Dos dies després de l’empresonament de Jordi Sànchez i Jordi Cuixart, Amnistia Internacional feia un comunicat per a demanar que els retiressin els càrrecs de sedició –llavors encara no els havien encausat per rebel·lió– i que fossin alliberats de manera immediata. Però entre l’opinió pública catalana va indignar una qüestió: que no els consideressin presos de consciència, tenint en compte que Amnistia Internacional no fa servir la consideració de ‘pres polític’ perquè no té una accepció internacionalment reconeguda. Per saber-ne els motius, parlem amb la coordinadora d’Amnistia Internacional a Catalunya, Ariadna Ribas. Ens explica que fins que els processos no estan molt avançats, no acostumen a pronunciar-se: ‘Fa vuit mesos que el president d’Amnistia Internacional Turquia és empresonat i no l’hem declarat pres de consciència.’ Sobre els ex-consellers, diu que no poden ser considerats presos de consciència perquè els seus actes anaven en contra d’una sentència del Tribunal Constitucional que suspenia i prohibia aquells mateixos actes. També li demanem sobre això. —Per què Jordi Sànchez i Jordi Cuixart no els considereu presos de consciència? —Perquè som en una fase molt inicial del procediment judicial. Amnistia Internacional normalment acostuma a esperar que acabin els procediments judicials, o que estiguin molt avançats, per determinar que una persona és pres de consciència. Som en una fase d’instrucció en què els delictes no estan qualificats i els càrrecs són provisionals i, per tant, en una fase molt inicial. Com a referència, fa vuit mesos que Amnistia Internacional Turquia té el seu president empresonat acusat de terrorisme en aquesta campanya que fa el govern contra defensors dels drets humans. Fa vuit mesos que és a la presó i no l’hem declarat pres de consciència. Vull dir que és el procediment que seguim en tots els casos. —Llavors, ha d’acabar la fase d’instrucció o hi ha d’haver una sentència després del judici oral perquè us posicioneu? —Quan diem que el procediment ha d’estar acabat o molt avançat és perquè necessitem tenir accés a documentació que ara no tenim. Necessitem proves i dades i, per tant, això passa en una fase molt més avançada del procediment. Normalment, quan acaba el judici. Nosaltres ja denunciem vulneracions de drets humans encara que no hagin estat declarats presos de consciència. En el cas dels Jordis, dos dies després que els empresonessin, el 18 d’octubre, ja demanàvem la retirada dels càrrecs per sedició, que és el que tenien llavors, i que sortissin immediatament de la presó preventiva. Entenem que no estava justificada. I amb la interlocutòria d’aquesta setmana, demanem també la retirada del càrrec de rebel·lió. La valoració, la fem respecte a la decisió que ha pres el tribunal per Jordi Sànchez, que és qui va demanar la sortida de presó, però ho apliquem també a Jordi Cuixart. —Segons Amnistia Internacional, cito textualment, ‘els presos de consciència són aquelles persones que, sense haver fet servir la violència ni haver-ne propugnat l’ús, són empresonades o sotmeses a altres restriccions de la seva llibertat’. Si demaneu la retirada dels càrrecs de rebel·lió, enteneu que no hi ha violència i, per tant, ja podrien ser considerats presos de consciència. —Sí, però hi pot haver altres elements en el judici que impliquin un altre delicte. Per exemple, que hi hagi un possible delicte de desordre públic, que tingui unes conseqüències penals. És per això que esperem que el procediment avanci i puguem valorar tots els elements. —Si hi hagués algun delicte, en tot cas seria el de desordre públic? —Exacte. En tot cas, a parer nostre, seria un possible delicte de desordre públic. No som nosaltres qui hem d’avaluar si hi ha un delicte o no, perquè no és el nostre paper. Però per això esperem, perquè hi ha altres elements en el procediment que nosaltres necessitem documentar. A més, perquè Amnistia Internacional declari algú pres de consciència, la càrrega de la prova ha de recaure contra nosaltres, independentment del que passi en el procediment judicial. Per tant, nosaltres hem de documentar que, efectivament, és innocent, no ha comès cap delicte que pugui justificar la seva entrada a presó i que descartem qualsevol motiu pel qual se’n justifiqui l’estada a presó. Per tant, que estem segurs que són a la presó exclusivament per les seves conviccions polítiques, religioses, per l’orientació sexual o per l’origen ètnic. —Els posicionaments d’Amnistia Internacional Espanya i Europa també els compartiu? —Són els mateixos. És el posicionament d’Amnistia Internacional. I les coses que diem en aquest cas serviran per a altres casos en altres països. Per aquest motiu, el posicionament sempre és internacional. —Amnistia Espanya deia a les xarxes recentment: ‘No considerem els membres del govern presos de consciència perquè són acusats d’actuacions que poden constituir delicte.’ Però és evident que totes les acusacions poden ser delicte. —Entenem que en el moment que els membres del govern fan accions encaminades a l’organització del referèndum hi ha un possible indici de delicte, perquè anaven en contra d’una sentència del TC que suspenia i prohibia aquells actes. —Llavors, els límits d’Amnistia Internacional els marquen les lleis? —El dret internacional no ens dóna prou elements per a qüestionar la legitimitat d’aquesta sentència del TC. Entenem que hi pot haver un procediment judicial legítim, perquè era una actuació que anava en contra d’una sentència. Aquest procediment, que nosaltres considerem legítim des del punt de vista judicial, no impedeix que Amnistia Internacional continuï fent un seguiment dels casos dels consellers perquè hi hagi un judici just, per a garantir que la presó preventiva es revisi periòdicament i recordant a les autoritats judicials que aquest sempre és un últim recurs, que no es pot atribuir la violència als membres del govern. Entenem que ells van fer convocatòries a una mobilització amb oposició pacífica i que, per tant, els actes puntuals violents que es poden donar en aquest context no els poden atribuir a ells a títol personal. —Per tant, per què no demaneu que els retirin el delicte de rebel·lió? —Bé, el dret internacional no és gaire clar i separa societat civil d’autoritats públiques. Per això, també distingim entre Jordi Sànchez i Jordi Cuixart, d’una banda, i autoritats públiques, d’una altra. En el cas d’autoritats públiques, els estàndards internacionals de drets humans no són tan clars en aquest sentit. Nosaltres fem una anàlisi sobre tota aquesta part de violència que imputen als càrrecs, i encara no en tenim una conclusió. Per això en aquest cas no hem fet una petició com la de Sànchez i Cuixart. —Entenc que esteu en contacte amb altres delegacions d’Amnistia arreu del món. Els últims avisos que heu hagut de fer pel cas català, els preocupen? —La situació dels drets humans a Catalunya és una prioritat per a tot el moviment internacional. L’equip que fa seguiment de la situació de Catalunya és un equip internacional repartit entre Londres, Madrid i Barcelona. Des de Londres es monitora la situació per garantir que els nostres posicionaments són internacionals, compleixen estàndards internacionals, que són comuns i es poden aplicar a qualsevol situació. De fet, la feina d’Amnistia sobre la situació de drets humans ve de molt abans de l’empresonament dels Jordis i dels alts càrrecs, i el mes de setembre ja vam fer una denúncia pública sobre la retallada en temes de llibertat d’expressió a Catalunya. I l’1-O va venir una missió d’observació amb investigadors que van documentar l’ús excessiu i desproporcionat de la força per part de la policia nacional i la Guàrdia Civil. I és una bona notícia la que es va saber dimecres, d’un jutge d’instrucció de Barcelona que ha citat a declarar com a investigats dos antidisturbis per una acció policíaca a l’escola Mediterrània, i que de fet és un cas que Amnistia va documentar el mateix dia 1. —I creieu que és un problema puntual i orgànic en el funcionament de l’estat espanyol? —Ja fa temps que Amnistia està preocupada per temes de llibertat d’expressió a Espanya, en el marc de la reforma legislativa molt anterior a la situació de Catalunya, la reforma de llei orgànica de Seguretat Ciutadana, la reforma del codi penal i l’ús del delicte de terrorisme. Vull dir que, en matèria de llibertat d’expressió, reunió i manifestació, a Amnistia Internacional, ja des de l’11-M, tenim preocupacions en aquest sentit. No és una preocupació nova. —Molta gent és crítica amb Amnistia per la lentitud amb què es pronuncia. —Som una organització molt estricta, i som lents perquè necessitem documentar tot allò que denunciem. I quan ho documentem, hem de tenir fonts diferents, comprovar els fets, tenir la versió de les autoritats, cercar informació en els mitjans, tenir la versió de les víctimes, de les entitats, dels advocats… Fem una feina que és lenta però que creiem que és consistent.

Summary: ‘A Amnistia Internacional esperem que acabin els procediments judicials abans de dir si són presos de consciència’


Amb un acte a Ca n’Alcover, a Palma, dimecres es va tancar el cicle d’assemblees de lectors de VilaWeb que havia començat a Vic el 7 de febrer. Com cada any, el director, Vicent Partal, i més responsables del diari es reuneixen amb els subscriptors per explicar els projectes que s’estrenaran durant l’any i per bescanviar impressions sobre el funcionament, la informació i els serveis que ofereix VilaWeb. Enguany s’ha fet una assemblea a Vic, per facilitar l’assistència als subscriptors del Bages, Osona i la Garrotxa, entre més, a banda les habituals de València, Barcelona, Perpinyà i Palma. Assemblea de lectors de VilaWeb a Barcelona. L’assistència de subscriptors ha crescut de manera exponencial enguany i això encoratja el diari a preparar més sessions per a l’any vinent. Els subscriptors poden veure l’assemblea de Barcelona, que fou enregistrada en vídeo per a tots els qui no pogueren assistir a les sessions programades. A l’Assemblea de Lectors, hi poden assistir tots els subscriptors del diari. Si encara no en sou, podeu fer-vos-en omplint aquest formulari. Assemblea de lectors a Perpinyà. El dimecres 7 de febrer es va fer la primera d’aquestes sessions a Vic. La següent assemblea es va fer dissabte 10 de febrer a Barcelona, al Centre de Cultura Contemporània de Barcelona. Prèviament, a les deu del matí, hi havia hagut una visita a la redacció del diari, al carrer de Ferlandina, 43. També es va fer la de Perpinyà, el dissabte 17 de febrer al Casal. I el dissabte següent, 24 de febrer, es va fer l’assemblea de València, a l’Octubre Centre de Cultura Contemporània.

Summary: S’acaba el cicle d’assemblees de lectors de VilaWeb d’enguany: Vic, Barcelona, Perpinyà, València i Palma


La decisió final del consell polític de la CUP de dir no a la investidura d’Artur Mas ha suscitat reaccions diverses de membres del partit, a favor o en contra de l’opció aprovada finalment. Cal destacar-ne no tan sols les declaracions, sinó també alguns silencis de dirigents i ex-diputats. Repassem-ho: –Diputats de la CUP. Si comencem pels diputats actuals, hi trobem silencis, opinions en entrevistes i la valoració en la conferència premsa després del consell polític. Gabriela Serra i Sergi Saladié, els responsables de comparèixer davant els mitjans, van defensar la decisió aprovada i van instar Junts pel Sí a proposar un candidat altre que Mas. Ahir vam poder sentir la veu de dues diputades més: Anna Gabriel i Eulàlia Reguant. La primera, en una entrevista a Catalunya Ràdio, va dir que negar-se a investir Mas no significava pas cap drama i va demanar a Junts pel Sí que proposés Oriol Junqueras de president. I Reguant, en una entrevista a RAC1, va admetre que la CUP havia quedat ‘tocada’, però afegí: ‘Aquests dies vinents ens recompondrem.’ També es va expressar així a Twitter: En públic i en privat.A tothom,junts i separats. A ERC i Junts pel Sí.Hem parlat i explicat com vèiem l'acord.Hem renunciat i hem negociat. — Eulàlia Reguant Cura (@aramateix) January 4, 2016 I va demanar respecte per la decisió d’Antonio Baños de dimitir de l’acta de diputat: Màxim respecte per la decisió d' @antoniobanos_ tot i estar trista i no compartir-la.Des del món cibernètic, una abraçada.Seguim i seguirem! — Eulàlia Reguant Cura (@aramateix) January 4, 2016 També es pronuncià a través del seu compte de Twitter Julià de Jòdar, amb aquests dos piulets: He dit molts cops que una cosa era defensar el Mas imputat i una altra defensar-ne la investidura. I jo respecto la decisió de la CUP. — julià de jòdar muñoz (@julidejdarmuoz) 4 gener, 2016 Després d’anys i panys de treball amb l’independentisme d’esquerres, hi ha massa gent que ens voldria a l’altre costat: no ho aconsenguiran. — julià de jòdar muñoz (@julidejdarmuoz) 4 gener, 2016 D’una altra banda, Gabriela Serra es demanava ahir al vespre per què Junqueras va sortir ahir pressionant i no ho va fer abans, durant els mesos de negociació. Ho va dir en una entrevista a 8TV: "És estrany que @junqueras surti avui pressionant, no entenem per què no ha fet aquest gest abans" @mgabriela_serra https://t.co/EoczYaK2o3 — 8aldia (@8aldia) January 4, 2016 I Xevi Generó ha estat un dels més actius a la xarxa aquestes últimes hores, començant amb una sèrie de piulets: Els reptes polítics de la @cupnacional a partir de la proposta sorgida ahir al CP+GAP són: — Xevi Generó (@xevigenero) January 4, 2016 (1) Posar en el primer pla la confrontació amb l'Estat espanyol i amb la seva política de recentralització contra els Països Catalans. — Xevi Generó (@xevigenero) January 4, 2016 (2) Confrontar el paper de CDC com a agent que pretén liderar i subjugar el procés independentista als interessos d'un sector d la burgesia. — Xevi Generó (@xevigenero) January 4, 2016 (2a) Discutir l'aliança estratègica d'ERC amb CDC que impossibilita l'articulació d'una majoria d'esquerres per una sortida unilateral. — Xevi Generó (@xevigenero) January 4, 2016 (2b) Denunciar l'immobilisme CSQEP i treballar x l'articulació d'aliances àmplies amb l'esquerra catalana x avançar cap a la unilateralitat. — Xevi Generó (@xevigenero) January 4, 2016 (3) Referèndum unilateral, alternativa a polítiques d'austeritat i articulació d'una nova institucionalitat x un procés constituent popular. — Xevi Generó (@xevigenero) January 4, 2016 (4) Posar el carrer, les lluites i l'autoorganització popular en el centre de l'activitat política de la CUP i recuperar la desobediència. — Xevi Generó (@xevigenero) January 4, 2016 (5) Potenciar el municipalisme popular i de base com a instrument de recuperació de les sobiranies i fonamental del projecte transformador. — Xevi Generó (@xevigenero) January 4, 2016 (i 6) Com diria @julidejdarmuoz: "la CUP no pot sacrificar-se pel país en abstracte, ha de salvaguardar-se en benefici del país concret". — Xevi Generó (@xevigenero) January 4, 2016 –Ex-diputats de la CUP. David Fernàndez no ha dit res públicament, fins ara, sobre la decisió final del consell polític. Un dels seus darrers piulets és una resposta a una usuària de Twitter que li retreia que no hagués anat a la reunió de diumenge. .@mvperis75 Ei, calma… No sóc membre ni del CP ni del GAP ni del SN de la CUP. Però cupaire ho seré sempre, sense excuses. Ànims a tot@s — David Fernàndez #CUP (@HiginiaRoig) 3 gener, 2016 També es mant en silenci, de moment, Quim Arrufat. Per una altra banda, Isabel Vallet, va ser entrevistada a RAC-1 al vespre, defensant la decisió de no investir Mas i dient que la renúncia de Baños era coherent amb el seu posicionament contrari a aquesta decisió: ÀUDIO: Recupera l'entrevista amb l'ex-diputada de la CUP al Parlament @ivallets. https://t.co/0TlBvT6x9V — nohoserac1 (@nohoserac1) January 4, 2016 –Batlles, regidors i militants de la CUP. Maria Corrales, portaveu del col·lectiu Poble Lliure –favorable a investir Mas–, ha fet un piulet per defensar la decisió d’Antonio Baños de renunciar a l’acta de diputat en desacord amb la decisió presa per la CUP. Recomano que, a qui vegi incoherència en la decisió d’Antonio Baños, oblidi el “sí a Mas” i intenti entendre què van defensar 1515 cupaires. — Maria Corrales Pons (@m_corrales_) 4 gener, 2016 Per una altra banda, alguns militants partidaris de l’acord de govern independentista ja van manifestar diumenge la seva discrepància o fins i tot han anunciat que plegarien. El batlle d’Argentona per la CUP, Eduard Calvo, va dir que l’organització no havia estat a l’altura del moment. La CUP no ha estat a l’altura del moment. Us demano disculpes. A seguir treballant per la independència. — Eudald (@eudaldcc) 3 gener, 2016 David Caldeira, regidor de la CUP a Arenys de Mar, va fer una piulada en què anunciava que deixava l’organització i acusava la CUP d’haver enterrat el procés d’independència i haver-se alineat amb l’espanyolisme. Definitivament, la CUP enterra el procés i s’alinia amb l’espanyolisme! DES D’ARENYS DE MAR, ADÉU! — DAVID CALDEIRA (@DavidDcaldeir) 3 gener, 2016 El dirigent de la CUP al País Valencià Antoni Infante també va reaccionar per criticar la decisió. Ho sent, la CUP no ha estat a l’alçada. Continuarem lluitant per la independència. Guanyarem!!! — Antoni Infante (@InfanteAntoni) 3 gener, 2016

Summary: Opinions i alguns silencis a la CUP després de la decisió final del consell polític


El Jutjat d’Instrucció número 41 de Madrid investiga vuit periodistes dels mitjans El Mundo, El País, ABC, El Confidencial, La Vanguardia, El Español, SER i RTVE per haver informat sobre el sumari dels independentistes detinguts el 23-S abans que se n’aixequés el secret. L’instructor ha citat alguns dels periodistes el 29 de novembre com a investigats per un delicte de revelació de secrets. Les defenses havien demanat a l’Audiència espanyola que s’investiguessin les filtracions que, segons creien, només podien venir del ministeri d’Interior espanyol o de l’Administració de Justícia, i que es prenguessin les mesures necessàries per aturar-les. En paral·lel, l’equip d’advocats va continuar investigant i les perquisicions van apuntar a un membre de l’Administració de Justícia, motiu pel qual s’ha ampliat la denúncia, que l’Audiència espanyola va traslladar al jutjat que ara investiga el cas, perquè es determini si aquesta persona va ser la responsable de les filtracions. A causa d’això, Alerta Solidària ha criticat la ‘covardia’ de l’Audiència espanyola per haver citat com a investigats vuit periodistes en lloc dels filtradors. En un comunicat, ha remarcat que la ‘veritable responsabilitat de les filtracions recau en el mateix aparell de l’estat’, i ha criticat que apuntin cap a la premsa, ‘malgrat el més que qüestionable tractament periodístic fet per diversos mitjans’. De fet, Alerta Solidària ha recordat que dos dels mitjans van publicar notícies amb les marques d’aigua de l’usuari que havia descarregat els documents, la qual cosa va permetre identificar-lo. Llegiu ací el comunicat: «CONTRA LA MANIPULACIÓ I LA VULNERACIÓ DE LA PRESUMPCIÓ D’INNOCÈNCIA Des del passat 23 de setembre, amb les detencions de 9 persones sota ordre de l’Audiència Nacional, vam presenciar com de forma constant apareixia informació, sovint falsa, a diferents mitjans de comunicació. Aquesta informació anava des de la reproducció de vídeos enregistrats per la pròpia Guàrdia Civil, amb el seu logotip, i amb el logotip del Ministeri d’Interior, a contínues informacions en mitjans de comunicació que constantment feien referències a segons fonts de la pròpia investigació. Aquestes «notícies» sempre anaven adreçades a instaurar un relat que pretenia dibuixar, pràcticament, un clima pre-bèl·lic al Principat; cercant un judici de valor contra les 9 persones detingudes. Aquest fets van produir-se quan les actuacions estaven sota secret de sumari, i a les quals només hi tenia accés personal o funcionaris del Ministeri de l’Interior (en l’apartat policial) o bé de l’administració de justícia (si fos des la pròpia Audiència Nacional o des del Ministeri Fiscal). No hi havia acusacions particulars ni populars personades, i les defenses tampoc varen tenir-hi accés (motiu pel qual la Sala d’apel·lacions de l’AN va resoldre el passat dilluns declarar nul·les les interlocutòries de presó de 4 dels 7 empresonats). Davant d’aquesta vulneració flagrant del dret a la defensa, en pro del dret a l’honor, a la imatge, a la intimitat, i també a un procés just, les defenses van demanar que s’investiguessin les referides filtracions que només podien venir dels dos (o d’un dels dos) ministeris esmentats, també es demanà que s’adoptessin les mesures necessàries per aturar aquestes filtracions, entenent que aquestes tant sols podien venir per part de l’Administració Pública, dels seus funcionaris o treballadors, essent-ne responsables directes dels actes d’aquests. Malgrat aquesta petició, novament l’AN va acordar no obrir una peça separada sinó remetre la denúncia als Jutjats de Plaza Castilla de Madrid. Les filtracions van disminuir però quan s’acordà aixecar el Secret de Sumari, les parts i tots els mitjans tenien accés a la totalitat de la causa, fins i tot als vídeos de les compareixences de presó del dia 23/09/2019 a les que encara a dia d’avui les defenses només hi tenen accés en format àudio. Així mateix, tot recordant que tal filtració es va produir enmig d’un període electoral. Davant d’aquesta situació, i atenent que a dos mitjans de comunicació apareixien les notícies amb les marques d’aigua de l’usuari que els havia descarregat, vam poder constatar que aquest usuari era una persona de l’Administració de Justícia, motiu pel qual hem ampliat la denúncia demanant que s’investigui si aquesta persona n’ha estat la responsable. De confirmar-se tal extrem, novament posarà de manifest que el procediment obert per l’Audiència Nacional espanyola, contra les 9 detingudes del 23 de setembre, de les quals 7 resten en presó provisional malgrat les flagrants vulneracions de drets, no és objectiu, que no s’està tramitant de forma adequada, i que davant de l’Audiència Nacional, mentre per una banda es revelen secrets, es vulnera la presumpció i d’innocència i se cerca un judici paral·lel, tot afectant fins i tot la intimitat de persones que no són ni tan sols part del procediment, resulta impossible trobar en aquesta instància cap mena de procediment ajustat a dret i encara menys, com ha anat sent evidenciat, amb les garanties suficients. Amb tot això, l’Audiència Nacional no ha cercat els filtradors sinó que ha decidit imputar periodistes de diversos mitjans de comunicació. És d’una enorme covardia no voler afrontar la veritable responsabilitat en les filtracions, que recau en el propi aparell de l’Estat i apuntar cap a la premsa que, malgrat el més que qüestionable tractament periodístic fet per diversos mitjans (sense ètica, rigor, contrast de les informacions i amb constants vulneracions del dret a la intimitat o a la presumpció d’innocència) no és la responsable d’aquestes filtracions. Per tot això, des d’Alerta Solidària volem manifestar que no defallirem en la defensa d’aquestes 9 persones, com tampoc defallirem fins a aconseguir la justícia que vertaderament ens mereixem als Països Catalans! Països Catalans, 20 de novembre de 2019»

Summary: Investiguen vuit periodistes en lloc dels filtradors per haver publicat el sumari del 23-S


Un miler de persones s’ha concentrat a fora el Museu de Lleida per a protestar contra la sortida de les obres de Sixena que el jutge d’Osca ha ordenat de traslladar avui. A l’entorn del museu s’han vist dos fronts. En l’un, situat al costat de l’aparcament, cinc-cents ciutadans s’han concentrat des de mitjanit per protestar contra el desplegament dels Mossos d’Esquadra i la Guàrdia Civil, que han protegit l’arribada d’un camió i una furgoneta preparats per a traslladar les obres. Aquest era el front institucional, per on han passat alguns líders polítics: alguns per atendre els mitjans i alguns per a ser escridassats, com ha estat el cas del paer Àngel Ros, que de matinada havia entrat al museu. A dins, des de les tres de la matinada, hi ha tècnics aragonesos i personal del Museu de Lleida, com també el president del centre, Josep Giralt, per a vetllar que els béns siguin embalats correctament. Però el front on hi ha hagut més tensió era a l’altre cantó del Museu de Lleida, per on entren els vehicles i, previsiblement, hauran de sortir les peces en direcció al nou emplaçament. Unes tres-centes persones de totes les edats tallaven aquest accés quan els Mossos han provat de desallotjar-los i muntar un cordó fent ús de la força. De lluny, des de dins el recinte del museu, els agents de la Guàrdia Civil observaven l’escena sense immutar-se. La multitud no volia fer cap pas enrere i els agents han començat a donar cops de porra per guanyar terreny, cosa que ha originat caigudes i trompades. ‘Què feu? Som els vostres germans!’, cridava una noia amb un megàfon mentre els crits s’escampaven entre la gent. La pugna entre ciutadans i policia ha durat si fa no fa vint minuts, fins que els Mossos han col·locat unes tanques per a substituir el cordó humà. Vegeu el recull de fotografies de la càrrega dels Mossos: Càrregues dels mossos a l'exterior del Museu de Lleida Autor: Albert Salamé Ara, calma tensa fins que els vehicles amb les obres surtin del Museu. La gent continua concentrada davant el centre esperant un moment que les sentències judicials cerquen des de fa més de dos anys. ‘Que serveixi de lliçó’ La part més institucional –però també reivindicativa– de la concentració ha estat la intervenció d’alguns polítics que han anat a donar suport als concentrats. El més matiner, Joan Tardà, diputat d’ERC al congrés espanyol, que deia que això que es viu avui a Lleida ha de servir de lliçó de futur: ‘No ens podem permetre el luxe, com a ciutadans lliures del segle XXI, d’aguantar tanta misèria’, ha dit als periodistes. Mentrestant, un grup de gent entonava ‘Els segadors’. I uns altres cridaven ‘Així no!’, ‘Lladregots’ i ‘Àngel Ros, botifler’, mentre brandaven fotocòpies del document que acredita la propietat catalana de les obres d’art. El número dos d’ERC a Lleida, Bernat Solé, recordava que el procés de trasllat s’havia accelerat aquestes últimes setmanes per culpa de l’aplicació de l’article 155 de la constitució espanyola i que s’executa una sentència provisional que no és ferma. A pocs metres, Laura Borràs, candidata de Junts per Catalunya, juntament amb el company de candidatura Josep Maria Forné, deixava anar ‘és que no hi ha dret’, mentre feia una fotografia del camió que s’endurà les obres. També hi havia la candidata de la CUP a Lleida, Mireia Boya, que criticava durament Àngel Ros. ‘Que no torni a anar al museu a menys de cinc-cents metres, perquè la gent està molt enrabiada i té memòria’, ha dit. I ha recordat que ell havia donat suport a l’aplicació del 155, fet que ha permès a l’Aragó d’accelerar el procés judicial. El líder de Demòcrates per Catalunya, Antoni Castellà, que concorre a les eleccions dins la llista d’ERC, ha volgut recordar que antigament el monestir de Sixena formava part de la diòcesi de Lleida, però que per motius polítics se’n va segregar. ‘Són obres que van ser adquirides legalment. I, per sobre de tot, hi ha hagut grans professionals en aquest museu que han vetllat per restaurar-les i conservar-les’, ha dit. I ha afegit: ‘Els és absolutament igual el futur de les obres d’art. Podríem dir que s’estimen més que es degradin que no pas que estiguin en territori català. Els importa un rave el valor d’aquestes obres’, ha reblat.

Summary: Matí d’indignació, càrregues i crits a Àngel Ros en la protecció dels béns de Sixena


La Conselleria de Salut ha confirmat el primer mort per coronavirus. Tanmateix, no ha passat avui, sinó el 13 de febrer, fins i tot abans que es detectés el primer cas a Itàlia. Segons que ha informat la consellera Ana Barceló, el pacient va morir a l’hospital Arnau de Vilanova de València víctima d’una pneumònia d’origen desconegut i fins avui no s’ha sabut que havia estat infectat pel virus Covid-19: ‘Ara mateix fem proves als qui han tingut contacte amb la persona que ha mort. Encara no en sabem resultats.’ @GVAsanitat confirma dos nuevos casos de #coronavirus en la Comunitat Valenciana, lo que eleva a 19 la cifra de positivos. 🏥 1 mujer en @HospitalManises 🏥 1 hombre en @GVAdsarnau, detectado tras investigación retrospectiva. El paciente falleció el 13 de febrero pic.twitter.com/YDnYzikhYX — GVA Sanitat (@GVAsanitat) March 3, 2020 A banda aquest cas, la conselleria n’ha confirmat un de nou: una dona ingressada a l’Hospital de Manises. Ara ja hi ha dinou casos detectats al País Valencià i quaranta a tot el país. El ministre de Sanitat espanyol, Salvador Illa, ha informat que s’ha acordat de fer a porta tancada tots els esdeveniments esportius en què pogués haver-hi gran afluència d’afeccionats procedents dels països considerats com a zones de risc del nou coronavirus, com ara les regions septentrionals d’Itàlia, Corea del Sud, el Japó, la Xina, l’Iran i Singapur. S’ha acordat de recomanar que es facin sense afecció el partit del València de bàsquet contra l’Olimpia de Palerm, el 5 de març; el València CF contra l’equip italià Atalanta de Bèrgam, el 10 de març; i el Girona contra el Venècia del 19 de març.

Summary: Un home de València, el primer mort del país pel coronavirus


Tant per la quantitat de grups com per la quantitat de públic, es pot dir que la música familiar viu en una època daurada. Reggae, rock, pop, folk, música tradicional, simfònica, d’orquestrina… Ja no és qüestió d’anar a concerts d’animació infantil, amb la canalla davant i els pares darrere, sinó que hi ha un gruix de grups que sonen perquè en gaudeixi tota la família, amb una diversitat d’estils i una qualitat estilística que no ha d’envejar res a la música per a adults. Noms com ara Dàmaris Gelabert, el Pot Petit, Dani Miquel, Xiula, Reggae per Xics, Ramonets i la POP han esdevingut una referència per a grans i menuts. Hi ha moltes històries rere cada grup de música familiar que ara puja als escenaris de tot el país. D’educadors i músics que volen unir les seves passions a grups consolidats que veuen que poden xalar amb el públic familiar. De rockers que ensenyen el seu estil de vida als més menuts a versionadors de cançons tradicionals amb sons jamaicans. De voler fer un projecte musical familiar a trobar-s’hi i llançar-s’hi de cap. Per què la música familiar té tant d’èxit? Els motius són diversos i beuen els uns dels altres: la redistribució del públic a les places, la viralitat a internet i la qualitat musical en són els detonants principals. És una sinergia que comença amb la popularitat d’uns grups que poden exigir d’actuar als escenaris en bones condicions i que obren la porta que uns altres s’engresquin a fer música familiar. Finalment tot plegat culmina en un procés de dignificació d’aquest sector, propiciat per la mateixa diversitat d’estils i la qualitat musical de les propostes. El poder de YouTube Les xarxes socials, internet i, sobretot, YouTube, han estat una plataforma de llançament. El boca-orella i el fet de poder-se enviar videoclips entre els pares ha fet que la música familiar s’estengués i cada vegada tingués més públic. Els vídeos de Dàmaris Gelabert i el Pot Petit acumulen centenars de milions de reproduccions: el de Gelabert és el canal de YouTube de música en català amb més visualitzacions, 600 milions, concretament, 619.448.348. El Pot Petit n’acumula 52.524.046, una xifra que supera amb escreix les de grups com Oques Grasses (24.854.845) i Manel (15.740.768) i s’acosta als nivells de Txarango (71.290.640). Gelabert, màxim exponent del gènere, comenta: ‘Jo m’he fet conèixer gràcies a YouTube, ho tinc molt clar. Fa vint-i-un anys que faig cançons i no actuava en públic perquè no trobava cap espai. Les meves cançons es van difondre de debò gràcies als videoclips. Les famílies es van adonar que els seus fills coneixien les meves cançons i va ser una roda.’ Dàmaris Gelabert trenca les barreres del YouTube en català Aquesta roda també ha estimulat programadors de tot arreu a dur grups de música familiar a escenaris grans i amb equips bons, segons que explica Helena Bagué, del Pot Petit: ‘Quan aconsegueixes que et vulguin venir a veure, fas que es justifiqui la demanda de deixar-nos tocar en escenaris grans i en bones condicions.’ Però al marge de l’èxit de grups familiars a YouTube i les xarxes socials, també hi ha hagut un canvi a les places, que ara s’omplen molt més que no pas abans amb aquesta mena de programació. De ‘infantil’ a ‘familiar’: una música que no infantilitza ‘Infantil‘ o ‘familiar‘? Els grups que s’hi dediquen s’estimen més de dir-se ‘familiars’, precisament perquè la seva música és per a tota la família. I no únicament durant el concert, sinó que s’allarga a més situacions dins aquest entorn: al cotxe, amb amics… Per aconseguir-ho, el contingut també és important: ‘Si escoltessis les nostres cançons en un idioma que no entenguessis, et semblarien per a adults.’ Els grups coincideixen a fer aquesta anàlisi: la música és música, i les melodies complexes agraden tant a petits com a grans. Aquesta premissa ha permès un canvi visible en l’organització del públic al concert: ja no es tracta de deixar les criatures davant i anar darrere de tot a contemplar-les o fer-los fotografies, més propi de l’animació infantil, sinó gaudir-ne tots plegats. ‘Als concerts de Reggae per Xics es crea una comunió molt bonica: el públic és intergeneracional i prové de molts llocs; hi ha gent de totes les edats i estaments socials. Tothom es treu la màscara de persona adulta, interactua d’aquesta manera innocent i torna a ser una mica nen.’ Així ho defineix Eduard Polls (The Penguins – Reggae per Xics), que valora el fet de compartir espais culturals amb la família. És d’aquesta mateixa opinió Ferran Martí (Ramonets): ‘És molt bonic de veure pares que et donen les gràcies perquè feia molt de temps que no anaven a un concert i així poden fer coses en família. Veure els pares ballar i gaudir tots junts és molt gratificant.’ Què podem fer amb nens aquest Nadal? Deu activitats als Països Catalans Perquè això passi, és important que la música, l’estil i la melodia, no infantilitzi i que sigui de qualitat. ‘Volem que la música per a infants no es minoritzi, sinó que es vegi com una música més per a tota mena de públics’, explica Francesc Burgos (la POP). Els infants tenen la mateixa oïda musical que els adults i en poden gaudir de la mateixa manera, com explica Helena Bagué, del Pot Petit, que enguany fa deu anys: ‘És important d’enganxar el públic adult i no subestimar els infants, que poden escoltar música de qualitat i amb arranjaments complexos sense cap dificultat.’ ‘Als nens els tractem com persones normals i corrents, com nosaltres’, diu Jan Garrido (Xiula), i afegeix: ‘Infantilitzar la música té a veure amb la idea més naïf que el nen és petit, que no és persona, que li hem de cantar fluixet.’ Un exemple clar d’aquesta actitud són els grups fruit d’una escissió o d’una versió de ‘per a adults’, com ara The Penguins, Ramonets i la Petita Orquestra Peiotaire (POP). En tots tres casos, expliquen que musicalment les cançons podrien ser tant d’adults com d’infants. De fet, els Ramonets fan versions de Ramones ‘sense edulcorar’, simplement canviant-ne les paraules, i Francesc Burgos (la POP) explica que als seus concerts hi van molts adults que se saben totes les cançons. El component educatiu La diferència bàsica entre aquesta música etiquetada de ‘familiar’ que té tant d’èxit i l’altra, històricament reconeguda per universal, és el contingut de les lletres. No tan sols la complexitat estilística i poètica, que s’ha d’adaptar a la comprensió dels infants, sinó també pels valors i els missatges que transmeten. Educar en la música per a nens no és pas nou. Francesc Aguiló (Cucorba) explica que permet de transmetre valors com ara l’empatia, la solidaritat, l’amistat, cosa que el seu grup fa d’ençà del 1977. A més, els referents musicals de molts d’aquests grups familiars són Xesco Boix o Paco Muñoz, i beuen directament d’aquest llegat d’educar en una música estilísticament completa. Però la cosa més innovadora és com s’educa per mitjà de la música. Dàmaris Gelabert i Xiula són dos projectes musicals amb un fonament educatiu sòlid i explícit. ‘La meva proposta és molt educativa i surt de la idea que la música no és tan sols per a passar-s’ho bé’, explica Gelabert. Pedagoga, musicoterapeuta, música i mestra de música, va elaborar tot un projecte de cançons pedagògiques en català perquè no n’hi havia. Xiula pretén d’educar amb els valors i del sentit crític. ‘Educació i música es barregen fent cançons que puguis escoltar i et transmetin valors, però també amb un punt crític sobre la societat actual’, diu Rikki Arjuna. ‘No és tan sols pensar en els valors sinó amb obertura, amb esperit crític, per mirar diverses realitats sense donar solucions. No solem dir “això s’ha de fer així”, sinó que fem servir la fórmula de preguntar, encuriosir, mirar totes les perspectives d’un problema’, afegeix Jan Garrido. El seu darrer treball, Dintríssim, repassa la cartografia del cos humà tot tractant no tan sols les parts físiques, sinó també qüestions com l’amor romàntic i les maneres d’estimar a ‘T’estimo bastant‘. Revifar la llengua i modernitzar la tradició Molta de l’oferta de música familiar es basa en la recuperació i l’adaptació de cançons tradicionals i música popular de tradició oral. En aquest cas la música ha servit de vehicle difusor i recuperador de la llengua i la tradició pròpia durant la transició, i encara ara reivindica l’oralitat i el català. N’és un cas paradigmàtic Cucorba, precursor de la música familiar a Mallorca. Francesc Aguiló, membre fundador, recorda que ja quan va començar, l’any 1977, una de les línies bàsiques que van acordar que havien de tenir era ajudar a normalitzar la llengua catalana: ‘Hem fet una tasca de difusió importantíssima amb les nostres cançons i també una feina important per a recobrar la cultura popular.’ Cucorba va tenir un èxit immediat i va fer rondes per tot Mallorca difonent les cançons populars catalanes. Ara, més de quaranta anys i catorze discs després, encara és un referent per a la música familiar a les Illes. També per contribuir a la revifada de la llengua i la cultura popular, en aquest cas al País Valencià, Dani Miquel, dolçainer, va decidir de començar a ser un cantacançons i ara és referent absolut per als infants. ‘Quan començava, molta gent deia que era molt bonic perquè no havien sentit mai cantar en valencià’, explica. Ara ha recuperat cançons populars com ‘La Masereta‘, ‘Miquel de la Seu‘ o ‘El tio Pep se’n va a Muro‘, però amb un toc modern: ‘M’agrada dir que lleve la pols a les cançons antigues i les faig a ús d’avui dia.’ Llevar la pols a les cançons tradicionals també ho han fet més grups, fins i tot esborrant versions anteriors, tal com explica Eduard Polls: ‘Hem hagut de fer autocrítica perquè vam començar a fer cançons com “El senyor Ramon” o “El gall i la gallina” i després, mirat amb perspectiva, vam decidir de no tocar-les. Això també denota un canvi social, perquè coses que abans teníem interioritzades, com ara que en cançons populars s’encobrís una violació o un maltractament, ara ens fan mal a les orelles.’ Revisar la tradició i forjar un cançoner popular nou amb nous valors. En català, amb vídeos que es veuen arreu del món i hi escampen la llengua. Tot plegat amb una base musical que no ha d’envejar res a la música ‘per a adults’, perquè al cap i a la fi, com diu Adrià Heredia (Xiula), ‘la música és un idioma’, i aquest idioma és universal.

Summary: De les xarxes a les places: el ‘boom’ de la música familiar


Diversos partits polítics han signat aquest matí a Barcelona la Declaració de la Llotja de Mar. Representants d’ERC, JxCat, el PDECat, la CUP, Demòcrates, la Crida Nacional per la República, Més per Mallorca, Més per Menorca, Esquerra Valenciana, República Valenciana, EH Bildu i el BNG s’han ajuntat per a rubricar el document. La Declaració de la Llotja de Mar constata que l’estat espanyol ha estat incapaç de democratitzar-se perquè han romàs velles estructures del franquisme impregnades en diversos àmbits, com el judicial, l’econòmic, el polític i el mediàtic, entre altres. També denuncia la regressió centralitzadora i autoritària d’Espanya, la falta de reconeixement de les minories nacionals, les intromissions a l’autogovern i la repressió contra l’independentisme. Les dotze forces polítiques que signen el document es comprometen a treballar pel dret d’autodeterminació, el pacifisme de la seva acció política, la llibertat dels presos polítics i el retorn dels exiliats, les llibertats civils i polítiques i les polítiques socials i econòmiques que permetin el progrés ‘dels nostres pobles’. També assumeixen la voluntat de trobar solucions democràtiques al conflicte polític i fan una crida a la comunitat internacional perquè promogui i doni suport a aquestes solucions. El Bloc, Compromís i el BNG, absents Segons que han explicat a VilaWeb fonts del Bloc Nacionalista Valencià, no s’hi han adherit perquè consideren que la seva posició ja és clara en la resolució aprovada al consell nacional que rebutjava la sentència contra el procés i demanava la llibertat dels presos polítics. Per la seva banda, Compromís encara no ha aclarit a VilaWeb el motiu pel qual no s’hi han adherit. La vice-presidenta de la Generalitat i co-portaveu de Compromós, Mónica Oltra, va desvincular-se de la resolució del Bloc i va demanar la derogació del delicte de sedició. Pel que fa al PNB, fonts del partit han indicat que han expressat la seva solidaritat amb l’independentisme i dels presos polítics en diverses declaracions públiques. Expliquen que no estan d’acord amb la declaració perquè es dóna una ‘visió negativa de la realitat actual de l’estat espanyol, sense esperit constructiu’ i també diuen que la signatura no arriba en un moment oportú per la proximitat del 10-N. Declaració de la Llotja de Mar Heus ací el text de la declaració. DECLARACIÓ DE LA LLOTJA DE MAR 25 d’octubre de 2019 Davant la decisió de la justícia espanyola de condemnar els legítims representants del poble de Catalunya i els líders de les organitzacions socials que van fer possible el referèndum de l’1 d’octubre de 2017, i davant la greu restricció que aquesta sentència imprimirà a l’acció política d’ara en endavant, les forces polítiques que subscrivim aquesta declaració desitgem compartir amb els nostres pobles i amb l’opinió pública de l’Estat espanyol, de la Unió Europea i dels països del món, les reflexions següents: Més de quatre dècades després de l’aprovació de la Constitució Espanyola del 1978 es constata la impossibilitat d’una plena democratització de l’Estat per la resistència de les velles estructures del règim anterior i per la falta de voluntat política dels grans partits espanyols. La innegable modernització de l’Estat en molts àmbits no ha arribat a sectors fonamentals per a un funcionament democràtic homologable. Determinats ambients polítics, judicials, econòmics, policials i mediàtics han impedit, per acció o per omissió, que Espanya es transformés en un Estat plenament democràtic i modern com els del seu entorn europeu. Durant els últims anys, coincidint amb l’aparició de grans corrents polítics, tant en l’àmbit estatal com en el de les seves minories nacionals, que han qüestionat el resultat de la Transició, l’Estat ha entrat en una etapa de regressió cap a una política de caràcter cada vegada més autoritari, menys democràtic i més repressiu. Aquesta reacció antidemocràtica ha afectat tant els diversos pobles, avui integrats a l’Estat espanyol, com els moviments d’àmbit estatal que demanen una modernització de l’Estat i la superació definitiva del règim anterior. La restricció de drets i llibertats és, avui, evident als ulls de tota la ciutadania. La falta de respecte al dret a l’autodeterminació que Espanya va assumir i va reconèixer en signar el Pacte Internacional pels Drets Civils i Polítics és el corol·lari d’un compendi cada vegada més gran de retrocessos democràtics que pateixen les nostres nacions: cap reconeixement ni respecte a la plurinacionalitat, cap separació de poders, amenaces contínues de suspensió de l’autonomia, de l’autogovern i de drets històrics per qualsevol via, retallada permanent de l’autogovern mitjançant l’intervencionisme del Tribunal Constitucional i una acció legislativa recentralitzadora, detencions arbitràries de líders polítics i socials, persecució policial d’activistes i activitats polítiques de caràcter no-violent, polítiques penitenciàries i legislacions excepcionals, persecució d’artistes i publicacions… En conseqüència, i molt seriosament preocupats pels greus efectes que tindran les sentències contra els líders polítics i socials catalans per a l’exercici dels drets fonamentals de tota la ciutadania, constatem la necessitat d’arribar a un acord polític per unir-nos en la defensa dels punts següents: El dret a l’autodeterminació dels nostres pobles. El caràcter democràtic i pacífic de tota la nostra acció política. La llibertat dels presos i preses polítiques i el retorn dels exiliats i les exiliades. Les llibertats civils i polítiques. Les polítiques socials i econòmiques que permetin el progrés dels nostres pobles. Des de la defensa d’aquests continguts, assumim i manifestem el nostre compromís amb la recerca de solucions democràtiques i estables al conflicte polític que els nostres pobles mantenen en el si de l’Estat espanyol. Finalment, apel·lem a la comunitat internacional a possibilitar, donar suport i promoure aquestes solucions. Signat a Barcelona, el 25 d’octubre de 2019

Summary: Declaració de la Llotja de Mar: partits catalans, balears, valencians, bascs i gallecs s’uneixen contra la repressió i per l’autodeterminació


El totpoderós Florentino Pérez, president del grup ACS i del Reial Madrid, va comparèixer ahir al Parlament de Catalunya per informar de les seves responsabilitats sobre el cas Castor. És a dir, per explicar davant la comissió parlamentària (vídeo) com és que va haver-hi moviments sísmics, amb terratrèmols que van arribar fins a 4,3 de l’escala de Richter, quan empreses del grup ACS, de Florentino Pérez, extreien gas davant la costa de Vinaròs l’any 2013. El cas Castor va arribar a ser escandalós perquè el contracte entre l’empresa i l’administració pública incloïa una clàusula que permetia que l’empresa cobrés indemnització en cas que el projecte no reeixís, encara que la culpa fos de l’empresa. I, efectivament, després dels moviments sísmics, el projecte es va aturar i, a dreta llei, l’empresa ACS ha de cobrar 1.350 milions, que pugen a 3.250 milions amb interessos. Ahir Pérez no va acabar de respondre si els diners els havia cobrats del tot, ni qui havia inclòs la clàusula al contracte, ni si havia parlat directament o no amb els ministres Josep Piqué, José Montilla, Joan Clos i Miguel Sebastián sobre aquesta clàusula. Però sí que va tenir temps de dir –confessar, diríem– que no està avesat que li trenquin la girada, que el qüestionin, l’interroguin o el pressionin, davant les preguntes insistents, sobretot dels diputats presents. Poca broma, per exemple, amb la invectiva que li va llançar Maria Sirvent (CUP): ‘Vostès injectaven gas perquè la gent no els importa. Només els importen les butxaques, i no la gent. Capitalisme d’amiguets protagonitzat per elits extractives. Vostè és un exemple de socialització de pèrdues i privatització de beneficis. Els seus beneficis, la nostra misèria. No permetrem en cap cas que vostè posi les seves urpes sobre la nostra gent, els nens i els serveis socials. Cada dia es menja més el nínxol de mercat.’ Davant aquest escenari, Florentino Pérez, fins i tot, va forcejar amb el president de la comissió, Ferran Civit, assegut al seu costat, i a qui va agafar el braç amb insistència quatre vegades, veient que Civit li apagava el micròfon si Pérez volia tallar els diputats. ‘Senyor Pérez, deixi acabar els diputats i després els respon a tots.’ Ferran Civit apaga el micròfon de Pérez quan interromp els diputats. ‘Nosaltres hem donat feina a ex-presos polítics’ El nerviosisme de Pérez no va durar tota l’hora de la compareixença. Prou que se’n va sortir, però va ser especialment flagrant en dues ocasions. Primer, quan presumia que ‘ACS és un grup de 1.200 empreses, 200.000 treballadors, 10.000 obres vives cada dia, a 70 països, nascut a Barcelona després de comprar a Banca Catalana, una empresa de 70 persones que dóna feina a disminuïts psíquics, dones embarassades, i ex-presos polítics’. Ex-presos polítics? L’inconscient el traïa, com acceptava més tard, quan va dir que parlava d’ex-presos i prou, en un dels gests de la tarda. Puny alçat, en estrany gest comunista, Florentino Pérez acceptava el mea culpa. El segon moment de nerviosisme fou quan, responent a preguntes dels diputats, Florentino Pérez es va fer un embolic i va acabar insinuant que a ell el van anar a cercar per a fer el projecte. Però resulta que el projecte es va guanyar per concurs públic. L’estat va demanar a Florentino que es presentés, i guanyés, el concurs, o com va anar això? ‘No, no. Em referia al fet que va ser l’empresa canadenca que de primer volia fer el projecte tota sola, que em va venir a cercar, veient que no se’n sortiria’, va dir Pérez. ‘He assistit a tots els mítings de Convergència i Unió’ Qui sap si amb la intenció de guanyar-se no se sap ben bé quina audiència, el senyor Pérez va recordar que ell havia estat un dels fundadors del Partit Reformista de Miquel Roca, partit que es va presentar a les eleccions espanyoles del 1984 i hi va obtenir zero diputats. ‘Jo he assistit a tots els mítings de Convergència, a tots, fins que vaig ser president del Reial Madrid. No m’ho demana això, oi, senyora Sirvent?’, deia Pérez per contrarestar l’argumentació contundent de Sirvent sobre CLECE, les empreses de Pérez que han entrat en els serveis socials catalans i que han dut les treballadores a la vaga. Preguntes incisives Aquestes són algunes de les preguntes incisives que es van sentir ahir a la comissió: —Li recordo que és en una comissió i que és delicte no ajustar-se a la veritat. Diu que no va intercedir en res, però un regidor de Vinaròs acaba d’explicar que es va reunir amb vostè perquè vostè volia que la planta de gas portés el nom del seu germà mort. Volia confirmar que això es així. No va parlar mai amb el president de l’empresa Castor, Recaredo, del projecte? Mai? —La clàusula que ha permès la reclamació patrimonial va ser una clàusula induïda pel sistema financer o per vostès? M’agradaria saber si el Banc Europeu d’Inversions (BEI) va demanar aquesta clàusula. —Quina part de la indemnització ha estat cobrada? —Ningú no va atendre estudis d’impacte ambiental abans d’extreure gas. Per què? Parla Florentino Pérez La intervenció inicial de Florentino Pérez va ser aquesta: ‘Estic una mica sorprès perquè m’hagin citat aquí. El grup es gestiona amb un alt grau de descentralització i els responsables en són els seus gestors. No he participat en res d’aquest cas. I el Castor representa un 1% de la facturació del grup. No he intervingut en res. En poca cosa els puc ajudar.’ Però al final, algunes coses sí que les va explicar, el senyor Pérez: ‘Jo estic acostumat a no fer mal a ningú. D’ençà del 83 he treballat 24 hores el dia. Tinc la meva vida aquí, i un dels meus objectius és millorar la qualitat de vida dels meus treballadors. Posats a fer mítings, jo també en sé. I hi insisteixo, amb 10.000 obres vives el dia, sempre passen coses. Recadero era el president dels canadencs. És un projecte que vol el govern i el govern ve a veure si el volem. Algunes operacions surten regulars. Tot el que fem era perquè volíem donar satisfacció als ciutadans. Què ha passat aquí? Que en determinades infrastructures no calen garanties, però en aquesta sí. Perquè hi ha risc geològic. I cap empresa no pot entrar en l’operació si l’estat no cobreix l’operació. Això és així.’ ‘Oh, li han donat 1.350 milions a Florentino amb la clàusula? No. No pas a mi. Tots aquests diners se’ls emporten els finançadors, els bonistes, els del Banc Europeu d’Inversions (BEI). No me’ls ha donats a mi. Podíem haver viscut sense fer l’obra. Hi hem perdut diners . Un govern vol fer un magatzem i uns canadencs ens vénen a buscar perquè som els únics que ho podem fer. I no hi ha res més. Hi ha un procés judicial. Siguem-ne respectuosos. Jo en el procés no hi he intervingut gens. Vostè creu que tots els qui treballen al nostre grup són sants? Doncs no. També ens enganyen a vegades des de dins. Pot passar. I no és aquest cas. I per tant vull que s’aclareixi. A mi m’han assegurat que tots els estudis d’impacte ambiental van ser fets. I el procediment ens ho dirà. Encantat de venir, però no que em facin un míting de bons i dolents. No és cosa de bons i dolents. Sobre el regidor de Vinaròs, van venir per agrair el projecte. Res més. Ho juro pels meus morts. No pels meus fills. No he anat a Vinaròs. Demano perdó per tot allò que calgui. I solidaritzar-me amb tothom. Però pel que he fet; no pas pel que no he fet. I deveu convenir amb mi que s’ha polititzat molt, aquest cas. I res més.’ Bé, sí. Una cosa més, sí. Maria Sirvent, quan es va acabar l’acte, va lliurar al senyor Pérez del llibre Castor: la bombolla sísmica, de Jordi Marsal, que fins i tot li va signar. Pérez se’n va anar de la sala després d’una hora i mitja de compareixença, i donant la mà a tota persona que va trobar en el seu camí de sortida, mentre anava demanant a tothom si era soci del Reial Madrid o no.

Summary: Florentino Pérez: ‘No estic avesat que em parlin així’


La militància de Gent per Formentera (GxF) ha manifestat aquest dissabte en assemblea general que amb els resultats de les eleccions del 26 de maig no entendria un altre pacte de govern que no passés ‘per un acord de les forces progressistes de l’illa’. Segons ha informat el partit en un comunicat, l’assemblea, celebrada a la seu de Sant Fernando, ha servit per donar compte als militants dels resultats de les passades eleccions. La formació GxF va aconseguir en els passats comicis 1.398 vots. Va ser l’opció més votada, encara que va baixar de nou consellers a sis. La diputada electa per Formentera del partit ha estat Sílvia Tur. La secretària general de GxF, Susana Labrador, ha apuntat que la responsabilitat dels integrants del partit és ‘formar un govern insular estable i de progrés amb el PSOE’, que podria convertir-se en el govern progressista ‘de majoria social més àmplia de la història del Consell de Formentera, amb 11 consellers de 17 i amb 1.200 vots de diferència respecte a la dreta’.

Summary: Gent per Formentera vol un pacte amb el PSOE al Consell


El primer dia de vaga de les ‘kellys’ d’Eivissa, les cambreres de pis d’hotel, ha començat amb piquets informatius i un incident entre un client i una representant del sindicat Confederació General del Treball (CGT). El secretari general de CGT a les Pitiüses, Rafa Sánchez, ha explicat que amb motiu del piquet informatiu convocat de l’hotel Sirenis Seaview, un turista ha sortit al carrer i ha retorçat el canell d’una treballadora per llevar-li la botzina amb la qual protestava, acusant-la d’haver despertat el seu fill. Un sindicalista ha sortit en defensa de la treballadora i també ha estat agredit. ‘Li ha trencat la camisa i té esgarrapades al coll’, ha agregat Sánchez. La Guàrdia Civil identificarà el client i la treballadora i el sindicalista presentaran denúncies. En total, unes dues-centes treballadores han sortit avui al matí a protestar recorrent els hotels de la Platja d’en Bossa (entre els municipis de Sant Josep i Eivissa), de Port del Torrent (de Sant Josep a Sant Antoni) i del Canar (Santa Eulàlia) fins a Cala Llonga per concloure al centre de la Vila del Riu. A Platja d’en Bossa gairebé totes les treballadores que conformaven el piquet eren ‘kellys’ –vora seixanta– de l’hotel Grand Palladaium Eivissa. Sota el lema ‘Stop explotació’, han advertit que ‘no som de ferro’ i han reclamat que es rebaixin i regulin les càrregues laborals. ‘Lluitam contra la sobrecàrrega de treball; hi ha dones que no mengen o que no van al bany perquè en vuit hores no hi ha temps’, ha explicat Dolores Paterna, treballadora de l’hotel Grand Palladium. Segons que ha afegit, aquest establiment ha passat de tres estrelles a cinc sense abaixar el nombre d’habitacions per a les treballadores. ‘Les estrelles les portam nosaltres aquí, a l’esquena’, ha afegit. En la mateixa línia s’ha pronunciat Manuela Moreno Giménez, una altra treballadora, en aquest cas de l’hotel Mare Nostrum, del grup Platja Sol Eivissa Hotels. ‘Hem fet 25 habitacions, jo ja n’he fet dues de triples, que serien 27; estam soles, amb un estrès, uns nervis, un mal de cap de l’estrès perquè vols acabar la feina i el teu cos ja no avança més, i et diuen que has d’acabar-lo; si te’n vas a les quatre, que és el teu horari, et fan mala cara’, ha criticat. ‘Tenim depressió i ansietat. Reivindicam que ens tractin com a persones, que no som animals’, ha denunciat la treballadora, que ha lamentat: ‘som invisibles’. En el piquet que ha començat al Canar hi han participat unes quaranta treballadores. La portaveu de les ‘kellys’ a les Pitiüses, Milagros Carreño, ha criticat que allí, concretament a l’hotel Bless, també del Grup Palladium, el personal de seguretat no ha deixat sortir una desena de treballadores que volien afegir-s’hi. ‘No ens les deixaven sortir, ploraven: això és coacció, això és il·legal’, ha criticat. El piquet que ha sortit de Port del Torrent per recórrer els hotels fins al centre de Sant Antoni ha estat el més nombrós, amb un centenar de treballadores. De moment no hi ha dades d’adhesió. El secretari general de CGT, Rafa Sánchez, ha destacat que, encara que ‘la participació no és tan alta com ens agradaria’, aquesta vaga ‘ja és històrica a Espanya’ perquè ‘és el principi d’alguna cosa que començarà a canviar’

Summary: Protestes de les ‘kellys’ a Eivissa per a demanar millors condicions laborals


El jutjat d’instrucció número 13 de Barcelona investiga els preparatius del referèndum de l’1-O. I en el marc d’aquesta investigació la guàrdia civil ha cridat a declarar avui el secretari de Presidència, Joaquim Nin, i el director general d’Atenció Ciutadana, Jordi Graells. Els ha fet anar a la comandància de la Guàrdia Civil a la Travessera de Gràcia de Barcelona, on, al final de l’interrogatori, els agents han elaborat un informe en què indiquen que hi ha ‘indicis de criminalitat’ en la gestió de Nin sobre l’1-O. Així n’informa El Mundo, que titulava en un principi que ‘imputaven’ a Nin pel referèndum; el text de la notícia també diu que la guàrdia civil ha informat Nin ‘de la seva imputació’ al final de l’interrogatori. Però ni Nin ni Graells no estan ‘imputats’, és a dir, no tenen la condició d’encausats, o d’investigats’, en la nova terminologia de la llei d’enjudiciament criminal. La informació d’El Mundo ha generat confusió, i alguns altres diaris s’han fet ressò de la ‘imputació’ de Nin. Però la guàrdia civil no pot ‘imputar’ ningú; en tot cas, aquest cos policíac duu a terme les accions que creu oportunes per a obtenir informació sobre la investigació que ha encarregat el jutge, en aquest cas els preparatius de l’1-O. Una investigació oberta arran de la denúncia del patrit ultra Vox. Entre altres actuacions, han interrogat aquestes últimes setmanes uns quants treballadors de la Generalitat, i es van presentar també al Teatre Nacional de Catalunya per a demanar informació sobre l’acte de presentacó de la llei del referèndum que va fer Junts pel Sí. A més, la Guàrdia Civil també va visitar una de les empreses que optava al procés d’homologació per a la compra d’urnes. Tota aquesta informació és remesa al jutjat d’instrucció, que decidirà si acaba cridant a declarar algú en qualitat d’investigat.

Summary: El secretari de la Presidència no ha estat encausat, contràriament al que diu El Mundo


Els periodistes Carlos Enrique Bayo i Patricia López van fer la compareixença més punyent, fins ara, de la comissió d’investigació de l’operació Catalunya al parlament. Fa temps que tots dos revelen al diari Público què s’amaga a les clavegueres de l’estat: les connexions entre fiscals, magistrats, el Ministeri d’Interior, la cúpula policíaca i les grans companyies espanyoles. Fins a l’esclat de l’operació Catalunya, ‘l’escàndol de corrupció política i de màfia d’Interior més gran des dels GAL’, tal com diu Bayo en aquesta entrevista. Hi parlem per telèfon una hora llarga, durant la qual s’exclama unes quantes vegades pel fet que no hagi passat res de res malgrat tot això que explica, i tot allò que ha publicat. ‘Això seria un escàndol mundial en qualsevol altre país europeu!’, diu, indignat. Aquest ‘això’ de què parla, i que fa posar els cabells de punta, és la continuïtat que s’estableix entre l’antiga brigada político-social franquista i els escàndols que veiem ara. —Expliqueu-nos com es va passar del desmantellament de la policia franquista a l’actual claveguera d’Interior. —Es va dissoldre aquella brigada político-social, però els membres més destacats no van ser ni processats, ni investigats, ni destituïts, ni enviats a l’atur. Van ser recompensats pels seus serveis, que recordem que van ser tortures i detencions il·legals durant la dictadura. —Com els van recompensar, aquells policies franquistes? —Amb càrrecs amb salaris impressionants, com a directors de seguretat de les companyies més grans d’Espanya: Renfe, Iberia, les elèctriques… I fins i tot d’estrangeres, com és el cas de Billy el Niño, el més conegut de tots, que fou col·locat a la Renault. Tots es coneixien, van continuar reunint-se i coordinant-se i van crear una policia paral·lela que protegia a qui els pagava. Villarejo tenia clients, era el júnior de la brigada político-social. —Surt d‘allà, surt el comissari Villarejo? —Sí. De fet, ell em va dir a la cara: ‘Jo vaig detenir el teu pare.’ Li vaig respondre que no era veritat, perquè ens van detenir junts, però sí que és cert que després ell el va interrogar a la Direcció General de Seguretat. I en presumeixen. Tota aquesta gent surt d’aquella brigada, i creen una xarxa paral·lela parapolicíaca que protegeix en tots els sentits els multimilionaris que surten del no-res, com a la Rússia de Ieltsin o de Putin; la gent que es fa rica amb totes les privatitzacions, que comencen amb Boyer i continuen amb Aznar, de totes les grans companyies estatals que van ser privatitzades. Telefònica inclosa. —I aquí comencen a sorgir conflictes. —Per la dedicació amb zel excessiu a protegir alguns d’aquests milionaris. Per exemple, López Madrid, que és el gendre de Villar Mir, d’OHL, encausat a l’operació Lezo, va rebre la protecció del comissari Villarejo. Villarejo va fer actuacions absolutament agressives contra la doctora Elisa Pinto, que havia denunciat López Madrid per haver-la assetjada. I no solament actua contra la doctora, a qui va apunyalar, sinó també contra comissaris que investiguen aquestes amenaces i l’assetjament de López Madrid contra la doctora. —Com ara? —Per exemple, el comissari Jaime Barrado, que ja havia estat destituït de la unitat d’afers interns per haver començat a investigar corrupció policíaca, i que fou enviat a la comissaria de Chamartín. Allà justament va rebre les denúncies de la doctora Pinto; les va investigar i va topar amb Villarejo. Doncs el tornen a destituir. Perquè tota aquesta gent és la màfia intocable. —Qui són els qui participen en el negoci de Villarejo? —Villarejo crea el seu imperi. Té un gabinet d’advocats, tota la planta 9 de la Torre Picasso, que és l’edifici més luxós i car de Madrid. Hi té el bufet d’advocats Stuart and Mckenzie al servei de qui pagui millor. I ja sabem qui paga millor: Adrián de la Joya, López Madrid… Villarejo va passar deu anys en excedència, durant els quals va aixecar aquest imperi. I quan va tornar a la policia, el van ascendir a comissari de seguida. —Què més hi té Villarejo, en aquest imperi? —A part del bufet d’advocats, Schola Iuris, que és un institut d’estudis jurídics en què participen fiscals i magistrats en actiu. També ha creat agències de detectius, té comptes en paradisos fiscals… I tot això fet per un comissari que representa que viu del no-res, que tenia el salari d’un inspector. Doncs acaba aixecant aquest imperi de quaranta empreses i vint-i-cinc milions d’euros declarats. I això és la punta de l’iceberg, no se sap què té ocult en paradisos fiscals. Això és el que es veu. —Ningú des de l’estat no va fer res contra això? —La unitat d’afers interns de la policia va fer un informe, que era un encàrrec d’Eugenio Pino per a saber d’on havia sortit aquest imperi. I en aquest informe es demanava específicament a la fiscalia que investigués d’on havien sortit aquests fons; perquè els investigadors deien que era molt sospitós, que provenia d’emblanquiment de capitals, i potser també de fons reservats. Això ho van enviar a la fiscalia anticorrupció, que ho va recollir, però els va cremar als dits tan bon punt ho van veure, i ho van enviar a la fiscalia superior de Madrid. (Per cert, Manuel Moix va ser fiscal superior de Madrid i quan va marxar va deixar-hi el seu home de confiança…) Doncs a la fiscalia de Madrid, aquest informe, amb un contingut gravíssim perquè parlava de corrupció policíaca en els graons més alts del cos, és desat en un calaix. El van tancar amb clau i el van llançar al Manzanares. I un any després continua en el calaix. —Increïble. —Això és un delicte gravíssim, perquè és l’omissió de perseguir delictes per part del fiscal superior de Madrid. Que algú ho persegueixi d’ofici! Ah, és clar, és que aquest senyor no ha fet cap piulet contra Carrero Blanco! —Es protegeixen els uns als altres. —Ara ha caigut Manuel Moix, oi? Doncs per Schola Iuris, l’institut del senyor Villarejo, hi ha passat Manuel Moix, i el senyor Maza, fiscal general de l’estat. Per favor! És que també hi ha passat Manuel Marchena, el magistrat de la sala penal del Suprem! I què els fan, als qui no es deixen intimidar? Els donen ascensos que no poden rebutjar, de manera que Arturo Zamarriego, el jutge del cas Nicolás, ha estat ascendit a l’audiència provincial; al jutge Eloy Velasco l’han promogut a una nova sala d’apel·lacions de l’audiència, que és la més poderosa… I ho han fet en un moment en què han dit: aquest paio ha de deixar d’investigar. —No es pot esperar que es mogui res, doncs. —És que mireu el currículum de Manuel Moix. En aquest article titulat ‘El govern  assalta la fiscalia per a frenar les investigacions de corrupció política‘ he publicat coses gravíssimes. Doncs ningú no reacciona, tot queda silenciat. És la llei del silenci, és l’omertà, és la màfia en estat pur; però és que en la màfia hi participen magistrats, fiscals, el ministre de Justícia i el president del govern espanyol! Això seria un escàndol mundial en qualsevol altre país europeu. És que Manuel Moix, tres vegades, ha tapat  Ignacio González perquè no tirés endavant el seu cas, abans d’arribar a la fiscalia anticorrupció. Quan era fiscal superior de Madrid, tapava sense fer cap investigació totes les denúncies contra Ignacio González i el Canal de Isabel II. Es va alinear fins i tot amb l’empresari Flores, amic d’Ana Botella, en el cas del Madrid Arena. Hi havien mort cinc noies de disset anys! I el fiscal que portava el cas ajudava l’empresari responsable d’aquella barbaritat. Aquests són els mèrits d’aquest senyor. Però n’hi ha molts més: es va oposar que es difonguessin els correus de Blesa, dels quals va sortir l’escàndol de les ‘targetes black‘… —I ara dimiteix, però torna a la fiscalia del Suprem… —Sí! I guanyarà 118.000 euros a l’any, és a dir, que encara millorarà el salari. Això és un escàndol monumental. —És el funcionament de l’estat mateix. Com ha d’actuar l’estat contra ell mateix? —No hi ha la possibilitat ni de confiar que hi hagi uns mitjans de comunicació que ho denunciïn. Perquè han aconseguit que aquestes grans companyies i grans entitats financeres que van ser privatitzades i lliurades a gent com Villalonga (en el cas de Telefónica), s’hagin quedat tots els grans mitjans de comunicació. I no hi ha cap mitjà que ho denunciï, això. Ara perquè encara hi ha xarxes… És una aliança, en què hi ha Interior, que inclou policia i serveis d’informació, la guàrdia civil; la fiscalia, totalment controlada i jeràrquicament obedient a les ordres de l’executiu; també una gran part de la magistratura; controlen el Consell General del Poder Judicial, que nomena els càrrecs; i tenen, és clar, el poder econòmic, i polític… —Hi ha periodistes que tenen una implicació molt directa en el cas de les clavegueres de l’estat. —Hi ha un document signat pel senyor Villarejo el 1995, d’una dotzena de folis escrits a màquina, en què diu que té molts periodistes infiltrats als mitjans de comunicació. En el cas d’El Mundo, on hi havia Manuel Cerdán, Esteban Urreiztieta, Eduardo Inda, Antonio Rubio, deia que havia fet que apareguessin els titulars a tota portada del dilluns. I ho diu així. Si el 1995 ja controlaven els titulars del diari més important que esbombava escàndols, doncs ara controlen tots els grans mitjans. I no parlem de ràdios i televisions. Tot això no s’ha judicialitzat, no ha arribat ni a un jutge de guàrdia. I quan s’activa la comissió d’investigació al congrés per l’operació Catalunya, PP, PSOE i Ciutadans veten que compareguin els qui haurien de saber com es van fer els enregistraments a Fernández Díaz, com es van filtrar… —Per què Ciutadans fa el joc al PP i PSOE, en aquest cas? —Van dir que farien el que fes la majoria. Estupefacció! Ells, que són la punta de llança de la lluita contra la corrupció! Parlem del cas de corrupció política més important que s’ha comès a Europa i s’abstenen. I que si la majoria diu alguna cosa ho acceptaran. Però què és això? Han fet ús de tota mena de subterfugis per impedir que realment s’avancés en la investigació. —Però Ciutadans hi és part implicada? Vau publicar el cas del casament d’un familiar de Fuster Fabra on hi havia Albert Rivera i on es va posar en contacte la cúpula de la policia amb la de BPA per tenir les dades dels Pujol. —Sí, Albert Rivera es va enfadar molt amb mi, perquè deia que no havia anat al banquet. Doncs quina casualitat que no anés al banquet quan hi ha fotografies d’ell amb les mullers dels dos comissaris, Eugenio Pino i Marcelino Martín Blas, que es van fer a la taula del banquet. Doncs és una manera de no ser-hi una mica estranya. —I també hi era, és clar, Fuster Fabra, molt vinculat amb Ciutadans. —També està molt enfadat amb mi perquè vaig dir que era un advocat ultradretà. —Sí, això ho tenim documentat a VilaWeb. —Sí, diu que era un pecat de joventut… Que milités a Fuerza Nueva no vol dir que no fos d’ultradreta, no. —Pel que dieu, Ciutadans, a través de Fuster Fabra, feia un paper de mediació amb la cúpula de la policia. —Sí, Fuster Fabra va fer la mediació entre els Cierco  i la cúpula política. Ho va fer perquè es fessin els tractes per a poder revelar els comptes dels Pujol a Andorra. I això és indubtable. Que Fuster Fabra és un dels padrins de Ciutadans, és indubtable. Però és que aquí et neguen l’evidència. —L’operació Catalunya. Per què van propiciar el dinar de la Camarga el 2010 de Sánchez Camacho amb Victoria Álvarez? —Vicky Álvarez va baixar d’Andorra una vegada amb Jordi Pujol Ferrusola i amb 25.000 euros, no amb mig milió. I quan ell la va deixar, va pensar que trauria rendibilitat d’haver tingut aquella relació d’amants. Va mirar la manera de guanyar diners amb això. I és aquí on apareix el senyor Villarejo, que es relaciona amb ella fent-se passar per periodista d’El Mundo, amb l’aval dels periodistes Eduardo Inda i d’Esteban Urreiztieta. En els àudios que hi ha entre Álvarez i Villarejo –encara fent-se passar per periodista d’El Mundo– parlen de Jorge Moragas . —Home, Jorge Moragas! —Sí, ja sabeu que es coneixia amb Sánchez Camacho perquè van ser companys d’estudis quan eren joves. I Moragas diu a Camacho que aquesta noia que coneix de l’escola ha estat l’amant del fill gran de Pujol, que té moltes ganes d’explicar coses i que pot anar molt bé per a destruir la reputació dels Pujol. I li diu que la rebi. Álvarez va a la seu del PP a Barcelona, i quan comencen a parlar al despatx de Camacho, s’emplacen a dinar un dia. I és aleshores que Camacho organitza el dinar de la Camarga, amb el famós enregistrament. Tinc proves que Camacho ha prestat fals testimoni en seu judicial i ha presentat denúncia falsa i ha mentit en seu parlamentària. I ara és la vice-presidenta primera del congrés espanyol. —L’àudio de la Camarga resta dos anys desat en un calaix? —No, s’examina. I es va crear la UDEF, al capdavant de la qual van posar José Luís Olivera, que ara mateix és director d’un organisme que uneix la lluita antiterrorista i la lluita contra el crim organitzat. Olivera dirigia la UDEF abans que Fernández Díaz fos ministre d’Interior; parlem de l’època de Rubalcaba. Però aleshores encara no tenien el poder necessari per a fer una brigada política per actuar contra els partits i els polítics catalans. Però ja es començaven a elaborar els dossiers de la UDEF. Qui era la mà dreta d’Olivera? Doncs Villarejo, que aleshores ja cercava la manera que Victoria Álvarez declarés i que Javier de la Rosa també declarés contra els Pujol. I en el cas de De la Rosa, Villarejo ho va fer fent-se passar per advocat i enviant-li el Petit Nicolás. Vam publicar l’enregistrament de De la Rosa parlant amb el Petit Nicolás. I tot això es va fer per anar preparant el primer informe de la UDEF. —I això passa per l’esclat de l’independentisme a Catalunya. —És clar. L’auge de l’independentisme a Catalunya és vist com una amenaça des de la comissaria general d’informació a Madrid, i des de la direcció adjunta operativa de la policia. Per això examinen què es pot fer i comencen a preparar dossiers, que es fan públics quan Fernández Díaz ja és al ministeri i diu endavant, a totes, enfonsem-los. Per això Daniel de Alfonso se’n va a parlar amb ell. Cerquen el que sigui per mirar d’enfonsar els polítics sobiranistes catalans, i ho han de fer abans del 9-N, i ho publiquen a la premsa afí. Tot això queda clar en els àudios. —Ho veieu comparable amb els GAL? —És l’escàndol de corrupció policíaca i de màfia d’Interior des dels GAL, és clar. És comparable en l’execució, en els objectius, en allò que té de corrupció de la democràcia. La diferència és que, és clar, els GAL van cometre assassinats i de moment aquesta brigada, no. També en van aprendre, dels GAL. Si t’apareixen dos cadàvers en calç viva, malament rai. Però al mateix temps a nosaltres ens han amenaçat dient-nos: ‘Anirem a totes.’ —Què penseu que poden arribar a fer quan a Catalunya es convoqui el referèndum? —És que el fet més greu de la claveguera és que no es limita a Interior. Perquè sempre tens un aparell judicial que et pot donar la raó, et pot protegir i defensar. Si hi ha investigacions pel compte de Xavier Trias que es demostra que són falses i s’arxiven… La cosa més perillosa és que la claveguera contamina la judicatura. En aquest cas veig que no els fa falta la claveguera policíaca perquè hi haurà ordres de la fiscalia, del TC, del Suprem, perquè s’arribi a inhabilitar una gran part del parlament.

Summary: Carlos E. Bayo: ‘En aquesta màfia, hi participen magistrats, fiscals i el president espanyol’


Renfe investigarà de manera immediata la reducció d’un passatger per part d’un grup de vigilants de seguretat a l’estació de Plaça Catalunya. Tanmateix, la companyia nega que sigui una agressió racista, com han apuntat diversos usuaris de rodalia a les xarxes socials. A les imatges publicades a Twitter es veu com quatre vigilants són a sobre d’una persona immobilitzant-la. Segons Renfe, el viatger no portava bitllet i s’ha comportat de manera agressiva. La reducció ha estat d’acord amb el reglament, assegura la companyia. Un dels vigilants presentarà denúncia per danys ocasionats a la cara. La plataforma Unitat Contra el Racisme i el Feixisme s’ha fet ressò del vídeo i ha lamentat l”atac brutal’ dels vigilants. Els matons de @Renfe reduint de forma desproporcionada (fins a 5 agents) a una persona migrada pel fet de “no pagar el bitllet de tren”. Un atac racista i intolerable, alguna explicació? @Adif_es (Vídeo fet per una companya a les 9:29h) #AlertaUltra #JoventAntiracista pic.twitter.com/AyjbhYvSx1 — Miguel Ángel Palos🔻 (@MikkiSticks) 5 de febrer de 2020 Em pregunto si m'hagués colat jo també m'haguessin vingut una dotzena de seguratas i mossos a emmanillar i a humiliar davant tot #PlaçaCatalunya. Acabem de viure una lamentable escena de racisme. Quanta impotència. Sort que ens tenim per defensar-nos ✊ pic.twitter.com/YinmrG6VqZ — MarcOlivella (@MarcOlivella96) February 5, 2020

Summary: Renfe investiga la reducció d’un passatger a Plaça Catalunya però nega que sigui una agressió racista


A primera hora del matí ja hi havia cua als col·legis electorals, que encara eren tancats. Nombrosos ciutadans havien matinat per a fer guàrdia, per a protegir els centenars de punts de votació que hi havia repartits per tot el país. Eren les primeres hores del 9 de novembre de 2014. Hi havia un cert temor d’alguna acció inesperada, d’algun intent d’última hora de l’estat espanyol d’evitar la jornada de votació, d’endur-se les urnes que s’havien anat distribuint el cap de setmana i que ja eren a punt perquè els milers de voluntaris que s’havien inscrit en pocs dies les posessin a disposició dels votants en una jornada que s’albirava històrica. I tal dit tal fet: 2.305.290 vots. Una dada que va superar les expectatives dels partits i les entitats que havien donat suport a aquella votació, que un any abans s’havia presentat com un referèndum, que es va convocar com una consulta i que va acabar essent un procés participatiu. Però la imatge de les cues de gent a tot el Principat per a votar, la fita d’haver superat els dos milions de vots i, sobretot, la compareixença de Mas davant desenes de periodistes de tot el món proclamant els resultats van humiliar el govern espanyol. Havien menystingut la força de l’independentisme, i en prenien nota. Es posaven els fonaments d’allò que seria, tres anys més tard, l’1-O. I l’estat espanyol greixava la maquinària de la resposta que donaria a l’independentisme a partir d’aleshores: del menysteniment a la repressió. Per a l’independentisme, el 9-N va tenir la força simbòlica d’haver travessat una línia sense possibilitat de tornar enrere en el camí per a l’exercici del dret d’autodeterminació. El gest de ficar una papereta dins una urna, reproduït per més de dos milions de ciutadans, que responien –en una doble pregunta– si volien que Catalunya esdevingués un estat independent tenia una potència que l’estat espanyol no va saber veure pràcticament fins al final. De fet, la jornada segurament més tensa fou la vigília del 9-N, dissabte, quan la fiscalia es va activar i va obrir diligències per a determinar si la cessió d’espais públics per a la votació era delicte, si contravenia la suspensió dictada pel Tribunal Constitucional espanyol dies abans. Aquella mateixa tarda hi va haver un primer atac informàtic a gran escala, que va fer caure les webs de la Generalitat, de l’ANC i de l’AMI durant hores i que va blocar els telèfons mòbils de membres de la campanya ‘Ara és l’hora’, que feia mesos que treballaven per animar la ciutadania a participar en la votació. Era un assaig del ciberatac a gran escala que hi va haver a Catalunya el dia 9 i que va col·lapsar les telecomunicacions en molts departaments de la Generalitat i de bona part del Principat; un atac insòlit, a una escala enorme. Més endavant, el president Mas ho va explicar així: ‘Els sistemes de comunicació de la Generalitat han estat objecte d’atacs duríssims d’origen cibernètic. Dissabte es van multiplicar per vint mil les peticions d’informació sobre els sistemes operatius. I diumenge, per seixanta mil.’ Correus també hi posava el seu gra de sorra, en els intents de boicot, segrestant cinquanta mil cartes que el batlle de Girona d’aleshores, Carles Puigdemont, havia enviat als gironins instant-los a participar en el 9-N. La prohibició del TC i l’amenaça de la fiscalia van tenir un efecte multiplicador de la voluntat de votar, i durant els dies previs a la consulta cada vespre hi havia repics de cassoles de punta a punta del Principat. Fou especialment intens el del dia 8. Els nervis eren a flor de pell entre els membres del govern, els representants dels partits i les entitats. I també entre els votants, que el dia 9 al matí ja feien cua. L’emoció quan van obrir els col·legis es va anar encomanant per la xarxa amb vídeos que recollien els aplaudiments dels votants en el moment que ja podien fer efectiu el vot. Vídeos com aquest que va enregistrar l’editor Quim Torra a l’entrada de l’IES Pere Vives d’Igualada i que va publicar VilaWeb: El govern de Mariano Rajoy es movia en una certa esquizofrènia, entre el menyspreu absolut de la convocatòria i la preocupació perquè no tingués èxit. Però en va acabar tenint, i l’executiu espanyol es va sentir profundament humiliat. No va poder suportar la imatge del president Artur Mas, acompanyat de la vice-presidenta Joana Ortega, declarant això davant els mitjans internacionals: ‘En algun moment volem fer la votació de manera definitiva. Avui és una passa de gegant. Avui hi ha hagut una simbiosi perfecta entre institucions públiques, entitats i teixit associatiu i persones. El missatge és que quan anem junts, avancem més i millor. És un missatge important per a les setmanes i mesos vinents. Cadascú ha de fer el seu paper, sense trepitjar-nos.’ La simbiosi perfecta, deia Mas. Fou aquesta la clau de l’èxit. I això que tot va penjar d’un fil durant força temps, sobretot per les desavinences entre Convergència i ERC sobre com s’havia de fer la votació tan bon punt va ser impugnada pel govern espanyol i suspesa cautelarment pel Tribunal Constitucional. La seqüència durant aquells dies recorda en certa manera la de tres anys després, amb motiu de l’1-O. Però amb algunes diferències importants, com ara el fet que els partits independentistes van tenir més unitat d’acció el 2017 fins al dia del referèndum, i que l’estat espanyol ja tenia dissenyada una estratègia repressiva molt dura, que encara ara continua. L’endemà del referèndum d’Escòcia, el Parlament de Catalunya va aprovar la llei de consultes amb els vots a favor de CiU, ERC, PSC, ICV-EUiA i la CUP; el 27 de setembre el president Mas va signar al Palau de la Generalitat la convocatòria de la consulta, amb la presència de tots els partits, tret d’ICV-EUiA, que ja marcava distància. Aquell dissabte mateix el govern espanyol va engegar els mecanismes per a impugnar la convocatòria, demanant un informe al Consell d’Estat. I l’endemà passat va presentar al recurs al TC, que també es va reunir de manera extraordinària i en un temps rècord va admetre el recurs bo i suspenent la consulta. L’anunci televisiu inicial que havia difós la Generalitat feia dos dies havia estat suspès, però es reproduïa a tots els racons de la xarxa: Després de la suspensió, vénen dues setmanes en què l’independentisme malda per trobar la manera de reactivar la votació; s’intensifiquen les crides a la unitat d’acció i al compromís de fer efectiu el 9-N, i hi ha un seguit de reunions entre els partits, que culminen en una cimera fracassada el 13 d’octubre al Palau de Pedralbes. La unitat es trenca i la votació perilla. Mas proposava de reconvertir el 9-N en un procés participatiu que havia de culminar en unes eleccions plebiscitàries. ERC no accepta la fórmula. ICV se’n va de la taula. I la CUP acaba convocant una assemblea improvisada a la plaça de Sant Jaume per explicar què havia passat en la reunió, per ensenyar totes les cartes. L’endemà Mas convoca una conferència de premsa per a exposar el seu nou pla i anuncia que està disposat a convocar eleccions avançades. Uns dies més tard, les entitats, Òmnium i l’ANC convoquen una gran manifestació a la plaça de Catalunya en què exigeixen unitat als partits. I efectivament els dies següents hi ha noves aproximacions per a remar alhora i fer possible aquest procés participatiu, amb l’horitzó d’unes eleccions plebiscitàries que en ratifiquin el resultat i que serveixin per a proclamar la independència. El dia 27 d’octubre el govern obre un període per a reclutar voluntaris per a l’organització del 9-N, i se n’hi acaben apuntant desenes de milers. La jornada de votació es veu més a prop i agafa una embranzida que espanta la Moncloa, de manera que quan falten pocs dies impugna també la fórmula de la jornada de procés participatiu. Mas diu que assumirà les conseqüències legals del 9-N, que ja és inevitable i indeturable. Quan el diumenge dia 9 a mitja tarda ja és evident que ni la ciberguerra ni les amenaces no han pogut aturar la riuada de votants als col·legies, Artur Mas i David Fernàndez protagonitzen l’escena que simbolitza l’èxit d’aquell dia, després d’unes setmanes en què s’havia arribat a veure tot perdut. El 9-N va ser un èxit. Per la gran participació que hi hagué i perquè va posar la base de l’1-O. Sense el 9-N no es pot entendre l’1-O. Entre l’una votació i l’altra hi va haver molts estira-i-arronsa entre els partits, la convocatòria de les eleccions del 27-S, la investidura frustrada d’Artur Mas, la reeixida de Carles Puigdemont… L’estat no ho ha perdonat. Hi va haver condemnes per desobediència contra Artur Mas, Joan Ortega, Irene Rigau i Francesc Homs. Però una denúncia al Tribunal de Comptes d’entitats amb vincles ultradretans contra ells va activar un procés per malversació que els ha comportat l’embargament de patrimoni. Una prova que el 9-N va tenir impacte, tant judicial com polític.

Summary: 9-N: L’assaig de referèndum que va descol·locar l’estat espanyol i va fer possible l’1-O


Avui, 9 de maig, es commemora el Dia d’Europa, en record de la declaració que va fer aquest mateix dia del 1950 el qui aleshores era ministre d’Afers Estrangers francès, Robert Schumann, que va inaugurar la Comunitat Europea del Carbó i de l’Acer. Avui, seixanta-vuit anys més tard, el projecte europeu, després d’haver-se anat ampliant políticament, econòmicament i territorialment, comença a trontollar. A part el cop que ha significat el Brexit, de la incapacitat de donar una resposta humanitària adequada a la crisi dels refugiats, dels nombrosos problemes interns, aquesta diada europea arriba en un moment d’una forta crisi de credibilitat institucional, amb un escàndol de corrupció al cor de la Comissió Europea que ha esclatat no fa pas gaire. El darrer episodi, l’article incendiari d’un pes pesant de la CDU alemanya a l’Eurocambra: Ingeborg Grässle, membre del grup del PP europeu, com Juncker i com el seu número dos, Martin Selmayr, també alemany. Un article amb un titular ben eloqüent: ‘Selmayrgate: Un “cop de força” contra Europa‘. L’article ha estat publicat aquest cap de setmana al diari Libération, el diari en què el periodista Jean Quatremer va destapar l’anomenat Selmayrgate. És un escàndol de relacions de poder i de favoritisme entre la petita elit que aquests últims anys s’ha fet forta entorn del president de la Comissió, Jean-Claude Juncker, amb Martin Selmayr de protagonista i focus de totes les crítiques. És el nou home fort de la Comissió, que va arribar al càrrec de secretari general per un procediment molt dubtós en què ha tingut el paper de protagonista secundària Clara Martínez Alberola, la mà dreta de Juncker i principal ariet del PP espanyol a Brussel·les contra l’independentisme català. El grup, compost per alts càrrecs, s’ha anat fent fort al capdavant de l’executiu comunitari, fent ús del coneixement dels reglaments i la circulació restringida d’informació en els procediments de designació de càrrecs per a escalar posicions. I Selmayr és qui ha arribat més amunt: ha esdevingut secretari general després d’haver estat secretari general adjunt durant vuit minuts (més informació sobre el Selmayrgate i la implicació del PP espanyol). L’escàndol ha anat creixent i la cúpula de la Comissió s’ha anat trobant cada vegada més acorralada pel Parlament Europeu i per la premsa. El darrer cop és l’article de Grässle. I és un cop dur, tant per qui l’explica com perquè assenyala d’una manera molt precisa la dimensió d’aquesta crisi de la comissió Juncker: la perpetuació d’un sistema clientelista i d’afinitat política per sobre del meritocràtic en el si de la Comissió, i la bunquerització del grup de persones que la dirigeixen: incapaços de donar una resposta a problemes de gran transcendència a la UE i projectant una imatge cada vegada més allunyada dels ciutadans. ‘Tothom sent que l’han ensarronat’ L’eurodiputat de la CDU diu en l’article a Libération: ‘Avui tothom sent que l’han ensarronat. A la considerable insatisfacció d’una gran part de l’aparell de Brussel·les i de l’opinió pública, s’hi ha afegit la relació conflictiva entre els portaveus de la Comissió i una part de la premsa.’ I explica: ‘Observo amb preocupació la manera com la Comissió tracta els periodistes. Els “privilegiats” tenen dret a informació exclusiva i, en agraïment, publiquen articles amistosos. Els periodistes crítics, d’altra banda, són marginats i fins i tot la seva integritat professional pot ser qüestionada públicament . El servei del portaveu de la Comissió ha estat incapaç de donar respostes creïbles a les preguntes dels periodistes.’ Una referència que ens pot recordar la posició evasiva i fins i tot prepotent amb què portaveus de la Comissió, com per exemple el grec Margaritis Schinas, han esquivat desenes de vegades les preguntes que la premsa formulava sobre la repressió espanyola contra l’independentisme català. Aquest és un exemple més pròxim a nosaltres, però és il·lustratiu d’una manera de procedir sobre els afers més espinosos. I el més espinós ha estat segurament el Selmayrgate. Schinas va mirar d’esquivar l’escàndol a la sala de premsa, dient que s’havien respectat tots els procediments legals ‘religiosament’ en la designació de Selmayr com a secretari general. En veient el mal humor i l’exasperació de Schinas, el periodista Quatremer, de Libération, li va etzibar: ‘Aquestes institucions no us pertanyen pas a vós, sinó als ciutadans europeus, i tenim tot el dret de fer-vos preguntes, i de repetir-vos-les tantes vegades com vulguem, sense que ens hàgiu de donar lliçons de moralitat.’ En el fons, el Selmayrgate projecta una crisi estructural de la Comissió un any abans de la renovació dels càrrecs de la institució. Grässle escriu: ‘Quan es renovi la Comissió, el 2019, els membres dels gabinets dels comissaris seran recompensats una vegada més per la seva feina i ascendits a llocs superiors. Els grans perdedors d’aquest paracaigudes seran, per tant, els funcionaris de carrera “normals” sense proximitat política, oimés quan la comissió Juncker, que vol ser “política”, es distingeix pel seu talent per a interpretar les regles de manera creativa per a esquivar-les millor. Això és lamentablement cert en el cas de la Comissió, però també en el del parlament . Aquestes pràctiques porten cada vegada més a la frustració dins la burocràcia, que sent que les carreres depenen més de l’arbitrarietat que no de la racionalitat.’ Una frustració que transcendeix la bombolla burocràtica brussel·lesa, i que com més va més arriba als ciutadans de la UE, que no veuen que hi hagi una resposta als principals envits amb què es troben en els seus països. En un moment en què la Comissió funciona com un club d’estats que es protegeixen, costi què costi, colpeix amb força el nostre país.

Summary: La UE accentua la seva crisi amb l’esclat del ‘cop de força’ dins la Comissió