el documentari ‘Toni Catany, el temps i les coses‘: ‘Entrar a casa del Toni Catany és entrar en el seu món. Mai com allà he vist traslladat l’univers d’un artista. Perquè la fotografia de Toni Catany és lligada a la seva vida, a la seva quotidianitat, als seus viatges, a les seves grans idees sobre la poesia, sobre la cultura…’ Una de les floreres de Toni Catany, a l’exposició ‘Toni Catany. D’anar i tornar’. Les càmeres que va fer servir el fotògraf, a l’exposició ‘Toni Catany. D’anar i tornar’. L’exposició, una prefiguració de la seva obra Visitar primer l’exposició és fer un camí per entendre la seva obra: ‘Toni Catany, d’anar i tornar’ aporta una mirada de conjunt de l’obra del fotògraf i, tot i que fuig de la retrospectiva, ofereix una prefiguració d’algunes de les grans sèries fotogràfiques que va realitzar i que, vistes en conjunt, guanyen la peça individual, perquè cada sèrie constitueix un relat. Així, ens endinsem en l’univers Catany a través de les seves primeres fotografies i, tot seguit, la mostra s’organitza temàticament, mitjançant algunes de les sèries més destacades en què va treballar. Per exemple, ‘Somniar déus’, títol tret d’un vers de Blai Bonet, que fou un encàrrec on va fotografiar ballarins nus. Catany va deixar escrit el seu objectiu: ‘Donar vida a les estàtues. Com podia fotografiar nus sense que semblessin artificials? L’expressivitat del cos en moviment. Tractar-lo com un rostre, com un paisatge, com allò que és capaç de provocar i experimentar emocions. Divinitzar el cos.’ També es mostra la sèrie de ‘Mirades fortuïtes’, retrats de persones de tot el món que miren a càmera, plenes d’expressivitat. Hi ha ‘Natures mortes’, que segurament són les fotografies més conegudes de Catany, hi trobem una sèrie que va fer de ‘Parets mestres’, també els ‘Altars profans’ i els ‘Cossiols’, que la seva mare utilitzava per posar plantes al pati de casa. Són cent cinquanta fotografies, que l’autor havia donat per bones, còpies vintage i també còpies realitzades pel mateix Catany, la majoria de les quals inèdites. Imatge de l’exposició ‘Toni Catany. D’anar i tornar’. L’exposició comença amb la primera fotografia que Toni Catany va fer tenint consciència de ser fotògraf. És del 1967 i es titula Nin a Eivissa. Catany tenia vint-i-cinc anys i havia fet un curs de fotografia per correspondència. Per això es considerava un fotògraf autodidacte, tot i que, després de deixar els estudis de química, va passar per Belles Arts. El primer viatge llarg que va fer va ser com a fotoperiodista, per a la revista Destino, acompanyant l’escriptor Baltasar Porcel. Junts visitaren Egipte i Israel, poc després de la Guerra dels Sis Dies. Va ser el primer contacte amb la Mediterrània. Sobre aquesta experiència, va escriure als seus dietaris: «Tot em venia de nou: unes coses em xocaven perquè m’eren desconegudes, però d’altres em sorprenien per familiars. Així vaig descobrir la relativitat de les coses i em va néixer l’interès per viatjar.  En el meu primer viatge al Marroc vaig descobrir el meu interès per la Mediterrània. La meva magdalena de Proust és un melicotó. Una mossegada, i aquell gust, que feia tants anys que no sentia, em va fer revenir mil records d’infantesa.  Mallorca és el centre de la Mediterrània, encara que sé que no ho és. Des del terrat de ca nostra, a Llucmajor, es veu Cabrera. Sé que més enllà hi ha altres terres, la costa de l’Àfrica, que ens convida a somniar.» Una casa per a sentir i acumular La casa de Barcelona de Toni Catany és la que va triar per sentir i acumular, explica Toni Garau, ja a casa del fotògraf. Mostra el seu món, que és fet d’objectes recollits en els viatges i que sovint tenen una vinculació amb la Mallorca de la infantesa, que era la seva arcàdia. Hi trobem unes quantes floreres fetes per la seva mare i la seva tia. Les floreres tenen una tradició europea que a Mallorca encara perviu. Catany tenia fascinació per les floreres, per les miniatures, per les catifes, per les teles de llengües mallorquines també dites ikats, per les tovalles amb brodat mallorquí que feia sa mare… La casa n’és plena. També era un bibliòfil. Objectes de la casa de Barcelona de Toni Catany. «L’instant decisiu és l’instant en què pitges el disparador de la càmera per captar una imatge fugissera, irrepetible. És el que practicava el gran fotògraf de reportatges que va ser Cartier-Bresson.  Però disparar a l’instant precís no equival a aconseguir una bona fotografia. Hi ha altres maneres d’aconseguir imatges interessants, a banda de les fugisseres. Al món, a part de tot el que es belluga, hi ha també calma i repòs. Hi ha temes dignes de ser fotografiats que no requereixen l’instant decisiu.» Ho va escriure el fotògraf en el seu dietari. Un altre fragment de la casa del fotògraf, amb la fotografia ‘El gessamí (Mussa), 1999. És d’aquí que neixen sèries com ‘Natures mortes’, ‘Bodegons’, ‘Altars profans’ o ‘Cossiols’. Així ho va escriure: «Els bodegons solen sortir dels objectes de ca nostra que he recollit en el decurs dels viatges, com si fossin souvenirs. Vaig agafar unes copinyes del Carib. De retorn a Barcelona, vaig sentir nostàlgia d’aquell mar i això em va portar a fer alguns bodegons: una petxina desgastada que vaig recollir a Isla Margarita és molt pareguda a una ametlla que em van regalar a l’Índia. A les meves fotos mescl records i experiències. El que és realment difícil és crear una atmosfera.» La tela de collir ametlles Catany venia d’una família benestant, que tenia una explotació agrària, d’ametllers i garrofers. I l’altra part de la família havia tingut una fàbrica de sabates. Ell tenia un arrelament a la terra molt especial, comenta Toni Garau. I n’explica una anècdota: en moltes sèries fotogràfiques la tela de fons que fa servir és la que la seva família emprava per recollir ametlles. Una tela tacada del color de la terra vermella, bruta, plena de la sang dels insectes que s’hi enganxaven. És aquesta textura de tela viscuda i treballada la que dóna el caràcter al fons de moltes de les seves fotografies. I diuen que una vegada Catany va demanar a la seva tia que li enviés una tela d’aquestes de recollir ametlles i ella n’hi va enviar una per estrenar, que el fotògraf tot seguit va retornar-li. No li servia aquell fons asèptic. Toni Garau, director de la Fundació Toni Catany, durant la visita a la casa del fotògraf a Barcelona. Les fotografies de Catany encarnen el valor de la senzillesa com a fet poètic, una senzillesa que es pot trobar en qualsevol lloc del món on encara resti genuïnitat. Catany posa costat per costat peces de valor econòmic i peces que són pròpies de la cultura popular i l’artesania, que sovint vénen de racons de món molt allunyats. El món de Catany es classifica d’una manera natural, diu Toni Garau, que en destaca el sentit i la transversalitat que donava als objectes. A més, Catany no va deixar mai de vincular els elements de tot arreu amb el seu univers mallorquí: «A Isla Margarita les flors, la fruita, les senzilles i sàvies arquitectures sense arquitecte, plenes de color, habitades per gent amable i acollidora. M’adorm pensant que una olor de salobre i pinassa és l’únic que em manca.» Catany va viatjar per mig món i en aquests viatges treballava molt. La sèrie ‘Mirades fortuïtes’, de retrats de gent de tot arreu, és una de les parts de l’obra del fotògraf més rellevant. Ell explicava: «Jo som molt tímid. M’aproxim al retrat quan vaig de viatge generalment, i no viatjo mai tot sol. Com que la gent que m’acompanya normalment és més llançada que jo, els dic: ‘Vull fotografiar aquell d’allà.’ I ells els li ho demanem. En essència has de ser ràpid, si no es posen nerviosos. Els dic: ‘Per favor, miri a càmera, posi’s seriós, no somrigui.» Catany va viatjar a Egipte, Israel, Itàlia, Portugal, Costa d’Ivori, Mali, els Estats Units, el Marroc, Tunísia, Grècia, el Sàhara Occidental, Turquia, Veneçuela, Líbia, Síria, Jordània, l’Illa de Pasqua, Ghana, l’Iran, Cuba, l’Índia, l’Argentina, el Líban, la República Dominicana, Etiòpia, Sardenya, Mèxic, Malàisia, Laos, Cambotja, el Vietnam, Indonèsia, Singapur, Bangladeix. Havia dit: ‘El viatge d’aventura no m’interessa. No tinc esperit aventurer.’ Toni Garau recalca que no és la geografia, sinó la sensibilitat que marca l’obra de Catany. El Centre Internacional de Fotografia Toni Catany Toni Garau mostra les estances, el preuat colomer de la terrassa, que és ple de cossiols i de plantes, i que Catany n’estava enamorat. Per al director de la Fundació Toni Catany, és imprescindible de difondre l’obra del fotògraf i anar conscienciant del llegat que va deixar, la major part del qual és inèdit encara. Garau no deixa d’explicar tampoc el gran projecte que va imaginar i definir Toni Catany: convertir la casa materna de Llucmajor en un Centre Internacional de Fotografia. De moment, la fundació, que gestiona el llegat fotogràfic, ja organitza cada any una exposició de Catany tot esperant que el projecte del centre es desencalli. A Llucmajor, al claustre, aquest 29 de setembre s’inaugurarà l’exposició ‘Venècia negra’, sobre la sèrie de fotografies que va fer d’aquesta ciutat italiana que el tenia fascinat. La Venècia fosca, on l’aigua esdevé mirall. El menjador des de fora. El colomer. El fet és que el Ministeri d’Indústria i Turisme espanyol ja va aprovar una partida de 4,2 milions d’euros per a la creació del centre. Tanmateix, la gestió de fer arribar aquests diners al Consell de Mallorca –que és qui té les competències en cultura– des del govern balear per mitjà d’un conveni no es desencalla. Des del 2009 que hi ha la partida aprovada, es lamenta Garau. ‘L’obra de Catany –diu– genera consens, però ni així no es desencalla.’ Mentrestant, la fundació no deixa de treballar, amb pocs recursos però molt optimitzats. És l’esperit Catany, el seu art i la seva sensibilitat, que són els d’un artista d’avui, que entenia el seu fer d’aquesta manera: «La matèria primera de l’art és inesgotable. Es troba pertot arreu. Cal, però, anar amb els ulls ben oberts i saber mirar. Tres són les claus essencials de tota obra d’art digna d’aquest nom: el símbol, la imatge i l’ofici, que són els que provoquen l’emoció.» El fotògraf Toni Catany.

Summary: La casa, la vida, la fotografia de Toni Catany


La Junta Electoral de Zona de Barcelona ha ordenat a la batllessa de la capital, Ada Colau, de retirar el llaç groc de la façana de la casa de la ciutat. Així ho ha decidit després de la denúncia presentada pel líder municipal del PP, Alberto Fernández. Ordena que ho faci ‘tan aviat com es pugui i, en tot cas, abans de 12 hores des de la notificació’ de l’acord. L’ordre es pot recórrer a la Junta de superior categoria durant 24 hores des de la notificació de l’ordre, a la qual ha tingut accés a Europa Press. Examinant el document adjuntat a la denúncia, la Junta considera que els llaços grocs en el mobiliari públic i altres símbols i pancartes vulneren ‘flagrantment la neutralitat de l’Ajuntament’, perquè diu que aquests símbols exterioritzen la ideologia de determinats partits i persones que concorren a les eleccions.

Summary: La Junta Electoral ordena a Colau de retirar el llaç groc de la casa de la ciutat


El dimecres 4 de novembre arriben a les llibreries dos nous volums d’altura del catàleg d’Edicions de 1984: ‘La ciutat’, de William Faulkner (traduït per Maria Iniesta), que és el segon volum de la trilogia dels Snopes, i ‘Irlanda indòmita’, la més extensa antologia de poemes de W. B. Yeats (traduït de Josep M. Jaumà en una edició bilingüe), publicada en el 150è aniversari del naixement del poeta. Us oferim un avançament de tots dos volums. A més, tot seguit podeu llegir les raons de publicar aquests clàssics en veu l’editor de 1984, Josep Cots. Irlanda indòmita. 150 poemes de W.B. Yeats Edicions de 1984 continua amb l’esforç d’oferir al lector obres d’autors universals que tenen un valor absolut com a obres, però que també representen una mena de reparació, ateses les dificultats per oferir-les en la seva totalitat en llengua catalana. En l’àmbit de la poesia, fa temps que el lector pot fruir de les obres completes d’Anna Akhmàtova, Brodsky, Blai Bonet, Walt Whitman o Mandelstam, tots ells editats per aquest segell. Ara, finalment, veu la llum la més extensa antologia que s’ha traduït mai en català d’un dels poetes més importants del segle XX, W. B. Yeats, que juntament amb Auden, Eliot i Pound conformen els pilars sobre els quals s’alça la poesia moderna d’expressió anglesa. ‘Irlanda indòmita. 150 poemes’ de W.B. Yeats, amb traducció de Josep M. Jaumà, permet un recorregut total per la poètica d’aquest premi Nobel irlandès. Una poètica en constant evolució, en la que la passió i l’intel·lecte formen part de la mateixa cosa, bella i reflexiva alhora, sovint angoixada sobre l’experiència viscuda. Com Whitman en els joves Estats Units d’Amèrica, Yeats també crea una literatura nacional irlandesa, o més aviat la dignifica. Tal com diu Jaumà en el pròleg: «Yeats dedicà tota la seva vida a teixir una nova cultura irlandesa basada en les arrels originals celtes, encara vives en el poble, dignificada pel rigor intel·lectual i per un art i unes maneres altament passionals i alhora molt formalitzades.» Un rigor intel·lectual que pren diverses formes al llarg de la vida del poeta i que aquest volum recopila de manera exacta: des del primer romanticisme, passant pel misticisme de to llegendari, la mirada sobre els tràgics esdeveniments contemporanis, l’avantguarda de principis de segle XX i, ja al final de la vida del poeta, l’aparició d’un nou vigor causat per l’enardiment dels instints del sexe i la ira contra la vellesa. Podríem dir que aquest volum, com el ‘Fulles d’herba’ de Walt Whitman, no és una antologia de poesia, sinó el testimoni d’una vida. Us oferim uns poemes. ‘La ciutat’ de William Faulkner Massa sovint autors com Faulkner imposen respecte… i por. Naturalment, un dels millors escriptors de tots els temps ha d’imposar respecte i admiració, però mai por. Així ho van entendre l’exèrcit de lectors que van emprendre la lectura de ‘El llogaret’, el primer volum de la famosa Trilogia dels Snopes. Ara, amb ‘La ciutat’, els lectors que van veure la família Snope evolucionar i multiplicar-se fins a prendre el control espiritual d’un poble de mala mort del comptat de Yoknapatawpha, el ja mític El Revolt del Francès, podran admirar com Flem Snopes pren el control de la ciutat de Jefferson. En ‘La ciutat’, escrita disset anys després de ‘El llogaret’, el narrador és un nosaltres, un narrador col·lectiu que inclou els tres narradors d’aquesta novel·la: Charles Mallison, Gavin Steves i Charles Mallison, que relaten l’implacable ascens social d’una de les creacions més memorables de Faulkner, l’enigmàtic Flem Snopes, l’arquetip del Poder que comença i acaba en si mateix, un poder inútil i estèril, destructiu. Amb episodis típicament «faulknerians» de gran profunditat i d’altres amb una bona dosi d’humor, el lector retrobarà en ‘La ciutat’ la potència d’una de les veus més importants de la literatura de tots els temps, que ja va deixar una petjada inesborrable en els lectors de ‘El llogaret’, el qual ja ha estat reeditat en una ocasió, senyal de la bona acollida que ha tingut entre els lectors i llibreters catalans. Hem volgut oferir als lectors de Vilaweb un fragment brillant del llibre que no és pas del començament. El fragment explica els moviments estranys de Flem Snopes un cop s’ha apoderat del banc de la ciutat. No importa, si el lector d’aquest fragment se sent perdut. Tal com deia Faulkner: «El que jo pretenc és explicar la veritat essencial d’aquelles persones i dels seus fets, aquest és l’objectiu; els fets en si no són gaire importants.»

Summary: Avançament editorial: ‘La ciutat’ de William Faulkner i ‘Irlanda indòmita’ de W.B. Yeats


La Fiscalia Anticorrupció ha arribat a un acord amb l’ex-conseller de Solidaritat i ex-portaveu del PP en Les Corts Rafael Blasco i l’empresari Augusto César Tauroni – els dos principals acusats en el cas per irregularitats en subvencions a ONG i en el projecte d’un hospital a Haití que mai es va portar a terme – pel qual els dos processats reconeixeran els fets pels quals s’assenten en la banqueta i acceptaran penes properes als tres anys i mig de presó. Aquest pacte s’emmarca en el segon judici del cas, que va arrancar formalment dilluns passat, i en el qual es jutgen dos peces del conegut com cas Cooperació – 2 i 3 – sobre les quals Instrucció número 21 de València va donar per conclosa la investigació en 2017 pels delictes de prevaricació, suborn, associació il·lícita, malversació, encobriment, frau de subvencions, emblanquiment i falsedat documental. Per aquestes peces, Anticorrupció sol·licitava setze anys de presó per a Blasco i demanava com a responsabilitat civil la quantitat de 4.639.840 euros a favor de la Generalitat. No obstant això, la pena més elevada que reclamava el fiscal és per a Augusto César Tauroni, fins a vint-i-un anys i mig de presó. També reclamava que se li fixés una multa de 3.136.800 euros i el decomís dels seus dos apartaments de Miami i un iot, a més dels diners dels comptes dels EUA de diferents societats per un delicte d’emblanquiment de capitals. Blasco ja va ser condemnat per un frau d’ajudes al Tercer Món en la primera de les peces del cas i roman en règim de semillibertat d’ençà de febrer, després d’accedir al tercer grau després del seu pas per presó. En aquesta causa es jutja en total a 24 persones, entre ells l’ex-cúpula en la Conselleria de Solidaritat (l’ex-secretària general, Tina Sanjuán; l’ex-director general, José María Felip i l’ex-cap d’àrea de Solidaritat, Marc Llinares); els empresaris Augusto César (igualment condemnat en el primer judici) i Arturo Tauroni, i el president de l’ONG Esperanza Sin Fronteras, Fernando Darder. En el cas de l’ex-conseller se li atribueixen els delictes de malversació de cabals públics, prevaricació administrativa, falsedat en document oficial comesa per funcionari públic i associació il·lícita o alternativament organització criminal. El jutjat encarregat de la instrucció va adoptar en el seu moment mesures per a assegurar les responsabilitats pecuniàries, que en el cas Blasco es van fixar en 8,2 milions d’euros. Fins a vuit milions es van establir per a Augusto César Tauroni i per a Llinares – per a la resta d’ex-alts càrrecs són menors – i de 3,6 milions al mateix Darder. En el seu moment, el fiscal que es va encarregar de la investigació de la major part del cas i que va dirigir l’acusació pública en el primer dels juís també va aconseguir acords previs amb Blasco i Tauroni. No obstant això, després del nomenament de Torres com a magistrat del Tribunal Superior de Justícia del País Valencià, el fiscal d’Anticorrupció Jesús Carrasco es va fer càrrec de la causa i va tombar aquests pactes. Pacte només amb la fiscalia Ara Carrasco ha arribat a acords amb Blasco, Tauroni i altres acusats en aquest procés. Els pactes amb aquests dos acusats s’han format únicament amb la fiscalia, mentre que les altres dues acusacions, l’Advocacia de la Generalitat com a acusació popular i la Coordinadora Valenciana d’ONGD, en representació de la particular, no han tancat pactes amb l’ex-conseller i amb l’empresari però sí almenys amb altres quatre processats. D’aquests acords – amb tres empresaris i el secretari de la Fundació Hemisferio, que han consignat diners en el jutjat o tenen el compromís de fer-ho – sí que participen totes les parts. Judici ajornat a l’espera de pactes La Secció Cinquena de l’Audiència de València va decidir ajornar el passat 15 d’abril fins al 6 de maig aquest judici davant la impossibilitat al·legada per les defenses d’abordar la vista amb la preparació suficient i la possibilitat d’aconseguir un acord amb el fiscal anticorrupció. Els advocats dels acusats van denunciar un canvi de criteri d’última hora de Fiscalia Anticorrupció en els termes en els quals s’havia aconseguit fins al passat 5 d’abril un pacte de conformitat amb ells, amb el que esperaven evitar el judici. Per contra, Carrasco va assegurar que aquest relat era “absolutament incert” i va oposar a aquesta petició majoritària de les defenses. Sobre aquest tema, va assenyalar que per a Anticorrupció faltava la consignació de les responsabilitats civils, que va qualificar ‘d’ineludible i insalvable’ per a arribar a un acord.

Summary: La fiscalia arriba a un acord amb Blasco i Tauroni, que accepten penes superiors a tres anys


La mesa del parlament ha decidit de presentar una querella contra una quinzena de càrrecs que han declinat de comparèixer en la comissió d’investigació sobre l’operació Catalunya, entre els quals destaquen el president del govern espanyol, Mariano Rajoy, i la vice-presidenta, Soraya Sáenz de Santamaría. Segons fonts parlamentàries, la presentació de la querella s’ha aprovat amb la majoria de vots que sumen els membres de Junts pel Sí a la mesa, malgrat que el PSC i Ciutadans hi han votat en contra. El PP i la CUP tenen veu però no pas vot en aquest òrgan. Les citades fonts han detallat que aquests dies vinents es decidirà com es presentarà la querella i quan, ja que abans de fer-ho es vol consultar experts penalistes sobre la via més adequada.

Summary: El parlament es querellarà contra Rajoy i Santamaría per no haver comparegut arran de l’operació Catalunya


Denuncien que els intenten criminalitzar perquè cada vegada són més i més forts. Durant aquests últims anys, activistes pel dret d’habitatge han encarat detencions, denúncies policíaques, processos judicials i multes en aplicació de la llei mordassa per haver aturat desnonaments o haver participat en protestes, sovint acusats d’uns fets que neguen haver comès. L’últim cas va ser el de Juan Pastor, activista de la PAHV de Santa Coloma de Gramenet. Dotze dies després d’haver aturat un desnonament juntament amb més veïns, els Mossos d’Esquadra el van detenir al carrer quan anava a cercar la seva néta a l’escola, acusat de desordres públics i d’atemptat contra un agent de l’autoritat, tot i que nega els càrrecs imputats. Pastor va passar la nit a comissaria i l’endemà el jutge el va deixar en llibertat amb càrrecs. ‘Els drets s’aconsegueixen, no es pidolen’, va defensar davant els veïns que en demanaven la llibertat, en un vídeo que ha corregut a les xarxes com la pólvora. Però el seu no és l’únic cas: activistes per l’habitatge són sovint denunciats i detinguts, moltes vegades sense haver-los identificat prèviament, perquè els agents dels Mossos d’Esquadra ja saben qui són. Ho denuncien diversos activistes en aquest reportatge. Estan convençuts que van a cercar els dirigents de cada moviment local o de barri per acoquinar-los. A Luis Ros, activista de la Plataforma d’Afectats per la Crisi (PAC) de Badalona, també el van detenir l’any passat. En el seu cas, al peu d’un desnonament. Ros, que és caporal de Bombers de Barcelona, encara no sap si arribarà a judici encausat per desobediència, atemptat contra l’autoritat i lesions per uns fets que li atribueixen els Mossos i que disten totalment del seu relat de què va passar. Durant aquest últim any, Esteve Clavell, del Sindicat de Barri del Poble-sec i del de Llogateres, ha estat denunciat i multat una desena de vegades. Una d’aquestes denúncies va ser arran d’una protesta contra l’empresa Desokupa, que pretenia de desallotjar per via extrajudicial els veïns que ocupaven un bloc al carrer Gayarre de Sants, a Barcelona. Pels fets que suposadament van passar aquell dia també van acusar Llum Oliver, del Grup d’Habitatge de Sants, de desobediència i d’haver faltat el respecte a la policia. Ros, activista i bomber: ‘Al sistema l’ha afectat’ Aturaven tants desnonaments que els membres de la PAC de Badalona temien que algun dia hi hauria algun detingut. ‘Ens tenien al punt de mira, érem molests’, diu Ros. Dia rere dia se suspenien desnonaments gràcies a ells. ‘I això genera, tant al jutjat com a la policia, animadversió cap a nosaltres’, creu, perquè d’una manera o una altra les autoritats se senten desautoritzades quan un grup de ciutadans evita que prevalgui la ‘seva’ llei. El 26 de febrer de l’any passat la PAC de Badalona es va bolcar per trobar una solució per a una mare i quatre filles que havien de ser desnonades d’un pis del carrer Modrego. ‘Era una família hipotecada que havia perdut l’habitatge per impagament, hi va haver una dació en pagament amb Catalunya Caixa, després va aparèixer el fons nord-americà Blackstone, va adquirir l’immoble i els van fer un lloguer de dos anys’, explica Ros. Quan es va acabar el termini, van passar mesos negociant per arribar a un acord impossible. Després van aturar dos intents de desnonament i, en el tercer, ja sabien que hi anirien els Mossos per garantir-ne l’execució. Així que van omplir el barri de cartells i van passejar un cotxe amb altaveus que denunciava el cas i que feia una crida a mobilitzar-se als carrers. Aquell dia tenien prevista una manifestació. Luis Ros, de la Plataforma d’Afectats per la Crisi a Badalona. Una hora i mitja abans, activistes de la PAC van arribar amb uns quants cotxes a l’immoble per endur-se les coses de la família i portar-les a la seva seu de manera provisional. Però ja s’hi van trobar els Mossos. Els acompanyaven la mare, la filla gran i les tres filles menors que havien restat dins de casa. ‘No deixaven passar la mare ni la filla. Els vam dir que hi havia les tres menors soles, que les deixessin passar per baixar les caixes. Però la policia no els ho permetia. La mare es va posar molt nerviosa. No sabíem què passava a dins, si és que executaven el desnonament. Es va generar una angoixa tremenda’, relata Ros. Es va acumular molta gent a la porta i, al final, la van empènyer. ‘Com que només hi havia un policia al portal i la porta era oberta, el vam tirar cap endins per l’angoixa que es va generar’. Ros assegura que ni tan sols van tocar-lo, però creu que es devia sentir desautoritzat, perquè era el cap de l’operatiu. Tot seguit, assegura, van aparèixer un munt d’agents i van carregar. Hi va haver nou ferits. A ell, el van lesionar a les cuixes i a la mà. Havia participat en les negociacions perquè deixessin que la família es retrobés i sortís de l’immoble. ‘Abans no es desallotgés el grup que hi havia a l’interior, em van detenir’, diu. Va passar gairebé un dia privat de llibertat, i una altra activista, Armonía Díaz, també va ser acusada de desobediència. Això sí, el desnonament es va aturar, l’ajuntament hi va intervenir i van pactar un lloguer amb Blackstone. Ros no té por i continua convençut de la lluita a la PAC, fins i tot amb més força que no abans. Es va fer activista fa sis anys, colpit per una experiència vital. ‘Veia que molta gent se suïcidava i, en molts casos, al darrere hi havia desnonaments, però no se’n parlava’, explica. Tenia clar que algun dia podria ser detingut, però això no l’ha frenat ni el frenarà. ‘És una barbaritat que, en un estat que es diu del benestar, que parla de drets, amb una constitució i unes lleis que protegeixen el dret d’habitatge, no s’apliquin’, lamenta. Creu que el moviment per l’habitatge arriba ara a més sectors de la societat que els primers anys, quan només existia la PAH, i per això és més incòmode per als poders. ‘Al sistema l’ha afectat. A la majoria desnonaments en què intervenim ells no se n’acaben sortint’, afirma. Pastor, de la PAH-Gramenet: ‘A 64 anys ja no tinc por’ ‘Cada vegada va més gent als desnonaments amb una moral impressionant per a garantir un habitatge a l’altra gent’, descriu Juan Pastor. El 28 d’octubre es dirigia a recollir la seva néta a l’escola quan els Mossos se’l van endur detingut a la comissaria. L’acusaven de desordres públics i atemptat contra un agent de l’autoritat per un desnonament al passatge Irlanda que la PAHV-Gramenet havia aconseguit que se suspengués dotze dies abans. Pastor és un dirigent veïnal implicat en moltes causes, un referent a la ciutat. Aquell dia ni tan sols el van identificar. ‘Un va a totes les mogudes i saben qui ets’, constata. Acaba de salir nuestro compañero detenido ayer por parar un desahucio. Los cargos, desacato a la autoridad. "Los derechos se consiguen, no se mendigan"#PastorLlibertat@PAHVGramenet pic.twitter.com/ISrKErt6dl — Afectadas por la hipoteca (@LA_PAH) October 29, 2019 Què va passar? El carrer estava tallat per totes dues bandes i, de sobte, la majoria de furgonetes de la policia se’n van anar i van quedar pocs cotxes dels Mossos de Santa Coloma, segons Pastor. Els activistes van veure una oportunitat per a intentar aturar el desnonament. Van saltar el cordó policíac i van entrar a l’edifici. Al cap de mitja hora, els van comunicar que s’havia suspès. Pastor assegura que hi va haver un estira-i-i arronsa entre un noi i un agent que l’havia agafat pel coll. ‘L’hi vam treure. Això va passar’, diu, i una estona abans, per cridar l’atenció, van tallar el carrer d’Irlanda durant vint minuts o mitja hora. Quan es van veure desbordats, un mosso va anar directament cap a ell i assegura que li va dir: ‘Pastor, que et coneixem, anirem darre teu.’ Després, els veïns mobilitzats van provar d’ajudar una altra família que havia acabat al carrer. Van anar a la casa de la vila per parlar amb el govern municipal i els van aconseguir un allotjament provisional en una pensió. Mentre Pastor era dins, relata, els Mossos van identificar tres joves activistes a la plaça de la Vila. N’hi havia un que havia tingut l’estira-i-arronsa amb l’agent. De fet, els tres joves i una veïna de l’immoble del passatge d’Irlanda també apareixen a l’atestat policíac, com Pastor, però espera que no els citin a declarar. Luis Pastor amb alguns altres membres de la PAH després d’haver estat alliberat amb càrrecs. Fotografia: PAH-Gramenet Pastor no tem possibles represàlies. ‘Al contrari. A 64 anys, ja no tinc por’, declara. I l’allau de solidaritat que va rebre quan va ser detingut ha incrementat la moral del col·lectiu, que no pensa aturar-se. ‘Tot, en la història de la humanitat, s’ha aconseguit gràcies a la gent. Ens vam relaxar i pensàvem que els responsables polítics, en la transició, ho resoldrien tot, i hem perdut pràcticament tots els drets’, denuncia, ‘mentre vivim en un estat policíac i totalment repressiu’. ‘L’esperança és que es ressorgeix’, confia, tot i que critica durament que no s’albiri cap solució definitiva als problemes de l’habitatge, encara que dia a dia aconsegueixin d’aturar la majoria de desnonaments. A Santa Coloma, diuen que n’hi ha una quinzena cada setmana. Oliver, multada i acusada de desobediència Llum Oliver, del Grup d’Habitatge de Sants (GHAS), va ser multada en aplicació de la llei mordassa després d’haver-se negat a identificar-se en un desnonament. Com és sabut, l’aprovació d’aquesta llei va topar amb una forta oposició de la PAH, que va denunciar que el govern espanyol del PP pretenia de criminalitzar el moviment per l’habitatge i sancionar-ne les accions. També ha estat durament criticada pel Consell d’Europa, que va demanar al congrés i el senat espanyols que eliminessin de la llei ‘tota possibilitat d’ingerència excessiva sobre els drets de llibertat d’expressió i d’assemblea pacífica’, o per organitzacions en defensa dels drets humans com ara Amnistia Internacional, que hi va veure una limitació il·legítima i desproporcionada de la llibertat d’expressió, reunió pacífica i informació sense que s’establís cap control per a impedir els abusos. A més, va subratllar que s’ampliaven els poders i la discrecionalitat de les forces de seguretat en la possible sanció de comportaments protegits per les normes internacionals de drets humans. A Catalunya, la llei mordassa ha anat aplicant-se fins al punt que es van obrir 54.858 expedients entre el primer d’octubre de 2017 i el 10 d’abril del 2019, segons dades del departament d’Interior recollides en una pregunta parlamentària de la CUP. Un total de 4.468 són per faltes de respecte a agents de seguretat, 68 per manifestacions no autoritzades i per talls de carrers, 453 per danys immobles o mobles i 103 per desordres o obstaculitzar la via pública. ‘Tant que la Generalitat parla de la llibertat d’expressió, de defensar els drets, etcètera, es podria diferenciar una mica del govern central i no aplicar aquesta llei, que no té sentit’, argumenta Oliver. Creu que això val tant per al procés d’independència com per a la defensa del dret d’habitatge. Fonts de Mossos d’Esquadra apunten que apliquen la llei mordassa sempre amb criteris policíacs i d’acord amb la normativa. Llum Oliver, al mig, en una acció per a denunciar els pisos buits. Fotografia: ACN Oliver també ha hagut de declarar en seu judicial per desobediència a agents de l’autoritat. És una de les activistes més mobilitzades del GHAS i explica que va fer de mediadora en el conflicte que hi va haver en un bloc ocupat de Sants amb la propietat i l’empresa Desokupa, quan van intentar de buidar-lo el 29 de maig. El bloc de Gayarre 42 era ocupat des del 24 de febrer per famílies que no tenien alternativa on viure. La propietat és de l’empresa Bardon Services BCN, creada per l’advocat Antonio Fernández Bardon, tot i que el Grup d’Habitatge de Sants va pensar d’entrada que era d’MK Premium. Els intents de negociació no van arribar a bon port i es va contractar l’empresa Desokupa (amb integrants que els col·lectius d’habitatge consideren uns ‘pinxos’) per a desallotjar l’immoble per via extrajudicial, acompanyats de càmeres de Telecinco, i l’argument que els veïns no vivien en la precarietat. Oliver explica que van ser ells els qui van trucar als Mossos quan Desokupa va entrar al bloc per pressionar els veïns perquè en sortissin. Els antiavalots van carregar contra els manifestants que es van congregar al carrer i la imatge dels agents protegint l’entrada de l’edifici amb els membres de Desokupa dins va nodrir les acusacions dels activistes cap als Mossos de col·laborar amb aquesta empresa, que s’ha convertit en un nou focus d’enfrontament amb els activistes per l’habitatge. De fet, la CUP ja havia descrit uns quants mesos abans com a ‘col·laboració criminal’ el comportament del cos amb l’empresa en una altra ocupació al Poble-sec. TV3 va fer un reportatge que mostrava com alguns agents havien entrat en un pis sense ordre judicial i havien facilitat que Desokupa en tragués per la força els ocupants. Arran d’aquells fets, el conseller d’Interior, Miquel Buch, va negar al parlament el febrer passat que existís cap complicitat amb Desokupa i va subratllar que la policia actua per ordre judicial en els desnonaments. Fonts de Mossos d’Esquadra insisteixn que no tenen cap relació amb aquesta empresa i hi neguen cap mena de connivència. Dues persones en un dels balcons del bloc de Gayarre 42 després d’haver-hi entrat Desokupa per provar-les de desallotjar el 29 de maig. Fotografia: ACN Oliver denuncia la ‘pressió’ i la ‘coacció’ de Desokupa sobre els veïns encara que no faci ús de la força, i assegura que els agents haurien d’haver-los protegit. ‘Però són cosins germans’, denuncia, i assegura que l’atestat policíac atribueix als activistes investigats comportaments que no són certs. Apunta que el problema és sistèmic, i que, com que ‘ni volen canviar les lleis ni volen arreglar el problema de l’habitatge’, opten per atemorir qui es mobilitza. ‘Com ho fan amb una mobilització que s’amplia, en què cada vegada som més? Han d’espantar la gent, i ho fan amb multes i amb judicis, com fa l’estat sempre’, declara. Clavell, del Sindicat de Llogaters: ‘Ha augmentat la repressió’ Esteve Clavell, del Sindicat de Barri del Poble-sec i del Sindicat de Llogateres, també va ser acusat pels Mossos d’haver tallat el carrer a primera hora del matí, d’haver causat desordres i haver-se resistit a l’autoritat. Però segons Clavell aquella hora no era a Gayarre, sinó que hi va arribar a migdia, quan ja havia passat tot, i va col·laborar a organitzar una conferència de premsa amb partits i entitats pels drets humans. A ell tampoc no el van identificar. ‘Em van denunciar perquè ja em coneixien, igual que algunes altres companyes que també van ser denunciades sense que ningú les hagués identificades aquell dia’, defensa. Ara, apunta que la majoria de denúncies s’acaben arxivant. ‘Aquesta denúncia és un exemple clar de persecució policíaca i política’, sentencia. També explica que al Poble-sec han estat multats per mitjà de la llei mordassa i es queixa que és una pràctica molt habitual. ‘No és casual que militants del moviment per l’habitatge actius siguem víctimes d’aquesta repressió totalment arbitrària. Intenten anar a intimidar els qui hi tenen un paper actiu pensant que així aconseguiran de desactivar-la, quan en realitat no generen sinó tot el contrari’, apunta. Acumula una desena de multes i denúncies, però cap no ha arribat a judici. 🚨Seguim a Gayarre42! 🚨 Els matons de Desokupa han entrat al bloc 🏢 i es trobens a l'escala. Les families estan resistint als pisos.✊✊✊ S'esta pressionant a la propietat per tal de que marxin✈. Si som moltes donant suport podem guanyar! 🏆Que vingui tothom que pugui‼ pic.twitter.com/4FjNHEcpSB — Sindicat de Barri – Poble Sec (@sindicatdebarri) May 29, 2019 Però alguns altres que sí que hi arriben. És el cas del manresà Berni Sorinas, de la Plataforma d’Afectats per la Hipoteca i el Capitalisme del Bages, que va ser detingut durant unes quantres hores fa tres anys després d’una manifestació contra la pobresa energètica. El seu judici es va ajornar a l’octubre passat per motius aliens a la causa, però continua acusat d’un delicte d’atemptat contra els agents i de lesions lleus per haver agredit presumptament els Mossos que el volien detenir. La fiscalia li demana dos anys de presó. Els casos contra activistes, segons Clavell, s’han incrementat aquests últims anys perquè l’organització col·lectiva en defensa del dret d’habitatge s’ha enfortit, amb grups desplegats a tots els barris de Barcelona i als pobles de Catalunya, i amb prou capacitat organitzativa per a haver preparat el primer Congrés de l’Habitatge de Catalunya. ‘A mesura que ha anat augmentant la capacitat del moviment d’evitar desnonaments, d’aconseguir acords per a renovar contractes, que la gent desobeeixi les lleis i no se’n vagi de casa seva, i lloguers justos, a mesura que això creix, ha anat augmentant la repressió. I és una repressió els responsables de la qual són polítics. Entenem que això respon a ordres del govern i de la conselleria d’Interior’, comenta. Aquests casos s’afegeixen a les denúncies rebudes freqüentment per activistes dels col·lectius per l’habitatge per part de privats arran d’ocupacions o protestes en seus d’immobiliàries o empreses inversores. Fonts dels Mossos d’Esquadra recorden que actuen sempre a partir de requeriments judicials quan hi ha un desnonament, donant suport a la comitiva judicial, que és l’òrgan competent. Quan es produeixen concentracions contràries al desallotjament, el protocol consisteix a ‘garantir una zona de seguretat per tal d’evitar problemes d’ordre públic’. Si sorgeixen impediments, fonts dels Mossos recorden que poden actuar si hi ha cap agressió o es desobeeixen els agents de l’autoritat. Segons les estatístiques del Consell General del Poder Judicial, a Catalunya es va practicar una mitjana de 38 desnonaments al dia els dos primers trimestres de l’any. ‘Serem sedicioses’: els efectes de la sentència del Suprem espanyol En els col·lectius per l’habitatge s’ha estès el temor que la sentència contra el procés estableixi una jurisprudència que criminalitza la dissidència i la desobediència civil pacífica i que podria ser utilitzada, per exemple, contra persones que aturen desnonaments i que es podria estendre l’aplicació del delicte de sedició. Ho va alertar el Sindicat de Llogateres i la PAH. ‘Penar amb presó a persones per haver exercit els seus drets? És sedició manifestar-se per desobeir una ordre judicial? Aleshores és sedició concentrar-se per aturar un desnonament?’, va demanar la PAH, reafirmant-se en la desobediència: ‘Si per la justícia això és sedició, serem sedicioses’. Activistes per l’habitatge i del Sindicat de Barri del Poble-sec aturant el desnonament del bloc Llavors, on viuen famílies amb menors, el 10 d’octubre. Fotografia: Albert Salamé L’advocat de Juan Pastor, Carlos Hurtado, d’Alerta Solidària, ja veu una influència del context generat per la sentència en l’acusació de desordres públics contra l’activista de la PAHV-Gramenet, perquè és un delicte que requereix una violència col·lectiva especial contra persones i coses i no és tan habitual que s’atribueixi a activistes per l’habitatge, a diferència de la desobediència o l’atemptat contra l’autoritat. ‘El context causat per la sentència del Tribunal Suprem crea un efecte d’escala automàtica, tot puja un grau’, argumenta. Per tant, creu que els Mossos han pujat aquest esglaó en la tipificació i que, a més, es criminalitza tot el grup mentre s’assenyala Pastor com a instigador. Oliver comparteix que els col·lectius per l’habitatge poden rebre els efectes de la sentència. ‘És una desobediència activa, i si et llegeixes els motius pels quals són a la presó tants anys, podrien ser els de qualsevol aturant un desnonament’, assenyala. Ros i Pastor, en canvi, creuen que no es poden comparar les mobilitzacions independentistes amb les lluites per l’habitatge, encara que, segons Pastor, ‘totes les ordres judicials injustes s’han de desobeir tant sí com no’. Ros no veu diferències entre les actuacions del govern espanyol i la Generalitat en l’aplicació de mesures restrictives contra els activistes o els ciutadans. ‘Les lleis que poden coartar l’individu o a una entitat si s’oposaven a una decisió judicial ja hi eren abans de l’1-O i ja eren dures’, remarca.

Summary: ‘Et coneixem, anirem darrere teu’: el setge policíac i legal als activistes contra els desnonaments


VilaWeb ha demanat als subscriptors que són professionals de l’educació i de la filologia quina opinió tenen del document ‘El model lingüístic del sistema educatiu de Catalunya‘. Aquestes són algunes de les respostes: Marta Puigmartí: En aquests moments sóc professora de l’Institut J.V. Foix de Rubí i imparteixo matèries del cicle formatiu de grau mig d’electromecànica de vehicles. Sóc nova en aquesta professió. Sóc enginyera superior industrial de formació i he treballat 20 anys en al sector industrial. M’estreno en el sector educatiu. Reconec que vaig de bòlit entre aprendre’m els continguts del cicle, ja que explico sobre quatre assignatures i algunes desdoblades, entre mantenir el control de l’aula, entre fer de tutora dels alumnes de segon i entre ser la responsable dels crèdits de formació en centres de treball, fet que em porta a buscar tallers per fer pràctiques per a 24 alumnes. En tot aquest context, m’adono que la llengua vehicular que realment utilitzo és l’espanyol. Així, malgrat adonar-me’n i prendre consciència del fet, m’adono també que l’espanyol és la llengua amb la qual m’entenen els alumnes. Són tots castellanoparlants i un 20-25% tenen també l’àrab com a llengua materna (marroquí). Les presentacions i els exàmens els escric en català, però em passo el dia traduint. Realment, com a mínim en aquest institut, els alumnes no saben català. El català és una llengua escrita per a ells i no tenen cap interès en aprendre-la. Trobo molt bé que introdueixin l’àrab i el xinès com a llengües optatives a aprendre. Saber llengua és una riquesa. Bé ho sabem els catalans i catalanes. En tot cas, no veig com quedarà finalment el català davant tot aquest desgavell, a part que no sé com acabarem el professorat. A cicles formatius no comptem amb cap recurs que ens ajudi en els casos de necessitats especials. Es considera que a cicles formatius els alumnes ja no necessiten atencions especials. Aquest fet no és cert. Els alumnes de primer del CFGM d’electromecànica de vehicles de l’institut J.V. Foix de Rubí necessiten reforç. Provenen de l’ESO i formen part del col·lectiu que no pot o no vol anar a batxillerat, un col·lectiu que té ànsia per incorporar-se al mercat laboral de la forma més directa i fàcil possible, sabent que el sistema paga el seu procés d’integració. En definitiva, no veig com encabir l’àrab i el xinès en el desgavell que em trobo en les classes. Difícilment puc treballar per a l’objectiu que en resultin persones i professionals. Les exigències dels alumnes és molt alta i els professors tenim recursos limitats. Posem temps, coneixement, esforç, l’ordenador personal fins i tot perquè no disposem d’ells a les aules,…, i la realitat és que els professors estem sols dins el sistema, o així és com em sento jo. La incorporació de l’àrab i el xinès a les aules, si vol anar més enllà de ser llengües optatives a aprendre per passar a ser llengües d’ús a les aules, la veig com una obligació més que ens posem dins la nostra gran autoexigència de ser el poble més integrador del món. La realitat és que l’espanyol és llengua vehicular en una gran majoria d’instituts d’arreu de Catalunya. El català acabarà essent un llatí, d’ús escrit. Ens creiem massa a Ciutadans. Josep Quer: Si deixem a banda les qüestions que han estat objecte de polèmica immediata en relació amb el català i el castellà en la proposta de model lingüístic del sistema educatiu de Catalunya fet públic aquesta setmana, un aspecte al meu parer molt preocupant del document que el presenta és la invisibilització d’una de les llengües pròpies de Catalunya: la llengua de signes catalana (LSC). El text hi fa referència tan sols en dos moments: a) esmenta la llei de reconeixement de l’LSC (Llei 17/2010, de 3 de juny) en la descripció del context normatiu català dins el qual opera el sistema educatiu, i b) en la descripció del model educatiu plurilingüe i intercultural formula el primer objectiu de la manera següent: “Proporcionar a l’alumnat una competència plurilingüe i intercultural que garanteixi, en acabar l’educació obligatòria, un bon domini de les llengües oficials, català, castellà i occità a l’Aran, i de la llengua de signes catalana, si s’escau, i un grau de competència suficient en una o dues llengües addicionals, i la capacitat de conviure en una societat multilingüe i multicultural.” Què vol dir “si s’escau”? Es refereix exclusivament als infants sords escolaritzats en la modalitat bilingüe LSC-català? Realment seria una boníssima notícia per a aquests infants si poguéssim garantir-los com a país un bon domini de l’LSC (i del català) a tot el Principat i en tot el sistema educatiu, com es desprèn de la llei, i és un objectiu de primer ordre per superar la situació actual. Tanmateix, el paper d’aquesta llengua no es pot restringir només a això. Cal recordar que la llengua de signes catalana no és una llengua pròpia només per a les persones sordes i sordcegues de Catalunya: és llengua pròpia del país i forma part del nostre patrimoni lingüístic i cultural, tal com queda reflectit als textos legislatius. L’Estatut d’Autonomia de Catalunya del 2006 ja establia que l’LSC “ha d’ésser objecte d’ensenyament, protecció i respecte”, i entenem que ho ha de ser per part de tota la societat. A més, la llei del 2010 diu que “l’Administració educativa facilita l’aprenentatge de la llengua de signes catalana a les persones sordes i sordcegues adultes i, en general, a qui la vulgui aprendre” (Article 5.5). Com és que ens n’oblidem a l’hora de fer una proposta multilingüe i intercultural per al nostre sistema educatiu? Per què ens preocupa més que els nostres alumnes dominin més llengües globals com el xinès o l’àrab, que no pas que segueixin ignorant la nostra riquesa lingüística? Farem com a Espanya, on les llengües cooficials estan invisibilitzades al sistema educatiu de les comunitats autònomes on no són llengua cooficial? Potser val la pena recordar que en un país oficialment tan poc plurilingüe com els EUA, a molts estats els estudiants de secundària tenen l’opció d’aprendre llengua de signes americana (ASL) com a llengua moderna, i de fet és la tercera llengua “estrangera” més estudiada a les universitats americanes, sols darrera del castellà i el francès (dades del 2016). Ofereixen ASL 196 universitats americanes, entre les quals Yale, Harvard o Chicago (dades de setembre 2018). Molts pares de fills oïdors també ofereixen ASL als seus bebès abans que comencin a parlar per despertar-ne les habilitats comunicatives. Aprenem-ne. L’aprenentatge de la llengua de signes catalana per part d’oïdors és una porta oberta a l’enriquiment individual i col·lectiu en competències comunicatives i en valors cívics. No la podem deixar fora de les nostres aules. Si parlem de debò d’un sistema multilingüe i intercultural per construir una societat més inclusiva i democràtica, no el podem bastir menystenint les nostres llengües pròpies. Tina Rodríguez: He treballat molts anys com a mestra de català i darrerament en una aula d’acollida. No conec encara bé la nova proposta, però em sembla molt bé. Tot depèn de com s’apliqui, però així, d’entrada, el plurilingüisme sempre és positiu. També és hora que es reconeguin les altres llengües i cultures que són presents a moltes escoles. I sobretot sobretot, exercir un control de la qualitat pedagògica de les classes d’àrab i xinès a les quals assisteixen molts dels nostres alumnes fora de l’àmbit escolar. Primer de tot ens cal vetllar per l’aprenentatge del català i per continuar aplicant correctament el programa d’immersió lingüística, però crec que també és hora de reconèixer i regular l’aprenentatge d’altres llengües, que de fet ja hi és, però no obert a tothom ni ben regulat. Pere Ribera i Pinós: La primera consideració que podem fer és plantejar-se si calia aquesta proposta sobre el nou model lingüístic del sistema educatiu a Catalunya. D’entrada, en tant que professor de llengua catalana i literatura a secundària, no acabo de veure aquesta necessitat, especialment, perquè després de llegir-lo he arribat a la conclusió que, a més de no aportar res de nou en positiu, sí que obre les portes a desregular allò que hem conegut com a immersió lingüística. La veritat és que em recorda més al Decret de Tractament Integrat de les llengües als centres docents no universitaris de les Illes Balears, de 19 d’abril de 2013, més conegut com a TIL de Bauzà, que no pas una línia de treball que servís per refermar el paper de llengües vehiculars i centrals de l’aprenentatge tant del català com de l’occità (aranès). Aquest paper central, lluny de la retòrica oficial i oficiosa no s’havia acabat de consolidar mai, ja que a secundària i sota el paraigües dels plantejaments d’alguns sindicats corporatius (AME…) o d’organitzacions polítiques i socials com Convivencia cívica, Ciudadanos, PP, alguns membres del PSC o Sociedad civil catalana, han obstaculitzat tant com han pogut la implantació del català com a llengua vehicular, sobretot a Barcelona i la seva conurbació, i han aconseguit que les direccions dels centres i la inspecció miressin cap a un altre costa per estalviar-nos problemes. La realitat ha donat casos en què, en algun centre de Barcelona, només s’impartís en català el 20% de les matèries a batxillerat, amb dades del curs 2005-2006 a la mà i de primera mà. I és precisament des d’aquests centres i àmbits es qüestionava l’aplicació de programes d’immersió o anàlegs a la immersió, i tots hem sentit alguna vegada que hi havia gent que es queixava literalment del fet que no le dejaban impartir las clases en español y les obligaban a hacerlo en catalán, i ho feien cínicament en aquests termes tan davant de l’alumnat com de qui fes falta, per prosseguir sense fer les classes en català. A primària, els principals inconvenients per fer una bona immersió venen determinats per una falta de formació lingüística inicial prou rigorosa del professorat, com es pot comprovar amb els errors lingüístics de tota classe prou freqüents que trobem en tota classe de documents sortits de les escoles. Si ens fixem en el document titulat ‘El model lingüístic del sistema educatiu de Catalunya’, sobretot en allò que preveu en l’apartat VI La concreció: el projecte lingüístic de centre, en el seu primer apartat, relatiu als usos lingüístics del centre, i en l’apartat 2, relatiu als aspectes metodològics de l’aprenentatge de les llengües, podem preveure la desregularització de la immersió i de la política lingüística. De fet es tracta d’una reculada important i innecessària en allò que considerem la normalització lingüística als centres, comparable a la que suposava el TIL de Bauzà del 2013. Potser aquesta deriva política vol integrar les sentències que des del TSJC han posat en dubte repetides vegades el paper del català com a llengua vehicular des d’una perspectiva clarament espanyolista i contrària a la nostra llengua, però he de dir que esperava que el nostre govern demostrés uns mínims de fermesa davant aquestes sentències, però no. Amb aquesta desregulació maquillada, que diu sense dir obertament, però ho deixa entendre, torna a deixar, com fins ara, el debat de la llengua vehicular dels centres als claustres de professors, però aquesta vegada sense les eines que suposaven un consens com el de la Llei de política lingüística o la mateixa LEC. S’ha obert la porta a considerar les altres llengües (castellà i anglès) com a llengües de treball en diferents assignatures i matèries, i això es farà, evidentment, restant hores de docència amb les llengües pròpies de l’ensenyament i del país, és a dir el català i l’occità. De fet, realment, aquest document no respon a cap necessitat clara i manifesta dels centres educatius, sinó que es podia ampliar el catàleg de segones llengües estrangeres, sempre que es disposés de professorat per fer-ho, amb l’àrab, el xinès (suposo que mandarí…), o, per què no el romanès, l’ucraïnès, l’urdú, el panjabi, l’amazic, el quítxua i l’aimara. Per fer això només calia buscar els professionals per als centres que ho demanessin i els calgués, no calia obrir una caixa dels trons que, no ho dubteu, els que sempre s’han caracteritzat per defensar el (bil)lingüisme en una sola llengua no deixaran passar sense reclamar-la als centres on es trobin. Si hi ha problemes al voltant de l’ensenyament, no tenen a veure amb la distribució de les llengües, més aviat els podríem relacionar amb la falta de consens sobre allò que entenem com a aprenentatge, èxit escolar i possibles sortides a unes taxes de fracàs i abandonament escolar que fan vergonya. En aquest sentit. la nostra política educativa de pedaços s’ha limitat a maquillar resultats, no fos cas que una mala realitat els desvirtués un bon titular de baixada dels suspesos, per la qual cosa s’ha començat a a especular amb simples estratègies de maquillatge, mentre el rendiment real s’enfonsa, tal i com tossudament ens recorden proves com el PISA, però això ja són figues d’un altre paner. Josep Tió: Vaig ser, abans de jubilar-me i durant més de quaranta anys, professor de llengua catalana i la seva didàctica a les Escoles de Mestres de la UAB (des del 1973 fins al 1983) i de la de Vic (des del 1977 fins al 2014). Per començar he de dir que m’ha tranquil·litzat llegir-lo amb deteniment perquè he observat que fa esment molt repetidament del paper nuclear que ha de tenir el català en la formació lingüística. Remarca que no ha de ser només una llengua objecte d’aprenentatge, sinó una llengua d’ús habitual amb la comunitat educativa i amb l’entorn. Amb diverses formulacions repeteix al llarg del text que ha d’esdevenir la llengua comuna i l’eina de cohesió social. Una segona cosa que m’ha satisfet és que el document referma diverses vegades que l’ensenyament de la llengua ha de ser ‘funcional’, perquè les llengües s’aprenen usant-les, i que l’aprenentatge ‘formal’ ha de ser limitat. Aprendre una llengua, com deia Comenius, és aprendre a usar-la, no aprendre coses a l’entorn de la llengua. El problema d’aquest document és que és esquizofrènic. Té una meitat de Dr. Jekyll i l’altra de Mr. Hyde. La primera meitat és, en termes generals, un poti-poti de redundàncies conceptuals amb una gran profusió de termes molt específics (‘ensenyament integrat’, ‘treball col·laboratiu’, ‘plurilingüisme’, ‘interculturalitat’, ‘epistèmic’, ‘heurístic’, ‘holístic’, ‘metacognitiu’…) i amb citacions constants de destacats pensadors i pedagogs que fan pensar més en un tallar-i-enganxar que no pas en un document instructiu escrit pensant en els ensenyants dels centres educatius. En aquesta primera part també hi he observat un parell de detalls que m’han deixat perplex. El primer, quan el redactor fa l’afirmació agosarada següent: ‘Simplificar el llenguatge i fins i tot proporcionar les explicacions i lectures en un registre col·loquial per facilitar la comprensió dels alumnes amb dificultats no és una pràctica adequada.’ Així, sense cap argumentació. I els qui tinguin dificultats, que s’espavilin! El segon detall que m’ha deixat parat és quan diu que ‘quan el castellà no és la L1 de la majoria d’alumnes caldrà fer un enfocament didàctic proper al que fan servir les segones llengües’. Entenc que això no és correcte: si tenim una majoria d’alumnes catalanoparlants de cap manera no podem actuar com si en el seu entorn no existís el castellà, com si totes les pel·lícules, televisions, cartells, prospectes, queviures, etc. fossin en català. És una visió falsa i tergiversada de la realitat. Pel que fa a la segona meitat del document, sembla talment com si fos d’una procedència totalment diferent: és coherent, clara, organitzada, didàctica… No hi he trobat cap element dissonant digne de comentar en cap sentit. Clara Soley: Es veu una proposta potser ben intencionada però que em resulta sospitosament allunyada de la realitat de les aules. Les preguntes que em faig com a professora de llengua i literatura són: l’aposta pel plurilingüisme ha tingut en compte la posició minoritzada de la llengua catalana, el context majoritàriament castellanoparlant, la dificultat de l’expressió oral, l’incompliment de la immersió? S’ha vetllat prou des d’inspecció i direccions per la vehicularitat de la llengua catalana als centres? Saben que hi ha centres –parlo de secundària, sobretot– on es passen pel folre la llengua catalana a les aules? Professors, conserges, monitors, directiva s’adrecen amb naturalitat en castellà als alumnes i només tenen d’exemple algunes classes i pocs professors? Han intentat revertir-ho? Temo que aquesta ‘generositat’ i visió sigui inoportuna en una situació tan perillosa com la del català. Temo, també, que de vegades la por del conflicte, de tota mena, no ens faci recular. Cal dir que en qüestions de llengua, en una situació com la nostra, no podem badar. I que si volíem la independència, en el meu cas, era per vetllar per la vida de la meva llengua, tan poc respectada i tan difícil de fer respectar. Teresa Calveras Soc mestra de primària jubilada i he estat també formadora de mestres. He llegit molt ràpidament el projecte de nou model lingüístic i no hi he vist moltes diferències amb el model anterior però també observo que alguns aspectes no queden prou clars i, per tant, comentaré els que em sembla que poden portar problemes si no s’aclareix bé a què es refereixen. Coincideixo en pensar que el model d’immersió ha estat un model d’èxit i que ha estat molt important per a la cohesió social però no s’ha aconseguit que el català s’hagi consolidat com a llengua col·loquial a tot el país. Soc conscient que aquest fet no es deu només a l’escola però sí que veig que la llengua que necessita reforç, principalment en l’expressió oral, és el català. Per altra banda no hi ha cap àmbit on s’hagi de reforçar el castellà donat que ja es reforça sol degut al domini social que té en mitjans de comunicació, cinema i al carrer en general. Només cal conèixer una mica el territori (jo mateixa soc del Berguedà) per veure que a la Catalunya interior el castellà es parla pel carrer, tothom l’entén i tothom el parla, cosa que no passa amb el català a les grans ciutats . No oblidem que el català és una llegua minoritzada o com a tal se l’ha de tractar. En resum, em dona la sensació que es vol reforçar allò que no necessita cap reforç (les proves que es fan a nivell estatal ho corroboren tal com el mateix document recorda) Un altra aspecte important és el de la utilització de les llengües, principalment les estrangeres en el marc curricular cosa que és important de fer perquè és fent-les servir que s’aprenen. Però aquest fet pot perjudicar l’alumnat que té més dificultats en l’àmbit lingüístic, aleshores aquestes dificultats es poden estendre’s a les àrees curriculars en les què s’utilitzen les llengües estrangeres. Per tant s’ha de tenir molta cura en quines activitats es faran en aquestes llengües. S’han de prioritzar les més lúdiques: tallers, plàstica, cuina ,teatre, … en els petits; i en els més grans assegurar que no tota la matèria es fa en llengua estrangera i que es treballen només aspectes complementaris. Hi ha la tendència a fer les ciències en llengua estrangera i s’ha de tenir en compte que l’aprenentatge de les ciències implica reflexionar, plantejar-se, preguntes, observar, relacionar,.. i que llenguatge i pensament estan intrínsecament relacionats. Les ciències poden quedar reduïdes a aprenentatge memorístic, realització de feines mecàniques i a coneixement de vocabulari i prou. Per altra banda, si l’aprenentatge de les llengües es fa de manera tradicional prioritzant els aspectes gramaticals en detriment dels més expressius i sense treballar holísticament, tal com recomana el document, si es continua parcialitzant el temps escolar i els ensenyants no treballen de manera coordinada, malament. Es faran moltes hores de moltes llengües però no se n’aprendrà cap de bé. Pep Vinyals: Com a ex-membre de la Comissió Lingüística d’USTEC-STEs i com a ex-professor de llengua catalana (ara ja m’he jubilat), he de dir primerament que no m’he llegit el text sencer per poder fer-ne una anàlisi en profunditat. He llegit i escoltat força coses que se n’han dit i especialment la vostra entrevista ‘d’urgència’ amb Josep Bargalló. En pregunto sobretot per què es fa públic ara un document com aquest i amb quina finalitat. Si Bargalló diu que es va tancar el mes de març, vigent el 155, i és fruit d’un treball de quatre anys, a què treu cap fer-lo públic ara i, sobretot, sense revisar aquests aspectes més polèmics (el de la p. 31 que esmenteu, per exemple) que poden ser interpretats, si més no, de manera equívoca en diversos llocs? Quan m’ha semblat sentir Pere Aragonès parlant de respectar la ‘llengua mare’ o ‘llengua primera’ de l’alumne, he fet un salt trenta anys enrere. A veure, justament la immersió lingüística, aplicada només a primària, certament, evitava de parlar de ‘llengua mare’ i parlava del català com a ‘llengua vehicular’ precisament per no caure en el parany d’haver de ‘respectar’ les ‘llengües mare’ i haver de fer una escola amb diverses línies lingüístiques (o predomini d’unes damunt d’unes altres en l’ensenyament, en diversos graus), cosa que no garantia –i ara menys– la supervivència i el creixement del català com a llengua d’ús i vehicular. Com prou bé ja sabeu al País Valencià. Que ara hi ha una realitat plurilingüe i no bilingüe? Certament! Més motiu encara per a reforçar la immersió lingüística en català com a mitjà per a fer que els alumnes surtin de l’etapa educativa dominant perfectament el català, i també el castellà. Però no hem d’oblidar en quin context social passa tot això: el castellà és llengua majoritària als entorns socials on es mou molt de l’alumnat (media, videojocs, llengua al carrer, etc.) i, per tant, el català sempre es trobarà descompensat, si més no com a llengua d’ús. Per això fan mal afirmacions com les que podem llegir (‘En molts entorns, el castellà és la llengua majoritària dels alumnes del centre educatiu i té una presència social molt alta. En aquesta situació, el castellà s’ha d’ensenyar com a llengua primera dels alumnes, ja que la portaran de casa i l’entorn’) al document i que poden posar clarament en un destret la feina dels docents i l’escola en contexts hostils al català i que, a més, si alguna altra força política diferent de la que hi ha ara al departament governa l’educació d’aquest país, tindrà l’eina idònia per a desfer de facto tota la feina feta amb el model d’immersió lingüística. Malgrat el que ara digui Bargalló. Albert Dasí: Aquest pla tècnicament està bé, s’adiu amb el plantejament europeu sobre l’ensenyament de llengües, amb la incorporació de la terminologia, els objectius, els desafiament… D’acord fins ací (els valencians també anem per ací, i altres països de situacions plurilingües similars). Però la nostra realitat sociolingüística és més complexa perquè la pressió política d’Espanya és brutal: polítics, partits, mitjans, empreses i, cosa pitjor, el valor que el jovent dóna a les llengües. El plantejament sembla de bon principi honest, però no ho és. Defuig una altra realitat soterrada que és criminal: no partim de situacions iguals. Diran, d’acord, ja ho sabem, què més? Doncs que hi intervenen moltes coses que no ajuden a aconseguir allò que diu el document final, que no deixa de ser un paper de bones intencions. Hi ha un nou corrent (tampoc no és nou) en què la voluntarietat no és suficient. Exemple: malgrat que els mitjans en llengües minoritàries són de més qualitat i rigor, TV3 no pot competir contra cent canals de televisió en espanyol. De cap manera. I per bé que podem informar d’allò que passa al món amb serietat, els altres també n’informen, i el comandament de la televisió té molts botons per anar provant que fan ací i allà. I acabes mirant-te Espanya: una pel·lícula no pot competir contra cent pel·lícules, o un documental, o els dibuixos…. i ja no parle dels jocs d’informàtica, les xarxes i tota la pesca… La consideració dels joves ara mateix és passar-se de llengua, i només amb els militants no n’hi ha prou, perquè són arrossegats a la diglòssia. És políticament correcte de demanar que acaben en un nivell de català i castellà l’escolaritat, però és deshonest, perquè no és veritat mai. Un altre exemple: per què han d’estudiar literatura espanyola, fins i tot examinar-los, si la francesa, la russa o l’anglesa li pega mil voltes? Per correcció política. Per no espantar els jutges o Espanya. Començar el castellà a l’escola abans de la secundària és erroni. Ho diu fins i tot l’Aula Multilingüe de la Universitat de València. Però ho fem. Fins i tot, legalment, cal començar el castellà a primer de primària… (a València). David Casellas: Una novetat del nou model lingüístic i que representa una clara millora respecte al model anterior (si és que s’aplica tal com és escrit) és que a partir d’ara sembla que amb el títol de graduat escolar en ESO s’obtindrà el nivell B2 (i no el C, com fins ara) i amb el títol de batxillerat s’obtindrà el nivell C, corresponents al marc europeu comú de referència per a les llengües del Consell d’Europa, tal com ja es feia a les Illes Balears. Això representa una clara millora respecte al model anterior, perquè tothom sap que el graduat escolar només garanteix la plena escolarització en català, no pas el nivell de coneixements suficients per a exercir determinades feines amb normalitat. En canvi, el nou model, tot i reconèixer la importància del docent a l’hora de ser un model lingüístic de cara als alumnes, deixa en mans dels centres la formació lingüística del professorat i no veiem que incideixi de cap manera en la seva formació. No es preveuen cursos de perfeccionament dels coneixements lingüístics ni a nivell general ni específic de cada matèria. Aquest és el problema més greu que tenim als centres de secundària, on ens arriben professors que fa anys que no han rebut cap formació lingüística i que no són un model de llengua vàlida per als alumnes, perquè parlen i escriuen com ells, sovint sense adonar-se de la importància que té la seva tasca docent en el terreny lingüístic. En els cursos de màster per al professorat nou caldria treballar molt la capacitació lingüística del professorat en la llengua catalana per tal de deturar el deteriorament cada vegada més evident de la llengua a l’ensenyament secundari. Cal amb urgència que es tornin a oferir cursos de perfeccionament de llengua a tots els docents. Cal dignificar molt la llengua catalana i conscienciar tothom de la importància de tenir-ne un coneixement correcte. D’una altra banda, per a la integració dels alumnes nouvinguts en la major part de centres només es compta amb la bona voluntat del professorat, perquè d’aules d’acollida només n’hi ha en els centres que tinguin un nombre elevat d’alumnes nouvinguts; altrament, a aquests alumnes només se’ls pot oferir un pla individualitzat, però sense recursos reals per a garantir que alumnes procedents de cultures més allunyades puguin assolir un mínim coneixement del català. Em sembla també malament que es plantegi de potenciar el coneixement a l’escola pública de llengües com l’àrab, que ha estat imposada a milions de persones del Magrib la llengua dels quals és l’amazic. El nombre d’immigrants de llengua àrab és molt petita; si la saben és per la imposició per mitjà dels estats i la religió musulmana. Caldria potenciar les llengües reals dels immigrants, no únicament les imperialistes. Júlia Garrido: Personalment he estat 40 anys exercint, especialment sobre els de 6è curs. Pràcticament 35 a Catalunya. A les diverses escoles de comarques i poc a Barcelona. El que es troba quan els nens i nenes arriben als centres son uns condicionants familiars i d’entorn que preformen les tendències.A les escoles tendíem a unificar hàbits, informacions i el suport lingüístic comú, el català. Però la influència de les nostres 5 hores sobre les 24 d’un alumne era, és, limitada. I, bona part del temps, emprada en desenvolupar hàbits relacionals bàsics en la faceta educativa que, teòricament, tindria que venir agafada de les famílies. Per això som, érem, del Departament d’Ensenyament i no del mal anomenat, en algunes èpoques, Departament d’Educació.En l’evolució del procés a les escoles als darrers 10 anys meus en actiu, la tendència a la flexibilitat i adaptació de l’educador a les preformacions dels alumnes ha afeblit molt aquell procés de coneixements i expressions idiomàtiques. Amb aquesta darrera sortida tangencial de dir-li multi lingüístic penso que és el campi qui pugi o deixem-ho córrer. El reconeixement de la realitat, sense ja ni fer esforços per a redreçar-la, en tots els sentits, especialment els del hàbits i expressions. Només un petit detall o modus d’exemple: l’us del barbarisme “vale” en que, en diversos ensenyants, ha arrelat i amb alumnes i pares i mares és constitutiu de ser una de cada 5 o 10 paraules. Sembla que els mots, també bisíl·labs, entès o d’acord han mort. Ni tant sol el traduïble “val” ha deturat aquesta plaga de contagi …. plurilinguïstica, multiculti o multicultural. Jordi Buïl: No em sembla gens malament, en principi, l’interès per les llengües arribades de fora. És més, fa molts anys que, a nivell personal, si s’escau, en parlo. Ara, caldria que enlloc –enlloc– no comportés una minva en l’ús de la llengua catalana. I que, en alguna mesura, contemplés, en la línia del que es proposa al llibre “Estat nou? Escola nova!” d’en Pere LeBihan, una possibilitat de catalanització completa de l’escola, és a dir, incloent-hi aula i pati. També, crec que, davant el desgavell lingüístic de l’ensenyament secundari, aquesta proposta, com a mínim, hauria d’anar acompanyada d’una altra per a aquest ensenyament, clarament continuadora de l’esperit de la de l’ensenyament primari. Antònia Sabrià: Sóc mestra jubilada i veig amb preocupació el nou Model lingüístic del sistema educatiu de Catalunya. Em sembla que no es pot oblidar la situació especial del nostre país pel que fa a llengua: l’escola ha d’ensenyar en un context que no és, de cap de les maneres, de normalització del català. Penso que la visió des d’Europa es pot oblidar d’aquest fet, absolutament bàsic: és molt diferent el tractament de llengües on n’hi ha una d’habitual a la societat o, com en el nostre cas, on l’idioma del territori té moltes dificultats i pressions i on cal que sigui protegit, sota el risc de desaparició. Em faria molta por que es procedís sense tenir en compte aquesta delicadíssima situació. Evidentment que estic totalment d’acord a incorporar tant com es pugui les llengües maternes de la mainada vinguda de fora, així com els idiomes que serveixen per moure’s pel món, però sempre des de la situació del català, que òbviament no és la mateixa que la de l’anglès, francès o alemany. Lluís de Yzaguirre: La meva impressió és que s’han limitat a legalitzar la realitat. Potser ni tant. En la línia de la dra Junyent fa tres anys, ja signaria que això s’apliqués zelosament a partir d’ara. https://www.vilaweb.cat/opinio_contundent/4299987/25.html Potser llavors el discurs oficial serà menys triomfalista i més fàcil de fer concordar amb la realitat. – la indigència mental d’afavorir el supremacisme panàrab (contra els amazics) o panxinès (contra tots els no Han) ja fa temps que la tenim instal·lada; – vaig trobar llastimós que desaprofitessin l’oportunitat per a definir com es reubicarà el castellà quan passi de llengua imposada borbònica a llengua voluntària republicana: s’equipararà a les altres llengües hegemonistes? S’equipararà a les altres llengües dels migrants? No es poden balafiar tants de recursos en un model que caldrà actualitzar, espero, abans d’entrar en vigor el proper curs. Cristian Vinet: Com a futur estudiant de filologia i com a català he de dir que estic molt indignat amb tot això que es vol fer i en general amb la situació que pateix el català de fa anys i panys. D’aquesta manera no s’aconseguirà mai una normalització lingüística. Es dóna massa importància a conèixer el castellà i altres llengües estrangeres i molt poca a conèixer la llengua pròpia del país (i també la cultura i llur història). Pel que fa al castellà, tornem a ser-hi allà. El castellà és la segona llengua més parlada del món, no passem cap ànsia ni corre cap perill. Pel contrari la nostra llengua es morirà si no hi fem alguna cosa a partir d’aquest moment. Si algú pensa que són exageracions el convido a que escolti com parlen els joves i els més petits en català. Cal posar molt més l’accent en l’ensenyament del català. El coneixement d’altres llengües és molt important, òbviament, però el bilingüisme català-castellà no ens portarà enlloc. El bilingüisme és una idea boníssima sí, però duta a la pràctica ja hem pogut constatar que és desastrosa. Estadísticament la gent parla i escriu molt millor el castellà que el català.El que hem de fer a Catalunya és el que fan tota la resta de països normals: aprendre com cal la llengua pròpia i després també fer algunes horetes d’altres idiomes. Aquesta “modernor” i “plurilingüisme” fals que es vol promulgar té molts de riscos. Tanmateix, el risc principal del català ha estat i continuarà d’ésser (si no hi posem remei) la llengua dominant i veïna: l’espanyol. Em sembla una error molt grossa que vulguin donar més importància al castellà en funció de si la zona on és troba una escola és més castellanoparlant. Aquests nens no tindran mai cap problema amb el castellà, i com a catalans que són han d’aprendre el català. Ana Maria Cuesta Dono la meva opinió des de la meva experiència docent des de educació infantil fins a universitària, passant per primària i secundària. En teoria, el model que es proposa fora ideal en un país “ideal” en el nostre en el qual la llengua, a més de ser miniritària és “minoritzada”, em sembla clarament un suicidi per a la llengua catalana i malmetre un puntal per a la cohesió social de persones tan diverses que hi som a Catalunya Ho resumiré amb un comentari sovintejat per joves i adults nouvinguts: ” queremos aprender catalán y no podemos porque nadie nos habla en catalàn”… Ja no hem fet bé, ni estem fent bé, la inmersió lingüística. Només cal sortir al carrer i escoltar en quina llengua se sent majoritàriament…. Hi ha des d’escoles bressol fins a escoles de primària que la llengua usada preferentment pel professorat és la castellana, només les fitxes escrites són en català. S’ha fet mai cap inspecció o seguiment per part del Departament d’Ensenyament? En arribar a segundària, moment en el qual els joves trien la llengua del grup, més d’un 60/70 % no tenen modelatge lingüístic per part del professorat als instituts (únic lloc on molts alumnes poden tenir contacte amb la llengua catalana). Passem a la Universitat… i decebedor. I a la societat? Podem haver-hi 10 persones parlant entre elles en català, arriba una que no en parla i tothom automàticament canviem. És molt difícil, en general, mantenir (o sentir) una conversa, classe o reunió completament en català. Tot aixó sense entrar en la qualitat del català que fem servir: sons molt “relaxats”(o que no es fan) paraules, barbarismes, estructures de frase. En comptes de fer una anàlisi de què ès alló que no estem fent bé i posar remei; en lloc de fer un estudi “presencial” de l’ús, horari i didàctica que es dur a terme de la llengua catalana; i de rebatre políticament amb arguments contundents i legals (hi ha escoles que no compleixen la “legalitat” respecte al català i ningū diu res), dediquem el temps i les energies a crear nous programes sense avaluar seriosament ela actuals. Tristor en preveure un futur pel català de llengua “morta” . I el pitjor és que amb ella desapareixerà també una manera d’afrontar la vida. Oriol Magrinyà: Soc filòleg (Filologia Catalana, UB, promoció de 1996), acutalment soc editor independent, i durant molts anys he treballat en editorials de llibre de text, conec força, doncs, l’entorn escolar. Encara no puc fer una valoració a fons del nou model (hi he de reflexionar amb més calma), però crec que quan se’n faci la valoració tots plegats hem de fer un exercici d’autocrítica i d’honestedat, i demanar-nos si, a dia d’avui, el model d’immersió lingüística que tan lloem és realment vigent o no. La teoria ja la coneixem tots, però només cal trepitjar uns quants instituts de l’àrea metropolitana de Barcelona (i de les rodalies de Tarragona) per constatar com una bona part dels docents canvien de llengua per fer les classes (canvien, vull dir, que es passen al castellà) i alguns dels que dintre de l’aula encara mantenen el català (en bona mesura, gràcies al fet que els llibres de text —tan denostats— són en català), bon punt creuen la porta, i són al passadís, canvien de llengua i s’adrecen als alumnes en castellà, reforçant, doncs, la idea que el català ve a ser una mena de llatí que només serveix per a l’acadèmia, però que a la vida real el que cal fer és canviar sempre a l’espanyol quan un dels interl·locutors parli aquesta llengua (encara que es trobi en una posició inferior o subordinada al catalanoparlant. D’altra banda, només cal veure la gran quantitat d’alumnes que, any rere any, acaben l’escolarització obligatòria sense tenir uns coneixements acceptables de llengua (i, malgrat tot, es considerarà que ja tenen el nivell C). He dit instituts, perquè a les escoles de primària sí que he tingut ocasió de constatar com molts mestres, castellanoparlants d’origen, mantenien el català, i allà la immersió era més real.Per tant, potser aquesta reforma (a la que sí que hi veig perills, com diré més endavant, no té un efecte tan profund com sembla. Amb això vull dir que potser ens enroquem a defensar un model que, de facto, ja no existeix, i segons com fem aquesta defensa, podem acabar reforçant, per reacció, posicions contràries. Perills: Es deixa en mans dels centres una decisió molt important. I els centres, els docents, són una baula mol feble, molt susceptible de rebre pressions (ho hem vist arran de l’1-O) i que per por, per comoditat, etc. poden acabar sucumbint-hi. Personalment tinc molta confiança en el col·lectiu de mestres i professors, novament, al País V i a les Balears, ens demostren que és un col·lectiu força compromès amb el país i la cultura, ara, traslladar-los aquesta responsabilitat també té riscos. Un altre perill és que obre la porta a la substitució lingüística. Per acabar aquestes reflexions d’urgència: aquesta proposta anirà acompanyada d’una avaluació complementària i externa als centres que avaluiï les competències lingüístiques de l’alumnat? una avaluació que hagués de passar tothom al final de l’escolarització obligatòria, i que servís, exclusivament, per obtenir certificats de nivell (dintre el marc de referència europeu). No serien vinculants de cara al títol de graduat, i ni tan sols per poder fer el batxillerat (a dia d’avui ja es pot fer amb un 5 pelat de català, i sense saber-ne un borrall), però sí que servirien per complir o no requisits lingüístics de cara a oposicions, etc. És a dir, atès que la immersió ja no és tal, es deixa de donar per fet que qui acaba l’ESO té el nivell C de català (i igual per l’espanyol i l’anglès) i aquest coneixement s’ha d’acreditar a part. Això serviria perquè tothom tingués interès, real, a sortir de l’escola amb un bon nivell de llengua (de fet, molt més que ara). Marina Adillón Com pot ser que després de tants anys de fer anglès els joves encara no sàpiguen parlar-lo? Fàcil resposta per a una mestra amb 42 anys d’experiència com tinc: a la classe d’anglès cal que, qui l’ensenya, des del primer dia només parli anglès. I que els alumnes no es passin les hores de classe omplin buits dels exercicis, fent gramàtica, pintant i retallant sinó que escoltin la parla anglesa. Amb tanta nova tecnologia hi ha molts mitjans a l’abast per fer unes classes excel·lents. Només cal un bon mestre. Sigui la llengua que sigui. Com aprèn a parlar un infant? Escolta durant un o dos anys i, entre el seu segon i el seu tercer any de vida, obre la boca i parla. Doncs és aquest el camí a seguir!!! Que hi posin les llengües que vulguin però cal fer-les bé!!! David Valls: Soc professor de català en una zona castellanoparlant dels voltants de Barcelona i més soc lingüista que he estudiat processos de substitució lingüística arreu del món. Fa uns dies, sense saber la notícia del nou model lingüístic, vaig fer una sèrie de fils a Twitter al respecte i que exemplifiquen molt bé la situació: https://twitter.com/dvbotet/status/1051857076916539392 https://twitter.com/dvbotet/status/1052537828524130304

Summary: Educadors i filòlegs, subscriptors de VilaWeb, opinen sobre el model lingüístic a l’escola