El diari anglès The Guardian ha publicat aquesta setmana un article que ha confós molts lectors, que ara pensen que el govern català ha subvencionat amb tres milions d’euros l’Institut Nova Història (INH), fundat per Jordi Bilbeny. Aquesta entitat ha afirmat que Cristòfor Colom i més personatges històrics de renom eren catalans, cosa rebatuda per l’acadèmia. L’article del The Guardian es titulava així: ‘Catalunya paga 3 milions a empreses vinculades a la teoria que Shakespeare era català‘. I el diari El Periódico d’ahir, recollint la informació del diari anglès, encara feia un títol pitjor: ‘La Generalitat dona tres milions a la pseudohistòria catalana‘. Aquest titular és directament mentida. The Guardian explica, amb raó, que d’ençà de l’any 2012 la Generalitat ha contractat empreses d’Albert Codinas, un dels fundadors i actual president de Nova Història. I que una d’aquestes empreses comparteix seu social amb l’Institut Nova Història. En set anys s’han contractat serveis per 3 milions d’euros amb aquestes empreses. Cert. Però hi ha una coses que el periodista Stephen Burgen no explica: quines són aquestes empreses, a què es dediquen, a què s’han dedicat els tres milions d’euros, o que la Generalitat ha informat específicament que no ha donat mai diners a l’Institut Nova Història. No, la Generalitat no ha donat tres milions d’euros a l’Institut Nova Història. La Generalitat ha contractat dues empreses d’Albert Codinas: l’empresa Jan Bics, per a la gestió i el taquillatge de l’Institut Català Empreses Culturals, el control d’accessos a departaments de la Direcció General d’Acció Cívica i Comunitària, activitats de cant coral, dinamització de gimnàstica a centres de Sabadell Centre, formació de monitors per a gent gran i serveis d’inclusió d’infants per a ludoteques, entre més serveis, durant set anys. I el govern també ha contractat l’empresa Tasca per muntar tallers de musicoteràpia, el Contacontes de la Laura i en Joan i programes pensats per a joves, com ara ‘El lleure diverteix’, dedicat als joves, també durant set anys. Les dues empreses són d’Albert Codinas, president de l’INH. La primera s’ha endut uns dos milions d’euros en set anys. La segona, un milió. Només la segona comparteix la seu social amb l’Institut Nova Història. Aquesta informació és publicada al Butlletí Oficial del Parlament número 455, del 4 de novembre de 2019 (que es pot consultar en pdf i a l’arxiu del parlament). Fa quatre mesos el diputat Ferran Pedret (PSC) va demanar al govern si l’Institut Nova Història rebia diners del govern. La resposta que va donar Pere Aragonès era clara: ‘No consta cap contractació de la Generalitat de Catalunya i el seu sector públic al RPC durant els anys sol·licitats a l’entitat Institut Nova Història.’ Ferran Pedret també demanava si la Generalitat havia trobat empreses amb el mateix domicili social que l’Institut Nova Història. La resposta fou que sí: Tasca Serveis d’Animació i Lart Sabercomunicar. La Generalitat havia contractat la primera, com s’ha vist, per a feines que no tenen res a veure amb Cervantes, Colom ni Shakespeare, i no ha contractat la segona. Finalment, Burgen dedica la segona part de l’article a explicar que TV3 va invertir 184.000 euros en els drets d’emissió de sis documentaris que expliquen diverses tesis de l’Institut Nova Història. Un d’aquests documentaris, per exemple, explicava la teoria de Miquel Izquierdo, segons el qual Cervantes i Shakespeare eren la mateixa persona: el catalanoparlant Miquel Sirvent, de Xixona. La versió d’Albert Codinas VilaWeb ha parlat amb Albert Codinas, que afirma que efectivament ell és president de l’Institut Nova Història, que efectivament Tasca i l’INH comparteixen la seu social i que fa més de vint anys que es dedica a prestar serveis de gestió, dinamització o contacontes per a la Generalitat i altres clients. ‘Compartir seu social no és cosa gens estranya, perquè així facilita la burocràcia, ja que t’estalvies de demanar permís a un tercer per tenir seu social. El permís per a la seu de Institut Nova Història el vaig donar jo, i més ràpids que vam anar. Tan senzill com això.’ I afegeix: ‘Posats a trobar vincles entre les empreses, l’empresa Tasca ha donat serveis de gestió a l’INH durant tres o quatre anys a raó de cent euros el mes, com fem amb tants altres clients.’ Per ell, els articles a la premsa són un intent d’atacar el govern català més que no pas l’INH. De fet, Stephen Burgen és autor de més articles al diari amb aquests titulars: ‘Líders independentistes catalans, acusats d’actituds totalitàries‘, ‘President espanyol: no ens deixarem provocar per la violència catalana‘ i ‘La policia espanyola arresta separatistes catalans sospitosos de terrorisme‘.

Summary: Desintoxicació: No, el govern no ha donat tres milions a l’Institut Nova Història


A Maastricht, durant el primer debat entre els candidats a la presidència de la Comissió Europea, el candidat socialista Frans Timmermans va afirmar de sobte que votar verd era ‘votar-nos a nosaltres tres’. Va obrir els braços cap a la dreta i l’esquerra, en direcció a Violeta Tomić, d’Esquerra Unida, i Bas Eickhout, dels Verds, que va reaccionar furiós a una cosa que va qualificar de manipulació del candidat socialista. Però el de Timmermans va ser un gest calculat. A la campanya, ja de bon començament, els socialistes europeus –que segons les enquestes podrien perdre entre quaranta escons i cinquanta i obtenir el segon lloc– proven de bastir la imatge que és possible una Comissió Europea d’esquerres. Això significaria un canvi total respecte d’allò que ha estat fins ara, sempre amb el PP i el PS units a dins. La proposta trencaria amb la tradició i seria una novetat molt destacable. Però el problema és que ni té credibilitat, provenint de Timmermans, que representa la dreta del Partit Socialista i és vice-president de l’actual Comissió, ni, com sembla, tindrà els números necessaris perquè siga possible. Un parlament europeu més ingovernable que mai Les enquestes només són enquestes i en una elecció particularment complicada com és aquesta fa de molt mal dir si es poden agafar com a definitives. Però encara que la majoria de països votaran diumenge, dijous els Països Baixos i el Regne Unit seran els primers a votar i els números no quadren. Segons les enquestes, els socialistes aconseguirien al voltant de 150 escons, els Verds i l’Aliança Lliure Europea (on hi ha Esquerra Republicana de Catalunya i Compromís) al voltant de 55 i l’Esquerra Unida Europea (on hi ha Podem i Esquerra Unida) una mica menys de cinquanta. Amb la qual cosa la suma cau molt lluny dels 375 escons necessaris per a la majoria. Sumant-hi els liberals de l’ALDE (on hi ha Ciutadans) s’hi arribaria, però és impossible de pensar que partits tan diferents acceptarien una coalició. Timmermans juga, encara, amb una dada nova. Per primera vegada les enquestes diuen que el PP i el PS sols no aconseguirien la majoria absoluta al Parlament Europeu, una novetat que obligaria a sumar i restar entre les diverses forces polítiques. No solament amb relació a l’eix dreta-esquerra sinó també amb relació a l’eix europeisme-euroescepticisme. Un socialista molt de dretes Per aquí intenta fer forat Timmermans, presentant-se alhora com el campió de l’europeisme. Però el seu problema no són tan sols les xifres i les complicades sumes i restes de diputats. Té un passat que dificulta molt que, de sobte, puga aparèixer com el dirigent de l’esquerra europea. I la seua gestió aquests darrers anys a la Comissió fa que aparega molt sovint com la personificació de la burocràcia brussel·lesa. Especialment al seu país, els Països Baixos, que semblen ser el pròxim candidat a abandonar la Unió Europea. I això no és fàcil d’arreglar simplement amb una campanya electoral més agressiva i presidencialista que no s’ha vist mai fins ara. D’entrada les enquestes al seu país no ajuden. Segons que indiquen, la plataforma euroescèptica Fòrum per la Democràcia hi guanyaria les eleccions i els socialistes obtindrien la cinquena posició amb menys del deu per cent dels vots. Si això es confirma, Timmermans ho tindrà difícil, a part que potser ni tal sols seria elegit eurodiputat. Si finalment ho fos, és veritat que no hi ha regles per a elegir el president de la Comissió Europea i res no l’impediria d’accedir al càrrec, però políticament seria molt difícil de justificar que un candidat rebregat d’aquesta manera a casa seua s’imposés com a president de la Comissió Europea sense haver estat els socialistes primers a escala continental. A més, no ho tindrà fàcil ni tan sols dins el grup socialista. El 2012 els seus companys mateixos el van qualificar amb el malnom de ‘Brutus’ per la seua implicació en la destrucció del dirigent socialista neerlandès que volia portar el PS cap a l’esquerra. D’aleshores ençà una part de l’esquerra socialista europea el veu com un home que vol portar el partit cap a la dreta, imatge que ha estat molt reforçada amb el pas per la vice-presidència de la Comissió Europea. De fet, ha estat el primer vice-president en la història de la Comissió Europea, un càrrec creat per Jean-Claude Juncker. Formalment s’havia d’ocupar de les relacions amb les altres institucions europees, de la regulació i del delicat afer de les anomenades democràcies il·liberals. Però a la pràctica ha estat el braç dret de Juncker en tot i no se sap de cap oposició real a cap decisió política del dirigent del PP europeu. Fins i tot ha dirigit el retorn de competències als estats membres i de la renovació de les lleis europees en el marc del ‘millor i més eficaç govern’, un programa que l’esquerra europea ha considerat la bandera del neoliberalisme. El seu enfrontament amb els governs polonès, hongarès i romanès pels dèficits democràtics creixents li ha fet gaudir d’una certa popularitat entre els europeistes. Així i tot no és clar que això siga suficient per a compensar la imatge de cap de la burocràcia europea que s’ha forjat aquests darrers anys quan, en vista de l’evident deteriorament físic de Juncker, tothom sabia que era Timmermans qui controlava els passos, polèmics i discutits ben sovint per l’esquerra, de la Comissió. Compensar ara aquesta feina d’anys, que l’ha deixat tan marcat, amb una campanya electoral sembla una tasca difícil, si no impossible.

Summary: Una Comissió Europea d’esquerres?


‘El dictador espanyol és mort, però la seva popularitat perviu.’ Aquest és el títol del reportatge que ha publicat la prestigiosa revista d’anàlisi de política internacional Foreign Policy sobre la persistència d’un franquisme sociològic i polític més o menys somort, més o menys evident. I es demanava: ‘Per què Franco es va salvar de la infàmia popular que en canvi van aplicar contra els dirigents feixistes Adolf Hitler i Benito Mussolini?’ Aquesta reflexió venia arran de la decisió del president espanyol, Pedro Sánchez, d’exhumar el cadàver del dictador Francisco Franco i treure’l del Valle de los Caídos. La polèmica ha revifat algunes manifestacions de nostàlgia de la dictadura, però la pervivència del franquisme va més enllà d’aquest debat. El periodista Lluc Salellas ho ha radiografiat en el llibre El franquisme que no marxa (Grup Barnils i Edicions Saldonar, 2015), del qual ara s’acaba de publicar la traducció a l’anglès. En declaracions a VilaWeb, Salellas explica l’anomalia del procés de transició de l’estat espanyol a Europa a l’hora de passar comptes amb règims dictatorials. ‘Espanya és una excepció’, diu Salellas. I és això que crida l’atenció als redactors de la Foreign Policy, o de The New York Times, que relatava, impressionat, una visita al Valle de los Caídos. Salellas diu: ‘No tan sols hi ha una diferència amb la transició a Alemanya i a Itàlia, sinó també amb les que hi va haver alhora al sud d’Europa, a Grècia a Itàlia. Tant els historiadors com els politòlegs situen aquestes dues transicions en el mateix procés de transició de dictadures cap a democràcies liberals formals. L’excepció és l’estat espanyol, perquè, a diferència de les altres, els qui hi van governar els últims anys de la dictadura són els qui van fer la transició.’ Encara més: un altre factor diferencial és la impunitat dels feixistes. ‘Mentre a Grècia i a Portugal hi ha un mínim de represàlia, en diversos sentits, que fa que en alguns casos hi hagi un exili per no haver d’encarar conseqüències judicials, en el cas espanyol hi ha la llei de l’amnistia per a tots els feixistes. Això acaba forjant una determinada cultura política per part de la dreta i l’extrema dreta lligada al franquisme, més orgànica; fa que hi hagi una cultura política profundament autoritària i repressiva i que considerin que no han de demanar mai perdó ni s’han equivocat mai.’ L’extrema dreta actua amb impunitat, i els actes de glorificació del dictador no tan solament no són prohibits i censurats sinó que en alguns casos arriben a participar-hi càrrecs locals de partits com el PP. ‘Hi ha hagut una normalització de l’extrema dreta i del postfranquisme’, diu el fotoperiodista Jordi Borràs, que durant molts anys ha investigat aquests grups i n’ha acabat rebent les conseqüències, amb amenaces i fins i tot l’agressió d’un policia espanyol, un comandament de la Brigada Provincial d’Informació. Borràs opina que l’extrema dreta, més que créixer, s’ha fet més visible. ‘Una part dels responsables de la sobredimensió o de la legitimació del marc mental de l’extrema dreta ha estat l’ultrapatriotisme que han inflamat sobretot Ciutadans i PP. Des del moment que Cs agafa les consignes i el modus operandi propis de l’extrema dreta, ja sigui amb l’ànima de venjança total i absoluta contra els presos o amb el fet d’arrencar llaços, que és una cosa que només feia l’extrema dreta pura i dura; des del moment que fan seu el marc mental de l’extrema dreta el legitimen. Una part de la responsabilitat que Vox entri en les institucions és dels partits que n’han acabat fent seu el discurs.’ I Borràs explica encara que l’extrema dreta té també una sobredimensió mediàtica. De Vox, per exemple, se’n fa una gran cobertura. Recorda un article recent de Xavier Casals a El Periódico, que explica la paradoxa que el Pacma i Vox tenen la mateixa intenció de vot, i del Pacma no se’n parla. ‘En canvi, de Vox se’n fan reportatges cada setmana. Vox és un partit que neix fa cinc anys; i què passa últimament que els mitjans no fan sinó parlar-ne? Hi ha l’acte que van fer a Vistalegre, que aplega més de 9.000 persones, però aquella mateixa setmana hi ha 15.000 antifeixistes manifestant-se a València, i això ningú no ho explica.’ L’auge mediàtic de Vox va acompanyat d’un enduriment del discurs de Ciutadans i del PP, més decantat a l’extrema dreta, amb un denominador comú en l’agressivitat contra l’independentisme. Borràs diu: ‘Podem ha acusat l’independentisme d’haver despertat l’extrema dreta. Ara acusarien Pedro Sánchez de despertar el franquisme perquè un d’extrema dreta el volia assassinar amb un fusell de mira telescòpica? L’esquerra espanyola hauria de mirar-se les vergonyes perquè que el franquisme continuï impune també és corresponsabilitat d’aquesta esquerra espanyola: des del PSOE al Partit Comunista d’Espanya, que al cap i a la fi són els que van avalar el pacte del 78.’ Quan el règim del 78 s’esquerda El factor català és un dels que han posat en crisi el règim del 78: ha demostrat que s’havia exhaurit i l’ha esquerdat. I això fa que els qui s’havien beneficiat econòmicament i política d’aquest règim s’hagin activat per a preservar els seus privilegis. Així ho veu Salellas: ‘Hi havia una certa comoditat i manca de qüestionament de tot aquest bloc, d’aquests que se sabien poderosos i que havien mantingut el poder, que podien anar fent més enllà de l’alternança entre PSOE i PP, en uns espais i uns reductes intocables que sabien que tenien. Tant el qüestionament del 15-M, fa anys, com el procés català, com en general una certa sensació que la monarquia cada vegada té menys suport fa que aquesta gent ara surti a defensar allò que és seu, perquè algú els qüestiona els privilegis; bé des del punt de vista de la memòria històrica, de la cultura, del poder econòmic, d’empreses de l’Íbex…’ I, justament ara, Pedro Sánchez ha obert la capsa de Pandora del Valle de los Caídos. Fins i tot s’ha arribat a debatre si era convenient d’enterrar el dictador a la catedral de l’Almudena, al bell mig de la ciutat de Madrid. Per què ho ha fet? ‘Entenc que Pedro Sánchez fa ara això, com ha fet sovint el PSOE especialment des de Zapatero, en una línia més de propaganda vers un sector’, diu Salellas. ‘Tenint en compte que no fa canvis en la política econòmica, deixa anar alguns elements que el diferencien més del PP perquè la gent no pugui argumentar que acaben funcionant amb la mateixa lògica. Però, que jo sàpiga, Sánchez no parla d’una gran recuperació dels cossos que hi ha al Valle de los Caídos dels republicans que hi van treballar; ni de portar una proposició de llei al congrés espanyol per a derogar la llei d’amnistia; ni de permetre ser molt més contundent amb els encausats a l’Argentina per crims contra la humanitat… Coses que serien més estructurals, no les entoma. Tot això, que realment seria fer un pas endavant, no ho fa.’

Summary: Espanya i el franquisme que perviu: una anomalia europea


La fiscalia anticorrupció demana quatre anys de presó per a l’ex-dirigent socialista Narcís Serra per l’augment de sou a directius de Catalunya Caixa, quan l’entitat estava a punt de ser intervinguda. Segons que avança El País, la fiscalia demana la mateixa pena per a l’ex-director general Adolf Todó. Se’ls acusa de dos delictes d’administració deslleial. En total, el fiscal Fernando Maldonado acusa quaranta-una persones que formaven part de la cúpula de Catalunya Caixa. Però a vint-i-quatre només els acusa d’un delicte d’administració deslleial, i per tant demana una pena de dos anys de presó. A més, Maldonado demana que indemnitzin al Fons de Reestructuració Ordenada Bancària (FROB) amb 2,5 milions d’euros. L’octubre del 2010, la cúpula de l’entitat va aprovar un augment salarial dels directius, malgrat que Catalunya Caixa es trobava en una situació precària i estava a punt de ser intervinguda. De fet, havia acceptat un préstec de 1250 milions d’euros del FROB. Segons el fiscal, l’increment salarial va ser ‘en perjudici i menyspreu’ de l’entitat i de l’interès general, perquè Catalunya Caixa ja era sostinguda en aquells moments ‘amb diners públic de tots els contribuents’. L’Audiència de Barcelona haurà de fixar ara la data del judici. Segona causa Els sobresous són la segona causa que afronta l’ex-cúpula de l’entitat. La setmana passada es va saber que l’Audiència espanyola investigava els ex-directius de l’entitat, entre ells Serra i Todó, per un forat de 720 milions, fruit d’una quinzena d’operacions immobiliàries fallides.

Summary: La fiscalia demana quatre anys de presó per a Narcís Serra pels sobresous de Catalunya Caixa


Entre 1975 i 1979, Cambotja va viure un dels episodis més tristos, viscerals i sagnants que es recorden. El règim comunista de Pol Pot va exterminar un de cada tres habitants per ‘purificar’ el país i reproduir la utopia de societat en què somiava el dictador. Qualsevol persona que es pogués vincular amb l’estil de vida urbà i, per tant, amb una classe social diferent de la rural, va ser executada. També els opositors. Professors, advocats, metges, alts funcionaris, militars, acadèmics… Fins i tot, van assassinar les persones que portaven ulleres, que parlaven una segona llengua o que tenien les mans suaus, perquè eren característiques que es relacionaven directament amb la intel·lectualitat i la burgesia. Es calcula que van morir entre dos i tres milions de persones dels set milions d’habitants registrats abans de l’arribada de Pol Pot. Segurament, el lloc que millor representa les atrocitats que van cometre els anomenats khmers rojos és l’antic institut de Chao Ponhea Yat, situat a pocs quilòmetres de Phnom Penh. Quan els soldats vietnamites van alliberar la capital, es van trobar que havien reconvertit el centre educatiu en una presó secreta: l’S-21 o Oficina 21. Durant tot aquell temps, havia estat el principal camp de concentració de Pol Pot. Els veïns deien que, qui entrava al rebatejat institut Tuol Sleng, no en sortia mai. Tot i ser una xifra aproximada, els historiadors creuen que hi van passar vora 20.000 persones. Només una dotzena van sobreviure. Una d’elles, en Norng Chan Phal, era un nen de només nou anys. De menjar gelat per primer cop a presoner Feia pocs mesos que Chan Phal havia vist el seu pare per última vegada, abans que l’arrestessin, quan uns soldats van aparèixer a la casa humil de la seva família, a la província de Kampong Speu. Els khmers rojos els van dir que podien acompanyar-los a Phnom Penh per retrobar-se amb el pare. ‘Quan ho vaig sentir, em vaig posar molt content’, recorda el supervivent quaranta anys després. ‘Tornaria a veure el pare, potser podríem trobar medicines per a la mare, que tenia un braç molt inflat, i amb una mica de sort tastaria per primera vegada un gelat.’ Dos nens juguen a la vora del riu Tonle Sap, a Phnom Penh. ‘Al poble havíem sentit algú que explicava que un gelat era aigua transformant-se en roca, de sabor dolç, que feia molt bona olor i, en definitiva, que era boníssim. Era una altra època. El meu somni era saber com ho feien.’ En compte d’això, la seva mare, ell i un dels seus germans petits, de sis anys, van ingressar a la presó S-21. ‘Em vaig adonar que alguna cosa no anava bé quan vam arribar a la porta de l’institut’, explica Chan Phal. ‘Fins aleshores, els soldats havien estat molt amables, però un cop vam haver arribat, ens van començar a cridar i van empènyer la mare fora del camió perquè anava massa lenta, amb el braç inflat.’ La porta principal d’entrada a l’institut Tuol Sleng. Un cop dins, van començar a interrogar la seva mare. Durant la dictadura comunista, si detenien algú, tota la família també era empresonada i torturada. Els detinguts eren acusats de col·laborar amb la CIA, amb el KGB o amb els vietnamites. Sovint eren acusacions sense fonaments, fruit de la paranoia de Pol Pot, qui va arribar a eliminar més de la meitat dels seus alts càrrecs en purgues multitudinàries. Les tortures eren tan extremes que les víctimes es veien obligades a ‘confessar’ tota mena de teories esbojarrades. Després, eren executades en massa. ‘Li feien preguntes molt complicades que la mare no sabia respondre. Aleshores, van començar a pegar-li i a tocar-la.’ Quan ell va començar a plorar i va intentar ajudar-la, els guàrdies li van trencar uns quants dits de la mà. ‘En aquell moment, un soldat es va col·locar al costat de la mare i li va donar una puntada de peu. Va caure a terra i va començar a sagnar per la boca. A continuació, la van obligar a netejar la sang de terra amb la seva faldilla.’ El filferro que envoltava els edificis era per evitar suïcidis. Aquella nit, la van passar els tres junts amb més famílies, en una de les aules de l’última planta que feien servir com a garjoles d’internament en massa. S’agafaven la mà i es consolaven mútuament. Però els soldats no van deixar dormir la seva mare, i de tant en tant s’hi acostaven per pegar-li. S’havien convertit en presoners. De presoner a heroi L’endemà, els khmers rojos els van separar. Van reubicar la mare a la segona planta, on hi havia unes cel·les diminutes fetes amb fusta. Ells passarien a fer treballs forçosos al jardí de la cuina. Abans de marxar, la mare se’l va acostar amb força i li va xiuxiuejar a l’orella: ‘Tingues cura del teu germà, fill.’ Aquella tarda, des del pati de l’institut van mirar l’edifici C, on hi havia la mare. Tenia tres plantes i estava completament cobert de filferro espinós per evitar suïcidis. Des d’allà, van veure la mare rere els barrots d’una finestra. Els mirava. Va ser l’última vegada que la van veure. Vista des d’una de les finestres de les cel·les de l’S-21. La vida al camp de concentració a partir d’aleshores no va ser fàcil. Cada dia, sentia els crits i els gemecs de la resta de presos, que eren sistemàticament torturats. Rebien electroxocs, els ficaven el cap sota l’aigua molta estona, els arrancaven les ungles, els tallaven amb ganivets i abocaven sal i alcohol a les ferides. Tot s’hi valia per tal d’aconseguir l’esperada confessió. Quan el moment arribava, s’enviava els detinguts al camp d’extermini de Choeung Ek. Allà eren assassinats pels khmers rojos amb eines del camp i eren enterrats en fosses comunes. De bales no se’n gastaven, perquè la munició era massa cara. Encara avui continuen trobant ossos humans pels voltants de la zona. No és estrany, doncs, que Cambotja sigui el país del món amb més persones desaparegudes, ja sigui perquè no se n’han trobat restes o perquè no s’han identificat. Espanya és el segon de la llista. Restes humanes en una vitrina del museu del genocidi cambotjà. ‘Ens vam passar deu dies a l’S-21 sense menjar, fins que un dia els soldats van començar a córrer i ens van ordenar, cridant, que pugéssim a un camió.’ Traslladaven tots els presos a Choeung Ek. Eren ordres del director de la presó, Kang Kek Iew (conegut com a Duch), arran de l’entrada de l’exèrcit vietnamita a Phnom Penh el 10 de gener de 1979. S’havia d’exterminar tothom, no podien quedar testimonis de les atrocitats que s’havien comès a l’institut Tuol Sleng. En compte de seguir les ordres dels guàrdies, Chan Phal va agafar el seu germà i dos nens més amb qui compartien cel·la i es van entaforar sota una muntanya de roba. S’hi van estar hores, fins que algú va remoure la pila i els va trobar. Era un grup de soldats vietnamites. Estaven salvats. Fotografia on es veu Chan Phal (al centre) i el seu germà (a la dreta), després d’haver estat rescatats per l’exèrcit vietnamita. D‘heroi a ambaixador de la memòria històrica Abans de marxar de la presó, els militars la van escorcollar. Hi van trobar cadàvers a totes les habitacions, pràcticament. Els khmers rojos havien matat els presoners que no havien pogut carregar als camions. Les fotografies que van fer van servir per a documentar la brutalitat de l’S-21 i avui es poden veure si es visita l’institut, que s’ha convertit en el museu del genocidi cambotjà. La vida per a Chan Phal no va ser fàcil després d’aquell dia. S’havien quedat orfes. ‘No sé per quin motiu van detenir els meus pares, però sí que sé que van ser executats, perquè vam trobar un certificat escrit a mà on hi havia escrits els seus noms.’ Després de passar per diverses famílies d’acollida i orfenats, va començar a treballar a l’obra fins que va haver de deixar-ho per problemes de salut. ‘Vaig decidir que publicaria un llibre amb el meu testimoni’, recorda. La seva història, l’explica a El misteri del noi a l’S-21. En unes de les pàgines, hi detalla també el seu paper durant el judici de Duch. Allà va explicar totes les coses que havia vist i sentit. ‘Em vaig sentir bé perquè feia justícia als meus pares.’ Chan Phal explica el seu testimoni als visitants del museu del genocidi cambotjà. L’antic director de l’S-21 és l’únic càrrec de Pol Pot que va reconèixer les barbaritats comeses, va acceptar tota la responsabilitat per les coses que havien succeït a l’institut Tuol Sleng i, fins i tot, va demanar perdó a les víctimes i els seus familiars. Va ser sentenciat a cadena perpètua. Avui, Chan Phal va gairebé cada dia a l’antiga presó per parlar amb els visitants del museu i vendre el seu llibre. ‘És molt dolorós per mi haver de tornar aquí, on van matar els meus pares, però ho he de fer per alimentar la meva família.’ Tot i això, Chan Phal reconeix que està orgullós que el seu país hagi habilitat un espai com aquest i que continuï treballant una àrea tan important per a una democràcia com és la memòria històrica. Més capítols de la sèrie ‘La volta al món sense bitllet de tornada‘: —(1): Un nou ‘margaix’ a Mongòlia —(2): A Ulan Bator, vivint entre sedentaris —(3): Comprant cavalls a Mongòlia —(4): Els perills de cavalcar per Mongòlia —(5): Compartint sostre amb cinc àguiles daurades —(6): Com és la vida dels nòmades de Mongòlia? —(7): Per què val la pena de viatjar fent autostop —(8): La Xina de l’alta tecnologia i el control extrem —(9): L’orquestra simfònica dels trens xinesos —(10): L’autèntica religió d’Hong Kong —(11): Els paradisos naturals d‘Hong Kong —(12): El dia que les treballadores domèstiques inunden els carrers d‘Hong Kong —(13): Una setmana qualsevol quan viatges amb 3 euros el dia —(14): Què cal portar a la motxilla quan fas un gran viatge? —(15): Un Nadal a la Cotxinxina —(16): Una gallina et pot salvar la vida al Vietnam —(17): Com funciona Couchsurfing, la plataforma per a viatjar sense pagar allotjament —(18): Emboscada entre cocoters —(19): Nòmades digitals: viure viatjant gràcies a internet —(20): El llac de Ta Dung, la joia desconeguda del sud-est asiàtic —(21): Ser dona i fer la volta el món tota sola —(22): Cao Dai, la jove religió que combina Buda, Jesús, Victor Hugo i Lenin —(23): S’hauria d’abolir una festa com Nadal si això fos millor per a l’economia? —(24): El Vietnam: l’última supervivent de la secta del coco —(25): Viatjar només caminant és una bogeria —(26): Xocs culturals i anècdotes de la Cambotja rural —(27): ‘Worldschooling’: com és educar els fills gràcies als viatges i lluny de les escoles convencionals? —(28): Checkpoint 17

Summary: El testimoni del nen que va sobreviure al camp de concentració més letal del genocidi cambotjà


John Carlin (Londres, 1956) ha recorregut bona part del món com a corresponsal. Va viure de primera mà la fi de l’apartheid a Sud-àfrica escrivint per a The Independent. Després va canviar de destinació, però el coneixement que tenia del país, del conflicte i de Nelson Mandela el va dur a escriure el seu llibre de més impacte: El factor humà (la Campana, 2008), on relata la capacitat de seducció de Mandela envers els seus oponents polítics. Una habilitat política, la del respecte a l’adversari, el talent i la visió estratègica, que troba a faltar en la immensa majoria de dirigents polítics de tot el món. I també d’Espanya i de Catalunya. És coneguda la seva oposició a l’independentisme, tant al català com a l’escocès, però l’ha colpit la manera com l’estat espanyol ha desplegat la repressió. S’ha sentit decebut d’una Espanya que s’imaginava més democràtica. L’octubre passat va ser acomiadat d’El País, on feia anys que escrivia, arran d’uns articles crítics amb la posició del govern espanyol contra l’independentisme. En parla en aquesta entrevista, en què es demana com pot ser que la qüestió territorial susciti aquesta resposta tan visceral entre molts espanyols, fins al punt que l’espai per a la dissensió del discurs oficialista és penalitzada. Ara no li falta pas feina i, en un moment de parèntesi que fa enmig dels projectes que té engegats, ens rep a Sitges, on baixa des de Londres sempre que pot, amb el desig d’acabar-se instal·lant ben a prop de la llum de la Mediterrània. Fa poc ha començat a fer classes de català de Londres estant. —Com veieu la situació, ara, a Catalunya? —Sospito que tard o d’hora hi ha d’haver un referèndum, però ara som en aquesta mena de llimbs. Sembla que el moviment independentista ha perdut força i hi ha aquestes pugnes internes, però això no vol dir que desaparegui el desig d’independència d’un percentatge important de catalans. Això que ha passat aquests últims mesos, les càrregues policíaques de l’octubre i les detencions i la gent que continua a la presó, afegit a una percepció de molts catalans durant els últims sis o set anys que hi ha hagut un patró de falta de respecte envers ells per part de Madrid, es transformen en un ressentiment que molta gent desa als seus intestins, i que avui potser no és tan visible però que no s’oblida. El ressentiment hi és i continuarà, i és el que, entre més coses, mantindrà viva la flama de l’independentisme. —És que aquesta repressió pot marcar molta gent durant generacions. —No s’ha de menystenir el ressentiment. Mai. És una emoció tremendament poderosa. Tu pots sentir un ressentiment envers el teu pare, per alguna cosa que va fer quan tenies quinze anys. Això deixa una empremta, crea una bilis que segurament t’afectarà la resta de la vida. I no tan sols envers el teu pare sinó envers el món. És potent en el terreny personal, però també en el terreny col·lectiu. El ressentiment és un motor molt potent per a les accions humanes, en el terreny personal, familiar, col·lectiu i nacional. —Us hauríeu imaginat mai una situació de repressió com aquesta per part d’Espanya? —Vaig viure uns quants anys a Espanya; la meva mare és espanyola i tinc molta família a Madrid. I la veritat és que per la meva feina a El País tots aquests anys i pels meus interessos no em vaig fixar gaire en la política espanyola. Jo ja en tenia prou escrivint sobre els EUA, sobre Colòmbia… Professionalment, no em cridava gaire l’atenció i vaig tenir una mena de somni daurat que vivíem en una democràcia moderna i tot era fantàstic. —I això que ha passat us ha impressionat. —Aquests últims sis mesos he tingut una enorme decepció pel que veig en la política espanyola en general. I tampoc no n’exclouré l’independentisme català. Però em decep més i veig més sinistra la resposta de l’estat i de l’establishment espanyol envers Catalunya. I no només sóc jo. Tinc grups d’amics que comparteixen amb mi el fet de ser guiris que parlem espanyol molt bé, que hem viscut a Espanya; penso en un parell el nom dels quals no puc dir, que són gent políticament molt sofisticada i que coneixen el panorama polític espanyol des de fa més temps i més a fons que no pas jo. I tots, sense excepció, compartim aquesta sensació de decepció i d’haver vist una cosa en l’establishment espanyol que abans no havíem volgut veure: un cantó fosc i antiquat. —A la premsa espanyola diuen que són exemplars. —Llegeixo articles en la premsa espanyola de gent indignada denunciant gent com jo i mitjans estrangers que diuen que Espanya no és una democràcia moderna; responen que sí que ho és. Doncs em sap greu, noi, no ho sou! I la vehemència i la indignació amb què la gent insisteix que són un país democràtic i modern també delata un cert complex que em pensava que no hi era. Això em deprimeix; aquest complex d’inferioritat de molts espanyols envers uns altres països, com el Regne Unit. Ha estat decebedor haver vist aquest cantó fosc, venjatiu, cruel, groller, absolutista en l’establishment polític espanyol en general i en el govern actual del PP en particular. —La posició del PSOE us ha decebut també? —El PSOE hauria pogut insistir més aquests últims anys a intentar trobar una solució negociada, un diàleg… —I l’independentisme? —Mireu, jo crec que els independentistes han estat fabulosament irresponsables i infantils, també. Van declarar unilateralment la independència basant-se en un referèndum que no va ser, perquè va ser una mobilització política per a la qual haurien d’haver trobar més suport parlamentari i civil. I quan veig alguns d’aquests líders independentistes penso en polítics universitaris jugant, allunyats del món real, en el seu idealisme. No toquen de peus a terra, i això acaba fent mal a la gent i els acaba fent mal a ells. Però el deure del govern espanyol era fer el paper d’adult, i a la seva manera ha tingut també una posició infantil, però amb més armes. I actuant més com a pinxos. —Critiqueu l’establishment, però a Espanya hi ha una acceptació social també de la repressió. —Exacte, sí. La meva decepció s’estén a Espanya en general. Això potser ho vaig veure més que no vosaltres, els catalans. Jo viatjo molt per Espanya i sense ser català la gent és franca amb mi i em diu què pensa del ‘catalans’. Segurament si tu vas a Cadis seran més cortesos, però a mi moltes vegades, sobretot aquests últims quatre anys o cinc, m’ha sorprès i ha estat molt dur d’escoltar la normalitat amb què gent normal i perfectament simpàtica i agradable i fins i tot progressista malparlava dels catalans. Hi ha alguna cosa. Hi ha una cosa visceral anticatalana molt estesa. No sé en quin percentatge, però el PP i més partits han calculat que si no van en aquesta onada, si hi van contra, s’arrisquen a perdre vots. És bastant depriment. Però és també un argument potent a favor de l’independentisme. Jo sempre m’he oposat a l’independentisme, i ho continuo fent de manera racional. Però entenc molt millor aquests últims anys l’impuls independentista. El fons de tot això crec que és absolutament emocional. I l’independentisme es basa en factors emocionals, també. —Però l’independentisme era minoritari a Catalunya i ha esclatat aquests últims anys per molts factors. —Sí, i he escrit sobre tot això. La gran pregunta per a mi és com és que això ha crescut i ha passat d’un 14% a un 50% en tan poc temps. És una pregunta que a la resta d’Espanya no em volen contestar. I cada vegada que parlo amb coneguts, amics meus de Madrid visceralment contraris a l’independentisme català, els dic que tots els amics catalans em diuen la mateixa cosa: falta de respecte, maltractament. I em miren com si fos un nen que no entén res. ‘Com que maltractament? Què dius?’ I em diuen que tot és perquè no volen distribuir els seus diners. La incapacitat d’entendre aquest factor emocional que hi ha en l’auge de l’independentisme és extraordinària. A la resta d’Espanya hi ha una increïble falta de comprensió sobre la mentalitat política i l’emoció política que hi ha a Catalunya. És com si els parlessin de Síria; no ho entenen. He sentit això mateix quan he anat al País Basc, la incapacitat d’empatia, de posar-se al lloc dels bascs i els catalans. Ara, a Madrid no és tothom així, sobretot la gent jove. Hi veig una mica d’esperança. Moltes vegades penso que a Espanya li aniria bé un canvi generacional. —Aquesta és l’altra Espanya? —Sí. I en general la veig en gent jove. No dic que sigui matemàtic, però potser hi ha una diferència entre la gent que va néixer i es va criar en l’època de Franco i la que no. La gent de cinquanta en amunt, que és la que mana, la que hi ha a l’establishment, es va criar en aquella època i és incorregible: té uns complexos d’inseguretat sobre ser espanyols al món, sobre el trencament d’ Espanya, la integritat territorial… En la gent jove, hi veig més seguretat; gent que ha viatjat més, que té més coneixement de l’anglès… En la generació anterior veig, en canvi, uns complexos i una mentalitat absolutista, dictatorial, franquista, vestigis del sistema. I jo necessito creure que la generació següent, la que té vint anys, trenta i quaranta, ho canviarà això. Perquè és depriment veure aquest cantó fosc, aquesta mà dura absolutista, acompanyat dels complexos patètics i estúpids, la inseguretat… És lamentable. —A Madrid és difícil de mantenir un discurs públic diferent de l’oficialista sobre Catalunya? Per això us van fer fora d’El País? —Hi ha una mena de pensament únic. O ens fas costat al cent per cent o vas contra nosaltres. En el meu cas, sempre he deixat clar en tot allò que he escrit i en les entrevistes que no vaig a favor de l’independentisme, ni tampoc a Escòcia. Però no n’hi ha prou, amb això. S’ha de menysprear absolutament els independentistes, gairebé odiar-los i faltar-los al respecte de manera visible i sistemàtica. No n’hi ha prou d’anar contra la idea; s’ha d’anar contra les persones favorables a l’independentisme, i s’ha de donar suport a la posició del govern espanyol, defensant la llei i la constitució. I hi has d’estar al cent per cent. I m’ha cridat l’atenció com Podem ha hagut de callar més. Em fa la impressió que davant aquest corrent anticatalanista han hagut de modular el missatge perquè han calculat que perdrien vots. —Tan estesa és, aquesta percepció? —Mireu, parlava amb una persona de Madrid molt intel·ligent, molt brillant, pels volts de Nadal, sobre Catalunya. Li deia que hi havia unes culpes compartides per tot aquest merder. I teníem una conversa força racional i intel·ligent amb aquest home, quan de sobte em va dir que els independentistes són uns nazis. I li vaig dir que no podia continuar aquella conversa. Perquè ja era impossible fer-ho de manera racional; que una persona com ell, tan intel·ligent, digués que aquesta gent són nazis t’obre la finestreta i veus el fons irracional, gairebé boig de tot això. Si una persona tan brillant parla així, no vull ni pensar com pensa un altra mena de gent i els Rajoy i companyia. Parles amb gent i delaten aquesta ràbia. I en la decisió d’El País de fer-me fora hi va haver un punt de ràbia, una cosa irracional. —L’independentisme català sempre ha defensat la via pacífica. I el tracten com van fer al País Basc. —És que podem suposar que molta gent del món polític i jutges pensen així com aquest amic meu tan intel·ligent, que els independentistes són nazis. Si el punt de partida és que Junqueras, els Jordis i Puigdemont són uns nazis, doncs veuen amb una admirable responsabilitat que almenys els fiquin a la presó. Sí, fan uns paral·lelismes com si fossin ETA i Tejero, com si fos un cop d’estat. És que no permeten ni traslladar-los a presons a Barcelona, com els presos d’ETA que tenen a Extremadura. És absolutament grotesc. I només això demostra que no és veritat que Espanya sigui una democràcia moderna. És vergonyós i lamentable. —La imatge d’Espanya s’ha malmès internacionalment? —Lògiament, com passa a tots els països del món, a la gent en general li importa un rave; com a la gent d’Espanya no li importa què passa a Polònia. Però la gent que sí que hi pensa, comparteix això que us deia abans. No sé si vau veure un editorial de The Times de Londres de fa uns dies . Aquell editorial el va escriure un home que no és precisament un especialista en Espanya però que va reflectir molt bé els sentiments de molta gent. Si l’haguessin publicat a El País o a El Mundo l’haurien acomiadat. I sé qui el va escriure, que és molt de dretes, no és pas un progressista ni un somniador marxista. —Parleu de la decepció amb Espanya. Però coneixeu molt bé el conflicte al País Basc, i allà ja es veien coses molt fosques. —Haver empresonat Otegi sis o set anys va ser una altra cosa grotesca. Otegi va ser com el Gerry Adams basc. I Gerry Adams va tenir sang a les mans; es va demostrar que havia estat dins de l’IRA. No va ser el cas d’Otegi. Adams va tenir un paper importantíssim a segellar la pau a Irlanda, i Otegi va ser una de les tres o quatre persones decisives per a la pau al País Basc. Però a Espanya van tenir aquest mateix impuls, venjatiu, cruel, un pensament absolutista, legalista, que demostra una gran incapacitat de fer política, manca d’imaginació de valentia, d’arriscar-se. Sóc molt crític amb Tony Blair, però reconec que allò que va fer amb Irlanda del Nord va ser admirable: va allargar la mà a aquells terroristes que havien matat molta més gent que no ETA. Va ser pragmàtic. —Us xoca aquesta actitud de menyspreu quan coneixeu tan bé la manera de fer de Mandela, basada en el reconeixement i el respecte. —Si en comptes de Rajoy hi hagués hagut un Mandela, el 2012, després de la manifestació de la Diada, quan la cosa va agafar impuls, amb el propòsit mateix de mantenir la unitat d’Espanya, ho hauria resolt tot en una setmana. Amb gests, amb mostres de respecte, amb cortesia, amb diàleg. I amb sentit de l’humor, que aquí no hi és! Aquesta inflexibilitat, aquesta rigidesa… ha de ser l’expressió invisible d’una inseguretat, de manca de talent polític, de valentia, de visió… Tot allò que sí que tenia Mandela. —El respecte a l’opositor polític. —És que Mandela va aconseguir convèncer els blancs que cedissin el poder voluntàriament. Si ho reduïm a un factor, ho va fer perquè es va posar a la pell de l’altre, per més que fossin racistes, uns fills de puta que l’havien ficat a la presó. Però es va posar a la seva pell i va fer un esforç per entendre quins eren els seus temors i les seves ansietats i que per qüestions de la vida i de l’atzar aquells paios van néixer blancs i eren a l’altre bàndol. Amb aquella sagacitat i generositat, es deia que mereixien el seu respecte. I si no el mereixien, políticament, per una qüestió de pragmatisme, els mostrava respecte perquè així els convenceria.

Summary: John Carlin: ‘A Madrid no n’hi ha prou d’anar contra l’independentisme, s’ha de menysprear’


Carles Puigdemont ha desmentit la batllessa de l’Hospitalet i nou membre de l’executiva del PSOE, Núria Marín, que ha dit que el president Carles Puigdemont tenia totes les garanties que no s’aplicaria l’article 155 si convocava eleccions i renunciava a la DUI. En declaracions a Els Matins de Catalunya Ràdio, Marín ha assegurat que tant ella com el primer secretari del PSC, Miquel Iceta, entre més, havien treballat intensament per aconseguir aquestes garanties, que ja ‘estaven sobre la taula’ uns dies abans que Puigdemont descartés els comicis i ha acusat el president de ‘no dir tota la veritat’ sobre la qüestió. Puigdemont ho ha desmentit per mitjà del seu compte de Twitter i li ha demanat que concretés les seves paraules. ‘Allò que van garantir públicament els vostres socis del 155 va ser la seva aplicació independentment d’allò que féssim. Prou de manipular i mentir des de la connivència vergonyosa’, ha escrit. Rotundament fals @nuriamarinlh. Qui ho va garantir? Quan? El que van garantir públicament els vostres socis del 155 va ser la seva aplicació independentment del que féssim. Prou manipular i mentir des de la connivència vergonyosa pic.twitter.com/FnxCE68PzM — Carles Puigdemont 🎗 (@KRLS) November 24, 2017 Marín ha dit que havien passat moltes coses que Puigdemont algun dia haurà d’explicar. ‘En aquests moments les coses s’han d’explicar. Els ciutadans de Catalunya necessiten saber clarament què ha passat i quins han estat els enganys, les mitges veritats i les mitges mentides que s’han anat dient’, ha afegit. Puigdemont, a més, ha recordat la pèrdua de poder municipal que havia tingut el PSC com a conseqÚència del seu suport al 155. ‘Tothom recorda que el PSC ha estat la crossa indispensable del tàndem entre el PP i Ciutadans pel cop d’estat del 155. Els dirigents del PSC no ho podran tapar amb mentides ni esborrar-ho de la memòria col·lectiva’, ha escrit. Tothom recorda que el PSC ha estat la crossa indispensable del tàndem PP-Ciudadanos pel cop d'estat del 155. Els dirigents @socialistes_cat no ho podran tapar amb mentides ni esborrar-ho de la memòria col·lectiva pic.twitter.com/UHSwhOf0IR — Carles Puigdemont 🎗 (@KRLS) November 24, 2017

Summary: Puigdemont desmenteix Marín sobre les garanties que no s’aplicaria el 155 si convocava eleccions


El dirigent de la Crida, president del grup parlamentari de JxCat i ex-president de l’ANC, Jordi Sànchez, assegura que, després de les eleccions, els partits independentistes hauran ‘d’intentar de nou crear un espai de diàleg que busqui la solució al conflicte polític entre Catalunya i Espanya’. Ha estat en una entrevista concedida a l’ACN just quan el seu nom és damunt la taula perquè encapçali la candidatura de JxCat al 28-A, tal com ja va avançar VilaWeb. ‘L’autodeterminació com a referència i un referèndum com a instrument democràtic són les portes que ens obriran la solució’, afegeix. La Crida ha decidit de consultar a adherits, fundadors i associats si consideren oportú que Jordi Sànchez encapçali la candidatura de Junts per Catalunya (JxCat) en la circumscripció de Barcelona al congrés en les eleccions espanyoles del 28 d’abril. La consulta es va obrir divendres a les set i es clourà avui dissabte a la mateixa hora. En aquest cas, el resultat serà vinculant. A l’entrevista Sànchez rebutja les propostes que propugnen que el sobiranisme es presenti al congrés per blocar la política espanyola. ‘A mi m’agrada l’acció política en positiu. De fet, la majoria del poble volem solucions i no pas actituds de blocatge’, argumenta. De la mateixa manera, llança un avís a tots els partits amb vista a les eleccions, i diu que ‘no entendria aquelles organitzacions que es presentin i que no incorporin l’autodeterminació com el punt principal’ del programa. Tanmateix, afegeix que ‘la defensa de les llibertats i el progrés social són uns altres eixos indispensables per a construir una societat cohesionada i sòlida’. Encara parlant de la situació política, Sánchez també ha volgut retreure a ERC algunes actituds de la darrera legislatura espanyola. El dirigent de la Crida diu que en les converses entre els sobiranistes i l’estat espanyol ‘han comès errors, Pedro Sánchez i també els independentistes’. ‘En el nostre cas, un dels més gruixuts va ser el de condicionar força vegades i públicament el fet de seure a parlar del pressupost a l’actitud de la Fiscalia envers els presos, com van exposar sovint tant Joan Tardà com Gabriel Rufián al ple del congrés. El centre del debat ha de ser el dret a l’autodeterminació, no pas els presos’, ha afirmat. El dirigent de la Crida fa valoracions ben contundents sobre què va veient al judici contra el procés independentista. Critica durament l’ex-delegat del govern espanyol, Enric Millo, i els comandaments dels cossos policíacs espanyols durant la tardor del 2017. ‘Van fer una declaració políticament estudiada per impactar en l’opinió pública espanyola’, diu. ‘Acusacions sense concretar, sense detallar. Només paraules per a crear una atmosfera asfixiant’, conclou. Sànchez es mostra satisfet amb què va dir al judici i la manera amb què va declarar. ‘No tinc res ni a callar ni a amagar. La nostra gent i en general la ciutadania té tot el dret d’escoltar-nos. No solament de fer una declaració política sinó també de confrontar-nos amb la Fiscalia i l’advocacia de l’estat per demostrar que la seva acusació política és farcida de falsedats i relats inventats i interessats’, afirma content de la seva declaració. Defensa el seu retret per no haver acceptat el testimoni de Cosidó pels ‘whatsapps’ sobre Marchena. ‘Els magistrats saben que tinc tota la raó i que el comentari era plenament pertinent’, diu. ‘No mesuraré les meves paraules en funció de si ho interpreten bé o malament. La llibertat d’expressió no me la limitaran’, sentencia. Jordi Sànchez confia que en la fase documental del judici hi haurà proves que desmuntaran els relats que parlen de violència. ‘N’estic convençut. El judici no ha fet més que començar. Continuo convençut que l’absolució és l’única sortida justa’, afirma.

Summary: Jordi Sànchez opta per tornar al diàleg després de les eleccions espanyoles


Òmnium ha anunciat que l’escriptora d’Alcoi Isabel-Clara Simó havia estat guardonada amb el Premi d’Honor de les Lletres Catalanes 2017. És el premi més prestigiós de la literatura catalana, que s’atorga des de l’any 1969 a una persona que, ‘per la seva obra literària o científica, escrita en llengua catalana, i per la importància i exemplaritat de la seva tasca intel·lectual, hagi contribuït de manera notable i continuada a la vida cultural dels Països Catalans’. ‘Sempre he sentit que estimava bojament els Països Catalans i no era corresposta: ara tinc el reconeixement que l’amor és mutu’, ha dit Simó després d’agrair el premi al començament del seu discurs. Preguntada per aquesta qüestió, ha lamentat que la seva escriptura hagi estat objecte de burles i tòpics: ‘He donat la imatge, pel fet de ser dona i més, que escric històries d’amor per a tietes, que escric per a dones, des d’interiors, i m’he sentit rebutjada moltes vegades.’ ‘De tota manera, no he abandonat: a cada bufetada una mica més d’impuls. No m’he sentit estimada sovint’, ha dit la guardonada, que ha qualificat el guardó com el ‘Nobel català’ i un acte d’amor complet que l’ha deixat desarmada i absorta. Simó ha manifestat la seva inseguretat a l’hora d’escriure, i ha dit que el premi li donarà un impuls d’autoconfiança i ambició per continuar narrant històries: ‘Rellegir-me és un exercici dolorós. Em renyo moltíssim a mi mateixa. Tinc molta inseguretat’. ‘En cada llibre que publico, cosa he après de l’anterior, no em conformo amb la mediocritat’, ha ressaltat. Ha subratllat que si deixés d’escriure se sentiria morta i ha reafirmat la seva voluntat de no jubilar-se. ‘Ara que sóc viuda i vella, el fet que aquest premi hagi estat capaç d’acostar-se a les dones crec que és de justícia perquè hi ha grans dones escriptores’, ha dit. Ara va enllestint un poemari amb altes dosis d’erotisme i una novel·la juvenil. I també té al cap una novel·la més ambiciosa, però no n’ha volgut avançar contingut per evitar mala sort. Isabel-Clara Simó és una de les escriptores més conegudes i apreciades de la literatura catalana. Doctora en filologia i llicenciada en filosofia i periodisme, va ser responsable durant molts anys –amb el seu marit Xavier Dalfó, mort fa poc– de la revista setmanal Canigó. Des de l’any passat és la degana de la Institució de les Lletres Catalanes. Des que l’any 1978 guanya el Premi Víctor Català amb el seu primer llibre, És quan miro que hi veig clar, ha publicat una cinquantena de títols en gairebé tots els gèneres: novel·la, narrativa breu, narrativa juvenil, teatre, poesia, guions radiofònics i televisius, reculls d’articles, assaig, memorialística. Isabel-Clara Simó ha estat guardonada, entre més premis, amb el Sant Jordi, el Premi de la Crítica Serra d’Or, el Premi de la Crítica dels Escriptors Valencians, amb el Premi Andròmina de narrativa, el Premi de Novel·la Ciutat d’Alzira, el Premi Trajectòria de la Setmana del Llibre en Català, la Medalla d’Or d’Alcoi i el Premi Jaume Fuster dels Escriptors en Llengua Catalana, entre molts més. La seua obra ha estat traduïda a diverses llengües: alemany, anglès, basc, gallec, francès, hongarès, italià, neerlandès, suec i turc. Una dona compromesa Al costat de la seva trajectòria literària Isabel-Clara Simó ha destacat sempre pel compromís amb el país i amb el feminisme i les posicions d’esquerra. Durant el franquisme i la transició va ser un referent per al moviment independentista, aleshores minoritari, i ha estat una veu transversal que ha participat en infinitat d’actes defensant el dret d’autodeterminació i la unitat dels Països Catalans. Més informació: —Entrevista: Isabel-Clara Simó: ‘La nostra llengua està en perill de mort’ (7-2-2016).

Summary: Isabel-Clara Simó: ‘He estimat bojament els Països Catalans i avui me’n sent corresposta’


Els ex-consellers d’ERC durant el govern del tripartit, Josep Huguet i Anna Simó, han anunciat a Twitter que no aniran a la manifestació de la Diada per ‘la música antipartits i especialment anti-ERC‘. En aquest sentit, Huguet diu que ‘una colla d’exaltats’ vol convertir la manifestació en ‘un aquelarre purificador contra els traïdors’. Fa dies que he pres la mateixa decisió, després de més de 30 anys — Anna Simó 🎗 (@AnnaSimo) July 30, 2019 Ambdós ex-consellers diuen que serà la primera vegada en dècades que no assisteixen a la manifestació de la Diada. Simó, que està encausada per la tramitació de l’1-O al parlament, ha explicat que no es quedarà a casa i que anirà a la presó del Mas d’Enric, on hi ha empresonada Carme Forcadell. Guia de la Diada 2019: Tot el que has de saber L’anunci dels ex-consellers arriba poc després de l’anunci de l’ANC de no convidar enguany polítics a la zona reservada de la manifestació. Tanmateix, tant Huguet com Simó han desmarcat la seva decisió d’això. ‘El problema és el clima previ que s’ha creat amb diversos incidents locals antipartit i especialment anti-ERC, mai desautoritzats. Falta refer la unitat‘, ha reiterat. @maticatradio 1 precisió. Mai en 10 anys he anat a zona VIP d la mani. No és el tema. L @assemblea té dret a no fer zona VIP. El problema és el clima previ q s'ha creat amb diversos incidents locals antipartit i especialment anti ERC, mai desautoritzats. Falta refer la unitat — Josep Huguet (@Josep_Huguet) July 31, 2019 Només un any dels darrers he estat a zona reservada, un. El 2017, crec. — Anna Simó 🎗 (@AnnaSimo) 30 de juliol de 2019

Summary: Els ex-consellers Huguet i Simó no aniran a la manifestació de la Diada per ‘la música antipartits’


El Real Institut Elcano d’Estudis Internacionals i Estratègics és un centre espanyol de pensament creat el 2001. Té per objectiu, segons els estatuts, ‘analitzar la política internacional d’una perspectiva espanyola, europea i global, a més de servir com a fòrum de diàleg i discussió’. Amb seu a Madrid, es va constituir sota la presidència d’honor de l’actual rei d’Espanya. Informalment, és un laboratori d’idees sobre la política exterior de l’estat espanyol. S’ocupa, per exemple, d’elaborar regularment estudis com el Barómetro de la Imagen de España, un dels més coneguts. La darrera onada es va fer pública la setmana passada i inclou un conjunt de preguntes important sobre el procés d’independència de Catalunya i la manera com és percebut en els països europeus. Els resultats indiquen clarament que la majoria critica l’autoritarisme de la reacció de l’estat espanyol contra la proclamació de la independència, considera que no ha sabut dialogar amb l’independentisme, troba que aquesta opció seria bona per a Catalunya i opina també que no tindria cap efecte especial sobre la Unió Europea. Per àrees, els ciutadans del Regne Unit apareixen com els més comprensius vers l’independentisme, els de Bèlgica i Alemanya els més crítics vers l’actuació de l’estat espanyol i els de l’estat francès i Portugal els més preocupats pel procés. Així i tot, la majoria dels europeus creuen que Catalunya continuarà formant part de l’estat espanyol. La independència seria positiva per a Catalunya A la pregunta sobre si la independència seria positiva o negativa per als catalans, no hi ha cap país dels enquestats (Bèlgica, Alemanya, Regne Unit, França, Itàlia, Països Baixos, Polònia, Suècia i Portugal) en què els qui pensen que seria negativa superi la suma dels qui pensen que seria positiva o indiferent. I llevat dels portuguesos i francesos, la majoria dels altres creu directament que seria més positiva que no pas negativa. Destaca clarament el Regne Unit, on el 52% dels enquestats considera que la independència de Catalunya seria positiva per als catalans. La independència de Catalunya no seria un problema per a la Unió Europea També ho afirma arreu la majoria dels enquestats, tret dels portuguesos, que troben que seria clarament negativa. Principalment, el parer més estès és que no seria ni negativa ni positiva. En conjunt, un 35% creu que seria negativa, un altre 35% que no afectaria en res i un 13% que fins i tot seria positiva. De nou destaca la quantitat de britànics que ho pensen. Evidentment, a la pregunta de si seria positiva per a Espanya, la majoria respon que no. Crítiques molt dures a l’actuació del govern espanyol Segurament l’apartat més rellevant i interessant de l’enquesta és el que pregunta sobre l’actuació de l’estat espanyol, que rep moltes crítiques. Sorprèn especialment que no demanin opinió sobre l’existència dels presos polítics i exiliats, però així i tot les respostes són clares. A la pregunta de si el govern espanyol ha actuat com calia, una majoria dels enquestats considera que no, tot i que hi ha un percentatge molt alt que no en té un parer clar. Els crítics vers l’actuació del govern espanyol són especialment nombrosos a Bèlgica i Alemanya, dos dels escenaris de la batalla de l’exili, i a Suècia. Ara, quan la pregunta es concreta encara més i es demana si troben que el govern espanyol ha estat dialogant amb l’independentisme o no, la resposta és unívoca: n’ha estat poc. Aquesta concreció és complementada per la pregunta següent, on es demana si el govern espanyol ha adoptat una actitud autoritària envers Catalunya, la resposta de la qual també és un sí clar. En total, un 49% dels europeus és del parer que Espanya ha actuat de manera totalitària contra només un 21% que pensa que no. De nou es destaquen els tres escenaris principals de l’exili, Alemanya, Bèlgica i el Regne Unit (a Suïssa no s’ha fet l’enquesta). Una segona versió de la mateixa pregunta, que demana si el govern espanyol ha estat massa tou amb l’independentisme, rep una resposta coherent amb l’anterior, car la majoria dels europeus opinen que no. La majoria creu que Catalunya continuarà formant part d’Espanya Finalment, la percepció generalitzada de la majoria d’europeus és que Catalunya es mantindrà dins Espanya, cosa que opinen el 49% dels enquestats. Tot i això, un notable 29% ja opina que el Principat esdevindrà un estat independent. Sorprèn que, després de Polònia, el país on hi ha més convençuts que Catalunya serà independent sigui Portugal, precisament el que està més en contra del procés. En aquests dos estats i als Països Baixos i Suècia, un trenta per cent o més dels enquestats estan convençut que la independència de Catalunya serà un fet. El nivell de coneixement de la situació catalana és altíssim Finalment, cal remarcar l’altíssim nivell de coneixement del procés d’independència de Catalunya, que ja és clarament una qüestió de dimensió europea. Un 90% dels enquestats a Itàlia i Portugal declaren ser coneixedors del procés independentista català i una mitjana del 83% dels europeus n’està al corrent. Aquest coneixement ha augmentat el darrer any de manera evident, com es desprèn d’aquesta gràfica.

Summary: Els europeus critiquen l’autoritarisme espanyol contra Catalunya, adverteix un estudi del Real Instituto Elcano


La Diada del Sí, la manifestació convocada per l’ANC per a l’Onze de Setembre i amb vista a la campanya del referèndum de l’1 d’octubre, ja té cent cinquanta mil inscrits. El nombre de participants que han omplert el formulari d’inscripció és notablement més alt que no l’any passat en una data similar (el 25 d’agost de 2016 hi havia cent mil inscripcions). Però és justament ara, al tombant del mes de setembre, que el ritme es preveu que s’acceleri molt. ‘Tot ens fa pensar que podem esperar un Onze de Setembre amb una mobilització molt forta, i que podrem omplir el carrer d’Aragó i el Passeig de Gràcia per fer un signe + ben ple’, diu el coordinador de comunicació de l’ANC, Enric Blanes. Aquests dies vinents són els més determinants per a comprovar el grau de mobilització i la resposta a la crida a participar en la Diada d’enguany. Cada any s’observa un patró similar: ‘La gent pren la decisió d’anar a la Diada, habitualment en colla, amb la família o amb amics, normalment quan torna de vacances. Quan la gent és fora, s’espera; i la decisió d’inscriure’s la pren a l’últim moment’, diu Blanes. Per exemple, l’any passat, el dia 2 de setembre el nombre d’inscrits ja era de dos-cents mil, una xifra que està convençut de superar amb escreix a final d’aquesta setmana. Perquè és ara que l’ANC ha començat a prémer el gas en un compte enrere que no s’acaba precisament el dia 11, sinó que s’allargarà ben bé fins al referèndum del dia 1. Els efectes de la mobilització després del 17 d’agost Els atemptats del dia 17 a Barcelona i a Cambrils i les conseqüències polítiques que han tingut no han alterat pas la previsió d’activació de la campanya. La resposta efectiva dels serveis d’emergència, dels Mossos d’Esquadra, de protecció civil i del govern en conjunt arran dels atemptats, i també l’agressiva campanya mediàtica i política de desprestigi que s’ha desplegat a Madrid han anat tenint un efecte mobilitzador i de confiança en aquest tram decisiu del procés entre els afiliats a l’entitat, segons que explica Blanes. ‘Ho notem en el ritme d’inscripcions, en la venda de samarretes, en el miler llarg d’autocars que ja tenim previstos per a desplaçar els manifestants a Barcelona’, afegeix. Les quatre lones amb inscripcions És clar, diu, que durant l’acte de la Diada, que tindrà el punt culminant a les 17.14, hi haurà alguna referència i record a les víctimes dels atemptats. Els detalls d’aquest acte s’aniran sabent durant aquests dies vinents; de moment, ja és pública la consigna de l’ANC de portar una samarreta d’una mobilització o d’un compromís social qualssevol a la manifestació, i que hi haurà un moment en què tothom se l’haurà de canviar per la samarreta d’enguany, de color groc fluorescent. Blanes explica també que hi haurà unes lones amb inscripcions (quatre, una per a cadascun dels vèrtexs del símbol + que van a parar al centre) de catorze metres per setze, que s’aniran desplaçant des dels extrems fins al centre. Per tot plegat, coincidint amb l’inici formal del curs polític després del parèntesi obligat pels atemptats, l’ANC ha activat la campanya per al període que va des d’ara fins a la Diada amb la mirada posada en el primer d’octubre. ‘Ja es pot veure publicitat de l’Onze de Setembre –diu Blanes– en línies d’autobús a Barcelona i a Tarragona, i en tanques publicitàries. I en línies del Vallès i del Baix Llobregat dels FGC. Comencem a veure la campanya del sí en ple desplegament: durarà fins l’Onze de Setembre, però els espais s’han contractat per a cinc setmanes, per a allargar la campanya fins a l’1-O, pel cap baix. I encara rumiem si en els cent municipis més poblats de Catalunya hi podria haver tanques publicitàries, línies d’autobús, premsa local, amb publicitat de la campanya pel sí.’ Fotografia: ACN. Més informació: Guia de la Diada del Sí, la manifestació de l’Onze de Setembre del 2017

Summary: L’ANC enllesteix la Diada i les inscripcions s’acceleren


Amb un piulet, la Universitat de Barcelona ha respost a les insinuacions de la batllessa de Barcelona, Ada Colau, que ha declarat haver rebut l’oferta d’obtenir ‘fàcilment’ la carrera de Filosofia, i ha avançat que li’n demanarà explicacions. La UB considera que no es pot projectar ‘cap ombra de dubte’ sobre les titulacions del centre i que qualsevol sospita ha de ser denunciada d’una manera ‘clara i puntual’. Afegeix que no es pot posar en dubte l’honorabilitat de la universitat, el PAS, el PDI i els estudiants i recordat que ‘l’esforç i la dedicació’ són les úniques vies per a aprovar els títols universitaris. Per això, demana ‘responsabilitat i rigor’ als polítics i els insta a denunciar qualsevol acció fraudulenta si en tenen coneixement. <Obrim Fil> La #UniBarcelona demanarà explicacions a l'alcaldessa @AdaColau per les seves insinuacions d'avui. No podem permetre cap ombra de dubte sobre les nostres titulacions. Esperaríem que qualsevol sospita sigui denunciada però de manera clara i puntual. — Universitat de Barcelona (@UniBarcelona) September 13, 2018 No podem permetre que es dubti de l'honorabilitat de la Universitat, PAS, PDI i estudiants. L'esforç i la dedicació són les úniques vies per aprovar els títols universitaris. — Universitat de Barcelona (@UniBarcelona) September 13, 2018 Demanem responsabilitat i rigor als nostres polítics, i els convidem a denunciar qualsevol acció fraudulenta si en tenen coneixement. </Fil> — Universitat de Barcelona (@UniBarcelona) September 13, 2018

Summary: La UB demana explicacions a Colau perquè aclareixi les insinuacions sobre l’oferta d’acabar la carrera de manera ‘fàcil’


El fins ara portaveu d’Unides Podem a Les Corts, Rubén Martínez Dalmau, ha presentat al registre de la cambra l’escrit en què renuncia a l’escó de diputat. Dalmau deixa el parlament per a centrar-se en la seva tasca com a vice-president segon del Consell i conseller d’Habitatge i Arquitectura Bioclimàtica. L’escrit demana que la renúncia tingui ‘efectes immediats’. Ahir, en va presentar un altre on demanava que deixin d’abonar les remuneracions com a diputat des del 17 de juny, quan es va fer efectiu el seu nomenament al Consell. El Consell ciutadà valencià de Podem es reunirà aquesta tarda. Tot i que en principi la substitució de Dalmau com a portaveu de les Corts no figura en l’ordre del dia, si un grup de persones ho proposa s’ha d’incloure, segons que han indicat fonts del partit.

Summary: Rubén Martínez Dalmau renuncia a l’escó a les Corts


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya ha citat els ex-diputats de la CUP Antonio Baños i Eulàlia Reguant pel 19 de març. Se’ls notificarà l’acord del 28 de febrer del president de la sala segona del Tribunal Suprem espanyol, Manuel Marchena, pel qual se’ls requereix el pagament de la sanció imposada per no haver volgut declarar com a testimonis al judici contra el procés. Se’ls informarà que la sanció no és ferma i tenen cinc dies per a presentar recurs davant la mateixa sala, si així ho consideren. El Suprem va imposar-los multes de 2.500 euros a cadascun després que fossin expulsats de la sala en dir que no respondrien a les preguntes de Vox per principis. Baños va dir que per dignitat democràtica i antifeixista no hi respondria. En la mateixa línia, Reguant va dir que no volia respondre a un partit masclista i xenòfob. Incident al judici: Baños i Reguant refusen de respondre a Vox i Marchena els amenaça amb conseqüències penals

Summary: El TSJC cita Baños i Reguant per notificar-los la sanció per no respondre les preguntes de Vox


El president Carles Puigdemont i els consellers a l’exili han ampliat la demanda contra el jutge Llarena i han denunciat a l’estat espanyol per haver vulnerat els seus drets fonamentals. Els advocats han decidit ampliar la demanda arran de la decisió del govern espanyol de fer-se càrrec de la defensa del magistrat. ‘Pel paper actiu del regne d’Espanya en aquesta demanda, que havia de ser particular, hem cregut convenient que ja és un afer europeu i qu ecalia ampliar-la’, ha dit Puigdemont en declaracions als mitjans. El president ha denunciat que ‘s’estan posant en joc drets fonamentals’. D’altra banda, els advocats afirmen que ‘se’ns ha obert un horitzó que abans no estava previst’, perquè el fet que Espanya es personés en el cas ara els permet d’ampliar l’objecte de la demanda civil. El text presentat, al qual ha tingut accés l’ACN, no només s’hi inclou Llarena sinó també l’estat. A més, també s’estén l’objecte de la demanda a les actuacions de Llarena com a jutge, i no només pels seus comentaris a títol personal fora de la seva activitat. La defensa de Puigdemont i la resta dels consellers també aprofita la demanda per sol·licitar al jutge belga que presenti una qüestió pre-judicial al Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) perquè es pronunciï sobre la immunitat del magistrat Llarena. Segons els advocats la causa serà llarga i complexa. Ara l’estat espanyol té dos mesos per presentar al·legacions contra les acusacions. Després començarà un procés d’intercanvi d’informacions que acabarà el 2020. Llavors el tribunal belga haurà de sol·licitar al Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) si pot jutjar o no al magistrat Llarena. La causa contra Llarena es va obrir el juny passat quan Puigdemont i els consellers exiliats van presentar una demanda en un tribunal de Brussel·les, on denunciaven que el jutge havia vulnerat el seu dret a un judici just.

Summary: El govern a l’exili denuncia Espanya en la causa contra Llarena


La titular del Jutjat d’instrucció número 3 d’Osca ha refusat els recursos dels ex-consellers de Cultura Santi Vila i Lluís Puig manté les fiances imposades de 216.000 i 88.000 euros, respectivament, per fer front a possibles multes per la seva negativa a traslladar els béns històrics del Monestir de Sixena, tal com va exigir una sentència. Les defenses dels ex-consellers van argumentar que la xifra exigida era ‘excessiva, desproporcionada i injustificada’ perquè es va establir a partir de la multa demanada per l’Ajuntament de Vilanova de Sixena, acusació particular, i no per la de la fiscalia, molt més baixa. Per què el govern no pot pagar les fiances de Lluís Puig i Santi Vila pel cas Sixena? La magistrada argumenta que la fiança no només recull els plantejaments de la fiscalia en el seu escrit de qualificació, que reclama multes de 5.940 euros per a cadascun i el pagament del cost del trasllat forçós de les peces, sinó els de l’acusació particular en nom de l’Ajuntament de Vilanova Sixena. El representant legal del consistori, Jorge Español, demana una multa de 99.000 euros a Vila pels delictes de desobediència i d’usurpació d’atribucions judicials, i de 66.000 per Puig per desobediència. Per a refusar els recursos, la jutgessa assenyala que la fiança establerta ‘es limita a donar compliment a allò que estableix la llei processal, tenint en compte les acusacions formulades’, tant la pública com la particular. A aquesta resolució judicial s’hi ha sumat l’incident de nul·litat presentat la setmana passada per la defensa de Vila per a denunciar que l’obertura de judici oral vulnera el seu dret a una tutela judicial efectiva per la incorporació, que qualifica de sorprenent, del delicte d’usurpació d’atribucions judicials. La defensa diu que aquest delicte, proposat per l’Ajuntament de Sixena, introdueix nous fets que exigeixen retrotraure la causa a l’inici i l’anul·lació del judici oral. A més, diu que, en tot cas, aquest suposat delicte s’hauria produït a Barcelona, de manera que hauria de ser jutjat a un tribunal català. Els fets jutjats tenen el seu origen en la decisió de tots dos ex-consellers de no complir la sentència dictada per un jutjat d’Osca que declarava nul·les les compravendes de béns del monestir per la Generalitat (1983 i 1992) i pel Museu Nacional d’Art de Catalunya (MNAC) i ordenava la devolució de les peces. El delicat estat de les peces, no feia recomanable el trasllat, però el jutjat d’Osca va ordenar l’entrada de la Guàrdia Civil i una comissió judicial al Museu de Lleida per a confiscar les peces. Camí del saqueig: seguint el camió fins a Sixena, crònica de Josep Rexach

Summary: El jutjat d’Osca manté les fiances de 216.000 euros a Vila i 88.000 a Puig pel cas Sixena


Corea del Nord ha llançat aquest dimecres el que sembla un nou míssil balístic, segons ha informat l’agència sud-coreana de notícies, Yonhap. Des del mes d’abril passat, Pyongyang ha realitzat diversos llançaments de míssils, sobretot de tipus ‘Musudan’, un model d’abast mitjà que podria arribar als 3.000 quilòmetres, a més de més d’una desena de míssils de curt abast. Aquest exercici militar va arribar en el marc de la resposta de Pyongyang a les maniobres militars conjuntes de Corea del Sud i els Estats Units, raó per la qual justifica la seva escalada nuclear i militar. Pyongyang va emprendre aquestes accions tot i les noves sancions imposades pel Consell de Seguretat de les Nacions Unides per la bomba d’hidrogen que va llançar el 6 de gener i el satèl·lit d’observació terrestre que va posar en òrbita el 7 de febrer amb tecnologia de míssils balístics. A mitjans de juliol, Pyongyang va llançar tres míssils balístics més, en el que Seül ha considerat una resposta a l’anunci fet de manera conjunta entre els Estats Units i Corea del Sud el passat 8 de juliol de desplegar un sistema de defensa antimíssils en terra sud-coreà el 2017.

Summary: Corea del Nord llança un nou míssil balístic


El resultat de les eleccions al Regne Unit no han agafat per sorpresa el govern balear, que ja s’esperava una victòria de Boris Johnson i, per tant, de les tesis favorables al Brexit. L’executiu que presideix Francina Armengol ha explicat que ja havia adoptat les mesures necessàries per a prevenir els efectes que tindrà a les Illes la sortida del Regne Unit de la Unió Europea, que serà efectiva a partir del 31 de gener. Amb voluntat de donar un missatge de tranquil·litat, la portaveu del govern, Pilar Costa, ha revelat que el govern s’havia coordinat amb l’executiu espanyol per prevenir les conseqüències del Brexit entre els ciutadans de les Illes que resideixen actualment al Regne Unit. També s’han pres mesures per a evitar que impacti en el turisme, sector clau de l’economia balear. Per Costa, només és un canvi de les regles del joc amb un país amb el qual es vol mantenir la relació actual.

Summary: El govern balear ja ho té tot a punt per fer front als efectes del Brexit


La presidenta del PP valencià, Isabel Bonig, ha declarat com a testimoni en la causa oberta que investiga les suposades irregularitats en l’organització de la visita del papa Benet XVI a València el 2016. A la sortida del jutjat, s’ha mostrat ‘contenta i satisfeta’ perquè, des del seu punt de vista, havia quedat totalment acreditat que no hi va haver cap condonació de deute, sinó que es va pagar el crèdit que tenia Vaersa de 519.000 euros. La dirigent del PP ha declarat per la seva etapa com a consellera d’Infrastructures al govern de Francisco Camps i consellera delegada de Vaersa. La jutgessa l’havia citada perquè aclarís si havia alliberat la Fundació de la V Trobada Mundial de les Famílies del pagament de mig milió d’euros. En la causa, que va començar arran d’una denúncia de la fiscalia provincial de València, s’investiguen, entre més, l’ex-president de la Generalitat Francisco Camps i els ex-vice-presidents Juan Cotino i Víctor Campos per suposades irregularitats en el finançament amb diners públics d’aquesta fundació que va organitzar la visita del papa. La declaració de Bonig forma part de la ronda de compareixences de testimonis, que durarà fins al desembre. El judici ha de determinar el caràcter públic o privat de la fundació, que era integrada per la Generalitat, la diputació i l’Ajuntament de València, a més de l’arquebisbat, i en conseqüència, aclarir si els contractes de l’administració amb aquesta organització eren legals. Concretament, s’investiga la comissió de delictes de prevaricació administrativa, malversació i frau a l’administració en els contractes per a la visita de Benet XVI.

Summary: Bonig nega condonació del deute a la fundació que va organitzar la visita del papa


Un centenar de persones ha estès tovalloles grogues fent una creu a la platja de Mataró (Maresme) en record dels exiliats i dels presos polítics. L’acció, convocada per l’ANC i el CDR, s’equipara a la del dilluns proppassat a Canet de Mar, on van plantar una vintena de creus grogues en què es podien llegir ‘Drets Humans’, ‘llibertat’, ‘república’ o ‘respecte’. Llavors, un grup d’ultres va atacar l’homenatge i els qui el feien. La policia local de Mataró i els Mossos d’Esquadra van avisar que actuarien per impedir una plantada de creus com la de Canet. ‘La millor manera d’evitar el conflicte és que no hi hagi cap plantada’, va dir el batlle socialista David Bote. Els participants de l’acció d’avui han arribat a la platja del Varador a les 8 del matí i hi han estès les tovalloles. Les han retirades ells mateixos prop de les 11 i és previst que al llarg del matí facin més accions en homenatge als represaliats catalans. Vegeu-ne ací algunes fotografies: Fotografia: CDR MataroFotografia: CDR MataroFotografia: CDR Mataro Després d’haver-les estès, un home ha irromput a la platja i ha intentat desfer-les arrossegant els peus. Un grup l’ha encerclat per frenar-lo i poc després hi han intervingut els Mossos i la policia local, quese l’han endut escortat de la sorra. Una hora després, un altre home ha travessat per la sorra entre les creus de tovallola enmig de la protesta dels organitzadors, que ha durat pocs segons. L’han acomiadat amb cants de ‘passi-ho-bé’. Just després, els agents hi han hagut de tornat a intervenir, conversant amb un altre grup d’homes contraris a l’estesa de creus, per rebaixar la tensió. Els organitzadors asseguren que havien notificat l’activitat de la platja i que la policia no els havia demanat que retiressin les creus de tovallola. Tot i així els, agents de la policia n’han aixecat acta. Una de les participants, l’Eulàlia, ha explicat a l’ACN que després de la publicació de la prohibició de la plantada, la gent ‘es va trencar el cap’ per pensar com podien ‘defensar els drets de les persones que viuen a Catalunya’. Per això, ella va comprar unes teles grogues amb què ha fet la forma d’una creu a la sorra de la platja. Una altra assistent a l’acte, la María Carmen Sánchez, ho ha reivindicat com una activitat de llibertat d’expressió i ha advertit que sense aquest dret ‘no hi ha res’. ‘Anem enrere, a mi em fa por on anem. Hem aconseguit tot un seguit de drets i d’un dia a l’altre sembla que ja no hi ha res’, ha lamentat. Una gimcana amb creus de fusta La rotonda de la Laia l’Arquera, a l’entrada de Mataró, ha estat del darrer escenari de l’acció reivindicativa en defensa de la llibertat d’expressió i de l’alliberament dels presos polítics. Els organitzadors s’hi han concentrat amb les creus grogues de fusta en mà, després d’haver fet una gimcana en diferents punt del municipi. Llavors els grups participants havien col·locat momentàniament creus en alguns punts emblemàtics del municipi i n’han fet fotos que després han penjat a les xarxes amb l’etiqueta #MataroSenFaCreus. Avui #MataróSenFaCreus que l'alcalde hagi volgut censurar la llibertat d'expressió i impedir la solidaritat amb els presos polítics. No ens deixarem trepitjar: #FeixismeMaiMés pic.twitter.com/NPxdMRvDmc — Juli Cuéllar ||*|| (@julicugi) May 27, 2018 #MataroSenFaCreusMés fotos d'un altre dia especial pic.twitter.com/rUMxWKFPuE — Marcel Tarrés (@marcellus_33) May 27, 2018 #MataróSenFaCreus de la cobardia d’alguns alcaldes i la falta de respecte a la llibertat d’expressió pic.twitter.com/metgptbpKW — Jordi Torras🎗 (@renoinoi) May 27, 2018 Després d’haver recorregut per diferents espais en gimcana, el col·lectiu s’ha reunit a l’entrada del municipi amb creus de fusta inscrites amb lemes com ‘llibertat’, ‘la democràcia ha mort’, ‘drets’ i ‘cultura’ i ha llegit un manifest. Una de les portaveus, Anna Brun, ha assegurat que estan satisfets de la resposta a l’acte i que s’hagi pogut fer ‘de manera cívica, pacífica i d’acord amb el nostre tarannà’. Arran de la polèmica a primera hora, Brun ha assegurat que ‘entenen i respecten’ qui no comparteixi els seus ideals. ‘Però tenim clar que, tal com és organitzada i representada la societat, no hi estem d’acord’, ha afirmat. Han optat pel canvi de format perquè ‘no calia entrar en més conflictes’. ‘No cerquem confrontació’, ha afirmat en declaracions als mitjans. Els organitzadors, que han rebaixat el fet de ser membres de CDR, consideren que han reeixit en l’acció: ‘Hi hem plantat les creus, a la convocatòria no en dèiem quines; hi ha més creus a més espais’, ha afegit just abans d’acabar-se la jornada reivindicativa i exhibint les de fusta. Els regidors republicans critiquen la prohibició Al llarg del matí, regidors dels grups municipals de CiU, ERC, VoleMataró i la CUP s’han deixat veure per l’estesa de tovalloles reivindicativa. A primera hora del matí, la CUP i VoleMataró, formació que es va presentar en l’òrbita de Podem, han criticat durament l’alcalde de Mataró, David Bote. Les dues formacions han descrit com a ‘electoralista’ l’intent d’impedir l’acte. El regidor de la CUP, Juli Cuéllar, ha subratllat que ha estat un acte ‘d’exercici de la llibertat d’expressió’ i per a demanar la llibertat dels presos polítics i els exiliats. També ha manifestat que ha estat un acte simbòlic, que ‘no fa mal a ningú’ i ha lamentat que el batlle mataroní hagi fet d’altaveu del delegat del govern espanyol a Catalunya, Enric Millo. ‘És un càlcul electoral que té fet per esgarrapar vots a Cs a les eleccions municipals vinents’, ha dit. Al seu torn, la regidora de VoleMataró, Montse Morón, ha recordat que no és independentista però que ‘defensa la democràcia’ i que l’actitud de David Bote ‘ha estat ridícula’.

Summary: Mataró esquiva amb creativitat la prohibició de plantar creus grogues a la platja


El primer ministre canadenc, Justin Trudeau, ha perdut una altra ministra clau enmig del creixent escàndol per la gestió del govern d’un cas de corrupció que implica el gegant de l’enginyeria SNC-Lavalin i que amenaça d’enfonsar l’executiu liberal. La presidenta de la Junta del Tresor, Jane Philpott, una de les dones amb més poder en el govern de Trudeau, ha anunciat la seva renúncia del gabinet perquè no pot continuar defensant la gestió del govern en el cas. Philpott és la segona dona d’alt nivell que dimiteix del gabinet de Trudeau en les últimes setmanes. L’escàndol va esclatar per les denúncies sobre el fet que l’oficina de Trudeau va pressionar l’antiga ministra de Justícia Jody Wilson Raybould perquè oferís un millor acord a SNC-Lavalin, un important generador d’ocupació al Quebec, en comptes de processar-la. L’empresa està sent investigada per presumptes suborns multimilionaris per obtenir contractes a Líbia i s’enfronta a una prohibició de participar en contractes federals durant 10 anys, si és condemnada. Wilson-Raybould, la primera indígena a convertir-se en fiscal general del Canadà, va dimitir del seu càrrec al febrer passat després de ser degradada a la cartera d’Assumptes dels Veterans en una remodelació ministerial provocada per la sortida d’un altre ministre. En el seu comunicat, Philpot ha expressat la seva preocupació per les ‘proves d’esforços per part de polítics i/o funcionaris per pressionar l’antiga fiscal general perquè intervingués en la causa penal en la qual està implicada SNC-Lavalin’. En la seva opinió, s’està posant en perill la independència de la justícia. ‘He perdut la confiança en com el govern ha tractat aquest assumpte i en com ha respost les qüestions plantejades’, ha aclarit. Trudeau li agraeix el seu servei com a ministra En declaracions posteriors durant un acte sobre canvi climàtic amb partidaris liberals a Toronto d’ahir, Trudeau va agrair a Philpott el seu servei, i va elogiar el seu ‘canvi transformador’ en les seves moltes carteres. ‘En una democràcia com la nostra, i en un espai en el qual valorem la diversitat tant, se’ns permeten desacords i debat’, va ressaltar el primer ministre. ‘Fins i tot els promovem’, va afegir. Trudeau va assegurar que es pren ‘molt de debò’ l’assumpte que acapara titulars des de fa gairebé un mes. La renúncia de Philpott, que ha estat ministra de Salut, i ministra de Serveis Indígenes abans de ser ascendida a presidenta de la Junta del Tresor, suposa un dur revés per a Trudeau a vuit mesos de les eleccions. El primer ministre ja va perdre la seva mà dreta, Gerald Butts, per aquest escàndol. Butts va dimitir com a secretari principal de Trudeau el 18 de febrer per les al·legacions que ell i gairebé una altra desena de responsables van exercir pressió política sobre Wilson-Raybould. És previst que Butts, amic íntim de Trudeau a més del seu principal estrateg, testifiqui demà davant de la comissió de Justícia del parlament per a respondre a les al·legacions formulades per Wilson-Raybould durant el seu testimoniatge davant d’aquest comitè.

Summary: Trudeau perd una altra ministra enmig de l’escàndol per la seva gestió d’un cas de corrupció


Aquesta passada nit diversos locals de col·lectius i partits sobiranistes d’arreu del Principat han patit pintades. A Manresa s’han despertat amb pintades les seus d’Òmnium, CUP i el casal popular Ateneu la Sèquia; a l’Hospitalet de Llobregat, l’ateneu independentista La iaia; a Terrassa, les seus del PDECat, Terrassa en Comú, ERC i ANC; i les seus de la CUP de Gavà i Mataró. En el cas de Terrassa en Comú, els han escrit un missatge molt clar: ‘Viva España. 155 y articulo 8 ya, coño’. L’article 155 és el que permet la suspensió de l’autonomia, mentre que el 8, diu que l’exèrcit i les forces armades han de poder garantir la unitat de l’estat espanyol. 🚨Denunciem l'atac que ha patit aquesta matinada l'Ateneu Popular i Independentista La Iaia @ateneu_lh de Santa Eulàlia‼ Un cop més reiterem el nostre compromís perquè els barris de #LHospitalet siguin barris plens de vida, organització i consciència✊🏿#AlertaUltra #NoPassaran pic.twitter.com/9MlxqStVOP — CUP L'Hospitalet de Llobregat (@cuplhospitalet) November 21, 2018 Aquesta nit el #Batzac l'espai que acull, entre d'altres entitats, l'oficina de @TigrePaper a #Manresa ha estat atacada amb pintura.No ens aturaran! #NoPassaran! pic.twitter.com/H7iOMGuZWG — Tigre de Paper🎗 (@TigrePaper) November 21, 2018 Ataquen amb pintura diversos locals sobiranistes de Manresa https://t.co/K1X6Tzdnmi via @naciomanresa — Drets Civils i Polítics (@hitensdret) November 21, 2018 També, aquesta mateixa nit, la de la @CUPMataro. pic.twitter.com/zFxTzXqSLb — Arnau Mayans (@ArnauMayans) November 21, 2018 Ahir #20N alguns van homenatjar al dictador fent-li misses, altres sembla que ho van voler fer assenyalant partits polítics. Segona vegada que apareix el nostre local amb pintades feixistes. Seguirem més compromesos que mai en la defensa dels drets, les llibertats i la democràcia pic.twitter.com/QNQwsEjsPg — Terrassa #EnComú (@TerrassaEnComu) November 21, 2018 Així han deixat els feixistes el local de @lamaquiacgv aquesta nit. Ataquen els projectes populars i d'esquerres perquè la seva és la cultura de l'odi. Tot el suport a les sòcies de l'ateneu. NO PODRÀN ATURAR L'AUTOORGANITZACIÓ POPULAR!! NO PASSARÀN!! pic.twitter.com/nrKm0xP3Mk — CUP Gavà (@CUP_Gava) November 21, 2018

Summary: Seus de partits i organitzacions sobiranistes d’arreu del Principat es desperten amb pintades


La manifestació dels Armilles Grogues d’aquest dissabte deixarà a un costat les reivindicacions habituals i es convertirà en un homenatge als ferits del moviment i en contra la repressió policíaca. Aquest acte és el primer que comptarà amb el suport d’un col·lectiu de personalitats del món de l’espectacle i les arts, els quals desfilaran al costat dels armilles grogues. El col·lectiu d’artistes ha fet la crida a la participació a través d’un vídeo amb la intervenció de l’actor Xavier Mussel, l’escriptora Emmanuelle Guattari, l’humorista Bruno Gaccio, el fotògraf Matthieu Ponchel, la productora Delphine Maury, el presentador Yvan Le Bolloc’h, entre altres. Els artistes recorden que d’ençà del començament de les protestes, hi ha hagut vuit-cents quatre ferits greus i un mort, dos-cents noranta-tres ferits al cap i vint-i-quatre que han perdut un ull. Les dades també mostren que milers de persones han estat gasejades, hi ha hagut 13.460 tirs d’escopetes de pilotes de goma, 1.460 tirs de granades lacrimògenes GLI -F4 i 4.932 de granades de desencerclement. Entre les demandes que fa el moviment en aquesta ocasió hi ha la prohibició de les pilotes de goma, l’amnistia de tots els detinguts i l’anul·lació de les multes. La manifestació es portarà a terme a París, començant el recorregut a la Porta de Clichy, i comptarà amb la participació de dirigents importants del moviment, com Priscillia Ludosky o Jérôme Rodrigues, un armilla groga que va perdre l’ull a causa d’una pilota de goma. Què vol exactament el moviment de les armilles grogues?

Summary: Les Armilles Grogues es manifesten en homenatge als ferits del moviment


La coordinadora de Catalunya en Comú ha enviat un comunicat intern a la militància com a resposta a la presentació del manifest ‘Som comuns. Som Sobiranistes’, en què diversos dirigents critiquen el paper d’ICV dins el partit i el fet que no s’hagin assolit els seus objectius. ‘Convidem el grup impulsor del manifest a reconduir les seves demandes dins els canals democràtics de què ens hem dotat com a espai polític’, diu el comunicat. ‘El sobiranisme constitueix un valor fundacional i present del nostre espai, no ha estat mai objecte de discussió i cap sector no hauria d’apropiar-se’l com a exclusiu’, assenyala el comunicat. En aquest sentit, la direcció diu que la prioritat ha de ser l’enfortiment de l’espai dels comuns de cara a les eleccions municipals i europees del maig vinent. També reivindica la diversitat del partit en l’àmbit nacional i critica la manera com s’ha elaborat el manifest: ‘Estem orgulloses d’aquesta diversitat, però considerem que cal protegir-la i canalitzar-la a través dels òrgans i mecanismes de decisió democràtica de què col·lectivament ens hem dotat. En aquest sentit considerem que el procés d’elaboració del manifest “Som comuns. Som Sobiranistes” s’ha realitzat de forma poc transparent, al marge dels espais de debat i de participació de l’espai polític.’ Ací podeu llegir el comunicat de la coordinadora del partit. «Comunicat de l’equip de coordinació de Catalunya en Comú en relació a la presentació als mitjans de comunicació del manifest ‘Som Comuns. Som Sobiranistes’ Arran de la presentació als mitjans de comunicació del manifest ‘Som Comuns. Som Sobiranistes’, des de l’equip de coordinació de Catalunya en Comú volem fer arribar les següents consideracions a totes les persones inscrites. Des de la seva fundació, Catalunya en Comú hem esdevingut un espai de trobada de les esquerres sobiranistes catalanes, on participen independentistes, confederalistes i federalistes que mantenen diferents visions sobre quin ha de ser el futur polític de Catalunya, però coincideixen a reconèixer la condició nacional de Catalunya com a subjecte polític sobirà, amb capacitat de decidir lliurement el seu futur. El sobiranisme constitueix un valor fundacional i present del nostre espai, no ha estat mai objecte de discussió i cap sector no hauria d’apropiar-se’l com a exclusiu. Malgrat la situació de complexitat i incertesa que travessa la política catalana, l’actuació dels i les nostres càrrecs electes en els diferents òrgans de representació (congrés, senat, parlament i ajuntaments) ha estat sempre coherent amb el mandat expressat per l’Assemblea Fundacional del 8 d’abril de 2017. En cap cas no pot afirmar-se que ‘s’ha deixat de reivindicar el sobiranisme, tot i ser un dels valors originals’, quan Catalunya en Comú ha cridat a participar en el referèndum de l’1 d’Octubre com a mobilització democràtica i ha condemnat la repressió policial que es va exercir contra els col·legis electorals; ha estat l’únic partit no declaradament independentista que s’ha oposat a l’aplicació de l’article 155; ha defensat la immediata posada en llibertat dels presos polítics i el retorn dels exiliats, ha estat l’única formació política catalana que de forma coherent i continuada ha apostat per un referèndum acordat i amb garanties, conscients que aquesta era la solució que millor recollia la voluntat de les majories socials catalanes, i ha estat l’únic espai que ha treballat per teixir aliances amb la resta de l’estat per fer-ho possible. Considerem que la pluralitat és la nostra principal força. Som un espai que reconeix i valora la diversitat organitzativa i ideològica dins dels acords que configuren el nostre ideari polític. En aquest sentit, existeixen dins de Catalunya en Comú diferents col·lectius que expressen la pluralitat de visions dins l’àmbit nacional, que han participat en els processos d’elecció interna i formen part dels òrgans de direcció: des dels Comuns Federalistes que defensa un encaix federal dins d’una Espanya plurinacional fins a Desbordem que aposta per una República catalana. Estem orgulloses d’aquesta diversitat, però considerem que cal protegir-la i canalitzar-la a través dels òrgans i mecanismes de decisió democràtica de què col·lectivament ens hem dotat. En aquest sentit considerem que el procés d’elaboració del manifest ‘Som comuns. Som Sobiranistes’ s’ha realitzat de forma poc transparent, al marge dels espais de debat i de participació de l’espai polític. Així mateix, en cap cas no podem admetre que ‘no hem estat capaços de superar les dificultats, els vicis i les inèrcies dels partits tradicionals’. Som l’espai que més ha innovat les formes de participació política, apostant pel mecanisme de primàries per a l’elecció directa de tots els càrrecs de direcció, elaborant el nostre programa a través d’espais de deliberació oberts a la ciutadania, rendint comptes del nostre treball arreu del territori. En aquest sentit, defensem l’autonomia del grup parlamentari per dotar-se dels recursos necessaris i adients per desenvolupar la seva tasca, i prendre totes aquelles decisions que permetin millorar la seva transparència i agilitzar la presa de decisions col·lectives que beneficien tant al grup com a l’espai. Considerem que la presentació pública del manifest ‘Som comuns. Som sobiranistes’ no pot atribuir-se exclusivament la representació del sobiranisme dins Catalunya en Comú, perquè aquest és un valor fundacional compartit per tot el nostre espai. Per això, convidem el grup impulsor del manifest a reconduir les seves demandes dins els canals democràtics de què ens hem dotat com a espai polític. Recordem que la nostra prioritat ha de ser treballar per enfortir l’organització davant la fita que representen les properes eleccions municipals i europees, on hem de consolidar i ampliar el projecte de canvi que es va iniciar l’any 2015. Des de l’equip de coordinació convidem totes les persones inscrites a continuar treballant per enfortir l’espai polític a partir dels mecanismes democràtics de què ens hem dotat per fer de Catalunya en Comú un instrument polític al servei de les majories socials catalanes.»

Summary: La coordinadora de Catalunya en Comú insta els comuns sobiranistes a ‘reconduir les seves demandes dins els canals democràtics’