El conseller d’Afers Estrangers, Ernest Maragall, ha declarat en una entrevista al programa HardTALK de la BBC que l’independentisme no tindrà dret de demanar suport internacional ‘fins que no superi el 50% de la societat catalana’. Concretament, el conseller ha dit: ‘Sabem que fins que no aconseguim superar el 50 % de la societat catalana, com a mínim, a favor del nostre projecte, no tindrem dret de reclamar suport internacional’. I ha afegit: ‘Tinguem en compte que fa sis anys un nou estat català només rebia el 20% del vot. I ara hem fet un gran salt. De 20% a quasi el 50%. No és una situació fixa. I el bloc republicà és divers: dreta, esquerra. Però encara hi ha un objectiu comú. En canvi, l’altre 50% no té projecte comú. No han ofert res. Excepte estar en contra.’ Maragall no ha tancat la porta a acordar un referèndum amb l’estat on els electors puguin ‘escollir entre independència i una mena d’autonomia màxima en lloc d’independència sí o no’. En l’entrevista que li ha fet el periodista Stephen Sackur, Maragall ha explicat les raons de l’independentisme. ‘La qüestió és que no estem aquí per greuges econòmics. O per no ser pròspers. Aquesta no és una revolució de la necessitat. Ni desesperada. És un moviment de democràcia, de conviccions en la nostra personalitat. No és ètnic ni nacionalista . No és contra la gent espanyola. És una afirmació. Som més europeus.’ Ací teniu l’entrevista sencera, en anglès. VilaWeb també us ofereix l’entrevista traduïda, i editada, a continuació: —Aquí estem, un any després del referèndum. Molta gent creu que el vostre moviment ha perdut força i no té estratègia. —És un pensament legítim. Les coses són lleugerament diferents. Estem construint el nou camí. Hem tingut un any negre en termes de repressió i injustícia. Hem sofert. I encara sofrim gran pressió. —Manca de lideratge. Per exemple. Molta gent va sortir al carrer per recordar que fa un any del referèndum, però hi havia clares divisions. Alguns volien accions violentes. Com ho veu el senyor Maragall? —No m’agraden aquestes actituds. I no la compartim. La nostra estratègia es basa en tres elements: diàleg, actituds pacífiques i… —Deixeu-me que us aturi. El vostre president, Quim Torra, va agrair la gent que bloqueja les carreteres, les vies de tren, i que van voler entrar al parlament català. Els CDR. I els va urgir a mantenir la pressió. —La pressió no vol dir violència, ni entrar al parlament. Parlava de la necessitat de mantenir una positiva pressió sobre el govern espanyol —El fet és que esteu dividits. L’antic president, Carles Puigdemont, quan veure la violència dels carrers va dir que si aquesta gent feia servir la violència no eren la gent de l’1-O. Nosaltres no anàvem encaputxats. Som pacífics, deia. —Exacte. La única manera de fer és aquesta. El nostre primer element és aquest. —Doncs un dels CDR va penjar la figura d’un policia d’un fanal a Barcelona. I el cartell hi deia: no en deixeu cap de viu. —Totalment en contra. I estic segur que aquestes actituds no donen caràcter al procés i al moviment. Són molt marginals. No podem acceptar que aquestes actituds marquin la present definició del projecte republicà. Ahir vam tenir una manifestació a Barcelona, primer aniversari dels dos Jordis, i altre cop, va ser pacifica. —Heu perdut el control d’alguns elements —No ho diria. Però sí que hem de deixar clara la nova estratègia a tothom. A vostès i potser a aquests nous radicals. Per saber on som i el que volem per al poper període tenim tres coses a dir. Primer, diàleg. Segon, ampliar el nostre suport. I en tercer lloc, estar present a Europa i a les institucions europees per tal de ser entesos. —Heu dit que voleu que el govern espanyol intervingui per tal d’alliberar els presos. Si el que voleu és no polititzar la justícia, per què feu això? —El govern espanyol té moltes eines. No només donar instruccions a un fiscal. —El Tribunal Suprem a Espanya és independent —Hauria de ser-ho. Ara és molt més: és un poder polític real en ell mateix. Té la seva ideologia i hi ha decidit quedar-se i fer-se seva la constitució. Han posat la sagrada unitat d’Espanya per damunt de l’imperi de la llei. I de la voluntat democràtica de la gent. —Quim Torra ha dit: ‘Si no ens doneu un referèndum en un mes, retirarem el suport’. Això és xantatge. —És una expressió d’urgència. Heu d’entendre que vivim amb els nostres líders a presó i a l’exili. I amb una societat que naturalment ho viu amb rebuig. Que ens urgeix a fer accions i a proclamar la república sense esperar. I nosaltres busquem respostes perquè el govern espanyol no en dóna. No hi ha oferta de diàleg real, de moment. —Borrell em va dir el contrari. I que són vostès el que no el volen, el diàleg. Un canvi de relat. —Això intenten. Però la realitat és molt diferent. Tornem als nostres objectius. El nostre objectiu és la llibertat pels presos, democràcia (en el sentit d’arribar a un acord per expressar el nostre dret a decidir el nostre futur), i respecte per a les nostres institucions. Poder fer un govern executiu i efectiu. I aquests tres objectius no estan encara damunt la taula. Perquè parlar d’un nou estatut d’autonomia és anar deu anys enrere. No afegeix res nou. I no respon les nostres preguntes —Esteu preparats per a fer caure el govern socialista? —No és el nostre objectiu. —Però esteu preparats per a fer-ho? —Sempre hem d’estar preparats per a prendre decisions. I si ara us asseguro que mai ho farem estaré renunciant a cap possibilitat de negociació. —Si el feu caure hi ha molta possibilitat que el nou president sigui contrari a tot diàleg. —Per això no hi estem interessats. Farem tot el possible per arribar un acord. —Quan dieu que voleu ampliar el vostre suport és perquè el problema fonamental que teniu a Catalunya és que tot i els esforços, i el referèndum, les enquestes són clares: no teniu una majoria aclaparadora de la gent al vostre a favor. El 21-D va ser molt empatat. I les enquestes també són molt empatades. 46% diuen sí a la independència i 45%, no. És una regió dividida del tot. No teniu la força per aconseguir independència —En qualsevol cas hem guanyat les últimes quatre oportunitats d’expressar la nostra voluntat. En termes de vots. —Per separar-vos de Madrid necessiteu una majoria molt més àmplia que el 51%. I no la podeu aconseguir, aquesta majoria —Per què no podem tenir una majoria aclaparadora? És el nostre objectiu, justament. I som conscients d’aquesta circumstància, i sabem que fins que no aconseguim superar el 50% de la societat catalana, com a mínim, a favor del nostre projecte, no tindrem dret de reclamar suport internacional i etc. És la nostra feina. Per això necessitem temps, i un govern estable i executiu. Tinguem en compte que fa sis anys un nou estat català només rebia el 20% del vot. I ara hem fet un gran salt. De 20% a quasi el 50%. No és una situació fixa. I el bloc republicà és divers: hi ha la dreta, l’esquerra, radicals. Però encara hi ha un objectiu comú. En canvi, l’altre 50% no té projecte comú. No han ofert res. Excepte estar en contra. —Una cosa que tenen els oponents en comú és que s’evidencia que els negocis no volen continuar amb aquest projecte. 3.000 empreses van marxar. Caixa Bank, Banc Sabadell, Gas Natural. Veuen que hi ha un perill real si continua la vostra campanya. —Els fets diuen gairebé el contrari. És veritat que grans companyies han pres precaucions. Però depèn del clima de diàleg que arribi, o no. En termes econòmics nosaltres creixem més que Espanya i la mitjana europea. —El fet que Catalunya sigui pròspera a Espanya farà que molts catalans que l’escoltin pensin que l’status quo els ha permès ser pròspers. —La qüestió és que no estem aquí per greuges econòmics. Ni per no ser pròspers. Aquesta no és una revolució de la necessitat. Ni desesperada. És un moviment de democràcia, i de conviccions, i de creure en la nostra personalitat. No és ètnic ni nacionalista . No és contra la gent espanyola. És una afirmació. Som més europees. —Juncker deia que la independència de Catalunya obriria la porta a 98 estats nous. —No hi ha res escrit sobre la sortida de la UE d’una regió que se separa. I mai no seria més de dos o tres casos: Escòcia, Catalunya, Flandes,... —No ho pot saber això, senyor Maragall. No sap què obriria la independència de Catalunya. —Per això té tant de sentit d’obrir un debat europeu sobre l’ampliació interna i dir els requisits democràtics que caldrien perquè la gent s’expressi en aquest sentit. —Brexit, populisme. Francament, crec que la seva visió d’una Europa de regions és una fantasia —No ho és. I és una visió a mig i llarg terme. —López Burniol deia al diari La Vanguardia, que Catalunya no té forca unilateral però si força per a desestabilitzar Espanya. I aquí estem, oi? —A López Burniol el conec molt bé, i som amics. La diagnosi de López Burniol (els catalans tenen força per desestabilitzar Espanya però no per marxar) és només una part de la veritat. Hem tingut aquesta habilitat desestabilitzadora, però també el coneixement per acceptar un diàleg real. Nosaltres posem damunt la taula la independència, però estem oberts a escoltar alternatives o ofertes del govern socialista que encara no s’han formulat. Però en lloc d’escollir sí o no a la independència, també es pot escollir A o B. Escollir entre independència o una mena de Devolution Max. (Autonomia Màxima) Per què no? Aquest és un diàleg real. Que ens agradaria tenir obert, però que els socialistes encara no estant llestos.

Summary: Ernest Maragall, a la BBC: ‘Si no superem el 50% de la societat no tindrem dret de reclamar suport internacional’


Quan parla de llengua, la constitució espanyola és una excepció en les constitucions dels estats de la Unió Europea. El moll de l’os de l’anomalia està en la frase que va després del punt i seguit, quan, en referència a la llengua castellana, diu: ‘Tots els espanyols tenen el deure de conèixer-la i el dret de fer-la servir.’ Això sí que és una excepció gairebé absoluta. De tots vint-i-set, només Bulgària obliga a saber la llengua oficial, com Espanya: ‘L’estudi i l’ús de la llengua búlgara són un dret i una obligació per a qualsevol ciutadà búlgar.’ De fet, fins i tot hi ha països que ni tan sols parlen d’oficialitat, sinó que l’estipulen amb lleis o esmenes, o bé ho deixen sobreentès: la llengua de l’estat és la llengua en què són escrites les lleis. Són els sistemes triats a Alemanya, Bèlgica, Dinamarca, Finlàndia, Grècia, Itàlia, Luxemburg, els Països Baixos i Suècia. En canvi, a la constitució espanyola, al títol preliminar, secció trenta-unena, ja hi llegim: ‘El castellà és la llengua espanyola oficial de l’estat.’ Cap altra constitució de la UE no ho fa, això d’adjudicar nacionalitat a les llengües tan ideològicament, i totes opten per maneres més neutrals (‘La llengua de la República és el francès’ o ‘A Hongria, la llengua oficial és l’hongarès’, per exemple). El lingüista madrileny Rafael Sánchez Ferlosio va observar, amb gran agudesa, que si la constitució s’enginyava aquesta carambola de les ‘llengües espanyoles’ per a penjar-ne subreptíciament l’etiqueta al català, l’èuscar, el gallec i la resta de llengües de l’estat, la formulació de l’enunciat implicava que l’arameu o el francès, que a ulls dels redactors no són pas llengües ‘espanyoles’, també podien ser oficials. Però anem al rovell. L’obligatorietat, la imposició del coneixement d’una llengua com a requisit forçat per a la ciutadania és un cas únic d’Espanya i Bulgària. Com es pot obligar els ciutadans al coneixement de res? No ho fa ningú més. I això no és cap anècdota dins la constitució espanyola, sinó que revela un tarannà de fons que menysprea i escombra les altres llengües que es parlen a l’estat. A la part vuitena, capítol tercer, hi llegim: ‘Les comunitats autònomes podran assumir competències en les matèries següents’; i l’única matèria que tracta de la llengua és ‘la promoció de la cultura i de la investigació i, si escau, l’ensenyament de la llengua de la comunitat autònoma’. Una altra anomalia: que la carta magna no digui els noms d’aquestes ‘altres’ llengües, i que sigui tan poc garantista amb els drets que corresponen als parlants. La constitució no empara la promoció del català, ni en protegeix el desenvolupament, ni garanteix el dret dels catalans de rebre l’ensenyament en català (Estònia o Eslovàquia ho fan amb les seves minories nacionals), ni el d’adreçar-se en català a autoritats i institucions (ho garanteixen, per exemple, Estònia, Finlàndia, la República Txeca i Romania), ni obliga a traduir tots els texts oficials a les llengües oficials que no són el castellà (com ho fa Xipre). Res de tot això. Les dues úniques mencions a la qüestió lingüística que fa la constitució espanyola són per a refermar la primacia del castellà i per a deixar la porta oberta que les comunitats tinguin competències en l’ensenyament en la seva llengua, gairebé de manera descriptiva. A Romania, a més, hi especifiquen que ‘els ciutadans romanesos que pertanyen a minories nacionals tenen el dret d’expressar-se en la seva llengua natal davant els tribunals’. Doncs en l’àmbit de la justícia Espanya també coixeja: el dret dels sospitosos, acusats o processats de ser informats en una llengua que entenguin o de fer servir un intèrpret, més que promulgat i protegit pel dret internacional, no va entrar en la legislació espanyola fins el 2010, amb una llei orgànica, sense modificacions del text constitucional. A Europa recullen aquest dret, almenys, Croàcia, Itàlia, Estònia, la República Txeca i Malta. VilaWeb ha comparat les constitucions dels vint-i-set estats de la Unió Europea i ha confirmat aquestes dades. Ací podeu consultar els articles que en parlen: Àustria Capítol primer, article 81: «L’alemany és la llengua oficial de la República, sense que això perjudiqui els drets protegits per la llei federal per a les minories lingüístiques.  La República (federació, estats federats i municipis) se subscriu a la seva multiplicitat lingüística i cultural, expressada en els grups ètnics autòctons. La llengua i la cultura, així com l’existència i la preservació d’aquests grups ètnics, s’han de respectar, salvaguardar i fomentar.  La llengua de signes austríaca és reconeguda com una llengua independent. Les lleis en regulen els detalls.» Bèlgica Títol tercer, capítol quart, secció segona, sub-secció primera, article 129.2.2: «Aquestes lleis federals s’apliquen a les regions francòfones i neerlandòfones, respectivament, excepte en allò que afecta els municipis o grups de municipis adjacents a unes altres regions lingüístiques en què la llei prescriu o permet l’ús d’una llengua diferent de la que és pròpia de la regió on són.» Bulgària Capítol primer, article 3: «El búlgar és la llengua oficial de la República.» Capítol segon, article 36.1: «L’estudi i l’ús de la llengua búlgara són un dret i una obligació per a qualsevol ciutadà búlgar.  Els ciutadans la llengua materna dels quals no sigui el búlgar tenen el dret d’estudiar i fer servir la seva llengua juntament amb l’estudi obligatori del búlgar.  Les situacions en què només es farà servir la llengua oficial són establertes per llei.» Croàcia Capítol segon, article 12: «La llengua croata i l’alfabet llatí són d’ús oficial a la República de Croàcia. En localitats particulars, alguna altra llengua i el ciríl·lic o un altre alfabet es podran incloure en l’ús oficial, juntament amb el croat i l’alfabet llatí, sempre en condicions estipulades per llei.» Eslovàquia Capítol primer, part primera, article 61: «La llengua estatal en el territori de la República d’Eslovàquia és la llengua eslovaca.  L’ús d’unes altres llengües en comunicacions oficials serà regulat per llei.» Capítol segon, part tercera, article 265: «Les autoritats públiques resten obligades a proveir informació sobre les seves activitats de manera apropiada i en la llengua de l’estat. Les condicions i la manera d’executar-les seran regulades per llei.» Capítol segon, part quarta, article 342: «A més del dret que se’ls ensenyi la llengua de l’estat, els ciutadans que pertanyin a minories nacionals o a grups ètnics també tindran, sota condicions definides per la llei: Dret d’educació en la seva llengua Dret de fer servir la seva llengua en comunicacions oficials.» Eslovènia Article 11: «La llengua oficial d’Eslovènia és l’eslovè. Als municipis on resideixin comunitats nacionals italianes o hongareses, l’italià o l’hongarès també han de ser oficials.» Article 19: «Qualsevol qui sigui privat de llibertat ha de ser immediatament informat en la seva llengua materna, o en una llengua que entengui, de les raons per les quals és privat de llibertat.» Article 62: «Tothom té el dret de fer servir la seva llengua i el seu alfabet, de la manera com ho tingui previst la llei, en l’exercici dels seus drets i deures i en procediments davant l’estat i d’altres òrgans que exerceixin la funció pública.» Estònia Capítol primer, article 6: «La llengua oficial d’Estònia és l’estonià.» Capítol segon, article 37: «Tothom té dret de rebre ensenyament en estonià. La llengua d’ensenyament en les institucions educatives de minories nacionals l’ha de triar la institució educativa.» Capítol segon, article 51: «En municipis on almenys la meitat dels residents permanents pertanyen a una minoria nacional, tothom té dret de rebre respostes de les agències de l’estat, els governs locals i les autoritats en la llengua de la minoria nacional.» Capítol segon, article 52: «La llengua oficial dels òrgans de l’estat i dels governs locals és l’estonià. Als municipis on la llengua de la majoria de residents no sigui l’estonià, els governs locals podran, d’acord amb els procediments previstos per la llei i estenent-los, fer servir la llengua de la majoria de residents permanents del municipi com una llengua de funcionament intern.» Finlàndia Capítol segon, secció 17: «El dret de tothom de fer servir la seva llengua, sigui el finès o el suec, als tribunals de justícia i de més autoritats, i de rebre documents oficials en la mateixa llengua, ha de ser garantit per llei. Les autoritats públiques han de satisfer les necessitats socials i culturals dels parlants de suec i els de finès en la mateixa mesura. Els samis, en tant que poble indígena, com els roma i més grups, tenen el dret de mantenir i desenvolupar la seva pròpia llengua i cultura. La llei protegeix el dret dels sami d’adreçar-se a les autoritats en sami. » Capítol onzè, secció 122: «En l’organització de l’administració, l’objectiu ha de ser unes divisions territorials apropiades per tal que els parlants de finès i els de suec tinguin la mateixa oportunitat de rebre serveis en la seva llengua.» França Títol primer, article 2: «La llengua de la República és el francès.» Hongria Fundació, article H, apartat primer: «A Hongria, la llengua oficial és l’hongarès.  Hongria ha de protegir la llengua hongaresa.  Hongria ha de protegir la llengua de signes hongaresa com una part de la cultura hongaresa.» Irlanda L’estat, article 81: «La llengua irlandesa és la llengua nacional i la primera llengua oficial.  La llengua anglesa és reconeguda com a segona llengua oficial.» Letònia Capítol primer, article 4: «La llengua letona és la llengua oficial de la República de Letònia. » Capítol vuitè, article 104: « Tothom té dret de rebre resposta  en llengua letona.» Capítol vuitè, article 114: «Els qui pertanyin a minories ètniques tenen dret de preservar i desenvolupar la seva llengua i la seva identitat cultural i ètnica.» Lituània Capítol primer, article 14: «El lituà és la llengua de l’estat.» Capítol segon, article 37: «Els ciutadans que pertanyen a comunitats ètniques tenen el dret de fomentar la seva llengua, cultura i tradicions.» Capítol novè, article 117: «A la República de Lituània, els procediments als tribunals es faran en la llengua de l’estat.» Malta Capítol primer, sobre llengua: «La llengua nacional de Malta és el maltès. El maltès i l’anglès i qualsevol altra llengua prescrita pel parlament  seran llengües oficials a Malta i l’administració podrà fer oficialment tot això en qualsevol d’aquestes llengües: Preveure que qualsevol persona s’adreci a l’administració en qualsevol de les llengües oficials; la resposta de l’administració haurà de ser en la mateixa llengua. La llengua dels tribunals ha de ser el maltès. El parlament ha de preveure que, en condicions establertes per llei, s’hi ha de poder fer servir la llengua anglesa. La Cambra de Representants podrà, quan reguli els seus procediments, determinar la llengua o llengües que s’hauran de fer servir en procediments i registres parlamentaris.» Polònia Capítol primer, article 27: «El polonès és la llengua oficial de la República de Polònia. Aquesta previsió no ha d’infringir els drets de les minories que resulten dels acords internacionals ratificats.» Capítol segon, principis generals, article 351: «La República de Polònia ha d’assegurar als ciutadans polonesos que pertanyin a minories nacionals o ètniques la llibertat de mantenir i desenvolupar la seva llengua, de mantenir costums i tradicions i de desenvolupar la seva cultura.» Portugal Principis fonamentals, article 11, símbols nacionals i llengua oficial: «La llengua oficial és el portuguès.» República Txeca Carta dels drets fonamentals i les llibertats bàsiques, capítol tercer, article 251: «Els ciutadans que constitueixen una minoria nacional o ètnica tenen garantit absolutament  el seu dret de desenvolupar, juntament amb més membres de la seva minoria, la seva cultura, el dret de difondre i rebre informació en la seva llengua natal, i el dret d’associar-se en lleis nacionals.  Els ciutadans que pertanyen a minories nacionals o ètniques també tenen garantit, sota condicions especificades per llei, el dret de ser educats en la seva llengua i el dret de fer-la servir quan s’adrecin a l’autoritat.» Romania Títol primer, article 13, llengua oficial: «A Romania, la llengua oficial és el romanès.» Títol segon, capítol segon, article 322: «La llengua de l’ensenyament, a tots els nivells, és la romanesa. Sota condicions establertes per llei, una llengua internacional també pot ser-ho. Són garantits el dret dels membres de minories ètniques d’aprendre la seva llengua materna i el dret de rebre-hi ensenyament » Títol tercer, capítol cinquè, secció segona, article 1202: «En els territoris administratius amb minories nacionals significatives, s’ha de preveure l’ús oral i escrit de les llengües minoritàries respectives en les relacions amb les autoritats de les administracions locals i dels serveis públics descentralitzats .» Xipre Part primera, article 33: «Els documents administratius o més documents oficials adreçats a un grec o a un truc han de ser redactats en llengua grega o turca, respectivament.  Els procediments judicials i els judicis s’han de fer en llengua grega si les parts són gregues, en llengua truca si són turques, i en totes dues llengües si les parts són gregues i turques. » Part quarta, article 738: «Tots els discursos i procediments s’han de traduir a l’acte d’una llengua oficial a l’altra llengua oficial.»

Summary: L’anomalia espanyola: les altres constitucions europees no obliguen a saber la llengua oficial


El nombre de persones inscrites al juny a les oficines del Servei d’Ocupació de Catalunya (SOC) es va situar en 370.192, cosa que suposa 15.376 aturats menys que al maig (el 3,99% menys), segons les dades publicades pel ministeri espanyol d’Ocupació i Seguretat Social. Amb aquestes xifres, condicionades a l’inici de la temporada d’estiu, Catalunya situa l’atur en quantitats que no es veien des del setembre del 2008. La disminució de l’atur aquest juny de 15.376 persones és la més moderada que s’ha registrat en aquest mes des del 2012. En relació al juny de l’any passat, la desocupació retrocedeix de 21.196 persones, el 5,42% menys, i suposa encadenar 60 mesos de caigudes interanuals de l’atur.

Summary: Catalunya registra les xifres d’atur més baixes des del setembre del 2008


L’anunci que WhatsApp començarà a compartir amb Facebook, de la qual és propietat, els números de telèfon dels seus usuaris i els continguts dels seus missatges, ha desencadenat una onada d’indignació que pot acabar per causar importants problemes a la més important xarxa social del món. Molts usuaris han reaccionat negant-se a acceptar la cessió de dades, actuació que de moment és possible si es segueixen aquestes instruccions. També les crítiques a les xarxes socials i la premsa han estat molt grans. Diversos analistes han apuntat la possibilitat que la indignació creada pel sobtat canvi de model pugui acabar per fer mal a Facebook però sobretot a WhatsApp, una xarxa social que té alternatives clares, com Telegram, que li disputen el mercat. Però la reacció més important, i potencialment perillosa per a Facebook, ha arribat del govern dels Estats Units. La Federal Trade Comission, el regulador més important del país sobre les activitats comercials, ha anunciat que obrirà una investigació per saber si Facebook ha violat les condicions que se li van imposar quan va comprar WhatsApp. Quan Facebook va comprar WhatsApp la FTC va fer pública aquesta carta en la qual avisava Facebook de que no podria canviar les condicions d’ús de WhatsApp, cosa que clarament acaba de fer. Facebook ja ha estat investigada en diferents ocasions per la seva pràctica de vendre informació que els usuaris pensaven que era privada i ha estat advertida per la FTC al respecte. En la seva defensa Facebook argumenta ara que els usuaris han d’aprovar la cessió de dades acceptant les noves regulacions legals. La polèmica decisió de cedir les dades de WhastApp té un transfons econòmic clar. WhatsApp va ser comprat per Facebook a un preu de vint i dos mil milions de dòlars però ni crea cap classe de benefici. No té publicitat i el preu simbòlic d’un euro a l’any per fer-lo servir ja no s’aplica. La manera de rendabilitzar-lo és venent a les empreses les dades dels usuaris per a que les facin servir com a Big Data per millorar la seva publicitat i les seves vendes.

Summary: Facebook i WhatsApp s’enfronten a una rebel·lió pel canvi en les condicions de privacitat


L’ANC i Òmnium han convocat una concentració per a rebre els presos polítics dimarts davant el Parlament de Catalunya, entre les 8.00 i les 10.00. Amb el lema ‘Fem-los costat’, les entitats fan una crida a acompanyar l’arribada d’Oriol Junqueras, Raül Romeva, Dolors Bassa, Jordi Turull, Josep Rull i Joaquim Forn, citats a les 9.00 per a intervenir a la comissió d’investigació del 155. Els sis presos polítics compareixeran en qualitat de consellers del govern destituït amb el 155. El Departament de Justícia de la Generalitat va concedir-los un permís per a assistir a la sessió de la comissió al parlament perquè és un ‘deure inexcusable’, atès que va ser una petició formulada per la cambra. ⬛⬜ Aquest dimarts, @junqueras, @jorditurull, @raulromeva, @quimforn, @joseprull, @dolorsbassac, assistiran a la Comissió d'Investigació sobre l'Aplicació de l'Article 155 (CIACE). Els acompanyarem a la seva arribada!#StandUpForCatalonia pic.twitter.com/ASpc44NKWi — Assemblea Nacional Catalana (@assemblea) January 25, 2020 📣 Dimarts a les 08h del matí acompanyem el vicepresident Junqueras i els consellers Turull, Romeva, Forn, Rull i Bassa en la seva arribada al Parlament. Fem-los costat! 📆 Dimarts, 28 de gener⏰ 08h📍Davant del Parlament de Catalunya (BCN) pic.twitter.com/BW5C47udx9 — Òmnium Cultural (@omnium) January 25, 2020

Summary: L’ANC i Òmnium convoquen una concentració per a rebre els presos polítics dimarts al parlament


‘Algú es pensa que perquè l’estat espanyol no s’assegui a negociar el poble de Catalunya, que s’ha mobilitzat tant, se n’anirà a casa i dirà: com que no volen negociar deixem de reclamar la independència?’ Així s’ha expressat avui el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, en una entrevista radiofònica des de Londres, en la qual també ha participat l’ex-primer ministre d’Escòcia Alex Salmond, pocs dies després del triomf de l’SNP a les eleccions escoceses. Salmond ha aconsellat la via del diàleg i ha pronosticat que Catalunya algun dia tindrà l’oportunitat de votar el seu futur. Puigdemont ha negat que el govern actués per la via unilateral, i ha assegurat que fa tant com pot tot per dialogar, però que Madrid no vol negociar. ‘Nosaltres sempre hem dit que volíem la via escocesa. Però perquè puguem ser Escòcia, cal que d’alguna manera l’estat espanyol faci de Regne Unit’, ha dit. Després d’haver visitat Flandes a final del mes passat, avui Puigdemont ha començat aquest segon viatge oficial a l’estranger, que s’inscriu en la campanya d’acció exterior del govern català d’aquests últims mesos. Demà a la tarda pronunciarà la conferència ‘Traçant el camí cap a la independència de Catalunya’ a la Chatham House de Londres. Fundada el 1920, la Chatham House –anomenada oficialment The Royal Institute of International Affairs– és el segon ‘think tank’ més influent del món, segons la revista Foreign Policy i el rànquing de la Universitat de Pennsilvània, i el més influent d’àmbit europeu. Puigdemont serà rebut pel director de la Chatham House, Robin Niblett, i pel secretari general del Consell de la Diplomàcia Pública de Catalunya (Diplocat), Albert Royo, que organitza l’acte. A la conferència, presentada per la directora adjunta de l’Institut Europeu de l’University College London (UCL), Uta Staiger, el president de la Generalitat explicarà el full de ruta del govern per a assolir l’estat independent. A continuació, concedirà una entrevista a la BBC. Divendres visitarà les noves instal·lacions del Banc Sabadell al cor financer de Londres i hi farà diverses reunions de treball amb grups empresarials. Durant aquest viatge, Puigdemont va acompanyat del conseller d’Afers Exteriors, Raül Romeva, i el delegat de la Generalitat al Regne Unit, Josep Suàrez. Romeva ja va ser a Londres el 27 d’abril i es va entrevistar amb els principals grups polítics del parlament britànic.

Summary: A Londres, cara a cara de Puigdemont i Salmond


El conseller d’Afers i Relacions Institucionals i Exteriors i Transparència, Ernest Maragall, ha defensat avui al ple del parlament el nomenament de Meritxell Serret com a delegada del govern a Brussel·les. Ho ha fet durant una interpel·lació del portaveu parlamentari adjunt de Cs, Fernando de Páramo, que li ha preguntat si pretén ‘convertir’ les delegacions a l’exterior en ‘agències de col·locació de fugats de la justícia, i quin serà el proper fugat’ que es nomenarà. ‘Que vostè abusi del ‘fugat’ no li dona la raó; no hi ha cap fugat de la justícia amb càrrec de responsabilitat’, li ha replicat Maragall. Així, el conseller ha defensat Serrat per tenir ‘plena llibertat de moviments, capacitat, professionalitat, vàlua i experiència’ per exercir de delegada del govern. De Páramo ha replicat a Maragall, però, que ‘prefereix el criteri dels jutges’. ‘I sí, són fugats de la justícia’, ha insistit. I Maragall li ha tornat a respondre: que Serret ‘s’ha posat a disposició de la justícia; li ha donat la raó sistemàticament’, a Bèlgica, ha assegurat. En aquest context , el diputat de Cs ha instat el govern a ‘fer una col·lecta –se’ls dona bé’ si volen mantenir les delegacions a l’exterior per ‘malparlar’ d’Espanya. ‘Paguin vostès, però no amb els diners de tots els espanyols’, ha resolt en advertir que insistiran en aquest sentit. El conseller d’Exteriors ha negat, però, que es parli ‘malament de ningú’ sinó que les delegacions es dediquen a parlar ‘bé del país, a defensar la societat catalana’. Així, s’ha reafirmat en obrir noves seus –’prudentment’- per tal de defensar ‘l’interès general’ dels catalans en col·laboració amb les institucions europees i estatals. ‘No tancarem la porta a ningú’, ha sentenciat Maragall.

Summary: Maragall defensa Serret: ‘No hi ha cap fugat de la justícia amb càrrec de responsabilitat’


Els partits d’extrema dreta Falange i Democracia Nacional han entrat avui al Parlament Europeu. Tot i que el president de l’Eurocambra, Antonio Tajani, els va prohibir de fer una conferència de premsa després de totes les protestes que va rebre la convocatòria de l’acte, els dirigents ultres han pogut entrar a l’Eurocambra i fer un debat en un estudi, convidats per l’eurodiputat d’extrema dret alemany Udo Voigt. Segons que explica eldiario.es, qualsevol eurodiputat pot reservar un estudi a l’espai audiovisual de l’Eurocambra i portar-hi convidats, en aquest cas els dirigents ultres, que haurien estat acreditats sense problema a l’entrada. D’aquesta manera, els líders de l’extrma dreta han aconseguit d’entrar a la institució i parlar de la coalició ADÑ, amb la qual es presenten a les eleccions europees. Pedro Chaparro, de la Dirección Nacional de ADÑ, explica en el Parlamento Europeo las propuestas de nuestra coalición#ADÑenBruselas #Euroescepticos2019 pic.twitter.com/AWeyOb9oPk — Coalición ADÑ (@ADNcoalicion) February 26, 2019 Posteriorment, també s’han desplaçat fins a Waterloo per a fer un nou xou davant la Casa de la República, imitant els diputats de Ciutadans. ADÑ pide a Bélgica la extradición de Puigdemont en una protesta frente a su domicilio en Waterloo.#ADÑenBruselas pic.twitter.com/fb9z51DNS5 — Coalición ADÑ (@ADNcoalicion) February 26, 2019

Summary: La Falange i Democracia Nacional es burlen de la prohibició de Tajani i accedeixen al Parlament Europeu


El vice-president d’Òmnium Cultural, Marcel Mauri, també es personarà com a acusació popular en la causa que investiga les càrregues políaques de l’1-O a Barcelona, segons que ha pogut saber VilaWeb. Mauri se suma així a la personació popular que impulsen Òmnium i l’ANC, que s’han personat de manera independent. Amb la personació de Mauri, s’acusa directament els agents de la Guàrdia Civil i la policia espanyola que van carregar brutalment contra la ciutadania. Mauri i Òmnium denunciaran també la politització de la fiscalia i l’empresonament del president de l’entitat, Jordi Cuixart.

Summary: Marcel Mauri també es personarà com a acusació popular contra les càrregues de l’1-O


El primer Congrés d’Habitatge de Catalunya ha començat amb debats a les places i als carrers. Més d’una vintena de col·lectius que lluiten per un habitatge digne pretenen d’articular un moviment popular organitzat a tot Catalunya a partir d’un procés de debat assembleari que culminarà a la tardor. El de l’habitatge és un dels moviments de base amb més força, amb una llista de victòries que, tanmateix, no ha pogut fer net de la mercantilització ni l’especulació però que ha obligat ajuntaments, governs i parlaments a moure fitxa, encara que no hagi estat amb la contundència que exigien ni hi hagi hagut canvis legislatius per a revertir el sistema. També ha ajudat moltes famílies aturant desnonaments, aconseguint dacions en pagament, ocupant blocs de pisos sencers o negociant lloguers socials per a afectats. Han passat pel trànsit de la bombolla de les hipoteques a la dels lloguers i continuen decidits a fer-la punxar. Ara han començat a reunir-se per compartir les experiències viscudes, fer balanç, fixar estratègies comunes i objectius assumibles, actualitzar les formes de mobilització i coordinar-se organitzativament. L’objectiu del congrés és enfortir el moviment: aspiren a guanyar més suports de base, teixir vincles organitzatius que traspassin l’àrea metropolitana de Barcelona i vertebrar aliances que engrandeixin la lluita amb els altres sectors mobilitzats. Disposen de l’experiència d’una dècada de la Plataforma d’Afectats per la Hipoteca, els gairebé dos anys que fa del naixement del Sindicat de Llogaters i la proliferació espurnejada de grups molt diversos en defensa de l’habitatge a barris, ciutats i pobles d’arreu de Catalunya. ‘Fins fa set anys o vuit, la PAH centrava la lluita per l’habitatge, però aquests últims anys s’han format col·lectius diversos que, per diverses raons, no eren dins la PAH i perd la centralitat.’ Aquest és el diagnòstic d’Aitor Terradellas, membre del Sindicat d’Habitatge de Vallcarca i el Sindicat de Llogaters, dues organitzacions impulsores del congrés. Argumenta que ‘calia replantejar en quin punt són aquests col·lectius i el moviment actual’. I sí, tenim coses a dir respecte a la situació de violència immobiliària que patim al #PobleSec. Avui amb @sindicatdebarri, i d'altres veïnes, estem a Pl.Sortidor com primer pas cap al @congreshabcat ➡ I a les 17:00 anem juntes a la mani #PunxemLaBombolla! pic.twitter.com/YJbLktDn0S — La Base Ateneu Coop (@AteneuBase) April 6, 2019 Les organitzacions en favor de l’habitatge s’han coordinat per tirar endavant conjuntament accions concretes. La darrera va ser la manifestació del 6 d’abril contra els lloguers abusius. Per exemple, a Barcelona, també han fet pinya en la plataforma Prou Desnonaments Oberts, formada per més de 200 entitats que batallen perquè desapareguin. Es tracta de desnonaments dictats sense determinar ni una hora ni una data fixa, tot i que la llei d’enjudiciament civil ho estableix d’una manera ben diferent; vulneren els drets dels afectats i compliquen la desobediència civil per a aturar-los. Els col·lectius promotors del congrés, tanmateix, defensen que la coordinació ha de ser permanent. Consideren que cal cercar espais organitzatius comuns entre les PAH, els grups i els sindicats d’habitatge, més enllà de les trobades puntuals. Victòries per a ser més Una de les grans victòries d’aquest moviment va ser l’aprovació al Parlament de Catalunya de la llei 24/2015 d’emergència de l’habitatge, suspesa parcialment pel Tribunal Constitucional. Fa temps que exigeixen a la Generalitat que la recuperi. Els articles afectats versen sobre l’expropiació de l’ús dels pisos buits que pertanyen a entitats financeres, filials o fons d’inversió, l’obligatorietat d’oferir a les famílies un lloguer social per evitar els desnonaments i la regulació dels processos de mediació. És una de les normes afectades pel TC que el govern de Torra es va comprometre a rescatar i que encara no han arribat al parlament. També treballen per estendre la mesura de l’Ajuntament de Barcelona perquè el 30% dels pisos nous sigui protegit. El parc públic d’habitatge a Catalunya és només de l’1,5%, tot i que la llei del dret d’habitatge estableix que ha de ser del 15% el 2027. Terradellas remarca la importància de fixar objectius compartits que permetin d’obtenir victòries que permetin de fer créixer el moviment i guanyar més legitimitat. Per exemple, posar el focus sobre els grans tenidors d’habitatge, com Blackstone, el fons voltor més poderós a l’estat espanyol i un gegant internacional del negoci de capital inversió, contra el qual han començat la campanya ‘Kill Blackstone’. Aquest fons d’inversió nord-americà té capacitat per a pressionar i el novembre passat, davant la ministra d’Economia espanyola, Nadia Calviño, no va dubtar a qüestionar la reforma que preparava el govern espanyol per a incrementar de tres anys a cinc els contractes de lloguer i fins a set per a les persones jurídiques. Precarietat i discriminacions: més aliances Els impulsors del congrés també volen arribar a més moviments socials i veïns organitzats: d’associacions de veïns al moviment feminista, passant pels sindicats de classe o cooperatives d’habitatge. Per què? Recorden que sovint els problemes amb el pagament del lloguer són relacionats amb problemes laborals com la precarietat, les dificultats per a tirar endavant amb què es troben alguns migrants, i discriminacions de gènere, com l’escletxa salarial de què són víctimes les dones, les que més ajut demanen als col·lectius organitzats per l’habitatge. ‘Un 70% de les afectades són dones’, diu Terradellas. Entre els implicats en el congrés també hi ha el Grup d’Habitatge Eixample Dret, el Grup d’Habitatge Lloret, la Xarxa d’Habitatge del Baix Maresme, el Grup d’Habitatge de Sants, la Plataforma d’Afectats per la Crisi i el Capitalisme de Mataró, la PAH Baix Montseny, el Sindicat d’Habitatge del Raval, l’Oficina d’Habitatge Popular de Gràcia, el Sindicat de Barri Poble-Sec, la Xarxa d’Habitatge de l’Esquerra de l’Eixample, l’Observatori d’Habitatge i Turisme, l’Associació de Veïns Ciutat Meridiana, Fem Sant Antoni, la Plataforma d’Activistes per l’Habitatge i Contra el Capitalisme-PAH Besòs, la Plataforma d’Afectades per la Hipoteca i la Crisi de Sabadell i l’Associació 500×20. El debat del congrés s’estructura en unes quantes fases. Primer van provar d’estendre la realització del congrés a tantes organitzacions com van poder. Ara són en la fase de debats locals. S’organitzen debats oberts a les ciutats, barris o pobles. Pretenen que també hi assisteixin persones que no pertanyin al moviment per l’habitatge, com ara membres d’associacions de veïns o CDR. Després, en la tercera fase, els debats seran interns dels col·lectius. Hi haurà discussions temàtiques centrades en els punts en què volen que la lluita per l’habitatge teixeixi aliances amb la lluita feminista o la lluita laboral, i treballaran després les conclusions extretes dels debats locals i temàtics. En la quarta i cinquena fases, una comissió redactora escriurà les ponències, que seran debatudes i esmenades en un procés d’intercanvi d’idees amb els col·lectius. El congrés serà a la tardor, probablement al novembre, amb el debat conclòs i la ponència aprovada. Aprofitaran la cita per compartir-hi experiències. ‘La idea del congrés és el procés’, remarca Terradellas.

Summary: Debats a les places: el moviment per l’habitatge s’examina per enfortir-se


La molt probable victòria de Jair Bolsonaro en la segona tanda de les eleccions al Brasil, avui, amb un discurs autoritari, racista, homòfob i misogin, demostra novament com n’és, de difícil, per al centreesquerra, atraure el vot d’electors que fins fa poc li feien confiança. Arreu s’ha vinculat l’èxit polític de Bolsonaro a una hipèrbole verbal que evoca Donald Trump, i també a la seva promesa de llei i ordre implacable a l’estil del filipí Rodrigo Duterte. Però el gir de l’electorat brasiler reuneix altres condicionants. Com s’entén, si no, que a les faveles de la misèria caigui el suport al Partit dels Treballadors en benefici d’una opció política als antípodes, d’extrema dreta? La recepta de vincular l’ascens de Bolsonaro a la tendència populista globalgenerada per Trump o el Brexit només funciona en part. Cal afegir-hi altres ingredients intrínsecament brasilers, com ara la severa crisi econòmica i la crisi institucional, amb les ramificacions delictives del cas Petrobras, que va esclatar el 2014. Crisis que van esquitxar de ple el Partit dels Treballadors dels ex-presidents Lula da Silva i Dilma Rousseff, polítics tots dos que havien obtingut un èxit aclaparador a començament d’aquest segle XXI, i que ajuden a entendre l’ascens d’un polític amb trets dictatorials com Bolsonaro. Jair Bolsonaro va néixer el 1955 a un poble de l’estat de Sao Paulo i va rebre el seu nom en homenatge a una llegenda del futbol brasiler –els seus pares havien pensat primer de posar-li Messías. Fill d’un dentista autodidacte, un ofici aleshores comú però il·legal, Bolsonaro va transitar com a criatura de poble en poble a la recerca d’un indret on el pare pogués exercir. Un periple que va portar la família a Eldorado Paulista, a la selva atlàntica, conegut pel conreu de plàtans i on eren habituals els tiroteigs a la plaça del poble. Bolsonaro encara recorda les corredisses per a amagar-se sota el llit amb els seus cinc germans, fugint d’aquella violència. Bolsonaro es va allistar a l’exèrcit com a paracaigudista en l’ocàs de la dictadura brasilera, entre 1964 i 1985. Al seu full de serveis, s’hi llegeix un informe del seu superior que el qualifica d’home ‘d’excessiva ambició financera, mancat de lògica, racionalitat i equilibri’. Un any després d’aquella anàlisi, el 1986, Bolsonaro va denunciar a la revista Veja els baixos salaris a l’exèrcit, i això va fer que l’empresonessin quinze dies per insubordinació. Va ser, de fet, l’embrió de la seva carrera política. Bolsonaro es va erigir com a defensor dels militars sense graduació durant el caòtic període postdictatorial, va assolir un escó a l’Ajuntament de Rio i va acabar esdevenint congressista el 1991. Des d’aquesta plataforma, Bolsonaro va promoure el seu ideari racista, trufat d’arguments nostàlgics de la dictadura que van viure el seu moment àlgid el 1999, quan va demanar en seu parlamentària d’afusellar el president Fernando Henrique Cardoso per haver privatitzat actius. Allunyat com estava del poder real, aquella amenaça va quedar amagada en un parlament que acollia diversos legisladors acusats de segrest i, fins i tot, assassinat. Tanmateix, vist en perspectiva, Bolsonaro ja començava a establir una base sòlida de brasilers que se sentien ignorats per la classe política dominant, la qual es legitimava a si mateixa en la lluita contra la dictadura i la construcció d’un model social progressista. En això, el fracàs intel·lectual del centreesquerra brasiler és paral·lel al fracàs vist en les democràcies avançades europees o el que ha afectat el Partit Demòcrata dels Estats Units. Grans bosses d’electors que havien escalat a la classe mitjana durant el procés democratitzador impulsat per l’ex-president Lula da Silva es van sentir abandonats per un centreesquerra que es va corrompre en l’exercici del poder. La prosperitat del Brasil del segle XXI es va combinar amb un creixement exponencial i no justificat del govern, de la delinqüència i dels casos de corrupció que van esquitxar el Partit dels Treballadors. Allò va ser un caldo de cultiu propici per a Bolsonaro, de la mateixa manera que el debat de la immigració va alimentar el ressentiment entre els votants a favor del Brexit o de Donald Trump. Però el fet diferencial brasiler, el definitiu, respon al nom de ‘Car Wash’. Fa referència a la investigació de la petroliera estatal Petrobras, que va amagar una trama de corrupció de més de cinc mil milions de dòlars destinats a comprar voluntats per assignar obra pública a dit a diferents països del sud d’Amèrica. El cas va contribuir a la destitució de la presidenta Rousseff el 2016, hereva política d’un Lula da Silva inhabilitat ara per a concórrer als comicis i empresonat per corrupció. Michel Temer, el substitut de Rousseff, ha estat acusat d’obstrucció a la justícia i un col·laborador seu va ser empresonat després d’haver-li trobat 16 milions de dòlars en efectiu en maletes amagades al seu apartament. Enmig d’aquest ambient de corrupció, els 50 milions d’electors brasilers que l’última dècada havien ascendit a la classe mitjana diuen a les enquestes que cap partit no els representa, i menys, el centreesquerra, que ha estat garant dels grans consensos sobre drets socials i lluita política pel benestar de la classe treballadora l’últim mig segle, al Brasil i arreu del món industrialitzat. Aquest fracàs del centreesquerra per a refermar les seves majories degenera en expressions polítiques com la de Bolsonaro, que branden un fals discurs d’estabilitat, llei i ordre que funciona entre capes de població o bé extenuades per ser l’ase dels cops o bé temoroses de retornar a un escenari de menys oportunitats econòmiques. El centreesquerra malda per repensar-se i sacsejar la dinàmica dels partits tradicionals per evitar que la por de l’immigrant o l’atractiu d’una comissió urbanística elevin populistes al poder. O com deia l’amenaçat d’afusellament per Bolsonaro, l’ex-president Cardoso, cal canviar el sistema establert per la constitució del 1988, perquè ja no funciona. ‘L’onada conservadora és mundial.’ El centreesquerra s’ha de repensar per oferir alternatives a la ignomínia que, en el cas del Brasil, representa Jair Bolsonaro.

Summary: L’ascens de l’extrema dreta al Brasil confirma l’atzucac del progressisme mundial


El judici contra Francesc Homs al Tribunal Suprem espanyol ha continuat aquesta tarda amb la declaració dels testimonis proposats per la fiscalia. Després de la declaració de l’acusat aquest matí, el fiscal ha mirat de demostrar que quan el TC ja havia emès la providència del 4 de novembre es van continuar les tasques preparatòries del procés participatiu. Malgrat alguna excepció, els testimonis han posat en dubte aquest relat del fiscal i han explicat què havia passat exactament entre el 4 i el 9 de novembre del 2014. La relació entre T-Systems i el CTTI Bernat Rigau Rigau, gestor de serveis dels contractes amb la Generalitat de T-Systems, ha estat el primer testimoni. Rigau, responent les qüestions del fiscal Javier Moreno Verdejo, ha confirmat els encàrrecs que van ser contractats durant el procés participatiu. El fiscal ha demanat especialment sobre el suport que s’havia d’oferir fora d’horari laboral, el cap de setmana de la consulta. Rigau ha explicat que s’havia ofert el tracte habitual per als clients o contractes importants: un servei de suport de 24 hores. El fiscal també ha volgut demanar-li com s’havia assabentat de la suspensió ordenada pel TC i quina reacció havia tingut. Rigau ha explicat que ells no sabien si allò que havien sentit als mitjans de comunicació sobre la suspensió afectava els seus serveis. I van decidir de demanar-ho a la Generalitat, amb una carta al Centre de Telecomunicacions de Catalunya (CTTI), empresa pública que els havia contractats. Bernat Rigau, responsable dels serveis a la Generalitat de T-Systems. Els serveis pendents el 4 de novembre Entre les feines pendents d’acabar el dia 4 de novembre, hi havia l’aplicació que havia de servir per a acumular els resultats de les meses de votació al centre de recollida de dades. Va ser lliurada el dia 7 de novembre. Així va quedar explicitat en la carta que T-Systems va enviar al CTTI. El fiscal s’ha entretingut una estona en aquest joc de dates de lliurament i validació de les aplicacions per mirar de demostrar que, un vegada emesa la providència del TC, s’havia continuat treballant. Rigau ha dit que si els haguessin ordenat de parar no haurien pogut acabar el mòdul d’agregació de dades, però que tot allò que permetia el procés de votació a les meses ja s’havia fet i lliurat. Moreno Verdejo també ha demanat pels voluntaris de T-Systems que van participar en el 9-N. Rigau ha dit que no tenia coneixement ni responsabilitat de cap voluntari de l’empresa i que ell tan sols va facturar la feina feta pels treballadors no voluntaris. A continuació, l’advocada d’Homs, Eva Labarta, ha demanat a Rigau si després del 4 de novembre havien rebut cap encàrrec de la Generalitat. Rigau ha dit que no n’havien rebut cap. Tot s’havia encarregat molt abans, a final de setembre i durant l’octubre. Labarta ha volgut demostrar amb les respostes de Rigau que l’única conseqüència que hauria tingut el fet de no acabar l’última aplicació hauria estat un alentiment del recompte dels resultats globals. La reunió i la decisió de continuar a T-Systems El testimoni següent ha estat José Manuel Descó, director general de T-Systems. El fiscal li ha demanat si havia participat en la reunió per a decidir què s’havia de fer arran de les informacions dels mitjans de comunicació sobre la providència del TC. Descó ha explicat que va participar-hi i que va signar la carta que es va enviar al CTTI i que havien preparat els serveis jurídics de l’empresa. ‘Vam enviar la carta perquè la nostra obligació és complir els contractes amb l’administració i també complir la llei’, ha dit Descó. El director general de T-Systems ha explicat que van rebre resposta de la Generalitat dient que els seus serveis no resultaven afectats per la providència del TC i per això van continuar treballant. La defensa ha declinat de fer preguntes a Descó. En el torn de Josefa Martín Bazoco, màxima responsable del servei jurídic de T-Systems, ha confirmat la reunió que van fer amb Descó i Rigau sobre la providència del TC. Martín ha explicat que no restava clar si els serveis pendents resultaven afectats per la providència del TC. Segons Martín, van seguir les instruccions de la Generalitat, que era el seu client. Jordi Escalé, director gerent del CTTI durant la consulta del 9-N. El CTTI, l’eliminació de la web i el calendari dels encàrrecs El fiscal ha cridat també Jordi Escalé, director gerent del CTTI el 9-N, per demanar-li quins encàrrecs s’havien d’acabar i lliurar després del 4 de novembre. Escalé ha confirmat les explicacions prèvies dels testimonis dient que tan sols restava rebre l’aplicació de recollida de resultats. També ha explicat que s’havia fet un reforç de guàrdia d’aquell cap de setmana com es feia sempre que hi havia jornades especials. Així mateix, Escalé ha explicat què havia fet amb la carta que havia rebut de T-Systems. La va traslladar a Felip Puig, que era el conseller responsable del CTTI, i Puig va respondre amb una carta de Presidència. A partir de la carta rebuda de Presidència amb una consulta als serveis jurídics, Escalé ha explicat que va poder aclarir a T-Systems que podien continuar la feina i acabar-la. Amb Escalé, el fiscal també ha mirat de demostrar que es van fer instal·lacions informàtiques i es van lliurar aplicacions després de la providència del TC. Però Escalé ha deixat clar que les coses fonamentals ja s’havien fet abans del 4 de novembre. Tan sols el repartiment dels ordinadors que s’havien de fer servir als punts de votació es va fer majoritàriament el 7 i 8 de novembre (divendres al vespre i dissabte), perquè s’havia ordenat que es fes fora dels horaris escolars. ‘Algú de la Generalitat va ordenar al CTTI de tancar o eliminar la web del procés participatiu?’, demana el fiscal. Escalé ha dit que van rebre instruccions de no actualitzar ni entrar dades noves a la web. El màxim responsable del CTTI ha explicat que van recomanar de no eliminar la web per qüestions tècniques i de seguretat. ‘S’hauria pogut tancar?’ demana el fiscal. ‘Sí –ha dit Escalé–, s’hi hauria tardat un màxim de 48 hores.’ Felip Puig, conseller d’Empresa i Ocupació durant el 9-N. Felip Puig es va limitar a seguir les instruccions com a membre govern Finalment, arriba el testimoni més esperat de la tarda: Felip Puig, l’ex-conseller d’Empresa i Ocupació durant el 9-N. Puig era president del consell d’administració del CTTI com a conseller del govern. El fiscal li ha demanat per la carta que van rebre de T-Systems. Puig ha explicat que els membres del govern tenien instruccions de consultar al conseller de Presidència, responsable dels serveis jurídics centrals de la Generalitat. També ha explicat que no va fer cap consulta jurídica, sinó que es va limitar a seguir les instruccions que tenia com a membre del govern. Amb tot, Puig ha deixat clar que el seu criteri hauria estat exactament el mateix que el del conseller Homs. El focus a la conferència de premsa A continuació, ha passat per l’audiència pública el conseller delegat de l’empresa Focus, Daniel Ramón Martínez, que es va encarregar de muntar l’espai de la conferència de premsa del 9-N. Martínez ha explicat que van rebre l’encàrrec d’organitzar la conferència de premsa des de Presidència per via telefònica. El fiscal ha demanat per què havia signat el contracte amb la Fira de Barcelona –on es va fer la conferència de premsa– el dia 7 de novembre amb data al document del dia 3 de novembre. Martínez ha explicat que la data de l’encàrrec correspon a l’inici de les tasques encarregades, com fan habitualment. En resposta a l’advocada defensora, Martínez ha dit que el dia 3 de novembre ja s’havien acordat tots els detalls de l’encàrrec. El següent testimoni de la tarda cridat per la fiscalia i per la defensa és Joan Còdol, també de l’empresa Focus, de la qual és director general d’esdeveniments. L’encàrrec d’organitzar la conferència de premsa del 9 de novembre va ser rebut uns quinze dies abans de la consulta. Còdol ha explicat que el dia 3 de novembre ja s’havia pactat tot amb el govern i amb la Fira de Barcelona. La data del contracte L’últim testimoni és el d’Isabel Vidal, que inicialment era previst que declarés a la sessió de demà al matí. Vidal era la responsable de la direcció general d’operacions de l’empresa Focus. Ha explicat el procediment administratiu i de control pressupostari de la contractació de l’organització de la conferència de premsa. També ha aclarit els dubtes sobre la signatura del contracte el dia 7 amb data del dia 3 de novembre. El fiscal considera que es tractava d’una argúcia per esquivar la suspensió, però els responsables de l’empresa diuen que és la pràctica habitual d’aquesta mena de feines. Vidal també ha explicat que és totalment normal que el document del contracte tingués la rúbrica ‘document confidencial’. El fiscal ha cercat les contradiccions en les declaracions dels testimonis per demostrar que s’havia continuat actuant després de la providència del TC. Ho ha fet en relació amb els encàrrecs informàtics, les feines acomplertes pel CTTI durant el cap de setmana del 9 de novembre i la conferència de premsa davant de centenars de periodistes a la Fira de Barcelona. Amb les seves explicacions, els testimonis han dificultat aquesta línia argumental del fiscal, llevat del cas de l’aplicació de l’empresa T-Systems que va servir per a fer la recollida dels resultats del procés participatiu. Demà el matí declararan els testimonis cridats per la fiscalia i a la tarda els que ha convocat la defensa, entre els quals Artur Mas i Carles Viver i Pi-Sunyer. Les cròniques del judici contra Homs: Artur Mas al Suprem: ‘En democràcia, el vot de la gent és el primer; almenys per mi’ (dimarts a la tarda) El fiscal aconsegueix suscitar dubtes sobre l’ús del padró pel 9-N (dimarts al matí) El fiscal topa amb els primers testimonis en el judici contra Homs (dilluns a la tarda) Homs planta cara al fiscal del Suprem: ‘Assumeixo tots els fets que m’imputa i més’ (dilluns a migdia) Matí de contrasts dins i fora del Tribunal Suprem (dilluns a primera hora) Amb tren cap al Suprem per a un judici d’estat (espanyol) (diumenge al vespre)


Si el govern espanyol no s’asseu a negociar amb el govern català, l’independentisme no s’ha d’aturar per donar resposta a la sentència del Tribunal Suprem, segons Quim Torra. El president de la Generalitat ha defensat de continuar endavant i exercir novament el dret d’l’autodeterminació. Aquest és el missatge principal que ha llançat durant el discurs que ha obert el debat de política general al parlament. És l’aplicació pràctica del lema de Jordi Cuixart ‘ho tornarem a fer’ filtrada des de la presidència de la Generalitat, amb totes les coses que això implica: ‘Tornarem a exercir tots els drets que ens siguin negats, inclòs el dret d‘autodeterminació. Que quedi clar des d’aquesta seu, que és on els catalans se senten representats’, ha sentenciat Torra. El president de la Generalitat, pendent d’un judici per desobediència i de l’obertura d’una altra causa per la mateixa pancarta que no pensa retirar de la Generalitat, ha defensat que l’independentisme reprengui el seu projecte polític malgrat l’impacte que la ‘repressió descarnada’ ha tingut sobre els partits, i que ha admès obertament. Ara bé, més enllà de la defensa de tornar a exercir l’autodeterminació, no ha concretat com s’hauria de fer, ni si el seu govern hi hauria d’estar implicat com ho va estar l’executiu de Carles Puigdemont i Oriol Junqueras amb el referèndum del Primer d’Octubre. El president de la Generalitat sí que ha dit que la manca de valentia del govern espanyol per a negociar no podia blocar l’independentisme. I ha argumentat la necessitat de traçar una nova proposta que permeti al moviment d’avançar cap a l’objectiu final republicà. ‘Necessitem tota la complicitat cívica i democràtica per tornar-ho a fer’, ha afegit. Mentre Pedro Sánchez no s’està d’amenaçar Catalunya amb una nova possible suspensió de l’autonomia (o amb l’aplicació de l’article de la constitució espanyola que calgui, més enllà del 155) en funció de quina sigui la resposta política a la sentència, Torra ha insistit que aconseguir l’objectiu final era a les mans de la part catalana. ‘Que quedi clar d’una vegada per sempre i per a tothom: sempre voldrem el diàleg, però com que no s’asseuen a la taula, nosaltres continuarem endavant i no ens aturarem’, ha sentenciat. Durant més de dues hores de discurs, Torra s’ha esforçat per exhibir l’estabilitat del govern, fent èmfasi en l’obra feta, en els projectes pendents i, sobretot, en la necessitat que la cambra aprovi el pressupost del 2020. No hi ha hagut cap rastre d’un possible avançament electoral, ni cap referència a la proposta d’un govern de concentració defensada per la plana major d’ERC. Per contra, ha demanat a l’oposició que li proporcioni estabilitat amb un nou pressupost per una raó senzilla, que ha deslligat del partidisme estricte, i és que l’administració necessita més recursos per a millorar les prestacions socials que reben els ciutadans. Uns comptes amb més despesa social Concretament, ha reclamat responsabilitats als grups parlamentaris perquè, al marge dels interessos electorals, s’aprovin uns comptes que incrementarien la despesa més de 2.500 milions (més d’un 10% dels comptes del 2017, que són els prorrogats) i que implicarien revertir les retallades en salut, educació i serveis socials, situant la despesa als nivells previs a la crisi. Sense triomfalismes respecte a la proposta governamental per als nous comptes, Torra ha culpat l’estat espanyol d’impedir que Catalunya tingui els serveis públics que es mereixeria d’acord amb l’esforç fiscal dels ciutadans, i ha insistit a llistar els incompliments en inversions, les deslleialtats repetides i l’ofec financer a què Madrid sotmet la Generalitat, que s’afegeixen a un ‘control polític injustificat’. Torra ha insistit en el dèficit fiscal crònic, en els objectius de dèficit que considera injustos i arbitraris, i en la manca de voluntat política pràctica per a renovar el sistema de finançament. ‘Quina fatalitat bíblica és aquesta que hàgim de resignar-nos a aquest tracte vexatori?’, ha demanat a l’oposició, després d’haver-se referit a la diferència entre les promeses d’inversions en infrastructures incloses al pressupost de l’estat i l’execució final. ‘Els sembla normal que l’estat hagi executat en deu anys el 10% del pla de la Rodalia?’ Però no ha trobat cap gest de complicitat en la bancada de l’oposició. El fals relat de la violència La possible inhabilitació de Torra ha planat sobre el debat quan faltaven poques hores perquè, a un quart menys cinc de set de la tarda, s’exhaureixi l’ultimàtum que li ha donat el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya perquè retiri la pancarta en defensa dels presos polítics i els exiliats de la façana del Palau de la Generalitat. Torra ha atribuït l’endarreriment de la data de la vista oral per no haver retirat la mateixa pancarta en període electoral (inicialment, el judici havia de coincidir amb el debat parlamentari que obre el curs polític) a l’interès perquè el judici no es faci abans de les eleccions. ‘Quin escàndol i que trist tot plegat’, ha etzibat. Malgrat la incertesa sobre el seu futur institucional, Torra ha situat l’exercici del dret d’autodeterminació, amb una pregunta directa sobre la independència de Catalunya, al centre de l’acció política. I ha demanat als partits contraris a un referèndum per què tenien por a les urnes, i si no era veritat que les temien perquè potser no aconseguirien una majoria favorable a la unitat d’Espanya. Torra també ha denunciat la construcció d’un ‘fals relat de violència a Catalunya’ després de les últimes detencions a independentistes i ha qualificat d’intolerable que es provi de criminalitzar el moviment. ‘No permetré mai que es vulgui associar un moviment democràtic amb el terrorisme’, ha reblat.

Summary: Torra fa una crida a no aturar-se per exercir l’autodeterminació com a resposta a la sentència


Els regidors d’ERC de la Jonquera (Alt Empordà) investigats per tallar l’AP-7 al pas pel seu municipi entre el 18 i el 19 d’octubre passat, coincidint amb la vaga general, s’han acollit al dret de no declarar. Són Marta Collell i Jaume Ricart, tots dos investigats per desordres públics i citats als Jutjats de Figueres aquest matí. Tal com ha explicat el seu advocat, Joan Ferrer, ‘s’estudiaran’ la causa, ja que fins al moment no hi havien pogut tenir accés. També espera que el cas s’acabi arxivant. La Guàrdia Civil ja va citar a declarar els dos regidors a la comandància a finals de novembre. Aquest matí, una quarantena de persones s’han concentrat a les portes dels jutjats per donar suport als dos edils.

Summary: Els regidors d’ERC a la Jonquera investigats pel tall de l’AP-7 del passat octubre s’acullen al dret de no declarar


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha presentat la seva llista a les eleccions en un acte a la ‘superilla’ de Sant Antoni, davant el seu mercat. Colau estarà acompanyada del comissionat de Cultura, Joan Subirats, com a número 2; els tinents de batllessa Janet Sanz i Jaume Asens (3 i 4); la diputada al congrés espanyol Lucía Martín (5); les regidores Laura Pérez (6) i Gala Pin (7), i el gerent municipal, l’ex-socialista Jordi Martí (8), en els primers llocs de la llista. Colau ha dit que aspira a millorar els resultats que va obtenir en les últimes eleccions —quan aconseguir 11 regidors—, una cosa que veu ‘totalment possible’. Pel que fa als acords de govern postelectorals, ha ressaltat que sempre ha defensat pactes estables amb formacions d’esquerra. Colau va compartir part del mandat amb el PSC de Jaume Collboni, acord que es va trencar arran del suport del PSC a l’aplicació del 155 a Catalunya.

Summary: Colau presenta una llista amb Joan Subirats, Janet Sanz i Jaume Asens


El vaixell de salvament Open Arms s’ha declarat avui ‘en estat de necessitat’ i els responsables han dit que després de setze dies sense poder desembarcar els migrants salvats a la Mediterrània ja no poden garantir la seguretat de les 134 persones a bord. ‘Després de 16 dies a l’espera d’un port segur on desembarcar, de sis evacuacions mèdiques i d’haver informat sobre la nostra situació a les autoritats, sense que hàgim obtingut cap resposta, ens trobem en situació de necessitat i ja no podem garantir la seguretat de les 134 persones a bord’, ha informat una portaveu de l’ONG. El vaixell es troba al costat de les costes de Lampedusa de ja fa dos dies, sense que s’hagi autoritzat el desembarcament dels migrants, mentre la tripulació denuncia la deterioració de la situació a bord. El Ministeri de transports italià ha autoritzat que entrin a port, però el ministre de l’Interior, Mateo Salvini, hi manté el vet. Missatge a Sánchez: ‘Som ciutadans espanyols, víctimes d’un segrest, i no pirates somalis’ ‘Em cauria la cara de vergonya si ara com ara fos un dirigent polític o president del govern.’ Així de contundent s’ha mostrat el fundador d’Open Arms, Òscar Camps, en un vídeo a Twitter en què es dirigeix directament al president del govern espanyol, Pedro Sánchez. ‘Perdoni que el molesti en les seves vacances, però som ciutadans espanyols, víctimes d’un segrest, i no pirates somalis’, ha dit Camps, a bord del vaixell. ‘Ni tan sols un detingut pot ser tractar d’aquesta manera, i aquí ens té retinguts contra la nostra voluntat un govern europeu que té una resolució judicial damunt la taula que obliga evacuar totes aquestes persones per rebre assistència sanitària’, ha dit, contundent. Sr @sanchezcastejon Perdone que le moleste en sus vacaciones, pero somos ciudadanos españoles, víctimas de un secuestro, y no de piratas somalíes.@EFEnoticias @AP @Reuters @CNN pic.twitter.com/3IA83OYAHF — Oscar Camps (@campsoscar) August 17, 2019 En el vídeo mostra la tensió ‘insostenible’ de la coberta del vaixell i les baralles ‘constants’. ‘Això que vivim ciutadans espanyols a bord de l’Open Arms és injustificable’, conclou el director de l’ONG en un piulet en què menciona agències de notícies internacionals com ara EFE, AP i Reuters, a més de la CNN. ‘El món és testimoni del malson que ha tocat viure a les 134 persones que suporten l’espera a coberta. Només la manca de voluntat dels despatxos que prenen decisions els aparta d’un port segur’, ha dit l’organització avui també a Twitter. La fiscalia italiana investiga per segrest de persones la situació dels migrants del vaixell La fiscalia d’Agrigent investiga per segrest de persones la situació dels migrants de l’Open Arms. Segons mitjans locals, la fiscalia d’aquesta ciutat siciliana ha obert una investigació després d’haver rebut una petició formal dels advocats de l’ONG catalana. D’una altra banda, Open Arms ha informat que el fiscal de menors de Palerm ja ha assignat tutors a tots els menors del vaixell. Espanya, Portugal, França, Alemanya, Romania i Luxemburg van comunicar dijous a la tarda a Itàlia que acollirien els migrants. El primer ministre italià, Giuseppe Conte, ha explicat que encara s’hi podrien afegir més països. No ha informat quants n’acollirà cadascun. En un comunicat, la Moncloa havia anunciat la intenció de rebre’n una part. Una decisió que contrasta amb la posició del govern de Pedro Sánchez aquests darrers dies, especialment del ministre José Luis Ábalos, que havia criticat l’ONG. El govern espanyol considera que la immigració no és un problema exclusiu dels països de la Mediterrània i demana mecanismes de col·laboració entre els estats de la UE perquè el repartiment sigui ‘equitatiu’. Dijous el Tribunal Administratiu Regional del Laci va suspendre cautelarment el decret del ministre d’Interior italià, Matteo Salvini, que amenaçava les ONG amb detencions i una multa d’un milió d’euros si entraven en aigües territorials italianes sense permís. El tribunal diu que la situació és ‘d’una gravetat i urgència excepcionals’ i que cal una resposta sense dilacions. La suspensió del decret també afecta el vaixell Ocean Viking, dirigit per Metges Sense Fronteres i SOS Méditerranée, que aquests darrers dies ha salvat més de quatre-centes persones i que tampoc no té port on desembarcar-les. Metges Sense Fronteres calcula que els vaixells que han salvat migrants a la Mediterrània acumulen dos-cents dies a l’espera d’un port segur d’ençà del juny del 2018.

Summary: L’Open Arms es declara en ‘estat de necessitat’ i no garanteix la seguretat


El primer documentari valencià que analitza l’extrema dreta valenciana des del punt de vista de les ciències socials, es projectarà aquest vespre, a les 18.30 hores, en primícia, al saló d’actes de la Facultat de Ciències Socials de la Universitat de València. Teaser ‘Viatge a l’extrema dreta’ El documentari, ‘Viatge a l’extrema dreta’, està fet pel col·lectiu La Comarca Científica, especialitzat en l’anàlisi social, i analitza des d’un punt de vista científic la ultradreta valenciana. Per al sociòleg valencià, Alexis Lara, l’interés del documental rau en la seua singularitat i considera que ‘la visió científica d’este fenomen és fonamental per a entendre’l i evitar els biaixos emocionals’. Posteriorment es produirà un cinefòrum, que comptarà amb la presència dels quatre protagonistes del documental (Vicent Flor, Fran Garcia, Juan Carlos Colomer i Rosa Roig), el director i productor del treball (Alexis Lara) i la politòloga Idoia Arreaza, qui moderarà el fòrum.

Summary: La Universitat de València presenta el primer documentari sobre l’extrema dreta valenciana


El principal objectiu de l’acció del Tsunami Democràtic durant el partit del Barça-Madrid era aprofitar l’aparador internacional d’un dels espectacles més mediàtics del món. Tal com ha reconegut l’organització mateixa, la intervenció dels Mossos d’Esquadra va impedir l’acció més ambiciosa: aturar el partit amb dues pancartes gegants desplegades per drons. Tanmateix, l’exhaustiu control policíac no va impedir que la premsa internacional s’adonés de la importància extraesportiva del partit d’ahir i expliqui als seus lectors què és el Tsunami Democràtic i què demana. Vegeu-ne ací un recull dels articles més destacats: El diari esportiu L’Equipe ha publicat un article titulat ‘Clàssic: Xocs entre manifestants independentistes i forces de l’ordre després del partit’ on diuen que el partit va poder desenvolupar-se sense incidents destacables, el vespre va estar marcat pels enfrontaments a l’exterior del Camp Nou. L’agència Reuters titula el seu teletip ‘El clàssic encén protestes pro-independència a prop de l’estadi del Barcelona’ i explica que el Tsunami Democràtic havia convocat la protesta amb l’objectiu de forçar Espanya a negociar l’autodeterminació de Catalunya i alliberar els presos independentistes. The New York Times ha publicat la crònica The Associated Press titulada ‘El clàssic acaba amb un empat sense gols enmig de protestes independentistes’ que es fixa més en els incidents fora del camp que en el partit de futbol. Llegiu-la ací. ‘Dotzenes de ferits per l’enfrontament entre manifestants independentistes i la policia durant el partit del Barcelona’, titula el britànic The Guardian a partir d’un teletip de l’agència France Press. A l’article s’hi explica que a l’exterior de l’estadi s’hi van encendre barricades durant l’enfrontament amb la policia i que a l’interior el partit es va interrompre pel llançament de pilotes a la gespa. A la crònica futbolística del partit, escrita per un enviat especial dins de l’estadi, també s’explica que el partit es va interrompre breument per dotzenes de pilotes grogues llançades al camp al crit de ‘Visca Catalunya!’. El també britànic The Mirror titula ‘Enfrontaments violents entre manifestants i policia a l’exterior del partit de Barcelona contra el Reial Madrid’. Sense entrar gaire en els motius, l’article descriu breument el nombre de ferits i de detinguts i explica que hi va haver barricades en flames i llançament de pedres i ampolles de vidre. Segons, France Football els ferits van ser ‘prop d’una cinquantena’. Al seu article, expliquen que els enfrontaments van esclatar a un carrer pròxim a l’estadi entre els manifestants que portaven banderes independentistes i els policies arribats en desenes de furgonetes. ‘Després d’una càrrega de la policia, els manifestants, la majoria joves i alguns amb la cara tapada, es van refugiar rere una barricada feta amb contenidors en flames des d’on van llançar pedres i ampolles als policies’, diu. The Independent dedica una notícia a banda a explicar que el partit es va haver d’interrompre per l’acció independentista. L’article explica que es van llançar pilotes grogues amb els missatges ‘Spain, sit and talk’ i ‘Jove, la república et necessita’, que van forçar l’àrbitre a aturar el joc. A més, diu que va ser la lliga espanyola de futbol qui va ajornar al desembre el partit en comptes de disputar-lo el 26 d’octubre com estava previst a causa de les protestes d’aquells dies. El Corriere dello Sport pubica una breu notícia on cita el diari Marca en la qual diu que hi ha dos ferits greus entre els policies, cinquanta-tres ferits lleus i nou detinguts. L’Agència russa Sputnik News ha titulat la informació com a ‘Milers de persones participen en la concentració pro-independència de Barcelona, la protesta es torna violenta’. A l’article, s’explica que molts manifestants portaven pancartes de ‘Spain, sit and talk’ i que van aprofitar l’atenció internacional del Barça-Madrid per a centrar l’atenció mediàtica en la reivindicació independentista. El diari argentí Olé titula la notícia sobre l’acció del Tsunami Democràtic com a ‘Sense caretes de Messi i dotze ferits fora del Camp Nou’ i es fixa en la prohibició d’entrar al camp caretes de Leo Messi, una iniciativa que atribueixen al Tsunami Democràtic. També explica que a l’estadi s’hi van exhibir moltes banderoles amb el lema ‘Spain, sit and talk’ i que es van llançar a la gespa pilotes grogues que van interrompre el partit. L’edició francesa del Huffignton Post titula ‘Clàssic Barça-Reial Madrid: els independentistes fan arribar el seu missatge en massa’ i explica que les accions de protesta es van produir dins i fora de l’estadi.

Summary: Ressò de l’acció del Tsunami Democràtic a la premsa internacional


Els partits verds de tot Europa han obtingut un gran resultat en aquestes eleccions al Parlament Europeu, amb el nombre més alt d’eurodiputats de la història. Com més va, més força tenen per a influir en el debat europeu sobre el canvi climàtic. Els Verds i l’Aliança Lliure Europea (ALE) formen part del mateix grup parlamentari de la cambra, on aplega els partits sobiranistes de diversos territoris, com ara Compromís i ERC. A les eleccions europees del 2014, l’ALE va obtenir 58 escons, el millor resultat que havia fet fins llavors. A les eleccions d’aquest cap de setmana ha tornat a batre un rècord, amb 69 escons i un augment molt important a gran part dels estats. L’ecologisme entra en el debat públic La lluita contra el canvi climàtic ha passat a ser una preocupació majoritària entre els ciutadans d’Europa. El darrer Eurobaròmetre, del mes de març, indica que és la quarta preocupació més important dels habitants europeus. De fet, a partir de múltiples respostes, és la preocupació principal en set estats: Suècia (79%), els Països Baixos (73%), Dinamarca (68%), Finlàndia (65%), Bèlgica (57%), Luxemburg (56%) i Alemanya (55%). En tots, els ecologistes hi han aconseguit representació. La màxima expressió d’aquesta preocupació és Fridays for Future, un moviment promogut per la jove sueca Greta Thunberg, que ha fet sortir al carrer centenars de milers de joves de tot el continent per exigir accions concretes als governs estatals, en un compte enrere per a salvar el planeta. Els verds, referents de l’esquerra Uns dels grans vencedors d’aquestes eleccions han estat els verds d’Alemanya, que per primera vegada han estat segona força, amb 21 escons i un 20,5% dels vots, darrere tan sols de la CDU d’Angela Merkel. Els verds, amb Ska Keller de cap de llista, han superat el Partit Socialdemòcrata d’Alemanya i han esdevingut el referent de l’esquerra. Un terrabastall en la política alemanya. Això mateix ha passat a l’estat francès, on la coalició de verds i sobiranistes ha estat la tercera candidatura més votada, amb un resultat sorprenent: 12 eurodiputats, només darrere de Marine Le Pen i Emmanuel Macron. Han passat per davant de socialistes, de comunistes i de la França Insubmisa. Una de les claus ha estat el votant més jove. A Alemanya, una enquesta de FGW mostra que els verds han estat la força més votada entre els ciutadans de 18 a 44 anys, especialment entre els més joves (de 18-29 anys), franja en què obtenen més del doble de vots que la CDU (33% contra el 13%). Vot als partits verds d’alguns estats membres a les eleccions europees del 2014 i el 2019. El bon resultat s’ha repetit al Regne Unit, on els verds ha aprofitat el desencís de laboristes i conservadors i, amb un 12% del vot, han tingut més vots que el Partit Conservador de Theresa May. I a Irlanda han aconseguit eurodiputats per primera vegada en dues dècades. Més enllà d’aquests resultats històrics, la puixança s’estén a gran part dels estats. La capacitat de marcar l’agenda El debat ha entrat de ple en l’agenda política aquests últims mesos, en bona part també com a resposta al negacionisme de certs dirigents de l’extrema dreta o fins del president dels Estats Units d’Amèrica, Donald Trump. La transició ecològica ha estat un dels punts fonamentals dels programes europeus, per bé que a l’estat espanyol és un afer que gairebé passa desapercebut als debats. L’últim pas ha estat de prohibir els plàstics d’un sol ús el 2021. Els dirigents verds ja han deixat clar que no donarien suport gratuïtament a cap candidat. El vice-president del grup dels Verds, Bas Eickhout, ha remarcat que la futura Comissió Europea hauria de tenir en compte la protecció del clima, la justícia social i la defensa de l’estat de dret i la democràcia, perquè durien aquestes qüestions a les taules de negociació. I la candidata principal dels ecologistes, Ska Keller, ha dit: ‘La riuada verda ha arrasat a tot Europa. Tenim un paper important a l’hora de modelar el debat polític a Europa en els anys vinents.’ Considera que han d’impulsar un canvi i que caldrà comptar amb els ecologistes a l’hora de conformar la Comissió Europea i el repartiment d’alts càrrecs. Ara s’ha de veure si aquest suport als verds ha estat un vot de protesta, com acostuma a passar a les eleccions europees, o bé, amb uns socialdemòcrates com més va més vinculats als populars, tenen la capacitat de crear un projecte alternatiu que reconfiguri el mapa electoral de les eleccions estatals de tot Europa.

Summary: L’auge dels Verds situa el debat ecologista al centre de la política europea


Milers de persones s’han manifestat pel centre de Londres per reclamar un segon referèndum sobre el Brexit, arran de la dimissió de la primera ministra, Theresa May, incapaç de formalitzar el divorci amb la UE. Els manifestants també han expressat rebuig contra Boris Johnson, ex-batlle de la capital britànica i principal favorit per a substituir-la. Tanmateix, la protesta ha estat poc multitudinària en comparació amb la marxa pro-europea del 23 de març passat, la data prevista d’entrada perquè el Regne Unit abandonés la UE. Aquell dia més d’un milió de persones van tenyir Londres del color blau de la bandera europea.

Summary: Manifestació a Londres per un segon referèndum del Brexit


BOGOTÀ, 24 (EUROPA PRESS) Les autoritats de Colòmbia i Veneçuela han anunciat aquest diumenge que han arribat a un acord per reobrir en els dos sentits els ponts internacionals que uneixen als dos països ‘en condicions de normalitat’ durant els pròxims dies, després de gairebé un any des del tancament de la frontera. ‘Els governs de Colòmbia i Veneçuela habilitaran, en pocs dies, els passos fronterers perquè la comunitat pugui transitar, en condicions de normalitat, els ponts internacionals que uneixen als dos país’, ha indicat la Cancelleria colombiana en un comunicat. Des de Bogotà han assegurat que aquest diumenge no s’ha registrat cap ‘arribada massiva de ciutadans’ i que la jornada ha transcorregut ‘en completa normalitat’. Tot i això, l’emissora colombiana Cargol ha anunciat prèviament que al voltant de 400 veneçolans havien intentat entrar a Cúcuta des de Puerto Santander, tot i que la Guàrdia Veneçolana els va impedir el pas. Al comunicat, el Ministeri de Relacions Exteriors de Colòmbia ha assegurat que ‘en els pròxims dies, les ministres colombiana i veneçolana, María Ángela Holguín i Delcy Rodríguez, respectivament, avaluaran la ‘full de ruta’ per aconseguir una frontera organitzada, legal i migratoriament efectiva’. ‘Una vegada s’acordi aquest document entre els dos països, la frontera tornarà a estar en un millor funcionament, és a dir, més ordenada i segura’, ha conclòs la Cancelleria. La frontera entre Veneçuela i Colòmbia està tancada des d’agost de l’any passat a causa de la mort de militars veneçolans que eren patrullant per la línia limítrofa en mans de suposats paramilitars colombians. Colòmbia ha permès en els últims caps de setmana el pas de centenars de milers de veneçolans perquè comprin productes de primera necessitat, però el govern de Maduro ha interpretat que es tracta d‘‘una maniobra per generar inquietud’.

Summary: Colòmbia i Veneçuela acorden reobrir la frontera ‘en pocs dies’ després de gairebé un any de tancament


El major dels Mossos Josep Lluís Trapero ha explicat com va preparar el dispositiu per a detenir el president Puigdemont i els membres del govern si els ho ordenava algun jutge una vegada declarada la independència. En l’interrogatori que li ha fet la seva advocada, Olga Tubuau, en el judici a l’Audiència espanyola, Trapero ha explicat que en va parlar amb els comissaris Ferran López i Joan Carles Molinero, que s’encarregarien, arribat el cas, de la detenció del president. I que de la detenció de cada conseller se n’ocuparien dos comissaris o bé un comissari i un intendent. A més, el major ha explicat que van preveure la possibilitat que alguns manifestants ocupessin el Parlament de Catalunya per impedir l’acció de la policia contra els membres del govern una vegada declarada la independència. Trapero ja va explicar en resposta a la fiscalia que el 24 d’octubre del 2017, en veient la possibilitat que hi hagués una declaració d’independència, van decidir de preparar la possibilitat que se’ls ordenés la detenció dels responsables polítics. I que va enviar un correu a Ferran López encarregant-li de preparar els detalls d’un pla per a l’eventual detenció.  Es reprèn la declaració del major Trapero a l’Audiència espanyola

Summary: Trapero revela que es va oferir ell mateix per detenir el president Puigdemont


Joan Tardà és el portaveu d’Esquerra Republicana a Madrid i un dels pesos pesants del partit d’Oriol Junqueras. Rep VilaWeb a la seu del partit al carrer de Calàbria per a parlar de la situació d’ERC, del país i de l’independentisme. Tardà ho torna a demostrar en aquesta entrevista: és clarament partidari d’aconseguir un marc de diàleg i negociació amb l’estat espanyol. I alhora rebutja fermament qualsevol pacte entre la fiscalia i els advocats dels presos que serveixi per a acceptar el delicte en canvi de rebaixar la pena. —Comencem per l’actualitat. L’advocat Boye ha alertat del risc de possibles pactes entre la fiscalia i els advocats de presos? Què en penseu? —Els nostres presos i preses polítics són persones que no han comès cap delicte. Són víctimes d’un sistema judicial que, tot inspirant-se en la crueltat i la venjança, només pretén escarmentar perquè creu estúpidament que d’aquesta manera no ho tornarem a intentar en vint anys. En conseqüència, estic convençut –i veus molt més autoritzades que la meva ja ho han dit– que no hi ha res a pactar amb la fiscalia. Si ets innocent, què coi has de pactar? —Content amb la ponència? —Molt. Primer perquè d’entrada ja era un bon material. Després va haver-hi moltes esmenes. Jo mateix en vaig fer vint-i-una. I estic content perquè s’hi va introduir un concepte imprescindible, el concepte de desobediència. —Per què voleu remarcar aquest concepte? —Perquè crec que el terme ‘unilateralitat’, que jo no he fet servir mai, té unes connotacions arcaiques i d’insurrecció. I jo crec que la República l’aconseguirem per acumulació i per desobediència, i no pas per insurrecció, que té alguna cosa a veure amb la revolta armada, entre cometes. La desobediència té fórmules més pròximes que poden ser assumides per un gran conjunt de població, i té més a veure amb Gandhi i Mandela que no pas amb els irlandesos. —En quins exemples pensem? —Un tancament de caixes, un nou referèndum… Qualsevol acció de masses que, sense fe servir la violència, en lloc de posar greix als coixinets s’hi posen rocs per aconseguir situacions concretes. Perquè jo crec en la teoria dels marcs. —Teoria dels marcs? —Si tens molta força pots ser tu, i els que pensem com tu, els que dissenyen els marcs. A nosaltres l’estat espanyol ens va dissenyar un marc que ens portava a la unilateralitat. Si l’estat espanyol el 2014 quan Turull, Herrera i Marta Rovira van anar a Madrid haguessin acceptat a tràmit la proposta catalana, el marc hauria estat el de negociació. Però van dir que no. I ens van abocar a la desobediència. Les grans manifestacions no són res més que mobilitzacions populars de desobediència. Per això jo crec que la desobediència serà un dels factors determinants a l’hora d’assolir l’èxit. Però no solament la desobediència. També l’acumulació de forces. —La ponència final no descarta una nova DUI. Com ho veieu? —Bé. Una nova DUI no em fa trempar. És evident que nosaltres no sabem com escriurem la història. Trobo que hi ha debats que són tan bizantins, tan absurds… Si cap de nosaltres no sabia que viuria això que hem viscut, ni mai ningú no havia previst que amb tan pocs anys passaríem del 14% al 48%. De fet, si no hi hagués hagut la crisi econòmica ara no tindríem el 48%. Encara més, el fet que dinamitessin l’estatut d’autonomia ha estat un factor important. Però el factor determinant ha estat la crisi econòmica. Si no havíem previst que s’acceleraria d’aquesta manera perquè ara hem de fer esforços per a preveure com serà el final? Si potser la solució ni tan sols intel·lectualment és damunt la taula. Què és la cosa important? Continuar acumulant forces. Que no se’ns fracturi el país i que siguem capaços de convertir en hegemònica l’opció del diàleg. —M’estimaria més que comptéssiu que el diàleg no hi serà. I, així i tot, trobar solució. Espanya no ha negociat cap independència. Cap. Per què ha de negociar la nostra? —Home, doncs per moltes raons. D’entrada, jo dono per fet que nosaltres no ens rendirem. Que sabrem acumular forces. I si nosaltres parlem de multilateralisme, inevitablement, indefectiblement és perquè hi hauran d’actuar els poders internacionals. Hi hauran d’actuar. I és clar que no serà fàcil. I com ho farem? Potser haurem de fer un altre referèndum si no volen negociar. Però per què coi ens hem de trencar la closca en aquests moments per saber com serà el final? —Si ho tornem a provar Espanya tornarà a reaccionar amb violència. Comptem-hi. I pensem què farem. —Doncs contra això dic que una cosa és que tinguin voluntat de respondre amb violència i una altra és que aquesta vegada puguin fer-ho. Potser aquesta vegada no podran. Per això nosaltres hem de guanyar la batalla ideològica de ser els campions del diàleg. Hem de ser els campions del diàleg. Encara que tinguis la certesa que ells no passaran mai del diàleg a la negociació, doncs hem de ser els campions del diàleg. El dia que acceptin de dialogar, nosaltres començarem a guanyar. —Tesi Comín. No s’han de fer hospitals per ampliar la base. S’han de fer perquè som d’esquerres. La independència és una qüestió emocional. I les polítiques socials són una qüestió racional. S’han d’obrir hospitals, però no per a ampliar la base. —Em sembla una bestiesa enorme. Primer, creure que les conseqüències d’obrir un hospital en el comportament electoral són immediats em sembla que és una mica reduccionista. Aquí cal associar República a capacitat de transformar la societat. Construint-la. Si això ho hegemonitzen partits d’esquerres sobiranistes, doncs, home, es pot contribuir a desblocar prejudicis mentals de persones que potser per por, per cultura, perquè han estat entre cometes bastant manipulats pels mitjans de comunicació, tenen en aquests moments un cert blocatge. No ho sé. Potser segons a quin sector de la societat pot ser més efectiva l’una cosa que l’altra. Però, al final, jo comparteixo tantes coses amb els compatriotes catalans que voten Ciutadans! De fet, la cosa més important la comparteixo. Jo comparteixo gairebé el 80% d’allò que pensa el meu veí que vota Ciutadans. Una altra cosa són els programes dels partits. Però el veí vol per al seu fill un bon institut. I ens trobem fotent cinc hores a la cua del Broggi. A Cornellà Ciutadans ens fot pallissa. —ERC és el partit gran. I feu coses de partit gran. Tenir dues línies de pensament contradictòries, i no passa res. Moderats com vós, si m’ho permeteu, i gent més radical. Hi esteu d’acord? —No ho sé. Jo no em considero una persona moderada. Si de cas m’he arrenglerat amb les tesis més esquerranoses d’ERC. —Però ara abandereu la calma, anys, obrim camí, etcètera. I alguns altres volen tirar mes pel dret. —Políticament, si vols sumar hauràs de convergir amb els comuns. I amb el PSC, amb qui tenim coses en comú. Defensem la immersió lingüística. La prova és que governem a municipis amb ells. Com més a prop els socialistes siguin de nosaltres més renegaran del 155. —Com creieu que afecta ERC tenir el president a la presó i la secretària general a l’exili. —Patim molt. I del fet que no hi siguin l’organització se n’ha ressentit molt. De fet, si l’Oriol hagués pogut participar en la campanya electoral els resultats d’ERC haurien estat millors. N’estic convençut. És una patacada per al partit. —La por i l’angoixa que un presoner i un exiliat deuen tenir no es traspassen al partit? —No. En absolut. Primer perquè són gent prou generosa que saben passar el seu malestar tots solets. Suposo que deuen passar un cert calvari. Però no el transmeten en cap cas. —No preferiríeu que el president i el secretari general fossin uns altres i alliberar-los a ells de tant pes? —No. És preferible que això ens obligui a nosaltres a estar més junts, i a escarrassar-nos més amb la feina. I que ells dos vagin al capdavant. És molt important què signifiquen: el sacrifici i el símbol. Els símbols només tenen sentit des dels sofriments. Els símbols són capaços d’aplegar i representar, sense caure en mitificació, que també desvirtua. Ara, és clar que l’organització se’n ressent. —Ningú no sap què fer en el darrer tram. Podem acceptar-ho? —No. És a dir, accepto que no sabem ben bé per on passarà el camí, però en canvi sí que sabem com ha de ser el camí. Que és la diferència amb alguns altres independentistes. La gran diferència és aquesta. Nosaltres afirmem que el camí ha de ser molt ample. No solament perquè hi càpiga molta gent, sinó perquè hi càpiga gent molt diferent. Aquí està la clau. Nosaltres diem que el darrer tram l’hem de fer d’entrada amb els que tenim més a prop nostre. Qui són? Els autodeterministes. Comuns, ICV, EUiA. Hem de ser capaços d’anar convergint amb els autodeterministes. Després aquí hi ha el PSC, l’unionisme catalanista. És un error brutal, d’un punt de vista intel·lectual i polític, no voler veure que no és igual l’unionisme catalanista que el no catalanista. Exemples d’això? El model educatiu català. —Contraexemple, el 155: els dos unionismes són iguals. —Evidentment. Però, mireu, el mes de maig poden passar dues coses a l’àrea metropolitana. Que s’imposi el model Sant Andreu de la Barca (PSC i Cs al govern) o el model Castelldefels (al govern tots contra PP i Cs). Si a l’Hospitalet hi ha govern PSC-Cs, el procés s’endarrereix anys. Doncs cal que no passi. Ara és comuns i PSC. —Totalment d’acord. Vols ampliar la base? Tirar pel dret. Com el 10. Això amplia la base. Mireu Albano-Dante Fachin. —Si ara ve un nou primer d’octubre serà com una conseqüència i reacció d’allò que tal vegada no podrem assolir. No dic pas que no hàgim de fer-ne un altre. Encara mes, estic convençut de sempre que només guanyarem per desobediència. Absolutament convençut. Escrit des de fa molt de temps. No podem guanyar la batalla ideologia i política cridant la gent a construir a partir de la desobediència. Per a la Marín i en Balmón és més fàcil de pactar amb Ciutadans. Nosaltres hem d’evitar que aquests normalitzin els anti. I això és ser traïdors? A les municipals a Cornellà farem tant com puguem perquè Balmón no governi amb Ciutadans. I si això vol dir donar suport a Balmón ho farem. —Primàries i llistes unitàries, com les veu Joan Tardà? —Cada poble és un món, que quedi clar d’entrada. Però en termes generals estem convençuts que els fronts afebleixen. I donen força a l’altre, creen més blocatges mentals. En el fons molt votant unionista és un votant que té molta por. Per què veu l’independentisme plausible. Per això fa temps que diem: no tantes estelades. No tant parlar d’independència i més parlar de República. Que la República és la manera que tenim nosaltres de dominar la independència. —El govern Sánchez donarà ordres a la fiscalia per a un canvi de rumb en el judici. —És molt difícil. Crec que hem de pixar molta sang encara per guanyar. Hem de pixar molts anys per guanyar. Hem de mirar de construir les millors condicions per tal d’avançar molt en poc temps. I això implica normalitzar el combat. No podem viure instal·lats en l’èpica. Hem de normalitzar el combat. Ara hem guanyar les eleccions municipals. També és cert que necessita una certa descompressió. —Falta unitat d’acció? —Trobo una frivolitat que convertim l’anècdota en categoria. És un problema de la societat on vivim. La categoria és que dues forces tan diferents, i no em feu parlar del passat de Convergència, són capaces de fer un govern amb un programa, una il·lusió, partint d’un escenari tan advers com les conseqüències del 155. I ara resulta que hi ha qui hi està interessat, o la gent vol assumir que estem dividits. Francament, ho trobo d’una frivolitat enorme. On és la divisió? —Puigdemont president. Els uns volien i els altres no. No són anècdotes i prou. —Cert. I hem trigat cinc mesos a tenir govern. Som diferents. Nosaltres dèiem que calia un govern efectiu. El president Puigdemont és molt important. I Oriol Junqueras és molt important. Però més important que Puigdemont i Junqueras era la victòria del 21-D. No voldria ser petulant, però s’han imposat les tesis d’Esquerra. La cosa important era fer govern. I el tenim. Per això tinc la impressió que la divisió no és veritat. Ahir vaig anar a un sopar. Un Sopar Groc aquí al passeig de Gràcia. Totes les intervencions eren: ‘Els partits ens heu traït, esteu dividits’… Em vaig emprenyar. Em va semblar tan injust. Mai no havíem arribat tan lluny. Mai no havíem estat tants. Però resulta que en el fons vivim en una societat que té com a valor hegemònic la immediatesa. I la immediatesa fa fins i tot frivolitzar els processos històrics. Porti’m una pizza Quatre Estacions. Porti’m una República Quatre Estacions. I a mi em preocupa molt aquesta cantarella de ‘Esteu desunits, esteu desunits, que no ens entenem’. Esquerra ha de fer d’Esquerra, la CUP ha de fer de CUP, i el PDECat ha de fer de PDECat. —Doncs ara Esquerra fa de Convergència. —Esquerra fa d’Esquerra. Als anys trenta hi havia els rabassaires, que volien socialitzar la terra, i republicans de missa dominical. ERC no és un partir revolucionari ni trotskista. És un partit de socialdemòcrates, que se situa al mig de la taula. S’han d’acumular forces i s’ha de mantenir el combat amb l’estat. I només es podrà mantenir amb la desobediència. Desobediència que tal vegada no ha de ser institucional. Evidentment. Que al final ho hagi de ser, és possible. —Pronòstics? —Fins que no vingui la intermediació internacional la repressió s’accelerarà. I s’intensificarà. Hem d’aixecar la bandera del diàleg. I hi ha gent que creu que aixecar la bandera del diàleg és aixecar la bandera de la rendició. Aquest és el gran error. Mandela va aprendre la llengua afrikaner, llengua dels seus carcellers, per a poder parlar millor amb ells. Ara, ells ens aniran abocant encara els primers temps a la desobediència. I haurem de fer-ho, i ho farem. I, encara que desobeïm, guanyarem posició per a tenir més capacitat per negociar. Al final només guanyarem perquè negociarem. —Doncs Espanya no ha negociat mai cap independència. —Evidentment. Però ara som al segle XXI i som a Europa. Al final si som molt forts negociarem un referèndum pactat. Si no ho som tant, un referèndum consultiu. Si no ho som tant… Ara ens ha de preocupar com ha de ser el final? Ara ens ha de preocupar com serem més forts.

Summary: Joan Tardà: ‘Comparteixo el 80% del que pensa el veí que vota Ciutadans’


El quart tinent de batlle de Barcelona, Jaume Asens, encapçalarà una candidatura a les primàries de Catalunya en Comú per a les eleccions espanyoles del 28-A. La número dos serà Aina Vidal (ICV), i els seguiran el primet tinent de batlle de Barcelona, Gerardo Pisarello, el diputat al congrés Joan Mena i la senadora Maria Freixanet. Fonts dels comuns citades per Europa Press asseguren que Asens és una figura de consens que convenç tant la direcció de Catalunya en Comú com la direcció espanyola de Podem. Consideren que encapçalarà una ‘candidatura compromesa amb la defensa dels drets i les llibertats de Catalunya en el marc d’un projecte de reforma plurinacional d’Espanya’. Aquesta serà la llista de consens de la direcció dels comuns per a les primàries, que comencen demà. Els inscrits també hauran de decidir si repeteixen la coalició electoral amb Podem i les sigles En Comú Podem. Si s’aprovés, la llista guanyadora deixaria espai per a incloure-hi membres de Podem Catalunya.

Summary: Asens encapçala la candidatura de la direcció dels comuns a les primàries per al 28-A