Manuel Guerrero (Mataró, 1964) és un dels investigadors en poesia més sòlids del país. Ara se li ha girat feina, perquè és el comissari de l’Any Palau i Fabre, que comença oficialment el dia 21 d’abril amb la descoberta d’una placa al carrer del Bruc, 99, de Barcelona, on va residir el poeta. L’endemà Maria del Mar Bonet i Biel Mesquida faran un recital-concert a la Fundació Palau, a Caldes d’Estrac, i diumenge, diada de Sant Jordi, es batejarà un tren de Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya amb el seu nom. És el punt de partença d’un any carregat d’activitats per a reivindicar la figura d’aquest homenot de les lletres. S’hi han implicat la Fundació Palau, la Diputació de Barcelona i l’Ajuntament de Caldes d’Estrac, a més de cinquanta-dues institucions i empreses col·laboradores. Així i tot, Manuel Guerrero diu: ‘De recursos econòmics n’hi ha pocs. La commemoració és possible gràcies a la complicitat de les institucions i de la imaginació poètica.’ —Per què és tan important Palau i Fabre? —Perquè és un escriptor molt complet i la seva obra fa una aportació moderna i molt contemporània a la literatura catalana, sense renunciar a una consciència clara de la línia de continuïtat de la tradició. Com a escriptor, coneix els precedents, hi reflexiona i crea una línia de continuïtat pròpia en què enllaça. Comença amb Llull i el mite creador de la llengua; continua amb Ausiàs Marc i la màxima esplendor de la poesia catalana; busca Verdaguer i l’esperit de la Renaixença; entronca amb la poesia vitalista de Maragall i de Salvat Papasseit i dels autors postsimbolistes com ara Bartomeu Rosselló-Pòrcel, Carles Riba, de qui admira la part intel·lectual, i J. V. Foix pel que significa per al llenguatge; i hi incorpora també Segarra pel ritme i per la cançó popular. I crea una obra nova en què intenta fer la seva aportació a partir de tots aquests elements. Palau i Fabre crea la figura de l’alquimista i de l’alquímia com un mètode per a aplicar a la literatura. —Déu n’hi do… —Però la cosa no s’acaba aquí. De molt jove, crea una obra en tots els gèneres literaris i, a més a més, en tres llengües. La mare prové de la tradició francesa i, per tant, la seva llengua materna és el francès; el català, naturalment; i el castellà, que també domina. Volia crear en totes tres llengües, però després, per les circumstàncies, decideix de ser un escriptor en català. Tot i això, quan se’n va a Paris al seu exili voluntari renuncia al català i escriu en francès, i tenim una part d’obra inèdita que inclou textos teatrals i teòrics en francès. —Hi ha cap pla per a recuperar aquests texts durant la commemoració del centenari? —Palau i Fabre abans de morir deixa fixada la seva obra literària completa en dos volums editats per Galàxia Gutemberg. Aquí hi ha l’obra més completa, la més acabada, la més important. Després han aparegut assaigs sobre Lautréamont, sobre Heràclit… I queda aquest material inèdit, que és molt interessant per a conèixer-ne millor l’obra i la seva evolució. L’inèdit més important és El monstre, que són les memòries, i que ja s’ha publicat. Però sí, tot això s’hauria d’anar estudiant i editant, no pas amb presses per a fer-ho coincidir amb el centenari. Ara s’ha d’engegar, però s’ha de fer ben fet. —Palau i Fabre és molt conegut pels seus treballs sobre Picasso, però també fa la sensació que aquesta obra ingent es menja una mica el poeta, l’assagista, el dramaturg… —És lògic que Palau sigui conegut per l’obra sobre Picasso, perquè li dedica una quinzena de llibres, entre els quals els quatre volums de la seva biografia. Aquests llibres són traduïts a les llengües més importants del món i a Palau, la dimensió internacional li ve de Picasso, és el treball que li dóna la màxima satisfacció. El conviden a fer conferències a tot arreu… És lògic que sigui conegut per aquesta feina i és veritat que de vegades ha eclipsat l’obra poètica i l’assaig. Per això té sentit aquest Any, perquè ens permetrà d’estudiar el conjunt de l’obra i veure’n la complexitat. És una obra molt unitària, amb vasos comunicants, on els assajos expliquen la poesia i l’última poesia és present en les obres teatrals. Hi ha una gran coherència interna i els temes i els motius hi són recurrents. —Palau és gairebé com un home del Renaixement, un fet que el diferencia de poetes contemporanis excel·lents que no toquen tants vessants de la creació… —Sí, és molt diferent d’alguns altres escriptors perquè en Palau una formació intel·lectual molt sòlida que, a més a més, es reforça en els quinze anys que passa a París, on acumula molta experiència vital vivint en solitud i amb moments molt durs, amb experiències de tota mena… A més a més, hi has d’afegir la tensió de les dues guerres, la civil i la mundial, i això marca molts moments importants de la seva trajectòria. —Explica Julià Guillamon, comissari de les exposicions que es dedicaran al poeta, que hi ha un Palau i Fabre amable i divertit, que és el que intentarà mostrar. Hi estau d’acord? —Sí, quan el vàrem conèixer ja era una persona madura amb un reconeixement i una estabilitat vital, que vivia un moment de felicitat i de maduresa. És el moment en què publica els seus relats i ens trobem amb un Palau i Fabre feliç i lúdic, més imaginatiu. Són els anys en què rep gent jove i en què mostra una gran vitalitat i generositat. Nosaltres no hem conegut el Palau més dur, quan era més jove i inexpert i havia de lluitar per fer-se un lloc. —Un lloc que li va costar molt de trobar. Quan va rebre el doctorat honoris causa a la UIB era un poeta aclamat pels joves, però feia la sensació que s’havia perdut una generació entremig… —Oriol Pi de Cabanyes ha escrit que quan torna el 1961 per instal·lar-se a Llançà és un poeta important que ha publicat els Poemes de l’alquimista i assajos a revistes com Ariel, però que encara és poc conegut com a escriptor. Llavors les patums del moment, en Castellet i en Molas, el rebutgen i no el consideren autor perquè el que ell fa no té res a veure amb el realisme social. Palau, en aquest sentit, és com Brossa o Vinyoli, que van ser rebutjats per la crítica marxista del moment. Haurà d’esperar als anys setanta, quan Vicenç Altaió i Jaume Creus, a la col·lecció ‘Cristalls’, li publiquen traduccions i assaigs i té la primer recepció com a escriptor. Ells són els primers que el reivindiquen en el moment en què estudia Picasso. Una altra generació posterior, la meva, serà la que li obrirà les portes de Llibres del Mall, on publicarà alguns contes i un altre volum d’assaig i traduccions. I després, quan Oriol Izquierdo és director literari de Proa, publica els Poemes de l’alquimista, els assaigs i els quatre llibres de contes i llavors es consolidarà la imatge de Palau i Fabre. Però haurà hagut d’esperar vint anys a tenir el reconeixement merescut. Després sí que ha passat de generació en generació fins als més joves, com Jaume Pons Alorda, Martí Sales i Josep Pedrals, que l’han recuperat i han fet que tingui una recepció unànime entre poetes, narradors i assagistes. —És un poeta que llegeixen bàsicament els poetes? —No, això no es correspon a la realitat. Hi ha poemes de Palau i Fabre que són d’una senzillesa evident i que són els que han aprofitat els cantautors. I després hi ha els Poemes de l’alquimista, que ja tenen tretze edicions, només en la versió de Proa. És un dels poetes més llegits i els seus llibres tenen molta difusió. Però passa que els poetes l’adoren i és molt estimat perquè molt sovint la seva poesia parla de la poesia i això és una cosa que agrada especialment. —Seria interessant que durant aquest any Palau i Fabre pujàs als escenaris… —I hi pujarà, és clar, però el seu teatre és un teatre de poeta, molt literari. És un teatre de molta qualitat i molt potent, però no és comercial, és d’idees. Per exemple, La caverna és una reflexió sobre l’obra homònima de Plató, i aquesta mena de teatre té poca tradició. També és simptomàtic que el seu cicle sobre Don Joan s’estrenés abans en castellà a Madrid, quan Hermann Bonnin va acceptar un encàrrec que li va fer Mario Gas. El teatre és una de les assignatures pendents que tenim amb Palau i Fabre. —En sou conscient, de l’any que us espera? —Bé, hi ha una motivació molt profunda derivada de l’estimació pel Palau i Fabre i aquesta estimació fa que t’hi puguis dedicar amb intensitat perquè al darrere hi ha una obra molt important. Si puc contribuir a fer-la conèixer tindré una gran satisfacció. A banda, em sembla molt important perquè és un intel·lectual que tenia una idea de país i de cultura molt suggeridora, amb aquest joc de tradició i modernitat. És una avantguarda que relliga la cultura catalana i l’europea. Tradueix Strindberg, per exemple, just després d’Artaud. Li interessa per la modernitat, com Shakespeare per al seu teatre. Serà un any apassionant. —Dins les accions previstes per al centenari, n’hi ha una de molt interessant: una petita antologia de texts de Palau que ja s’ha repartit als centres escolars per poder-ne recitar algun el dia 21, dia del començament del centenari… —Palau i Fabre era un gran rapsode i defensor de la poesia oral i coneixia de memòria molts poetes, com Baudelaire o el Dant. Hi ha una tradició oral de la memòria poètica que s’ha perdut. Crec que aprendre’s poemes està molt bé perquè la poesia és per a ser dita i molta ens ha arribat només en la forma oral. Per això cal incentivar que la poesia arribi a les escoles d’una manera neta i clara. I la de Palau és rítmica i fàcil de recordar. Era important donar eines, i d’aquí ve que s’hagi fet aquesta antologia amb poemes dividits per cicles formatius, perquè Palau toca moltes facetes. Així tenim els instruments per a poder aprendre la poesia i de segur que hi haurà joves que ho incorporaran. —Vau presentar el programa d’actes en la nit literària maresmenca, organitzada per Òmnium. Fins a quin punt la fundació Palau i Fabre a Caldes d’Estrac és un punt d’unió de la cultura del Maresme? Palau i Fabre pot fer d’element cohesionador? —Un dels motius d’acceptar aquesta proposta va ser la possibilitat de contribuir a enfortir la fundació i fer d’aquest espai un lloc d’influència cultural poètica al Maresme, que és una comarca rica, amb força població i amb unes característiques físiques molt concretes. És una comarca poc cohesionada sociològicament, unida per la carretera i el tren i poca cosa més, on els pobles es coneixen molt poc els uns amb els altres. La Fundació, que pot ajudar a tenir una centralitat cultural no barcelonina si s’actua amb intel·ligència, i el festival de Poesia i +, que irradia cultura a tot el Maresme amb propostes concretes a cada indret, poden ajudar a estructurar una comarca, que culturalment viu massa sovint pendent del que passa a Barcelona i que de vegades mostra poca capacitat d’estructurar projectes culturals propis. —Aquest Any Palau i Fabre també serà prou viatger, malgrat tenir un epicentre en la fundació… —Sí, hi haurà exposicions a Llançà, a Barcelona, a París i a Màlaga. A París comptarem amb la complicitat de l’Institut Ramon Llull i amb el Centre d’Estudis Catalans per a poder fer trobades entorn de la poesia de Palau; a Llançà es podrà veure una de les exposicions que mostra la feina que hi va fer durant deu anys i també com era Llançà a l’època; i a Màlaga, les fotografies que va fer sobre el procés creatiu de Picasso. Però hi ha moltes coses més, des de reedicions d’obra o d’enregistraments musicals fins a un gran simposi internacional que es farà els dies 9, 10 i 11 de novembre i que serà molt important per a poder estudiar la seva obra des de múltiples perspectives.

Summary: Manuel Guerrero: ‘Palau i Fabre va haver d’esperar vint anys a tenir el reconeixement merescut’


La Societat Espanyola d’Hematologia i Hemoteràpia (SEHH) avala que l’ex-president de la Generalitat i ex-ministre Eduardo Zaplana continuï ingressat a l’hospital o sota control mèdic domiciliari a causa del ‘risc vital greu’ del pacient. El 18 de desembre proppassat, Zaplana, malalt de leucèmia, va ser traslladat a l’Hospital la Fe de València des de la presó de Picassent (l’Horta Sud) perquè havia empitjorat el seu estat de salut, després de set mesos de presó preventiva per la suposada implicació en delictes de suborn, neteja de capitals, malversació i prevaricació. Segons un comunicat, els experts coincideixen que un centre penitenciari no és un ‘entorn adequat’, per manca de l’equipament tècnic necessari i del personal especialitzat per a atendre la seva situació clínica. ‘Aquesta situació, atès el risc vital greu, requereix un seguiment estricte mitjançant ingrés en un centre mèdic especialitzat o, si el seu estat ho permet, sota el control d’un programa d’hospitalització domiciliària’, expliquen els experts en el comunicat.

Summary: La Societat Espanyola d’Hematologia diu que Zaplana ha de continuar a l’hospital ‘per risc vital greu’


El jutjat d’instrucció número 2 de Girona ha admès que la Generalitat es personi com a acusació popular en la querella col·lectiva per les càrregues de l’1-O. La querella la van presentar conjuntament els ajuntaments de Girona, Sant Julià de Ramis i Aiguaviva (Gironès) i es dirigeix contra els agents que van actuar, els seus comandaments i els responsables polítics de l’operatiu. D’ella també en pengen diverses peces separades, una per a cada col·legi electoral, on s’incorporaren 200 denúncies que van interposar els ferits per les càrregues durant la celebració del referèndum. Precisament, el mes de febrer els advocats voluntaris de Girona, que porten el cas, van criticar ‘gravíssimes dilacions’ en la instrucció de la querella i van entrar una queixa al jutjat reclamant que citi com a investigats els policies i guàrdia civils que ja estan identificats. Per acreditar el que diem, aquí ho adjuntem !!! pic.twitter.com/kOwfwYvAzr — DretdefensaGirona (@dretdefensagi) March 5, 2019

Summary: La Generalitat exercirà l’acusació popular en la querella col·lectiva per les càrregues de l’1-O a Girona


La diputada de la CUP Natàlia Sànchez ha abandonat la comissió de Territori del parlament després de la decisió de la mesa de la comissió d’elevar a la mesa del parlament tres votacions empatades fins que no s’hagi resolt la suspensió dels presos polítics que són diputats. De moment, encara no s’ha materialitzat cap acord entre JxCat i ERC a la mesa per a resoldre aquesta qüestió. A mitjan juliol ambdós partits es van acusar mútuament d’haver trencat un pacte. Durant la sessió s’han fet tres votacions sobre una proposta de resolució per al sistema de protecció per a motoristes a la carretera que han acabat empatades. L’article 102.2 del reglament del parlament estableix que, en cas d’empat en una comissió, ‘pot dirimir-se ponderant el nombre de vots de què cada grup disposa en el ple’. La presidenta de la mesa de la comissió, Assumpta Escarp (PSC), ha recordat que la mesa encara no havia pres cap decisió sobre els diputats suspesos per Llarena i que, si acceptava la ponderació del vot, s’extralimitaria en les seves competències. En el torn de paraula, Sànchez ha criticat la decisió, dient que era un ‘pegat irresponsable’ i ha denunciat que s’alteraven les majories parlamentàries. Ha exigit a Escarp que s’apliqués la suma de vots dels 135 diputats, que hauria permès de refusar les propostes de resolució pel pes més alt de JxCat i ERC. Sànchez també ha dit que aquella situació era un ‘despropòsit’, ha responsabilitzat de la situació JxCat i ERC per la falta d’acord sobre la suspensió dels diputats ordenada per Llarena –Carles Puigdemont, Oriol Junqueras, Jordi Sànchez, Jordi Turull, Raül Romeva i Josep Rull– i els ha exigit que fessin valer la sobirania del parlament per sobre de les resolucions de la justícia espanyola. Quan ha acabat la sessió, Escarp i el vice-president de la comissió, Sergio Sanz, han demanat al lletrat de la comissió, Antoni Bayona, que emetés un informe i ho elevés a la mesa per saber ‘què calia fer amb la comissió’. Fonts parlamentàries han explicat que abans de la comissió, la mesa havia demanat com havia d’actuar en el supòsit que hi hagués algun empat, i que Bayona havia recomanat d’elevar la decisió a la mesa del parlament.

Summary: La CUP denuncia l’alteració de la majoria independentista i abandona la comissió de Territori del parlament


L’Audiència de Barcelona ha reobert la causa que investigava la violència de la policia a l’escola Estel de Barcelona durant el referèndum del Primer d’Octubre, que va deixar divuit lesionats. A la resolució, el tribunal diu explícitament que en alguns centres la policia espanyola va actuar amb una ‘violència desmesurada‘. El jutjat d’instrucció 7 va arxivar el cas el juny de l’any passat perquè no hi havia imatges que provessin l’actuació de la policia, però ara el tribunal superior l’ha reobert a instància de l’Ajuntament de Barcelona, acusació popular en el cas. Ho ha explicat el regidor de Drets de la Ciutadania, Jaume Asens: 🔴Molt important. Primera resolució de l'Audiència Provincial sobre les càrregues de l'#1oct a BCN. Ha estimat el recurs de @bcn_ajuntament i reobre la causa fins ara arxivada per les càrregues policials a l'Escola Estel on va haver-hi 18 veïns ferits. Obro fil.👇 pic.twitter.com/IuquP9tdUA — Jaume Asens (@Jaumeasens) March 5, 2019 Segons que explica Asens, ‘la intervenció policial va ser tan contundent com ràpida’, motiu pel qual no es van arribar a enregistrar les càrregues. El jutge de primera instància havia dit que l’absència de vídeos o de fotografies impedia d’identificar els agents que havien agredit els votants. Tanmateix, l’Audiència diu que, ‘com en tants altres delictes, la inexistència de material videogràfic no pot impedir una completa investigació del que va passar per a dilucidar si l’actuació policíaca es va limitar a complir estrictament l’ordre del Tribunal Superior de Justícia utilitzant la mínima força indispensable’. Asens assegura que l’ajuntament té identificats els agents i destaca que la resolució assenyala que cal una investigació judicial per a veure si l’ús de la força es va ajustar a la situació i si cal imputar als responsables les lesions causades.

Summary: L’Audiència de Barcelona desmenteix Rajoy i Zoido i ja parla de ‘violència desmesurada’ de la policia l’1-O


Martí Anglada (Girona, 1949) no es vol jubilar. Ho deixa molt clar quan explica que des d’Exteriors es va difondre que aquest era el motiu perquè no fos restituït com a delegat de la Generalitat a París. Van prometre-li la representació als països nòrdics, però d’això ja fa quatre mesos i no n’ha tingut més notícies. Acusa el conseller Ernest Maragall de mentir i de no haver fet res en política exterior a banda reobrir algunes delegacions tancades pel govern espanyol mitjançant el 155. Anglada lamenta que el Departament d’Exteriors persisteixi en allò que considera errors de la legislatura anterior, és a dir, a posar tots els ous al cistell de la Unió Europea. Diu que resta a l’expectativa del substitut de Maragall, que aviat deixarà el càrrec per a centrar-se en la candidatura d’ERC a la batllia de Barcelona. —Avui s’han sabut els nous delegats als Estats Units i a França després de resoldre’s el concurs públic. Com el valoreu, aquest mecanisme d’elecció? —No hi tinc res a dir, sobre això. Desitjo molta sort i encerts als nous delegats, segur que són d’una gran vàlua. Però m’agradaria parlar del conjunt, de l’estratègia que segueix l’acció exterior de la Generalitat. —Per què? Com la valoreu? —Tinc la constatació que, després de cinc mesos de govern, amb Maragall a Exteriors, no ha passat res. Només hi ha un pla estratègic de reobertura de delegacions. Encara parlen de restitució i parlen de tres fases. Ni la segona ni la tercera no les situen en el temps. En tot cas, l’única cosa que han fet en cinc mesos és reobrir dues delegacions, a Berlín i Londres. Aviat reobriran la de Roma. En cinc mesos s’ha fet això. El problema és que això és arrossegar els peus, anar a pas de tortuga. No coneixem cap estratègia de política exterior. I, a més, repeteixen errors de la legislatura anterior. —Quins errors? —Van posar tots els ous al mateix cistell, el cistell de la Unió Europea. I van convertir la UE en un àrbitre únic. Això és molt important. El món és molt gran, no només la UE. L’octubre de l’any passat, l’àrbitre únic que nosaltres mateixos vam ajudar a enlairar se’ns va girar d’esquena i va avalar el 155. Va ser una mala jugada. Després d’aquesta experiència, seria lògic de posar els ous en cistells diferents. S’hauria d’elaborar una estratègia que veiés el món de manera més àmplia. Pot haver-hi estats que tinguin més simpatia per nosaltres. S’ha de diversificar més i donar més joc. —Quins estats poden tenir més simpatia per la causa catalana? —S’han d’individualitzar els estats. Per exemple, ara volen obrir delegacions a Lisboa i els Balcans. Es repeteix el mateix esquema. Doncs home, Mèxic és un país que va tenir una gran importància i que va mantenir un lligam fort amb l’Espanya republicana. Home, potser que féssim un pensament, no? També es podria pensar en els grans països que ignorem. Rússia i la Xina. I el Japó, que és un dels més interessats en Catalunya. El món és molt gran, m’explico? I Israel. I el Marroc. Hi ha molts estats fora de la UE i s’ha de tenir una mirada més àmplia. La meva queixa és que es fa servir el mateix model que la legislatura anterior. Però, a més, sospito que es fa sense estratègia. Per inèrcia. I això encara és més greu. Crec que el senyor Maragall és la nostra lady Ashton. Sabeu qui és? —Em sona el nom, però no us ho sabria dir. Expliqueu-m’ho. —És l’ex-alta representant de la UE per a la política exterior. Lady Ashton era britànica. Abans, hi havia hagut el senyor Javier Solana, que va ser una persona activa en política exterior. Als britànics els molestava que la UE tingués gaire activitat exterior. Sempre han considerat que no feia falta. Què va fer lady Ashton? Ocupar el càrrec per a neutralitzar-lo. Fer de tap perquè no volia que progressés la política exterior de la UE. No va fer gairebé res. Crec que a Maragall l’han col·locat perquè no passés res. Una prova que no hi ha cap estratègia la va donar ell mateix l’altre dia a la BBC. Suposo que hi va sortir per replicar el senyor Borrell, que va anar al mateix programa, perquè la presència internacional del senyor Maragall ha estat minsa. Maragall va dir una cosa que va esfereir: que si no arribem al 50% dels vots, no podem demanar suport internacional. El 50% no t’ha de permetre de demanar suport, sinó que et permet de demanar reconeixements! És molt diferent. És clar que pots demanar suport! Només faltaria! És això que ha de fer, precisament! Per tant, són ben clares les seves intencions. Pleguem-nos de braços fins que tinguem el 50%. —El dia abans, el president Torra havia demanat una mediació internacional a Ginebra. —Maragall va fer un desaire al president. Fa un parell de dies, va matisar-ho. Va dir que s’havia de treballar per una mediació. Això evidentment és un matís que li han demanat perquè va deixar el president, com es diu vulgarment, amb el cul a l’aire. Però el que és greu és la sinceritat de les seves declaracions a la BBC. Aquí, plegats de braços fins al 50%. Si no hi ets per a demanar suport a l’exterior, l’acció comercial ja la fa Acció. I les culturals, l’Institut Ramon Llull. Una delegació ha de fer una plus-vàlua. Si dius que no pots demanar suport, per què el tenim, el Departament d’Exteriors? Per què el tenim i per a què serveix? I per què va acceptar el càrrec, el senyor Maragall? Tinc el dubte si la neutralització d’Exteriors és conseqüència de la poca agilitat diplomàtica de Maragall o és voluntat d’Esquerra Republicana. Això no ho sé, però la manera de saber-ho serà veient qui nomenen nou conseller. —Per què depèn del nou conseller? —Sabrem si aquesta paràlisi, letargia, aquest arrossegar els peus, és una qüestió individual d’un conseller que potser no era el més ben dotat per a aquest càrrec o és cosa de partit. No ho sabem i no vull prejutjar. —Més que el qui, no creieu que dependrà de quina estratègia desenvolupi el govern? —Però dependrà del qui, no? El conseller ha de fer l’estratègia. És molt important l’acció exterior. Si voleu dir que Exteriors i Presidència s’han de coordinar, doncs evidentment que sí. Però primer de tot ha d’haver-hi un conseller que hi entengui, que traci una estratègia. Això no s’ha fet i s’ha de rectificar. —Per què no us han restituït com a delegat del govern a París? —Ho hauríeu de preguntar al conseller Maragall, no a mi. —Quins arguments us van donar? —Van dir que em volia jubilar. Això és fals. No em vull jubilar. Ho van dir a periodistes. És mentida. La pregunta no és per què no em volen restituir, sinó perquè em van mentir. Quan algú diu una mentida, és per a tapar alguna cosa. —Hi ha un criteri polític? —I tant. I tant. Hi ha un doble criteri polític. Jo vaig anar a les llistes de Junts per Catalunya, en una posició simbòlica. Però això ERC no m’ho ha perdonat. L’altre criteri és el tipus d’acció exterior que es vol fer. En tot cas, són ells que ho han de dir. No em vull jubilar ni he expressat mai aquesta intenció a ningú. —Al juny el govern va anunciar que seríeu el nou delegat als països nòrdics. —Això també pregunteu-ho a ells. A mi el 25 de juny em van dir que aniria als països nòrdics i que el decret es publicaria al cap de quinze dies. —I no es va fer. —Avui és 25 d’octubre, oi? Doncs fa quatre mesos. Quatre. I ell va dir quinze dies. El dia 26 va haver-hi un consell executiu i quan li van preguntar per mi el conseller Maragall va respondre que havien arribat a un acord amb mi per anar a la delegació dels països nòrdics. Ell mateix ho va dir públicament. I que es faria efectiu al cap de quinze dies. S’havia d’haver executat el 10 de juliol. I resulta que avui és 25 d’octubre. Evidentment, va ser una mentida. —D’ençà d’aleshores heu tornat a parlar amb el conseller Maragall? Us ha donat cap explicació? —A mitjan juliol encara confiava en la seva paraula. Em va escriure en un missatge de mòbil dient que tenien dificultats. I que se superarien i que ja ho veuríem. Escolteu, han anat passant els mesos i res. No hi ha voluntat de fer res. —Esteu dolgut? —No, no. Això ja ha passat. Fa quatre mesos, ja. Dolgut ho estava aleshores. Quan em van dir que em volia jubilar i era mentida. Sí que vull fer sentir la meva veu perquè veig imminent la substitució del conseller Maragall a Exteriors, perquè es confirmarà com a candidat d’Esquerra a l’Ajuntament de Barcelona. —És previst de tornar a obrir el Diplocat a final d’any. —És una altra qüestió que fan arrossegant els peus. Tothom ho veu. No sóc una persona aventurera quan parlo, no ho he estat mai. Té tot el color de la síndrome de lady Ashton, això. Tots els ingredients. Ocupem això perquè no passi res. —Abans criticàveu que s’haguessin posat tots els ous al cistell europeu. Però la realitat és que el govern no va mantenir la posició després de proclamar la República. Sense fets, la comunitat internacional no es mou. —El 19 i 20 d’octubre va haver-hi una cimera del Consell Europeu. Allà es va parlar de la qüestió catalana i es va donar carta blanca al 155. Amb recel d’alguns estats, com Bèlgica, Eslovènia, Irlanda, Dinamarca… Alemanya tampoc no picava de mans. El gran suport d’Espanya va ser França, i de rebot Itàlia. A partir d’allà, pensar que cada estat actuaria pel seu compte… això no passa. Això passa amb l’Aràbia Saudita. Però al final es va donar via lliure al 155 en canvi d’eleccions immediates. I així es va fer. Posar tots els ous al cistell de la UE una altra vegada és molt arriscat. —El president Puigdemont, en el seu llibre, insisteix en una mediació europea i apel·la directament a Donald Tusk. Persisteix en l’error? —Mireu, sobre el llibre del senyor Puigdemont, com a crític extern, us puc dir que és un llibre adreçat a Europa i que la voluntat és interpel·lar Europa. És clar que s’ha de fer això. Però no únicament això. Aquesta interpel·lació del president Puigdemont la trobo molt bé. I no dic que s’hagin d’obrir més delegacions. També se n’han d’obrir en capitals fora de la UE. La UE, si sap que té tots els ous al seu cistell no es comportarà igual que si sap que no depèn d’ells i prou. Hi insisteixo, s’ha de diversificar l’acció exterior per a no tornar a caure en el mateix sot que fa un any. —Quin paper ha de tenir el Consell de la República? —Ho ignoro. Hi haurà gent amb coneixements i amb capacitat de relacions internacionals. Els desitjo el millor, però no sé qui el formarà, si serà un consell, tot i que la voluntat és internacionalitzar… Les coses no són el nom, sinó la gent que les forma. Pot ser un organisme purament nominal o que acabi essent eficaç. —El nou conseller d’Exteriors hauria de centrar-se també a denunciar la repressió i el judici a l’1-O? —S’ha de dibuixar una estratègia. No pot ser un campi qui pugui. S’han de pensar amb detall les relacions que hi ha entre els estats i veure on es pot incidir més. Una vegada localitzats els objectius, s’ha d’aconseguir suport. Des del primer dia. Aquest suport s’ha de demanar amb tots els arguments. I la cosa més important és la repressió totalment injustificada i antidemocràtica contra els presos polítics i els exiliats. És evident. Però si continuem amb la inèrcia anterior, l’eficàcia de tot allò que fem serà molt minsa. Lligar l’acció exterior amb la denúncia de la repressió és un gran argument. Això i les grans mobilitzacions, com les de l’Onze de Setembre. —Què us sembla el paper del ministre Borrell? És molt actiu contra l’independentisme. —El senyor Borrell li fa un gran favor al senyor Maragall. En una comissió, crec recordar, va dir que a fora s’havia de fer molta feina perquè les delegacions de la Generalitat havien fet una gran tasca en favor de l’independentisme i que s’havia de contrarestar. Això és un gran favor a l’actual Departament d’Exteriors. A part això, la mala premsa que té Espanya a l’estranger se l’ha feta Espanya mateix. Les imatges de l’1-O les van provocar ells. I la mala propaganda d’acusar de rebel·lió sense violència, això pot ser capil·lar però al cap del temps és una pluja que penetra. Això s’ho fa Espanya tota sola. Igual que aquest afer de les hipoteques del Suprem.

Summary: Martí Anglada: ‘A Exteriors van a pas de tortuga’


La sala penal del Tribunal Suprem manté empresonat l’eurodiputat Oriol Junqueras, malgrat la sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) que li reconeix la immunitat. D’aquesta manera, el tribunal que encapçala el magistrat Manuel Marchena vulnera la justícia europea i impedeix que el líder d’ERC assisteixi al ple del Parlament Europeu a Estrasburg, com sí que faran Carles Puigdemont i Toni Comín. El Suprem justifica la seva decisió —unànime— perquè Junqueras ja no és un pres preventiu, sinó un condemnat per delictes de sedició i malversació. Diu el tribunal espanyol que la immunitat que li va reconèixer el Tribunal de Luxemburg (i que va avalar després el Parlament Europeu) no era pas un ‘blindatge’ per a la sentència que el va condemnar. També es nega a declarar la nul·litat del judici o de la sentència, ho comunica al Parlament Europeu i aixeca la suspensió de la condemna per inhabilitació que havia deixat a l’aire justament en espera de la decisió del tribunal europeu. El Suprem fins i tot fa befa del TJUE, quan diu: ‘La condemna a pena de 13 anys de presó ja oferia tots els elements que són exigibles per a l’anul·lació del mandat del senyor Junqueras, si bé la resolució anul·latòria no tenia llavors sentit, en la mesura en què la Junta Electoral Central havia declarat vacant l’escó de l’acusat. Només després, un cop conegut el novedós criteri del TJUE que atribueix la condició d’eurodiputat al senyor Junqueras ha adquirit ple sentit una resolució expressa d’anul·lació, perquè opera com a causa extintiva la sobrevinguda condemna a pena privativa de llibertat’. I sobre la ‘novedosa doctrina’, el Suprem diu que la fa seva, i que tot i que amb Oriol Junqueras no l’han aplicada, ja ho faran amb els pròxims presos preventius que siguin elegits. L’aval a la JEC Abans la sala del contenciós del mateix tribunal ha refusat per unanimitat de suspendre de manera cautelar l’acord de la Junta Electoral espanyola (JEC) que inhabilita Junqueras. D’aquesta manera, els magistrats han decidit de tramitar el recurs per la via ordinària. Cal recordar que l’acord de la JEC es va prendre sense respectar la sentència del TJUE i abans que la sala penal del Suprem es pronunciés sobre la immunitat. La setmana passada, la JEC va dictar la inhabilitació del líder d’ERC i la va justificar a causa d’inelegibilitat sobrevinguda arran de la sentència contra el procés. D’aquesta manera, l’òrgan electoral va estimar els recursos del PP, Ciutadans i Vox. La mateixa sala decidirà demà sobre la suspensió urgent de la inhabilitació del president de la Generalitat, Quim Torra, dictada també per la JEC. Podeu consultar ací la interlocutòria del Suprem:

Summary: El Suprem vulnera la justícia europea: manté Junqueras a la presó i li impedeix d’anar a Estrasburg


El Tribunal Suprem espanyol ja ha fet pública la sentència del judici contra el procés. Els presos polítics han estat condemnats per sedició i malversació, i no per rebel·lió. La suma de totes les penes s’enfila fins a 99 anys i mig de presó. Heus ací les penes, que són de presó i d’inhabilitació pel mateix temps: Oriol Junqueras: 13 anys de presó per sedició i malversació. Jordi Turull: 12 anys de presó per sedició i malversació. Raül Romeva: 12 anys de presó per sedició i malversació. Dolors Bassa: 12 anys de presó per sedició i malversació. Josep Rull: 10 anys i mig per sedició. Joaquim Forn: 10 anys i mig per sedició. Carme Forcadell: 11 anys i mig per sedició Jordi Sànchez: 9 anys per sedició Jordi Cuixart:. 9 anys per sedició Santi Vila, Carles Mundó i Meritxell Borràs han estat condemnats per desobediència a una multa de 10 mesos amb una quota diària de 200 euros i un any i vuit mesos d’inhabilitació. La sentència s’ha decidit per unanimitat. El tribunal diu que ‘dóna per provada l’existència de violència’ i afegeix: ‘No n’hi ha prou amb la constatació d’episodis de violència per a proclamar que els fets integren un delicte de rebel·lió . La violència ha de ser una violència instrumental, funcional, pre-ordenada de manera directa, sense passos intermedis, a les finalitats que animen l’acció dels rebels.’ És a dir, que després de dos anys d’acusació, d’instrucció, per rebel·lió, cosa que ha permès de suspendre els drets polítics dels presos polítics que eren càrrecs electes, tant al parlament com al congrés espanyol, el tribunal presidit per Manuel Marchena ha castigat amb sedició els fets de l’octubre del 2017. La fiscalia demanava penes més altes, fins a vint-i-cinc anys de presó per rebel·lió, i l’advocacia de l’estat demanava penes de sedició. Finalment el Suprem ha condemnat per sedició, i per malversació, tal com havien avançat les filtracions fetes des del Suprem mateix que han motivat un gran escàndol i la denúncia pública de les defenses dels presos. Oriol Junqueras, la condemna més alta El tribunal diu que Oriol Junqueras és culpable del delicte de sedició perquè va ser advertit per la cúpula dels Mossos d’Esquadra que hi podria haver violència durant l’1-O i va decidir, juntament amb Carles Puigdemont, de mantenir el referèndum sobre la independència. Segons el tribunal, Junqueras va dir que l’objectiu de les lleis de desconnexió i del referèndum era aconseguir una Catalunya independent. I destaca el seu paper en el procés que va portar —diu— ‘a la inobservança de les lleis i el contumaç menyspreu a les resolucions del Tribunal Constitucional i el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya’. L’acarnissament amb Forcadell La presidenta del parlament Carme Forcadell no ha estat considerada culpable de malversació perquè no tenia pas responsabilitats de govern, però en canvi ha rebut una pena molt elevada per sedició. El Suprem considera que Forcadell va fer possible, a partir de ‘la seva posició privilegiada’, ‘la creació d’una legalitat paral·lela mancada de validesa’, i conclou que amb la seva actuació va ‘entrebancar greument’ la tasca dels tribunals, els manaments dels qual van ser ‘clarament burlats’. A més, també atribueixen a Forcadell haver ‘animat, organitzat i protagonitzat’ actuacions multitudinàries que van ‘obstaculitzar la tasca judicial’. El tribunal considera que Forcadell va tenir un ‘paper decisiu en la direcció d’un procés de creació normativa’ que, tot i la seva ‘evident insuficiència jurídica’, va servir ‘d’il·lusòria referència per a una ciutadania que seria mobilitzada com a instrument de pressió al govern espanyol’. Rull: condemnat a sedició pels vaixells El tribunal condemna a deu anys i mig de presó Josep Rull per haver participat en l’organització del referèndum, que diu que ‘no es va limitar a una idea o la seva expressió, sinó a l’execució d’actes’. Diu que va fer una ‘intervenció per a impedir l’amarratge’ d’un vaixell al port de Palamós que havia de servir d’allotjament temporal als policies enviats per a reprimir el referèndum, i que va posar a disposició del referèndum els locals gestionats pel Departament de Territori i Sostenibilitat. Romeva i el factor internacional El tribunal atribueix a Raül Romeva ‘un paper fonamental per a legitimar el referèndum internacionalment i neutralitzar la capacitat de les autoritats governamentals i judicials’ de l’estat espanyol. La sentència condemna Romeva a una pena de dotze anys de presó i d’inhabilitació absoluta per un delicte de sedició en concurs amb el de malversació (aquest darrer, agreujat pel que fa a la quantitat). L’argumentari de la sentència diu que Romeva ‘va assumir l’estratègia exterior del govern’, essent coneixedor que ‘promovia la creació d’una legalitat paral·lela’ i que ‘va arribar a acusar les institucions europees que perdrien credibilitat si no donaven suport al referèndum’. Pel què fa a la malversació, el TS dóna per provat que part del pressupost del seu departament, ‘que el 2017 va pujar a 35 milions’, es va destinar a finançar l’1-O. Joaquim Forn i els Mossos El Suprem espanyol considera que Forn va ‘neutralitzar’ la capacitat operativa dels Mossos d’Esquadra l’1-O amb la decisió d’enviar binomis d’agents als centres de votació durant la jornada del referèndum. En la sentència, el tribunal considera que Forn ‘va aconseguir l’efectiva ordenació de l’actuació dels Mossos’ de manera que va ser ‘funcional’ als seus ‘objectius polítics’ i de la resta d’acusats. A més, considera que Forn va ‘reconduir la interpretació’ dels manaments judicials per aconseguir ‘simular l’aparent compliment’ d’aquests i fer-los ‘inefectius’. El tribunal ha condemnat Forn a 10 anys i mig de presó per un delicte de sedició. El tribunal considera que Forn va entrar a Govern de la Generalitat ‘assumint el gir tàctic’ de l’executiu que ‘aspirava a aconseguir que el govern espanyol acceptés un diàleg a partir de la decisió unilateral de portar a terme’ la votació de l’1-O. Pel que fa al 20 de setembre, que el tribunal qualifica de ‘mobilització tumultuària’, els magistrats constaten que Forn va autoritzar la concentració, de la qual en va tenir una ‘comunicació tardana als efectes de la regulació del dret de manifestació’. A més, conclou que ‘va demostrar tenir coneixement de les seves dimensions quan va dirigir una ordre al comandament dels Mossos per conferir’ a Jordi Sànchez ‘facultats mitjanceres’. Els arguments contra Bassa El Suprem argumenta la condemna contra Dolors Bassa perquè ‘va tenir una intervenció decisiva’ a l’hora de garantir que els centres cívics estiguessin oberts el dia del referèndum. La sentència recull, literalment, que ‘per evitar riscos’ Bassa va assumir les competències de tots els directors de centres cívics des del 28 de setembre i fins al 2 d’octubre. I que ho va fer ‘l’endemà mateix’ que el Tribunal Superior de Justícia emetés la interlocutòria que manava tancar col·legis electorals l’1-O. El Suprem condemna Bassa a 12 anys de presó i a 12 d’inhabilitació absoluta per un delicte de sedició en concurs medial amb un de malversació. El tribunal no perdona a Turull la presentació de les urnes Segons el tribunal, Turull ‘va intervenir activament en l’actuació sediciosa concertada’ i va participar en les diverses reunions que van definir l’estratègia a seguir. La sentència recorda que les campanyes publicitàries del referèndum depenien del departament de Presidència i esmenta la petició d’ampliació del pressupost per un import de 3,43 milions per a la campanya ‘Civisme’, o l’anunci de les vies del tren. Els magistrats també assenyalen que la titularitat del domini web del referèndum també depenia de Presidència. La sentència esmenta que el 29 de setembre del 2017 l’exconseller va comparèixer amb Junqueras i Romeva per presentar les urnes del referèndum i que l’1-O va ser ell mateix qui va anunciar el sistema de cens universal. També assenyalen que, com a president del grup parlamentari de Junts pel Sí, Turull va intervenir i participar activament en la creació i posada en marxa del Pacte Nacional pel Referèndum i en l’aprovació de la resolució que instava el Govern a convocar un referèndum. El tribunal també assenyala que Turull va ser ‘especialment actiu’ a les xarxes socials i que a través de Twitter va publicar opinions i missatges de suport ‘en els quals animava la ciutadania a mantenir la calma, la serenitat i el civisme, i a perseverar en la determinació independentista i que anessin a votar’. En concret, els magistrats recullen que l’1 d’Octubre va fer un parell de piulades on deia que ‘el Govern demana a la gent que vagi a votar de manera cívica i pacífica’ o que ‘han hagut de tancar 319 col·legis. Fem una crida als que no hagin pogut votar perquè vagin a un on es pugui’. El tribunal condemna l’ho tornarem a fer de Cuixart El Tribunal Suprem espanyol condemna a nou anys de presó i nou d’inhabilitació Jordi Cuixart i Jordi Sànchez perquè ‘allò que va passar l’1-O no va ser només una manifestació o un acte massiu de protesta ciutadana. Si hagués estat això no hi hauria reacció penal. Va ser un aixecament tumultuari encoratjat per l’acusat –Cuixart–, entre moltes altres persones, per convertir en paper mullat –amb l’ús de vies de fet i força física– unes decisions judicials del Tribunal Constitucional i del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya’. Sobre Jordi Cuixart, els magistrats diuen: ‘Podem dibuixar la seva responsabilitat, que no defuig, dissimula ni amaga, arribant a verbalitzar la seva decidida voluntat de seguir ajustant la seva conducta a aquestes pautes –‘ho tornarem a fer’–, en la multitudinària oposició exercida davant a les forces i cossos de seguretat, tant estatals com autonòmiques’. El tribunal diu que ‘en la seva actuació es produeix un ‘in crescendo’ que el portarà a fer el salt des de les crides a la protesta, a les manifestacions, a la mobilització legítima –tot això sense cap rellevància penal– a empènyer a la ciutadania a la resistència activa, a l’oposició per vies de fet al compliment d’ordres judicials, o de qualsevol decisió de les autoritats que contradiguessin o obstaculitzessin aquest propòsit ferm de fer un referèndum basat en un suposat dret d’autodeterminació’. ‘L’actuació ulterior del senyor Cuixart ve a demostrar, però, que algunes proclames que podrien considerar-se fruit de l’enardiment d’uns discursos encesos i d’una retòrica de masses apassionada, evidencia que no es tractava en el seu ànim de pur simbolisme o metàfores, sinó que quan parlava d”aturar’ l’actuació de la Guàrdia Civil o cridava que ni la Guàrdia Civil, ni les forces i cossos de seguretat, ni el Tribunal Constitucional, ni cap tribunal podrien aturar els seus objectius, estava pensant en això, en oposar-se també materialment –i no només amb els mitjans legals o exercint el dret a la protesta– a l’execució d’aquests eventuals mandats judicials’, diu el tribunal. L’atac contra Sànchez De Sànchez diu que ‘l’actuació de l’acusat com a líder de l’ANC va ser absolutament necessària per a l’execució dels plans sediciosos’, conclou. Segon el Suprem, Sànchez ‘va assumir de manera voluntària i amb l’aquiescència de Forn, que li va conferir el rang d’interlocutor, la promoció i el lideratge de la concentració que va tenir lloc el dia 20 de setembre de 2017, a les portes de la seu de la Vicepresidència i Conselleria d’Economia’. ‘El que va motivar l’actuació de Sànchez era demostrar a tota la societat, en ple i acreditat concert amb els responsables governamentals, que els jutges i magistrats que exercien la seva funció constitucional a Catalunya, havien perdut la capacitat per executar les seves resolucions’, asseguren els magistrats. Més: ’Molt diferent a limitar-se a votar –per aquest fet a ningú se l’ha acusat, ni ningú ha estat presentat davant d’un jutjat, ni tan sols ha estat sancionat governativament— és oposar-se de manera activa a l’actuació de la policia, impedint executar un mandat judicial’, afirma. Així, ‘la conducta esdevé típica quan s’esperona no solament per votar sinó per defensar les urnes, per impedir a través de mecanismes de resistència en acte o previsibles i anunciats i, per tant, dissuasius, l’actuació legítima de Mossos d’Esquadra, policia nacional i Guàrdia Civil’. Vegeu el quadre de delictes i penes que ha difós el Suprem: En directe: La resposta a la sentència contra el procés

Summary: Espanya no s’atreveix a condemnar per rebel·lió però imposa penes enormes, fins a 13 anys de presó, per sedició


Representants de JxCat, Esquerra Republicana i la CUP s’han reunit avui al matí al parlament. Les formacions independentistes es veuen, a petició de la CUP, per parlar de la investidura de Carles Puigdemont, d’una possible reacció comuna si el Constitucional espanyol impugna el tràmit i del programa de govern que presentaria el candidat. La CUP va fer arribar a JxCat i ERC una llista de propostes per negociar el suport a la investidura i, segons la resposta que rebin dels altres grups independentistes, el consell polític de la formació haurà de fixar una posició en la reunió de demà al matí. Ple convocat El Butlletí Oficial del Parlament ha publicat la convocatòria de la sessió d’investidura que es farà dimarts a les 15.00. La convocatòria, signada pel president de la cambra, Roger Torrent, té un únic punt de l’ordre del dia: ‘Debat del programa i votació d’investidura del diputat Carles Puigdemont i Casamajó, candidat proposat a la presidència de la Generalitat’. El BOP publica la convocatòria l’endemà del dia que el govern espanyol va anunciar que duria al Tribunal Constitucional la proposta de Torrent d’investir president Puigdemont, cap de llista de Junts per Catalunya.

Summary: JxCat, ERC i la CUP es reuneixen per primera vegada per parlar de la investidura i el programa de govern


El govern ha aprovat aquest matí el Projecte de llei de mesures de protecció del dret d’habitatge de les persones que es troben en risc d’exclusió social amb l’objectiu d’esquivar la suspensió del Tribunal Constitucional (TC) espanyol d’alguns articles de la Llei 24/2015. El text estableix instruments alternatius als punts suspesos, com la substitució de la cessió temporal obligatòria d’habitatges buits que fixava la Llei 24/2015 per l’expropiació temporal de l’ús d’habitatges buits d’entitats financeres. Entre més mesures, també proposa com a alternativa al lloguer social obligatori de forma indefinida un sistema per reallotjar les famílies amb un lloguer social de tres anys ampliable a sis; recupera la mediació a través del Codi de Consum i triplica els municipis on es pot actuar per pal·liar els efectes dels desnonaments. L’executiu preveu entrar la llei al parlament de manera immediata perquè es pugui debatre i aprovar aquest mateix octubre. La normativa aprovada aquest dimarts, però, no compta amb el suport del grup promotor de la ILP d’Habitatge, que reuneix diverses entitats socials. Entre els principals punts suspesos de la Llei 24/2015, hi ha la cessió temporal obligatòria dels pisos buits d’entitats financeres per destinar-los a lloguer social; l’obligació per part de les entitats financeres i els grans tenidors d’habitatges d’oferir un lloguer social a les persones que estiguin a punt de ser desnonades i el procediment de mediació en cas de sobreendeutament. El text aprovat aquest dimarts pel govern fixa vies alternatives per aquests mateixos objectius i dóna eines a les administracions per incrementar els habitatges del parc públic, evitar desnonaments a través de mesures per ajudar les famílies amb sobreendeutament i per reubicar amb lloguer social persones en risc de perdre l’habitatge. Una de les prioritats de les polítiques públiques d’habitatge és la mobilització del parc d’habitatges buits. Un dels instruments previstos al Projecte de llei és l’expropiació temporal de l’ús dels habitatges buits d’entitats financeres, que permetrà donar-los un ús social en un període d’entre quatre i deu anys amb l’empara de la llei d’Expropiació. El cost de la rehabilitació de l’habitatge serà a càrrec de l’entitat bancària, fet que permetrà compensar el cost de l’expropiació. Hauran de ser pisos inscrits en el Registre d’habitatges buits o situats en municipis amb necessitats d’habitatge social. La nova llei també incorpora l’obligació de reallotjament de les persones en risc d’exclusió social per pèrdua d’habitatge, una mesura que ha de servir per evitar desnonaments. Es fixarà un sistema transitori perquè, per un període de tres anys ampliables a tres més, les entitats bancàries ofereixin un lloguer social a les famílies vulnerables que estiguin a punt de ser desnonades. La Llei 24/2015 obligava els bancs i grans tenidors a oferir un lloguer social obligatori de manera indefinida i es va considerar que aquest precepte anava en contra del dret a la propietat. Pel que fa als processos de mediació entre famílies amb sobreendeutament i entitats financeres, el nou text preveu la creació de comissions a tot el territori formades per representants del govern, les entitats socials, advocats, ajuntaments i entitats financeres, que analitzaran els casos de sobreendeutament i elaboraran plans integrals per solucionar-los. Seran les Comissions d’Habitatge i Assistència davant Situacions d’Emergència Social (CHASE). El TC va suspendre els processos de mediació perquè entenia que envaïa competències en dret processal i concursal. Una altra de les novetats de la llei és que s’amplia el número de municipis en què el Govern té acreditat que hi ha alta demanda d’habitatge social. Concretament es passa de 72 municipis previstos fins ara als 234 de la nova normativa. Aquesta ampliació donarà eines a més municipis per intervenir en matèria d’habitatge i evitar l’exclusió social, així com més capacitat per augmentar el parc públic a través del dret de tanteig i retracte. Igualment, es podran mobilitzar més pisos buits d’entitats financeres i grans empreses ja que l’impost sobre pisos buits serà d’aplicació a les 234 poblacions. El nou text ha incorporat al·legacions presentades per una quinzena d’entitats i administracions durant el període d’exposició pública. Entre d’altres, s’ha incrementat el nombre d’entitats que participaran en les Comissions d’Habitatge i s’ha estipulat que el període d’aplicació el reallotjament amb lloguer social es pugui ampliar dels tres anys, tal com es preveia inicialment, a sis si la situació econòmica i social no millora. ‘Si no busquen arguments polítics, de jurídics no en trobaran’ En la conferència de premsa posterior a la reunió del govern, la conseller de Governació, Administracions Públiques i Habitatge, Meritxell Borràs, ha assegurat que el nou text és ‘jurídicament impecable’ preguntada per com actuaria el govern en cas que l’executiu espanyol recorregués la nova llei. ‘Estem tranquils. Si no busquen arguments polítics, de jurídics no en trobaran’, ha reblat Borràs, que ha previngut, però, que ‘el govern espanyol en funcions pot posar pals a les rodes’. Borràs ha puntualitzat que tot i que han treballat ‘a contrarellotge’ han volgut ser ‘molt rigorosos’ en el redactat del text, que ha qualificat de ‘molt sòlid’: ‘No volíem disposar d’una llei en 24 hores que en 24 hores pogués estar suspesa’. La consellera ha assenyalat que la nova llei ‘no rebaixa l’anterior, sinó que en alguns aspectes canvia i en d’altres millora’ i ha insistit que la llei aprovada aquest dimarts és ‘la millor’ que es podia fer ‘amb les limitacions i amenaces existents’. La consellera ha destacat que la nova llei és ‘una resposta que fem com a país en un temps rècord’ després de ‘treballar a contrarellotge’ davant la suspensió del TC. ‘No ens hem quedat de braços plegats. No volem de cap manera que els ciutadans més vulnerables es vegin afectats per la manca d’aquesta llei a causa de la insensibilitat del govern espanyol’, ha afirmat Borràs, que ha assegurat que es tracta d’una llei ‘eficaç’ per incrementar el parc d’habitatge públic i evitar els desnonaments. Pel que fa al fet que el grup promotor de la ILP d’Habitatge, de qual forma part la Plataforma d’Afectats per la Hipoteca (PAH), no hagi donat suport al text redactat, tot i que ha participat en les reunions de treball, ha assenyalat que la llei tenia com a objectiu trobar les vies alternatives als punts suspesos ‘i no fer altres propostes en altres matèries. Ja hem establert àmbits de treball en aquest sentit’. Borràs ha destacat que el Projecte de llei, a diferència de la Llei 24/2015va acompanyat de la dotació econòmica i de personal corresponent per executar les mesures que preveu, , sobretot per a les Comissions d’Habitatge i les expropiacions d’ús, el cost de les quals assumiran a mitges la Generalitat i els ajuntaments. Aquesta nova llei sorgeix de l’encàrrec que el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, va fer al Departament de Governació durant la cimera d’Habitatge del passat 3 de maig, convocada per defensar la Llei 24/2015 després del recurs del govern espanyol contra alguns dels seus articles, que en va comportar la suspensió automàtica quan l’alt tribunal el va admetre a tràmit. L’encarregat d’elaborar el text de la nova llei ha estat un grup de treball constituït per representants de la Generalitat, d’entitats municipalistes, del Consell de l’Advocacia Catalana i dels promotors de la ILP d’habitatge, que finalment, però, no hi ha donat suport.

Summary: El govern aprova la llei del dret d’habitatge que esquiva la suspensió del TC


L’independentisme vorejaria la majoria absoluta al Principat a les eleccions del 10-N, segons una enquesta del CIS feta abans de la sentència. ERC, JxCat i la CUP podrien arribar a aconseguir vint-i-sis diputats, dels quaranta-vuit en joc. És a dir, superarien la franja del 50% per primera vegada. Per la banda baixa de l’interval, l’independentisme obtindria vint-i-un escons. Vegeu-ne els resultats: ERC continuaria essent la principal força de l’independentisme i obtindria uns resultats històrics amb un grup parlamentari entre setze i divuit diputats. Darrere, hi hauria Junts per Catalunya, amb un interval entre quatre i sis escons. Finalment, la CUP superaria els resultats del Front Republicà i entraria al congrés espanyol amb un representant o dos. Al Principat, el PSC creixeria lleument i passaria de dotze escons a tretze o catorze. Els comuns tindrien un comportament similar: dels set diputats actuals passarien a vuit o nou. Ciutadans continuaria davallant i obtindria tan sols dos escons. El PP mantindria una cadira i Vox desapareixeria. Els socialistes guanyen al País Valencià El PSPV de Ximo Puig s’imposaria al País Valencià i conservaria els deu diputats actuals. De fet, el CIS preveu que els socialistes guanyin dos escons més. El PP podria créixer-hi lleument i aconseguir vuit diputats. Un representant que seria el que perdria Ciutadans, que passaria a tenir només quatre escons. Podem es mouria en un interval de quatre a sis representants i Vox, de dos a tres. Compromís mantindria la seva presència al congrés espanyol, amb un diputat o dos. Tanmateix, cal recordar que la formació de Joan Baldoví va en coalició amb Més País, d’Íñigo Errejón. L’escissió de Podem aconseguiria dos diputats fora dels Països Catalans. Sánchez reforça el lideratge Segons el CIS, el PSOE guanyaria les eleccions espanyoles amb un interval que va dels 133 escons als 150. Actualment en té 123. De totes maneres, l’estudi no preveu el possible desgast del govern de Pedro Sánchez arran de les protestes contra la sentència. Si els resultats fossin aquests, segons la banda alta, els socialistes no tindrien impediments per a formar govern amb el suport de Podem (27-35, sense els partits en coalició) o de Ciutadans (27-33). De la caiguda de la formació d’Albert Rivera, que actualment té 57 diputats, se n’aprofitaria en bona part el PP de Pablo Casado, que passaria dels 66 escons a 74-81. Cal recordar que socialistes i populars, tal com va insinuar Álvarez de Toledo, podrien formar govern perquè superen amb escreix la majoria absoluta de 176 diputats. Finalment, el grup de l’extrema dreta es reduiria: Vox passaria de 24 escons a un interval que va de 14 a 21. Què diuen els sondatges de les eleccions espanyoles?

Summary: L’independentisme tindria la majoria absoluta d’escons el 10-N, segons un CIS fet abans de la sentència


El 26 de maig es recordarà per haver estat una jornada electoral frenètica, amb comicis per tot el país. Són cinc: les eleccions al Parlament Europeu, les eleccions municipals a les Illes, Catalunya, el País Valencià i la Franja, les eleccions al Govern de les Illes Balears, les eleccions als Consells Insulars i els comicis al Consell General d’Aran, organitzats per la Generalitat. Els col·legis electorals obriran a les 9.00 i tancaran a les 20.00. Els punts més destacats són la pugna entre ERC i JxCat a les eleccions europees, en què la coalició de Compromís i Més lluitarà per mantenir la representació; la batalla per la batllia de Barcelona i les reeleccions de Ribó i Noguera a València i Palma; i la reedició del govern progressista a les Illes. Cal recordar que quan hagin tancat els col·legis, primer es farà l’escrutini de les eleccions europees. A continuació s’obriran les urnes de les municipals i després les del Parlament de les Illes, els Consells Insulars i el Consell General d’Aran. Tanmateix, els resultats de les europees no seran públics fins a les 23.00, l’hora marcada per la Unió Europea perquè fins llavors no tanquen els col·legis electorals a Itàlia. A continuació trobareu tota la informació d’última hora d’aquests comicis.

Summary: Minut a minut del 26-M: Els resultats de les eleccions municipals a tot el país


La fiscalia del Tribunal Suprem espanyol ha demanat als set magistrats que deliberen per elaborar la sentència contra el procés que convoquin la vista per a revisar la presó preventiva de Jordi Sànchez i Jordi Cuixart. Dimecres vinent, dia 16, farà dos anys de la presó preventiva que permet la llei, que estableix que s’ha de revisar una vegada s’hagi complert aquest termini. Hi ha incertesa sobre la data de publicació de la sentència, i davant la possibilitat que no arribi abans de dimecres, la fiscalia s’ha avançat als esdeveniments demanant que es faci la vista. Sànchez i Cuixart podrien ser traslladats a Madrid per assistir-hi, però també hi ha la possibilitat que ho evitin i compareguin davant el tribunal per videoconferència. En la petició, que podeu llegir tot seguit, la fiscalia espanyola demana que es prorrogui l’empresonament provisional dels dos dirigents socials. La prolongació de la presó de Sànchez i Cuixart pot donar uns dies més de marge al Suprem per a dictar sentència. Mauri critica la fiscalia i el Suprem El vice-president d’Òmnium Cultural, Marcel Mauri, ha criticat la decisió de la fiscalia. Ha dit que es una prova més d’aquesta situació vergonyosa, una mostra que a l’estat espanyol tant li fa emetre la sentència ara com després. ‘La fiscalia i el Suprem haurien de fer allò que han dit les organitzacions internacionals i les Nacions Unides, que és deixar en llibertat Jordi Cuixart i la resta de presos. Això direm si ens convoquen per a prorrogar la presó preventiva.’ Mauri ha dit que la decisió de la fiscalia demostra que tant els fa la situació dels presoners i de la família. No ha parlat amb Cuixart sobre aquesta petició de la fiscalia, però assenyala: ‘Res d’ això no minva l’actitud d’en Jordi de defensar dels drets fonamentals.’ També explica que no tenen cap indici de quan es publicarà la sentència. ‘No tenim cap mena d’informació i tot ho acabem sabent segons els ritmes de la justícia espanyola. No busquen justícia, busquen venjança i escarment a una societat que va sortir a defensar els seus drets’, ha dit.

Summary: La fiscalia demana al Suprem de revisar la presó preventiva de Sànchez i Cuixart


La publicació de dues versions diferents, una en espanyol i una en anglès, d’una resposta de la Comissió Europea (CE)a una pregunta sobre Catalunya encara no s’ha resolt. La institució que presideix Jean-Claude Juncker atribueix a un ‘error humà’ la publicació de dues versions de la resposta a la pregunta parlamentària del PP. ‘La resposta que es va donar en anglès és la versió autèntica i la que va acordar el president’, va confirmar ahir Mina Andreeva, portaveu de la CE, en roda de premsa a Brussel·les. La Comissió, va dir, està ‘intentant establir els fets’ però no obrirà una investigació formal. ‘Som una organització de 35.000 persones, és normal que hi hagi errors’. Amb tot, la portaveu va remarcar que són una ‘autoritat independent’ i que ‘ningú pot manipular la Comissió’. La resposta que ha donat la CE no satisfà els eurodiputats catalans de CDC i ERC. Ramon Tremosa, Josep Maria Terricabras i Ernest Maragall van enviar ahir una carta a Jean-Claude Juncker reclamant-li que resolgui abans de diumenge la polèmica per les dues versions de la resposta sobre Catalunya, perquè els ciutadans puguin votar amb tota la informació i perquè la Comissió recuperi la seva credibilitat. En roda de premsa, els tres parlamentaris, juntament amb Raül Romeva, van denunciar la ‘manipulació’ del govern espanyol i van reclamar una ‘rectificació clara’. Per la seva banda, l’eurodiputat del PP, Santiago Fisas, també exigeix a la Comissió Europea una ‘investigació interna per aclarir qui és el responsable’ de la resposta falsa sobre Catalunya. Fisas, que és qui va emetre la pregunta al president Juncker, va lamentar que l’executiu comunitari encara no li hagués confirmat oficialment ‘quina és la resposta correcta’, tot i que una portaveu de la CE ja havia confirmat que ‘la resposta autèntica’ era la que està en anglès. Fisas va indicar que s’havia vist implicat en una ‘situació desagradable’ contra la seva voluntat.

Summary: Exigeixen a la Comissió Europea que aclareixi urgentment la manipulació de la resposta de Juncker sobre Catalunya


El nom de Carles Porta (1963, Vila-sana) ha estat lligat de fa anys a la maledicció de Tor, una història criminal en un poble del Pirineu convertida en fenomen social. Després d’un ’30 minuts‘ i un llibre amb rècords de vendes, Porta va convertir el cas en un podcast d’èxit que es va emetre per Catalunya Ràdio el 2018. Aquest va ser l’embrió del programa radiofònic ‘Crims‘, que relatava assassinats reals que havien passat feia pocs anys a Catalunya. La resposta de l’audiència va ser aclaparadora i el programa va tenir milers de descàrregues per internet. En aquesta evolució només faltava fer el salt a la televisió, i dilluns TV3 va estrenar la primera temporada de ‘Crims‘. La història dels delinqüents Brito i Picatoste va enganxar des del primer minut l’espectador: macabra, amb una bona factura visual i un muntatge trepidant. De resultes, un 22,5% de quota de pantalla. La temporada continuarà amb sis històries més. Assaborint encara la bona recepció del primer capítol, parlem amb Porta a l’estació de Sants. Ens explica les claus de la sèrie, les dificultats per a emprendre un projecte com aquest i, inevitablement, de Tor. —Un 22,5% de quota de pantalla. Per què creieu que el primer capítol de ‘Crims’ ha enganxat tant? —Les xifres són molt efímeres, perquè l’endemà ja han desaparegut. Però suposo que perquè està ben fet. La gent de Goroka ha treballat molt bé, nosaltres hem treballat molt bé, el resultat visual és excel·lent i la història estava ben explicada. TV3 en va fer una promoció enorme, tothom sabia que existíem i gairebé érem una cita obligada. Ara mantenir les mateixes xifres serà molt difícil, però intentarem tenir-ne de bones tota la temporada. Al final, a la gent li agrada escoltar i veure històries properes. —La morbositat també és un factor a favor. —Hi havia morbositat? Això ho ha de dir qui ho miri. És la morbositat d’un relat, sobre què passarà, no com passarà. La morbositat entesa com un concepte negatiu, a mi no m’agrada que m’hi vinculin, perquè crec que no ho he fet mai. La morbositat entesa com una cosa que provoca un interès incontrolat, sí, m’agrada. Busco explicar històries de manera que no puguis parar d’escoltar. Si això tu i jo ho definim com a morbositat, d’acord. Però el que s’entén habitualment com a morbositat, jo crec que no ho practico. Això es mostra amb la música, les imatges, els adjectius que utilitzem. Intentem ser elegants i respectuosos. Fragment de la primera història de ‘Crims’, ‘Brito i Picatoste. —Ha estat una obsessió procurar no caure en la sang i el fetge i en el sensacionalisme? —Aquesta reflexió ha estat una obligació, un objectiu en si mateix. Primer, perquè és la meva manera d’explicar les històries. No m’agrada caure en la morbositat. Segon, treballem per una televisió pública, una televisió pública que no es miren amb lupa, sinó amb microscopi. El gènere de la crònica negra es pot explicar amb elegància i amb respecte; això volem fer i crec que ho fem. —Quin és el cas de tota la temporada que més us ha atrapat? —Cada un té els seus components. La setmana vinent farem la història del zelador d’Olot. Tu parles d’un assassí en sèrie que ha comès onze crims i tothom pensa en els Estats Units. Doncs no, és a Olot. I la història té una quantitat de matisos molt importants. Penso que farà reflexionar molta gent, que també és una de les coses que m’interessa fer amb aquests productes. No solament que la gent s’ho passi bé, perquè fem entreteniment, sinó que els provoqui un punt de reflexió. Que més enllà de per què matem, de les circumstàncies que hi ha al voltant d’aquell crim, de la persona que ho ha fet, de l’entorn que ho ha permès, etc., cadascun dels set casos té moltes possibilitats de mirada. —Us ha costat que Mossos i policia espanyola participessin a ‘Crims’? —Ha costat trencar la barrera del ‘no ho hem fet mai’. Perquè hem accedit a material que no s’havia ensenyat mai. I hem parlat amb policies de tots els cossos com no havíem fet mai. Tot això ha costat perquè era la primera vegada que es feia d’aquesta manera. Aquí no hi havia hàbit de tractar la temàtica d’aquesta manera. No tenim cultura d’explicar aquestes històries, i per tant, una vegada policialment i judicialment –també hi incloc els advocats– ha passat l’esdeveniment puntual, tothom se n’oblida i ho aparca. Costa molt trobar gent que hagi guardat sumaris. —L’administració és impenetrable? —Costa molt accedir a sumaris a través de l’administració de justícia. Més enllà de la manera com tracta l’independentisme, que fa vergonya absoluta, l’administració de justícia és ultragarantista per a les coses que li dóna la gana, i molt tancada. No concep la transparència com un valor. Això passa en comptades ocasions, com per exemple, amb el president de l’Audiència de Girona, Fernando Lacaba. Però et trobes un munt de jutges i presidents d’audiències que no et permeten res. I secretaris judicials encara menys. —Ens hem d’americanitzar més, en aquest sentit? —Home, i tant! Com a mínim, democratitzar. —Molta gent recordarà el primer ‘Crims’ per la frase d’un mosso: ‘Vaig sortir amb ganes de cremar la comissaria’, referint-se a la comissaria de Via Laietana. — Bé, en Manolo és així d’expressiu. S’ha d’entendre aquella frase sabent la impotència que sentia en aquells moments, quan feia trenta dies que cercaven dos delinqüents i la policia espanyola tenia una informació que no volia compartir. Cal posar cada cosa en context. Si analitzem avui, amb la mirada d’avui i amb el context d’avui, una cosa que va passar fa deu anys, ens equivocarem. —El programa, al final, intenta fer una reconstrucció minuciosa dels casos. Quina és la cosa més complicada a l’hora d’ordenar les peces? —Les dramatitzacions. Per exemple, la seqüència en la qual Picatoste dispara els mossos. Jo no parlo mai de reconstrucció, sinó de dramatització. Per què? Perquè una reconstrucció és reconstruir una cosa que ja va passar i voldria dir que jo sé exactament com va passar i faig que torni a passar amb actors. Això es pot fer alguna vegada, però no sempre, perquè a vegades falten elements. I jo no vull inventar, però sí que vull contextualitzar i crear emocions, situacions. Picatoste dispara els mossos. Si us ho mireu, no hi ha pràcticament mai tres plans seguits. Són plans individuals, a càmera lenta i que ajuden a construir la sensació de perill, la sensació d’incògnita, la sensació de drama. Però no us reconstrueixo què va passar. M’obsessiona massa la realitat per a inventar-me-la. —Mentalitat de periodista. —Doncs probablement. —Recordo que en una entrevista em vau dir que algun dia us agradaria portar el cas de Tor a la pantalla gran, però ben fet, a l’estil de Fago. La meva pregunta és si en la vostra evolució, després d’un llibre, un podcast i ara un programa de televisió, el pròxim pas és portar una d’aquestes històries a la gran pantalla? —Hi treballem. Alguna d’aquestes històries evolucionarà cap a la ficció. Ja veurem quina i en quin moment. La ficció és un món meravellós que et permet de partir gairebé des de zero, sobretot des del punt de vista visual i de la creativitat. No tens condicionants. Amb la realitat, pots explicar històries fortíssimes, com fem ara, però tens un condicionant, que és la història mateixa, la realitat. En canvi, amb la ficció això ho pots saltar, pots inventar, pots crear. I això m’agrada. Tard o d’hora tornaré a la ficció, dirigint o no, amb algunes de les històries amb què fa anys que treballo. —I no em direu quina. —No. Mireu, no m’agrada fer entrevistes. Primer, no hi guanyo res. Segon, l’espectador no ho necessita. I parlar de projectes futurs que no saps quan passaran no serveix de res. A més, poden afectar gent viva que es pot emprenyar. Doncs ja s’emprenyaran una vegada, no cal que comencin a emprenyar-se ara. —Que és molt llarga, l’ombra de Tor? —Tor m’ha acabat posseint i ha acabat intervenint en mi. —En excés? —Sí. Però és que Tor ja no és meu. Va arribar a un punt, probablement a partir del llibre, que va agafar vida pròpia i va créixer completament fins a convertir-se en un fenomen social que transcendia completament qui va explicar aquella història. —Quan vau començar la vostra carrera periodística, pensàveu que us convertiríeu en un periodista de crònica negra i successos? —Jo vaig començar amb tota la il·lusió del món. Vaig veure que això del periodisme era una professió sensacional, que l’havies de viure com un sacerdoci, com una passió, perquè no pots ser periodista de vuit a tres, i si vols ser funcionari, ja tens unes vies molt interessants. El periodisme és passió i entrega. Ara sóc en una altra fase del periodisme, en què explico històries, i que requereix d’entrar a cadascuna d’aquestes històries, deixar que et posseeixi i l’expliquis amb tota la passió del món. Si no, no arribes a la gent com hi arribem nosaltres. —A tall de curiositat. Quantes hores dediqueu a cada capítol? —Per fer un ‘Crims’ de ràdio, tardem més o menys uns dos mesos per capítol. Cercar el cas, investigar-lo, trobar la gent que te’n parlarà, la documentació, estudiar la documentació, preparar el primer esborrany de guió, veure si funciona, endreçar la informació perquè el guió tingui ànima… Tot això són hores. —I a la televisió? Quant de temps heu dedicat als capítols? —Hem hagut de treballar molt de pressa. Si tenim set casos, hem creat set línies de treball. I en cadascuna d’aquestes línies s’hi ha treballat sis mesos. I el que s’emetrà dilluns encara no l’hem acabat! Recupereu el primer capítol de Crims – Brito i Picatoste

Summary: Carles Porta: ‘Si parles d’un assassí en sèrie, tothom pensa en els Estats Units; doncs no, és a Olot’


Les seqüències del genoma d’un coronavirus SARS-CoV-2 de dos pacients de l’Hospital Clínic Universitari de València es van fer públiques el 13 de març, divendres, a la vesprada. És la primera seqüenciació de pacients dels Països Catalans, que, tal com informa la Universitat de València, arriba després d’un treball coordinat de viròlegs, epidemiòlegs i bioinformàtics fet pel Servei de Seqüenciació i Bioinformàtica de la Fundació per al Foment de la Investigació Sanitària i Biomèdica del País Valencià (FISABIO) i pel grup de recerca en Epidemiologia Molecular de l’Institut de Biologia Integrativa de Sistemes (I2SysBio), encapçalats per Fernando González-Candelas, catedràtic de genètica de la Universitat de València. I no s’aturen: el 16 de març han anunciat que els genomes seqüenciats ja en són tres, bo i destacant la importància d’aquest procés: amb aquesta anàlisi es pot saber per quines vies ha entrat el virus al País Valencià i com es transmet; a més a més, ‘ens permet conèixer les mutacions que ha patit el virus des que començà l’epidèmia, i la conclusió després de l’anàlisi duta a terme és que, fins ara, no s’ha trobat cap mutació associada a una major virulència, letalitat, o a alguna propietat interessant des del punt de vista clínic’. Vull fer el confinament però m’obliguen a anar treballar. Què puc fer? En parlem amb Juli Peretó, professor de bioquímica i biologia molecular de la Universitat de València i codirector de l’I2SysBio: —Què és la seqüenciació del genoma del virus i què implica? —Les instruccions en tots els organismes, incloent-hi els virus, es troben en el genoma. És una molècula més o menys llarga que conté totes les instruccions de la construcció de l’entitat biològica que siga, una cèl·lula, un bacteri o, en aquest cas, un virus. I ací dins, hi és tot: hi ha les instruccions per a reproduir-se, per a propagar-se, per a poder envair una cèl·lula… Saber aquestes instruccions és important per a poder dissenyar estratègies tant de detecció com de diagnòstic, per a saber-ne la dinàmica evolutiva, com es comporten les poblacions, quina agressivitat té, fins a quin punt és eficaç en escampar-se. I tot això ajuda a dissenyar teràpies o maneres de frenar l’expansió i d’evitar-ne la infecció. Per tant, conèixer a fons les instruccions genètiques és una eina fonamental per a retratar amb tots els detalls qui és, què fa i com ho fa. I com més genomes tinguem, millor. —Perquè a la Xina, de fet, ja el van seqüenciar de seguida. —Immediatament. Avui dia, tenim l’avantatge, tècnicament parlant, que la seqüenciació és molt barata i molt ràpida. Hi ha moltes tecnologies que ja són pràcticament rutinàries en molts laboratoris. Això, per exemple, ara es fa amb uns seqüenciadors que caben al palmell de la mà i que s’endollen amb un USB a l’ordinador. Vull dir que fa uns pocs anys era una cosa molt complexa i costosa però ara és a l’abast de molts laboratoris. I la cooperació internacional és extraordinàriament important. Compartir la informació és essencial. Perquè parlem d’una extensió planetària. —Les dades de la seqüenciació valenciana ja són públiques i s’ha explicat així: ‘La informació s’ha dipositat a la base de dades de la Iniciativa GISAID i ja està disponible per a tota la comunitat científica. Les dades es poden consultar també a Nextstrain, una plataforma que permet visualitzar la progressió espacial i temporal de la pandèmia.’ Ara per ara hi ha més de quatre-cents genomes de quaranta estats diferents. —Sí. Les primeres seqüències són de la Xina, evidentment, i a mesura que ha passat el temps s’han anat acumulant genomes seqüenciats de tot el planeta. Ara mateix revisava els darrers: n’hi ha alguns dels EUA, n’hi ha molts d’Europa, és clar, aquests últims dies, incloent-hi els de València. I aquesta és la informació que necessitem: de tot arreu i de com va la dinàmica de l’evolució. Perquè (i això va dedicat als creacionistes) saber la dinàmica evolutiva d’un virus és imprescindible per a poder-lo combatre, per a entendre com podem fer-hi front, i, arran de l’emergència d’una malaltia nova i amb la possibilitat que ens visite cada any, com fa la grip, estar preparats per a la següent. Perquè, de virus nous, en continuen apareixent i n’apareixeran. Com aquest: virus que afecten animals que estan en contacte amb els humans, que ‘aprenen’ a passar de l’hoste silvestre als humans i que després ‘aprenen’ a passar d’humà a humà. —Hem d’assumir que això continuarà passant. —Sí: ha passat durant tota la història, només que no ho sabíem. O no hi havia una distribució tan ràpida. Ara, és clar, qualsevol que ha estat a la Xina i amb un avió se n’ha anat a l’altra punta del món, ha portat el virus a una velocitat que ell tot sol no hauria aconseguit. —Diguem que ara els virus viatgen amb avió. —Sí. I per tant l’expansió ha estat extraordinàriament ràpida. Per poc que el virus tinga una capacitat d’infecció òptima, l’ajudem, perquè el transportem a milers de quilòmetres i fem que els focus d’infecció es multipliquen amb una rapidesa extraordinària. Per això les mesures de confinament, tot i que són antipàtiques i difícils de pair, són les més eficaces, perquè barren el pas a la difusió. I, mentrestant, ell tot sol es va apagant, diguem-ne, no té capacitat de passar d’un individu a un altre, queda aïllat en petits grups humans d’on a poc a poc s’anirà extingint. De tota manera, aquest virus, com els altres, ha vingut aquí per a estar recurrentment entre nosaltres. No es podrà exterminar. Aquest virus, com els altres, ha vingut per a romandre entre nosaltres. No es podrà exterminar —La grip A, al capdavall, ja s’ha fet recurrent. —Exacte. Les seqüenciacions de genomes i de més tipus d’investigacions que es fan als laboratoris de microbiologia permetran, d’ací a uns quants mesos, que hi comence a haver formulacions en forma de vacunes. I formaran part del paquet preventiu habitual. Perquè aquest virus, amb l’expansió que ha tingut, podrà reemergir segurament cada temporada. I anirà passant a la llista de prevencions que cal tenir. —Però això no vol dir que cada temporada ens haurem d’aïllar, no? Se suposa que també generarem anticossos… —No, no. La qüestió és que aquest virus és nou i, per tant, com que no hi ha hagut cap contacte previ, els sistemes immunitaris de la població no estan preparats, no hi ha cap defensa prèvia. Però a mesura que hi haja contacte això variarà. Perquè també pots tenir el virus, o entrar-hi en contacte, i no arribar a emmalaltir però sí desenvolupar una certa defensa. Encara que tampoc no sabem, en aquest cas, quant de temps duren aquestes defenses. Fixa’t que el virus va canviant de pressa. Per això són importants els estudis genòmics. Per a saber, per exemple, a quina velocitat va canviant. La formulació de la vacuna de la grip, per exemple, no pot ser cada any la mateixa perquè el virus de la grip varia molt. Doncs aquest altre també varia, és clar. Així doncs, la vacuna que es desenvolupe valdrà per al coronavirus de la temporada i poca cosa més. Caldrà reformular-la cada any. Però amb aquests virus, que tenen aquesta capacitat de mutació tan gran, no tens cap més alternativa. S’ha d’anar protegint la població periòdicament. Filogènia del coronavirus SARS-CoV-2 amb les seqüències disponibles el 14 de març de 2020. Les fletxes assenyalen els llinatges dels virus aïllats a València. —Amb les successives seqüenciacions s’estableixen el tipus i el ritme de mutacions. Ara diuen que, amb les dades que hi ha, sembla que el ritme de mutacions d’aquest virus és menor que en el virus de la grip. —És una primera aproximació que caldria que es confirmara. Però, efectivament, és una mica menor que el de la grip. Això vol dir que és una mica més estable, que no canvia tan de pressa i que, consegüentment, és possible que les vacunes siguen una mica més eficaces o que tinguen una durada ‘més llarga’. Però encara no ho sabem. No tenim experiència prèvia acumulada per a saber com es comporta entre la població i com evolucionarà tot. Però això que heu dit és correcte. Al gràfic de la filogènia del coronavirus que acompanya la notícia de la Universitat de València, la línia horitzontal són les dates: els primers genomes són del desembre, i evidentment són de la Xina; a mesura que va passant el temps, tot el ventall de línies que es van obrint verticalment ens dóna la mesura de la diversitat, com es va diversificant, de manera que cada puntet representa un genoma diferent. I ara, d’un inicial, en tens molts, que hauran variat en més o menys proporció. Perquè a mesura que passa el temps es van acumulant les mutacions. —Ara hi veiem els canvis en directe. —I és important d’analitzar-ho quan hi haja prou informació i prou modelatge matemàtic computacional. Hi ha moltes eines necessàries per a fer aquests estudis. Cal saber, per exemple, fins a quin punt aquests virus mantenen una certa ‘identitat’ quant a capacitat de canvi i d’infecció, capacitat de matar. Si això canvia o no, encara no ho podem saber. Però els estudis que s’aniran fent ens aniran donant més llum sobre aquesta qüestió: sobre com es comporta en el curs del temps. Jo pense que la clau és saber que tenim davant una cosa dinàmica, que va canviant amb el temps, molt ràpidament, i que aquest estudi en directe que es fa ara, dia a dia, sobre com van passant els canvis en cada lloc, és molt important per a poder caracteritzar la dinàmica futura. De prediccions, sempre se’n podran fer, dins uns certs límits. Per exemple, la formulació de la vacuna de la grip es fa sobre la base del que va passar la temporada anterior: una vacuna no la fas en un dia, són molts mesos de preparació, has de tenir les dades de les temporades anteriors i fer aproximacions. Per això no són igualment eficaces cada any, perquè els models de predicció no són perfectes. I perquè el virus potser va per una via que no t’esperaves o fa una cosa que tu, de manera purament estadística, no havies estimat com a molt probable. —S’aprendrà la lliçó i s’invertirà més en recursos de tota mena per a la investigació i la pràctica científica? —No. Pense que no. Perquè, tot i que no amb aquesta magnitud, que d’això no en teníem experiència prèvia, no és la primera vegada que passa. Però els polítics tenen interessos molt a curt termini. El que puga ocórrer en els anys a venir, si torna a haver-hi una pandèmia, ja no els agafarà a ells en el càrrec. Vull dir que si realment hi hagués un compromís amb la ciutadania, amb la gent, quines serien les prioritats? Reconstruir el sistema sanitari públic, que és molt malmès. Ara es veuen les tensions que sofreix, aquests gràfics tan bonics que hi ha per a avisar-nos que intentem d’aturar l’avenç de la infecció per a no saturar el sistema sanitari: doncs ja s’ha desbordat. És cert que mai no hi haurà prou recursos per a tenir un sistema sanitari òptim, però no podem castigar-lo com s’ha castigat. I després, aquesta segona part que esmenteu: la recerca biomèdica, la recerca en evolució de patògens, l’estudi de l’emergència de noves patologies de virus i bacteris, etcètera, és clarament una recerca d’interès social, una recerca que ens va bé a tots. En fi. Ara són tot bones paraules, i ‘escoltarem els científics’ i etcètera, però moltes vegades, encara que se’ls escolten, després l’execució de la política fa un balanç de molts altres aspectes. De tota manera, a posteriori és més fàcil d’establir què s’havia d’haver fet o què no es va fer o si no es va fer en el moment oportú. Jo seria una mica prudent en aquestes crítiques perquè tampoc no tenim l’experiment de control. És a dir, si no haguérem fet això o ho haguérem fet d’una altra manera, què hauria passat? No ho podem saber.

Summary: Juli Peretó: ‘Per a combatre el coronavirus, és clau seqüenciar-ne el genoma com ja s’ha fet a València’


La jutgessa del jutjat número 13 de Barcelona ja va anunciar dues setmanes enrere el processament de trenta persones per haver estat involucrats en l’organització del referèndum. Aquest procediment paral·lel al judici que es fa al Tribunal Suprem avança amb lentitud però no s’atura. Després de dos anys d’instrucció, avui quinze investigats rebran, davant la jutgessa Alejandra Gil Llima, la notificació individual dels fets pels quals són processats. Si ho volen, podran sotmetre’s a les declaracions indagatòries. Avui passaran per la Ciutat de la Justícia Josep Ginesta, Josuè Sallent, Natàlia Garriga, Pau Raventós, Joaquim Nin, Jaume Clotet, Amadeu Altafaj, Aleix Villatoro, Marta Garsaball, Antoni Molons, Albert Royo, Daniel Gimeno, David Franco, David Palanques i Francesc Sotries. El dia 10 de maig serà el torn de la resta d’investigats: Montserrat Vidal, Meritxell Masó, Rosa Vidal, Núria Llorach, Frederic Udina, Vicent Sanchis, Saül Gordillo, Martí Patxot, Francesc Fàbregas, Josep M. Gispert, Joan Manel Gómez, Xavier Puig, Josep Masoliver, Mercè Martínez i Rosa M. Rodríguez. Entre ells, hi ha disset persones investigades per malversació i que a partir del dia 10 hauran de dipositar 5,8 milions d’euros, com explicàvem en aquest article. La resta són investigats per delictes de desobediència, falsedat documental, revelació de secrets i prevaricació. Preocupació pels represaliats del jutjat 13: s’acaba el temps per a pagar la fiança Entre els qui compareixeran avui davant la jutgessa, aquells a qui s’imputen delictes menors o poca quantitat malversada sí que declararan. En canvi, els qui s’encaren a acusacions més greus, no. Després de les declaracions indagatòries de tots els processats, la jutgessa podria desestimar uns quants noms. Els advocats n’estan convençuts. També podrà fer-ho quan resolgui el recurs de reforma que les defenses de diversos acusats que van presentar contra la interlocutòria de processament. Però això no significa que el procés ja s’acosti al judici oral. Una vegada resolts tots aquests dubtes i quan la jutgessa instructora hagi reduït, o no, la llista de processats, encara podria continuar amb la instrucció i demanar diligències noves. La interlocutòria de processament no determina el final de l’etapa d’instrucció i és molt probable que continuï, perquè fa dos mesos que la jutgessa va demanar una pròrroga d’un any i mig. Una investigació irregular Aquesta investigació neix d’una denúncia del partit ultradretà Vox contra Lluís Salvadó, Carles Viver i Pi-Sunyer, Carles Puigdemont, Carles Mundó, Oriol Junqueras i l’ex-jutge Santi Vidal, per unes declaracions de Vidal en què, entre més coses, deia que la Generalitat havia obtingut il·legalment les dades fiscals dels catalans. El TSJC va desestimar l’admissió a tràmit d’aquella querella, però la va derivar al jutjat d’instrucció número 13 perquè decidís sobre els denunciats que no eren aforats, és a dir, Salvadó i Viver. El jutge Ramírez Sunyer no en va dubtar i va acceptar la querella per rebel·lió, sedició –mesos més tard, aquests delictes es van imputar a una part del govern–, revelació de secrets, malversació, desobediència i prevaricació. Si de primer les investigacions es feien arran de les declaracions de Santi Vidal, després es van investigar les estructures d’estat que suposadament es preparaven a l’Institut d’Estudis de l’Autogovern i, finalment, el jutge va centrar-se en el referèndum. El mes de maig, la Guàrdia Civil va començar a citar a declarar càrrecs de l’administració, funcionaris i alts càrrecs de la Generalitat. El jutge va negar qualsevol investigació del referèndum. Un any després, va reconèixer que sí que l’investigava. Amb la mort del jutge Ramírez Sunyer, el cas va recaure sobre Alejandra Gil, que no ha deixat morir la causa i ha continuat ordenant diligències. Per exemple, el mes passat va prendre declaració com a investigats per desobediència als directors de TV3 i Catalunya Ràdio, Vicent Sanchis i Saül Gordillo, i la directora de l’Autoritat Catalana de Protecció de Dades, Maria Àngels Barbarà. Les Adic han convocat una concentració a la Ciutat de la Justícia a les 16.00 per a donar suport als processats. Companyes i companys nostres han estat encausats pel Jutjat núm. 13 de forma absolutament arbitrària i acusats de delictes greus i inexistents, només per fer la seva feina. Fem-los sentir que #NoestanSols, acompanyem-los!!📅 26/4📍Ciutat de la Justícia BCN⏰16.00#ADICsEnXarxa pic.twitter.com/14lh2lbL2o — adic_EXI🎗 (@adic_EXI) April 25, 2019

Summary: La jutgessa del 13 continua cremant etapes i avui comunicarà el processament a quinze acusats


Després d’un cap de setmana de filtracions narcotitzants per a mirar de frenar la resposta a la sentència, a quarts de deu del matí ha arribat la filtració definitiva: les condemnes als dirigents independentistes. Unes condemnes que sumen 100 anys de presó amb la sedició com a excusa per a retallar drets i convertir qualsevol manifestació en un delicte. Els familiars ho han sabut abans per la premsa que no pels canals oficials. Ha estat l’últim despropòsit d’un cap de setmana de patiment. La sentència, dura, desproporcionada, injusta, ha encès la metxa i la gent ha començat a omplir els carrers amb la indignació al cos. Els universitaris han buidat les aules i han anat en manifestació cap a la plaça de Catalunya. A tot el país s’han anat reproduint les concentracions de protesta i alguns talls de carreteres. A poc a poc, sense pressa, la mobilització ha anat creixent durant el matí, gairebé de manera espontània. A les seus d’Òmnium i l’ANC l’activitat bullia des de primera hora, amb una barreja d’indignació i ràbia per les condemnes. En el cas de l’Assemblea, especialment afectats per la condemna a Carme Forcadell, la seva ex-presidenta, condemnada a onze anys de presó per permetre un debat. A Òmnium, la junta ha activat la fase de la mobilització permanent, amb un missatge de Jordi Cuixart que marcarà la protesta d’aquests dies: ‘La resposta a la sentència només pot ser la resistència.’ El president d’Òmnium, autor de la frase ‘Ho tornarem a fer’, fa temps que encapçala discursivament l’independentisme al carrer. La junta d’Òmnium, amb centenars de persones darrere, ha marxat fins a la seu del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, la seu de la injustícia, on ha coincidit amb una manifestació dels CDR. La sentència no atura ningú, ni la gent, ni els presos, ni els polítics independentistes, i tots verbalitzen la voluntat de continuar. Oriol Junqueras, amb tretze anys de presó davant, avisa: ‘Això no farà pas que abandonem els valors republicans.’ Mentrestant, al Palau de la Generalitat, primera imatge d’unitat en la compareixença del president Quim Torra, acompanyat del president del parlament, Roger Torrent, de tot el govern i d’ex-presidents de la cambra com Joan Rigol i Ernest Benach. Torra deixa clar que la sentència és una vergonya i que no atura el procés cap a la independència. Des de Brussel·les, més lliure, Carles Puigdemont fa una crida a reaccionar ‘com mai’. La segona imatge d’unitat és a baix a la plaça, on es llegeix un manifest de la societat civil. A més de les entitats independentistes, hi ha els sindicats UGT i CCOO, col·legis professionals i entitats socials i culturals. La majoria del 80 per cent es torna a visibilitzar, com el 3 d’octubre de fa dos anys. Des de Madrid, Pedro Sánchez torna a demostrar que no ha entès res. Paraules de manual, sense cap mena d’escletxa per a l’autocrítica. Tanca files amb el Suprem, amb els qui han perpetrat una sentència que confon la consellera Dolors Bassa amb la consellera Clara Ponsatí, com a mostra de la seva solvència jurídica. L’advocacia de l’estat espanyol li ha fet una sentència a mida que buscava amortir la protesta, però no ha fet sinó encendre-la definitivament. Les protestes s’expandeixen per tot el país, creixen en nombre i guanyen consistència. A la una de la tarda, apareix el Tsunami Democràtic, que fa una crida a mobilitzar-se cap a l’aeroport de Barcelona. Els milers de persones que eren a la plaça de Catalunya obeeixen disciplinadament. Amb tren, amb cotxe, amb metro o a peu, van cap a l’aeroport. Per facilitar l’accés a les instal·lacions, el Tsunami facilita targetes d’embarcament amb vols d’avui, demostrant que està preparat per a qualsevol contingència. La policia espanyola havia prohibit l’accés a l’aeroport sense targeta d’embarcament i el Tsunami ja ho havia previst. Jugada mestra que només poden impedir els Mossos d’Esquadra tallant les vies d’accés a l’aeroport o ordenant de suspendre els trens que hi van. La justícia espanyola ha posat els Mossos a primera línia de foc per reprimir la gent. Una jugada per a rostir-ne el prestigi i enterrar-ne la credibilitat. Les primeres càrregues les han fet contra gent que intentava accedir a l’aeroport amb el metro. Però la magnitud que ha adquirit la protesta difícilment podrà ser aturada.

Summary: La sentència desencadena una resposta històrica que no para de créixer


Aquests dies fa quaranta anys de les primeres eleccions espanyoles (15 de juny de 1977) després del llarg franquisme. Pocs dies després, el 25 de juny, els diputats i senadors que havien estat elegits a Catalunya per anar a les corts espanyoles, van entrar al Parlament de Catalunya, a la Ciutadella, que havia romàs tancat des del 1938. Hi van constituir una assemblea de diputats i senadors. Era un acte simbòlic, però unilateral i carregat de força política, per a reivindicar la recuperació de les institucions catalanes. Hi havia Jordi Pujol, Miquel Roca, López Rodó, Josep Andreu i Abelló, Josep Benet, Jordi Solé Tura, Dolors Calvet i Anton Cañellas, entre més. Fotograma del documentari sobre l’assemblea de parlamentaris del 1977. Avui, en un acte exclusiu per als subscriptors de VilaWeb, es podrà veure després de quaranta anys un documentari amb imatges d’aquella assemblea de parlamentaris, juntament amb imatges de les eleccions i de l’Onze de Setembre al Fossar de les Moreres. En el mateix acte, els subscriptors del diari faran una entrevista a la presidenta de la cambra, Carme Forcadell. L’autor del documentari, Antoni Martí, explicarà el valor històric de les imatges que es podran veure i que VilaWeb oferirà els dies vinents a tots els lectors. Parlem ara amb el documentalista Antoni Martí, que ens explica com va viure aquells fets. —Són unes imatges pràcticament inèdites d’uns fets històrics? —Aquesta pel·lícula és feta en l’època dura de la transició. Aleshores hi havia una distribució de cinema independent a Catalunya que es deia La Central del Curt. Aquesta pel·lícula era en aquest circuit. Aquells dos anys, del 77 al 79, aquesta pel·lícula devia fer unes cent sessions. Però parlem de quaranta anys enrere. La sorpresa que he tingut ha estat que durant tots aquests anys l’obertura simbòlica del parlament per diputats i senadors que es pot veure al documental no s’ha reivindicat mai. No s’ha commemorat mai aquesta acció, que va tenir un valor polític tan fort. Ara que ha arribat el quarantè aniversari dels fets, he pensat que valia la pena de recuperar aquestes imatges històriques. —Hi havia més càmeres a l’hemicicle? —N’hi havia tres. A més de la meva, una de l’Institut de Cinema Català de 35 mil·límetres, instal·lada en una llotja i que no es va moure d’allà, i una de 16 mil·límetres que vull creure que era de Televisió Espanyola a Catalunya. Això devia ser notícia en el seu moment, però mai més no ho ha rescatat ningú. Crec que és un moment que val la pena que sigui valorat com allò que va ser: un acte unitari just després de les primeres eleccions espanyoles per a reivindicar les nostres institucions. Com que vaig tenir la sort de ser-hi i tinc la pel·lícula, vull que la vegi tothom. —L’ambient devia ser de duresa pel moment polític, però també d’esclat històric i d’una certa il·lusió… —I tant! Feia quatre dies que en Pere Portabella havia entrat al parlament, que havia estat clausurat tot el franquisme, pel seu documental sobre la transició. Ell se’l va trobar ple de teranyines. Però el primer acte que s’hi feia era aquest que mostrem en el documental que hem recuperat ara. Era la primera vegada que s’obria per a fer-hi alguna activitat des del 1938. Recordo que en aquell acte del 1977 tan sols hi havia una persona elegida el 15 de juny d’aquell any que vingués del parlament del 38, en Josep Andreu i Abelló. És qui va presidir la mesa d’edat en aquella sessió del parlament que podem veure al documental. Aquell home era un pont simbòlic entre la legitimitat republicana i aquell acte reivindicatiu al parlament. Només cal veure-li la cara en el documental per entendre la força simbòlica d’aquell moment. És brutal! —Com és que vau poder ser al parlament aquell dia? —Als títols de crèdit del documental surt com a guionista Albert Abril. Ell, Dolors Fuster i Quim Sota i jo feia uns quants anyets que ja fèiem cinema independent. Albert Abril, que era periodista i un dels qui va obrir el diari Avui, em va donar una etiqueta per poder ser allà com a periodista. El servei de seguretat era bàsicament en Miquel Sellarès. I alguns voluntaris seus. A les imatges es veu perfectament com tothom qui entrava passava pel filtre de Sellarès. Va ser un moment de gran emoció i força tensió. Va ser un moment molt intens per mi. —S’hi poden veure estelades i l’ambient aquest de llibertat que ara s’ha fet majoritari… —És que la sort d’aquest país és que sempre hi ha hagut un caliu en aquest sentit. Sempre hi ha hagut gent lluitant i fent molta feina per arribar on som ara. Ja hi era el 1977, aquesta gent. Potser era minoritària aleshores, però no deixava de treballar per aconseguir-ho. La sort és que hi ha hagut una flama que no s’ha apagat mai.

Summary: L’assemblea de parlamentaris: unilaterals ja el 1977