David Bondia ens espera a la plaça del Rei de Barcelona. Mira el mòbil mentre s’escalfa a la llum del sol. Porta una americana verda i d’una espatlla li penja una motxilla carregada d’exàmens. La trobada havia de ser a la UB, però Bondia ha d’assistir després a un acte a l’ajuntament en suport de les famílies dels presos polítics. Empesos pel vent, ens refugiem en una cafeteria rere les pedres ennegrides de la catedral. Ell demana un Vichy i comença a explicar com confia que les acusacions de rebel·lió i sedició cauran durant el judici. Assegura que manté una mica d’esperança en la justícia i que el Suprem espanyol farà un tomb per mirar d’evitar un gran clatellot del Tribunal Europeu dels Drets Humans. —El Suprem i el Consell General del Poder Judicial espanyols han dit prou vegades que el judici contra l’1-O tindrà totes les garanties. Què en penseu? —Cal separar la vista oral de la instrucció del cas. En la vista, per les precaucions que prendran, formalment és molt difícil que hi hagi cap alteració. Ara, en tota la instrucció prèvia hi ha hagut moltíssimes irregularitats. També n’hi haurà en la sentència perquè, al cap i a la fi, és la valoració de les proves aportades. Les garanties, doncs, són discutibles. Us en poso un exemple. —Endavant. —Deixant de banda si el Suprem és competent o no, que és discutible, com és que Forcadell va al Suprem i la resta de la mesa al TSJC? Per què aquesta diferenciació? Amb l’agreujant que aquells que siguin jutjats al TSJC podran presentar un recurs contra la sentència, però on? Al Suprem, que és la instància que ha jutjat la resta. Sospitós. Dit això, s’imputen uns delictes que són en el grau extrem. El codi penal ha de ser l’últim recurs, però en aquest cas es fa servir de manera extrema. S’imputen rebel·lió, sedició… tot això ha de caure. Veurem com s’analitzen les proves. —No serà un judici just. —Crec que es vulnera l’article 6 del conveni europeu dels drets humans, però no és pas l’única vulneració. S’ha criminalitzat el dret de protesta, però la presó preventiva és una de les coses més flagrants. És una barbaritat. Més enllà de l’impacte humà, que és enorme, també té una repercussió molt greu sobre el dret de defensa. Aquest empresonament incompleix tots els paràmetres que fixa el Tribunal Europeu dels Drets Humans. Els drets dels detinguts s’engloben en l’article 5. També es vulneren la llibertat d’expressió –article 10–, el dret de participació –article 3 del protocol addicional número 1– i el dret de manifestació –article 9. —Preveieu una vista oral pulcra en les formes? —Tothom està pendent d’aquest judici i això obliga a una gran pulcritud. Penseu que hi haurà observadors com Amnistia Internacional, que és molt important. Només cal escoltar el recel de la fiscal general a la seva presència. D’una altra banda, el magistrat Manuel Marchena està molt qüestionat i crec que mirarà de ser molt purista, molt garant. Deixarà que la gent s’expressi i s’esplaï, no crec que caigui en el parany de fer cap barbaritat, però això no esborra que la instrucció ja és contaminada. —Per què és tan important la presència d’observadors? —El sol fet que hi siguin és important. Normalment, les observacions es fan al sud de la Mediterrània o en estats de l’Amèrica Llatina. Per a la jurisdicció espanyola és un clatellot la presència d’Euromed, Amnistia Internacional, Human Rights Watch, l’American Bar Association o la federació internacional dels drets humans. L’interès que tenen en la causa la posa en qüestió, però també serveix de garantia perquè el procediment que comença compleixi els requisits internacionals. —Què fareu a l’Institut de Drets Humans de Catalunya? —Mirarem de coordinar-nos amb els observadors per a produir documents. I els que vinguin de l’estranger els ajudarem a informar-se i sobretot els resoldrem dubtes relacionats amb qüestions procedimentals. En cap cas no provarem de condicionar-los. La independència dels observadors és sagrada i, per tant, s’han de poder pronunciar en un sentit o un altre. Cal tenir un compte que un document final o un pronunciament d’aquests observadors pot ser molt important quan la causa arribi a Estrasburg. —El trasllat dels presos polítics és imminent. És un dels punts més foscs de l’estat espanyol? —Ho és. La primera condemna del TEDH contra Espanya és pel cas Bultó, en què el tribunal retreu la manera com es van traslladar els condemnats Francesc Xavier Barberà, Antoni Messegué i Ferran Jabardo. Tots tres van ser conduïts de Barcelona a Madrid, on van declarar el mateix dia. Quan tu parles del dret de defensa hi ha el vessant jurídic, però també les condicions físiques de les persones. Els presos tenen el dret de ser tractats amb dignitat. Això implica descans i bona alimentació. El trasllat a Madrid serà el més dur de tots i el que fa més por. Però, igualment, una volta a Soto del Real i Alcalá Meco, cal tenir en compte les afectacions del trasllat diari de la presó al calabós de l’Audiència i després al Suprem, on faran jornades maratonianes de matí i tarda. Després una altra vegada cap al calabós i cap a la presó. A quina hora es llevaran? Esmorzaran? La presó no és cap bar. Com dinaran? A quina hora hi tornaran, a la presó? Tindran temps de preparar la defensa i descansar? La cosa més lògica seria que durant el judici fossin alliberats. És l’única manera de garantir-ne la integritat i el dret de defensa. —La presó preventiva és una oportunitat perduda en les instàncies internacionals? —Jo no ho diria així, però sí que és cert que es van presentar demandes al grup de treball de detencions arbitràries de l’ONU per aconseguir l’alliberament dels presos i, mesos després, a les portes del judici, encara no s’ha pronunciat. Quan es pronunciï ajudarà a engreixar l’expedient en la demanda al TEDH i tindrà efectes pràctics. Crec que les defenses havien d’haver vist abans que aquesta causa acabaria a Estrasburg. Ara s’ha començat a al·legar jurisprudència del TEDH, però s’havia d’haver fet des del principi. —Per què no es va denunciar la presó preventiva al TEDH? —Això no ho sé. Però una demanda sobre la presó preventiva al grup de treball és incompatible amb una d’igual a Estrasburg. I aquí s’han encallat. Sempre es va dir que el grup resoldria amb celeritat, però no ha fet. De totes maneres, s’acabarà condemnant Espanya per la presó preventiva perquè no compleix el conveni europeu de drets humans. —A Estrasburg s’ha de fer una macrocausa, quan hi hagi sentència? —Primer de tot, s’ha d’esgotar la via interna. S’ha de presentar un recurs d’empara al TC i un cop s’hagi pronunciat es pot anar al TEDH. Sobre la macrocausa… dependrà de la coordinació dels advocats, si presenten el mateix recurs o un de diferent cada un. Però la cosa més normal és que el TEDH els englobi tots en un mateix cas. Però hi ha un detall, fent una mica de política-ficció, que ho pot entrebancar. —Quin? —Els indults. Al TEDH només hi poden anar individus que han estat víctimes d’una vulneració dels seus drets. Si els condemnats accepten l’indult del govern espanyol, ja no seran víctimes perquè hauran admès la culpa; per tant, la porta d’Estrasburg es tanca. De totes maneres, en el cas que l’indult només l’accepti un, també condiciona la resta, perquè arribarà al TEDH una causa en la qual algun dels condemnats han admès un fet delictiu. —Algú acceptaria un indult? Santi Vila? —No ho sé, això us ho han de dir les defenses. Però vull ser positiu. —En quin sentit? —No crec que es condemni per rebel·lió i sedició. —Què us ho fa pensar? —El Suprem té por del Tribunal Europeu dels Drets Humans. Si ho fan, el clatellot d’Estrasburg serà monumental. Han arribat fins aquí i els han de jutjar, però jo crec que intentaran buscar una solució perquè el que arribi a Estrasburg no sigui rebel·lió i sedició. Mantinc una mica l’esperança en la justícia i que es desmuntaran totes aquestes proves manifestament insuficients. Així i tot, es retratarien, perquè parlem d’una presó preventiva de més d’un any justificada amb la rebel·lió i la sedició. —Bona part de l’opinió política i mediàtica de l’estat espanyol farà implosió si passa això. —Jo m’ho miro del vessant jurídic. S’han deixat portar massa per la política i ara cal cercar una solució jurídica. —Però precisament la cúpula del poder judicial a Espanya és d’allò més polititzada. —Certament, però cal un desenllaç per a aquesta història. El càlcul que es fa és el següent. Ho faig ara, faig caure la rebel·lió i la sedició, o d’aquí a un temps, que seran anys, Estrasburg et trinxarà. —De quins terminis parlem perquè es pronunciï el TEDH? —La sentència no arribarà abans de les eleccions del maig. No serà una sentència fàcil i podem parlar del setembre o l’octubre. Després d’això tens un termini de sis mesos per a presentar la demanda a Estrasburg. No és fàcil de fer. Això ja ens porta a la primavera del 2020. Si els condemnen a presó, es demanaran mesures cautelars perquè siguin alliberats, mentre s’estudia la demanda. Una causa amb presos pot anar més ràpida, però parlem d’anys. En alguns casos Estrasburg ha tardat deu anys, però en aquest cas crec que es pronunciarà en un període de tres o quatre. De totes maneres, jo penso que ja seran al carrer quan es presenti la demanda al TEDH. —Què voleu dir? —Passaran coses. Anant molt malament, els poden condemnar per conspiració per la sedició, com diuen l’ex-fiscal José María Mena o l’ex-magistrat Ángel García Fontenet. Rebaixant els tipus penals, quan la demanda arribi el TEDH, ja haurien complert part de la condemna i serien fora. D’una altra banda, si no els condemnen per sedició i rebel·lió quin sentit té que siguin a la presó? Jurídicament, la rebel·lió caurà i crec que la sedició també. La violència no ha existit i la justificació que n’ha fet Llarena ha arribat a la caricatura. Com es pot dir que una manifestació de la Diada és violenta? No s’aguanta. —I els exiliats? Hauran d’esperar que prescriguin els delictes? —Hi ha dues possibilitats. Segons la pitjor, no podran tornar fins que no hagin prescrit, però en cas que no hi hagi condemnes per rebel·lió, no té sentit que ells siguin jutjats per aquest delicte si tornen. Ara per ara estan a l’expectativa. Dit això, denegar el testimoni de Puigdemont durant el judici em sembla un error. Prives el procediment d’una prova fonamental i això ho tindrà en compte Estrasburg quan es faci càrrec del cas. —El TEDH pot obligar Espanya a alliberar els presos polítics? —Hi ha dues vies. En primer lloc quan es presenta la demanda al TEDH es poden demanar mesures cautelars com la llibertat dels presos. El tribunal les pot atorgar o denegar, però si les atorga, són de compliment obligat. El reglament del TEDH no ho especifica, però hi ha una sentència contra Turquia que dóna la força d’obligatorietat de les mesures cautelars. L’altra via és que el TEDH dicti en la seva sentència que els presos han de ser alliberats. La decisió és vinculant. Abans era més complicat, però d’ençà del 2015, amb la reforma de la llei d’enjudiciament criminal, s’especifica que una sentència d’Estrasburg és motiu per a revisar les sentències internes. —Tot i l’ordre del TEDH, Turquia s’ha negat a alliberar l’opositor kurd Selahattin Demirtaş. Espanya també pot fer-ho? —No, impossible. Bé van alliberar Inés del Río i tots els afectats per la doctrina Parot. No tindria sentit no fer-ho amb els presos d’ara. —En cas de condemna contra Espanya, quina mena d’indemnització poden rebre els presos? —Econòmica, però per molt que et paguin, ja has estat a la presó. La indemnització no és tant la possible reparació econòmica, sinó la clatellada que significa una sentència del TEDH contra l’estat per vulneracions de drets. En el sistema europeu la reparació tendeix a ser econòmica; en canvi, en el sistema interamericà la reparació és molt més àmplia. —Com ara? —S’ha arribat a demanar a l’estat que faci documentaris sobre els fets, que construeixi monuments que recordin les vulneracions o que es demanin disculpes públiques. Però reitero que ens hem de fixar en la sentència i no pas en la indemnització. Penseu que l’estat sol oferir diners per liquidar molts procediments. Si tu acceptes, s’acaba el cas. En la causa de l’1-O no passarà, però a vegades els denunciants estan en situacions econòmiques molt delicades. —És una bona manera de maquillar les dades sobre possibles condemnes. —En certa manera, sí, però també és veritat que arriben pocs casos al TEDH contra l’estat espanyol perquè en general no tenim ni punyetera idea del tribunal. Hi ha moltíssima gent que no sap que hi pot recórrer, però fins i tot a les facultats de dret hi ha ignorància. Nosaltres a la UB teníem una optativa sobre el TEDH que ja no hi és. Jutges, jutgesses, advocats i fiscals, passen per les facultats i no fan ni una assignatura sobre el tribunal. Hi ha poques sentències perquè hi ha poques demandes. Té més sentències el Regne Unit perquè és menys garant que Espanya? No, simplement tenen moltíssima més tradició jurídica que nosaltres. —Hi ha molta ignorància sobre el TEDH, però no se n’havia parlat mai tant. —Un exemple, quan el Suprem no va alliberar Jordi Sànchez per assistir a la seva investidura, Roger Torrent va anunciar que suspensia el ple fins que el TEDH es pronunciés. Això és ignorància. El parlament no pot personar-se al tribunal perquè no és la víctima. Vulguem o no, el parlament és estat i no pot anar al TEDH. Falta cultura jurídica sobre aquest tribunal.

Summary: David Bondia: ‘Quan es presenti la demanda a Estrasburg, els presos ja seran al carrer’


Divendres passat es va fer el judici oral a dos neonazis de Democracia Nacional, l’organització d’extrema dreta, per haver amenaçat el fotoperiodista Jordi Borràs el 12 d’octubre del 2015 a Montjuïc, Barcelona. Un dels detinguts pels atacs a la Blanquerna de Madrid el 2013, Pedro Chaparro, des de l’escenari de l’acte feixista, va dir el següent: ‘Abans de la marxa hem vist per allà aquella rata, en Jordi Borràs. Us demano a tots que mireu al voltant vostre i, si hi és, li claveu un clatellot: no gaire violent, no sigui que us detinguin… Claveu-li una bona hòstia i que se’n vagi.’ Parlem del judici amb Borràs i aprofitem per parlar de la repressió i la vulneració de drets i llibertats que aquests dies ha posat en marxa l’estat espanyol contra el referèndum d’autodeterminació de l’1 d’octubre. —Esteu satisfet de com va anar la vista oral del judici per amenaces? —Sí, molt satisfet. Sobretot després de dos anys d’espera –eren unes amenaces del 12 d’octubre del 2015– i quatre anys del començament de les amenaces d’aquests grups –un 12 d’octubre del 2013–. Veient com va el judici, crec que va valer la pena d’insistir en les denúncies. No hi ha gaires antecedents d’aquesta mena. Denunciar l’extrema dreta no és gens fàcil. I que arribi a bon port, a judici, encara és més difícil. S’ha de dir que el paper que va fer el fiscal, Miguel Ángel Aguilar, explicant i il·lustrant a la jutgessa amb tota mena de detalls com actuen aquesta gent de Democracia Nacional i l’extrema dreta, va ser molt bo. Hem de pensar que és un dels fiscals especialitzats en delictes d’odi i és un bon coneixedor del tema. L’estratègia de la defensa va ser força lamentable. No van aportar cap prova de res. Ja veurem quin és el resultat, però estic content de com ha anat el judici. —Confieu que hi hagi una sentència condemnatòria per a aquests individus feixistes? —És molt probable que almenys un dels dos sigui condemnat. Si no fos així, seria un escàndol majúscul. Aquest senyor està gravat en vídeo animant tres-cents neonazis a agredir-me. A ‘darme una buena hostia’, literalment. Això ho va dir Pedro Chaparro, vice-president de Democracia Nacional amb un micròfon a la mà a l’escenari de l’acte que van fer a la plaça de Sant Jordi de Montjuïc. De fet, ell va ho va reconèixer. No podia fer una altra cosa perquè estava gravat. Al judici va dir que havien estat unes paraules desafortunades. Més que desafortunades, van un delicte com una casa de pagès. Però, vaja, confio que sí que com a mínim un dels dos, el que ja acumula quatre anys de presó pel cas Blanquerna, sigui condemnat. —Continueu rebent amenaces? Per poder cobrir les activitats de l’extrema dreta, heu d’anar a l’estranger? —Sí, continuo rebent amenaces periòdicament. Amenaces, coaccions i assetjament per diferents canals. Des de fa quatre anys, això forma part de l’ordre del dia. I és cert que aquesta tasca informativa sobre els grups de l’extrema dreta he hagut de fer-la a l’estranger. He fet diversos viatges. He anat a cobrir actes de l’extrema dreta a Alemanya, a Suècia, a Letònia, a Occitània… Més que res perquè ha arribat un moment en què em sento més segur cobrint un acte de neonazis a Alemanya que un de suposats constitucionalistes a Barcelona. Entre més, perquè la cosa ja ha superat l’espai dels neonazis i a una concentració de Societat Civil Catalana no hi puc anar. Perquè també hi van elements de l’extrema dreta o de l’espanyolisme més intransigent. I m’amenacen i m’insulten igualment. —La diferència entre els uns i els altres ja no és gaire clara… —Exacte. No està de més recordar la campanya de descrèdit que van impulsar Somatemps i Societat Civil el juny de 2016 quan vaig anar al parlament europeu a parlar d’ells. Allà es va unir de nou l’extrema dreta i aquest suposat constitucionalisme democràtic que tots sabem per qui va ser fundat. Va ser cofundat per elements d’extrema dreta. Això està més que demostrat. Tornant a la pregunta d’abans: sí, és difícil cobrir convocatòries d’aquests grups des d’aquí. L’última a la qual vaig anar va ser la manifestació de l’extrema dreta que hi va haver a la Rambla l’endemà de l’atemptat d’aquest estiu. I hi havia elements d’aquests grups fent el senyal de tallar-me el coll des dels quinze metres que hi havia de separació entre els manifestants, els contramanifestants i la premsa. No és una feina fàcil, en aquest sentit. —La legislació espanyola en relació al feixisme i la llibertat de premsa és prou sòlida? —La llibertat de premsa a Espanya –i aquests dies ja ho veiem clarament– és més un titular que no un fet. Veiem la Guàrdia Civil entrant a les redaccions dels mitjans a repartir-los requeriments o assaltant-los directament, com en el cas del Vallenc. Demanant els DNI de periodistes. Requisant telèfons mòbils de periodistes. Tots sabem que s’han tancat molt pocs diaris a Europa en aquests últims anys, però Espanya s’ha endut la medalla. La llibertat de premsa a l’estat espanyol és molt relativa. Pel que fa al feixisme, la legislació espanyola, des d’una òptica periodística i no penalista, té articles com el 510 del codi penal que fan referència als delictes d’odi. Però s’apliquen amb comptagotes. És a dir, l’estat espanyol té les eines per jutjar i perseguir determinats delictes, però no les utilitza. Espanya no té allò que sí que tenen Alemanya i altres països europeus: una simbologia que està vetada perquè fomenta l’odi i la discriminació. A Alemanya ningú no es pot passejar amb una bandera feixista. En canvi, a l’estat espanyol, sí. Si s’apliqués la legislació dels delictes d’odi, segurament es podria impedir que algú es passegés amb banderes feixistes. —Teniu alguna proposta, en aquest terreny, per a la nova república? —Jo em fixaria en aquells països en què l’extrema dreta ha intentat campar impunement i el poder legislatiu ho ha sabut impedir amb èxit. Un dels exemples que podríem seguir és el cas d’Alemanya, on la presència de l’extrema dreta és molt més gran del que la gent es pensa, i sort n’hi ha hagut d’una legislació que els ha marcat de ben a prop. No n’hi ha prou tan sols una bona legislació, sinó que hi ha d’haver un consens social per a aïllar l’extrema dreta. Però és important que la legislació hi sigui. I aquí no hi és. —El judici coincideix en un moment molt concret amb amenaces a la llibertat de premsa i d’expressió. Us esperàveu aquesta reacció a la convocatòria del referèndum? —En bona part, sí. L’estat espanyol tan sols podia fer dues coses: fer com al 9-N, passar-hi de puntetes, intentar-ho minimitzar i ridiculitzar; o anar a per totes. Sembla que ha optat per aquesta segona opció i que està disposat a tot. I tanmateix, de moment, tan sols gesticula. Fa servir el Tribunal Constitucional i la fiscalia, i fa el ridícul. Veure el senyor Rajoy fora de si en un acte amb els seus anunciant que ha requisat cent mil cartells de la campanya com si haguessin requisat dues tones d’explosius d’un grup terrorista és d’un ridícul espantós. Veure el senyor Zoido, ministre de l’Interior, penjant un vídeo de la requisa de planxes d’una impremta per fer cartells ens recorda els pitjors anys de la propaganda franquista. És escandalós. Parlem d’un nivell de censura brutal. I el més escandalós no és això que passa –que també ho és–, sinó el silenci de tots aquells que s’han omplert la boca de llibertat, de democràcia i de fraternitat. On és tota aquesta gent? —Teniu la impressió que el moviment independentista, el govern i la majoria parlamentària sabran esquivar l’embat i fer un referèndum en condicions? —De moment, sembla que guanyem 5 a 0. Guanyem en el sentit que tenim totes les policies de l’estat –policies locals incloses–, els serveis d’intel·ligència, un desembarcament policíac i militar brutal a Catalunya cercant urnes i butlletes… I només han requisat pals d’escombra, cartells i planxes d’impressió. Si ho analitzem fredament, seria per demanar la dimissió del ministre de l’Interior avui mateix. El ridícul és espantós. Cada dia que passa és un dia més que assegura el referèndum. Cada dia que passa sense que apareguin les urnes i les butlletes –i encara que apareguessin, perquè hi ha un pla B–, és una demostració de la força d’organització popular i col·lectiva, que és molt difícil que l’estat espanyol pugui aturar. Sóc molt optimista. Crec que el dia 1 d’octubre hi haurà urnes. —I si fossin capaços d’impedir el referèndum, quina sortida ens quedaria? —El referèndum tan sols es pot impedir amb una repressió altament violenta. És a dir, anar als col·legis electorals, entrar-hi de manera violenta –perquè hi haurà resistència pacífica per a evitar-ho– i retirar les urnes i les butlletes. Si això passa i, per tant, tenim la fotografia de la policia retirant les urnes el dia 1, no tinc cap dubte que tan sols hi haurà una sortida: la declaració unilateral d’independència. Estaria més que justificada. Amb tot, el referèndum s’haurà d’acabar fent. Encara que sigui després de la declaració de la independència. Els ulls de tots els països del món ja veuen com tracta la democràcia l’estat espanyol. Amb policies arrencant urnes de les mans d’aquells que només volen votar. És un fet intolerable. I davant d’un fet intolerable només queda l’opció de continuar avançant i prendre decisions de manera unilateral.

Summary: Jordi Borràs: ‘Em sento més segur cobrint un acte de neonazis a Alemanya que de suposats constitucionalistes a Barcelona’


La FIFA ha adjudicat a Mediapro els drets televisius de la Copa del Món FIFA del 2022, que se celebrarà a Qatar del 21 de novembre al 18 de desembre, ‘un canvi de calendari que situa la competició en un període de gran consum televisiu’. Així ho ha donat a conèixer avui el grup de comunicació, que ha indicat que el calendari ‘assegura un seguiment i un impacte televisiu més grans coincidint amb una parada generalitzada de les lligues nacionals, la primera de la història del futbol, amb tota l’atenció dels aficionats al futbol centrada en la competició de Qatar’. En aquest sentit, Mediapro ha anunciat la creació d’un canal a l’estat espanyol ‘dedicat a un seguiment 24/7 del Mundial’ i ha afegit que, a més de l’emissió dels partits del torneig, el canal oferirà una programació ‘versàtil amb programes d’anàlisi i actualitat, entrevistes, entrenaments i rodes de premsa o partits històrics’. D’altra banda, la companyia ha informat que l’acord amb la FIFA també inclou l’adjudicació dels drets de la Copa Mundial Femenina FIFA 2019 que se celebrarà aquest estiu (juny-juliol) a l’estat francès. A més, també inclou l’adquisició dels drets d’emissió d’altres esdeveniments FIFA compresos en el cicle 2019-2022, incloent-hi el Mundial FIFA sub-20 de Polònia (maig-juny 2019), Mundial FIFA sub-17 del Perú (octubre 2019), Mundial FIFA de futbol platja del Paraguai (novembre 2019) i Mundial FIFA de futbol sala de Lituània (setembre-octubre 2020).

Summary: Mediapro s’adjudica els drets de televisió del Mundial de futbol de Qatar 2022


L’Alt Representant de la Unió Europea, Josep Borrell, ha nomenat el diplomàtic espanyol Enrique Mora Benavente nou director polític del Servei d’Acció Exterior de la UE i vice-secretari general d’Afers Polítics. Mora Benavente era fins ara director polític al ministeri d’Afers Estrangers d’Espanya i va ser cap de gabinet de Javier Solana quan era cap de la diplomàcia europea. L’italià Stefano Sannino també ha estat nomenat vice-secretari general d’Afers Econòmics i el francès Charles Fries serà el nou vice-secretari general per a la Política de Seguretat i Defensa. Tots tres treballaran sota les ordres de la secretària general, l’alemanya Helga Schmid, que ocupa el càrrec des del 2016.

Summary: Borrell nomena un diplomàtic espanyol nou director polític del Servei d’Acció Exterior de la UE


L’escrit de defensa de Jordi Cuixart al Tribunal Suprem espanyol és un escrit d’acusació contra l’estat. Serà fet públic demà, el dia que s’acaba el termini per a presentar-lo al tribunal. Els advocats dels altres presos polítics també els aniran presentant durant la jornada, però Òmnium ha avançat les línies mestres del seu document en un acte públic al Col·legi d’Advocats de Barcelona. Acompanyat de juristes de renom que són membres de l’entitat, com ara August Gil Matamala, Magda Oranich i Gemma Calvet, el vice-president, Marcel Mauri, ha declarat: ‘Us presentem un escrit d’acusació de Jordi Cuixart i d’Òmnium davant l’estat espanyol. Cuixart, en representació dels socis d’Òmnium i de la societat civil, anirà al Suprem a defensar el dret de mobilització pacífica i de l’autodeterminació.’ És a dir, que la voluntat de la defensa de Jordi Cuixart és de passar a l’atac en el judici que començarà probablement a començament de febrer. ‘Exercirem tantes vegades com calgui desobediència civil pacífica’, ha reblat Mauri. Els onze punts de la defensa de Jordi Cuixart en el judici polític contra l’1-O Els advocats de Cuixart –Marina Roig, Benet Salellas i Àlex Solà– eren també en l’acte solemne de presentació de l’escrit. I han cedit la paraula a alguns d’aquests juristes, que han explicat quines serien les denúncies principals de vulneració de drets que es farien aquests mesos vinents a la sala del Tribunal Suprem. ‘És un judici a la llibertat d’expressió. El judici converteix aquest dret en un delicte’, ha denunciat Gemma Calvet. També ha denunciat que es vulgui aplicar l’excepció sobre aquest dret –prevista només en casos d’enaltiment del nazisme o de delictes d’odi– en la defensa de l’autodeterminació. ‘Volen incriminar conductes emparades per la llibertat d’expressió.’ L’advocada Magda Oranich ha exposat la segona gran línia de denúncia: la vulneració del dret de reunió i de manifestació que es comet en aquest procés judicial. ‘Constitueix un precedent terrible per a futures manifestacions o protestes. Aquests drets són fonamentals per a la praxi democràtica. Els convenis internacionals els protegeixen. I el Tribunal Europeu dels Drets Humans l’empara amb la seva jurisprudència fins i tot quan hi ha perill de disturbis. Utilitzen aquesta amenaça com a càstig per haver desafiat l’status quo.’ Oranich ha advertit: ‘El judici pretén dissuadir l’exercici de la dissidència política. Així ho fa amb l’abús de la presó provisional, intentant desincentivar la participació política directa. I això va contra la jurisprudència mateixa del TS i del TC.’ August Gil Matamala ha recordat que el tribunal no és pas competent per a jutjar aquesta causa i que el procés judicial es fa sense garanties. ‘La decisió del Tribunal Suprem de fer-se’n càrrec és una vulneració del dret del tribunal predeterminat per la llei. I la fragmentació irregular de la causa ha fomentat una instrucció sota secret i amb caràcter inquisitorial, sense que les defenses en puguin tenir control. Es vulnera un procés equitatiu.’ Carme Herranz, advocada del Col·lectiu Ronda, ha denunciat la vulneració del principi de legalitat. ‘Aquest judici vulnera múltiples conceptes jurídics que protegeixen de l’arbitrarietat de l’estat. El magistrat construeix un relat d’una violència que no es va produir i ho fa en detriment dels drets dels acusats; els acusa de rebel·lió per manifestacions sense violència. I s’aplica un criteri de laboratori; es fa així perquè no es jutgen uns fets, sinó una ideologia. És una causa general contra el sobiranisme i contra la llibertat.’ Olivier Peter, un dels advocats de Jordi Cuixart, ha exposat una de les línies més contundents de denúncia, la de la vulneració del dret d’autodeterminació. ‘Som a la porta d’un judici en què l’acusació construeix un relat sobre les ruïnes de la violació de drets civils. Es nega el dret fonamental dels pobles a l’autodeterminació, reconegut per la comunitat internacional i amb jurisprudència internacional, com al Canadà, malgrat el fet que la justícia espanyola el malinterpreta. La jurisprudència diu que no es limita a situacions colonials, aquest dret, sinó que també s’aplica en situacions com la catalana.’ Fins i tot ha assenyalat un fet irregular en tota aquesta causa general, el de situar la unitat d’Espanya per damunt de la defensa dels drets fonamentals. ‘Mai no s’ha reconegut als estats d’oposar la unitat del territori als drets fonamentals. Si el dret d’autodeterminació és reconegut pel dret internacional, el dret de la unitat d’Espanya només existeix en els somnis de nacionalistes furibunds.’ I ha reblat: ‘El judici a la democràcia encara ha de començar però ells ja han perdut. ‘ La presentació dels escrits de defensa és el penúltim pas perquè comenci el judici. Abans no acabi aquest mes de gener els presos polítics seran traslladats a Madrid, on seran tancats en una presó encara per determinar durant els mesos que duri el judici. I, d’acord amb l’estratègia de defensa presentada per l’equip d’Òmnium i de Jordi Cuixart, es vol fer un judici clarament polític, passant de la defensa a l’atac, a l’acusació contra l’estat espanyol. I que ho vegi tot el món. Benet Salellas: ‘L’embriaguesa de poder de l’estat no li deixa veure el risc en què es troba’

Summary: De la defensa a l’atac: les claus de l’acusació de Jordi Cuixart contra l’estat espanyol


‘Vaig respirar fondo i vaig escoltar el vell clam del meu cor: soc, soc, soc’, diu Sylvia Plath (Boston 1932 – Londres 1963) a La campana de vidre. Escriptora única a l’hora d’expressar el paisatge intern amb imatges inèdites. Poeta, narradora, dona, mare i moltes altres coses. Perquè ella volia ser-ho tot. Just abans de començar el 2020, es van publicar en català La campana de vidre (Periscopi), traduïda per Marta Pera Cucurell, l’única novel·la que va escriure durant tota la seva vida, i una mica abans, El colós –traduït per Núria Busquet Molist, que ha rebut el XVè premi Jordi Domènech de Traducció de Poesia–, l’únic poemari que l’autora va veure publicat en vida. Dues edicions que, per aquesta excepcionalitat, són representatives en la trajectòria de l’escriptora nord-americana. S’ha escrit molt sobre Plath, aquí i arreu. Montserrat Abelló, qui va traduir bona part de la seva obra al català, la definia com una dona ‘de vida rica, però turmentada, en una lluita constant contra els seus fantasmes: la figura del pare d’origen germànic, i la seva mort prematura, la guerra, la destrucció’. No és fàcil fugir de la fantasia al voltant d’una figura literària de la potència simbòlica de Plath i potser precisament per això, perquè ens ha arribat en forma de mite, volem incorporar-la a la nostra experiència lectora, i trobar-hi tot allò que ja ens han dit sobre ella. Descobrir de primera mà com anticipa la mort en l’escriptura i trobar tots els rastres de la seva vida –i del seu compromís polític com a dona– en cada fragment. Per això, potser no és sobrer que el crític literari D. Sam Abrams, al pròleg d’El colós, alerti de ‘la dèria biografista i l’obsessió feminista’ que sovint marca les persones que parlen sobre Plath. A mi m’ha estat impossible d’evitar-ho, perquè precisament aquestes dues lectures publicades en només tres anys de diferència, el poemari el 1960 i la novel·la el 1963, posen a prova i confirmen el vincle entre la Plath poeta i el seu alter ego a la novel·la, Esther Greenwood. La dissociació i les atmosferes fredes La campana de vidre, aquella en què Plath se sentia engabiada i que va publicar amb el pseudònim de Victoria Lucas, aporta estructura narrativa –una aspirant a escriptora que s’encamina al món literari i que a poc a poc es veu engolida fins a acabar ingressada en un psiquiàtric– a l’imaginari de la seva poesia. Atmosferes fredes, textures granítiques, la presència constant del blau –el color associat a la depressió–, les llengües i els cranis d’animals, les làpides. Una gelor humida que va trencant per dins. Ja en els poemes d’El colós, publicat quan tenia 27 anys, són recurrents els éssers que han estat esquarterats, que mostren una discontinuïtat sobtada, entre la bellesa i la descomposició, com si fossin dues cares de la mateixa moneda. ‘Ja mai més no podré tornar a ajuntar-te els trossos, encolar-te i deixar-te sencer. Brams d’ase, grunys de porc i riures obscens surten dels teus llavis immensos. És pitjor que un corral’, diu el primer vers del poema ‘El colós‘. Un fil obert que continua a La campana de vidre, sempre entre allò sublim i allò pestilent de budell. La presència de la mort a la novel·la es va fent cada vegada més explícita, com si fos una ombra com més va més allargada que confirma part del joc d’una ment, la de Plath, que potser precisament és en el trastorn on troba la lucidesa extrema. ‘Hi havia ombra als calaixos de les calaixeres, als armaris i a les maletes, i hi havia ombra sota les cases, sota els arbres i sota les pedres, i hi havia ombra al fons dels ulls i del somriure de la gent, i hi havia ombra, milles i milles i milles d’ombra, a la cara nocturna de la terra’, escriu. També en El colós apareix el blau de manera recurrent, per exemple, al poema ‘Un vaixell d’hivern‘: ‘Fins i tot les nostres ombres són blaves de fred.’ I ja el suïcidi de manera explícita al poema ‘Suïcidi a Egg Rock‘. ‘Una filla en un manicomi! Jo li havia fet allò’ La mort del seu pare, quan tenia vuit anys, li marca la vida. De fet, és conegut el poema que va dedicar-li, escrit un any abans de morir. ‘Ja no em serveixes, no em serveixes més, sabata negra dins on he viscut com un peu trenta anys seguits, mísera i blanca, gosant a penes respirar o esternudar’. Un poema que acabava dient: ‘Papa, papa, malparit, ja en tinc prou.’ La seva mare, el seu únic punt de referència durant tota la vida, representa al mateix temps suport i aquesta desconnexió primigènia amb el seu entorn. Diu a La campana de vidre: ‘La meva mare no em servia de gaire. La meva mare havia donat classes de taquigrafia i de mecanografia per mantenir la família des que el pare havia mort, però en el fons ho detestava, i detestava el pare per haver-se mort deixant-nos sense diners.’ Possiblement, aquesta mare encarnava la seva principal autoritat, després de si mateixa. ‘Una filla en un manicomi! Jo li havia fet allò’, diu Esther Greenwood cap al final de la novel·la. La vida de Sylvia Plath sembla una contínua tensió entre allò que és i allò que voldria ser. Una recerca infructuosa de l’ideal –d’escriptora, de dona, de mare– que podem anar resseguint a través de l’evolució de la jove aspirant a escriptora Esther Greenwood. ‘En teoria, m’ho hauria d’estar passant la mar de bé. En teoria, hauria de ser l’enveja de milers d’altres universitàries com jo de tot Amèrica que no desitjaven res més que caminar amb pas lleuger amb aquelles sabates de xarol del trenta-vuit que m’havia comprat a Bloomingdale’s durant l’hora per dinar, amb un cinturó de xarol negre i un bolset de xarol negre de conjunt.’ La vida somniada a Nova York, també autobiogràfica, revela imatges de festes sumptuoses que contenen alguna mena de verí tòxic a dins, com l’episodi de l’alvocat amb la salsa de cranc amb maionesa, una aparent delícia que porta implícit el vòmit. Una altra vegada, les dues cares de la moneda. Era crítica amb tot allò que escrivia. De fet, algunes vegades va renegar del que havia escrit, com en una entrevista a la BBC en què va dir que el poemari El colós l’avorria. També entre els crítics El colós ha estat qualificat de poemari d’aprenentatge, sobretot després de la publicació del poemari Ariel, que retrata de manera més crua la desesperació de la poeta. Aquesta mateixa exigència la va portar a ser una alumna brillant que va estudiar sempre amb beques. L’obsessió per escriure una novel·la i convertir-se, d’aquesta manera, en una escriptora total, tal com diu Pessarrodona a l’epíleg de la novel·la editada per Periscopi, va ser una exigència més de les que va poder complir. La Plath que trenca les convencions La seva relació amb l’escriptor Ted Hughes, a qui va conèixer a Cambridge i amb qui es va casar quatre mesos després, la confronta també amb l’ideal de dona. Un ideal que ja es deixa entreveure en alguns episodis de La campana de vidre, en què la protagonista mostra el deure social del casament al mateix temps que renega de tots els homes que van apareixent a la seva vida. És en els últims anys de la seva vida, ja casada i mare de dues criatures, quan es fa més explícit el seu posicionament polític en tot allò que escriu. ‘Una de les meves majors desgràcies ha estat haver nascut dona’, diu al seu diari. Representant de l’anomenada literatura confessional, Plath va ser prolífica també amb les cartes, que van estar amagades durant molt temps. Hughes en va eliminar una bona part després de la seva mort adduint que farien un mal irreparable als seus fills, però és on, en realitat, es revelen els maltractaments que va patir per part del seu marit. Trobem la Plath més compromesa a ‘Tres dones‘, el poema a tres veus que recità a la BBC el 1962. Tres maneres de viure la maternitat, però també un poema que reivindica la dona, el pacifisme i el respecte pel medi i la natura. Parlant del planeta terra, però també fent aquesta identificació de la terra amb el cos d’una dona, diu: ‘Els homes l’han batejat miserablement, però ella se’ls menjarà a tots.’ Un 11 de febrer de 1963, Plath, que havia vist com el seu marit la deixava per una altra poeta, va decidir de posar fi a la seva vida, en un hivern fred i blau igual que els que descrivia en els versos. Com si la vida de l’artista no pogués escapar de la seva pròpia estètica. Potser la cosa que a hores d’ara ja sap tothom i s’ha convertit en una anècdota fatal de la seva vida (o de la seva mort) és la manera com va decidir suïcidar-se. Una mort aparentment neta i indolora, com diria ella, transparent com un esperit. Podeu comprar La campana de vidre a la Botiga de VilaWeb

Summary: Sylvia Plath, l’escriptora blava, en català


‘No acceptarem la sentència i actuarem en conseqüència. Tots els drets que ens siguin negats els tornarem a exercir’, ha dit el president de la Generalitat, Quim Torra, en la conferència que ha fet avui a Madrid en l’esmorzar informatiu organitzat per l’agència Europa Press. Hi havia expectació mediàtica, i política, amb l’assistència d’un gran nombre de representants d’ambaixades. El govern espanyol, en canvi, hi ha enviat una representació menor, amb càrrecs intermedis però cap ministre per a fer gala del diàleg pregonat, per a poder escoltar amb tots els ets i uts què vol dir el president quan parla de confrontació democràtica en un context que serà marcat per la sentència. Torra n’ha donat pocs detalls, però ha deixat clar això: ‘Si la sentència no és absolutòria, ens portarà a una nova etapa, a prendre de nou la iniciativa, a traçar amb fermesa el camí fins a culminar la independència’. Quim Torra, un gran abisme a Madrid i el detall oblidat de Pedralbes- Crònica Josep Casulleras Quina forma prendrà això Quim Torra no ho ha revelat, però ha insistit que ha de tenir una dimensió institucional i també una altra de mobilització social basada en la desobediència civil. I això vol confrontació democràtica, és a dir, en paraules del president, ‘que en la nova etapa que s’obrirà a Catalunya es posarà en el centre de l’acció política l’exercici del dret d’autodeterminació dels catalans, amb un programa de país i amb els valors del republicanisme i del respecte als drets humans’. Però hi ha desavinences sobre quina ha de ser la resposta institucional per part dels partits independentistes. Poc abans de la conferència de Torra, la cadena SER difonia una entrevista per escrit amb el president d’ERC, Oriol Junqueras, que reblava allò que ja havien declarat anteriorment uns altres dirigents del partit: que caldria que hi hagués un govern de concentració que inclogués els comuns i que no s’havia pas de tenir por a unes eleccions avançades. Torra hi ha posat distància. ‘L’últim que hem de fer és abocar-nos a unes eleccions amb el grau de confrontació que això implicaria, i que ens impediria de concentrar-nos en donar una resposta a la sentència. I la proposta d’aprovar el presssupost és una oportunitat de país per a fer això.’ I una altra diferència substancial amb ERC: la investidura de Pedro Sánchez. Si ahir Gabriel Rufián deia que la facilitarien, que no hi posarien cap pega i fins i tot renyava Podem i els comuns, avui Torra ha deixat clar que la posició de Junts per Catalunya es mantindrà en el no del juliol si es manté la posició que va fixar el president espanyol amb la compareixença de dimarts, i que deixava clar que no pensava negociar cap referèndum. Recusació dels magistrats del TSJC Abans de la sentència, hi haurà la Diada amb lema, ‘Objectiu: independència’, que el president ha fet seu, i probablement hi haurà tema el judici a Torra al TSJC per no haver volgut despenjar la pancarta de suport als presos polítics del balcó del Palau de la Generalitat. La data del judici fixada pel tribunal és el 25 i 26 de setembre, justament els mateixos dies del debat de política general al Parlament. Li han demanat on anirà, si al parlament o al TSJC, i Torra ha respost que aquest problema l’ha de resoldre el tribunal, i no pas ell, però que tampoc no demanarà que canviï la data, perquè és quelcom que han de fer els magistrats, que ja haurien de saber que hi ha aquesta incompatibilitat que han creat ells. El president ha anunciat, a més, que recusarà els magistrats i que presentarà al·legacions contra la manera irregular com es va fixar la data del judici. Ací podeu recuperar la conferència íntegra de Torra:

Summary: Quim Torra a Madrid: ‘La sentència ens portarà a traçar el camí fins a culminar la independència’


Martín Aluja és un dels entomòlegs més reconeguts del món. Forma part de l’Acadèmia Mexicana de les Ciències i actualment és investigador en l’Institut d’Ecologia (INECOL), coordinat pel Consell Nacional de Ciència i Tecnologia de Mèxic (CONACYT). El seu treball científic ha estat reconegut, entre altres, amb el Premi King Baudouin atorgat per la International Foundation for Science i amb el Premi Nacional de Ciències i Arts de Mèxic. Des de fa poc combina la seua dilatada carrera com a entomòleg (que inclou més de 170 articles científics, l’edició de cinc llibres i més de 2.700 cites) amb la reflexió entorn de l’ètica de la investigació científica. S’ha centrat a investigar l’ecologia i la conducta de les mosques de la fruita i dels seus parasitoides; de fet, pot presumir que un gènere d’insectes porte el seu nom (Alujamyia), així com dues espècies de vespes (Aganaspis alujai i Diachasmimorpha martinalujat). Entre els resultats de les seues investigacions són particularment rellevants els que van ajudar a refutar la idea que l’alvocater Hass constitueix un reservori de la larva de la mosca de la fruita. Això va permetre desbloquejar el mercat nord-americà per a aquest important cultiu mexicà i va reportar grans beneficis econòmics i socials per a les poblacions rurals. Aprofitant la visita de Martín Aluja a València per a oferir un curs sobre ètica de la ciència en la seu de l’Institut de Biologia Integrativa de Sistemes (UV-CSIC), vam mantenir una agradable conversa al voltant de l’ètica de la ciència, un tema molt delicat que ell aborda de manera rotunda i compromesa. Comencem amb una pregunta que és al mateix temps òbvia i interessant: d’on ve el seu interès per l’ètica de la ciència? El va suscitar algun succés particularment rellevant o l’ha acompanyat sempre? Va ser un procés gradual. A casa, el meu avi matern, ma mare i mon pare ens van inculcar molt aquest tema de l’ètica i quan vaig estudiar el meu doctorat als EUA vaig començar a veure coses que em deixaven parat, però que pocs objectaven. Quan torne a Mèxic i m’incorpore a l’aparell científic, comence a participar molt en comitès de revisió i continuava percebent que hi havia coses que a mi em pareixien equivocades, però que tothom acceptava. Llavors, en 2002, em vaig acostar al president de l’Acadèmia Mexicana de Ciències i li vaig demanar que em permetera organitzar un simposi en 2003 sobre ètica científica. Vaig convidar gent molt rellevant de Mèxic i de l’estranger, per a evitar que els col·legues locals es posaren a la defensiva. Perquè un error que cal evitar invariablement en aquest assumpte tan espinós és el que podria denominar-se com el «dit flamíger» o la «cacera de bruixes». Em sembla un error molt greu fer acusacions sense ple coneixement de causa. El tema cal abordar-lo amb molta atenció i, precisament, amb enorme ètica, per a no malmetre la reputació de ningú de manera gratuïta o equivocada. Quina seria la diferència entre una ciència moralista i una ciència ètica? Com elegantment ho formula  Paulina Rivero-Weber, la moral és un tema imposat, cultural, que canvia de manera constant. Fa cent o cinquanta anys la moral era una altra, per això no és un bon suport, perquè és un fet que va canviant d’acord amb les cultures i els temps. L’ètica, en canvi, en principi, no varia: és un compromís profund amb tu mateix d’actuar d’acord amb estàndards ètics molt arrelats al llarg de tota la teua trajectòria científica. L’ètica té moltíssims components, no sols és l’espectre del frau i la falsificació de dades, els conflictes d’interès o el terrible assetjament sexual d’un tutor a una alumna. És molt més complex que tot això. Un component, poc valorat fins ara, és la intel·ligència emocional. Moltes vegades en les universitats se selecciona els investigadors per la seua intel·ligència intel·lectual, però la intel·ligència emocional és exactament igual d’important, especialment per a poder manejar conceptes d’integritat científica. Per això, almenys al meu parer, el científic actual ha de conjuntar ambdós tipus d’intel·ligència per a poder operar realment en un àmbit cada vegada més complex, estressant i competitiu. No obstant això, algunes persones tenen, quan s’aborda la demanda d’una ciència més ètica, una visió, diguem-ne, «puritana», que considera la ciència com una eina neutra d’obtenció de coneixement. És un punt de vista que trasllada els problemes ètics des dels científics fins als que fan servir els coneixements científics. Però això no és així. La investigació científica, el procés de generar coneixement, és un tema molt delicat perquè estàs creant eines que seran utilitzades per altres persones, fins i tot com a fonament per a continuar investigant més. Imagina’t que un d’aquests articles que estàs usant com a referència, com a base per a la tesi de doctorat, tinguera problemes d’ètica i siga producte de dades manipulades o inventades. El cost que això té per a la comunitat científica, i en general per a la societat que la finança, és desorbitant. Un «ADN» ètic profundament arrelat en el científic és important, perquè fer ciència implica una enorme responsabilitat. El mètode científic aplicat de manera ètica genera coneixement sòlid, replicable i útil per a la comunitat científica i per a la societat, que amb els seus impostos finança la investigació. En canvi, aplicat amb trampes, pot generar molts problemes. Pren el camp de la medicina, on hi ha molts casos de faltes ètiques greus, d’invenció o de manipulació de la informació sobre càncer, per exemple. Imagina’t el que això implica! Llig l’entrevista completa al web de Mètode Angelo Fasce, filòsof de la ciència amb formació en neurociència. Què és Mètode?

Summary: Entrevista a Martín Aluja, entomòleg expert en ètica científica


La nova jutgessa que investiga les càrregues policíaques del Primer d’Octubre al Bages ha admès el recurs presentat per la defensa de l’ex-regidor de Sant Joan de Vilatorrada i pallasso, Jordi Pesarrodona, i considera que es van vulnerar els seus drets quan la seva antecessora en el cas va acordar donar per acabada la instrucció de les càrregues a l’institut Quercus de Sant Joan de Vilatorrada sense haver-lo permès declarar en condició de víctima. La magistrada, doncs, ha ordenat de reobrir la instrucció i el santjoanenc serà citat per a declarar el 25 de març. Cal recordar que, en paral·lel, Pesarrodona està acusat de desobediència greu per haver-se posat al costat d’un guàrdia civil amb un nas de pallasso. En el seu escrit d’acusació, la fiscalia demana per a ell dotze mesos de multa i vint-i-quatre mesos d’inhabilitació. Les càrregues a Callús La nova magistrada del jutjat d’instrucció 2 de Manresa també ha acceptat el recurs presentat per la defensa dels ferits i ha acordat de reobrir la investigació per les càrregues policíaques a Callús. Així, segons ha explicat la defensa i tal com havien requerit, se citarà a declarar com a testimoni al tinent coronel de la Comandància de Barcelona que va organitzar les reunions preparatòries de la intervenció de la Guàrdia Civil als municipis de la Catalunya Central.

Summary: Reobren la causa sobre les càrregues de l’1-O a Callús i la vulneració de drets de Pesarrodona


Malgrat les crides del PP, Ciutadans i Vox, l’atenció de la premsa unionista i l’organització d’autocars per a assistir-hi, la manifestació d’avui a Madrid només ha aplegat 45.000 assistents. Una mobilització que s’esperava multitudinària ha aconseguit de reunir moltes menys persones que no pas la majoria de manifestacions importants dels darrers mesos, siguin de caire polític o social. La manifestación de hoy en Colón interpelaba a más de 40 millones de personas de toda España, ¿podemos hablar ya de fracaso estrepitoso? Que ponían buses por todo el país gratuitos y los mass media hicieron eco, joder: pic.twitter.com/EIf888PAHb — Bernat Castro #AltsasukoakAske 🦊 (@Bernat_) February 10, 2019 Si es compara amb les mobilitzacions organitzades per l’independentisme els darrers anys, la diferència és notable. Segons dades de la Guàrdia Urbana, aquest darrer 11 de setembre van ser un milió els manifestants de la Diada, mentre que 315.000 persones van assistir a una mobilització per la llibertat dels presos polítics a l’abril i 200.000 en una altra organitzada al juliol. Diada 2018Diada 2018Diada 2018Diada 2018Diada 2018Diada 2018Diada 2018Diada 2018Manifestació 15 d'abrilManifestació 15 d'abrilManifestació 15 d'abrilManifestació 14 de juliolManifestació 14 de juliolManifestació 14 de juliolManifestació 14 de juliolManifestació 14 de juliol Mini manifestació de feixistes a Madrid…. (45.000 pers.) 🤣🤣🤣🤣🤣MANIFESTACIÓ DEMOCRÀTICA A CATALUNYA…1.500.000 per) 👏👏👏 Doncs aixó pic.twitter.com/6GVgoubNtV — L'avi amb collons_Republicà (@muntane_josep) February 10, 2019 Segons dades de la policia belga la manifestació de Brussel·les el desembre del 2017 per a reclamar la fi de la repressió va acollir 45.000 persones, malgrat que els assistents van haver de pagar ells mateixos el preu del viatge. En la manifestació a la plaça Colón de Madrid, en canvi, el PP oferia la possibilitat d’anar-hi de manera gratuïta, amb autobusos pagats pel partit. Fotografia: Jordi BorràsFotografia: Jordi Borràs.Fotografia: Jordi BorràsFotografia: Jordi BorràsFotografia: Jordi Borràs. L’octubre del 2017, només a Girona, 60.000 persones van manifestar-se en contra de les càrregues de la policia espanyola, segons dades de la policia municipal. Vegeu ací la comparativa amb la manifestació d’avui: A l'esquerra, Madrid Plaza #Colon 10 febrer 2019, 40.000 persones. A la dreta, Girona 3 d'octubre 2017, 60.000 persones. 🤷♂ pic.twitter.com/4fHcQGRqxl — Joel Torrecabota (@torrecabota95) February 10, 2019 Quant a les altres mobilitzacions a la ciutat de Madrid, el darrer Orgull LGTBI va aplegar 700.000 persones i la manifestació feminista del 8 de març en va aplegar 170.000. Por comparar con cosas en Madrid… Pues una foto del Día del Orgullo Gay 😂😂😂😂😂😂 pic.twitter.com/54ZPMenkzV — QQQSimba (@QQQSimba) February 10, 2019 A la izquierda: 8 de marzo Huelga feminista en Madrid con 170.000 personas A la derecha: manifestación por la unidad de España en Madrid con 45.000 personas No representáis a España. #Colon #YoNoVoyConElFascismo pic.twitter.com/5s4O73meHT — Electrizas (@electrizas) February 10, 2019 A ciutats més petites com Bilbao, manifestacions per a exigir unes pensions dignes han arribat a acollir 25.000 persones, malgrat que són setmanals i gaudeixen de menys suport econòmic i atenció mediàtica. Cada lunes en Bilbao, desde hace más de 1 año, decenas de miles de personas se concentran reivindicando unas pensiones dignas, sin banderas, con DIGNIDAD.Sin la cobertura mediática que estan dando a la exaltacion fascista en Colón. #NoVoyConElFascismo #yonovoynipaquinipalla pic.twitter.com/O5sJ1eGJO3 — Alberto Suarez (@_AlbertoSuarez) February 10, 2019

Summary: Les manifestacions que han superat la de la dreta espanyola d’avui a Madrid


Vaig entrar a Mèxic, per primera vegada, des del nord. Devia ser el 1986, quan un avió em va deixar a El Paso, la ciutat que hi ha al nord de la frontera del Rio Grande, encara a Texas, als Estats Units. Era de nit i en eixir de l’aeroport vaig quedar bocabadat per l’enorme extensió de llum que s’estenia al meu davant. Semblava una ciutat inacabable, però en realitat n’eren dues, El Paso i Ciudad Juárez, dos noms per a un sol espai urbà separat entre dos estats, entre dos països i, de fet, entre dos mons per un riu que era i des d’aleshores ha estat encara més la frontera més dura del món. A Berlín havia travessat aquell mur que havia de representar la manca de llibertat. Però l’experiència de passar sense problemes del nord del Rio Grande al sud mentre al teu costat una gentada feia cua durant anys tan sols perquè no tenia el passaport adequat em va semblar, de llarg, molt més dura, molt més impressionant, molt més immoral, que no pas l’escrutini marcial a què et sotmetien en els punts de control aquells altíssims i esquerps vopos de la difunta RDA. Quan finalment vaig arribar a l’hotel, com faig gairebé sempre, vaig encendre el televisor i vaig fer córrer les cadenes per veure quines hi havia. Supose que és un costum de vell periodista: situar-te primer de tot. Saber què trobaràs i en què pots confiar. Un telenotícies mexicà em va cridar vivament l’atenció. Acabava amb deu minuts ben bons de retrats de criminals. En vídeo. Una persona, davant la càmera, efectuava aquell conegut ritual de la fotografia dels detinguts –ara mire a la dreta, ara al davant, ara a l’esquerra. I mentrestant una veu en off ens explicava qui era i què havia fet. De sobte, tots els criminals eren policies. I al final els criminals aquells que es retrataven en públic, tots, eren membres de la policia secreta, cosa que em va sobtar d’allò més. En aquell moment em va semblar increïble la quantitat de crims que en un sol dia es podien cometre en aquella ciutat i més increïble encara quants d’aquells crims els cometien policies. Avui no crec que hi haja prou temps als informatius per a retratar els crims i encara menys els criminals. Les xifres de la violència a Mèxic són gairebé impossibles de creure. Quaranta mil desapareguts, ara mateix, sense cap rastre. L’any 2017 –del 2018, encara no n’hi ha estatístiques– hi van morir assassinades 23.000 persones. Concretament a l’estat de Chihuahua, on hi ha Ciudad Juárez, hi van aparèixer quatre persones mortes violentament de cada deu mil que hi habitaven. Els càrtels de narcotraficants pugnen per controlar el nord de Mèxic. El de Sinaloa hi és el dominador històric, sota la direcció del ‘Chapo’ Guzmán primer i dels seus fills ara. Curiosament, aquella frontera que ja a final dels vuitanta em semblava gairebé impermeable avui ho és encara més. Però tan sols per a les persones. La cocaïna, en canvi, flueix amb una facilitat esgarrifosa. Crea un negoci difícil d’imaginar, que fa que uns quants esdevinguen increïblement rics, mentre rosega Mèxic fins als ossos. No hi ha solució per a la guerra contra els narcos que no siga que la voracitat del capitalisme se n’encarregue: ‘Cal que algú descobresca una droga millor que la cocaïna, que siga sintètica i que es puga produir dins els Estats Units’, em deia una persona que coneix bé la desesperació de la política local. ‘Fins que la cocaïna no deixe de ser negoci Mèxic no podrà ser un país normal’, reblava. L’anàlisi pot ser sorprenent però és indiscutible que avui aquest país és a les mans dels narcotraficants o que no pot viure sense pactar-hi. El poder d’aquestes organitzacions criminals és immens, omnipresent, i dificulta no únicament la vida normal de les persones, sinó l’existència de l’estat com a tal. Perquè si un estat no pot protegir els seus ciutadans, de què serveix? No és aquesta la primera obligació que té? Viure en un país com aquest és extraordinàriament dolorós, però hi ha molts valents que hi planten cara. I entre ells, especialment, grans, enormes periodistes. Que paguen pel seu impagable valor. Més de cent periodistes han estat assassinats d’ençà de l’any 2000 a Mèxic, una xifra comparable a les que exhibeixen Síria o l’Irac. Com ara Javier Valdez Cárdenas, marit de Griselda Triana, també periodista. Valdez fou el gran cronista del narcotràfic a Sinaloa, un defensor tenaç de les víctimes, dels ciutadans normals del carrer. Ja havia estat víctima d’un atemptat quan es va publicar el seu llibre Miss Narco. El volum fou un èxit de vendes i contenia retrats fins aleshores mai escrits de dones vinculades al narcotràfic: mules, rentadores, núvies, dones… Com a resposta i amenaça, algú va llançar un artefacte explosiu dins la redacció de Riodoce, setmanari que ell havia fundat sis anys abans i que és des d’aleshores un bastió de dignitat periodística, ciutadana i moral. Era el 2009. Valdez fou assassinat vuit anys després d’aquell primer atemptat. El mataren a Culiacán, la capital de l’estat de Sinaloa, el 15 de maig de 2017, un dilluns. Poc més enllà d’una cantonada de la redacció, a plena llum del dia. Dos homes encaputxats li van disparar dotze trets ‘al carrer Vicente Riva Palacio, entre Ramón F. Iturbe i Epitacio Osuna, de la Colonia Jorge Almadaquan’, segons la nota urgent que va ser publicada pels seus companys. En aquell tros de carrer hi ha unes cases baixetes, amb un bar, un restaurant que porta per nom El Recreo, una botiga de pneumàtics, un parell de botigues d’arts gràfiques i un edifici gran, de maons foscs, on hi ha un centre de distribució d’una empresa. Tot molt normal i tranquil, un carrer qualsevol. Valdez havia eixit de la redacció per comprar-se alguna cosa de dinar, portava una camisa de quadres foscs petits i el seu barret inseparable, que ara ha esdevingut a Mèxic un símbol del periodisme compromès. Tenia cinquanta anys. El gener d’enguany, durant el judici de Joaquín Guzmán Loera, àlies ‘Chapo’, Dámaso López, el seu successor al capdavant del càrtel de Sinaloa, també empresonat, va declarar que Valdez havia estat assassinat pels fills del Chapo perquè havia desoït les seues ordres de no publicar una conversa amb ell mateix. Un dia un home que no es va voler identificar va telefonar a Riodoce demanant per Valdez i li va dir, sense identificar-se, que tenia una informació important i que l’esperava al carrer. Un altre periodista, en l’ambient d’extraordinària violència de Sinaloa, no hi hauria anat, però Valdez hi va anar i es va trobar amb un telèfon mòbil a l’altra banda del qual hi havia el qui havia estat lloctinent del Chapo, Dámaso López, que li va fer unes declaracions criticant durament els fills d’aquell. Quan es va publicar l’entrevista, Dámaso López i els fills del Chapo sostenien una batalla a trets, oberta i total, pel control del càrtel de Sinaloa. Aquests darrers, quan varen saber que es publicaria l’entrevista, van posar-se en contacte amb la redacció i van oferir-se a comprar tota l’edició. La revista ho refusà i va posar el número al carrer, però els narcotraficants varen enviar gent a tots els punts de venda per adquirir immediatament els 4.500 exemplars de la tirada, tan de pressa com arribaven. I, després de segrestar el dret d’informar-se dels lectors, van matar el periodista. **** Vaig trobar-me amb Griselda Triana a la ciutat de Mèxic el 6 de juny. Vàrem quedar al bosc de Chapultepec, el gran pulmó verd d’aquesta megalòpoli de vint milions d’habitants, on se celebrava la Fira de les Cultures Amigues. Al Pavelló de la Ciutat de Mèxic s’havia de fer aquell dia un debat sobre l’efecte de la violència en el periodisme, debat en què ella havia de tenir una participació destacada. El dia abans havia tingut una llarga conversa amb Griselda i més companys periodistes mexicans que m’havia fet entendre millor l’abast de la tragèdia que s’abat sobre aquest país. Griselda va arribar amb pas lent, però amb un somriure als llavis que no se li esborrà ni en els moments més durs de l’entrevista. Al cap de pocs minuts de començar a parlar, tots dos en veu molt baixeta i ella a poc a poc, com mastegant cada paraula que pronunciava, una pluja torrencial ens va obligar a arrecerar-nos dins una caseta de l’organització i la conversa continuà en una penombra molt serena, acompanyada, això sí, dels colps agressius de les gotes de pluja sobre el sostre plastificat que ens aixoplugava. —La veritat és que no sé ben bé per on començar. Tinc por de fer preguntes impertinents. Jo entenc el periodisme com un combat, però el preu ací a Mèxic és tan alt que fa molt respecte de parlar en aquests termes. No voldria semblar frívol i encara menys insensible. —A Mèxic es pot fer bon periodisme però és cert que el cost, el preu, que es paga per fer-lo és molt alt en termes personals. És molt lamentable que els periodistes treballem en aquest país sota amenaces constants, amb el risc real de ser assassinats o de desaparèixer, d’haver-nos de desplaçar a una altra part del país per poder viure, simplement per poder mantenir-nos vius. Això no hauria de ser així. —Viure el periodisme amb por és viure el periodisme? —Jo sé com va viure Javier l’exercici periodístic i Javier mai no va negar que tenia por. És clar que en tenia. No podia ser altrament. Sabia molt bé què feia i de qui havia de tenir por i per què. Ell no va negar mai la preocupació que sentia perquè era ben conscient que tocava afers molt sensibles, que el posaven en risc i l’enfrontaven a gent extremadament perillosa. —I vós? —Jo ho vivia també amb molta preocupació, és clar. El meu exercici professional era diferent del seu, això m’agradaria que quedàs clar. Jo he treballat més a la ràdio, no tocava els seus temes ni el meu camp era el periodisme d’investigació a què ell es va dedicar amb tota la força. Tanmateix, també era ben conscient de què hi havia en joc. Per exemple, recorde molt vivament, com si fos ara mateix, l’impacte que em va causar veure publicada aquella entrevista amb Dámaso López que, al cap i a la fi, posen d’excusa, diuen que és la motivació, del seu assassinat. Quan la vaig veure publicada a la seua revista, a Riodoce, i vaig comprovar que l’havia signada ell personalment, que hi havia posat el seu nom, em vaig sentir terriblement malament. Allò era exposar-se massa, vaig pensar-ho de seguida. —Exposar-se ell? —Sí. Exposar-se ell. Però també, exposant-se Javier, com passaria amb qualsevol altre periodista, tots els qui érem al seu costat ens exposàvem automàticament. Ell molt més que nosaltres, és clar. Però nosaltres també. A partir del moment que es va publicar aquella entrevista vaig passar a viure el nostre dia a dia encara amb molta més por, tenia molta més por que no havia tingut fins aleshores. —Por en la vida quotidiana? —Sí, és clar. Per exemple, cada vegada que pujava al cotxe amb ell no podia evitar de pensar si hi havia una bomba que podia esclatar en qualsevol moment. Per a matar-lo. Això ens podia passar… —Li ho vàreu dir mai, això? —No li ho vaig dir mai, ni una sola vegada. Però ho pensava sempre. Cada vegada. —I tanmateix pujàveu al cotxe… —És clar. Perquè no volia quedar-me sense aquells moments familiars. Sense anar una estona a passejar tots tres o tots quatre junts, amb els nostres fills. Però és molt difícil viure pensant constantment que aquell pot ser el darrer dia. No me n’anava mai a dormir si ell encara no havia arribat a casa. Cap nit no ho vaig fer. I moltes vegades m’imaginava que el podien matar allà mateix, tot just arribant a la casa i mentre jo l’esperava dins, perquè això els criminals ho han fet sovint. O que el podien matar quan se n’anava al matí, de camí cap a la feina. Els maten sempre als llocs on els periodistes treballen o viuen. A prop de la redacció, com li varen fer a ell. Saben les rutines diàries i les aprofiten. —Perdoneu que insistesca en la pregunta anterior: i es pot exercir el periodisme en aquestes condicions? —Cap periodista, ni cap familiar de cap periodista no hauríem de viure amb aquesta por. El periodisme s’ha d’exercir com un acte d’amor per la justícia, per la veritat, no amb aquesta que pot passar alguna cosa qualsevol dia que se t’emporta la vida, tants anys de vida. Però és el món que ens ha tocat. Vivim en un país on l’estat és incapaç de protegir-nos i de protegir la nostra feina. —Tots dos treballàveu de periodistes de feia dècades. Teniu la sensació que com més va més difícil és d’exercir de periodista a Mèxic? És pitjor avui que no fa deu anys, vint anys? —Crec que avui a Mèxic es fa molt més bon periodisme que quan nosaltres vàrem començar, fa vint anys. La nostra generació, la de Javier i meua, ens vàrem anar formant, si ho puc dir així, de manera empírica. Javier era sociòleg i havia militat en el Partit Revolucionari dels Treballadors. Fins i tot havia estat candidat a diputat per aquest partit quan tenia tan sols divuit anys. Javier va començar a escriure de molt jove. A vint anys ja publicava una columna que es titulava ‘Regeneració’ en un diari de Culiacán. Llegia molt, escoltava molta música, tenia idees molt revolucionàries. Javier no va haver d’estudiar una carrera formal de periodisme per a ser el bon periodista que va ser. El destí, la vida, el va anar portant per aquest camí i crec que puc dir que ho va fer molt bé, que va ser un gran periodista. —I vós? —El meu cas és diferent del seu. Jo estudiava psicologia però em vaig adonar que no era la carrera que volia seguir. I vaig començar a treballar en mitjans, gairebé al mateix temps que Javier. Vaig començar a principi dels anys noranta com a reportera radiofònica però també vaig treballar en premsa escrita. Fins i tot vaig fer de diagramadora! Ara em considere en excedència de la meua feina, a la Universitat Autònoma de Sinaloa. Allà he estat reportera i cap d’informació de la Direcció General de Comunicació Social. També vaig ser coordinadora i conductora de diversos programes emesos pels mitjans de la universitat, el darrer dels quals ‘La otra edad’, un programa que depèn del Centre de Polítiques de Gènere. I col·labore ací a la ciutat de Mèxic amb la Casa Refugi Citlaltépetl, on hem impulsat el memorial Javier Valdez, un espai que acull els seus llibres, part de la seua biblioteca personal. Però em pregunte sovint, quan he de fer una entrevista o un debat, si parle en nom seu o bé en nom meu, o com a víctima. I si puc parlar d’ètica, de resistència, com ho feia ell, com sempre havia fet ell. I la veritat és que no ho sé, simplement no ho sé… —Vós no sóu de Sinaloa. Javier sí que ho era. No sé si éreu conscient, quan vàreu arribar-hi, de quanta violència hi trobaríeu. —Jo tenia dotze anys quan vaig arribar a Sinaloa i allà és on vaig sentir per primera vegada el famós corrido del narco Lamberto Quintero (‘Su compaсero le dijo:/ “Nos sigue una camioneta.”/ Lamberto sonriendo dijo:/ “Pa’ que son las metralletes”…’). I vaig tenir curiositat per a veure el pont de la cançó, aquest que et porta a Tierra Blanca. Després, a la secundària, tenia de companya una familiar molt pròxima d’un cap del narcotràfic que avui, tants anys després, continua lliure. I la veritat és que a mesura que creixia anava prenent consciència que a Sinaloa aquesta mena de vida és normal, és natural. Simplement et vas avesant a la violència, fins que arriba un punt que la naturalitzes, que la interioritzes… Però cal dir que no és natural ni normal això que passa a Culiacán, a Sinaloa. Has de pensar que, per exemple, al Cap d’Any les famílies s’han d’amagar dins de casa, no poden ni traure el cap per la finestra perquè tot són ràfegues d’armes de gran calibre, disparant d’abans de les dotze de la nit durant hores i més hores. Vist això, crec que arribar a la fi de la violència és una utopia sense fonament. La violència és a l’ADN de la gent i serà molt difícil de treure-la’n. Els xiquets i les xiquetes de Sinaloa porten la violència tatuada al cos de ben menuts. —No vau pensar mai a canviar d’ofici, a fer una altra cosa? —No. A més, era impossible que Javier deixàs d’escriure! I jo no li ho hauria demanat mai. És veritat que em preocupaven les conseqüències de la seua feina de denúncia i investigació, que m’atemoria allò que feia. Però era allò que havia de fer, era evident. A voltes me l’imaginava ja vellet, a la casa, però encara escrivint. Escrivint sempre. Era una mena de somni que no ha pogut ser… —I tot això, com afecta els joves que ara s’inicien en el periodisme? —Passa que per a molts joves és molt difícil de ser periodista per la pressió que reben de les famílies. Les famílies tenen por que es dediquen a aquest ofici nostre. Els demanen per què fan aquella carrera si els acabaran matant en cas que publiquen segons què. Per a moltes famílies és difícil d’acceptar que el seu fill o la seua filla siguen periodistes amb el risc que corren. Però, de totes maneres, hi ha molts joves que fan una gran feina. Que volen escriure, que saben escriure, que tenen sensibilitat, que tenen una preocupació sincera i honrada pel país i per tota la situació. Pense en Daniel Larrea, en Marcela Turati, en Alejandro Almazan… Ells i molts més periodistes fan la feina que la ciutadania d’aquest país es mereix, a la qual té dret fins i tot en les condicions tan adverses que vivim. —En alguns països la precarietat o les pressions polítiques o comercials són el màxim problema pel periodisme. Pel que dieu, no és el cas de Mèxic. —Tot això hi és, és clar. Ho vaig aprendre de pressa quan era molt jove. A la ràdio em van fer seguir un partit polític durant una campanya electoral. Vaig anar informant de tot allò que feia el candidat i, de sobte, el director em va cridar i em va dir que no treballàs tant, que allà tots eren del PRI i no calia donar tanta informació de l’oposició. A Mèxic el problema principal, per davant d’això i tot, és la impunitat. A Mèxic es pot matar un periodista i que no passe res. Hi ha una enorme impunitat per aquests crims. No passa res quan maten un periodista. Res de res. —Javier va haver de crear un mitjà propi per a desenvolupar el periodisme que volia fer. —Sí. Riodoce. Tothom deia que només duraria mig any i ja en fa setze que ixen al carrer. És una publicació que resisteix, que sobreviu amb la venda d’exemplars, no amb la publicitat, que a Mèxic és molt marcada i és un instrument de control polític. Dissortadament, hi ha pocs casos com aquest i visc sempre amb la preocupació que un dia hagen de tancar. —Hi ha un aspecte del vostre cas que crida molt l’atenció. Després de l’assassinat, descobriu que el govern mexicà intenta espiar-vos fent servir el conegut Pegasus, un programa israelià que, en principi, només es ven a governs. —Sí. És així. —Ho interpreteu, com fa tanta gent, com un símptoma de complicitat? Vull dir de complicitat entre l’estat i els narcotraficants? Volien saber què més sabíeu? O només us volien fer por? —Si volien fer-me por la veritat és que no me’n vaig ni assabentar. Perquè va passar un any abans que fos conscient que el meu mòbil havia estat atacat amb aquest programa. A mi em van arribar uns missatges, que contenien aquest malware, el 25 i el 26 de maig, deu i onze dies després de l’assassinat de Javier. I no els vaig ni mirar. La veritat és que en aquell moment no volia llegir res i encara menys res que tingués a veure amb l’assassinat de Javier. La meua vida era un caos. El meu cap estava en una altra dimensió. Simplement, no m’hi vaig ni fixar. Fou quan es va fer públic que al director de Riodoce, Ismael Bojórquez, i al cap d’informació Andrés Villareal, els havien arribat aquests missatges i que es tractava de Pegasus que em vaig adonar que a mi també m’havien atacat. Després els experts ho van analitzar i, efectivament, el telèfon tenia aquell malware instal·lat. —Què vàreu sentir quan vàreu comprovar que el vostre govern, després d’haver estat assassinat el vostre marit pels narcotraficants, a sobre us espiava? —Una ràbia enorme. No sé expressar quanta ràbia. Em vaig sentir molt agredida perquè no sóc cap criminal i perquè havia col·laborat amb la fiscalia en tot allò que m’havien demanat per aclarir l’assassinat. En tot. La fiscalia havia entrat a casa nostra i l’havia revisada de dalt a baix. Havien regirat la biblioteca de Javier, els seus papers, havien mirat i analitzat tots els nostres ordinadors, telèfons, tauletes, per veure si hi trobaven cap pista. I allò no era prou? Per què varen assaltar d’aquella manera la meua intimitat i la de la meua família, d’amagat de nosaltres? —Potser pensaven que teníeu informació que no volíeu compartir amb ells? —Javier era un bon periodista i tots dos sabíem, com a professionals, que hi havia coses que simplement no ens les podíem explicar. És molt elemental. És una regla bàsica de la professió. La informació que ell tenia i que ens podia posar en risc a nosaltres se la quedava per a ell. Era un periodista extraordinàriament responsable. Potser alguns no poden entendre que una parella es comporte així, però tots dos érem periodistes i sabíem què hi havia en joc i que perillós que era tot plegat. Però, siga com siga, si el govern hagués volgut saber res més era tan senzill com demanar-me permís o autorització, preguntar-me. Si m’haguessen explicat que era necessari jo hi hauria col·laborat. Però no, allò que varen fer és molt pervers. Especialment perquè aquell dispositiu, aquell telèfon concret, el vaig passar a la meua filla i per tant la van espiar a ella. I per què? És horrible. —Mèxic ha canviat de govern i el nou president, López Obrador, us va oferir de parlar en una de les primeres conferències de premsa que va fer al palau presidencial, per si volíeu fer una denúncia pública dels fets. Quan us vaig veure parlant allà, vaig pensar que us devia ser molt difícil de mantenir-vos serena com us vàreu mostrar, posada de sobte davant els focus de tothom al palau presidencial. —La serenitat la mantinc gràcies a la teràpia psicològica i gràcies a la psiquiatria. L’agost del 2018 vaig haver de fer aquest pas, vaig haver d’acceptar que necessitava psiquiatria, cosa que per a mi ha estat molt difícil. Però passa que el crim contra Javier no és un crim més i que les conseqüències són especialment difícils de superar. Ell era un personatge molt conegut, una referència per a molta gent en aquest país. El meu perfil, professional i ciutadà, era diferent, més discret si ho voleu dir així, i el seu assassinat també implicava que jo em posava a la vista de tothom. He de donar la cara. I una de les conseqüències d’això és que revisc constantment tot allò que ha passat, tot allò que m’ha passat. Quan la ferida comença a tancar-se sempre passa alguna cosa que la reobre. Però he de continuar amb aquesta vida pública i ara veig més clar què he de fer amb la resta de la meua vida. I els medicaments i les teràpies em mantenen més tranquil·la, més serena, més fresca. Gràcies a això ara puc començar a prendre el control de molts aspectes de la meua vida que fa un any no podia dominar. A la Casa Refugi Citlaltépetl, és tradició que els periodistes signen un dels seus llibres a Javier Valdéz. A la fotografia, la dedicatòria que va fer Vicent Partal. —En aquella compareixença vàreu reclamar una investigació a fons… —Vaig exigir que no descartassen cap línia d’investigació pel que fa a l’autoria intel·lectual dels assassins de Javier. Tant me fa de quina organització criminal vingués l’ordre. Vull que la nova fiscalia general de la república siga rigorosa i que es puga determinar qui va donar l’ordre d’assassinar Javier. No únicament qui el va matar físicament. I demane saber això perquè si no ho sabem no podrà haver-hi justícia. —Us sentiu obligada a fer aquest pas endavant? —Quan varen matar Javier va arribar a Culiacán un vol pràcticament ple de periodistes. I quan van arribar a la funerària algú em va dir: ‘Gris, necessitem que isques.’ Aleshores em vaig trobar, de sobte, amb tot de càmeres i col·legues que em demanaven que digués alguna cosa. Però no vaig poder dir res. Em sentia ofegada. Entenia que Javier era un personatge públic, però a mi, com a companya, com a esposa seua, m’era molt difícil de parlar en aquell moment. La primera entrevista no la vaig poder fer fins al cap d’un mes. Em vaig tancar durant setmanes. Estava dolguda, enutjada. Tenia una por que em moria! —El dolor es pot mitigar amb el pas del temps? —No. El dolor fa mal. Molt de mal. Ara fa dos anys de l’assassinat de Javier i encara tinc feina a entendre que haja passat tant de temps. A voltes encara pense que va passar ahir. No entenc el pas del temps, no sé com poden passar els dies tan ràpidament. Però també he après que els medicaments o la psiquiatria no em llevaran la tristesa que tinc i que contra això hi he de lluitar amb la teràpia. És molt complicat, tot plegat. Vaig també a la clínica del son, perquè em costa molt de dormir, tinc insomni. Diguem que m’ajude a mi mateixa i em deixe ajudar. Estic envoltada de persones que sé que m’ajuden, que m’impulsen, que m’inspiren. I és com si em deixàs anar. Però alhora sóc molt conscient d’on sóc. Sé que hi ha coses que encara em fan por, no perquè no crega possible de fer-les sinó perquè durant molts anys les he fetes amb un company al meu costat que ara no hi és. —Sentir-vos acompanyada és important. —És important que no ens aïllem. —I d’on traieu les forces per a pensar en l’ofici, en el periodisme, enmig de tot això que m’expliqueu? —És que el periodisme és una forma de vida. Que Javier va triar i que jo he triat. La meua activitat periodística ara és en pausa per tot això que us explicava. Jo no feia el periodisme que feia Javier, les nostres especialitats eren diferents, però a mi m’agradava molt allò que feia. I crec que tornaré a fer allò que feia abans quan puga, quan això em resulte possible, que ara mateix no puc. M’he passat la major part de la vida fent ràdio i voldria tornar-hi. Però ara mateix en seria incapaç. Sé que ara necessite temps, però també sé que sóc periodista i que aquesta és la meua vida. —Quina creieu que és la millor definició de periodista? —Diuen que ser periodista és ser els ulls i la veu de la societat, però a mi no m’agrada gaire aquesta formulació. Ara, en qualsevol cas és evident que com a periodistes contribuïm sempre a canviar consciències, a transformar-les sobre la realitat que vivim. I per això el bon periodisme només és a les mans dels qui volen anar més enllà de les declaracions oficials, a les mans dels qui ho qüestionen tot, dels qui fan les preguntes pertinents i les fan de manera potent i argumentada. El bon periodisme és a les mans dels qui donen veu a les víctimes. Però sobretot és a les mans d’aquells periodistes que poden mirar a la cara els seus col·legues perquè tothom sap que mai ningú no els podrà espantar ni corrompre.

Summary: Griselda Triana: ‘A Mèxic es pot matar un periodista i que no passe res’


La Conselleria d’Educació, Investigació, Cultura i Esport ha posat en funcionament un mapa digital que recull la informació de 273 museus i col·leccions museogràfiques, els reconeguts del País Valencià, coincidint amb la celebració del Dia dels Museus el pròxim 18 de maig. La ciutadania podrà accedir a aquesta informació mitjançant el bàner del Dia dels Museus 2019, que està allotjat en la web de la Generalitat, o a través de la pàgina de la conselleria. La cerca es pot realitzar directament sobre el mapa o seleccionant el municipi, la comarca o la província sobre els quals se sol·liciti la informació i de cada museu i col·lecció museogràfica permanent s’obté una descripció general, l’horari, la ubicació, l’enllaç amb la seva direcció web amb les activitats de cada centre i altres detalls específics. En total, s’ofereix la informació de 273 museus i col·leccions: 86 a la demarcació d’Alacant, 56 a la de Castelló i 131 a la de València. Així mateix, amb motiu del Dia dels Museus, els centres museístics gestionats per la Generalitat han programat per a aquesta setmana activitats, que es concentren principalment en el cap de setmana, relacionades amb el lema ‘Els museus com a eixos culturals. El futur de les tradicions’. Museu de Belles Arts obert fins a mitjanit En aquest sentit, el Museu de Belles Arts de València, que romandrà obert aquest dissabte des de les 10.00 hores fins a la mitjanit, ha programat visites especials a la col·lecció permanent per a adults a les 10.30 i 13.00 hores, i visites als tallers i magatzems a les 11.30, a les 18.00 i a les 22.30 amb inscripció prèvia. A més, aquest mateix dia a les 12.00 hores actuarà la coral Amics de la Nau Gran en el pati de l’Ambaixador Vic; mentre que a les 20.00 ho farà l’Orfeó Universitari de València. El diumenge, a les 12.00 en la Sala Ribalta, es representarà l’obra de teatre ‘Cinco Lobitos (La violación de Lucrecia)’, per la companyia Osaka Club. En la mateixa línia, durant tot el cap de setmana es durà a terme una experiència de pintura col·lectiva dirigida per l’artista plàstica Tina McCallan en la qual cent persones pintaran un quadrat en un gran llenç de l’obra ‘Baco Joven‘, de Joaquín Agrasot, pintor oriolà del qual enguany es compleix el centenari de la seva defunció. L’activitat, anomenada ‘Agrasot x 100′, no requereix coneixements tècnics de pintura i està oberta a tots els públics. Eines prehistòriques de l’art llevantí D’altra banda, el Museu de la Valltorta ha preparat per al dissabte a les 11.00 hores una demostració de les eines prehistòriques de l’art llevantí en el vestíbul del museu per a tot el públic; mentre que del 21 al 24 de maig s’oferirà un taller de prehistòria per als escolars dels municipis pròxims. Així mateix, el Museu Arqueològic de Sagunt (Camp de Morvedre) ampliarà l’horari el divendres, el dissabte i el diumenge de 10.00 a 22.00 hores. Respecte a les activitats, el dissabte a les 10.30 es realitzarà una visita guiada pel museu i el taller didàctic ‘Jornada d’un/a ciutadà/a romà/a’, dirigit als jóvens en risc d’exclusió social. A més, el diumenge a les 12.00 es representarà l’obra teatral ‘Publio Cornelio Escipión‘ en el Museu de Sagunt.

Summary: Un mapa digital recorre i descriu 273 museus i col·leccions del País Valencià


Tensió a les portes del Museu Nacional d’Art de Catalunya (MNAC) entre agents dels Mossos d’Esquadra i manifestants per l’arribada del rei espanyol Felipe VI a Barcelona, després de les protestes d’aquesta tarda. Membres dels Comitès de Defensa de la República (CDR) s’han concentrat a les portes del MNAC molt d’hora, a les 15.00. Segons que han denunciat a Twitter, agents dels Mossos d’Esquadra els han volgut desallotjar. Després d’aquesta primera acció, a les 17.00 s’ha fet una concentració a la plaça d’Espanya. Alguns manifestants han cridat ‘Borbó criminal’ i ‘1 d’octubre, ni oblit ni perdó’, han desplegat pancartes es llegia ‘Llibertat presos polítics’ i ‘Jo acuso’ i han cremat fotografies del rei espanyol. Els manifestants s’han adreçat al MNAC, on s’havia convocat la protesta, custodiats per quatre furgons dels Mossos. Però davant les fonts de Montjuïc un cordó de la policia els ha barrat el pas. Han decidit de tornar a la plaça d’Espanya i tallar la circulació. Més tard s’han tornat a acostar a les portes del MNAC, on es manté el cordó. Agents dels Mossos d’Esquadra han identificat manifestants a l’avinguda de Maria Cristina. Finalment, s’ha desconvocat la manifestació. Tant els CDR, com Arran i la CUP han fet crides a sortir al carrer per dir a Felipe VI que no és benvingut i que els catalans no són els seus súbdits. ‘Hem de sortir al carrer una vegada més i dir a aquest rei imposat, hereu directe de la dictadura franquista, que no som els seus súbdits, que serem el seu pitjor malson i que no pararem fins a destronar-lo’, han dit els CDR en un comunicat. #MNAC #Destronemlo #NiReiNiPor #CDRenXarxa pic.twitter.com/dEZYyjKtuW — CDR Catalunya (@CDRCatOficial) February 24, 2019 Els @mossos, al servei del règim del 78 i de la monarquia, volen desallotjar-nos de l'entrada del #MNAC. 📺 Han fet fora de la zona les càmeres de @tv3cat, privant la gent del dret d’informació.#Destronemlo#NiReiNiPor #CDRenXarxa pic.twitter.com/rmloSo7bon — CDR Catalunya (@CDRCatOficial) February 24, 2019 L’any passat, la protesta contra la presència de Felipe VI al Mobile World Congress va ser multitudinària. El sopar es va fer al centre de Barcelona, al Palau de la Música Catalana, i la policia va acordonar la zona. No obstant això, els crits de la protesta, com també el repic d’atuells, van ressonar dins la sala i van incomodar el rei espanyol. #Cassolada i #pitada al centre de la ciutat envaït pels cotxes negres del #MWC18 per dir-li a Felip VI que no és benvingut a Barcelona @btvnoticies pic.twitter.com/5WfOwqMJ9g — Albert Muñoz (@MupertBCN) February 25, 2018 Han pogut desallotjar lVia Laietana a cops de porra,però no han pogut desallotjar els pisos…al costat del #PalaudelaMúsica la #cassoladadepais @assemblea @omnium ha estat brutal @XavierAntich @JoanQueralt @jcanadellb @BeatrizTalegon @RaholaOficial @ramoncotarelo @salvadorcardus pic.twitter.com/0vdk5QmXPn — MAR T AUTET 🎗 (@MAR_T_AUTET) February 25, 2018

Summary: Tensió a les portes del MNAC per l’arribada del rei espanyol


Les formacions de Més per Menorca i Més per Mallorca no han aconseguit de fer retirar el plus de residència que tenen els alts càrrecs del govern que provenen de la península. Més per Menorca havia presentat una esmena al pressupost del 2020, que també tenia el suport de Més per Mallorca, perquè només la percebessin els alts càrrecs amb residència oficial a les Illes, però els vots del PSIB, Vox i Unides Podem, en una estranya aliança, ho han impedit. El PP s’ha abstingut. Després de la votació, per tant, els alts càrrecs del govern que treballin a Mallorca i siguin empadronats fora de l’illa –sense distingir si són de Menorca, Eivissa, Formentera o de la resta de l’estat espanyol– continuaran cobrant el complement en concepte de residència de 22.000 euros, a més del sou corresponent. Tampoc no ha reeixit la proposta d’Unides Podem de rebaixar aquest plus de 22.000 euros a 12.000; Més per Menorca s’ha oposat que fos votada al ple perquè entén que els alts càrrecs de la península no han de cobrar-lo en cap cas. Unides Podem té sis alts càrrecs en aquesta situació.

Summary: PSIB, Podem i Vox voten a favor de mantenir el plus dels càrrecs de fora les Illes


Una ronda de presentacions que serà molt més que això i que es convertirà en un homenatge. Així prepara l’editorial Bromera el llançament de la novel·la pòstuma de la Isabel-Clara Simó, El teu gust, que es publicarà el proper dia 9 de març. El primer dels actes es farà a València, mentre que l’endemà, el dia 10, la cita serà Barcelona, amb tota seguretat a l’Ateneu Barcelonès. També estan previstes presentacions-homenatge a Alcoi, Alacant i altres indrets dels Països Catalans. Com ja va avançar Vilaweb, El teu gust, l’obra està dedicada a les passions humanes com l’amor, el sexe, l’art i la cultura. El director literari de Bromera, Gonçal López-Pampló, ha assegurat que és un llibre ‘radicalment apassionat i molt brutal’ amb ‘picades d’ullet autobiogràfiques’. En aquest sentit, El teu gust és una novel·la ‘molt vehement’ que tot i que la protagonista no és Isabel-Clara Simó, sí que recorda molt a ella. ‘La mateixa Isabel em va dir que remarquéssim aquestes picades d’ullet autobiogràfiques’. La nova novel·la de la Isabel-Clara Simó és la principal aposta de l’editorial valenciana per aquest Sant Jordi, però no l’única, ans al contrari. De fet, la narrativa centra aquestes noves apostes, però l’editorial ha volgut destacar que compta amb altres línies que caldria destacar, com pugui ser, per exemple, la publicació d’obres de teatre. Segons López-Pampló, ‘és una línia que ens interessa molt i que hem consolidat. ‘Sembla com si la vida literària només fes èmfasi en la narrativa, quan en realitat hi ha molts altres aspectes que consoliden una editorial com la nostra, i el teatre n’és un’. En aquest sentit s’ha de destacar que s’han publicat les noves novel·les d’Anna Maria Villalonga, Els dits dels arbres, i de Vicent Usó, No sabràs el teu nom. En aquesta ocasió Uso s’endinsa en el món del robatori organitzat de criatures acabades de néixer. ‘El llibre arrenca del coneixement del robatori sistemàtic de nens que ve de la guerra de 1936-39 i que sorprenentment es va allargar fins a la dècada dels noranta’. Entre el 2007 i el 2008 aquest tema va començar a aparèixer massivament als mitjans i Usó va començar a preparar els materials per a la novel·la, on destaca la polifonia de veus narratives i la complexitat tècnica, ja que hi ha fragments en primera persona, en segona i fins i tot un reportatge d’autoficció. La novel·la va aconseguir el premi Ciutat d’Alzira, possiblement el de major prestigi dels que s’atorguen al País Valencià. Per la seva banda, Villalonga ha explicat que el seu llibre va néixer del dolor de la pèrdua del seu marit i que es tracta d’un joc metaliterari sobre la malaltia mental. ‘Parlo de la gent que té dificultats per viure’, ha indicat l’autora, que assegura ‘és una novel·la dura amb moments impactants, però que no té voluntat de ser misteriós, tot i la tensió que hi ha per atrapar al lector’ i que aquests temes estan gairebé sempre presents en tota la seva literatura. La darrera gran aposta de l’editorial és una traducció: Sota les bombes, de l’Hervé le Corre, una novel·la negra ambientada en els darrers dies de la Comuna de Paris i que es va presentar a la passada edició de BCNegra. L’obra segueix el camí de les grans traduccions de la casa, com puguin ser les novel·les de Pierre Lemaitre (un dels principals fitxatges i èxits de l’editorial) o les de Benjamin Black, el pseudònim negre de John Banville. Bromera sol celebrar dos cops a l’any la trobada amb els mitjans de comunicació a Barcelona per presentar les seves novetats. Aquesta política naixia de la constatació que l’editorial tenia poca presència a Catalunya, un dels seus mercats naturals. En aquesta ocasió, la trobada es produïa després de la publicació el passat diumenge a aquest diari del reportatge en què es confirmava les dificultats per crear un mercat editorial comú en tot el territori de parla catalana. En aquest sentit López Pampló afirma que ‘s’ha generat un debat sobre la capacitat de ‘la infraestructura cultural valenciana de projectar-se a Catalunya. La coincidència de tres obres d’autors valencians en segells catalans que han rebut premis a obra publicada, pot marcar un abans i un després de la crítica i en l’imaginari col·lectiu dels lectors’. En aquest sentit, l’editor de Bromera explica que ‘nosaltres tenim una percepció que en tres anys han canviat les coses per a nosaltres: tenim més distribució i millor arribada a les taules de novetats, però continuem tenint uns elevats índexs de devolució que hem de millorar. El que constatem és que les nostres traduccions es venen millor a Catalunya que al País Valencià i que les obres publicades originalment es venen millor al País Valencià que no pas a Catalunya’.

Summary: El llançament de la nova novel·la d’Isabel-Clara Simó es convertirà en una ronda d’homenatges arreu dels Països Catalans


El Col·lectiu Ovidi Montllor de Músics i Cantants en valencià (COM) ha lliurat aquesta nit a Castelló de la Plana els premis Ovidi. Zoo, Júlia i Smoking Souls han estat els grups més premiats d’enguany, acompanyats de Mireia Vives i Borja Penalba, Tardor i Candela Roots. Maria del Mar Bonet hi ha estat homenatjada amb el premi a la Trajectòria. Els premis del jurat musical, format per Teresa Ciges, Josep Vicent Frechina, Eduardo Guillot i Quim Vilarnau, han recaigut en Línies en el cel elèctric, de Mireia Vives i Borja Penalba, com a millor disc de cançó d’autor; Flamencianes, de Josep Aparicio Apa, millor disc de folk; Raval, de Zoo, millor disc de hip hop i electrònica; Humanité, de Candela Roots, millor disc de mestissatge; Patraix, de Tardor, millor disc de pop; Cendra i or, de Smoking Souls, millor disc de rock; Viatgera de l’espai de Nuc, grup revelació; Pròxima B, de Júlia, millor producció; ‘Balconades’, del disc de Tomàs de los Santos Segona mà, millor cançó; i ‘La mestra’, del disc Raval de Zoo, millor lletra. Els reconeixements al disseny i al videoclip han estat per a Soysoft i Magda Arques per Pròxima B de Júlia, i per Pau Berga i la productora Tresdeu Media per Vida, de Smoking Souls. El premi de Suport a la Música en Valencià ha reconegut el segell discogràfic Comboi Rècords, per la tasca que ha fet aquests últims onze anys.

Summary: Els premis Ovidi reconeixen Zoo, Smoking Souls i Júlia


VilaWeb ha demanat a diverses personalitats independentistes què cal fer, després d’haver constatat la divisió que hi ha dins el govern de Catalunya, tal com es va veure al parlament. Aquesta sèrie especial vol ser una contribució al debat que, sens dubte, cal fer entre tots en un moment tan delicat com el present. Al final de la sèrie, publicarem una selecció dels comentaris que ens hagin enviat els nostres subscriptors. Parlem amb Tamara Carrasco, membre del CDR de Viladecans acusada de rebel·lió, sedició i terrorisme des de l’abril del 2018. —L’independentisme s’ha dividit en dos blocs? Quin significat té això si penseu que sí? —El poble està unit i disponible per allò que calgui. Quan toca treballar no preguntem al del costat a qui vota, ho fem i punt, pensant en el benefici de tots. El poble no està dividit, estan dividits els partits per manca d’estratègia i de valor. Ens van convocar a votar en unes eleccions en un context molt sensible post-155, amb la promesa de crear un govern efectiu. Han de complir el mandat. Si els socis de govern no es posen d’acord, és el seu problema. Són ells, els qui causen aquesta desestabilització per veure qui aconsegueix més percentatge de poder. Que facin el favor de seure, empassar-se els gripaus que calguin i comencin a treballar de manera unitària d’una vegada pel poble, no pels seus partits. No ens mereixem d’anar a eleccions novament per pur egoisme dels partits. —Què cal fer per tornar a agafar la direcció del procés i deixar d’anar a remolc de la repressió de l’estat espanyol? —Cal prendre la iniciativa. L’objectiu final, la independència, sempre ha d’anar en paral·lel amb la lluita antirepressiva. La lluita per la independència no pot ser substituïda per la lluita antirepressiva ni viceversa. També cal assegurar la governabilitat de Catalunya amb l’aprovació dels pressupostos. Tots els funcionaris han fet una feinada ingent perquè totes les institucions funcionessin correctament malgrat la situació política. I per no donar excuses a PSC i comuns. Cal fer créixer tant com sigui possible la quantitat d’estructures fora del territori, com el Consell de la República, que és una de les poques eines que tenim sense interferències. També és important créixer econòmicament i en l’àmbit dels serveis socials, ambientals, etc., per continuar creant un país ric i pròsper. El sistema financer d’Espanya és en fallida de fa temps, som dels pocs motors que el mantenen dempeus. Europa ho sap, però el manté perquè hi tenen invertits milions d’euros. Però potser arriba el dia que siguem més rendibles fora d’Espanya. A l’Europa dels valors no els importa gaire l’eliminació de drets humans, però sí els indicadors de borsa i la confiança monetària. Som xifres i percentatges, res més. Hauríem de començar a denunciar cadascun dels greuges, delictes d’odi, amenaces, etc. Internacionalitzar-ho més que mai. Ser presents a tots els debats europeus, convertir-nos en un problema que molesti. No parem de rebre denúncies i condemnes, però poques vegades som nosaltres qui podem posar a la palestra aquests greuges, fem-ho. Potser no hi guanyem gaire, però cada batalla pot ser una victòria. També cal deixar d’intentar manipular les mobilitzacions ciutadanes i la dissidència política, és un gran error. És un gran error mantenir aquesta actitud paternalista envers el poble. Aquest és un vessant que ens posa en el mapa mediàtic, els partits i govern se n’han de mantenir al marge totalment. Com a molt, garantir de debò el dret de manifestació i de dissidència política. I en coses més concretes, cal tornar a activar la unitat dels Mossos que investigava l’extrema dreta. Són un perill, i és responsabilitat de tots posar-los fre. Emblanquir el feixisme portarà problemes molt greus. I crear estructures reals mitjançant les campanyes de consum actives. Sortir de les empreses de l’Íbex, així les afeblirem, no estem obligats a comprar on ens diguin. Dependre el mínim possible d’aquests gegants econòmics espanyols. Fer créixer els sindicats i cambres. Per lluitar, hem de ser-hi. —Expliqueu una mesura urgent que proposaríeu al govern, als partits, a les associacions o a la gent, per reactivar el procés d’independència. —M’és molt difícil respondre a aquesta pregunta, des de la ignorància i amb molta manca d’informació sobre la taula. Molts dels punts anteriors la respondrien, però allò que necessitem realment és la connivència total del govern, partits, entitats civils, el poble i un full de ruta clar. Cal fer una programació clara amb dates, recursos i compromís. Però sobretot, qui no hi estigui disposat, que marxi. Que no intenti dominar tots els objectius d’un país per interessos propis. Perquè això no passi cal un grup auditor independent. Un òrgan absolutament ciutadà que cuidi i vigili que no s’esgarriïn els objectius cap a on no es volia.

Summary: Tamara Carrasco: ‘El poble no està dividit, estan dividits els partits per manca d’estratègia’