Enmig d’un Saló de Cent dempeus i amb crits de llibertat i amb una gran ovació a la Plaça de Sant Jaume, Joaquim Forn ha fet un discurs molt dur respecte d’Ada Colau tan bon punt ha estat reelegida batllessa de Barcelona gràcies als vots del PSC i de Manuel Valls. Forn ha començat felicitant-la, però tot seguit li ha dit: ‘Crec que heu comès un gran error no respectant la llista més votada; tothom sap com heu aconseguit els vots. Ho sou gràcies a un partit que ha situat com a primer objectiu que Barcelona no tingui un batlle independentista, i vós ho heu facilitat. Sabeu que responeu a una pressió política dirigida; heu estat l’instrument útil d’aquests poderosos, que tant us agrada criticar en campanya.’ Ha continuat així: ‘Vós dieu que ajudeu a desmuntar la política de blocs. Més aviat penso que així està més consolidada i clarifica la posició del vostre partit, que sempre s’ha mogut en l’equidistància. I em dol el menyspreu sobre el meu partit; la discrepància és respectable, però no em complau que digui que ni tan sols seureu a parlar amb nosaltres quan dieu que voleu governar per a tothom.’ Vegeu els moments més destacats del discurs de Forn: ▶El regidor @quimforn: Junts per Catalunya ha votat la candidatura encapçalada per Ernest Maragall per dos motius: ha estat la llista més votada pels ciutadans i és una de les candidatures amb qui tenim més punts d’acord programàtic sobre el model de ciutat. pic.twitter.com/7BUtIFhxNq — JuntsxCat Barcelona (@JuntsxCatBCN) June 15, 2019 ▶El regidor @quimforn: Crec que ha comés un gran error en no respectar la llista més votada. Vostè és alcaldessa gràcies als vots d’un partit que ha situat com a primer objectiu evitar, de totes totes, que Barcelona tingui un alcalde independentista i vostè s’ha prestat. pic.twitter.com/jVJt7nVmLv — JuntsxCat Barcelona (@JuntsxCatBCN) June 15, 2019 ▶El regidor @quimforn: Un dels motius de Colau per avalar la seva candidatura, és que ajuda a desbaratar la política dels blocs. Ho dubto. Avui aquesta política està més consolidada, i clarifica el paper del seu partit que sempre movent-se entre l’ambigüitat i l’equidistància. pic.twitter.com/8Fov5HkJhP — JuntsxCat Barcelona (@JuntsxCatBCN) June 15, 2019 ▶El regidor @quimforn: Només podrem afrontar els reptes que tenim com a ciutat, i com a país, si som capaços de superar determinades actituds negatives, determinades barreres mentals i partidistes que ens impedeixen arribar a grans acords. pic.twitter.com/8ZRMrMlmN2 — JuntsxCat Barcelona (@JuntsxCatBCN) June 15, 2019 ▶El regidor @quimforn: Dimecres passat, els meus companys i jo acabàvem el judici al Tribunal Suprem. A les nostres al·legacions finals tots coincidíem a reclamar tornar a la política, abandonar el terreny de la confrontació i recuperar el diàleg i el consens polític. pic.twitter.com/Y8UgPLvxSD — JuntsxCat Barcelona (@JuntsxCatBCN) June 15, 2019 ▶El regidor @quimforn: Quan acabi aquest acte tornaré a la presó de Soto del Real. No sé quan podré tornar a casa, però el que si els hi garanteixo és que, sigui on sigui, continuaré lluitant per la llibertat, la justícia, per Barcelona i per Catalunya. pic.twitter.com/2Vs68wNsuH — JuntsxCat Barcelona (@JuntsxCatBCN) June 15, 2019

Summary: Joaquim Forn a Ada Colau: ‘Heu estat l’instrument útil dels poderosos’


Lleida commemora dimarts el primer aniversari de l’operatiu policial i judicial per traslladar les 44 peces de Sixena del Museu de Lleida a l’Aragó i ho farà amb actes de suport al Museu i als seus treballadors. El record d’aquell dia és de ‘tristesa’, ‘desconcert’ i ‘injustícia’, lamenta la portaveu de la Plataforma d’Entitats Culturals de Lleida, Xus Llavero, i afegeix que aquella entrada policial no responia a cap ‘raonament lògic’ sinó a una ‘revenja possibilitada per l’aplicació del 155’. Des de la plataforma demanen a la Generalitat que ‘activi els mecanismes que hi ha al seu abast per garantir el retorn de les obres espoliades i la preservació de la col·lecció per a generacions futures’. Xus Llavero recorda l’11-D de 2017 amb una sensació d’impotència, ‘la mateixa sensació d’injustícia que l’1-O’. ‘El 155 va estar molt present i el que es va viure aquí va ser molt desconcert i molta tristesa perquè sabíem que estàvem sent, sobretot els companys de dins, objectes d’una injustícia molt gran possibilitada per uns polítics que havien estat escollits democràticament’. ‘Hem estat al costat del Museu en aquest any difícil’, recorda la portaveu de la Plataforma, formada per disset entitats, Xus Llavero. Un any després, aquest 11 de desembre, tenen clar que, amb el mateix objectiu, ‘per donar suport al Museu i als seus treballadors’, es faran activitats a l’interior i a fora de l’equipament cultural. Activitats La plataforma, formada per disset entitats, ha organitzat a la plaça de davant del Museu a partir de les 18h una lectura de poemes, actuacions de l’Orfeó i els Cantaires de Ponent i la lectura d’un manifest en què es reclama el retorn de les obres. L’objectiu, expliquen, és agrair a la societat lleidatana i a tots aquells que van arribar de fora ara fa un any, ‘el seu suport tot i el fred i la pluja’ i per reivindicar la unitat de col·leccions, ‘independentment de criteris polítics’. A les 19h es presentarà a la sala d’exposicions temporals el llibre ‘Operació trasllat. Art de Sixena’, de Marga del Campo i fotografies de Jordi V. Pou, editat per Pagès Editors. Seguidament es projectarà el vídeo 11D2017, gravat des de dins per Laia Navarra. Tots els actes estaran presidits pel president de la Generalitat, Quim Torra. ‘L’helicòpter de la Guàrdia Civil volava tan baix que semblava que hagués d’aterrar al menjador’ Els veïns també recorden aquell dia, com ara l’Ester, que va obrir les portes de casa seva, davant del Museu, a desenes de periodistes que volien captar la situació des de dalt, o la Maite Puig, que viu al carrer del darrere i va sentir l’helicòpter de la Guàrdia Civil a les 6h, volant tan baix que ‘semblava que hagués d’aterrar al menjador de casa’. ‘Em va donar la sensació que el que volien era intimidar’, relata. Ja amb la primera llum del dia, afegeix, va començar a sentir molt soroll a Alcalde Sol, el carrer on viu, que està molt a prop del Museu de Lleida. ‘El meu carrer semblaven les rambles, estava ple de gent passant amunt i avall’, recorda. Llavors, va sortir al carrer i al girar la cantonada, recorda que la imatge que va veure cap al Museu era de cotxes de Mossos entravessats i mossos a banda i banda de rambla Aragó amb armilles antibales i escuts, barrant el pas no només a vehicles sinó també a vianants. ‘Per això hi havia tanta gent a Alcalde Sol, perquè era per on desviaven tota la gent que volia passar per rambla Aragó, que és un carrer molt concorregut”, explica. Puig assegura que va quedar molt ‘impactada’ per l’escena i perquè coneix els treballadors ja que puntualment col·labora amb el Museu. ‘No vaig entendre perquè s’havien de veure així, quan només feien la seva feina’, lamenta. La sensació d’aquell dia va ser ‘de pena, de tristesa, de pensar què miserable tot i de què aneu. De com hem pogut arribar a aquest extrem i de vergonya aliena’, conclou.

Summary: Lleida reclama el retorn de les obres de Sixena


L’estat espanyol ha defensat que si el Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) dictamina que Oriol Junqueras tenia immunitat com a eurodiputat electe no tindrà ‘cap efecte’ perquè ara que ha estat condemnat i inhabilitat. Així ho ha exposat l’advocada de l’estat, Sonsoles Centeno, durant la vista oral al TJUE, argumentant que la immunitat només conferiria al republicà ‘aforament’ i el dret a ‘suplicatori.’ Segons ha dit, això no s’aplicaria perquè les eleccions es van fer quan el judici oral ja estava en marxa. L’advocat de Junqueras, Andreu Van den Eynde, ha dit que aquesta opinió espanyola anticipa que ‘potser no acceptaran determinats resultats’ del judici al TJUE. Van den Eynde ha avisat que si Luxemburg els dóna la raó la sentència de l’1-O serà ‘nul·la de ple dret’. ‘No es pot condemnar una persona immune’, ha dit l’advocat. ‘Molt contents’ El lletrat ha admès que estan ‘molt contents’ i ‘sorpresos’ per l’interès del TJUE sobre el cas de la immunitat de Junqueras. ‘Estem esperançats que pugui sortir alguna resolució que pugui aclarir si Europa protegeix o no diputats electes des del moment de l’elecció’, ha dit. L’advocat ha destacat que els serveis jurídics del Parlament Europeu ‘no han sabut contestar’ a les preguntes dels magistrats sobre quan comença la immunitat, perquè han dit que començaven durant la primera sessió constitutiva però, alhora, que ja estava en vigor durant el trajecte des dels seus països d’origen fins al ple. ‘El paper que han fet ha estat una mica galdós’, ha afirmat l’advocat del líder d’ERC. ‘La sort és que el plantejament del TJUE està vinculat als drets fonamentals, als drets humans, al de participació política i la representació política’, ha destacat. ‘Entenem que el tribunal farà un anàlisi profund i esperem que protegeixi el dret de sufragi passiu’, ha destacat. L’advocat general de la UE es pronunciarà el 12-N L’advocat general de la Unió Europea, el polonès Maciej Szpunar, es pronunciarà sobre la immunitat europarlamentària de Junqueras el 12 de novembre. Tant l’advocat general com diversos magistrats han mostrat dubtes sobre el cas de la immunitat plantejat pel Tribunal Suprem. De fet, l’Eurocambra ha admès que els eurodiputats podrien gaudir d’immunitat quan ‘es desplacen’ a la sessió constitutiva durant un dur interrogatori del magistrat que redactarà la decisió. La lletrada del Parlament Europeu, Cristina Burgos, ha reconegut al jutge txec, Jiří Malenovský, que ‘no es pot excloure’ que la immunitat es pugui aplicar quan els eurodiputats s’estiguin traslladant a la sessió de constitució del Parlament Europeu, malgrat sostenir el contrari durant el seu torn d’al·legacions. Tot i això, per a ella la protecció parlamentària només seria aplicable a aquells que estiguin a la llista que envia cada estat membre amb els eurodiputats definitius. Ara bé, la representant de l’Eurocambra també ha reconegut que mai s’han trobat amb ‘cap situació’ en què un estat membre enviï un llistat on no apareguin tots els eurodiputats escollits a les urnes. Davant les nombroses preguntes dels jutges europeus, Burgos ha hagut de consultar en diverses ocasions amb el seu equip per poder respondre. Posició de la Comissió Per la seva banda, la Comissió Europea ha defensat que la denegació del permís a Junqueras per part del Tribunal Suprem per jurar la Constitució va ser ‘proporcionada.’ La seva jurista, Isabel Martínez del Peral, ha remarcat al final de la sessió que per a l’executiu europeu la immunitat aplica des de la sessió constitutiva i no ‘als desplaçaments’, veient els dubtes dels magistrats

Summary: L’advocat general de la UE es pronunciarà sobre la immunitat de Junqueras el 12-N


El govern exigeix la dimissió o la destitució immediata del ministre d’Afers estrangers espanyol, Josep Borrell, per l’espionatge dels delegats de la Generalitat a Londres, Ginebra i Berlín. Així s’ha decidit en una reunió del president de la Generalitat, Quim Torra, amb el vicepresident Pere Aragonès, la consellera de Presidència Meritxell Budó i el conseller d’Afers estrangers, Alfred Bosch. 📸 El #president @QuimTorraiPla s'ha reunit amb el #vicepresident @perearagones, la #consellera @meritxellbudo i el #conseller @AlfredBosch per l’escàndol d’espionatge a les delegacions del #Govern a l’exterior pic.twitter.com/9aVZtxHqiA — Govern. Generalitat (@govern) July 10, 2019 Segons s’explica en un comunicat oficial, en les pròximes hores també s’adreçarà als eurodiputats, a les cancelleries europees i internacionals una carta signada pel president i el conseller Bosch exposant la preocupació i la denúncia d’aquest cas, que es considera escandalós i impropi d’un estat de dret democràtic. ‘L’espionatge polític, la persecució de les opinions i les ideologies no haurien de tenir lloc en una democràcia europea. Aquest cas és un pas més en la deriva repressiva de l’estat espanyol’, s’afirma en el comunicat. Denunciem l'escàndol d'espionatge #Borrellgate, que ha fet seguiments polítics als delegats del govern a l'estranger. També s'ha espiat diputats, governants i periodistes europeus. El ministre Borrell ha de dimitir. No callarem ni ens estarem quiets davant d'aquest escàndol. pic.twitter.com/L4ziA2DWpf — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) July 10, 2019 ‘És un fet gravíssim. Ja n’hi ha prou de perseguir delictes d’opinió en una presumpta democràcia. Tindran tota la reacció, en tots els nivells’, havia assegurat prèviament Torra en la sessió de control al parlament. Bosch interpel·la Borrell En el marc d’una pregunta al ple del parlament, Bosch ha reclamat al seu homòleg del govern espanyol que ‘doni la cara, assumeixi responsabilitats i, si cal, dimiteixi’ per ‘l’escàndol democràtic’ que, segons el conseller, suposa el ‘cas greu d’espionatge’ dels delegats de la Generalitat a Londres, Ginebra i Berlín. El conseller ha reaccionat d’aquesta manera als informes que el ministeri liderat per Borrell ha presentat al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) per demostrar l’activitat de les delegacions amb la causa independentista i demanar el tancament cautelar d’aquestes tres delegacions. Ha acusat el govern espanyol ‘d’apuntar, seguir i perseguir’ els tres delegats amb l’objectiu de ‘coartar’ la projecció internacional de Catalunya i demanar-ne el tancament per tal d’intentar impedir la feina que fa la Generalitat a l’estranger. Una feina que, segons el conseller, és ‘legal i necessària’ perquè si Catalunya no s’internacionalitza, perd força en un món global. A més, segons que ha denunciat Bosch, el govern espanyol vol prohibir ‘la veritat’ i que el govern parli del seu posicionament i de la situació actual a Catalunya. Una tasca que ha qualificat de ‘necessària i obligada’. Davant del ‘relat sobre el mal ús dels recursos de Catalunya’, Bosch ha preguntat al govern espanyol quin ús està fent dels recursos de tothom i de les ambaixades per crear aquest relat. ‘Darrere hi ha un nom, Josep Borrell, que aspira a ser cap de la diplomàcia europea. El senyor Borrell quan s’ha gastat? De quins fons reservats? A qui han espiat aquí i a tot Europa? Borrell ha de donar la cara, assumir la responsabilitat i, si cal, haurà de dimitir’, ha conclòs.

Summary: El govern demana la dimissió o destitució de Borrell per l’espionatge de delegats de la Generalitat a l’estranger


L’alcaldessa de Barcelona, Ada Colau, i el director de l’Oficina Antifrau de Catalunya, Miguel Ángel Gimeno, han signat aquest dilluns un acord de col·laboració que contempla el traspàs a Antifrau aquelles comunicacions que rebi el consistori i que excedeixin de les seves competències. En un comunicat, l’Oficina Antifrau de Catalunya ha explicat que aquest acord conté la creació d’un pla de formació del personal de l’Ajuntament de Barcelona en els àmbits de l’ètica, integritat pública i control de la corrupció, a més de la necessitat de posar en comú experiències pràctiques en matèria de transparència i prevenció de la corrupció. Colau ha celebrat aquest acord per ‘consolidar una aposta primordial de l’Ajuntament de Barcelona, com l’aposta per la transparència’, i ha remarcat que la signatura va més enllà de meres declaracions i bones intencions. Per la seva banda, Gimeno ha destacat la unió d’esforços i ha explicat que els àmbits que assumirà l’oficina són el traspàs de les denúncies que rebi la bústia ètica del consistori que superin les seves competències i la formació del personal municipal en integritat i ètica pública. Els dos representants s’ha compromès a fer un seguiment de l’acord a través d’una comissió formada per representants de les dues institucions, que es reunirà de manera periòdica per analitzar el seu compliment.

Summary: Barcelona traspassarà a l’Oficina Antifrau de Catalunya comunicacions que excedeixin les seves competències


La Cambra de Comerç preguntarà als empresaris si ha de participar activament en la construcció duna república independent i si estarien disposats a fer un tancament de caixes. Així ho ha explicat el que serà el nou president de l’ens i membre de la candidatura guanyadora Eines de País, Joan Canadell, que ha indicat que aquestes seran les primeres consultes que volen fer als empresaris. Ha explicat que si la resposta és positiva ho faran i que si és negativa continuaran defensant aquesta república però no de manera ‘tan activa’. A banda d’aquestes, es farà una tercera per saber si són partidaris de declarar persona non grata el rei Felipe VI. D’altra banda, treballaran per buscar finançament alternatiu al de les ‘catorze cadires de plata’ reservades a les grans empreses que més aporten, que volen eliminar de cara a la legislatura vinent. La candidatura guanyadora en les eleccions a la cambra, Eines de País ha explicat avui en roda de premsa les seves principals línies estratègiques per al mandat i les primeres accions que volen portar a terme. Entre aquestes, ha destacat l’elaboració de consultes als empresaris, activitat per a la qual primer volen modificar el cens i solucionar els problemes que han detectat durant les eleccions. El seu objectiu és fer-ho aquest any i poder fer la primera consulta, sobre si han de participar activament en la construcció de la república, abans de que acabi l’any. Canadell ha explicat que si el resultat guanyador és el sí continuaran treballant en aquesta direcció a favor del sí a la independència però si és que ‘no’ entendrien que els estan dient que no participin ‘en la construcció d’estructures d’estat’. ‘Són dues maneres de fer’, ha dit. La que serà la vice-presidenta primera, Mònica Roca, ha puntualitzat que el que busquen és ‘ratificar’ la seva posició i ha indicat que si surt guanyador el ‘no’ ells continuaran treballant perquè en un futur el resultat sigui positiu. En aquesta direcció, el proper equip de govern de la Cambra impulsarà diversos estudis, entre els quals uns destinats a quantificar els costos d’oportunitat que estan suposant inversions compromeses per l’estat espanyol que no s’han portat a terme. Canadell ha indicat per exemple l’addicional tercera de l’Estatut, inversions en Rodalies o en altres infraestructures. ‘Només amb això ja pots fer que molta gent obri els seus ull'”, ha afirmat. Un altre dels estudis que ha plantejat és sobre la pèrdua del sistema de caixes a Catalunya, que era una ‘estructura d’estat claríssima’. Ha afegit que si a la primera consulta surt l’opció de treballar activament per la construcció de la república independent es faran més estudis en aquesta direcció. Sobre el tancament de caixes, Canadell ha explicat que aquesta consulta es faria en el moment en que es donessin unes determinades condicions i tenint en compte que s’està preparat per poder aplicar el resultat.Aquestes consultes relliguen amb un dels objectius principals de la candidatura que, segons Canadell, és aconseguir el lideratge econòmic de Catalunya per esdevenir un dels països amb més generació de riquesa. Segons ell, ‘la millora manera possible perquè això sigui un fet és posant en marxa una república’ i per això ha dit que des de la Cambra ajudaran en tot el que pugin ‘perquè això sigui realitat el més aviat possible’. Finançament alternatiu Una altra de les grans accions anunciades aquest dilluns serà la cerca de finançament alternatiu per no dependre del que aporten les catorze empreses que tenen presència directa al ple per l’aportació econòmica que fan. Tot i això, han apuntat que aquestes empreses s’han ‘compromès’ a fer les aportacions per a tot el mandat i que si no ho compleixen emprendran les accions que siguin necessàries, també legals, perquè la llei els ‘empara’. Tant Canadell com Roca han insistit però que no creuen que aquestes empreses es plantegin fer aquest incompliment. L’objectiu és acabar el mandat sense l’existència d’aquestes cadires reservades a les grans empreses que més aporten i que en les properes eleccions el ple sigui ‘votat 100% a les urnes’, segons Canadell. Seguint amb els eixos de treball principals, el futur president ha explicat que es vol potenciar la microempresa, pimes i autònoms perquè han estat ‘oblidats’ fins ara, fomentar l’emprenedoria i l’empresariat i aconseguir una cambra ‘el màxim de democràtica, transparent i transversal possible’. D’altra banda, també volen incidir en la Formació Professional i encaminar-la també a donar solucions al perfil d’aturat poc format però que no és jove, creant per exemple la figura de ‘l’aprenent sènior’. També es plantegen fer un pla estratègic de l’empresariat català a mig termini per establir les bases de quin ha de ser el model econòmic i empresarial i potenciar el paper de les territorials començant per establir un pla pilot a Osona. Oberts a treballar amb altres candidatures En una reunió celebrada la setmana passada, la candidatura va decidir que el comitè executiu estarà format només per membres de la candidatura. Tot i això, Canadell ha assegurat que estan oberts a treballar amb la resta de candidatures. Pel que fa a les patronals, ha assegurat que la decisió sobre els sis membres que falten per escollir entre les candidatures de Pimec i Foment ‘no serà salomònica’ sinó que es decidirà tenint en compte el projecte de cadascun dels candidats. Està previst que el nou equip es reuneixi el dimecres vinent amb l’actual president, Miquel Valls, i que el ple de relleu se celebri el 17 de juny.

Summary: La nova Cambra consultarà als empresaris sobre un tancament de caixes i el seu rol per assolir la independència


La declaració de Francesc Homs en el judici pel 9-N ha començat amb tensió entre l’ex-conseller de Presidència i el fiscal i el jutge. Homs s’ha queixat que el fiscal l’interrompés quan mirava d’explicar-se sobre el dispositiu organitzat per a atendre els mitjans de comunicació internacionals la jornada de votació. ‘Acabo la resposta si em permet, perquè si no li interessa la resposta…’, li ha dit Homs. ‘És clar que m’interessa’, li ha respost el fiscal. I Homs ha insistit en la queixa adreçant-se al jutge: ‘A casa meva em van ensenyar que t’havies d’esperar a que l’altre acabés per a poder repreguntar…’ Aleshores el jutge l’ha advertit: ‘A veure, senyor Homs. Això no és casa seva, és el Tribunal Suprem.’

Summary: Tensió entre Homs i el fiscal i el jutge del Suprem: ‘Això no és casa seva’


Els serveis jurídics del Parlament de Catalunya estudiaran si presenten un recurs a la sala tercera del Tribunal Suprem espanyol sol·licitant mesures cautelaríssimes per a defensar els drets del president de la Generalitat, Quim Torra, contra l’ordre d’inhabilitació de la Junta Electoral espanyola (JEC) com a diputat. Ho ha anunciat el president de la cambra, Roger Torrent, assegurant que demà instarà els serveis jurídics a fer-ho: ‘Demà instaré els serveis jurídics del parlament a presentar recurs davant la Sala Tercera del Tribunal Suprem amb petició de mesures cautelaríssimes per defensar els drets del president Torra’, havia piulat Torrent. Al cap d’una estona, després d’esborrar el piulet inicial, n’ha fet un altre matisant que valoraran amb els serveis jurídics la possibilitat de presentar aquest recurs. Fonts de la presidència del parlament atribueixen la confusió a un ‘error’: ‘Caldrà estudiar si finalment es demanen les mesures cautelars o no perquè potser és millor per l’estratègia de defensa que només les demani el president Torra’, expliquen. Demà valorarem amb els serveis jurídics del #Parlament presentar recurs davant la Sala Tercera del Tribunal Suprem per defensar els drets del president Torra. https://t.co/wGIIN69Z9B — Roger Torrent 🎗 (@rogertorrent) January 7, 2020 Torra ha rebut avui la notificació de la decisió de la JEC, i ja havia advertit que no es faria efectiva la inhabilitació perquè també presentaria un recurs amb mesures cautelaríssimes al Suprem. A més, la decisió de la JEC xoca amb el que preveuen tant l’Estatut com el reglament del parlament i la llei del president de la Generalitat, que estableixen que el president només pot ser destituït amb una sentència judicial ferma.

Summary: El Parlament de Catalunya estudiarà si presenta mesures cautelaríssimes contra la decisió de la JEC sobre Torra


L’expresident de la Generalitat Artur Mas, l’exvicepresidenta Joana Ortega, i els exconsellers Francesc Homs i Irene Rigau tenen fins a la mitjanit d’aquest dijous per a ingressar els tres milions d’euros de fiança restants que els reclama el Tribunal de Comptes per les despeses de la consulta del 9 de novembre de 2014. El tribunal els exigeix un total de 5,2 milions, però tots ells ja van ingressar-ne 2,2 el passat 16 d’octubre i van demanar una ampliació del termini per acabar de consignar la resta. En cas de no dipositar tots els diners, el Tribunal de Comptes embargarà els seus béns. L’òrgan fiscalitzador considera Mas com a màxim responsable i, per tant, és la persona que haurà d’afrontar el total de la quantitat si la resta dels investigats no ingressen el que els pertoca. El passat 25 de setembre, l’òrgan fiscalitzador va comunicar a Mas que havia de dipositar una fiança solidària de 5,25 milions per la despesa ocasionada a les arques públiques en l’organització de la consulta del 9-N. L’exigència de fiança afecta els altres condemnats penalment per un delicte de desobediència. Les quantitats exactes són: 3.044.399 euros per a Rigau –per l’adquisició d’ordinadors per a la consulta-, 2.127.580 a Homs per despeses del departament de Presidència relacionades amb la consulta, i 839.439 euros a Ortega per partides del departament de Governació. Les quantitats corresponen al càlcul de partides destinades a la consulta i en alguns casos se superposen. D’aquesta manera, el màxim que pot afrontar Mas són 5,2 milions d’euros. L’asseguradora SegurCaixa Adeslas va denegar a l’expresident cobrir la fiança perquè la pòlissa de responsabilitat civil que tenia com a càrrec de la Generalitat no cobreix sancions derivades de delictes. Tot i que hi havia set càrrecs del Govern més en aquest procediment, el Tribunal en va deixar fora finalment la interventora i el cap de sistemes d’informació del Consorci d’Educació de Barcelona, Carolina Pardo i Jordi Serra. La investigació arrenca per la denúncia presentada al maig per Societat Civil Catalana i l’associació Abogados Catalanes por la Constitución, que compta amb el suport de la Fiscalia. La resolució per a obrir el procediment la va signar Margarita Mariscal de Gante, exministra de Justícia amb el govern de José María Aznar. Accions també per l’1-O El secretari d’Estat d’Hisenda del govern espanyol, José Enrique Fernández Moya, ha presentat una denúncia a la Fiscalia d’aquest ens fiscalitzador perquè el Govern es faci càrrec de les despeses de l’organització del referèndum de l’1 d’octubre. Hisenda sol·licita que ‘s’adoptin mesures’ contra el Govern i els responsables de l’ANC i Òmnium per determinar ‘l’import dels danys causats per a l’erari públic’ en la celebració del referèndum. L’import inclou la publicitat de la campanya a la web oficial i en diversos mitjans de comunicació, la contractació del subministrament de les urnes, l’obertura de 2.315 col·legis electorals i els usos de mitjans informàtics. El ministeri ha admès que no pot quantificar el cost del referèndum. D’altra banda, Hisenda també ha demanat a la fiscalia d’aquest mateix tribunal que citi els dos-cents alcaldes que van viatjar el passat 7 de novembre a Brussel·les per a ‘denunciar la persecució judicial i política’. També demana que s’investigui els presidents de l’AMI i AMC i els eurodiputats Ramon Tremosa, Josep Maria Terricabras i Jordi Solé. L’objectiu: comprovar que no s’hagin usat diners públics per sufragar despeses del viatge. La petició s’ha fet tot just aquesta setmana i encara no hi ha cap citació fixada.

Summary: Mas, Ortega, Rigau i Homs tenen fins dijous per ingressar els tres milions d’euros de fiança restants pel 9-N


Elisenda Paluzie diu que abans de prendre la decisió de tornar-se a presentar com a presidenta de l’ANC prefereix veure quin full de ruta s’aprova. D’expressivitat afable, riu sovint i ho fa encara que les paraules que digui siguin transcendents. Costa de trobar una foto sense un somriure, que sovint li serveix de defensa, mentre guixa en un paper o mou les mans. La presidenta de l’Assemblea denuncia en aquesta entrevista que hi ha un intent de marginar l’Assemblea, de disminuir-la. La persistència de l’ANC amb la unilateralitat pot ser-ne la causa. Però ella no tan sols persisteix sinó que remata amb claredat: ‘En el context en què som, renunciar a la unilateralitat és equivalent a renunciar a la independència.’ Davant la situació difícil que viu l’independentisme, ja no parla d’unitat, però si que marca un nou horitzó i veu les eleccions com un nou catalitzador que empenyi cap endavant: ‘Si superem el 50% a les eleccions és possible que això sigui un catalitzador i faci que les estratègies dilatòries acabin fracassant. Aquestes eleccions poden canviar les coses’. —Què ha passat aquests mesos després de la sentència? —Que la reacció popular ha estat a l’altura però la institucional, no. Ho intuïa, però sempre tens l’esperança que les coses canviïn, i no ha passat. —Per què no es van saber aprofitar les mobilitzacions? —Perquè no hi ha unitat estratègica, perquè no hi ha projecte comú, perquè no hi acord de fons per a arribar a la independència. —Continueu pensant que la independència només s’aconseguirà si les institucions i les mobilitzacions van a l’una? —Sí, sóc molt pesada en això. Amb la sentència es va evidenciar clarament. Mentre tinguem partits polítics independentistes que puguem votar i un Parlament de Catalunya i puguem acreditar una legitimitat democràtica, és normal que la independència la faci el parlament; sostingut amb el moviment popular, però l’ha de fer el parlament. —La lluita per la unitat ha fracassat? —És evident. De moment, no ens n’hem sortit. —L’independentisme s’ha dividit? —Hi ha reunions en què a vegades sembla que s’avança i apareix un element que es va generar l’octubre del 2017. Coses que van passar en aquella tardor creen distàncies político-personals importants. I això influeix. Són unes ferides que no han cicatritzat. —I això vol dir que hi ha d’haver nous lideratges? —Potser sí. Fotografies: Júlia Partal. —Per què s’ha frenat el Tsumami? —No ho sé, perquè no en formava part. Així i tot, hi ha molta gent que té la tesi que si això hagués continuat hauria generat aquest canvi polític. Jo en tinc dubtes, perquè si el canvi polític no és madur… No en tinc la certesa. Més aviat em decanto a pensar que si no eren madurs políticament, tant és que el blocatge durés dos dies com que en durés sis. —Voleu dir que sense aquesta ‘maduració institucional’ no s’aconseguirà mai la independència? —És molt més fàcil de sostenir una mobilització en massa si la gent veu que hi ha un objectiu clar i determinat. Això va passar el Primer d’Octubre. Hi havia la llei del referèndum i aquest referèndum ens portava a la declaració d’independència i per això més de dos milions de persones el van defensar. —Però això no va al revés? La mobilització no ha de servir per a pressionar els polítics i institucions? —Però la mobilització s’ha de veure acompanyada del moviment polític. No és blanc o negre, és una retroalimentació. Si no haguessin existit les consultes populars no s’hauria fet el 9-N o el referèndum. Només amb les consultes populars no feies la independència. Els passos no són automàtics. Les consultes comencen el 2009 i el referèndum no arriba fins el 2017. —Per què la feina del Tsunami no la fa l’ANC? —En un estat en què les accions de resistència pacífica s’interpreten com a terrorisme cal que s’adoptin noves tàctiques. Em sembla evident que en un context de repressió aquestes accions es fessin a partir d’una plataforma anònima per protegir-se de la repressió. Ara veig que la gent demana al Tsunami coses que són pròpies d’una entitat. El Tsunami era un instrument per a fer determinades accions de desobediència civil amb una mica més de protecció. —Però organitzareu actes de desobediència més multitudinària? —Això t’ho has de preparar i ho has de fer quan tinguis molt clar quin és l’objectiu polític que l’acompanyarà. Blocar les fronteres té sentit per protegir una declaració d’independència. Allò que es va fer ho veig com una demostració de força i entrenament. Però el sentit d’aquestes accions ha de ser protegir o acompanyar una declaració de la independència. —Si el president Torra fes efectiva la declaració, sí que hi veuríeu sentit? —I tant! —I l’ANC hi jugaria? —I tant! En la desobediència s’ha de tenir clar quins perills estàs disposat a assumir pels objectius. Convocar una cosa que pot implicar la il·legalització de l’Assemblea, empresonar-ne els setanta-set secretaris per terrorisme sense un objectiu polític no sé quin sentit té. Això té sentit si políticament anem alineats. —Això quan serà? —Si superem el 50% a les eleccions és possible que això sigui un catalitzador i faci que aquestes estratègies dilatòries acabin fracassant. —Però si el 50% d’aquests parlamentaris independentistes no creuen en la via unilateral? —Aquest podria ser un problema. Però això a vegades no és així perquè el referèndum tampoc no era al full de ruta. Una cosa és en quina via creuen i una altra allò a què porten les circumstàncies. El resultat d’aquestes eleccions pot canviar les coses. —Treballeu en aquesta línia.? —Hem de posar esforços a aconseguir més del 50% a les eleccions. També volem treballar més en la internacionalització; les assemblees exteriors sempre ho han fet i n’hi ha que han fet una feina extraordinària. També som més presents en organismes internacionals. —Què molesta de l’ANC? —Què fem, què pensem i que continuem defensant la unilateralitat. —A vegades una part de l’independentisme critica la vostra opció unilateral per excloent. —Aquesta crítica la fan els mateixos que es van posar d’acord per a fer un referèndum unilateral. Llavors es deixava una part de l’independentisme fora i no hem de fer res fins a un referèndum acordat? —Es pot renunciar a la unilateralitat? —Renunciar a la unilateralitat és equivalent a renunciar a la independència en el context en què som. —La unilateralitat és confrontació? —No és ben bé igual. La unilateralitat és allò que vam fer en el referèndum, que és exercir l’autodeterminació, avançar d’acord amb les majories democràtiques i anar prenent decisions que ens portin a la independència sense la necessitat de tenir l’acord de l’estat del qual et vols independitzar. I això com es concreta? Doncs tant de bo sigui sense confrontació. —La repressió ha fet perdre força a l’ANC? —No, ha passat que l’Assemblea ha hagut de gestionar durant aquests dos anys la frustració i el dol de l’octubre. Hi havia molta gent que després d’haver lluitat molts anys estava convençuda que, passat el referèndum, veurien la independència i la República. Moltes territorials es van centrar en els presos i va costar de tornar-les a centrar en accions propositives enfocades a l’objectiu polític de la independència. Després ho hem revertit amb campanyes com les d’Eines de País o amb els sindicats compromesos amb la República. Però passa que ajudes a generar estructures de més llarg termini. Això ens ha fet millorar. Hem de tornar a aprendre a gestionar el procés sense pastanagues. Hem d’aprendre a marcar-nos unes altres fites, perquè el referèndum unilateral ja l’hem fet. —L’ANC manté el lideratge al territori, però ha perdut el lideratge més global? —Hi ha un intent fort de marginar l’Assemblea i això ho veus en determinats mitjans de comunicació d’una manera molt clara. A l’Assemblea sempre hem tingut dos riscs. L’un, ser capturats pels partits polítics i l’altre, l’intent de marginar-nos. En una primera etapa hi va haver més el perill de ser capturats i ara un esforç de marginar i desacreditar les accions de l’Assemblea. —Fa poc l’Ara enfrontava l’Assemblea Nacional Catalana a Òmnium i us criticava directament de manera molt dura. Vàreu fer un fil de Twitter desmentint alguna informació. —Era un editorial que provava que la confrontació que hi ha entre els partits polítics hi fos entre les entitats, fet que em consta que va molestar Òmnium. Les entitats fem coses diferents però complementàries. Va ser un intent de descrèdit, de simplificació amb informació falsa en què deien que havíem reduït socis, tot i que aquests darrers anys n’hem augmentat: de 39.000 a 49.000 i escaig… També filtraven un esborrany del debat intern donant-lo per bo. —Poseu-me un exemple d’aquesta complementarietat entre les entitats. —Amb Òmnium tenim una relació molt cordial. Per exemple, si amb Eines de País l’Assemblea ha vist que per fer la independència efectiva cal tenir sindicats compromesos amb la República més forts i fem campanya per a aconseguir-ho, és lògic que als altres sindicats els sigui més difícil la relació amb l’Assemblea. En canvi, Òmnium s’hi relaciona bé i s’hi pot posar d’acord en la lluita pels drets fonamentals. Totes dues entitats són necessàries i complementàries. Qui ens vol confrontar s’oblida que quan hi va haver el referèndum ja vam fer campanyes diferents. Òmnium no ha entrat mai en qüestions d’estratègia política. —En allò que són diferents l’Assemblea i Òmnium és en el funcionament. Quins pros i contres té la vostra organització més assembleària? —Amb això sí que hi ha xoc de cultures organitzatives. Tot allò que fem nosaltres passa pels òrgans interns de decisió i hi ha molta gent que forma part de la presa de decisions. La part bona és que a l’Assemblea ens adonem de seguida de què pensa l’independentisme més actiu. La naturalitat amb què s’expressa l’organització és molt més gran. La part negativa és que, com que no som una estructura jeràrquica, la comunicació externa pot ser més ineficient. —Us heu de professionalitzar com Òmnium? —No. Tal com estem ara tenim un equilibri bo. Hi ha una vintena de persones entre tècnics i administratius i la gran força que tenim és la gent voluntària. L’aportació d’hores de dedicació dels voluntaris és d’un gran valor. Hi és a tots els estaments: secretariat, territorials, sectorials, exterior… Això és molt positiu i dóna una gran llibertat a l’Assemblea. —Ara hi haurà eleccions a l’ANC. Us hi presentareu? —No ho he decidit. —Però si són ben aviat! —Ara hem començat a decidir l’estratègia i després es decidiran els càrrecs. Això a l’Assemblea passa amb un mes de diferència. Abans de decidir, vull veure quin és el full de ruta que s’acorda per a l’any vinent. A més, a l’Assemblea no et presentes a presidenta de manera directa perquè et votin els socis, sinó que és el secretariat de setanta-set persones qui tria la presidència. Per tant, ara és molt diferent que fa dos anys, que va ser un cúmul de circumstàncies que va fer que acabés a la presidència. Ara ja conec més bé l’Assemblea per dins i vull veure com surt la composició del secretariat. Per les dues bandes, perquè potser surt un secretariat que no em vol a mi de presidenta i per una altra ja sé què és treballar amb un secretariat que pren totes les decisions i vull veure quina composició en surt. —Teniu cap full de ruta al cap? —Jo em sento còmoda amb el de l’any passat i també amb el que s’ha portat a les territorials per a debatre. —El podeu explicar? —Es manté l’objectiu de superar el 50% de vot directe dels independentistes en les pròximes eleccions al parlament, perquè si s’aconsegueix reforçaria enormement el moviment. Ja només amb els titulars de premsa hi ha un abans i un després. És un element que ajuda a fer la independència unilateralment. Després també es proposa de continuar creant estructures pròpies. Un altre objectiu important és reforçar el paper de les sectorials i que hi hagi molts experts en cada àmbit de treball. —Crear estructures va en detriment de la mobilització? —No, les mobilitzacions són molt importants. Remarco més l’altre punt perquè és més nou. L’Assemblea ja és coneguda per les seves mobilitzacions de pressió política, que en són la característica principal. Òbviament la mobilització ha de continuar. —A les eleccions impulsareu primàries o hi participareu? —Tal com tenim el full de ruta del secretariat, que es proposa a l’assemblea general ordinària, no hi ha cap proposta per a tenir una implicació directa en les eleccions. Però és cert que encara falta recorregut intern i l’assemblea general. La meva opinió personal és que allà on va arribar l’Assemblea a les municipals era on més lluny podia anar sense comprometre la independència respecte dels partits polítics, que és un valor molt important a preservar. —Què significa l’acte de Perpinyà? —És l’acte en què l’exili s’acosta i ve a Catalunya i, de la mateixa manera que s’han fet actes als Lledoners, al Puig de les Bases i al Mas d’Enric per donar suport als presos, ara es fa aquest. La gent té ganes d’anar-s’hi. L’Assemblea s’encarrega dels autobusos i es nota que la convocatòria ha generat molta il·lusió a la base independentista. Hi ha més interès que quan vam anar a Madrid. S’ha d’intentar que sigui un acte plural de què significa l’exili. —Hem normalitzat massa la repressió? —Hi ha aquest risc. —Què en penseu, de la taula de diàleg? —El perill d’aquesta taula ja l’hem explicat, és que faci la sensació que el conflicte és en via de resoldre’s, baixi la tensió internacional i en resulti una bona imatge per a Pedro Sánchez sense haver de fer res a canvi. D’una altra banda, entenc l’argument d’Esquerra, quan diu que no pots regalar la bandera del diàleg. Si el diàleg l’enfoques en clau d’autodeterminació, no em sembla malament. Però la pregunta que em faig és quan ja hagin dit del dret i del revés que de l’autodeterminació no en volen parlar, què en farem, d’aquesta taula. No acabo de veure que hi hagi cap pla. —Quan vàreu dir que els comuns no podien ser als dos costats de la taula es va crear un enrenou considerable. —Bé, és aquest intent reduccionista que vol que l’Assemblea siguem uns purs que exclouen els altres; però no ho som. Era una qüestió de sentit comú. Amb quina força negocies si hi ha una part que té informació per les dues bandes i no saps a quina juga. Com s’ha vist al final, són a la taula. —Amb Manuel Castells. —Jo de seguida vaig valorar positivament que hi fos Manuel Castells, perquè s’ha manifestat en favor del dret d’autodeterminació. Després he quedat decebuda, quan ha dit que no defensaria el dret d’autodeterminació perquè ha jurat la constitució. No em sembla que sigui cap argument, perquè que la constitució sigui un impediment per fer un referèndum és una interpretació. —Òmnium fa la campanya per l’amnistia. A l’Assemblea hi esteu d’acord? —En aquest tema evidentment hi estem d’acord i a la pre-taula de diàleg s’hi va amb el consens de demanar l’autodeterminació i l’amnistia, però nosaltres en les nostres campanyes preferim posar l’accent en unes altres coses. —Per exemple? —Ara hem encarregat un estudi sociològic i qualitatiu per a analitzar els diversos perfils sociodemogràfics amb relació a la posició envers la independència. Volem treballar amb el perfil dels qui hi van en contra però que no són completament irrecuperables. Volem veure quines barreres hi ha per a arribar-hi. Si ara volem fer un argumentari per a fer una campanya cap a la independència, no hi podem anar amb els argumentaris de fa quatre anys. Han passat moltes coses i volem analitzar com han afectat. —Podeu avançar-ne cap dada? —Encara no s’ha acabat, però puc dir que s’ha diferenciat en sis perfils. El bloc del 48% que vota independentista es divideix en dos. Hi ha un 35% que és independentista 100% i respon ‘independència’ sigui quina sigui i hi ha un 15% que, segons quin sigui el context, és més volàtil. Aquest perfil també el treballem separadament per no perdre’l. Perquè sempre parlem d’ampliar el suport però no has de descartar la possibilitat de perdre’n. A part els perfils previsibles, n’hi ha un amb el qual pensem que es pot treballar, que és molt apolític i que té un patró de votació aleatori. Aquest grup és molt interessant de saber com ha viscut aquests anys i quina percepció té. —Fareu servir arguments econòmics? —Com deia, encara no tenim els resultats definitius, però sí que sembla que en aquests grups del mig la campanya de la por va tenir efecte. Són conscients de tots els greuges, del finançament insuficient fins a la manca d’infrastructures, però han cregut el relat que amb allò que es va fer l’octubre del 2017 s’ha empitjorat tot. Per tant, la campanya de la por econòmica va ser eficaç. —Més que no pas la repressió? —En aquest perfil, sí, perquè no voten independència i no estan directament afectats per la repressió. I si no creien gaire en la independència, afegint-hi el relat de la por encara hi creuen menys.

Summary: Elisenda Paluzie: ‘Hi ha un intent de marginar l’Assemblea’


El Parlament de Catalunya ha aprovat avui una proposta de resolució conjunta impulsada per JxCat, ERC i la CUP que reclama l’alliberament immediat i l’arxivament de la causa dels independentistes detinguts el 23 de setembre. El text de la proposta de resolució emplaça la cambra a exigir el trasllat dels presos en centres penitenciaris catalans, d’acabar amb el règim d’aïllament d’alguns d’ells i de saber de quins fets són acusats. La iniciativa parlamentària també insta el parlament a denunciar i reprovar les filtracions del sumari i la criminalització pública que s’ha produït de les persones detingudes. Així mateix, la proposta de resolució, denuncia les ‘nombroses irregularitats i coaccions que han patit les famílies i els advocats’ durant les detencions. En altres punts, la proposta de resolució aprovada reivindica que organismes, entitats o institucions internacionals i entitats de l’àmbit dels drets humans s’impliquin en la investigació de vulneració de drets que han patit els empresonats. S’expressa solidaritat amb el suport popular, amb els presos i les seves famílies i es denuncia el ‘greuge familiar i econòmic que aquesta situació està provocant a les famílies’. Finalment, es lamenta la ‘instrumentalització del delicte de terrorisme amb finalitats polítiques i la conseqüent criminalització del dret a la protesta i l’exercici legítim de la dissidència política’. JxCat, ERC i la CUP fan pinya La diputada de la CUP Maria Sirvent ha demanat la llibertat immediata dels detinguts i ha mostrat suport a les famílies i amics. Ha denunciat el règim d’aïllament que viuen algun dels presos i la intervenció de les comunicacions. En la mateixa línia, el diputat d’ERC José Rodríguez ha dit que es tracta d’un element més de ‘persecució i criminalització contra la dissidència’ i ha demanat l’alliberament i la no judicialització. Per part de JxCat, Aurora Madaula, ha fet una crida als organismes internacionals perquè s’impliquin en la investigació per la vulneració dels drets humans dels empresonats. Entre la crítica i la crida a la prudència La portaveu de Cs, Lorena Roldán, ha criticat que els independentistes tornin a portar al ple del parlament una resolució que va ‘contra l’ordenament jurídic’. ‘Avui toca homenatjar els membres del CDR detinguts per presumpte terrorisme, això seria impensable en qualsevol parlament’, ha sostingut. Una vegada més, ha demanat la compareixença del president de la Generalitat, Quim Torra, per aclarir els seus suposats vincles amb els CDR. El diputat del PSC Ferran Pedret ha demanat ‘prudència’ i respectar la presumpció d’innocència al mateix moment que ha criticat que s’acusi l’estat espanyol de criminalitzar l’independentisme per les detencions. La portaveu dels comuns, Susanna Segovia, ha criticat que l’Audiència espanyola hagi utilitzat en el passat l’acusació de terrorisme per ‘perseguir la dissidència’. Ha dit que estan d’acord en refusar la presó provisional i reclamar el trasllat en presons catalanes però que no donaran suport a reclamar l’arxivament de la causa des del parlament perquè seria una ingerència. Finalment, el president del PP, Alejandro Fernández, ha criticat que des del Parlament ‘s’interefereixi’ en una qüestió judicial.

Summary: El parlament català demana l’alliberament immediat dels independentistes detinguts el 23-S


El jurista Elpidio José Silva, membre de l’Associació Atenes, ha denunciat avui l’empara que ha dispensat el Consell General del Poder Judicial (CGPJ) espanyol al jutge Pablo Llarena arran de la demanda civil presentada pel president Carles Puigdemont i els consellers exiliats. ‘L’empara de Llarena és sorprenent perquè és contrària a la constitució i el situa en un pla d’inviolabilitat’, ha dit en una entrevista a ‘El matí de Catalunya Ràdio’. Més informació: Un col·lectiu de juristes es querella contra Rajoy, els ex-ministres i el TC per haver impedit la investidura de Puigdemont A més, ha criticat que el CGPJ vulgui blindar el magistrat quan ha estat requerit ‘òrgan jurídic de la UE independent’. Llarena, en l’escrit de demanda d’empara, va definir la denúncia com un muntatge ‘groller’ sense contingut. Per a Silva, actuacions del CGPJ com aquesta, fan veure ‘indicis de criminalitat, perquè actua amb clares finalitats polítiques’. El jurista ha recordat que l’Associació Atenes ha presentat una querella contra el consell perquè les seves decisions, com ara atorgar a la jutgessa Carmen Lamela una plaça al Suprem, demostren que les males pràctiques són una cosa sistemàtica. ‘Creiem que constitueixen una prevaricació reiterada’, ha afirmat. Silva explica les males praxis del consell dient: ‘La justícia espanyola no va passar per la transició política del 78.’ Per ell, la transició fou un frau en molts aspectes, però denuncia que a la judicatura ‘ni tan sols li han passat lleument el raspall d’aquesta transició’. A més, ha criticat que no s’ha fet res per a resoldre-ho. Pel que fa a la politització de les cúpules judicials, Silva ha declarat, amb certa ironia, que valdria més que els jutges depenguessin directament del president espanyol i el Ministeri de Justícia. D’aquesta manera, el vincle seria molt més clar i el contribuent s’estalviaria les elevades despeses del CGPJ.

Summary: Elpidio José Silva: ‘L’empara de Llarena és contrària a la constitució’


Quan s’escrigui la història de les vicissituds del món del vi arreu del món s’haurà d’explicar que un 15 de novembre del 2016, a l’Espai Mas Marroch del Celler de Can Roca, al costat de Girona, el sommelier Josep Roca va aconseguir reunir tretze cellerers, alguns dels més importants del món, que configuren un retrat molt complet del que el món del vi és avui, des d’uns valors compartits: respecte per la natura, la terra, la vinya, l’equip de gent que fa possible aquests vins i la gent que se’ls beurà. Poques persones tenen l’abast i la capacitat d’aconseguir-ho. I moltes menys ho haurien fet amb la generositat que hi va posar el sommelier. L’acte, que va aplegar unes quatre-centes persones, portava el nom de ’La festa de les persones del vi’ i suposava el gran acte de presentació del llibre ‘Rere les vinyes’ (Rosa dels Vents), un projecte del sommelier Josep Roca i la psicòloga Imma Puig (que assessora la gestió dels equips del Celler de Can Roca). Els protagonistes de ‘Rere les vinyes’ són tretze elaboradors de vins escampats pel món: Matías Michelini (del Celler Passionate Wine, Argentina); Raül Bobet (Castell d’Encús, Costers del Segre); Reinhard Löwenstein (Heymann-Löwenstein, Alemanya); John Wurdeman (Pheasant’s Tears, Geòrgia); Pierre Overnoy (Emmanuel Houillon – Pierre Overnoy, França); Elisabetta Foradori (Foradori, Itàlia); Ricardo Pérez-Palacios (Descendientes de J. Palacios, Villafranca del Bierzo); Álvaro Palacios (Álvaro Palacios, Priorat); William Harlan (Harlan Estate, Califòrnia); Christian Moueix (La Fleur-Pétrus, Burdeus); Lalou Bize-Leroy (Domaine Leroy, Borgonya); María José López de Heredia (R. López de Heredia, la Rioja); i Sara Pérez (Mas Martinet, Priorat). Si ja era difícil entrevistar-los a tots i extreure’n la seva història, posant-la en context amb el seu territori i el món, encara era més difícil el que va passar el 15 de novembre: Josep Roca va aconseguir aplegar-los a tots en una mateixa taula. Els grans de Bordeus i la Borgonya, llegendes vives, al costat de joves elaboradors del Bierzo, de Mendoza, del Priorat. Dels artífexs dels vins naturals i biodinàmics, als autors de vins de muntanya eteris, preocupats pel canvi climàtic. Dels elaboradors en territoris primigenis mil·lenaris, fundacionals del món del vi, als elaboradors del nou món, ambiciosos per aconseguir la perfecció. Tradició i avantguarda, rusticitat i modernitat. I així, els quatre-cents convidats que van assistir a la festa van poder tastar un vi de cadascun d’aquests protagonistes. Vins emotius, vins elegants, vins delicats, vins mimats, vins sincers, vins arriscats, vins plens de caràcter, vins filosòfics, vins lliures, vins màgics… Vins a semblança dels seus creadors. Persones del vi El terme «persones» és important en tot el projecte. ‘La festa de les persones del vi’ fa referència als cellerers protagonistes del llibre i de l’acte, però també a totes les persones convidades, que formen part del sector vitivinícola català, que permeten que bategui la cultura del vi en aquest país. A més, el terme «persones» és determinant per una de les tesis que conté el llibre ’Rere les vinyes’: Josep Roca i Imma Puig volien demostrar que els vins s’assemblen a les persones que els fan. El sommelier Josep Roca. © Òscar Pallarès ‘Rere les vinyes’ és un volum ple d’història i ple d’idees. El lector queda amarat de la filosofia vital d’aquests elaboradors que mostren criteri, idees, acció, èxits, un llegat, un concepte del temps, una manera de ser al món, que segurament en alguns casos les següents generacions no seguiran. És un relat que no dóna res per sabut (ningú es pot sentir perdut i, en canvi, pot aprendre moltíssim i construir-se un context); que també relata els grans moments de la història del món del vi. Un relat on no se sap què aporta Josep Roca i què aporta Imma Puig (i tampoc no té gens d’importància saber-ho, tot i que s’endevina el paper que juga cadascú). Dotze històries vinícoles singulars i genuïnes, que basculen entre l’àmbit públic i l’àmbit privat i familiar. En aquest llibre, Josep Roca parla d’ell a través dels altres. D’aquesta manera desvia el focus per posar-lo en els valors que cada cellerer representa i que són aquells que ell vol destacar. El fet de ser un vehicle i no una finalitat li dóna més llibertat a l’hora de fer la tria i de construir el relat. Un projecte ambiciós, que no volia fer sol, perquè per arribar a extreure el millor de cada elaborador, calia dominar la gestió de les emocions, territori ben abonat per Imma Puig, que s’ha mostrat una aliada valuosa. La sala amb els quatre-cents convidats a l’Espai Mas Marroch del Celler de Can Roca. © Òscar Pallarès Va ser un vespre intens, emocionant, transcendent Aquell vespre del 15 de novembre s’intuïa transcendent. Un cert nerviosisme, emoció, recorria la columna vertebral d’aquells que entraven i observaven la cerimoniosa posada en escena del lloc: una taula llarga i blanca plena de copes presidia el gran saló, dalt d’un escenari. A baix, tota la sala plena de llargues taules, una darrera l’altra, també amb estovalles blanques i plenes de copes, mirant cap a l’escenari, feia l’efecte d’un camp acabat de llaurar. Davant de cada seient tretze copes, amb el vi que havia triat cada cellerer. L’acte va costar d’arrencar, perquè madame Leroy no arribava. Salutacions, inquietud, ganes de tastar i d’escoltar… L’espera es feia llarga, però tothom pacient, reverenciós, contingut. I per fi va arribar la gran dama de la Borgonya, es van fer les fotos de rigor (un document històric) i els tretze elaboradors, amb Josep Roca i Imma Puig (un a cada punta de la taula llarga) van prendre seient. I a partir d’aquí el camí va ser sobri, però de gran intensitat. Grans vins i discursos potents. Diversitat, respecte, admiració. Un elaborador darrere l’altre. Senzillesa en les formes per sostenir el pes de l’esdeveniment. Un vespre irrepetible, que es podria resumir en una frase que va pronunciar Imma Puig: ‘A l’interior de cada ampolla hi descansa una història, i necessita ser degustada perquè pugui ser explicada.’ Matias Michelini vi Mostesco Agua de Roca 2016 celler Passionate Wine Gualtallary, Mendoza, Argentina Va obrir el foc un jove cellerer de Gualtallary, a Mendoza, l’argentí Matias Michelini, que és de mare mallorquina. Imma Puig el va definir ‘un home ple de passió i amb un punt de demència. Viure enmig de la natura li dóna la capacitat d’entendre les persones.’ I Matias Michelini, tímid, que reconeixia no saber què hi feia allà, va triar un sauvignon blanc nascut d’una petita parcel·la d’una hectàrea, a 1500 metres a la serralada dels Andes, en un sòl de pedres de granit amb carbonat de calci. I va explicar que la seva intenció era fer un vi que parlés de l’aigua del riu que baixa de la muntanya. Un Mostesco Agua de Roca 2016, que és el resum de tota la recerca feta durant setze anys, que és quan vaig començar a fer vins. ‘Deien que no es podien fer vins blancs a l’Angentina. Era qüestió de trobar el camí i el lloc. Un vi que té 10,5º alcohòlics i gairebé el mateix d’acidesa total. Pot semblar rústic, com el tall d’un ganivet al paladar. Vull pensar aquest vi en els quinze anys a venir.’ I Josep Roca va dir que el seu és camí revolucionari, la seva austeritat i rigidesa objectiva, el seu aspecte fibrós, de mirada brillant i amb nervi també estava en el vi. Representa el vi des de la rigorositat, passió i un estil diferent, que dóna brillantor. Raül Bobet vi Taleia Reserva 2013 celler Castell d’Encús Talarn, Costers del Segre Després va arribar Raül Bobet, l’home que se n’ha anat a Talarn, al Pallars Jussà, a fer els seus vins de muntanya. Imma Puig el va definir com un home que és pura ambivalència i contradicció a vegades. Soledat i desafiament. ‘Ell que diu que tot està inventat, no deixa d’innovar.’ Raül Bobet va abonar la tesi de Josep Roca i va assegurar que a parer seu no es pot entendre un vi sense conèixer la persona que el fa. I va començar a enumerar un decàleg d’etapes vitals per on ell havia passat: els inicis als anys seixanta, rituals de pagès i quotidianitat; formació, dictadura i postdictadura, ganes de sortir de l’estat espanyol; nou món versus vell món; entendre les vinyes i les vinificacions; interpretació del paisatge i microvinificacions; enamorament; excitació pel concepte temps; el preu de la descoberta; la creació d’un equip, la missió; assumir la finitud del nostre temps; el repte del canvi climàtic. I va acabar dient: ‘Cal atrevir-se a somniar.’ I Josep Roca el va definir com una barreja d’arbre de la ciència i arbre de la vida; força, esforç i compromís. Coneixedor de tots els detalls possibles del que representa un vi. I va destacar l’energia dels seus vins, fets a mil metres d’altura, en les cubs de pedra que ja usaven els monjos hospitalaris. Un treball obsessiu que reflecteix el personatge brillant que hi ha al darrere. Reinhard Löwenstein vi Röttgen 2014 celler Heymann-Löwenstein Winningen, Mosel·la, Alemanya Un home profund, que considera que només entendrem un vi si deixem de banda les limitacions racionals i culturals que acumulem, va destacar Imma Puig. I ell, simpàtic, apassionat i a contracorrent, va fer un elogi de la imperfecció: la perfecció és industrial i freda, mentre que avui hem de parlar de vins de cultura, que són vins amb ànima. Aquests són els vins del futur. Reinhard Löwenstein elabora el seu vi a la vall del riu Mosel·la, afluent del Rin i va explicar que ell no volia produir el millor vi (que es correspon amb una idea industrial), sinó un vi que tingui encara la dimensió d’emancipació, de volar, de provocació. ‘Per això parlem de vins de cultura. Cultura i agricultura tenen una mateixa arrel i contenen la interacció de la natura amb els homes. I va assegurar: ‘No som els bruixots del vi, treballem en totes les seves dimensions. I som atents a la informació que ens dóna la terra, que és de gran importància. La nostra és una terra mil·lenària. L’any 2014 diuen que no va ser una anyada bona, en canvi a mi m’agrada molt el vi que ens va sortir. Perquè, què és bo i què és dolent? Això només depèn de la teva decisió i de la teva herència cultural.’ I Josep Roca, que va recordar la seva fascinació i debilitat per la dama blanca, la varietat de raïm Riesling, va descriure Lowenstein com un home entranyable, que combina el rigor amb allò que li dicta el cor, estima la bellesa del caos. Els seus vins són oberts, somrients i profunds. Els seus matisos tardorencs són pràcticament secs. D’acidesa gustosa i final rotund, contundent, secant, el de les pissarres vermelles. John Wurdemann vi Rkatsiteli 2011 celler Pheasant’s Tears Kakhètia, Geòrgia Aquest home que va néixer a New Mèxic, va arribar a Georgia a través del cant polifònic, una passió. Ell diu que el vi és la història líquida d’un lloc, va destacar Imma Puig, i conté també tot el que és intangible del lloc: les històries d’amor que s’hi van viure, les guerres que s’hi van lliurar, les tradicions, les cançons… I John Wundermann, de fesomia salvatge i indomable, parla de la tradició mil·lenària del vi a Georgia. Diu que un dia uns elaboradors vinguts del Llenguadoc van preguntar a un col·laborador seu quin fertilitzant posava a les vinyes. Ell no entenia què li preguntaven i davant la insistència els va dir: ‘Utilitzo la sang, la suor, les cremades i l’esperit dels meus avantpassats. No hi ha un metre quadrat de la meva vinya que no estigui impregnat de la seva sang. Aquest és el meu fertilitzant.’ I Josep Roca va parlar de l’efecte que li va causar George, un viatge a l’origen, on es barregen les Quartetes d’Omar Kayyam amb els cants ortodoxos, els paisatges i la gastronomia, que és importantíssima. Un país que és mestissatge de cultures. I en l’àmbit del vi, Georgia és la transmissió d’un llegat, de la història del vi sota terra, dels vins naturals amb nitidesa (els Rkatsiteli oberts, intensos, amb frescor, curulls d’aromes benignes). John, tot i ser de Nou Mèxic, és el líder d’un moviment que explica la nova Georgia continuista, perquè no hi ha vi que no porti sang dels avantpassats d’aquesta terra. Pierre Overnoy vi Poulsard 2014 celler Emmanuel Houillon – Pierre Overnoy Arbois Pupillin, Jura, França Imma Puig va parlar d’autenticitat i recés de pau. No hi ha estridències en Pierre Overnoy. I va destacar que els elaboradors de vins naturals són equilibristes sense xarxa. Overnoy passarà a la història com el personatge més transcendental d’aquest moviment nascut a la dècada dels anys vuitanta del segle XX. És considerat un mite. Ell va començar amb una cita de Pasteur: ‘Hi ha més filosofia i saviesa en una ampolla de vi que en tots els llibres del món.’ I sense estendre’s gaire, sobretot es va dedicar a agrair aquest acte de reconeixement. Un home sempre modest. I Josep Roca va dir d’Overnoy que representa el ‘menys pot ser més’: exigent, minuciós, busca en el vi els tons tènues, la transparència, la nuesa, el que és delicat, la bellesa sense cos ni volum. Una fragilitat que fa olor de mar. Elisabetta Foradori vi Teroldego Morei 2013 celler Foradori Mezzolombardo, Trentino, Itàlia Imma Puig recorda que Elisabetta Foradori cerca el seu pare en la terra que treballa, un pare que va morir quan ella només tenia 11 anys. I destaca la frase: ‘El vi, com la vida, no hi entén de regles.’ Elisabetta Foradori va explicar que tenia un sentiment ambivalent, molta emoció: aquesta sensació de retorn a l’origen, a la natura, tants anys treballant la vinya, a la terra, trobant el pare que va perdre tan petita. Retornant a la natura més autèntica, la força de la natura més gran. ‘Una herència per deixar a la meva filla, amb salut i goig.’ I Josep Roca va recordar la capacitat de Foradori per canviar, per trobar un sentit a la terra nou. Ella el 2004 es va acostar a les tines de fang, que eren fetes a Villarrobledo, i donaven un vi calent, dinàmic, expansiu. I aleshores va citar el llibre del Tao de Lao Tse, l’apartat 11: «Trenta radis s’ajunten en el botó d´una roda; / del buit (del botó) sorgeix la utilitat de la roda. / Forma un recipient d’argila; / del buit (del recipient) en sorgeix la utilitat. / Obre portes i finestres en les parets d’una casa; / del buit (de les obertures) sorgeix la utilitat de la casa. / Així, doncs, amb l’existència de les coses ens / beneficiem, / i la no-existència de les coses ens és útil.» I va acabar, Josep Roca, recordant que ella, infatigable, ha tornat a canviar, ara cap a l’agricultura biodinàmica, tot per amor a la terra. Ricardo Perez-Palacios vi Corullón 2000 celler Descendientes de J. Palacions Villafranca del Bierzo, Bierzo, Espanya Va tocar el torn dels Palacios, oncle i nebot, Álvaro Palacios, uns dels artífexs de la revolució contemporània del Priorat, i Ricardo Pérez-Palacios, el nebot que està revolucionant els vins del Bierzo, amb l’ajuda i assessorament del seu oncle. Ricardo, el més jove de la taula, va explicar que s’havia format amb Christian Moueix i que Lalou Bize-Leroy li va ser una guia des del dia que va sentir la lleugeresa passejant per les seves vinyes, però que voldria ser com Pierre Overnoy. Josep Roca li va dedicar uns grans elogis: creu que és el viticultor que més a prop es trobava de Rudolf Steiner, l’ideòleg de l’agricultura biodinàmica, però que Ricardo va més enllà. Perquè com Steiner, que fou filòsof, arquitecte, pedagog, escriptor, Ricardo també té una escola al seu poble on exerceix de docent i té una concepció humanista de la vida. ‘Ricardo Pérez-Palacios treballa com ningú les fermentacions i camina en una profunditat sorprenent, que impressiona. Escoltar-lo és una delícia i tastar els seus vins, també. En ell el vi és pedagogia aplicada al terrer.’ Álvaro Palacios vi Finca Dofí 2012 celler Álvaro Palacions Gratallops, Priorat Comenta Álvaro Palacios que les vinyes són capaces d’intuir aquells que van cap a elles. Aquesta voluntat de preservar els espais tocats per la mà divina. No hi ha tècniques que valguin davant les forces de la naturalesa. ‘Sempre ho dic, que a mi Christian Moueix em va encendre i em va canviar. Ha marcat la meva vida i continuo lluitant, al Priorat i al Bierzo, per aconseguir fer el gran vi.’ Josep Roca va dir d’Álvaro Palacios que té la capacitat de comunicar com ningú el Priorat i que forma part dels cinc bojos que han canviat la realitat recent d’aquest territori. Va destacar la idea que no hi ha el millor vi del món sinó el més autèntic. Alvaro Palacios és sinònim de treballar el Priorat com es treballa al Pomerol o a la Borgonya. Els seus són vins opacs, opulents, càustics. Ell gira el vi i el fa cruixent en boca, rotund. William Harlan vi Harlan State 2012 celler Harlan State Napa valley, Califòrnia, EUA William Harlan va ser l’únic cellerer que no va poder assistir a la trobada. En lloc seu hi va anar la seva mà dreta, Don Weaver, que fa trenta anys que treballa amb ell. L’Imma Puig va destacar de Harman State una frase: el vi a la copa és només com tenir un fotograma d’una pel·lícula. I Don Weaver va recordar que el 2012 va ser la primera vegada que en el vi hi va sortir la fruita i que suposava una major expressió del terrer. Josep Roca va recordar que William Harlan representa el somni americà, que és un home que cerca cada vegada més l’equilibri amb la natura. I els seus vins, d’una viscositat densa, opaca, són vigorosos, plens de sensacions secants, que necessiten temps per domar-se com un poltre salvatge. Harlan és l’anhel de la perfecció. Christian Moueix vi Château La Fleur-Pétrus 2010 celler La Fleur-Pétrus Pomerol, Bordeus, França Diu Imma Puig que Christian Moueix és un innovador des de la clandestinitat, i que per sobre de tot busca l’harmonia. Moueix, elegant, impecable, va recordar que és l’argila que dóna el caràcter únic als seus vins del Pomerol. Va parlar des de la saviesa que li dóna l’experiència, trenta-vuit verema a Pétrus. I tot així, va reconèixer que a la dècada dels noranta encara s’utilitzaven molts productes químics per treballar la terra, i que van ser persones com Lalou Bize-Leroy i els seus treballs en biodinàmic, que el van ajudar a tornar-se a acostar a la natura. Josep Roca va situar Christian Moueix al lloc que li correspon: un personatge revolucionari que es va inventar la poda en verd. I tot i que al Pomerol la tradició imposa el ‘mantenir i no tocar’, Moueix s’expressa amb més llibertat en el seu celler de Califòrnia, el Dominus State, on fa un vi més fresc. A Califòrnia busca la seva llibertat, creativitat i innovació, per tornar a la tradició. El seu és un joc de miralls i un viatge al dubte. Lalou Bize-Leroy vi Vosne-Romanée Les Genaivrières 2006 celler Domaine Leroy Vosne-Romanée, Côte de Nuits, Borgonya, França De Madame Leroy, Imma Puig en va dir que era un personatge de caràcter i fermes conviccions. I també va destacar que tenia una ànima ultrasensible. Una dona que estima les seves vinyes, que les cuida totes per igual, per no provocar la gelosia d’unes vers les altres. I que manté l’estil del ‘faig el que dic i dic el que penso’. I Lalou Bize-Leroy va dir que parlar de la terra era una música profunda, que era la vida. Va parlar de les seves vinyes. Va ser breu. En parlar d’ella, Josep Roca va fer servir un relat personal: ‘El 2005 madame Leroy va venir a menjar per primera vegada al Celler, amb els seus gossos (des d’aleshores deixo entrar els gossos al restaurant). En aquella ocasió, li vaig dir que encara no m’atrevia a visitar-la, que això seria com tocar el cel, i que per comprendre la seva realitat abans havia de visitar altres «jardins» de la Borgonya. Ella em va dir que ho entenia. He gaudit molt amb l’aprenentatge.’ Josep Roca va destacar el fet que la gent del camp es guanya bé la vida a la Borgonya i que Lalou Bize-Leroy és un exemple d’observació, caràcter, reactivació, finor i força alhora. És una dona amb una llum especial, que s’expandeix. I que aconsegueix tenir vinyes felices. ‘Quan vaig anar-la a veure hi vaig anar tard però preparat. I quan hi vaig arribar vaig tenir la sensació de tocar el cel.’ María José López de Heredia vi Viña Tondonia Gran Reserva blanco 1994 celler R. López de Heredia Haro, La Rioja, Espanya María José López de Heredia estava contenta. I va començar dient que no hi eren tots els que són. Va parlar d’estimar el que fa, i que és una gran sort tenir una vinya, però que s’ha de treballar. Hi ha moments de desesperança, perquè no sempre surt bé el raïm. ‘Ens han d’agradar les imperfeccions, però quan tenim un any tan perfecte com el 94…’ Josep Roca va parlar del vi de María José López de Heredia: gràcia, sequedat tàctil, acidesa tersa, fruites que es deshidraten i caminen cap a la flor amb elegància… Ella representa la continuació del llegat. El que defensa avui com a tradició és innovació legitimada pel temps, perquè en origen era innovació. Sara Pérez vi Ranci Dolç Garnatxa Mas Martinet celler Mas Martinet Gratallops, Priorat Imma Puig parla de Sara Pérez com una força de la natura, sempre dedicada als altres, tot i que sembla que va per endavant. Sara Pérez va parlar certament amb una força tel·lúrica: ‘Vinc del sud, de la calor, d’un territori amb moltíssima història. El ranci que he portat és el vi que menys em representa com a celler, però que més bé representa la memòria del Priorat. A més, aquest vi va molt lligat a les dones del Priorat. La primera vegada que vaig beure un ranci tenia deu anys. Era d’una bóta del 1964 que em va deixar tastar l’Assumpció Peyra d’Escaladei. Des de llavors vaig saber que jo de ranci també en faria al celler. I el 1995 vaig agafar el camí de la recuperació dels rancis dolços. Aquest vi que tasteu va ser possible perquè la Maria Torroja em va donar unes bótes de ranci i perquè una altra senyora em va donar una bóta de ranci de mil litres on havien reposat anyades des del segle XIX. Aquest ranci que tasteu és una barreja d’anyades, que no s’ha embotellat mai. El ranci és un vi per rebre, per agrair, per compartir. Per tot això l’he triat per portar-lo avui aquí.’ I Josep Roca va situar Sara Pérez com la segona generació que han donat els bojos del Priorat que van revolucionar-lo. I ella té la força de la gent jove que reinterpreta la vinya vella. I això va permetre a Josep Roca fer un tribut als seus mestres, Vicenç Andreu i també Josep Lluís Pérez, el pare de la Sara Pérez, que als anys 1990-1991, passava sovint pel restaurant i li explicava què feien al Priorat i li portava mostres. I això també li va permetre viure de ben a prop el renaixement del Cims de Porrera, des del moviment cooperatiu. Va parlar de Sara Pérez com l’amazona del Priorat, que entre el 1998 i el 2002 va viure cinc vides. Va aprendre del pare i va desaprendre per buscar el seu camí. La Sara Pérez és el símbol que la força del Priorat és en les dones. Josep Roca va tancar la primera part de la ‘Festa de les persones del vi’ dient que en el vi hi ha la vida i que la vida ho és gairebé tot. I així, va convidar tots els presents a continuar la festa amb el tast a peu dret d’una selecció de vins d’aquests cellerers, acompanyats per un tast de la cuina del Celler de can Roca. Festa rodona i única.

Summary: Josep Roca i la força de fixar el moment que viu el món del vi


El director de VilaWeb i el diputat al parlament de Finlàndia Mikko Kärnä són dos dels convidats de la Universitat d’Oslo per participar aquest dimarts en el debat ‘Està desapareixent la democràcia d’Europa? El cas de Catalunya‘. El debat tindrà lloc, de 9.30 a 12 a l’auditori de la Georg Sverdrups Hus, a Oslo i en el mateix prendran part també els professors noruecs Øivind Bratberg, Johannes Nymark i Øyvind Østerud. Vicent Partal ja va participar el 2014 en un debat en aquesta mateixa universitat, organitzat en aquell moment pel Diplocat.

Summary: Vicent Partal i Mikko Kärnä participen demà a Oslo en un debat sobre Catalunya


El major dels Mossos d’Esquadra, Josep Lluís Trapero, ha revelat que la policia catalana tenia preparat dos dies abans del 27 d’octubre –dia de la declaració d’independència del Parlament de Catalunya– un pla d’actuació per a detenir, si era necessari, el president Carles Puigdemont i tots els consellers. Ho ha dit responent a les preguntes de l’advocat Xavier Melero al Tribunal Suprem espanyol, on ha testificat en el judici contra el procés. Trapero ha dit que els Mossos van saber els fets del parlament i que els va semblar que eren ‘aparentment greus’. Tot seguit, va trucar al fiscal superior de Catalunya i al president del Tribunal Superior de Justícia per a posar-se a la seva disposició si ordenaven de detenir el govern de la Generalitat. ‘Ignorava la transcendència jurídica  i vèiem que era una cosa d’aparent gravetat i ens posàvem a disposició de l’òrgan judicial per si ordenava alguna acció en aquest sentit. Accions que teníem previstes des de dos dies abans’, ha dit Trapero. Quan Melero li ha demanat quines accions, ha respost: ‘La detenció del president i dels consellers si ens ho ordenaven.’

Summary: Trapero revela que tenien previst de detenir Puigdemont i els consellers abans del 27-O


Tamara Carrasco, activista del CDR de Viladecans encausada per l’Audiència espanyola, ha impulsat una organització antirepressiva per ajudar els qui, com ella, no tenen el suport de cap organització o partit polític darrere. Tal com ha explicat a VilaWeb, arran de la seva experiència, va comprovar les mancances de les organitzacions antirepressives existents i fins a quin punt el seu cas és molt menys visible que els altres. L’objectiu de l’associació Prou Repressió Política és oferir suport psicològic, jurídic i econòmic a tothom qui pugui ser perseguit per la seva participació política, tant si és manifestant-se o fent un piulet. És per això que posen a disposició el telèfon 666 305 780, mitjançant el qual, després d’haver-hi exposat el cas, l’associació activa un protocol per a conèixer-ne els detalls, oferir ajuda psicològica i jurídica i ajudar en la creació del grup de suport. Tamara Carrasco explica que, si bé les caixes de solidaritat de l’ANC i Òmnium cobreixen les fiances, no paguen els honoraris dels advocats. En molts casos són els partits qui paguen les defenses dels represaliats, però les persones com ella no tenen aquesta estructura. ‘No vull que cap pare vengui el pis per pagar l’advocat del fill’, diu. L’associació crida a advocats, a psicòlegs i a tots els qui vulguin ajudar els represaliats a contactar-los.

Summary: Tamara Carrasco impulsa l’associació Prou Repressió Política per ajudar els perseguits sense cap partit darrere


Avui s’ha mort a Barcelona el periodista Xavier Dalfó, que va ser el fundador de la històrica revista ‘Canigó’ i la va dirigir des del 1954 al 1971. Dalfó era casat des del 1968 amb l’escriptora i periodista Isabel Clara Simó, que va ser també directora de ‘Canigó’. La tasca de tots dos va ser fonamental per a convertir la publicació d’una revista local en una autèntica referència d’àmbit nacional, on va representar les posicions més progressistes i avançades des del punt de vista nacional. A Canigó, especialment, van trobar aixopluc durant una època molt difícil les posicions que defensaven la independència dels Països Catalans. Nascut a Figueres l’any 1933, a només 21 anys va fundar Canigó, revista que va dirigir fins el 1971 i que va esdevenir referent del catalanisme tot i la pressió imposada pel règim de Franco. Paco Candel, Josep Pla, Carles Fages de Climent i Salvador Dalí van ser alguns dels il·lustres noms que van col·laborar-hi. Canigó va deixar de publicar-se l’any 1983. L’any 2014, Dalfó va rebre una placa d’homenatge de la seva ciutat de naixement, Figueres, per la tasca cultural que havia dut a terme. Xavier Dalfó va començar des de ben jove a treballar a Can Dalfó, el negoci de venda de roba que tenia la família, tasca que compaginava amb col·laboracions a diverses publicacions. L’any 1954 va fundar Canigó, ‘revista literària, cultura i esportiva’, tal com constava al subtítol. Número rere número, Canigó va anar desafiant el règim franquista amb el seu caràcter catalanista. Va passar de ser una publicació mensual a setmanal i va traslladar-se a Barcelona coincidint amb el seu vintè aniversari. A partir d’aquí, Dalfó va ser editor de Canigó i la seva esposa, l’escriptora alcoiana Isabel-Clara Simó, va assumir-ne la direcció. Un cop s’ha sabut la defunció, les mostres de condol s’han anat multiplicant a les xarxes socials. Una de les primeres ha estat la del conseller de Cultura i ex-batlle de Figueres, Santi Vila, que ha enviat una ‘forta abraçada’ a la vídua del periodista i a la resta de familiars i amics del difunt. L’ex-conseller de Cultura i Mitjans de Comunicació de la Generalitat Joan Manuel Tresserras també ha volgut acomiadar-se de Dalfó assenyalant que era una persona que es destacava per la ‘generositat, pel treball discret i la bonhomia absoluta’. Un ‘exemple de militància efectiva’, ha afegit. L’actual batllessa de Figueres, Marta Felip, ha expressat el seu ‘sentit condol’ a la vídua de Dalfó i a tota la seva família a Twitter. La Biblioteca de Figueres i l’ajuntament de la localitat també s’hi ha afegit i han recordat la trajectòria d’aquest periodista que va ser homenatjat des del consistori ara fa dos anys per la seva feina a Canigó. La Universitat d’Alacant ha digitalitzat l’arxiu de Canigó, que és accessible des d’aquesta pàgina web.

Summary: S’ha mort el periodista Xavier Dalfó, fundador de la històrica revista ‘Canigó’


Albert Pla (1966) reestrena el musical Miedo a la Sala Barts de Barcelona. Aquesta obra ha fet ronda per Sud-amèrica i des d’ahir torna a Catalunya per explicar la por que portem dins, de la infantesa a més enllà de la sepultura. L’obra és visualment potent, amb videomapatges, projeccions i centrada en l’obra pictòrica dels argentins Mondongo. Pla va rebre abans d’ahir VilaWeb a la sala del Paral·lel per a parlar de la por, però també d’actualitat política. —La darrera vegada que heu tingut por? —Per mi la por és com el pecat. La tinc de pensament. Em fa por que passin certes coses, i sempre m’imagino força desgràcies. Sobretot a la gent que jo estimo. —Parleu de la por d’un mateix. —Sí. Jo sóc imprevisible, per a mi i per als altres. —I de la por de la mort. Com la superem? —Jo en tinc cinquanta-dos. La por de la mort és ximple, perquè només la tens quan ets viu. Jo sóc un mort de vacances. —O la por dels remordiments. —A veure, que quedi clar abans de continuar l’entrevista, si continuem per aquesta via, que l’obra de teatre aquesta no és cap teràpia. Ni per a mi, ni per al públic. No em purifico. Simplement parlo d’aquella por que m’han resultat més fàcil de parlar-ne. No m’hi sento identificat. O si m’hi sentís, són coses portades al límit, sàtires, exageracions. Com la major part de coses que faig. No m’he considerat mai responsable de les coses que faig. No expliquen com sóc jo. Són recursos que van molt bé. La por, com tot, té un temps. Un passat, un present i un futur. I el passat són els remordiments. Molt pràctics. Crec que ens serveixen per a fer-nos sentir millor. Si hagués fet això, hauria canviat el món. Ens consolem pensant que realment és així. —Hi surten el rei espanyol, Che Guevara, George Washington. —Tot es basa en l’obra pictòrica dels Mondongo, parella de pintors argentins. Els vaig conèixer, ens vam fer amics. I de fet una mica gràcies a ells la producció de l’espectacle és argentina. Ho va pagar el govern, o l’ajuntament, o el complex teatral de l’Argentina, perquè hi són molt coneguts. A l’obra tot són quadres seus, alguns ja fets i alguns altres fets expressament. Les poques referències que hi ha de la cosa social o política són aquestes, perquè Mondongo va fer un quadre del rei d’Espanya. O de Washington, Evita Perón i Che Guevara, que són argentins. I són els que hi vaig posar. Hi ha una escena que em cauen com tots a sobre. Es tanquen les parets i et quedes allà, hòstia el pes del poder, l’opressió. —Poder de l’opressió, Che Guevara inclòs? —Sí. Jo crec que tots tenen la mateixa malaltia, aquests polítics. De petits, el que vol ser delegat de la classe l’haurien d’apartar del grup. I portar-lo a rectificar. Per a una idea tan bona com el comunisme, doncs no hi ha res pitjor que els líders comunistes. Per a una idea tan lògica com la de Podem, la cosa pitjor són els seus líders. Per a una idea raonable com el socialisme, la pitjor cosa són els seus líders. Els líders s’apropien les idees naturals i humanes del poble, de la humanitat, com voler justícia. Jesucrist es va apropiar la idea de no mataràs. No robaràs. Perdona, això no és cristià. Això és una qüestió entre els homes. Els líders s’apropien aquestes idees i les fan malbé. Es diguin Che Guevara o rei d’Espanya. Crec que són uns malalts mentals. —Heu fet ronda per l’Argentina, Xile i l’Uruguai. —Vam estrenar-ho a l’Argentina, sí, i vam estar-hi tres mesos. A Xile, tres setmanes. A l’Uruguai, uns quants dies. —Hi ha diferències entre el públic d’aquí i allà? —A l’Argentina, l’Uruguai i Mèxic, la gent va molt al teatre. El públic català seria entremig, i l’espanyol, al final. Jo noto que el públic català ha anat molt al teatre. És un costum. En canvi a Espanya, no tant. —Abans de sortir de casa, escoltava ‘El matí de Catalunya Ràdio’. Parlaven de la por que fa, o no fa, la inseguretat a Barcelona. I en les manifestacions independentistes recordo aquelles lletres: ‘Hem perdut la por’. Realment la por és el tema. Abans no en parlàvem tant, de la por. —A mi em fa molta gràcia quan es parla de manifestacions pacífiques i desobediència civil, i el Gandhi i totes aquestes collonades. Per mi el Gandhi, l’única cosa brillant que va fer, la manera que va aconseguir que realment l’estat escoltés, és deixar de pagar impostos. No sé per què els catalans no hi hem caigut. Si tres milions de paios deixen de pagar impostos de cop, realment hi hauria molts més independentistes. Perquè s’hi afegiria un milionet més que no és independentista, però diria: m’hi apunto. Sí o no? Però no pots dir: ara farem una vaga general, de 9.00 a 13.00, procurarem que hi hagi els serveis mínims. No. Tu et quedes tancat a casa. No cal ni sortir al carrer. Et quedes tancat a casa i demà no surto. Ni l’altre. Ni l’altre. Ni l’altre. No pago impostos, no envio els fills al col·legi. I aleshores l’estat t’escolta. Això de som gent pacífica i no ens agrada cridar, a mi em sembla que no serveix de res. Hi ha dos milions de paios que diuen que volen que surtin els presos? Doncs desobediència civil són dos milions de paios anant als Lledoners a treure’n els presos. Per mi això és desobediència civil. —I quins altres exemples hi hauria? —La millor manera és la dels impostos. I és molt català. Als polítics catalans independentistes els seria molt més fàcil de convèncer de deixar de pagar impostos que anessin a una manifestació, que vulguis o no vulguis, sempre és una despesa. Més si et compres tot el tunning que et fan posar. Hi ha molts sistemes. Pensa en les trompetes de Jericó. Amb un bon volum trinxes els vidres de qualsevol lloc i no has fet res. —L’ANC feia manifestacions amb serveis d’escombraries. Cap paper a terra. —Així els va. Un poble que… va a votar? Però paio, si les darreres quatre vegades que has votat, has guanyat i t’han fotut a la presó igualment. Per què hi tornes? Ets imbècil o què? Jo a votar no hi he anat en ma vida. Jo he de votar un desgraciat, mentider, fastigós de merda, fill de la gran reputa mare que el va parir? Encara més: fa tres anys que no hi ha govern aquí a Catalunya i un any que no hi ha govern a Espanya, i les coses continuen funcionant. Demostració que els presidents i els líders no serveixen absolutament de res. I si Catalunya pensa fer res, estaria bé que s’oblidés dels líders. I fes alguna cosa com a persona. —El referèndum del Primer d’Octubre vau votar? —Vaig voler votar, sí. Perquè era la primera vegada que em deien que no anés a votar. I llavors vaig dir: ara és la meva. Però quan era a la cua per a votar, ens van dir que no es podia votar, i després em va trucar la dona d’un amic meu. L’únic del PP del meu poble, que estava a l’hospital gravíssim. I vaig anar a l’hospital. Tot el matí. I vam sortir a mitja tarda, vius i abraçats. Va ser molt estrany, però va valer la pena. —La reacció a la sentència segons Albert Pla, quina hauria de ser? —La meva reacció a la sentència és la meva reacció davant el poder. Jo els tallaria els ous a tots. Crec que si no hi ha borbons francesos que es queixen és perquè els van guillotinar. Que cadascú en tregui les conclusions que cregui. Si el poble creu vertaderament que hi ha uns paios que els oprimeixen que facin alguna cosa o que tanquin la puta boca d’una vegada. Si creus que val la pena fer un sacrifici per a canviar alguna cosa, doncs hauràs de fer aquest sacrifici. No he d’esperar la sentència per creure que és una injustícia. Fa dos anys que són a la presó. No els hi haurien hagut de deixar entrar, a la presó. Crec que ni el poble català ni el poble espanyol no ho hauria hagut de permetre. És que si dic el que proposo, és clar, em fiquen a la presó. Jo a les entrevistes vaig amb compte, és clar. Si dic què penso sí que vaig a la presó. És incitació a l’odi, és revolta, és sedició. Jo sóc tot això. Sóc tot això. Sóc tot això. Hi estic d’acord. Però tot això no ho puc dir, perquè puc anar a la presó. —Plans de futur? —Que continuo. I ara farem ronda a Olot, Granada, Màlaga, Sant Sebastià. Sé que els dissabtes els tinc plens fins a Setmana Santa. Aniré fent actuacions. —A Espanya, us reben bé? —La meva vida professional la faig a Espanya. Més actuacions que aquí. Hi ha una cosa dels catalans injusta amb els castellans: ens pensem que els espanyols es creuen els seus polítics i diaris. I en realitat no és així. Quan vas a Segòvia, o Valladolid, que aquí tenim com la ciutat més aparentment fatxa, hi ha els paios més macos del món. I que són més víctimes, perquè a l’ajuntament de Riudarenes no hi ha cap paio del PP, però a Valladolid els han d’aguantar. Però no se les creuen de res, aquestes ximpleries. En realitat Espanya és com Catalunya amb gent fantàstica, que té la mala sort de tenir uns polítics de merda. Com aquí. —A Europa, poques rondes? —Hi he anat alguna vegada, però no. Sempre he preferit Sud-amèrica, perquè jo no deixo de ser un paio que explico històries. I llavors anar a explicar un alemany la cançó de la burilla que dura set minuts fotent-li la tabarra, m’estimo més anar a Colòmbia, que m’entenen perfectament. —Anglès o francès, no els parleu? —Parlo una mica de tot, però jo faig cançons en català i castellà, de moment, que és el que sé fer. No tinc temps. I ens queda encara Mèxic, Colòmbia, el Perú i potser els Estats Units, en alguna part.

Summary: Albert Pla: ‘Desobediència civil són dos milions de paios anant als Lledoners a treure’n els presos’


A mesura que s’acosta la campanya per a les eleccions al parlament, que començarà dijous a la nit, els partits de les Illes van fixant posicions sobre els temes que marcaran el debat les properes setmanes. La necessitat d’un finançament millor, l’impuls del règim especial (REB) i la voluntat de promoure la formació professional han estat els principals punts de coincidència en matèria econòmica dels representants dels partits que han presentat les seves propostes a la seu de la Confederació d’Associacions Empresarials de les Balears (CAEB). En canvi, la pressió fiscal i l’impost de turisme sostenible han marcat una clara línia entre els partits d’esquerra i els de dreta. El PP, Ciutadans i el PI són partidaris d’abaixar imposts i reduir o eliminar el de turisme sostenible, mentre que el PSIB, Més per Mallorca i Unides Podem volen augmentar la tributació de les classes més altes i deixar l’ecotaxa com està. Més de 150 empresaris i responsables d’associacions empresarials adscrites a la CAEB han omplert la sala d’actes de l’entitat per escoltar les propostes dels partits. Hi han participat Iago Negueruela, representant del PSIB-PSOE; Gabriel Company, candidat a la presidència del govern del Partit Popular; Miquel Ensenyat, candidat de Més per Mallorca; Jaume Font, del PI; Patricia Guasp, número dos de la llista de Ciutadans; i Antònia Martín, segona d’Unides Podem.

Summary: L’ecotaxa torna a enfrontar els partits de les Illes a la pre-campanya