A Andorra l’avortament és prohibit en tots els supòsits, fins i tot si l’embarassada ha estat víctima d’una violació, si hi ha perill de mort per a ella o si hi ha una malformació del fetus. Com passava a l’estat espanyol durant el franquisme, això obliga a avortar fora, especialment als hospitals de l’estat francès o Catalunya. Vanessa Mendoza Cortés, psicòloga social experta en violències i presidenta de l’associació feminista Stop Violències, va denunciar aquesta i més vulneracions de drets davant el Comitè de l’ONU per a l’Eliminació de la Violència envers les Dones (CEDAW, en anglès), que ha causat que el govern hagi posat en coneixement de la fiscalia les declaracions de l’entitat, acusant-les de ‘falses’. Parlem amb ella sobre aquesta darrera notícia, sobre quins altres drets de les dones es vulneren al Coprincipat i sobre l’avortament, una qüestió que es manté estancada perquè en pot arriscar l’estabilitat política, car un dels coprínceps i, per tant, cap d’estat, és el bisbe d’Urgell, Joan-Enric Vives. —La intervenció a l’ONU en què vau denunciar la vulneració dels drets de les dones a Andorra ha estat polèmica. Una de les qüestions principals va ser l’avortament. Què en vau dir? —Andorra té nenes violades a dotze anys que són obligades a parir als tretze. Això vam dir. Atempta els tractats internacionals de protecció a la infantesa. També sabem de casos de dones que ens han explicat que, en vista d’un fetus sense vida viable (sense cor ni cervell), els han dit que el poden parir i enterrar-lo o bé anar-se’n a Barcelona a avortar; que es busquin la vida. I això és violència d’estat. Hem intentat parlar amb el govern durant molt de temps i ens han menystingut com han volgut. Quan hem utilitzat les eines de lluita democràtica s’han enfadat… —De fet, el govern ha portat Stop Violències a la fiscalia pel contingut de la vostra exposició a l’ONU. —A mi la fiscalia no m’ha trucat encara… Jo no m’haig de defensar de res perquè quan Andorra signa tractats internacionals també accepta que les entitats civils els fem revisió i puguem dir si ho fan bé o no. Nosaltres ja vam demostrar a l’ONU de manera confidencial que allò que dèiem era cert. Puc entendre que no els agradi què dic, però que utilitzin els mecanismes de l’estat per a oprimir-me és intolerable, si es volen dir democràtics. Però com que no ho som, sinó que som una teocràcia… No estan acostumats que la societat sigui crítica i, a més, jo no tinc cognoms, i això és la cosa que més els fot. —En quin sentit? —El bisbe va dir que ‘la gent importada’ no havia d’opinar de les coses d’aquest país, i jo em vaig sentir àmpliament interpel·lada. A Andorra els qui governen són aquells amb cognoms il·lustres, de grans cases. Els fot que algú sense cognom, per dir-ho així, els hagi posat en qüestió en un lloc com l’ONU. Tota la sessió va ser un despropòsit, menys quan van intervenir les tècniques d’igualtat. Va ser molt dura per a la delegació del govern. Les expertes al·lucinaven… —Quins temes més es van tocar? —Els van demanar sobre la llei de divorci, per exemple. Entre que et separes i et divorcies ha de passar un any legal. Això és una barbaritat que atempta contra els drets. També vam parlar de la llei de la viudetat. Segons quants anys tinguis, cobres més o menys prestació per viudetat sense importar quants fills menors tinguis al càrrec. També es va parlar de les adopcions forçades, i els va molestar molt. Amb la nova llei d’infància, si no l’han canviada aquests mesos, et poden treure una criatura de menys d’un any i, si tu no l’has recuperada de l’estat en dos anys, la poden donar en adopció. Sobre l’avortament, ells sempre diuen que s’hauria de canviar la constitució, però és mentida! L’única cosa que han de fer és canviar l’article 108 del codi penal. —Per què ho diuen, doncs? —Perquè la constitució va néixer violada i amb els drets de les dones menystinguts. El 2018 van enviar un informe a la CEDAW explicant que l’avortament mai no serà possible a Andorra. Primer pels pareatges, que encara són vigents. I segon, perquè la nostra constitució va néixer perquè el copríncep episcopal del moment va fer constar que teníem constitució si en canvi no es tocaven mai els preceptes de la vida i la mort de l’Església Catòlica. Això vol dir avortament i eutanàsia. El 2005 van fer el nou codi penal i es van alçar veus perquè l’avortament fos legal, però finalment van incloure l’article 108, que el prohibeix. Només l’han de modificar, però com que s’ajunta el fonamentalisme religiós cristià i l’odi que ens tenen a les dones… —La llei preveu penes d’arrest per a les dones que avortin i de presó per als metges que practiquin un avortament. Hi ha hagut casos? —A Andorra s’han condemnat dones per haver avortat ja de sempre perquè l’Església ho ha condemnat. Hi havia un picapedrer el 1945 que practicava avortaments i va ser condemnat. El 1987 una dona es va fotre un tret a la panxa. Era en situació de violència i el marit li va regalar una pistola perquè es disparés. I la dona la van condemnar perquè estava embarassada de sis mesos, però a ell no. Ells a la CEDAW van dir que mai no s’havien condemnat dones. No saben què respondre. No fan un canvi profund… Les coses noves se superposen amb les que no canvien i les mentalitats continuen arrelades en una lògica de pensament molt masclista. No tenim una batllia especialitzada en violència, sinó que ho fa qualsevol. A part de la del servei d’igualtat i la nostra, tampoc no hi ha cap advocada especialitzada en violències. —Parlem del vostre projecte. A Stop Violències vau crear la xarxa la Meri, que atén les dones que han avortat o volen avortar en col·laboració amb entitats de Catalunya. Suposo que el perfil més freqüent és el de dones precaritzades. Un avortament pot costar entre 300 euros i 1000… —Així és. La majoria de temporeres són argentines que vénen a fer la temporada d’hivern. És la nostra població de risc i la nostra economia submergida. Fins que no troben feina no tenen seguretat social. A Andorra no és universal. No poden ni refredar-se… Algunes ens han trucat dient que havien avortat farmacològicament i que què feien a partir de llavors. Nosaltres truquem a l’Associació de Drets Sexuals i Reproductius i utilitzem el protocol català. Un avortament farmacològic, que és prohibit a Andorra, ja és clandestí. D’on les treuen, les pastilles? Entre les dones que hem atès, dinou les han aconseguides pels seus mitjans i la resta s’han pagat un avortament en una clínica privada a Catalunya. —És cert que també hi ha problemes per a obtenir la pastilla de l’endemà? —Segons l’edat, han d’anar acompanyades d’un adult de referència per a comprar-la. Fins fa poc no ens la donaven sense una recepta mèdica. Això es va canviar, però així i tot hi ha farmàcies que fan doctrina. Hem format part d’un estudi internacional i hem entrat a les farmàcies a veure si s’hi veia la pastilla. No es veu, és oculta a tot arreu. Hi ha moltes farmàcies que són objectores de consciència i no en tenen i fins i tot ens n’hem trobat alguna en què l’home no les podia comprar, sinó que les havia de comprar la dona. A sobre, quan ella hi anava, li fotien el discurs. ‘Això és violència!’ Encara hi ha una lògica de pensament patriarcal que diu que si et quedes embarassada és perquè tu no t’has cuidat prou, que ets una puta que ha d’assumir aquella maternitat per sempre. L’home no importa, importa que tu ets una mica porca. A ells no els responsabilitzen mai. Si m’obligues a mi a parir, obliga’l a ell a passar-me una manutenció… —L’altre mite sobre l’avortament voluntari és que sempre ha d’anar acompanyat d’un trauma. —Sí… I la part realment traumàtica és tota la merda que hi ha al voltant. Ens hem trobat casos en què a Catalunya les aspiracions les han fet amb dolor, i no ha de ser dolorós… A més, passen por perquè també es demanen si algú ho sabia, si les han perseguides, si no… Que no sigui legal, això traumatitza. —Parleu de les dones que avorten a Catalunya provinents d’Andorra. De quines xifres parlem? —Hi ha la dada de cent set dones el 2017. És una dada d’hospitals públics, no privats. La majoria que baixen a avortar van a hospitals privats. Nosaltres tenim una frase que diem sovint, encara que fa mal: ‘Vosaltres pugeu a comprar perfums a Andorra, nosaltres baixem a comprar drets al vostre país.’ Baixem a comprar avortaments en situacions molt complicades. Ni per violació podem avortar… Això és molt fort! És molt greu… Som al nivell de Nicaragua. Morena Herrera, una gran activista de Centreamèrica, diu que Andorra pot estar al nivell d’aquests països perfectament. No sembla que siguem a Europa. I tothom hi fa els ulls grossos… Fem boicot a productes israelians perquè maten els palestins –cosa que em sembla bé–, però Catalunya i França no avaluen el seu privilegi. Els catalans i els francesos potencien la nostra opressió cada vegada que vénen. —Per què? —La meitat dels diners que es deixen aquí van a l’Església opressora i l’altra meitat als negocis dels d’extrema dreta que també ens oprimeixen. Som un coprincipat parlamentari, que és una invenció meravellosa per a dir que som una teocràcia camuflada. No som una democràcia. Som un assaig. Tenim un parlament, però no és qui pren les decisions finals sobre la legislació i els avenços d’Andorra. Qui ho fa és el copríncep episcopal (pel document dels pareatges del segle XIII) i el president de França. Andorra és catòlica, apostòlica i romana. Al nostre escut tenim el birret del Papa… Si tu pagues res a Andorra, el botiguer paga imposts directes i tu els pagues indirectament sobre el producte. I això va al govern que ens oprimeix. I les grans cadenes són d’ells, també. Fills, néts, cosins, oncles… dels mateixos. Aquí ens diuen com els seixanta a l’estat espanyol: que les feministes farien que el món s’acabés. Ens diuen ‘feminazis’, que destrossarem el Coprincipat… —Sou optimistes, tenint en compte aquest context i el paper del bisbe? —Al final es despenalitzarà. Hem aconseguit drets desobeint-lo. El 2009 vam treure del nostre codi penal la pena de mort. El bisbe sempre fa el mateix xantatge: ‘Si aproveu aquest dret jo me n’aniré.’ I tothom diu: ‘Va, mira cap a una altra banda i ho signem.’ Ha passat així amb la pena de mort, amb la unió civil de les persones del mateix sexe o amb el fet que els homosexuals puguin adoptar. Ell mira cap a una altra banda… Ara, quan parlem dels drets de les dones s’enrabia més i li surt la vena fonamentalista. I si se’n va, que se’n vagi! Serem un país independent. Per fi Andorra serà de la gent i podrem derrocar els cacics que ens governen amb el beneplàcit de l’Església. Un estat modern de veritat, no solament en aparença. Però no passarà res, perquè no se n’anirà. —Però la gent té por que passi. —La gent s’ha posat molt contra nosaltres perquè es creuen aquest discurs de la por. Pensen que a Andorra es viu millor i tenim més drets que a Catalunya. Això es diu!  Durant el franquisme era cert, però ara no. Tenim més de 10.000 persones en perill de pobresa o exclusió social en una població de 70.000. Tenim un índex de pobresa femenina inimaginable i això ho tapem perquè la gent de Catalunya pugi. Som un país neocapitalista, neoliberal i feudal. Se’ns ha ajuntat tot. Xavier Espot: ‘L’avortament és incompatible amb tenir un copríncep episcopal i abocaria Andorra a la desaparició’

Summary: Vanessa M. Cortés: ‘Andorra és una teocràcia, no una democràcia’


La Junta Electoral espanyola (JEC) ha estimat el recurs presentat per la coalició Compromís per Europa contra el pla de cobertura Informativa de les eleccions locals i al Parlament Europeu de RTVE amb el qual es deixava a aquesta formació fora del debat i les entrevistes als candidats. En aquest pla de cobertura RTVE proposava als partits polítics la possibilitat de celebrar un ‘Debat a sis’ amb els candidats d’aquelles formacions que tinguessin dos o més eurodiputats al Parlament Europeu, o que, sense tenir representació europea, haguessin obtingut la consideració de grup polític significatiu, per haver obtingut un nombre de vots igual o superior al 5% en recents processos electorals d’àmbit estatal. Amb aquests criteris TVE havia convocat al debat a PP, PSOE, Unides Podem, Ciutadans, ERC i Vox. Segons destaca la coalició, la JEC indica en la seva resolució al recurs de Compromís que ‘el nombre 2.2 del punt quart de la instrucció 4/2011 d’aquesta junta estableix que la cobertura de les candidatures que tinguin la condició de grup polític significatiu no podrà ser igual o superior a la dedicada a les candidatures que van aconseguir representació, com és el cas de Compromís per Europa’. ‘En conseqüència, com RTVE ha inclòs a Vox en el debat a sis per la seva condició de formació significativa, no pot excloure la Coalició Compromís per Europa del mateix debat, ja que això suposaria atorgar pitjor cobertura a una formació que va obtenir representació en les últimes eleccions equivalents’, estableix la JEC. Igualment, des de Compromís han assenyalat que la junta també corregeix el pla de cobertura de RTVE en matèria d’entrevistes a les candidatures. RTVE havia establert haver obtingut un percentatge mínim del 2% de vot, de mitjana aritmètica entre les eleccions europees de 2014 i les municipals de 2015, per poder tenir dret a ser entrevistat. Uns càlculs que la JEC ha establert que són erronis, ja que ‘la mitjana de les últimes eleccions europees i municipals de la coalició europea de 2014, Primavera Europea, i la de les formacions polítiques que conformen l’actual coalició Compromís per Europa (Compromís, En Marea, Més per Mallorca, CHA, Nova Canàries, entre d’altres) en les municipals de 2015, suposa en realitat un percentatge de vot del 2,1%’. Des de Compromís han celebrat aquesta decisió de la Junta que ‘va en la línia de fer respectar els principis de pluralisme polític i de neutralitat informativa en els mitjans de comunicació i en conseqüència s’espera la invitació per part de TVE a la participació del seu cap de llista, Jordi Sebastià, en el debat sobre les eleccions europees’. 📺TVE ens havia exclòs del debat electoral del #26M🗳 al qual sí que havia convidat la ultradreta de Vox🧟♂ ⚖Però la Junta Electoral ens ha donat la raó i, finalment, @Sebastia_Jordi i @CompromisoEU sí que hi estaran presents Amb tu, som #Compromís🍊, som #Imparables✊🏿 pic.twitter.com/OcJYVFue86 — Compromís (@compromis) May 10, 2019

Summary: La Junta Electoral espanyola estima el recurs de Compromís i obliga a incloure’ls en el debat de TVE


La fins ara diputada de la CUP al parlament Eulàlia Reguant ha pres possessió avui com a regidora de l’Ajuntament de Barcelona amb el compromís, ha dit, de treballar pel referèndum de l’1-O. ‘Em comprometo a treballar pel referèndum de l’1 d’octubre fins a la plena autodeterminació dels Països Catalans i la recuperació de totes les sobiranies’, ha apuntat durant el breu acte presidit per la batllessa de Barcelona, Ada Colau, tot just abans del ple. Reguant ho ha promès ‘per imperatiu legal, ètic i polític’. Han assistit a la presa de possessió les seves noves companyes al consistori, María José Lecha i Maria Rovira, així com les diputades al Parlament de Catalunya, Anna Gabriel i Mireia Vehí, que després s’han quedat també a la sessió plenària. Reguant substitueix Josep Garganté, que ja va dir des d’un inici que només seria regidor mig mandat.

Summary: Reguant pren possessió com a regidora de la CUP a Barcelona amb el compromís de treballar per l’1-O


Oriol Artigas és un jove enòleg i viticultor que de fa pocs anys s’ha incorporat amb força i personalitat a la Denominació d’Origen Alella: professor del cicle formatiu de màrqueting i publicitat en el sector vitivinícola de l’Institut d’Alella, el seu projecte com a viticultor ha estat la recuperació de vinyes velles sobretot d’Alella i Vilassar de Dalt, on és nascut. Els seus són vins de parcel·les singulars, perquè ell defensa que l’esforç s’ha de fer a la vinya i que el vi ha d’expressar el paisatge. Oriol Artigas fa vins honestos i alhora atrevits, que han començat a captivar els paladars de prescriptors exigents i sensibles a una manera de fer i un paisatge vinícola. Fins ara no tenia celler propi i elaborava els seus vins al celler Alella Vinícola. Tanmateix, s’acaba de traslladar a Llinars del Vallès, on hi ha instal·lat un petit celler i ja elabora els seus vins a partir d’aquesta verema 2015. En aquest sentit, és significatiu que Llinars de Vallès hagi demanat d’incorporar-se a la DO Alella i que el Consell Regulador ja hi hagi donat el vistiplau. El viticultor Oriol Artigas veremant La prats. La prats, ens explica Oriol Artigas, és una vinya de 103 anys. Es va plantar el 1913 i tenint en compte les replantacions de ceps que s’hi han fet amb els anys, l’edat mitjana dels ceps d’aquesta vinya ronda els seixanta anys. Té la peculiaritat que conté una trentena de varietats de raïm en coplantació. És el concepte de vinya-masia. Era la vinya de can Torradeta a Vilassar de Dalt, que abastia aquesta masia de vi de consum propi per a tot l’any. La prats té una hectàrea de vinya. La majoria dels ceps serien per a elaborar el vi i una petita part era destinat a raïm per a menjar a taula. D’aquí la raó del perquè conté tantes varietats la parcel·la. El 50% de ceps són de pansa blanca, un 15% de sumoll (negre), un 10% beier (negre) i la resta té un predomini de varietats blanques (macabeu, garnatxa, malvasia, Sant Jaume, subirat parent, alguns híbrids, etc). Bona part de la vinya és plantada amb tres fileres blanques i una de negre, i una altra part en manté quatre de fileres blanques i una de negre. L’any 2012 Oriol Artigas va vinificar per separat les varietats blanques i negres i va trobar que el vi blanc era molt rude en boca i el vi negre massa prim. De manera que, d’una manera lògica, va arribar a la conclusió que el millor vi que es podia fer d’aquella vinya era un vi de finca, barrejant totes les varietats, com s’havia fet sempre a can Torradeta. Verema a La Prats. La finca té un paisatge natural que dóna molt de caràcter al vi, perquè tot el perímetre de la vinya és ple d’ametllers, magraners i figueres. I això es reflexa en el vi, que segons quines anyades es mostra més ametllat i d’altres amb més gust de magrana. Per això el viticultor, amb el suport de la sommelier Rosa Vila, han cercat el maridatge que s’hi adiu més: una amanida de rúcula, magrana, figues i ametlles crues. I també han comprovat que La prats aguanta els maridatges més complicats: amb ou dur, carxofes, espàrrecs… perquè és un vi molt versàtil. Des de la vinya es veu el mar, que es troba a un quilòmetre de la costa i a 60 metres d’altitud. Els ceps es troben sobre un terrer que no és 100% sauló (el sòl propi de la banda de mar de la DO Alella) sinó roca mare de granit, crosta calcària i al damunt un mix de llimós-ferrós i pedres de la mida d’un pinyol de préssec, que allà en diuen ‘pinyolet’, i que drenen molt bé. I davant d’una vinya tan heterogènia, de tanta diversitat de varietats, que suposen tanta variabilitat en la maduració del raïm, Oriol Artigas ha decidit que la millor manera perquè el vi d’aquesta vinya expressi l’anyada és veremant tot el raïm un mateix dia i sempre el mateix dia: l’11 de setembre al matí. És doncs la data de verema la constant d’aquest vi, la que li dóna la regularitat. Un cop collit el raïm, es deixa macerar amb les pells unes dotze hores, es fa un desfangat suau i es deixa fer la fermentació espontània, només amb els llevats que provenen de la vinya, que acostuma a durar unes tres setmanes. No hi ha estabilització. El vi passa l’hivern sobre les mares fines. I al mes de març s’embotella. En aquest moment de l’embotellat se sulfita una mica (uns 20 mil·ligrams per litre). La raó: un cop s’han fet tots els processos d’una manera natural, el vi ja és acabat. És el procés d’embotellat i el transport que no són processos naturals del vi, on el vi pot perdre una part del seu caràcter. De manera que aquests sulfits el que fan és protegir-lo. El vi La prats, de la vinya del mateix nom. La prats 2014 d’Oriol Artigas se’ns presenta amb un color trencat, que ofereix unes pinzellades velades de pell de ceba, i que és la manera com mostra la barreja de varietats blanques i negres que conté. La prats 2014 té un color menys pujat que La prats 2013. Al nas de seguida es mostra nerviós i herbaci, molt vegetal. I en boca explota la seva frescor, la seva alegria, el verd de les herbes mediterrànies de tocar de mar, herbes aromàtiques i la fragància de les fruites dels arbres del contorn. I també mostra un ser ancestral de vinya vella. Tastant aquest vi per primera vegada hi ha qui l’ha definit com un vi valent. D’altres el troben salvatge.

Summary: Històries de vinyes i vins: La prats, una vinya de 103 anys amb més de trenta varietats de raïm


Mònica Roca no és, de moment, la cara visible d’Eines de País, la candidatura independentista que va arrasar a les eleccions de la Cambra de Comerç de Barcelona i va apartar Miquel Valls d’una presidència de disset anys. De moment, perquè Roca, que ara n’és la vice-presidenta, substituirà el president Joan Canadell d’aquí a dos anys. Ens rep al Parc Tecnològic de Barcelona, on ha fet créixer la seva empresa, isardSAT, amb seus a Londres i Varsòvia. Ens parla dels plans que tenen perquè els empresaris se sentin partícips de la cambra, de les consultes que faran i del seu perfil independentista: ‘Demanarem a la gent si vol que la Cambra treballi activament per la desconnexió’. —Sou fundadora i directora d’isardSAT. Com neix? —L’empresa neix després d’haver treballat jo deu anys a l’Agència Espacial Europea i amb ganes de tornar a Catalunya, perquè sempre he estat enamorada de la meva terra. Tota la meva vida he volgut ser astronauta, ja de petita, tot i que després m’he dedicat als satèl·lits. Després de deu anys a l’Agència Espacial Europea, aquí no es feien les coses que jo sabia fer i vaig decidir de crear-les. Vaig començar sola fent un projecte per a l’Agència Espacial Europea el 2006 i d’aquí va sortir isardSAT. —I què feu exactament? —IsardSAT es dedica a processar dades de satèl·lits d’observació de la Terra per donar-los valor afegir. Llavors, nosaltres processem dades al satèl·lit en si, és a dir, comencem pels nivells més crus, més d’enginyeria, més pròxims als satèl·lits, perquè de fet tenim un alt coneixement del satèl·lit i fins i tot fem algun algorisme que va a dalt de l’artefacte. Fa poc hem creat una marca amb la qual arribem a l’usuari amb qüestions de proveïment de serveis de mitigació i previsió de canvi climàtic, és a dir, què podem fer per a conviure-hi i mitigar-ne els efectes. —Quina dimensió té l’empresa? —El sector de l’espai és relativament petit i hi ha empreses molt grosses i amb una forta presència internacional com ara Airbus, que també fa avions, o Tales. Però llavors hi ha empreses que són petites i que, per dir-ho d’alguna manera, podem fer com de satèl·lits a les grans empreses on ja no arriben, i pots trobar nínxols en qüestions que ningú no toca, i que és com vaig començar jo. Feia un processament que només sabien fer tres a Europa. Ara, evidentment, ens hem anat ampliant i n’ataquem més. Ara som trenta treballadors amb seu a Barcelona, Guildford, al sud-oest de Londres, i una altra a Varsòvia (Polònia). —I quant factureu? —Facturem dos milions d’euros a l’any. És clar que és una empresa petita però és molt sòlida: hem pujat a poc a poc perquè tenim certs riscs que són diferents dels dels altres sectors. Per exemple, depenem de decisions ministerials. El 2013 a Espanya el ministeri no va invertir en els projectes europeus de l’Agència Espacial Europea d’observació de la Terra. Això blocava qualsevol empresa situada a l’estat espanyol a l’hora d’accedir a projectes europeus. És clar, això et fa fràgil. —Per això vàreu obrir delegacions a fora quan us vàreu trobar amb aquest impediment del ministeri espanyol? —Mira, entre nosaltres, t’haig de dir que ja feia un parell o tres d’any que hi pensava i amb la decisió del ministeri vaig acabar de fer el pas. Amb tot el procés i creient que en algun moment Catalunya podia ser una nació sobirana, jo entenia que, si ens constituíem com a país, el primer aspecte a tocar no seria l’Agència Espacial Europea. Imagino que tindríem molts més problemes a solucionar abans de pensar en la nostra contribució a l’agència. I és normal, ho entenc, però com que tinc molts treballadors que depenen de mi, vaig pensar que era una bona idea d’obrir delegacions a fora perquè podria solucionar el problema d’un possible impàs del moment de ser independents a tenir accés a projectes de l’Agència Espacial Europea. Però es van precipitar les coses amb la decisió del ministeri i vàrem obrir ràpidament aquestes seus. —I per què vàreu estudiar enginyeria de telecomunicacions en lloc d’enginyeria aeronàutica, si sempre havíeu volgut ser astronauta? —Sí que vaig pensar a fer aeronàutica, però en aquell moment només es podia estudiar a Madrid. Sempre dic que a la meva vida hi ha hagut dos aspectes que han anat marcant el meu camí. La terra i l’espai, per voler ser astronauta. I en aquell moment havia de decidir entre aeronàutica a Madrid i telecomunicacions a Barcelona, i vaig decidir aquesta última opció, que ja tenia moltes assignatures sobre l’espai. —Ara també sou empresària, a banda enginyera. En teniu cap precedent a la vostra família? —Doncs mira, no fa gaire analitzava això. Sempre dic que he esdevingut empresària, no penso que hagi nascut empresària. Però analitzant-ho, la meva mare va muntar el seu parvulari quan era ben joveneta i després va muntar un forn; la meva àvia, que és del Ripollès, va baixar a Barcelona amb la seva germana i la seva cosina i una va muntar una pastisseria, l’altra un forn i una altra el Bar Ripollès, llavors, un dels més grans de Barcelona. Així que potser sí que ho porto una mica la sang i no me n’havia adonat. I la veritat és que no sé si sóc empresària, però sí que sempre he estat emprenedora: he tingut iniciativa; tenia molta clar que volia entrar a l’Agència Espacial; m’he preparat sempre per ser astronauta fent cursos de submarinisme, de pilot… —I confieu que algun dia podreu anar a l’espai? —Hi va haver una convocatòria quan feia tercer de carrera, que és la que va guanyar Pedro Duque i que després ha estat col·lega de l’Agència Espacial Europea. I la pròxima que hi va haver jo estava embarassada del meu tercer fill i no podia anar amb un ventre de vuit mesos a fer les proves d’astronauta. Però no ho descarto! Ara mateix els preus per a ser turista a l’espai són inassolibles, a part que no em semblen ètics… En tot cas, prefereixo veure Catalunya independent abans que trepitjar la Lluna. —Una de les principals crítiques, i que assumiu, és que la cambra no és prou representativa de l’empresariat. Creieu que la junta anterior representava únicament l’Ibex-35? —Pràcticament, oi? Si tu agafes els membres de la junta anterior, quina petita empresa hi era representada? Representaven els oligopolis i l’Ibex-35, i a ells mateixos també. —I com ho fareu per ampliar la representació? Al final, les últimes eleccions només hi va votar un 4%, encara que la participació augmentés força respecte de la primera votació. —O sigui, quant a la representació, és evident que en el teixit empresarial català, la petita empresa, ocupa el 99 per cent i escaig. Això és una evidència, són dades. És cert que podríem parlar del PIB que aporten aquestes petites empreses i llavors no parlaríem d’un 99%, sinó d’un 70%; quant a la quantitat de treballadors també vorejaríem el 70%… No diem que la gran empresa no hagi d’estar representada a la cambra, en absolut. Però no pot ser que, si un tipus d’empresa és el 99% del nombre d’empreses de Catalunya, no hi tingui representació. Fins ara han estat molt abandonades i volem treballar-hi, però hi insisteixo, sense abandonar les altres. —Però com ho fareu? —Un dels grans problemes que ens hem trobat és el cens. Molta gent va anar a votar i no va poder, i et parlo de molts perquè el cens actual és obsolet. Gent que va donar el NIF, no era a la base de dades i va haver d’anar-se’n sense votar. Aquest cens s’ha de millorar i actualitzar. Amb els quatre dies que fa que som a la Cambra hem pogut entendre’n el funcionament i hem entès que el cens és així perquè ve de l’Agència Tributària i no és en condicions. Però això no és excusa, no val estar-se de braços plegats. Crearem una base de dades interna i ens acostarem a l’empresari perquè conegui la cambra. De fet, aquesta és la primera victòria d’aquestes eleccions. Mai en la història no s’havia parlat tant de la cambra, ningú no la coneixia com fins ara. Ara mateix, doncs, ja serà molt més fàcil d’actualitzar un cens perquè la gent vol saber què fa la cambra i què pot fer per ells. —I què oferireu? —Volem fer consultes a escala de país, però també a escala empresarial que responguin a preguntes sobre què t’interessa, què podem fer per tu, quins aspectes necessitem reforçar en la comunicació, quins estudis necessiteu que fem perquè et serveixi per a potenciar el teu sector… —En el ple de la cambra hi ha vint seients que són a dit, catorze dels quals per a empreses que paguen per ser-hi. Té un punt medieval. Ho eliminareu o teniu pensat d’eliminar-ho? —Nosaltres no podem permetre que la cambra no sigui cent per cent democràtica. Ara mateix els estatuts estan com estan, la llei de cambres està com està i evidentment només podem fer canvis pel futur i no pel passat. Llavors, ara nosaltres estarem amb aquestes catorze empreses, i benvingut el seu finançament, però no pot ser que catorze empreses comprin el seu vot i tinguin dret de vot dins la cambra. Ho volem canviar. —Llavors ho eliminareu? —Això ho farem. La consellera ja n’ha donat informació. No hi poden haver catorze cadires o catorze vocalies comprades. Això no es pot permetre. Però això serà pel futur, i és a les nostres mans que la llei de cambres canviï. —I recuperareu la quota cameral? —Vegem, no podem demanar a algú que pagui una quota quan encara no saben què podem fer per ells i elles. No et vull avançar coses que no són ni acordades, però la idea és assabentar-ne les empreses perquè vulguin participar en l’organització. L’objectiu és que en vulguin ser membres. —Al vostre programa hi portàveu la sobirania fiscal. Què teniu pensat de fer? —En una de les consultes volem preguntar si l’empresariat vol que Catalunya tingui sobirania fiscal. Serà una consulta en forma de prendre posició. D’una altra banda, explicarem com es pot pagar a l’Agència Tributària Catalana, intentarem que tot l’empresariat hi pagui. —Això aixeca temor entre l’empresariat? —Personalment, això no s’ha acordat, és més una opinió personal, però a mi m’agradaria que la cambra pogués protegir l’empresariat, de manera que en un moment de canvi l’empresariat sabés que és protegit, que siguem un paraigua. No ha de passar res, però que no ens sorprèn cap de les coses que passen ara? N’hi ha moltes de legals i mira com estem, amb gent a la presó i a l’exili. Jo vull dir que dins l’empresariat tendeix a haver-hi por que hi hagi represàlies. I penso que la cambra podria actuar de paraigua, de protecció de l’empresariat. —Teniu cap més consulta prevista? —Volem demanar a la gent si vol que treballem activament per la desconnexió. —Perquè és diferent que sigueu independentistes que treballar per la independència? —Exacte. I això ho sotmetrem a consulta. Vull que estigui clara una altra cosa. Nosaltres tenim un objectiu: treballem perquè l’empresariat català pugui desenvolupar el seu potencial com més millor. I Catalunya, que ara mateix encapçala diversos sectors, pugui continuar-ho essent o incrementi el lideratge. La diferència amb les altres candidatures és que nosaltres pensem que podem assolir això mitjançant un estat propi. Aquesta és la diferència, però l’objectiu final, que segur que el compartim amb les altres candidatures i vocalies, és que mai no farem res que perjudiqui l’empresariat català en benefici d’un estat propi. —Al Gabinet d’Estudis Econòmics i d’Infraestructures es notarà el perfil de la vostra candidatura? —No. El gabinet ha de ser estrictament econòmic. Han de ser nets, independents, transparents i no poden tenir cap matís polític. Volem mantenir els estudis que es fan i fer-ne més. Però han de ser estrictament econòmics, i en cap cas no voldria que perdéssim la reputació. —Sí, però em refereixo al fet que, de la cambra, podeu decidir els temes dels estudis. —Sí, és clar, evidentment. Tenim molt clar que volem fer un estudi sobre la manera com seria una Catalunya independent a escala econòmica, és a dir, quin impacte econòmic tindrà una Catalunya independent. Van ser publicats per la cambra dos estudis el 2014 en aquesta línia i que volem recuperar. S’havien deixat de fer. —El vice-president de la Cambra d’Espanya és el president de la Cambra de Barcelona. Quan us toqui, hi anireu amb el llaç groc que porteu ara? —Sí, no me’l trec per a res. De fet, tinc moltes reunions contínuament amb gent de Madrid i ja saben com sóc. —Com us rep l’empresariat de l’òrbita de la junta anterior, d’ençà que us heu instal·lat a la presidència? —Jo diria que han passat per diferents fases típiques en una baralla. Primer negues la realitat, després cerques per tots els mitjans de revocar-la. Alguns encara són en aquesta fase i alguns altres veuen que no tenen res a guanyar estant a l’oposició i volen treballar conjuntament amb nosaltres encara que no siguem la presidència que volien. I t’haig de dir que, en general, entre les altres vint vocalies, exceptuant la candidatura de Tusquets –que de fet no ens hi hem entrevistat perquè no ens han vingut a dir res– hem trobat una bona acollida del programa quan els l’hem explicat. En aquest sentit estem molt contents perquè nosaltres volem ser integradors. —Miquel Valls va lliurar la medalla d’honor de la Cambra de Barcelona al cap d’operacions de l’1-O. La hi retirareu? —Et puc dir ara mateix que no ens va semblar bona idea i que nosaltres mirarem de veure què hi podem fer, perquè no ens sembla que la Cambra de Barcelona es mereixi d’haver donat, en la seva història, una medalla d’honor al cap de la Guàrdia Civil durant l’1-O. —A partir de la cambra podreu posar el peu en moltes institucions. Quines destacaríeu? —Les més destacades, la Fira de Barcelona, el Port de Barcelona, l’Aeroport del Prat, el Consorci de la Zona Franca i Turisme. —Al port i l’aeroport, que són competències estatals, quins canvis hi podeu introduir? —Aquest és el problema, que és una competència estatal. Les línies aèries sempre han estat més centralistes que el ferrocarril, gairebé. Moltes vegades, per travessar l’Atlàntic, has de passar per Madrid. Nosaltres volem que Barcelona sigui un centre de connexions, perquè econòmicament parlant no hi ha cap dubte que la gent no té necessitat de passar per Madrid o París per venir a Barcelona. Aleshores, volem actuar amb les línies aèries. I el Port de Barcelona és el port més gran de la Mediterrània i no tindria cap sentit que la cambra no hi pogués dir res. I nosaltres hi tindrem veu perquè no es desviïn coses als altres ports.

Summary: Mònica Roca: ‘Intentarem que tot l’empresariat pagui els imposts a l’Agència Tributària Catalana’


El PSOE presentarà, el 28 d’agost, el seu pla per a Catalunya. Ho ha dit la vicesecretaria general del partit, Adriana Lastra, que ha assenyalat que consistirà en un conjunt d’iniciatives parlamentàries per ‘aportar solucions al conflicte català’. En aquest sentit, Lastra ha afegit que ho fan davant ‘l’immobilisme del PP’ en el conflicte català i pel fet que és la seva ‘obligació com a principal partit de l’oposició’. La socialista ha explicat que aquest conjunt d’iniciatives es portaran al Congrés dels Diputats i que es basen en el seu full de ruta que és la Declaració de Barcelona. D’aquesta manera, els socialistes afirmen que es volen anticipar ara a proposar solucions perquè siguin ‘molt més eficaces i eficients que el dia 2 d’octubre’. Suport socialista al PP contra el referèndum Lastra ha recordat que, en l’entrevista que van mantenir Pedro Sánchez i Rajoy, el líder del PSOE va traslladar al president espanyol ‘tot el suport que fos necessari davant el desafiament independentista’ i que només li va posar una condició: ‘que dialogués constitucionalment’. Segons els socialistes, un mes després d’aquesta entrevista, Rajoy no només no ha fet res sinó que temen que continuï així perquè no hi ha hagut cap anunci, avenç o gest. La dirigent socialista ha assenyalat que l’aposta del partit ‘ofereix tres certeses als catalans i al conjunt dels espanyols: un Sí al compliment de la llei’ i per això donaran suport al govern espanyol en el recurs a la llei del referèndum; ‘un Sí també al diàleg constitucional per desbloquejar la situació, i un Sí a prendre la iniciativa, que els demòcrates vagin per davant dels independentistes i no estiguin sempre al rebuf del què facin’. Respecte al fet que la Mesa del Parlament no hagi iniciat aquest dimecres la tramitació de la llei del referèndum, la número dos del PSOE ha donat suport a les declaracions del PSC i ha considerat que és un pas més en l’opacitat de les forces independentistes, perquè el que aconsegueixen amb aquesta decisió és ‘escurçar els terminis’ i ‘impedir a la resta de diputats exercir el seu dret i la seva obligació, que és vetllar pel compliment de la norma’. Lastra també ha celebrat les darreres declaracions de dirigents del PP en relació a la no aplicació de l’article 155 a Catalunya.

Summary: El PSOE presentarà el 28 d’agost el seu pla per a Catalunya


L’Institut d’Estadística espanyol (INE) permet que es prohibeixi cedir les dades dels ciutadans que ho demanin als partits polítics perquè els enviïn propaganda electoral. És un tràmit senzill que pot fer-se en pocs minuts i ja ho han fet mig miler de votants. Com no rebre propaganda electoral? En aquest web, qualsevol inscrit al cens electoral pot demanar de ser exclòs de la còpia que es lliura als partits per a l’enviament de la propaganda. El termini ja és obert i s’acaba tretze dies després de la convocatòria de les eleccions, que és efectiva la matinada del 24 de setembre. És a dir, es pot demanar fins al 6 d’octubre. Hi ha dues maneres de fer-ho, amb el certificat digital reconegut pel Ministeri de Política territorial i Administracions Públiques espanyol –es pot sol·licitar ací– o bé amb el sistema Cl@ave del Ministeri d’Hisenda espanyol. El més comú és tenir accés a Cl@ve –es pot demanar ací–, utilitzat en molts tràmits en línia amb el govern espanyol. Una volta començada la sessió, apareix aquesta pantalla. Hi ha les dades del ciutadà que hi ha accedit i al final es pot sol·licitar l’exclusió de les còpies de partits polítics. Amb un sol clic, podem prohibir que ens enviïn la propaganda electoral. El sistema genera un justificant que pot desar-se. El cost de l’enviament de la propaganda electoral és de 56,5 milions d’euros i acapara el 40% del pressupost de les eleccions, segons les dades del Ministeri d’Interior espanyol. En aquesta partida, s’hi inclouen també la tramitació del vot a distància i els avisos als membres de les meses. A aquesta xifra, cal afegir-hi tota la despesa dels partits polítics en l’elaboració de la propaganda, a més del paper i el plàstic que es fan servir. La gran quantitat de propaganda que originen unes eleccions com aquestes suscita les crítiques dels grups ecologistes pel dany que causa al medi. VilaWeb és un diari d’accés lliure perquè tothom el pugui llegir, però que demana a aquells que el puguin ajudar que se’n facin subscriptors. Més de quinze mil persones ja s’hi han subscrit i són la garantia de la nostra independència i de la nostra força. Ací trobareu informació sobre per què us hi hauríeu de subscriure i com fer-ho.

Summary: Sabeu que podeu prohibir de rebre propaganda electoral? Us expliquem com


El govern grec ha anunciat un acord amb els creditors sobre les condicions del tercer rescat, segons que informen mitjans locals. El ministre de Finances grec, Evklidis Tsakalotos, assegura que ja enllesteixen els últims detalls després de divuit hores de negociació. El pacte aconseguit sobre el marc pressupostari grec pot ser valorat en 86.000 milions d’euros, pot ser per als tres anys vinents i suavitzar les condicions sobre el dèficit que fins ara imposava la troica. S’espera que durant les pròximes hores el projecte de llei es presentarà al parlament, per sotmetre’l a votació dijous. Els parlaments d’alguns països europeus hauran de donar-hi el vistiplau definitiu.

Summary: Grècia i els creditors arriben a un acord sobre el tercer rescat


Forta caiguda del PP en el darrer sondatge del Centre d’Investigació Sociològica espanyol (CIS), que el situa com a quarta força (14,9% en intenció de vot) per darrere del PSOE (29,9%), Ciutadans (17,7%) i Units Podem (15,4%). Darrere el PP apareix Vox amb un 6,5% en intenció de vot, una gran pujada respecte del 3,7% del sondatge del desembre. ERC seria la cinquena força més important de l’estat espanyol (4,7%). El PNB aconseguiria l’1,3% dels vots, EH-Bildu l’1,1% i el PDECat l’1%. El creixement de Vox s’explica principalment per la gran caiguda del PP, que al desembre tenia un 19,1%. A més, Ciutadans perd un 0,2% d’intenció de vot. Units Podem creix lleugerament (al desembre tenia un 14,9% d’intenció de vot), com el PSOE (que en tenia un 28,9%). Vegeu ací les dades dels baròmetres del gener i del desembre: Font: CIS Font: CIS

Summary: El PP cau i Vox puja amb força, segons el CIS


Polèmica ben grossa al carnestoltes de Madrid. Entre les actuacions contractades per l’ajuntament n’hi havia una de la companyia andalusa Titeres desde Abajo, coneguts per introduir en aquests espectacles infantils la crítica social. Concretament, s’havia programat l’obra ‘La Bruja y Don Cristóbal. A cada cerdo le llega su San Martín’, recentment estrenada. L’obra és una crítica àcida del sistema i els seus mètodes, que incorpora referències a l’anarquisme. En un moment de la peça la policia persegueix i colpeja un titella i li posa al costat un cartell amb la llegenda ‘Gora Alka-ETA’. En èuscar, Alka-ETA no significa res, però segons declaracions de membres de la companyia era una broma amb ‘alkatea’ (‘batlle’, o sigui ‘Visca el batlle’) i volia explicar com la policia manipula proves per incriminar gent. Alguns diaris de Madrid afirmen que uns altres membres de la companyia han dit que devia ser una broma relacionant ETA i al-Qaida. Totes les fonts coincideixen a assenyalar que la intenció del cartell era fer broma. Però l’escàndol, organitzat primer pels pares al mateix espectacle i després per la premsa de Madrid, ha estat monumental, vinculant la batllesa de la ciutat en un acte d’apologia d’ETA que finalment ha portat a la presó els dos membres de la companyia de titelles que feien la funció. Així, un jutge de l’Audiència espanyola ha ordenat l’ingrés a presó sense fiança de Raúl García Pérez i Alfonso Lázaro, acusant-los de ‘apologia del terrorisme’. Arran de l’escàndol organitzat l’Ajuntament de Madrid també ha anunciat una investigació sobre el cas. Informació relacionada: Mail obert d’Andreu Barnils: Titelles

Summary: Porten a presó uns titellaires, a Madrid, per fer una broma, en un espectacle, amb la sigla ETA


Accent Social i Sacyr han anat guanyant terreny en la gestió de serveis a les persones de tot Catalunya aquests últims anys. D’ençà del 2015 l’Ajuntament de Barcelona els ha adjudicat i prorrogat contractes socials d’una quantia de 140 milions d’euros, pel cap baix. La part més important correspon a la gestió les dues zones del servei a l’atenció domiciliària (SAD) que van ser adjudicades el 2016 i que s’han anat renovant fins a enguany, però el grup de Florentino Pérez i la gran constructora presidida per Manuel Manrique també hi fan negoci amb residències de gent gran i centres d’acollida de persones en perill d’exclusió. Més enllà de Barcelona, són molts els ajuntaments que han externalitzat serveis socials a aquestes dues empreses, que han anat desplaçant entitats sense ànim de lucre per haver obtingut millors puntuacions als concursos públics. Segons dades del Registre Públic de Contractes obtingudes per VilaWeb mitjançant una petició a la Generalitat en aplicació de la llei de la Transparència i més peticions específiques a ajuntaments, durant aquest període també han contractat Accent Social i Sacyr batllies com ara les de Sabadell, Granollers, Mataró, Viladecans, Esplugues de Llobregat i Barberà del Vallès. Els serveis de més quantia gestionats pels dos grans grups sempre corresponen al servei d’atenció domiciliària, en un context d’envelliment progressiu de la població. Tot plegat, mentre el parlament ultima la nova llei de contractes de serveis a les persones, impulsada pel govern amb l’argument de prioritzar els criteris de qualitat en les adjudicacions per damunt del preu, i que ha topat amb l’oposició d’organitzacions i sindicats com ara la Intersindical Alternativa de Catalunya, la Fapac (la federació d’Ampa més gran de Catalunya), Marea Blanca, COS, CGT o la Intersindical-CSC. Els detractors de la norma, que han rebatejat per Llei Aragonès, no creuen que aturi la gestió de serveis públics de les grans mercantils i denuncien que és, en canvi, un intent d’externalitzar més serveis. La Generalitat reconeix serveis per 400.000 euros Els ens locals principalment adjudiquen a Accent Social (societat dependent del grup ACS, segregada de Clece) i Sacyr Social (Valoriza), mentre que la Generalitat només reconeix haver-hi fet contractes de serveis a les persones per un valor de 406.867 euros d’ençà del 2015. El cas de Barcelona, per volum de població i de pressupost, és paradigmàtic per a avaluar com els grups de grans constructores, que fa anys que van veure un forat en el negoci de la gestió dels serveis a les persones, es lucren amb l’externalització, tot i que Ada Colau va incloure clàusules tècniques i socials en els contractes públics per provar de millorar les condicions de les prestacions. L’Ajuntament de Barcelona va obrir un procés encara inacabat per a recuperar una part de la gestió pública del SAD i avançar cap a un model público-privat, una vegada constatat que la municipalització era inviable. Segons dades obtingudes d’una sol·licitud d’informació pública a l’Ajuntament de Barcelona d’acord també amb la llei de la Transparència, les dues empreses multimilionàries han signat vuit contractes de serveis a les persones d’ençà del 2015, quan van guanyar els concursos públics corresponents, que després majoritàriament han estat prorrogats i modificats anualment per a ajustar-los al creixement de població a qui es presta el servei. Els contractes socials de Barcelona A Barcelona, entre el 2015 i enguany, Accent Social (l’antiga Clece) ha guanyat contractes de serveis a les persones per un valor de més de 70 milions d’euros, una quantitat similar a la de Sacyr. VilaWeb va sol·licitar al consistori les dades d’adjudicacions socials durant aquest període a aquestes empreses i corporacions mare (com ACS en el cas d’Accent Social) per a serveis a les persones (tècnicament anomenats CPV) en el procés de la nova regulació al parlament amb l’anomenada Llei Aragonès. Segons l’ajuntament, aquests serveis els presten l’Institut Municipal de Persones amb Discapacitat (que només va fer un contracte menor amb Clece el 2017) i l’Institut Municipal de Serveis Socials, que va adjudicar més de 338 milions en serveis, dels quals 71,8 milions van anar a parar a Accent Social i Sacyr. És a dir, un 21% del total. Però aquesta quantitat només té present la xifra d’adjudicació dels contractes inicials, sense comptar les pròrrogues anuals ni les modificacions dels contractes. Afegint-hi les actualitzacions, publicades al web de transparència de l’ajuntament, la xifra dels contractes amb aquestes dues grans mercantils arriba a 140 milions, segons càlculs de VilaWeb. El còmput final no inclou la renovació per a enguany de la gestió de la zona 4 del SAD, a càrrec d’Accent Social, i que l’ajuntament encara no ha fet pública perquè en tramita la renovació, segons fonts del consistori. El del SAD és el segon contracte més important de l’ajuntament, només per darrere del de la neteja. Ocupa uns 5.400 professionals que donen servei a uns 24.000 veïns. Tot i que Barcelona en Comú es va presentar a les eleccions del 2015 amb la promesa de municipalitzar el SAD, el 2016 va adjudicar la meitat de les zones en què es distribueix la ciutat a aquestes empreses, atès que objectivament reunien les millors condicions al concurs públic i van desbancar l’Associació Benestar i Desenvolupament. De llavors ençà, Sacyr Social gestiona la zona 2 del servei d’atenció domiciliària i Accent Social la 4. L’aleshores tinent de batllia de Drets Socials, Laia Ortiz, va reconèixer fa dos anys la impossibilitat de gestionar directament el servei, però després va emprendre una reforma del SAD que el nou govern de Colau ha heretat i que es basa en la creació de les anomenades superilles socials per a millorar les condicions del servei, que es van començar a desenvolupar a partir de proves pilot. Abans de les últimes municipals, a més, el govern va fer un primer pas per a intentar que un màxim del 10% part del SAD passés a ser de gestió directa, abans de la pròxima adjudicació per al 2020. La xifra global dels contractes de Barcelona amb Accent Social i Sacyr també inclou la gestió de centres com ara de residències. L’abril passat, l’ajuntament va adjudicar a Sacyr Social la gestió de la residència Fort Pienc per 6,7 milions. Ja fa dos anys que Accent Social també gestiona l’equipament integral Meridiana, que atén i acull persones en perill d’exclusió, amb un contracte de 5,6 milions. El 2016 va començar a gestionar el lot d’habitatges de serveis per a gent gran de Can Travi, Camí Antic de València i Pere IV, que són gairebé un milió d’euros cada dos anys i fa un any un altre lot similar corresponent als habitatges de Bronze Coure, Urrutia i Quatre Camins. Igualment administra la residència assistida per a gent gran Josep Miracle, amb un contracte de 2,6 milions. D’enriquir-se amb el totxo als col·lectius vulnerables Accent Social i Sacyr són grans empreses que s’han beneficiat de l’externalització de serveis socials. Hi van trobar una nova àrea de negoci a mesura que baixava la rendibilitat del mercat del totxo. La irrupció d’aquestes grans empreses i de més de mercantils al sector ha desplaçat entitats del Tercer Sector Social que prestaven els serveis, atès que solen oferir millors ofertes econòmiques als concursos públics, tot i que han rebut crítiques per les precàries condicions laborals dels treballadors i l’empitjorament de la qualitat dels serveis per les condicions humanes i materials amb què es presten. Les treballadores d’Accent Social han estat especialment actives en la denúncia de la precarietat. Segons un informe de l’any passat encarregat per La Confederació (l’organització empresarial que representa entitats no lucratives que presten serveis d’atenció a les persones) que analitzava la contractació als municipis de Badalona, Barcelona, Girona, l’Hospitalet de Llobregat, Lleida, Sabadell, Tarragona i Terrassa, el 2017 les empreses mercantils van aconseguir un 51,43% dels expedients formalitzats, contra el 42,14% de les entitats del Tercer Sector Social. En el cas de Barcelona, en van aconseguir el 57,83% i el tercer sector el 36,14%. L’estudi també va concloure que les millores progressives de les condicions socials introduïdes a la contractació i que en principi havien d’afavorir les entitats socials, a la pràctica no han impedit que les empreses guanyin igualment els concursos perquè tenen més capacitat d’adaptació que no pas les entitats sense ànim de lucre, que majoritàriament són associacions, cooperatives d’iniciativa social i fundacions. Un negoci quantiós Sacyr i Accent Social han aconseguit contractacions arreu de Catalunya. L’Ajuntament de Sabadell ha tornat a adjudicar el SAD a Accent Social per a enguany i l’any vinent per 5,4 milions d’euros. L’empresa, segregada de Celece, es va adaptar perfectament a les noves condicions del concurs, que valorava els incentius per a limitar l’absentisme laboral i un increment salarial del 8% al preu de les treballadores, com també que cap sou brut baixés de 15.000 euros l’any; un mínim que va sorgir d’un acord entre els batlles de la comarca. A Sabadell feia anys que la gestió dels serveis a la dependència generava polseguera política després d’haver adjudicat i renovat el servei, l’ajuntament, entre el 2012 i el 2016 a Clece, enmig de denúncies reiterades per les condicions laborals de les treballadores, atès que el concurs donava més punts a l’oferta del millor preu que no pas als aspectes tècnics. Ja el 2015, Clece i Valoriza es van beneficiar d’adjudicacions del SAD a municipis com ara Granollers, Mataró, Barberà del Vallès, Viladecans, Esplugues de Llobregat, Premià de Mar, Sitges, Sant Adrià de Besòs, Cardedeu, Olesa de Montserrat, Esparreguera, Santpedor o Cervelló. A banda la gestió dels serveis a la dependència i residències i centres socials, les grans mercantils també han guanyat terreny en l’educació. Clece gestiona llars d’infants, serveis educatius auxiliars i fa tasques d’acompanyament en el transport escolar. Segons que consta a la seva pàgina web, a Catalunya en porta una dotzena en municipis com ara Santa Coloma de Gramenet, Sant Quirze del Vallès, Masnou, Sant Andreu de Llavaneres o Blanes. La ‘llei Aragonès’: una millora o un perill per les externalitzacions de serveis? Polèmica per la nova llei Per frenar el negoci de les grans empreses i liquidar la preeminència del criteri del preu a les licitacions, afegint-hi variables de qualitat, el govern va impulsar la reforma de la llei. Però l’intent ha topat amb l’oposició d’una cinquantena de col·lectius que s’han agrupat en la plataforma ‘Aturem la Llei Aragonès’ i que denuncien que darrere hi ha un intent de privatitzar més serveis públics que fins ara no eren externalitzats, cosa que l’executiu nega. Aquesta plataforma, que es va presentar dimarts davant el Palau de la Generalitat, també denuncia que la nova llei estableix un marc jurídic idoni perquè siguin les empreses privades, com l’ACS de Florentino Pérez, qui gestionin i prestin els serveis públics que garanteixen els drets fonamentals, segons que va denunciar la portaveu Bàrbara Roch. La CUP i CatECP van demanar fa setmanes al govern que retirés la norma, que encara és en procés de redacció al parlament.

Summary: Els contractes socials de Colau amb Florentino i Sacyr: 140 milions des del 2015


El cantant de Txarango, Alguer Miquel, ha assegurat que el tema Agafant Horitzó és una crida a aquella gent d’esquerres ‘que no sap com posicionar-se’ a votar positivament al referèndum de l’1-O. ‘Tant de bo la cançó s’acosti amb alegria a tots els indecisos que hi ha, a molta gent d’esquerres que necessitem com a actors imprescindibles’, ha assegurat a l’ACN Miquel. Segons l’artista la independència és l’oportunitat ‘per reescriure les regles del joc’ i per tirar endavant una democràcia ‘més participativa, social i justa’. El cantant ha celebrat que la CUP utilitzi la cançó en la seva campanya i ha afirmat que ‘tant de bo la facin servir també els Comuns i altres indecisos’. Txarango no descarta interpretar el tema al final de cada concert d’ara fins a l’1 d’octubre. Alguer Miquel ha confessat que ja preveien que la cançó tingués bona acceptació i fos ‘molt compartida’ i ha explicat que el moment polític ‘els interpel·la’ i que van creure que era un bon moment per comunicar el que pensaven des de la música. Per això, ha explicat, van escriure la lletra de la cançó pensant en un projecte més enllà de l’1-O perquè ‘entenen la independència com una oportunitat de construir un nou país’. ‘Un Sí matisat’ Des de Txarango han recordat que la formació ‘sempre s’ha posicionat políticament’ i que ‘cal ser valent’ tot i que accions com aquesta puguin provocar rebuig d’una part del seu públic. ‘És un sí matisat perquè no ens sentim còmodes en tots els sí. Ens trobem en un moment per capgirar-ho tot’, ha subratllat el cantant. Miquel ha explicat que el tema parteix d’una inquietud pròpia de Txarango de la qual s’han sumat altres artistes. Amb noms com Gemma Humet, Aspencat, Cesk Freixas, Los Kol·lontai i Ascensa Furore. Miquel ha obert la porta a que qualsevol persona o col·lectiu que se senti identificat amb la peça pugui compartir-la. La lletra de la cançó està inspirada en el tema Article 1.1 de Cesc Freixas i en Ovidi Montllor. Agafant Horitzó ja acumula més de 287.000 reproduccions a Youtube.

Summary: Txarango espera que ‘Agafant Horitzó’ ajudi els indecisos d’esquerres a posicionar-se pel ‘sí’ l’1-O


Durant aquest mes, la Filmoteca de València s’afegeix a les reivindicacions del 8 de març i presenta el cicle Women Make Film. És un projecte de Mark Cousins, el creador de l’aclamada The Story of Film: An Odissey, en què, amb una mirada molt personal, fa un recorregut pels més de cent anys d’història del cinema. Amb aquesta nova peça, el director proposa un recorregut alternatiu, per mitjà de la lent d’algunes de les millors directores del món, aquesta vegada totes dones. Vaga feminista: tota la informació sobre el 8 de març El cicle és compost per quaranta capítols breus formats per més de mil fragments de film enregistrats durant tretze dècades, als cinc continents i en més de catorze hores de cinta. Hi podem trobar peces de dones clau els primers anys de la indústria, com Alice Guy, i altres que han continuat experimentant els límits de la imatge, com Agnès Varda i Claire Denis. Un viatge pels marges de la història amb la companyia de guies com Jane Fonda i Tilda Swinton, entre més actrius. En cada capítol, Cousins analitza alguns aspectes de la creació cinematogràfica, i exposa qüestions com ara la posada en escena, el tràveling, el tractament de la infantesa, el cos i la religió. Women Make Film és un homenatge al paper de les dones en el cinema, un àmbit on l’hegemonia masculina és aclaparadora. La gran majoria dels films han estat dirigits per homes i gairebé tots els canonitzats com a ‘grans mestres del cinema’ són homes. Arran d’aquest gran biaix de gènere, causat també pels crítics i historiadors, en gran part homes, les dones han estat invisibilitzades i menystingudes. Aquest treball és el granet de sorra de Mark Cousins per a revertir aquest biaix. El resultat no és una història cronològica ni una llista dels millors films de la història fetes per dones. Ni tan sols pretén ser exhaustiva (de fet, algunes de les directores més conegudes s’han omès per donar pas a films ignorats i que són autèntics diamants en brut). És una classe magistral on només les dones són professores, una fàbrica de nous referents per a les futures cineastes.

Summary: La Filmoteca de València ret homenatge al paper de les dones en el cinema


La companyia aèria estatunidenca Delta ha informat que preveu que es registrin ‘cancel·lacions’ de vols ‘a gran escala’ aquest dilluns a causa d’una fallada informàtica en els seus sistemes, ha demanat disculpes als clients i ha anunciat la devolució de l’import dels bitllets de vols cancel·lats o que pateixin ‘significatius retards’. ‘S’ha registrat un tall elèctric a Atlanta, que va començar aproximadament a les 2.30 i que ha afectat els sistemes informàtics de Delta i a les seves operacions a tot el món, provocant retards de vols. S’esperen avui cancel·lacions a gran escala’, ha afirmat la companyia aèria, en un comunicat publicat en la seva pàgina web. Delta ha dit que tots els vols que estan en ruta estan ‘operant amb normalitat’. ‘Tenim constància que els sistemes de situació dels vols, incloses les pantalles d’aeroports, estan mostrant erròniament que els vols van puntuals. Demanem disculpes als clients que es vegin afectats per aquest tema. Els nostres equips estan treballant per resoldre-ho tan ràpid com sigui possible’, ha assenyalat.

Summary: Un tall elèctric afecta tots els vols de Delta Airlines


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, tornarà a tancar la llista d’En Comú Podem per Barcelona a les eleccions espanyoles del 26 de juny i l’activista de la PAH Lucía Martín serà la número dos de la candidatura darrere de Xavier Domènech. En un comunicat, el partit que va guanyar les eleccions a Catalunya el 20 de desembre ha defensat que la presència de Colau al final de la llista és ‘el millor reflex que hi ha una altra manera de governar al servei de la gent’. Lucía Martín va ser la número quatre de la candidatura el 20-D i ara substitueix en la segona posició a Marta Sibina, que serà la cap de llista a la demarcació de Girona. Dolors Terradas, que va ser diputada d’En Comú Podem per Girona en la passada legislatura, ha decidit no tornar a presentar-se per motius estrictament personals. Aquest cap de setmana a Sant Jaume de Frontanyà, també es va donar a conèixer que en Jaume Moya i en Fèlix Alonso repetiran com a caps de llista per Lleida i Tarragona, respectivament. En Comú Podem ha registrat avui les llistes. Sònia Farré, candidata independent, professora de català a secundària i de la Plataforma Auditoria Ciutadana del Deute, ocuparà el quart lloc que ocupava Martín. I Agnès Petit, vinculada a Terrassa En Comú, serà la número onze.

Summary: Colau tancarà la llista d’En Comú Podem i Lucía Martín serà la número dos


Després de l’aturada de l’estiu, avui es reunirà la mesa del parlament i la junta de portaveus que va tancar el curs polític amb l’enfrontament entre Junts per Catalunya i Esquerra Republicana sobre la manera d’afrontar la suspensió dels diputats processats dictada pel jutge Llarena. Llavors JxCat va dir que hi havia un pacte per a eximir Carles Puigdemont de la suspensió i, doncs, no tancar la porta a cap futura investidura. Esquerra ho va negar taxativament i va acusar els seus socis de mentir. Tanmateix, l’ordre del dia de la reunió de la mesa no inclou cap punt sobre la suspensió de diputats. El president Torra va explicar a VilaWeb que, després de nombroses reunions, la crisi del parlament ja havia estat resolta. ‘Encarem el curs amb un govern molt fort, amb un parlament molt fort i amb tots els actors polítics molt conscients de la cruïlla històrica en què ens trobem’, va dir. Ahir, en una entrevista a TV3, va afegir que hi havia un acord de principis generals sobre la suspensió dels diputats i va anunciar que Puigdemont conservaria l’escó.

Summary: La mesa del parlament engega el curs polític sense tractar de la suspensió dels diputats encausats pel Suprem


El conseller de Territori i Sostenibilitat, Damià Calvet, ha criticat Ibèria per la vaga de personal de terra i ha assegurat que no ha complert els compromisos adquirits l’any passat, fet que ha desembocat en la protesta. H denunciat un ‘greuge comparatiu’ i una desproporció ‘brutal i alarmant’ entre els empleats del Prat amb els de Barajas. ‘Aquí Ibèria només té 2.000 treballadors per un miler d’operacions, en canvi a Madrid en té 7.000 per 1.300’, ha lamentat. Calvet ha exigit que Ibèria no tracti l’aeroport del Prat com una instal·lació ‘de segona’ i que torni a negociar dilluns amb els sindicats i ofereixi unes relacions laborals ‘dignes’, per poder resoldre un ‘conflicte anunciat ja fa un any’.

Summary: Calvet exigeix a Ibèria que no tracti el Prat com ‘un aeroport de segona’


L’Hospital Universitari de la Ribera, a Alzira (Ribera Alta), s’ha convertit en el primer centre sanitari del país a implantar una pròtesi impresa en tres dimensions per a substituir l’os escafoide fracturat del canell d’un pacient. Gràcies a la intervenció, el pacient podrà recuperar la mobilitat de la seva mà després de deu anys de pèrdua de mobilitat i força. La impressió, realitzada en titani, reprodueix amb precisió la funció de l’escafoide lesionat. Aquest home, de quaranta anys, patia d’ençà del 2009 una lesió del carp en la seva mà esquerra, la qual cosa li havia fet perdre de manera progressiva la mobilitat i força del canell, detalla la Conselleria de Sanitat en un comunicat. Per tant, ‘sense aquest implant biònic, la lesió que patia hauria requerit soldar diversos ossos del carp – el que es coneix com a artròdesi – fins al punt de perdre quasi per complet la mobilitat de la mà’, com ha destacat Luis Aguilella, facultatiu del servei de Traumatologia i Cirurgia Ortopèdica de la Ribera. Amb l’implant es va reemplaçar l’escafoide danyat perquè, juntament amb la resta d’ossos, actués en el moviment del canell, recuperant l’ús quotidià i natural de l’articulació. El projecte de planificació i reconstrucció de la pròtesi va ser desenvolupat per l’empresa Avamed Synergy, els enginyers biomèdics de la qual van treballar juntament amb el doctor en el disseny de l’implant. L’empresa Techfit DS va realitzar la impressió de titani, d’aproximadament tres centímetres, amb les mesures exactes i mil·limètriques de l’escafoide lesionat. ‘En cas contrari, l’implant hauria fracassat’, ha subratllat l’especialista. Pròtesi a mesura en titani Prèviament a la cirurgia, al pacient se li va realitzar un TAC de la mà sana amb l’objectiu de conèixer la grandària de l’escafoide. Una vegada processades les imatges es va realitzar una reconstrucció virtual en 3D des de la qual es va dissenyar la pròtesi a mesura en titani, amb acabat en espill, i es va fabricar mitjançant tècniques de reconstrucció tridimensional d’alta precisió. La pròtesi havia de comptar amb una sèrie d’orificis distribuïts estratègicament per a fixar-la a la resta dels ossos mitjançant un tendó extret de l’avantbraç del pacient en el mateix acte quirúrgic. Tot això va suposar un treball de revisions i perfeccionament proper als tres mesos, com ha relatat el CEO d’Avamed Synergy, Lucas Díez. Per a l’implant del disseny 3D va ser necessària una complexa cirurgia de dues hores. A través de tres petites incisions en el canell del pacient es va extraure l’escafoide danyat per a després implantar la pròtesi de titani i estabilitzar-la amb un empelt tendinós. ‘El sistema ossi de la mà és molt similar al funcionament d’un rellotge: si una de les peces falla o no és exacta, no pot haver-hi mobilitat, d’ací l’elevada dificultat tècnica d’aquest implant’. Per tant, ‘l’èxit resideix que s’ha aconseguit que una pròtesi, impresa amb material biocompatible, funcione com un os més de la mà’, ha afirmat el doctor. Una vegada inserida en el canell va caldre unir la impressió amb la resta d’ossos del carp mitjançant l’empelt de tendons entrellaçats en 360 graus a través de les perforacions, amb l’objectiu d’aconseguir un moviment harmònic de la pròtesi. Tornarà a fer servir la mà en dos mesos Després de l’operació, el pacient ja ha iniciat una sèrie de sessions de rehabilitació per a recuperar la força completa del seu canell. La seva evolució actual és positiva, amb la previsió que recobri la funcionalitat de la mà dos mesos després de la intervenció. Aquesta intervenció demostra que ‘la impressió de pròtesi 3D a mesura del pacient serà una de les millors alternatives en cirurgia traumatològica, ja que ofereix als pacients una solució ortopèdica que fins ara no existia’, ha ressaltat l’especialista. De fet, en l’Hospital d’Alzira hi ha altres dos pacients que rebran pròtesis personalitzades. Els projectes de planificació virtual 3D de cirurgia complexa ajuden el procés de presa de decisió, mentre “el doctor guanya en seguretat i precisió, sent molt útils tant en reconstruccions traumatològiques com en processos quirúrgics oncològics”, ha destacat el director executiu d’Avamed Synergy.

Summary: L’Hospital d’Alzira realitza el primer implant d’una pròtesi impresa en tres dimensions del país


La Sala Tercera del Tribunal Suprem ha fet pública avui una sentència que confirma l’anul·lació de la taxa de l’Ajuntament de Barcelona que gravava els pisos buits. Els magistrats confirmen el criteri del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TJSC) que el juliol del 2017 ja va deixar sense efectes aquests gravàmens perquè considerava que el consistori no tenia competències per regular aquesta qüestió. Com el TSJC, el Suprem conclou que la taxa no es pot enquadrar ‘en cap dels serveis o activitats’ de la Llei d’Hisendes Locals, i la Llei de l’Habitatge del 2007 de Catalunya ‘no atorga les competències municipals que invoca l’ordenança fiscal’. El Suprem dóna la raó d’aquesta manera a la Societat de Gestió d’Actius Procedents de la Reestructuració Bancària, S.A. (SAREB), que el 2016 va interposar recurs contra l’ordenança municipals que regulava la taxa de pisos buits i que ja va aconseguir que el TSJC fallés a favor seu. Ara els magistrats desestimen el recurs presentat per l’Ajuntament de Barcelona, que adduïa que la sentència del TSJC vulnerava la Llei reguladora de les Hisendes locals i la Llei del Règim Especial del Municipi de Barcelona. Segons el Suprem, la taxa no infringeix cap article de la Llei d’Hisendes Locals, i l’Ajuntament de Barcelona ni pot aprovar disposicions de caràcter general en aquesta matèria ni té competències sobre l’activitat que gravava la taxa.El motiu, segons la sentència, és que les taxes ‘han de complir el principi de legalitat tributària’ i el tribut de l’ajuntament de Barcelona ‘no es pot enquadrar en cap dels serveis o activitats que s’inclouen’ a la Llei d’Hisendes Locals ni tampoc a la Llei d’Habitatge del parlament.

Summary: El Suprem confirma l’anul·lació de la taxa de l’Ajuntament de Barcelona que gravava els pisos buits


VilaWeb ha estrenat la segona generació de les seves apps per a telèfons mòbils i tauletes. Les apps es poden descarregar de manera gratuïta a l’iTunes Store i al Google Play, accedint des dels diferents aparells, iOS o Android. Els lectors que vulguin accedir a VilaWeb des del navegador sense fer servir les apps trobaran un producte gairebé idèntic al de les app i també podran demanar veure la pàgina com es veu des dels ordinadors de sobretaula. Aquestes noves versions de les app incorporen tots els continguts del diari en un nou format especialment atractiu des de les tauletes i dissenyat per a optimitzar el seu ús a través dels telèfons mòbils. Entre les noves funcions de les app destaca la recpeció d’avisos de notícies d’última hora.

Summary: VilaWeb estrena aplicacions per a mòbils i pissarretes


Demà hi ha eleccions municipals a Catalunya Nord, en un context d’excepcionalitat a causa de la crisi del coronavirus. Dijous, el president francès, Emmanuel Macron, va fer una crida a romandre a casa, va ordenar el tancament de les escoles i va prohibir els actes amb més de cent persones. Tanmateix, i tot i els rumors d’aquests darrers dies, les eleccions municipals a l’estat francès no s’han ajornat pas. Uns comicis que no arriben en un moment gaire bo per a Macron, per la baixa popularitat arran de la reforma de les pensions i perquè té una estructura territorial dèbil per a configurar llistes municipals. Per la seva part, els Republicans i el Partit Socialista batallaran per conservar el poder local i les grans batllies, després d’haver estat relegats en les eleccions presidencials, legislatives i europees. Uns bons resultats podrien fer que es recuperessin per a futures cites electorals, mentre que una derrota podria dirigir les formacions cap a una descomposició encara més accelerada. Les eleccions que poden marcar un punt de no-retorn en la política francesa En el cas de Catalunya Nord, encara es manté l’equilibri polític habitual entre el centre-esquerra, el centre-dreta i les llistes locals de caràcter més transversal. En canvi, a les trenta-tres ciutats de més de 3.500 habitants, el partit de Macron només hi presenta tres llistes, els Verds una i Reagrupament Nacional solament set. Hi ha cinc municipis de més de 3.500 habitants –Alenyà, Pollestres, Santa Maria del Mar i Sant Esteve del Monestir– on només hi ha una candidatura i ja saben qui serà el futur batlle. Tot i això, el resultat de Perpinyà marcarà en gran part l’èxit o el fracàs de les diferents formacions polítiques a Catalunya Nord. Perpinyà: es podrà fer front a l’extrema dreta? En les eleccions municipals a Perpinyà, hi ha cinc candidatures que poden assolir el 10% del vot i passar a la segona volta del 22 de maig. El candidat d’Agrupament Nacional, Louis Aliot, és qui té una intenció de vot més alta, amb més d’un terç del vot, lluny del 50% necessari per a evitar una segona ronda. L’actual batlle, Jean-Marc Pujol, dels Republicans, amb prop d’un 20% dels vots es disputaria la segona plaça amb Agnès Langevine, vice-presidenta d’Occitània i cap dels Verds a Catalunya Nord. Finalment, qui va ser adjunt de Pujol, Romain Grau, és candidat de la República En Marxa –amb els catalanistes de Sí al País Català dins la llista–, i també es preveu que assoleixi el mínim de vot necessari, mentre que l’Alternativa, una candidatura ciutadana que té el suport d’Esquerra Republicana de Catalunya Nord, la CUP i bona part dels partits d’esquerres francesos, opta a ser present en la votació de la setmana vinent, tot i que podria quedar fora per un marge de vot molt estret. Hi ha altres candidats amb menys possibilitats, com ara Clotilde Ripoull (5%), que comparteix llista amb Unitat Catalana, Olivier Amiel (5%), adjunt del batlle aquesta legislatura, i Alexandre Bolo (2%), candidat del Front Nacional ara fa tres anys. Per a la segona volta, la darrera enquesta mostra un avantatge per al candidat d’extrema dreta. Si hi ha tres candidatures o més, Aliot pot guanyar còmodament, mentre que si només s’enfronta a una sola llista electoral, sigui perquè la resta de partits uneixen forces o bé retiren la candidatura, el resultat pot ser molt ajustat.

Summary: Catalunya Nord vota en un clima d’excepcionalitat pel coronavirus


‘Deixa’t seduir per la ficció’, crida la Mia Wallace de Pulp Fiction en moltes andanes de metro, autobusos i cartells del carrer. ‘Deixa’t corrompre per la ficció’, diu Pablo Escobar, de Narcos. Els universos del cinema i de les sèries tenen una cita aquest cap de setmana a la Farga de l’Hospitalet, al Saló del Cinema i les Sèries, organitzat per CinemaWorld i la Farga. Realitat virtual, xerrades, exposicions i fins i tot jocs d’escapades en viu dedicats al món de la ficció audiovisual. Aquest matí, es farà la jornada de taules rodones, una activitat oberta al públic i que comptarà amb directors de càsting, directors artístics i guionistes. Les taules rodones són pensades especialment perquè hi participin estudiants del món audiovisual i també joves professionals. Si hi ha hagut universos protagonistes en la ficció dels darrers anys, aquests són Harry Potter i Star Wars. Per això, els organitzadors del Saló del Cinema i les Sèries han dedicat les exposicions més grans a aquestes dues sagues. Més de 400 metres quadrats estan dedicats al món escrit per J.K. Rowling, amb ambientació al món màgic de Hogwarts. A banda de més de cent expositors d’empreses dedicades al sector, durant els tres dies es faran trenta-cinc xerrades sobre films i sèries. Destaquen, dissabte, la de l’actor Alberto Ammann, Helmer ‘Pacho’ Herrera a la sèrie Narcos, i també la del compositor de bandes sonores Zacarías M. de la Riva, que ha escrit la música de films com Tadeo Jones. A més, Berto Romero presentarà divendres a la tarda el primer capítol de la seva nova sèrie Mira lo que has hecho. Per als més curiosos, hi haurà tallers de doblatge, de maquillatge d’éssers fantàstics, de cosplay i, fins i tot, per a aprendre a crear un cartell de cinema. També hi haurà espectacles d’improvisació i exhibicions d’especialistes de cinema d’acció, lluita, caigudes, i un espai infantil i decorats interactius. Podeu consultar tota la programació ací.

Summary: Harry Potter i Star Wars, protagonistes al Saló del Cinema i les Sèries


«Espanya ha perdut un dels homes que li ha prestat serveis més grans» Telegrama d’Alfonso XII després de la mort d’Antonio López Posat altiu, barba frondosa i uns ulls que escruten el mar. L’estàtua no assenyala com la de Colom. Antonio López i López no vol recordar l’origen de la seva fortuna. A l’altra banda de l’oceà, en una Cuba encara colonial, aquest prohom d’arrels càntabres es va convertir en un ínclit traficant d’esclaus. Durant més d’un segle, Barcelona ha tingut un negrer dalt d’un pedestal. Un marquès gairebé intocable. López va trepitjar per primera vegada la ciutat el 1848. Perseguia Luisa Bru Lassús, la filla d’una família que s’havia enriquit a Santiago de Cuba i que havia decidit de tornar als seus orígens. La parella es va casar un any després, però no va romandre a la capital catalana. El tràfic d’esclaus era un negoci massa suculent. Que fos prohibit per un decret reial d’ençà del 1820 era indiferent. El diner ràpid es fa sense escrúpols i amb la complicitat de les autoritats. El 1855, López torna de manera definitiva a Barcelona. Acumula una fortuna incomptable i és propietari de la Companyia Transatlàntica Espanyola, la principal empresa de transport marítim d’Espanya. A més, les complicitats amb el poder li permeten d’aconseguir el monopoli del transport de les tropes i del correu. Banyat en or. López diversifica i intensifica la seva activitat econòmica. Funda una tabaquera, una empresa de ferrocarrils i un banc. Distanciat de les colònies i embriagat pel nivell de vida de les elits, López es fa construir una mansió al passeig de Gràcia i compra el palau Moja, que s’acaba convertint en la residència familiar. Actualment l’edifici acull la Direcció General de Patrimoni Cultural de la Generalitat, però un bust del negrer encara en vigila una estança. López s’acaba de mesclar amb l’alta societat casant-ne la filla, Isabel, amb Eusebi Güell, comte i mecenes d’Antoni Gaudí. El mateix López també fou mecenes i va finançar la publicació de L’Atlàntida de Mossèn Cinto Verdaguer, qui havia exercit de capellà en algun dels vaixells de la Transatlàntica. El negrer va acabar d’escalar en la jerarquia nobiliària de la mà d’Alfonso XII. Primer li va concedir el títol de marquès de Comillas i, poc abans de morir, el de Grande de España. El 16 de gener de 1883 mor a Barcelona. Un any després, com a demostració del seu poder i influència, ja té una estàtua al carrer. El negrer es converteix en una figura de bronze, però el metall no amaga la seva ànima sinistra. El seu cunyat, Francisco Bru, encén la metxa de la polèmica amb un escrit demolidor: «Què us sembla, espanyols, aquesta indignitat? Què els sembla als barcelonins? Poden estar molt ufanosos de tenir en una de les seves places públiques l’estàtua d’un firaire de carn humana i cèlebre per la seva vil crueltat a l’illa de Cuba, abans de ser-ho a la península pels seus milions i sumptuositats. Amb raó es podria anomenar aquella plaça la plaça dels negrers» El 1902 la revista satírica La Campana de Gràcia, coincidint amb la mort de Mossèn Cinto, va començar una campanya per a fondre l’estàtua i fer-ne servir el bronze per finançar institucions de caritat. Endemés, la publicació volia col·locar una estàtua del poeta dalt del pedestal. Tanmateix, no fou fins a la guerra del 1936-39 que el marquès intocable va trontollar. Un grup d’anarquistes van arrencar-lo i el van convertir en bales per als fusells. La revolució de la dignitat va durar poc. El franquisme va recol·locar de seguida el marquès al pedestal. Francesc Marés va convertir les formes esveltes del metall en un perfil massís de pedra. Posat altiu, indestructible… aquesta era la intenció, però el 2010 l’Ajuntament de Barcelona va fer el primer pas per esborrar-ne el rastre. El carrer Marquès de Comillas, als peus de Montjuïc, va ser rebatejat com a carrer de Ferrer i Guàrdia. I avui, després d’anys de demandes per part de SOS Racisme, sindicats i partits com la CUP, Barcelona ha tombat per sempre el negrer del pedestal. No hi haurà cap telegrama reial que ho lamenti. Es deixa en suspens el nom per a la plaça. El consistori ha proposat ‘Bullangues’, en record dels avalots que es van produir a Barcelona entre el 1835 i el 1843, però una iniciativa popular encapçalada per Tanquem els CIE vol que s’anomeni ‘Idrissa Diallo’.

Summary: Antonio López, el negrer ‘grande de España’ que els anarquistes van convertir en bales de fusell


El president del govern, Carles Puigdemont, i el vice-president, Oriol Junqueras, han parlat avui en una entrevista a El Punt Avui TV sobre la qüestió de confiança prevista per a la segona quinzena de setembre. Puigdemont ha aclarit que la qüestió de confiança és sobre la seva figura com a president però que en realitat s’està demanant la confiança al govern. ‘Estem demanant confiança amb el que estem fent i això no admet matisos. El què estem fent és fàcil de definir: estem caminant cap a la independència de Catalunya’, ha dit. Tots dos han coincidit en dir que la qüestió de confiança no és una prova en ella mateixa sinó una oportunitat per reforçar el full de ruta cap a la independència. Sobre el calendari de la votació de la qüestió, Puigdemont ha desmentit que porposés fer-la al setembre per refer els ponts amb la CUP: ‘Això seria mercantilista i tacticista, inpropi del moment que estem vivint’, ha sentenciat. Ha afegit que no era possible fer-la abans perquè fins el 4 d’agost no podia recuperar la possibilitat de convocar eleccions i, després del mes d’agost inoperatiu, el millor moment per fer-ho en condicions és la segona quinzena de setembre. ‘El resultat del Brexit i del 26-J ens han donat una visió més panoràmica de com gestionar aquesta qüestió. Som conscients que hi ha una actors que no depenen de nosaltres però que ens efecten’, ha afegit. Oriol Junqueras ha dit que no hi ha candidat alternatiu a la presidència i s’ha mostrat convençut que Junts pel Sí guanyarà la qüestió de confiança. Anul·lació de les estructures d’estat per part del TC i operació Tèrmyca Puigdemont ha lamentat que la resposta de l’Estat a les demandes de Catalunya sempre passi pels tribunals, el que demostra, al seu parer, que ‘això no ho volen arreglar’. Pel que fa a l’operació Térmyca, ha negat haver comès cap irregularitat o haver cobrat cap comissió quan era alcalde de Girona. ‘Sóc un president 0,0’, ha dit. Puigdemont ha lamentat que l’Estat vegi els catalans com a enemics als quals cal abatre amb guerra neta i guerra bruta, i ha situat aquesta actuació policial en l’anomenada ‘Operació Catalunya’. Per la seva part, el vicepresident del Govern, Oriol Junqueras, ha assegurat que no té cap dubte sobre Puigdemont, i ha recordat que l’Estat ha utilitzat moltes vegades mecanismes de guerra bruta en contra de la seva pròpia societat. Al seu parer, cal fer tot el possible per exterminar la corrupció, ‘però també és evident, i si hi havia algun dubte en gran part s’ha esvaït, que el ministre de l’Interior no dubta a l’hora d’inventar proves’. ‘Si hi ha govern espanyol serà tard i no serà fort’ El president de la Generalitat ha reconegut que no descarta res en la política espanyola. Al seu parer no es pot donar per fet res, però ha opinat que si hi ha govern, serà tard, no serà fort i durarà poc. Ara bé, pels resultats del 26-J, ha reconegut que el referèndum pactat s’ha demostrat pràcticament inviable, i ha instat un cop més l’espai d’En Comú Podem a moure’s i a participar en el procés constituent d’un nou estat. RUI Sobre el Referèndum Unilateral d’Independència, tant Puigdemont com Junqueras s’han mostrat oberts a parlar-ne, però han recordat que primer cal aprovar les lleis de desconnexió, especialment la llei de transitorietat jurídica. Han apuntat que després caldrà passar per una pantalla democràtica, però no han volgut concretar-la encara. En tot cas, el president de la Generalitat ha reclamat que no s’exigeixin regles d’un referèndum a l’hora de llegir resultats quan l’Estat no permet celebrar-lo. Junqueras, per la seva part, ha dit que no està preocupat pel fet que els partidaris del ‘no’ no es mobilitzin, i precisament ha remarcat que en unes eleccions parlamentàries segur que ho farien, i també en un referèndum sobre una nova constitució.

Summary: Entrevista a Puigdemont i Junqueras: la qüestió de confiança és sobre l’acció de govern


Anna Simó (1968) és diputada de Junts pel Sí. Demà comença el procés judicial contra ella i més membres de la mesa de Junts pel Sí i Catalunya Sí que es Pot del parlament català. Són acusats d’haver permès de votar i debatre les resolucions del debat de política general, entre les quals s’incloïa el referèndum unilateral. Simó va ser la primera regidora d’ERC a l’Hospitalet de Llobregat després de la guerra del 1936-1939 i consellera de Benestar en el tripartit. És membre de CCOO de Catalunya i de Ca la Dona. Rep VilaWeb en una de les sales del parlament. —Carme Forcadell, dona. Joana Ortega, dona. Irene Rigau, dona. Anna Simó, dona. Tot de dones davant els tribunals. —Se’n podrien fer moltes lectures. Una és que també és un acte de normalitat. Bé, tot és molt anormal aquí, però vull dir que al final hi són com a presidenta del parlament, consellera d’Ensenyament, i membres de la mesa. Té una certa lògica. —El no independentista Nuet ha tingut un gest ben bonic i digne. —Quan ets a la mesa t’has de creure quina funció exerceixes, que és la de preservar els drets individuals dels diputats i diputades. I, entre aquests drets, de manera molt clara, hi ha la llibertat d’expressió i la participació política. I com a mesa no podíem, ni volíem, fer res més sinó admetre a tràmit una resolució del debat de política general. I Nuet ho va entendre així. Ha entès que nosaltres no hem de fer de censors i autocensors del Tribunal Constitucional, i que no podem aturar el debat. Per nosaltres, això és vulnerar no tan sols el reglament del Parlament de Catalunya, sinó el dret internacional. —Us podeu sentir utilitzats ara. Gent que digui: que els castiguin molt, i així ens armem de raons. —No. No ho crec. Si més no, jo no sóc partidària de ‘com més malament, millor’. Mai no ho he estat. Ni tampoc de la política reactiva. Necessites que et fotin un bon meco per…? No. Mai. El meu somni humit i polític és que algun dia els catalans puguem prendre decisions sense que ens estomaquin gaire ni ens facin patir. No cal que et trinxin gaire perquè prengui’s una decisió d’autoafirmació. Nosaltres ens sentim utilitzats? I tant. Molt. Perquè vam anar a una llista electoral i la gent ens va utilitzar perquè els representéssim i féssim allò a què ens havíem compromès. Ens sentim plenament, entusiàsticament, utilitzats. Som peces d’un engranatge que va destinat a complir un compromís polític. —Entre els polítics ha desaparegut la por. Abans n’hi havia. Ara, no. Pot ser? —Els qui anàvem a les llistes de Junts pel Sí, i hi anàvem per fer la independència, sabíem que podia passar de tot. Per tant, quan em diuen ‘osti, pobreta’, doncs no. No fem res d’especial. Si no hi fóssim nosaltres, n’hi hauria uns altres. I en tot cas, hem de dir que és lamentable, per a algú que s’estima la política, veure com han utilitzat el Tribunal Constitucional, l’advocat de l’estat i la fiscalia, que fan anàlisis brutals utilitzant aquests instruments tan bèsties per fer callar. És lamentable. Els tribunals haurien de defensar els nostres drets en tant que representants inviolables dels ciutadans. No em cansaré de demanar la inviolabilitat i que represento la ciutadania. I que els tribunals m’han de tutelar, no jutjar-me. A mi, els tribunals m’han de defensar, no jutjar-me. —Aquesta setmana, Gemma Calvet va dir que prohibir el referèndum era il·legal perquè anava als programes electorals. Em va agradar l’agressivitat. —Et diran que a cap programa electoral no hi havia el referèndum. Però els diputats escollits sí que vam votar-ho al parlament. Vam fer-ho. No ho veig agressiu. És tenir el cap lliure. No posar-te límits. Aquest és el gran guany. Per això som aquí, a punt de fer un referèndum. És la independència mental, primer. La llibertat mental. Els nostres pares i mares, que venien de la transició, tenien una caixa al cap amb la qual no es podien moure. Els qui hem vingut després, aquesta mentalitat ja no la teníem. La meva generació, i la següent, hem tret els límits a la més gran. El desacomplexament mental, el fet de no posar-se límits més enllà de l’escrupolositat democràtica. És a dir, escolta, perdona, per què no puc votar en un referèndum si puc ser independent o no? No és agressivitat. És desacomplexament. —Els veïns de l’Hospitalet vostres, com han reaccionat? —La gent és molt discreta. L’altre dia comprava en una carnisseria i va venir un senyor, em va fer una abraçada, un petó, i em va dir ‘ànims’. Però en general, és discreta. Per exemple, a l’escola on porto el meu fill em miren, normalment són mares, i no em diuen res. Alguna mare fa un gest. I això em fa sentir bé. És una cosa discreta i molt suau, que m’agrada. A mi ja m’agrada, aquesta manera light. Una altra cosa deu ser la Carme Forcadell, que no deu poder fer ni un pas. És molt més coneguda. És la Carme de l’ANC, per a molta gent. No deu poder anar enlloc que l’abracen i l’estimen. —Per què encara viviu a l’Hospitalet? —Com que per què? Perquè m’agrada! Però molt, m’agrada. Hi viuen mos pares, ma germana ja no. I és l’entorn on he crescut. —Resultats a l’Hospitalet el 27-S. Ciutadans, 23%. Junts pel Sí i la CUP, sumades, un 20%. Per què? —L’Hospitalet no és a l’avantguarda dels postulats independentistes, no. Per moltes raons. Algunes tenen a veure, però menys que no es pensen molts, amb l’origen, la llengua habitual. No dic que no hi hagi una causa. Però mira, la Susanna Díaz, quan va venir a l’Hospitalet, va dir allò de ‘com podeu votar segons qui, si sou dels nostres!’ O la patinada del de la cua de Podem, que va venir a dir ‘vosaltres esteu obligats a votar Podem perquè no sou burgesia catalana’. La Susanna fent el discurs de la maleta de fusta i l’altre, un discurs passat de moda. I això encara hi és. Però molt menys que no volen. Nosaltres, a ERC de l’Hospitalet, per exemple, tenim militants que ara s’ha apuntat a cursos de català. No el sabien parlar. Aquí, la idea de votar i de democràcia no ha ser patrimoni dels qui tenen vuit cognoms catalans. —Vós teniu vuit cognoms catalans? —Jo en tinc quaranta-vuit! Ha ha! —Coses que facin malament els independentistes? —No m’agrada donar pistes a l’adversari. Si algun adversari llegeix VilaWeb, m’abstindré de donar-li pistes. —I coses que facin bé? —Posar en mans de la gent la decisió. I haver modificat, sortosament, el full de ruta. El referèndum no hi era, al full de ruta de Junts pel Sí. Representa que el referèndum era el 27-S. Sí que el teníem el 2012. I això ha estat tenir prou cintura. I hem passat de parlar d’independència a parlar de democràcia. Això és molt inclusiu i molt ampli. Sempre ens haurien pogut dir: ‘És clar, és que heu fet una DUI’, ‘Oh, esteu aquí tancats al parlament’. Doncs no. Urnes. I que la gent parli. —Hi ha gent que encara dubta que posareu urnes. —I tant que les posarem, les urnes! Passa que quan fa tres-cents anys que reps i estàs subjugat, tens la mentalitat desconfiada. No passarà. Ni és comèdia. Hi ha gent que pensa que si pot passar una cosa malament, passarà. Hi són, aquests! Ja ho veuran. La nostra funció ha de ser donar confiança i seguretat. Que la gent que no vol la independència estigui tranquil·la. Ningú no s’hi jugarà res personal. I tot es farà escrupolosament bé. No han de patir per res. Han d’estar tranquils. —Hi ha visites d’estrangers al parlament que us hagin impressionat? —Abans me’n trobava més, perquè era vice-presidenta primera. Però els d’ara se’n fan un fart. Va haver-hi força d’impacte amb els últims congressistes nord-americans, pel que m’han explicat. Entenen perfectament què passa aquí, es veu. Tots els qui vénen de democràcies llargues, no com la nostra, ben breu, no entenen com una mesa del parlament pot trobar-se qüestionada. Ni com el TC fa això que fa. —A alguns americans també els deu agradar que ERC sigui una esquerra no marxista. —Som esquerra no dogmàtica. I gent molt oberta. Ho hem estat sempre. Des dels anys trenta. A vegades faig broma: tenim aquell punt anarquista. Els anarquistes de la CNT van donar molt de suport a Macià, a Barcelona. Molt. Per tant, no som dogmàtics, i això ens permet de reconèixer que ho podem fer millor. —Marxista, ho sou? —No ho he estat mai de la vida. No aixecava el puny ni quan era de les JERC. Mai. Sóc d’esquerres. Socialdemòcrata. Però sí, a ERC hi ha gent d’orígens molt diversos. Tots tenim els nostres matisos. —Des de Lehman Brothers, els socialdemòcrates haurien de moure’s cap a l’esquerra? —La socialdemocràcia passa hores baixes, ara. És evident. Però a ERC tenim una gran virtut, també, i és que volem refundar la socialdemocràcia. Volem repensar-la, modificar-la. Crec que també han fet molt mal els dogmes de la socialdemocràcia. I ERC és un partit sense complexos. Ens han donat carnet i ens l’han pres tantes vegades. D’esquerres, de dretes, independentistes, no independentistes. Ja en passem. És que tu no ets d’esquerres. A mi, ja m’és igual. Però a veure, tu què dius, bergant? Ja no tenim complexos. Ja no tenim complexos quan ens acusen de no seguir el llibre vermell de. Creiem que estem en més bona condició de repensar l’esquerra. —El capitalisme es pot reformar? I per què no es pot crear una cosa nova? —Quina alternativa hi ha al capitalisme? No n’hi veig. Veig alternativa a aquest capitalisme. Això sí. El capitalisme s’ha de domesticar, posar-hi límits, des de l’estat. Regular-lo. Estic convençuda que, si els estats haguessin fet la seva feina, Lehman Brothers no hauria passat. No va controlar res, i el capitalisme va ser salvatge. Jo crec que el capitalisme, i l’esforç, ha fet que els meus pares, que no van poder anar mai de vacances, ni a restaurants, excepte els convits, m’hagin pogut donar a mi una formació, que jo sí que hagi pogut anar de vacances o a restaurants. No dic que això hagi estat el capitalisme. Però sí, és clar. I el seu esforç personal, amb dues feines alhora del pare. El capitalisme s’ha de domesticar. I qui ha de tenir la veu preponderant és la ciutadania. I l’obligació que tenim els governs és de posar límits i posar en mans de la gent les decisions que es prenguin. Contra els oligopolis, contra els qui es proclamen liberals i són tot el contrari: capitalisme d’amiguets i la llotja del Bernabéu, etcètera. Hi ha un altre capitalisme possible. Sóc altercapitalista.

Summary: Anna Simó: ‘I tant, que les posarem, les urnes!’