Marta Marín-Dòmine és especialista en literatura testimonial i, segons la seva editora, Maria Bohigas, és erudita en l’àmbit de la literatura concentracionària (relativa als camps de concentració). És nascuda a Barcelona, però fa més de setze anys que treballa a la Universitat de Toronto, al Canadà. Club Editor li ha publicat la seva primera obra literària, Fugir era el més bell que teníem, una obra intensa, plena de record, plena de reflexió, que manté el lector en una atmosfera ensomniada, on el relat flueix perquè pot sortir, no pas a batzegades sinó amb la fluïdesa de l’aigua. Sorprèn el punt de vista que pren, gens habitual, es fa moltes preguntes, preguntes difícils, i amb la literatura i el punt de vista té la capacitat de respondre-les. L’exili forma part de la història de la seva família: l’avi es va haver d’exiliar per anarquista, la seva vida perillava, i va viure a Besiers amb la família del 1929 al 1935. I el pare, Joaquim Marín, que de joveníssim es va allistar a les forces republicanes, també va haver de fugir el 1939 i el van internar al camp d’Argelers i al de Sant Cebrià de Rosselló (ella ho diu en francès, Saint-Cyprien). Ella s’ha sentit tota la vida una persona errant i ha practicat un exili voluntari, a París, a Toronto, i s’ha dedicat a estudiar i documentar la literatura que parla d’exilis massius i d’extermini. I amb el llibre que acaba de publicar mira de respondre una pregunta que li ha rondat sempre: l’exili s’hereta? —L’exili s’hereta? —Segur. Però deixeu-me dir que en el llibre jo diferencio l’errància, un fet positiu, de la fugida i l’exili, que són negatius. Els meus pares guardaven els discs de quaranta-cinc revolucions dins una maleta petitona. I els discs eren gairebé tots en francès. Tinc el record, des dels cinc anys, que durant les nits d’estiu sentia cantar l’Aznavour, mentre els meus pares feien un beure al jardí. Això ja és alguna cosa. És un indicador de la manera com els meus pares se sentien aquí en plena dictadura: malament. Ells, encara joves, amb una nena petita, van construir-se una bombolla, on la llengua era el francès. El meu pare cantava en francès; el meu pare i el meu avi es parlaven en francès per fer broma. Hi havia un altre espai ideal que era a fora. I jo, una nena petita, sentia que els meus pares no estaven bé. I durant aquelles nits d’estiu malenconioses, jo jugava a fer la maleta i anar-me’n. —Vau quedar marcada per l’exili familiar. —Què heretem? No ho sé, però de tot allò que ens llega la família, cadascú pren una sèrie de coses. Jo vaig prendre aquest tret i estava revestit d’angoixa. M’havia de moure, havia d’anar d’aquí cap allà. Quan vaig arribar al Canadà vaig tenir una crisi. I al llibre explico que un amic em va preguntar: ‘De quina guerra fuges?’ (En la realitat, aquesta pregunta me la va fer la meva psicoanalista.) I amb aquesta pregunta em vaig adonar de la construcció subjectiva que ens fem, tot i que jo no he hagut de fugir. Però la construcció subjectiva ha pres forma seguint aquest tret familiar dels exilis reals. Després, a Toronto i a París, entrant en contacte amb molts fills de persones que sí que havien escapat, em vaig adonar que tots, salvant totes les distàncies, hem agafat alguna cosa de la violència que van patir els pares. A mi m’ha quedat una gran tristor de pensar que el meu pare va haver de passar per això. És una cosa molt física. I és com si et convertissis en el pare o la mare del teu pare o la teva mare. —En el vostre relat, despreneu un enamorament cap al vostre pare. —Sí, ja en podeu dir enamorament, perquè no tot enamorament ha de ser eròtic. Ja sé que això pot sembla que el mitifiqui molt però… —…Bé, pot ser el motor de tot plegat. —Potser si no m’hi hagués entès, hauria fet una altra cosa. Crec que el meu pare va aconseguir de posar-me al món d’una manera bonica. Era una persona molt gentil, li agradava molt la gent, cuidava la gent. Va cuidar la meva mare, que va estar molts anys molt malalta, i ell ja era molt gran, la va cuidar amb una gran gentilesa i dignitat. La feia riure. Era l’únic que la feia riure. Un tret de la família és el riure. I això és important, perquè després del que va passar, podria haver tingut un pare deprimit. I en el moment de la guerra, també era un home molt solidari. Això no sé si ens passarà col·lectivament. Quan les generacions ens anem fent grans, anem portant una manera de fer i de ser en el món que s’acaba quan morim. La gent de vuitanta anys d’ara té una manera de gesticular, de relacionar-se amb tu, però els joves sovint les consideren antigues, i no s’adonen que les diverses generacions convivim en el present i que entre generacions ens podem fer regals. Es tendeix a arraconar els vells. I això ho dic perquè s’ha mort una generació que era gentil. —’Gentil’ és un terme que es fa servir poc. —Sí, ha quedat antiquat, tan preciós com és. —Parlant de paraules, el terme ‘exili’ al vostre llibre té moltes formes. Perquè hi ha l’exiliat, l’emigrant, el fugitiu… I trieu per a vós la paraula ‘errant’. S’acosta a la idea de nomadisme, però és una forma de viure que sovint és difícil d’entendre, que es penalitza (errant és errar, és error), perquè conté una gran dosi de llibertat. Errar és la bellesa del desarrelament? I aquesta és una llibertat perillosa? —Una pregunta que també em faig. I potser està bé que quedi sense respondre, perquè evoca molt, l’errar. I evoca la idea d’error, provant i equivocant-se. Per tant, l’error no és necessàriament negatiu. És cert que visc com una errant, tot i que ja no fujo. Això ja ho considero passat. Jo no fujo, que és una manera molt més agradable de ser en el món. —Però mentre escrivíeu Fugir era el més bell que teníem, encara fugíeu. —El llibre ha estat una construcció per a deixar de fugir. Però sense renúncies. Errar és incòmode perquè té un preu molt alt. Primer, la gent no sap mai on sóc, no t’acabes de fer a cada lloc… El llibre l’he escrit en català, però imagineu-vos què suposa, això: treballo al departament de llengües i literatures. Els meus col·legues són francesos, alemanys, italians i sud-americans. Puc compartir els meus escrits acadèmics, però no puc compartir el llibre. I això, a mi, em suposa no ser al lloc. Perquè jo sóc la meva escriptura. Tots volem sentir-nos a casa, tot i que optem per moure’ns. Quin goig ser aquí. Però hi ha un punt de mi que sempre intenta evitar sentir-se completament a casa, aquesta és la veritat. O sentir-me com a casa una mica a tot arreu. Per això m’atreu tant la cultura jueva, que s’ha vist obligada a errar. El jueu està bé als llocs, es pot sentir que és d’un lloc, però… Però el seu lloc és el llibre, és on hi ha el llibre. Per això ha estat detestat. El jueu està bé a totes les terres, però no acaba de sentir-se d’enlloc. Us heu fixat que al final del llibre hi ha una entrada que defineix el terme antic ‘marrar’? És això, és l’errar del poble jueu. I vés a saber d’on ve la meva família. Això que us diré ara no apareix en aquest llibre, però potser sortirà en un altre: el meu pare sempre havia pensat que la seva família era conversa. El pare es deia Caballol i la família provenia d’Artesa de Segre. Doncs és curiós, perquè vaig llegir El sistema periòdic de Primo Levi, on fa la genealogia familiar, i la seva família ve d’Artesa i són els Cavalloni. És una gran pista. Qui sap si els exilis de la família vénen de més lluny. —Com enteneu l’exili? —L’exili estricte crec que és una de les experiències més doloroses de l’ésser humà. Quan estàs obligat a deixar el teu lloc, que es conjuga de moltes maneres (terra, pàtria…), què hi ha de més dolorós que deixar allò que estimes, la gent i el lloc on vius? —En el context català actual, parlar d’exili és referir-nos inevitablement als exiliats polítics, al president i diversos consellers del govern que van haver de marxar, perquè si no, aquí els esperava la presó sense judici. Com viviu i veieu aquest exili? —El primer d’octubre i els dies successius van ser terribles. Ho vaig viure des de Toronto i els catalans d’allà ho vam passar molt malament. Hi va haver unes setmanes que cada dues hores passava una cosa nova i no ens arribava tot en directe. Entre Toronto i Catalunya hi ha sis hores de diferència i el primer d’octubre ja tenia previst de llevar-me abans per seguir les votacions. Em vaig posar el despertador a les sis, les dotze hora catalana. Quan vaig obrir el WhatsApp, una amiga em deia: ‘No et preocupis, estem bé.’ Una altra: ‘Estem bé.’ I jo: ‘Però què ha passat?’ I em van començar a arribar fotografies de l’esbatussada. I jo: ‘Però com em podeu dir que esteu bé?’ És molt íntim això que us diré: m’han salvat els parcs de Toronto. Per calmar-me, a la nit, anava a passejar pel parc. I plorava i em preguntava: ‘Però què li passa a Catalunya?’ I se’m va activar molt la memòria de la guerra. Jo ho veia molt malament. Creieu que s’ha activat la memòria de la guerra arran dels fets del Primer d’Octubre? És una pregunta que voldria fer a les dones de l’exili. Voldria conversar amb elles per saber quines memòries se’ls han activat. Jo deia a una amiga meva: ‘Aquí hi haurà una altra guerra!’ Ho vèiem molt malament des de Toronto. Marta Marín-Dòmine. —Al llibre també hi ha una reflexió sobre la idea de pàtria. —L’exili del qual crec que parla aquest llibre és l’exili massiu, no tant d’una persona. Hi ha una cosa que m’ha fet decidir a publicar el manuscrit i és que és una experiència compartida per una col·lectivitat. És un llibre que jo crec que pot tenir ressonància per a la gent de la meva generació, però també per als més joves, per a propiciar reflexió sobre diverses coses. Ara, també és cert que en aquesta errància, i em costa parlar d’això pel moment polític que passem, hi ha un petit homenatge als anarquistes, la ideologia dels quals està totalment oblidada, completament utòpica, tot i que advocaven no tant per un món sense fronteres com per la idea que el lloc fos la terra, més que la pàtria. Com assolir aquesta combinació que jo tinc, i que tenien el meu pare i el meu avi, d’amor a la llengua, a la terra, a la comunitat, però alhora sentir una mena de molèstia per les nocions de pàtria? Qui recull això? No sé explicar-me millor. Perquè no és equidistància. Mireu: el meu pare era un anticlerical convençut, però els seus millors amics eren un capellà de l’escala de casa i un independentista. —En el context actual, en general al món, la paraula ‘pàtria’ és molt connotada. —En molts llocs, avui ‘pàtria’ implica exclusió. —Hi ha paraules complicades de gestionar. —I les identitats també. Són molt delicades, són molt fràgils. És una barreja de llengües, de climes, de llocs que t’han acollit bé o no, d’amors diversos… I qüestions com pàtria, nació, terra, per a cadascú són una cosa diferent. I a mi em preocupa quin país és capaç d’acollir la diversitat de les identitats que cadascú s’ha anat construint. Per exemple, per a mi, què és ser canadenca? Jo sóc canadenca, aviat farà vint anys que m’hi estic, però ho sóc, de canadenca? Una vegada vaig anar al Museu de la Immigració. Em va emocionar. Molt. Jo no formo part d’aquestes immigracions europees que han arribat amb pasteres, no m’escapo de la fam (m’escapo dels meus fantasmes). Doncs em vaig emocionar de veure el punt de trobada de tota la gent del món escapant-se. Al final del museu et fan una pregunta: ‘Encara et sents immigrant?’ I em vaig adonar que no, que ja no m’hi sentia, d’immigrant. I em vaig preguntar això tan subtil: des de quan no sóc immigrant? Jo dic que sóc canadenca, sabent que no ho sóc. —El Canadà és un estat més madur en termes d’identitat i d’integració? —És un país que va colonitzar i encara ha de treballar molt sobre les malvestats que va fer a la població aborigen. Fa molts anys que hi treballa. Una feina que fan molt dignament, però que és molt dolorosa. Ara, pel que fa a la integració, em trec el barret. A Europa és una altra història: un continent molt antic que ha anat rebent migracions de països diversos. Les identitats nacionals són molt més fortes. Un canadenc no sap ben bé com definir-se. És una qüestió que dóna molt de si. I si es vol construir un estat nou (que no un país, perquè el país ja hi és), són preguntes que ens les haurem de fer de manera molt franca, sense pors, fins i tot per analitzar les coses que no ens agradin de nosaltres. Jo no sóc equidistant, però jo sempre he defensat el diàleg. Després del Primer d’Octubre, vaig proposar de gestionar una mediació amb un canadenc que ha treballat a la meva universitat, que ha format part de la mediació a Ruanda. El vam buscar i estava disposat a venir a Catalunya. Però vaig rebre molts atacs perquè vaig advocar per mitjançar amb l’estat espanyol. Sí que m’agradaria aportar la meva experiència en aquest moment polític. —Hi ha un moment del llibre que apareix Freud i el seu al·legat en favor del pacifisme. —Freud és la meva flaca. I aquests textos podrien ser un punt de partida per a reflexionar sobre tot això. —Freud apareix a la part on feu una reflexió sobre la guerra. Parleu de combatre la fascinació que genera la guerra. —Aquest punt és la meravella de Freud, que no tenia por d’analitzar allò que en ell, i en l’ésser humà en general, hi havia de fosc per dir que la guerra genera una fascinació. Perquè quan ens salvem d’un bombardament, pensem que potser som immortals. La seva hipòtesi és que l’inconscient no coneix la mort. Per això els dols ens són tan insuportables. Com s’ha d’explicar la mort. La perversitat més gran, diu Freud, és que la guerra ens remet a la idea de salvació, ‘m’he salvat’. Ara, Freud no era gens optimista. Einstein, tampoc. Les ànsies de destruir l’altre… —Ja no teniu por de la mort? —Encara en tinc, tot i que he passat per la mort dels pares i he passat per la mort d’amics. Però Freud deia que la manera de viure bé és anar-se acomodant al fet d’haver de morir. Acceptar que som mortals. I crec que tenia raó. Acceptar la mortalitat és acceptar que l’altre és mortal. I l’altre no és aquella persona que pel fet de ser mortal pots destruir, sinó que l’altre també ets tu. Parlem de compassió. Una altra paraula que sembla antiquada. Però ‘compassió’ vol dir ‘acompanyar amb passió’. És l’amor. Ja sé que parlo una mica com de boy scout, però vull parlar en aquests termes. I lligat a això, també us diré que em preocupa que la paraula hagi perdut tot el seu poder, que no tingui consistència, que avui diguis una cosa i demà puguis revertir-ho completament. —Parleu del valor de la paraula? —Sí, el valor de la paraula i, per tant, el valor del diàleg. El diàleg és com un contracte quan volem arribar a un punt. L’ésser humà s’ha entès durant gairebé tota la seva història donant la seva paraula. Com volem parlar, dialogar i mitjançar si ens hem permès aquesta aberració total, que és que la nostra paraula no tingui consistència? —Per acabar, no voldria deixar de demanar-vos sobre la utilització literària que feu del cos. Per què doneu aquesta força al cos, fet que alhora genera una gran sensualitat? —És que jo crec que és a partir del cos que podem entendre el llegat que hem heretat dels avis i els pares. Per exemple, sense cos jo no hauria pogut fugir. Hi ha una cosa de l’impuls, que et fa moure, i amb el cos anem ocupant els espais. És mitjançant el cos que sentim. Sobre el tema de la memòria, que està tan oficialitzada, som a punt d’espifiar-la, perquè no donem prou dimensió a la qüestió corporal. Vull dir que no deixem que la gent que ha viscut un determinat esdeveniment puguem posar-nos a un nivell més sensorial, quedant-nos només amb la informació, l’anècdota, el mite. Posem per cas una qüestió europea que ens toca a tots els europeus: l’Holocaust. Cultures que han desaparegut per culpa d’un genocidi: els armenis, els gitanos… Fins que no sentim vertigen, no sabrem què els van fer. No és l’horror, que és una paraula que sovint serveix de barrera, sinó que hem de sentir vertigen per entendre-ho. Heu vist la pel·lícula hongaresa El fill de Saül? Tot passa dins una cambra de gas. És vertigen, claustrofòbia, allò que et vol transmetre aquesta pel·lícula. El director, Lászlo Nemes, tot just té quaranta anys, no ha passat per l’experiència, però fa una feina magistral sobre la transmissió de la memòria a partir dels sentits, d’allò que ens trasbalsa. La memòria de la pell, que és un terme molt bonic que fa servir Charlotte Delbo, supervivent d’Auschwitz (que ara publica Club Editor), és la memòria que ens queda a escala sensorial. Això ho treballa molt la psicoanàlisi. Jo era voluntària del Centre de supervivents de la tortura de Toronto, i ens van fer passar un curset. Quan érem amb ells, havíem d’anar amb compte de no jugar amb cap llapis entre els dits, perquè a molts els havien torturat amb un llapis. I una altra anècdota, aquesta bonica: fa tres anys, van arribar moltes famílies sirianes a Toronto. El dia del Canadà se celebra amb focs artificials. Moltes famílies sirianes no ho van poder aguantar. L’any següent no hi va haver focs artificials a Toronto. I ara han de decidir si no fan més focs artificials fins que les famílies noves no s’estabilitzin una mica. Impressiona, oi? Podeu comprar Fugir era el més bell que teníem a la Botiga de VilaWeb

Summary: Marta Marín-Dòmine: ‘L’exili és una de les experiències més doloroses de l’ésser humà’


Aquesta setmana Òmnium Cultural de l’Alguer ha lliurat a l’Administració Municipal de l’Alguer uns quants rètols bilingües amb el nom del carrer en alguerès i en italià. També els han fet arribar uns quants cartells turístics en alguerès. El lliurament es va fer amb la presència del Síndic, de l’assessor Raimondo Cacciotto, del comandant de les Guàrdies Municipals Guido Calzia i del president d’Òmnium Cultural de l’Alguer Stefano Campus. Els noms dels carrers que figuren als cartells són: Barcelona o Passeggiata Barcellona; plaça de Don Francesc Manunta o piazza Don Francesco Manunta; placeta dels Calafatos o piazzetta dei Calafati; platja de les Bombardes, i platja del Latzareto Forma part del projecte cultural ‘Amb l’alguerés sés més competent’, finançat per la Fundació de Sardenya. El propòsit és incentivar la recuperació de la toponímia i la història, i estendre l’ús de les indicacions bilingües a l’Alguer. Òmnium Cultural de l’Alguer reivindica que la funció de l’onomàstica és ‘un dels símbols de la identitat’ de la ciutat i consideren necessari evitar que desapareguin els topònims històrics.

Summary: Òmnium lliura al municipi de l’Alguer cartells amb els noms dels carrers en alguerès


Toti Soler i Gemma Humet presentaran al Gran Teatre de Xàtiva el nou disc conjunt, Petita festa, divendres 18 a les deu de la nit. L’àlbum és el resultat de l’estreta col·laboració que tots dos han sembrat aquests darrers anys dalt dels escenaris i combina cançons d’Ovidi Montllor –figura principal de l’àlbum–, cançons franceses, del mateix Soler o del seu pare. Totes, amb la veu d’Humet i la guitarra de Soler, ‘sense més artificis’. ‘És un disc diferent perquè la Gemma li dóna aquesta joventut i alegria que a mi potser ja se m’acaba’, deia en una entrevista a l’ACN Soler, que amb aquest disc signa el que fa trenta-sis de la seva carrera. El tercer d’Humet, qui ha cercat ‘emocionar’ més que no pas oferir cap gran ‘virtuosisme’. ‘És cançó de tota la vida, cançó pelada, cançó catalana, francesa. Cançó sense temps, de sempre’, deia Toti Soler. La cançó ‘Homenatge a Teresa’, d’Ovidi Montllor, enceta el disc. Soler va acompanyar Montllor durant vint-i-cinc anys, i arran de l’homenatge que va fer-ne amb motiu del vintè aniversari de la seva mort, tenien ja molt material enregistrat amb Humet. Per això el disc és un ‘resum’ de vuit anys de col·laboracions. Toti Soler: ‘Quan un estima la música, fa el que sigui sense que li importin les conseqüències’

Summary: Toti Soler i Gemma Humet presenten ‘Petita festa’ a Xàtiva


La patronal Cecot, en el marc del debat sobre l’aprovació del pressupost català, ha reiterat la necessitat de reduir la pressió fiscal per evitar la pèrdua de competitivitat de les empreses. La patronal creu que l’augment del tipus impositius tindrà un impacte directe sobre l’activitat productiva a Catalunya i demana al govern català les condicions necessàries per poder competir amb comunitats com Madrid, és a dir, sense l’impost de patrimoni ni el de successions; i denuncia una pressió fiscal molt alta i per sobre de la de territoris com Madrid o l’Aragó. En el moment en el qual es va presentar l’acord pressupostari de la Generalitat amb els comuns, la patronal ja es va mostrar en contra, principalment per aquest augment de la fiscalitat i en aquest sentit, la Cecot dóna suport al document d’esmenes que ha elaborat Foment del Treball a la llei d’acompanyament del pressupost català. A més, posa l’accent en sis punts concrets, que són els de no crear més imposts autònomics, no utilitzar els imposts com a via per sancionar, posa l’accent en mesures proactives, així com avançar cap una millora del mecenatge, repensar la fiscalitat i remarcar que actualment no és el moment d’augmentar tipus impositius.

Summary: La Cecot diu que l’augment de la pressió fiscal afectarà negativament la competitivitat de les empreses


S’acaba de publicar el llibre ‘La Barcelona de Cerdà. La càbala i la construcció de l’Eixample‘ (Angle Editorial). En són autors l’historiador Francesc Xavier Hernàndez Cardona (1954) i Mar H.Pongiluppi (1984), il·lustradora, escultora i escenògrafa. El polifacètic Hernàndez Cardona fou l’iniciador del Museu d’Història de Catalunya i el Centre Cultural el Born i és autor d’una trentena d’obres, com ara la ‘Història militar de Catalunya’, en quatre volums. Ara ha decidit d’escriure, juntament amb la seva filla, un llibre amb una hipòtesi no tancada, però molt suggeridora. S’ha preguntat si l’enginyer Ildefons Cerdà (1815-1876) va construir l’Eixample de Barcelona seguint elements de la càbala jueva. Cardona ha superposat el pla original de Cerdà amb el pla de l’esquema de l’Arbre de la Vida, element clau de la càbala jueva. I és sorprenent de veure que elements de l’Arbre de la Vida corresponen exactament amb elements clau del pla Cerdà. La corona jueva, per exemple, es correspon amb la plaça d’Espanya; la Saviesa és la plaça de Francesc Macià; el Seny, l’antic cementiri jueu; la Misericòrdia, la Travessera; el Coneixement, damunt la plaça de la Universitat; la Bellesa, damunt la plaça de les Glòries Catalanes, etcètera. Ací en podeu veure un vídeo. El pla Cerdà i l’Arbre de la Vida. El llibre, en format de regal i molt ben il·lustrat, explica d’on podria venir aquesta curiosa relació. ‘Cerdà era maçó. I no sabem si era jueu o no. Podria ser que fos judaïtzant, simpatitzant, o que fos criptojueu. O que efectivament hi arribés a través de la maçoneria de la qual ell formava part. Perquè la maçoneria té una forta fonamentació amb les religions orientals. De fet, el fundador de la maçoneria s’atribueix a l’arquitecte del Temple de Jerusalem. I molt de l’imaginari i terminologia maçons estan influenciats pel judaisme.’ Un altre element que el llibre té en compte és la distància entre cada illa de cases. Hi ha 133 metres (113 d’illa de cases, 10 de carrer, i 10 de les dues voravies). Solà Morales va teoritzar sobre el perquè dels 113 metres de cada illa de cases. Hernàndez, sobre el total de 133. ‘Buscant la via simbòlica, vaig trobar que els maçons, en algunes cerimònies, juren damunt el salm 133 del Cant Gradual del Rei David. És el salm en el qual els jueus tornen del captiveri de Babilònia i construeixen la nova ciutat de Jerusalem. Aquest llibre obre més portes que no pas arriba a conclusions. Expliquem el que hem trobat, i si algú vol continuar la recerca, endavant. Tinc 61 anys, i no tinc temps per a fer llargs projectes de recerques. Però sí apuntar coses que anem trobant i que ens semblen massa coincidències alhora’, escriu Hernàndez. Aquesta possible connexió amb la càbala de l’Eixample de Barcelona no és l’única que va tenir el projecte. ‘El respecte i continuació de les vies romanes, o els camins dels enginyers civils del segle XIX, també es poden llegir sota l’obra de Cerdà’, afegeix. L’obra també recorda la forta vinculació política d’Ildefons Cerdà. ‘Honor i Glòria a un dels més lleials fills de la terra’, com diu al pròleg. ‘No oblidem que Cerdà, cosa que s’acostuma a amagar, és qui proclama, juntament Baldomer Lostau i Prats, vice-president de la Diputació de Barcelona, l’estat català en favor de la llibertat de Catalunya l’any 1873. De Lostau se sap. De Cerdà, no tant –explica–. Si Prim, Xifré, Cerdà, o Víctor Balaguer eren maçons, no era per a prendre cafè. Jo cada vegada estic més convençut que ells tenen un projecte nacional important per a Espanya, que ara en diríem tercera via, però que si no tira endavant, estan disposats a proclamar l’estat català per tirar endavant aquest nou país industrial, emergent i modern.’ Podeu comprar el llibre a la botiga de VilaWeb

Summary: Ildefons Cerdà va construir l’Eixample de Barcelona seguint la càbala jueva?


El jutge que investiga les càrregues policíaques a Barcelona l’1-O ha demanat a la Secretaria d’estat de Seguretat i a la policia espanyola que aportin l’anomenada cadena de comandament de l’operatiu, és a dir, que identifiquin els funcionaris que la van integrar, segons que ha avançat Eldiario.es i ha confirmat per Twitter el regidor de Drets de Ciutadania de Barcelona Marc Serra. 🔴 Un altre pas endavant per aconseguir justícia per les càrregues de l'#1oct a BCN. El Jutge dóna la raó a @bcn_ajuntament i ordena a Interior que identifiqui tota la "cadena de mando". Ho expliquem a aquí:https://t.co/P3dCyCTHYe pic.twitter.com/qTCXJWJV2I — Marc Serra Solé (@MarcSerraSole) September 18, 2019 D’aquesta manera, accepta la petició de l’Ajuntament de Barcelona, que exerceix d’acusació popular per les càrregues comeses a diverses escoles de la ciutat. El jutjat d’instrucció 7 ja ha citat a declarar com a investigats 55 policies espanyols per aquest cas, entre els quals vuit caps, tots els que van dirigir el dispositiu a Barcelona. Amb el nou requeriment d’informació, el magistrat vol dilucidar qui van ser els responsables d’ordenar les càrregues de l’1-O contra els votants, una qüestió que no s’ha pogut aclarir fins ara, atès que els policies que han declarat han dit que obeïen instruccions d’una prefectura d’unitat d’intervenció, sense precisar qui la conformava. Concretament, el magistrat demana al govern espanyol i a la policia espanyola que detallin la identitat dels funcionaris que integraven la cadena de comandament, la categoria d’aquests funcionaris i que donin informació sobre el funcionament d’una aplicació informàtica de la policia espanyola anomenada ‘gestor d’esdeveniments’ i com va ser utilitzada durant el Primer d’Octubre. Un altre requeriment del jutge són les actes que es van aixecar en les reunions prèvies que va fer la policia espanyola per a planificar el dispositiu per a impedir el referèndum, tal com va ordenar el TSJC. L’Audiència de Barcelona va instar el jutge instructor a investigar les ‘ordres concretes’ rebudes pels agents que van efectuar les càrregues a Barcelona. Durant la investigació, alguns dels comandaments encausats ja van comparèixer com a investigats per declarar per la seva actuació als centres de votació, però ara hauran de presentar-se novament davant el jutjat per donar explicacions sobre les ordres que van donar als agents en cadascun dels col·legis dels quals s’havien fet responsables.

Summary: El jutge exigeix al govern espanyol la informació sobre qui va ordenar les càrregues de l’1-O


El president de Colòmbia, Juan Manuel Santos, ha recollit avui a l’ajuntament d’Oslo el premi Nobel de la Pau, que ha dedicat al seu país i a les víctimes del conflicte armat, ovacionades durant la cerimònia, perquè ‘la pau és del poble i ha de construir-se entre tots’, ha dit Santos. ‘La guerra que ha causat tant patiment i angoixa a la nostra població, a tot el nostre bell país, s’ha acabat’, ha declarat Santos en un discurs que ha pronunciat amb emoció. Ha celebrat ‘la fi d’un malson’ de més de mig segle que ha causat ‘dolor, misèria i endarreriment’. En el seu discurs ha recordat sobretot els ‘més de vuit milions de víctimes i desplaçats i més de 220.000 dones, homes i nens que, per a la nostra vergonya, han estat assassinats’. Santos, premiat pels seus ‘esforços decidits’ per acabar la guerra, ha afirmat que Colòmbia ha fet ‘possible allò impossible’ i ha dit que el Nobel ha estat un ‘regal caigut del cel’, com ‘el vent de popa que ens ha impulsat per arribar al nostre destí: el port de la pau!’. A més, ha elogiat als països que han donat suport a les negociacions, sobretot a Noruega —garant amb Cuba del procés—, però també a les forces armades i als que van negociar directament. ‘I em refereixo tant als negociadors del govern com als de les FARC —els meus adversaris, que van demostrar una gran voluntat de pau. Jo vull exaltar aquesta voluntat d’abraçar, d’aconseguir la pau, perquè sense ella el procés hagués fracassat’, ha afegit. Juan Manuel Santos’s Nobel Lecture: The sun of peace finally shines in the heavens of Colombia! #NobelPrize https://t.co/kcZOlLiLMz — The Nobel Prize (@NobelPrize) 10 de desembre de 2016 LIVE NOW! Nobel Peace Laureate 2016 Juan Manuel Santos delivering his Nobel Lecture. https://t.co/cCxt4qaJct — The Nobel Prize (@NobelPrize) 10 de desembre de 2016

Summary: Santos dedica el Nobel de la Pau a les víctimes de Colòmbia i dignifica l’adversari polític


Divendres la fiscalia i l’advocacia de l’estat espanyol van presentar els escrits de conclusions provisionals conjuntament amb els testimonis amb els quals volen apuntalar el seu relat en vista al judici oral. Malgrat que tots dos poders acusen els dirigents i activistes independentistes de delictes diferents i, conseqüentment, els demanen penes substancialment desiguals, els dos òrgans dependents del govern espanyol han elaborat una llista calcada de testimonis amb una àmplia presència d’agents i funcionaris de la Guàrdia Civil i la policia espanyola. Un ‘coincidència’ que la defensa assenyala que no és pas habitual. De fet, en aquest cas, fins i tot alguns fragments de les conclusions són calcats. En total la fiscalia i advocacia demanen que compareguin 256 testimonis que després hauran de ser validats pel tribunal. El 80% són guàrdies civils i policies espanyols, cossos molt actius tant el dia del referèndum com el 20-S a petició del jutjat d’instrucció número 13 de Barcelona. Concretament, són vuitanta-nou agents de la Guàrdia Civil i cent dinou de la policia. Molts han de servir per a reforçar el relat que els votants de l’1-O van generar una situació de tensió i enfrontament que va derivar en ‘nombrosos actes de violència que van lesionar a diferents agents i els van causar danys en el material’. Per això volen que en el judici declarin trenta-vuit guàrdies civils i seixanta-tres policies que asseguren que van ser ferits durant l’1-O. La invenció de la violència: 5 punts per a entendre el despropòsit de la fiscalia De l’aparell de l’estat, també volen que declarin noms com Enric Millo, llavors delegat del govern a Catalunya; Diego Pérez de los Cobos, coronel de la Guàrdia Civil; José Antonio Nieto, secretari d’estat de seguretat del ministeri de l’Interior; Juan Antonio Puigserver, secretari general tècnic del ministeri de l’Interior; Sebastián Trapote, cap superior de la policia espanyola a Catalunya; o l’oficial en cap de la Guàrdia Civil a la Rambla el 20-S. També Montserrat del Toro, la lletrada del jutjat instrucció 13 de Barcelona que el 20-S va sortir pel terrat del Departament d’Economia ‘després de setze hores d’assetjament’. Quant als mossos, la presència de testimonis és molt menor, perquè segons el relat de la fiscalia i l’advocacia, van ser ‘passius’ i ‘van facilitar la votació’ la jornada electoral de l’1-O. Onze membres del cos que hauran de donar testimoni són Manuel Castellví, comissari en cap de la comissaria general de la Informació, que va dimitir després de la destitució de Josep Lluís Trapero; Emilio Quevedo, comissari en cap de la comissaria general Tècnica de Planificació; i alguns agents que van participar en els escorcolls o un altre que consta com a testimoni protegit. Royo, Altafaj i observadors internacionals La llista dels 256 citats a testificar és completada, entre més, pels membres de la mesa del parlament de llavors, David Pérez i José María Espejo-Saavedra; el lletrat major del parlament, Antonio Bayona; l’ex-consellera de Presidència, Neus Munté; Núria Llorach, vice-presidenta de la CCMA; Amadeu Altafaj, llavors director de la delegació de la Generalitat davant la Unió Europea; Albert Royo, aleshores secretari general del Diplocat o Antoni Molons García, que era secretari de difusió del Departament de Presidència. Que la llista de testimonis de la fiscalia i l’advocacia és idèntica, ho demostra que el cognom de Xavier Xirgo, director del Punt Avui, aparegui en tots dos escrits com a ‘Virgo’ arran d’un error de picatge. Els observadors internacionals del referèndum també hi hauran de declarar com a testimonis. Un, l’ex-primer ministre dels Països Baixos, Wim Kok, no podrà perquè es va morir el 20 d’octubre passat. Sí que hi hauran de declarar Helena Catt i Paul Sinning, director de The Hague Centre for Strategic Studies. VOX hi vol Rajoy, Tardà i Rahola La llista de testimonis de VOX és força diferent, tal com les peticions de pena. Consta de seixanta-nou persones, algunes de força ressò mediàtic, una carta que agrada de jugar al partit d’ultradreta d’ençà que es va personar com acusació popular al judici. Hi surten l’ex-president de la Generalitat, Artur Mas; l’ex-president del govern espanyol, Mariano Rajoy; el president del parlament, Roger Torrent; el diputat d’ERC al congrés espanyol, Joan Tardà; Carles Viver i Pi-Sunyer, director de l’Institut d’Estudis de l’Autogovern de la Generalitat de Catalunya fins que va ser destituït pel 155; o l’escriptora i analista política Pilar Rahola. També demana que hi compareguin persones que han aparegut constantment en les investigacions i que eren pròximes a Oriol Junqueras, com Josep Maria Jové, Lluís Salvadó (tots dos detinguts el 20-S) i l’actual conseller d’Economia, Pere Aragonès. L’ex-senador d’ERC, Santi Vidal, unes declaracions del qual van originar la investigació del jutjat número 13 de Barcelona sobre el referèndum, també hi haurà de declarar. Igualment hauran de presentar-s’hi l’ex-conseller d’Interior, Jordi Jané; l’ex-consellera d’Ensenyament, Meritxell Ruiz; l’ex-director dels Mossos, Albert Batlle; l’ex-director d’Estratègia i Innovació del CTTI, Josuè Sallent; o els ex-diputats de la CUP, Eulàlia Reguant, Antonio Baños i Gabriela Serra.

Summary: El 80% dels testimonis a qui volen fer declarar la fiscalia i l’advocacia són guàrdies civils i policies


Si analitzem els contes infantils clàssics, de seguida ens adonem que contribueixen a perpetuar els rols de gènere: els homes -generalment prínceps- són astuts i valents; són els que salven la princesa, els que governen i tenen el poder. En canvi, les dones són innocents, dependents, passives, i tenen cura de la casa mentre esperen ser salvades. Però aquest no es el camí que la societat actual, que demana la plena igualtat entre homes i dones, vol dibuixar. El problema de tot plegat rau en el fet que aquestes narracions van adreçades als infants, petites persones en procés de formació. Els contes són clau en l’educació dels infants: amb ells aprenen de manera simbòlica com es construeix el món, les persones, el gènere, i com seran en un futur. Així ho explica Maria del Carmen Aguilera Ruiz, professora associada del departament de Cognició, Desenvolupament i Psicologia de l’Educació de la UB, que també és Professora consultora de Psicologia de l’aprenentatge a la UOC. Aguilera afirma que “els personatges són models a seguir. I si les princeses sempre es casen, són subordinades, o si les dolentes sempre són dones, s’està donant una imatge del que han de fer a la vida real”. I per tant, els més petits assumeixen que aquests són els comportaments que elles han de tenir. Revisió de contes Sobre aquest aspecte, la professora apunta que s’hauria de revisar, per exemple, La Blancaneu, ja que es dóna una perspectiva totalment esbiaixada pel que fa al gènere: ella ha de netejar i els set nans van a treballar. De fet, l’únic interès de la protagonista és trobar un príncep i poder casar-se. A més, és gràcies a un home que la Blancaneu no mor, de manera que s’està transmetent als infants que tot depèn dels homes i que ella no té res a fer. No obstant això, darrerament han sorgit escriptors i escriptores que s’han dedicat a canviar aquests models tradicionals fent un gir als contes infantils clàssics. És el cas de Belén Gaudes i Pablo Macías, que amb la col·lecció “Vet aquí dues vegades” es van dedicar a reescriure aquestes històries. La pròpia experiència Els autors expliquen que quan van començar a explicar contes a la seva filla, la Violeta, es van adonar que hi havia moltes coses que no els agradaven: “Gairebé sense adonar-nos-en, li explicàvem que la bellesa és imprescindible, li dèiem que sempre havia d’esperar que un home la rescatés, que havia de ser submisa i acceptar la seva destinació. Li transmetíem que no podia ser valenta, que l’amor romàntic la salvaria de qualsevol desgràcia i que havia de portar sabates de taló per agradar als homes”. El mateix els va passar amb el seu segon fill, el Nicolás: “No volíem que pensés que les noies són febles, que cal protegir-les, que la bellesa és qualitat indispensable i que ha d’assumir la violència com alguna cosa quotidiana”. De seguida van comprovar que aquesta inquietud no era només seva, sinó que la compartien amb moltes altres famílies. I aleshores van començar a adaptar les històries tradicionals. Disseccionaven els contes per extreure’n tot el que volien canviar i per donar-los una volta des del punt de vista del gènere. D’altra banda, també treballaven tenint en compte el respecte a la infància, la resolució de conflictes sense l’ús de la violència, l’heterodòxia… El feedback que han tingut les històries de Gaudes i Macías es poden avaluar a través de les seves vendes. Els tres primers contes de la col·lecció ja van per la seva cinquena edició, es venen en castellà, català, euskera i gallec, i ara mateix es troben en ple procés d’expansió cap a Iberoamèrica. Des d’un punt de vista més personal, sovint els comenten que els seus contes fan obrir els ulls a les persones adultes i replantejar-se coses que abans mai no havien posat en dubte. Amb tot, els escriptors declaren que l’objectiu de la col·lecció és obrir debats, qüestionar allò establert, explicar nous models, noves feminitats i noves masculinitats: “De vegades ens fan creure que les coses de tota la vida necessàriament han de ser bones i perdurar. Qui s’atreviria a dir que els contes clàssics són dolents? No és terrible que un home, per molt príncep que sigui, convoqui un ball per triar esposa entre les dones del regne? I que totes les dones aspirin a convertir-se en esposes i princeses?”. A tall d’exemple, Gaudes i Macías expliquen que els preocupa que un conte com La Sireneta faci creure que una dona ha de sacrificar la seva pròpia identitat per aconseguir l’amor de la seva vida. Els autors de “Vet aquí dues vegades” afirmen que és important revisar i revisar la seva feina per tal que el relat sigui impecable en qüestions de gènere. Tot i això, destaquen que les il·lustracions són també essencials en aquest sentit, perquè creuen que amb aquestes es transmet tant o més que amb la paraula: “Treballem models estètics diferents dels normatius, fugim de la talla 38 i de la bellesa estereotipada”. D’altra banda, des de “Vet aquí dues vegades” no només tracten el sexisme, sinó que el seu ventall s’amplia amb temes com l’assetjament escolar (“Vet aquí dues vegades l’aneguet lleig”), la diversitat familiar i sexual (“Vet aquí dues vegades la rateta que escombrava l’escaleta”, en el qual la protagonista es casa amb la gata i tenen un fill), els prejudicis (“Vet aquí dues vegades els tres porquets”), o la paternitat i el respecte a la infància (“Vet aquí dues vegades en Pinotxo”). Cap a on cal anar? Sobre això, la professora de psicologia Maria Del Carmen Aguilera creu que és necessari que als contes hi hagi un empoderament femení i que les dones es puguin salvar a si mateixes, o que fins i tot algú pugui necessitar la seva ajuda. Aguilera apunta també quin ha de ser el paper de les mares i els pares: han de donar als infants alternatives mitjançant els contes que canvien les històries, perquè sàpiguen que no només hi ha la història clàssica. El canvi d’ara és, segons la professora, que “abans les dones només tenien un possible paper als contes, i a casa; i ara això ha canviat. Els adults són responsables de poder explicar altres possibles històries”. Així i tot, destaca que aquesta feina no només recau sobre els pares i mares, ja que el que cal és “un canvi transversal de la societat”. Maria Del Carmen Aguilera creu que els contes infantils tradicionals queden desfasats en la societat que des del feminisme es vol construir. Però que hi ha una part de memòria històrica que s’ha de narrar als infants per tal que sàpiguen d’on partim i on som “perquè les dones partim d’una visió de submissió, de l’objectiu de casar-nos, que ens alliberin, i de ser felices quan ens salven”. Aleshores, cal canviar els models dels contes infantils o passar a explicar els contes nous? Segons Aguilera, cal decantar-se per les dues opcions: explicar als nens i nenes les dues versions dels relats i posar-ho dins el context, fer-los saber que abans les històries eren d’una altra manera. Tot i això, conclou que a escala social cal que s’intenti que els models alternatius comencin a ser més freqüents que els contes que donen un paper d’inferioritat a la dona.

Summary: Quan els rols de gènere dels contes queden desfasats


El president de Ciutadans i cap de llista del partit taronja a les eleccions espanyoles, Albert Rivera, ha quedat en evidència durant un cara a cara fet a la Universitat Carlos III de Madrid amb el líder de Podem, Pablo Iglesias, quan un estudiant els hi ha preguntat quin llibre de filosofia recomanarien. Iglesias ha citat Immanuel Kant com un autor a llegir i a continuació Rivera també ha parlat del filòsof alemany com un ‘referent dels juristes’, tot esmentat John Rawls. El moderador del debat, el periodista d’Onda Cero Carlos Alsina, li ha demanat que digués algun títol concret i el líder de Ciutadans ha reconegut que ‘la veritat és que no he llegit de Kant cap títol en concret’ i ha fugit d’estudi, mentre de fons s’han sentit rialles i comentaris dels assistents al debat. Curiosament, però, ningú no va riure quan Pablo Iglesias de forma decidida esmenta com el seu llibre preferit un que es diria l”Ètica de la razón pura’, un llibre que simplement no existeix. Segurament es va confondre amb la ‘Crítica de la razón pura’. Vegeu aquest moment del debat en aquest vídeo del diario.es:

Summary: Albert Rivera i Pablo Iglesias fan el ridícul fent veure que coneixen l’obra de Kant


L’ex-diputat de la CUP i impulsor d’En Peu de Pau David Fernàndez ha declarat com a testimoni al judici contra el procés a petició de la defensa d’Oriol Junqueras, Raül Romeva, Jordi Sànchez i Jordi Cuixart. A preguntes del lletrat Benet Salellas, David Fernàndez ha dit que era perfectament conscient que el referèndum del Primer d’Octubre havia estat prohibit i que va desobeir a consciència: ‘Si l’autodeterminació és delicte, em declaro obertament culpable i reincident. Perquè mentre continuï essent delicte, continuaré desobeint i reincidint fins que el dret d’autodeterminació no sigui un delicte, sinó un dret democràtic.’ Vegeu-ho ací: Fernàndez ha descrit una actitud ‘deliberadament pacífica i determinadament no violenta’ dels prop de 4.000 manifestants que van ser el 20-S a la seu de la CUP del carrer de Casp de Barcelona. L’ex-diputat ha criticat al Suprem que hi hagués un ‘setge policial’ durant vuit hores a la seu del partit sense cap mandat judicial i que la policia s’endugués ‘propaganda del partit’, a més de quaranta barrets i material d’una campanya contra la privatització de l’aigua. ‘És la situació més arbitrària, antijurídica i anòmala que he viscut mai com a representant polític’, ha criticat. A més, ha defensat que gràcies a la seva ajuda i d’altres militants es va fer un passadís tant per a allunyar els cotxes de la policia espanyol com perquè un comandament pogués acostar-se a la seu per comprovar que no hi havia cap policia dins. El fiscal Jaime Moreno li ha preguntat si durant les concentracions que hi va haver entre el 20 de setembre i la votació del Primer d’Octubre la resistència contra l’actuació policíaca va ser absolutament pacífica, i Fernàndez ha defensat el pacifisme general del sobiranisme. ‘Ara, en un context d’excepcionalitat com el que es va viure el Primer d’Octubre, és obvi que van passar moltes coses. Però és centrar-nos en allò marginal, contingent i espontani. No hi ha una sola planificació violenta, en cap espai sobiranista de Catalunya, que el Primer d’Octubre cridés a respondre amb els criteris que esteu enumerant, tot al contrari.’ L’última de les parts que ha participat en l’interrogatori ha estat l’acusació popular, representada per Vox, que ha preguntat si als tallers d’En Peu de Pau van participar militants d’Arran o de l’esquerra abertzale. David Fernàndez ha manifestat que no volia contestar a les preguntes de Vox i ha demanat al president del tribunal, Manuel Marchena, si això invalidaria les respostes anteriors. Marchena ha contestat que el president d’un tribunal no ha de resoldre consultes jurídiques. Per no córrer el risc, Fernàndez ha contestat a la pregunta. Ací podeu veure el vídeo íntegre de la declaració de David Fernàndez:

Summary: David Fernàndez al Suprem: ‘Si l’autodeterminació és delicte, em declaro culpable i reincident’


MADRID, 23 (EDIZIONES/Portaltic) Instagram segueix canviant, afegint funcions i adaptant-se als usuaris. Per arribar a tots i per celebrar els 500 milions d’usuaris actius mensuals, Instagram ha penjat una fotografia que anuncia que els usuaris podran traduir les publicacions i biografies que segueixen. “Durant el mes que ve hi haurà un botó de traducció en les històries i en els perfils de la bio de llenguatges diferents als seus”, explica Instagram en la seva pàgina web. El text es traduirà a l’idioma per defecte del compte d’Instagram que s’estigui utilitzant i serà visible en l’opció “veure traducció” que s’incorporarà pròximament en l’aplicació, “La comunitat d’Instagram ha crescut molt ràpidament i s’ha tornat més global del que imaginem”, explica Instagram en una imatge del seu compte en l’app. “Estem emocionats que aviat podran entendre la història completa d’un moment, sense importar l’idioma que es parli”. No se sap encara com funcionaran les traduccions d’Instagram o si la xarxa apostarà per un servei de tercers o ho farà com a funció pròpia. Per exemple, Facebook, propietària d’Instagram, utilitza el servei de traducció de Microsoft (Bing) per a les publicacions en la seva plataforma.

Summary: Instagram traduirà les publicacions i biografies


El Parlament Europeu reclama als estats membres de la Unió Europea que no criminalitzin les ONG humanitàries com ProActiva Open Arms. El comitè de Llibertats Civils, Justícia i Afers Interns ha aprovat avui una resolució que dóna suport a les entitats no lucratives que ajuden refugiats i immigrants i que serà sotmesa a votació en el ple de la cambra de la setmana que vinent. El text defensa que els estats no poden aplicar procediments judicials contra ‘les organitzacions de la societat civil que ajuden els immigrants per motius humanitaris’ d’acord amb la legislació europea. Diverses ONG que operen al mediterrani per rescatar persones com Proactiva Open Arms han hagut de fer front a demandes judicials per aquesta feina. A més, recentment, Hongria ha aprovat una llei que permet penes de presó contra el personal d’entitats socials que ajudin immigrants considerats ‘il·legals’ pel govern de Viktor Orbán. Actualment la legislació europea permet als estats membre penalitzar aquelles persones o organitzacions que ajudin a persones estrangeres a entrar al territori europeu ‘vulnerant la legislació de l’estat’ en qüestió, però estableix que aquests països ‘poden decidir’ no imposar sancions quan l’objectiu sigui prestar ‘ajuda humanitària’. Ara el Parlament Europeu vol acabar amb l’ambigüitat d’aquesta excepció i exigeix a la Comissió Europea regles que aportin ‘claredat i uniformitat’ sobre com s’ha d’aplicar la normativa. En aquest sentit, la resolució, que ha obtingut trenta-vuit vots a favor, setze en contra i dues abstencions en el tràmit parlamentari inicial, demana a l’executiu europeu que adopti ‘pautes’ dirigides als estats membres sobre com aplicar la legislació per tal de ‘limitar la criminalització injustificada’ de les ONG que proveeixen ajuda humanitària. També exigeix a les capitals europees que registrin de manera anual el nombre de persones arrestades, amb procediments judicials oberts i amb condemnes per ajudar a estrangers a accedir a la UE.

Summary: El Parlament Europeu reclama no criminalitzar les ONG que operen a la Mediterrània


Jordi Graupera (Barcelona, 1981) és el nou candidat independentista a la batllia de Barcelona. Després d’haver guanyat en primera volta les primàries impulsades per ell mateix amb el suport de l’ANC, el periodista i filòsof prepara ara la candidatura per a intentar assaltar el consistori barceloní. Fill de l’Eixample, ha tornat a la seva ciutat després de gairebé una dècada als Estats Units i ha decidit de dedicar els pròxims anys de la seva vida a la política. Parlem amb ell avui que acaba la segona volta de les primàries. En aquesta entrevista explica que ha rebut ofertes i pressions de més d’un partit polític. També relata com ha canviat la seva vida, com Barcelona li ha rosegat el pensament de fa uns quants anys, d’ençà que va emigrar a Amèrica. Defineix amb precisió el problema de l’habitatge i com proposa de resoldre’l. Entremig també parla del país i del moment del moviment independentista. —Com valoreu aquest procés de primàries? —El resultat és molt positiu. Són les primàries més concorregudes de la història de la ciutat tot i no tenir el suport de cap gran partit ni de les corretges de transmissió mediàtica. Han estat una aposta decidida per un model de debat, participació i discurs sobre què ens passa i què hem de fer. Quan poses urnes, la gent hi va i hi vota, sobretot si es compleix el resultat. Aquest és el gran trencament existencial a Catalunya l’últim any i mig. Allò que diu el parlament no es compleix, allò que diuen les urnes no es compleix. Hi ha un gran interrogant sobre la manera com hem d’operar políticament si no hi ha cap garantia que allò que passa a l’esfera pública de la gent es traslladi a l’esfera política de les institucions. —Com a guanyador de la primera volta, heu triat el dos, tres, cinc i set de la llista. Això no contravé l’esperit de les primàries i més aviat reafirma la lleialtat al líder? —Hi havia dos models damunt la taula: que el guanyador imposés tota la llista o un model de llista completament oberta. Hi ha un problema a la política catalana, que el lideratge s’avantposa a més coses. El sentit del mètode triat és cercar les virtuts de tots dos models i evitar els defectes. Permet al guanyador de nomenar unes persones de la llista cremallera i de generar un equip al voltant. S’ha acabat l’època del gran dirigent brillant i de la resta rere la seva idea; són idees construïdes amb pluralitat de visions. A més, les persones triades han d’haver passat per les primàries. Hem fet més de vuitanta actes per tot Barcelona. I en una segona volta es redreça la llista amb les preferències de la gent. Això ens permet de tenir alhora una llista oberta i un equip cohesionat. —Poseu també èmfasi en el control i la rendició de comptes. Habilitareu cap mecanisme? —És la gran tasca que ara tenim d’ara endavant. Les primàries eren el començament. Ens havíem de demostrar que érem capaços d’autoorganitzar-nos. A vegades, quan parlem de participació política, és com un eslògan. —Un mantra. —Sí, sense contingut. Almenys per a mi és fonamental. Els últims anys el món ha derivat cap a formes autoritàries. Ha passat als Estats Units, a Europa… La influència de la Xina, Rússia, els Estats Units i l’Europa més autocràtica ens ha acostumat a deixar al ciutadà el paper de consumidor amb una voluntat clara d’uniformitzar-nos a tots. Aquesta tendència autoritària és creixent. Quina és la resistència possible? La nostra tesi és que provindrà de les ciutats, perquè són malles democràtiques molt robustes. Hem d’alimentar aquesta malla i enfortir-la per a construir una alternativa que els grans poders europeus no estan en estat d’oferir. —Expliqueu-vos. —Què pot oferir Europa al món? No és un gran mercat com el xinès. No és una gran força geopolítica com Rússia. No és un imperi com els Estats Units. Només pot oferir una democràcia de més qualitat, és a dir, convertir-se en una Suïssa en gran. Això o convertir-se en un mercat insuls, una còpia barata de la Xina. La paradoxa d’això és que la solució vindrà amb allò petit, amb la relació social més íntima. Per tant, la participació no és tan sols un mecanisme legítim i de recuperació de l’autoritat de l’espai polític, sinó també una resistència respecte d’allò que vindrà, que cada vegada pinta més fosc. —Em podeu concretar quin ha estat el suport de l’ANC? —L’ANC va prendre una decisió de manera autònoma. Quan els vam anar a veure els vam demanar que fessin de garant. La consulta als socis, en ple juliol, va tenir una participació històrica respecte de les anteriors i va tenir un 80% del suport. L’ANC es va implicar en l’organització de les primàries, però l’acord no la compromet a donar suport a la llista que en surti. Ja decidiran a qui donen suport o si en donen a totes les llistes independentistes. —La consulta de l’ANC demanava als socis si impulsava les primàries per a acabar formant una llista independentista, però al final hi haurà més fragmentació i una quarta llista, la vostra. —Hauria estat molt millor que els partits hi haguessin entrat. Tenim un problema greu amb la nostra cultura política, en procés de decadència. Necessitem idees noves, som en un cul de sac del qual costa sortir. Els lideratges no són mai qüestionats i no es pot parlar en veu alta d’allò de què sovint es parla en privat. Si haguessin entrat a les primàries, l’argument de la unitat hauria funcionat. A les municipals, el primer té un plus i el guanyador de les primàries de tot l’independentisme hauria esdevingut el batlle de Barcelona. Hauria estat una revolució al nostre sistema polític. És legítim que els partits tinguin unes altres prioritats. Com que això no ha passat, doncs com més pluralitat hi hagi al consistori, millor. Siguem grans o petits, al pròxim consistori hi haurà molta fragmentació i caldrà negociar moltes coses. Per tant, hem de ser en aquesta taula de negociació, i si pot ser liderant-la. Hem de poder dir les coses que no diu ningú i explicar-les a l’esfera pública. —Quines expectatives teniu? —No havia estat mai tan veritat que pogués passar qualsevol cosa. El nostre sistema polític està en un procés de degradació evident. —La prioritat ha de ser que Barcelona tingui un batlle republicà? — Sí, però no a qualsevol preu. La prioritat ha de ser que l’independentisme tingui un projecte per a Barcelona. Això fa temps que no passa. De fet, el catalanisme clàssic tampoc . A l’independentisme li ha faltat discurs urbà, de ciutat, una visió de Barcelona que entengués els conflictes de la ciutat i quines forces la tenen emmanillada. Quin model de llibertat que defensem, d’urbanisme, de justícia social… Durant molt temps el maragallisme s’ocupava de la ciutat amb una obsessió per a separar-la del país i el pujolisme s’ocupava del país amb una obsessió per a rebaixar el conflicte. Que l’independentisme tingui un projecte de ciutats durant els pròxims trenta anys és important per a tothom. El federalisme té una perspectiva de Barcelona com a segona ciutat de l’estat espanyol. L’unionisme la vol sotmesa a les prioritats de la capital de l’estat. I l’independentisme té una visió de centre. La distància entre Barcelona i l’Alguer és la mateixa amb Madrid. Pensem Barcelona com una àrea d’influència, no pas com una perifèria. Barcelona ha de liderar l’arc econòmic mediterrani. Alliberar la voluntat de la gent és part de l’èxit futur de la ciutat. En la meva opinió, necessitem que aquest sigui el discurs dominant, hegemònic i que governi aquesta ciutat. —Esteu oberts a pactes postelectorals amb els altres partits? —No permetrem que els partits facin amb les institucions barcelonines com amb les institucions del país. La degradació de les institucions, no la volem permetre a Barcelona. És evident que el nostre espai de trobada són els independentistes, i per tant a l’hora de pactar també. —Quines condicions posaríeu si sou present al consistori? —Crec que és d’hora per a respondre a aquesta pregunta. La nostra prioritat no ha de ser fer una llista de línies vermelles, sinó fer un projecte que vagi de les coses concretes a les generals, i sense sectarismes. Si el nostre adversari té idees bones, no l’hem de destruir perquè sigui el nostre adversari. I si el nostre amic té una idea dolenta, no l’hem de comprar pel fet que sigui el nostre amic. —Heu rebut pressions per a deixar-ho estar? —En gran manera la política catalana funciona amb pressions de tota mena. Tothom en la política, el periodisme i l’activisme sap que hi ha pressions de tota mena perquè no se surti ningú de mare. El nostre no és un cas excepcional. —Quin rumb ha de prendre l’independentisme? —L’any passat es van cometre dos erros bastant greus i encara els paguem. Si no els esmenem, no podrem avançar. Tenim un problema de cultura política que amara tota la societat catalana. Necessitem canvis profunds… —La cultura política d’una societat necessita molts anys per a poder canviar. —Correcte. No vull enganyar la gent. Tenim un problema cultural i aquesta és la raó per la qual estem en decadència com a força política. Per això crec que a vegades es deixa a la gent només l’espai folklòric, en lloc del polític. Tenim molta voluntat de presència als carrers, però poca voluntat de poder efectiu. Això a vegades ens torna populistes, perquè el mantra de la unitat sense rendició de comptes i sense pluralitat parteix de la idea que hem de ser lleials a aquesta unitat inqüestionable. Això a vegades ens fa un moviment amb tics autoritaris. Tot això és greu i és important d’assenyalar. —Heu parlat de dos errors comesos l’octubre passat. —El primer és una pèrdua d’autoritat. Quan el parlament diu: ‘farem això’, dóna una ordre als seus parlamentaris. Quan no compleixen l’ordre que es donen a ells mateixos i es veu amb perspectiva que no s’havien preparat es fa evident que van dir que farien una cosa sabent que no la complirien, potser pensant que l’estat no ho permetria. En tot cas, un bluf. Quin incentiu té la societat catalana per a obeir les lleis del parlament? No és menor, això. El parlament no es basa en la presència de la policia al carrer, es basa en l’autoritat guanyada a còpia de complir allò que diu la cambra. Per tant, les primàries també són una manera de fer que els lideratges recuperessin l’autoritat, perquè s’arrisquessin a perdre el control per a recuperar l’autoritat. —I el segon error? —La introducció de la violència en l’imaginari català. Sempre s’han cercat explicacions a l’auge de l’independentisme. No crec que fos la sentència contra l’estatut ni la crisi econòmica. Són circumstàncies que hi ajuden. Però la raó de fons és que, en el conflicte Catalunya-Espanya… sempre ha estat igual. Tu saps que l’estat pot arribar fins el final, bombardar Barcelona, i que el catalanisme no té la força ni la voluntat per a fer igual. Per tant, el catalanisme és una ideologia que s’adapta a aquesta amenaça i que intenta no provocar que l’estat l’exerceixi. Als anys noranta, amb el final de l’URSS, va començar a ser impossible que un estat bombardés una ciutat pròpia a l’Europa Occidental i a Espanya. Aquest és el gran alliberament. La gent nascuda en democràcia té uns valors. Fins i tot el turisme, tant el que rebem com el que fem nosaltres, ens ensenya formes de vida lliures. Quan reintrodueixes la por i dones per descomptada la violència de l’estat, te’n fas càrrec. Dir que declarar la independència vol dir assumir que hi haurà morts és dir que qui prem el gallet és qui declara la independència. —El discurs de Madrid serà que la culpa de la violència és de l’independentisme. —Correcte. Tu abarateixes el preu de la violència estatal si dius que els costs els pagues tu, que la responsabilitat és teva. No d’ells, que són els agressors. Això, acompanyat de tota la retòrica emocional sobre la repressió, els exiliats, els presoners, forma part de l’intent clàssic en la història de la humanitat d’introduir la por en una societat per a tenir-la controlada. Aquests dos errors s’han de resoldre. La meva idea eren les primàries i parlar de la por i la violència sense els condicionants imposats per l’estat. —La República és cosa de temps? —Sóc poc partidari de parlar de ‘república’. Hem de fer servir la paraula ‘independència’. Ens hem passat anys parlant de ‘dret de decidir’, ‘estat propi’, ‘procés participatiu no vinculant’… en lloc de dir ‘dret d’autodeterminació’, ‘referèndum d’autodeterminació’ i ‘independència’. Ara hem substituït això pel concepte ‘república’, que s’ha omplert de conceptes buits com ‘fer república’, ‘actituds republicanes’… coses que són compatibles amb un canvi de govern espanyol o amb polítiques socials fetes amb l’autonomia. És un buidatge de les paraules molt greu. Dit això, la independència és cosa de temps en la mesura que el Parlament de Catalunya ara mateix és mort com a institució. Fins que no el ressuscitem, poca cosa es podrà fer. No es veu de manera immediata una solució que ens porti a la independència. Ara bé, la situació política és com una diligència travessant el Far West a tot drap amb una caixa plena de nitroglicerina que en qualsevol moment pot esclatar. En qualsevol moment la gent pot sortir al carrer i les institucions poden recuperar l’autoritat. Passa que crec que és irresponsable de fer creure que això ho tenim a tocar, que hi ha un pla secret o que no ens el poden dir. La situació no és fàcil i l’oportunitat perduda l’octubre passat té conseqüències greus per a la nostra política. El joc de la independència acaba quan l’estat amenaça amb la violència i la gent resisteix. Hem de preparar la gent de veritat per al moment de prendre la decisió i enfrontar-nos a la por. —Es pot arribar a aquest punt en una societat majoritàriament benestant? Potser la majoria de l’independentisme no està disposat a perdre el sou, la feina… —La pregunta que fa la llibertat no és mai ‘si estic bé’. La pregunta és ‘si estic tan bé com podria estar’. De fet, no canviaria la situació de Catalunya a qualsevol altra nació que reivindiqués l’autodeterminació que tingués pitjors condicions materials. De tota manera, el nostre problema no és material. És cultural, polític, nacional. L’1-O es va veure que, quan dones a la ciutadania un instrument que defensa la seva llibertat, la gent surt a defensar-la. Quan hi ha en joc la nostra llibertat, hi posem el cos. Com tothom arreu del món. —Divendres, el 21-D, l’independentisme va tornar a mobilitzar-se contra el consell de ministres espanyol. —A la Llotja vaig veure un moviment desorientat, sense lideratge ni objectius concrets. Poca gent, escampada i confosa. Quan els Mossos carregaven, la gent sortia corrent perquè no protegia res concret, com el primer d’octubre. A la tarda, a Passeig de Gràcia, vaig veure una manifestació de gent que necessita estar junta i recordar-se que existim, i que ha desconnectat psicològicament del govern. Els nostres partits compten amb la resignació dels manifestants. És una aposta que cada cop demanarà fer més por a la gent. I pel que fa a l’ajuntament, no hi havia cap motiu per fer un consell de ministres al centre de la ciutat. No té sentit col·lapsar i militaritzar Barcelona en un dia feiner, quan tens llocs com Pedralbes, que de fet acull les reunions d’aquest tipus perquè és segur i no entorpeix la vida de la gent. L’ajuntament no va fer cap oposició al gest colonial del poder, que l’únic que cercava era demostrar que controla la ciutat, fer un ús sectari de la força armada, i negar dels drets polítics dels catalans amb una demagògia defensada per fusells i franctiradors. Colau s’omple la boca de consignes contra els poderosos, i després corre a esmorzar amb Sánchez per bescanviar el control de la ciutat per una promesa electoralista sobre preus de lloguer. Colau ha subhastat les llibertats de la ciutat: si em dones una promesa per la campanya, et deixo imposar les formes autoritàries i escampar la por. El resum de tot plegat és el canvi de nom de l’aeroport. És típic de les dictadures d’imposar i canviar per la cara noms simbòlics. Madrid intenta vendre la seva versió de la transició i l’ajuntament, en un acte de provincianisme colossal, diu que li sembla bé. Aquestes maniobres no sortiran bé perquè el passat mai no torna, vulgui el que vulgui Colau, i perquè els símbols i la gent ja anem en vies separades. —Parlem de Barcelona. Quin és el problema més greu de la ciutat? —Barcelona és en un moment una mica complicat. Tots els grans problemes són urgents i demanen alhora solucions estructurals. Això és molt endimoniat. Les solucions estructurals rarament són immediates i els problemes urgents demanen immediatesa. El número u és l’habitatge. La gent dedica la meitat dels ingressos a pagar lloguers o hipoteques. Això expulsa gent jove, capital humà i talent, i gent més vulnerable, la ciutat. Molts no poden viure sols. Del problema de l’habitatge es ressent el consum cultural, la salut, l’esport, les extraescolars dels fills, la formació, la festa… Totes les coses que enriqueixen la vida, les perdem. Hem condemnat tota una generació de barcelonins a tenir una vida més empobrida, menys humana. Hem de posar-ho tot per solucionar aquest problema amb mesures a curt, mitjà i llarg termini. Hem de fer que a Barcelona hi visqui o menys gent o més gent. La meva aposta, que és la de les grans ciutats del món, és que hi visqui més gent, atraure talent. Necessitem més llocs per s viure a Barcelona. —Però és limitada geogràficament. —Sí, i això ens obliga a fer unes quantes reflexions. A més, és densa i amb gran part del sòl consolidat. A quins llocs de Barcelona no hi ha Barcelona? Les coses que sempre dic que defineixen la ciutat: que puguis caminar de barri a barri, de manera segura, ben il·luminada, i on sempre trobis les mateixes coses. Botiga, lloc de feina, habitatge, arbre i equipament públic. Quan trobes tot això, saps que ets a Barcelona. Hi ha llocs on és aturada, com al Besòs. Tenim un riu que hem recuperat, però amb una façana fluvial on no hi ha res, i és tan llarga com la marítima. Recomano als lectors que agafin el Google Maps, que el posin en versió satèl·lit i que vagin reduint la imatge fins que vegin la ciutat sencera. L’única construcció barcelonina que es veu són les obres de la Sagrera. Necessitem més verd, més parcs. Per això dic que al pròxim mandat parlarem de coses a trenta anys vista. Les rondes, per exemple. No han solucionat el problema del trànsit. La gent que viu al voltant viu sota un estrès de soroll i contaminació inadmissible. Hi ha possibilitats de soterrar trossos de la ronda que facin emergir barris i humanitzar els que ja existeixen. La zona marítimo-terrestre que és de l’estat, que ja hauria de ser nostra i que es neguen a lliurar-nos, que equival a setnata-vuit illes de l’Eixample a primera línia de mar… És una oportunitat per a repensar l’urbanisme de manera contemporània, ecològica i on el cotxe deixi de ser protagonista. —Com? —El cotxe ocupa el 80% de l’espai públic i només el 20% de la mobilitat. És un deliri. Anem cap a unes transformacions urbanes que ens faran imaginar el sòl com ningú fins ara. Això ens permet d’imaginar una ciutat en què convergim en habitatge públic amb la resta d’Europa. Barcelona en té un 1,5%; ciutats com Viena, 30-40%; París, un 25-30%; Amsterdam, un 45%. Si més no, per a tenir el 15%, necessitem 115.000 habitatges públics. Necessitem visió a llarg termini. —I què fem els pròxims quatre anys? —No hi ha una solució màgica, però sí bateries de propostes. Per exemple, tenim catorze mil locals comercials buits. Es poden fer polítiques experimentals per a veure on hi ha aquests locals, veure si es poden adaptar perquè siguin habitatges, sobretot per a la gent gran, perquè són accessibles a preu de carrer… Això ens permetria de canviar-ne l’ús, perquè existeix una emergència habitacional, amb una figura que es diu ‘de llicència precari’… Fins i tot ens permetria d’expropiar-los l’ús, no la propietat, per a fer un habitatge públic de qualitat i que permetés encarar les trenta-sis mil famílies en llista d’espera per a rebre un habitatge públic. S’han doblat els empadronats sense un habitatge fixe. Poca broma, és una emergència en tots els sentits. Existeix una possibilitat raonable que en quatre anys obris espais i rectifiquis una idea que ara mateix no funciona. —I a mitjà termini? —Barcelona té un gran problema amb l’àrea metropolitana. És el quart conglomerat urbà d’Europa. És densa i hem destruït gran part del nostre verd. N’hem expulsat gent, hi ha situacions de precarietat molt grans. Hi ha una responsabilitat de Barcelona envers l’àrea metropolitana i també una necessitat. Hem de fer acabar tota relació hostil. No hi ha cap projecte d’autobús interurbà mínimament decent. És un gran drama. Molta gent nascuda i crescuda a Barcelona ha de sortir de la ciutat, i a part del drama identitari, és un drama físic, de desplaçament. El batlle de Barcelona presideix l’àrea metropolitana i hem d’explorar solucions d’habitatge i transport a mitjà termini. Hem d’anar a trobar maneres de participació democràtica a l’estil suís, sense por de la política referendària i sense crear un contrapoder metropolità però que alhora ens permeti de prendre decisions informades. —Parlem una mica de vós mateix. Com us ha canviat la vida la decisió de ser candidat a la batllia? —És una aposta vital real. Com totes les coses que somies que siguin grans a la vida, no les pots fer si esperes tenir-ne calculades totes les conseqüències. És com tenir fills, casar-se… Hi ha coses que les fas perquè estàs convençut que sortiran bé, però hi ha un punt d’incertesa i ho fas per convicció. Que jo tinc vocació política no és cap secret per a ningú. El problema de Barcelona m’ha perseguit l’última dècada de la meva vida, abans d’anar-me’n als Estats Units. Sóc fill de l’Eixample i em vaig adonar que la meva tradició política, el catalanisme, no deia res sobre la meva ciutat. Em vaig trobar una mica orfe d’això i vaig començar a cercar respostes. Vaig trobar-ne en dos llibres. Barcelona, de Robert Hughes, que sempre recomano a tothom. I La vocació de modernitat de Barcelona: Auge i declivi d’una imatge urbana, de Joan Ramon Resina. És un llibre extraordinari que és al fons d’allò que penso de Barcelona, fins i tot en les coses amb què discrepo. Durant anys he construït un relat sobre Barcelona i els últims dos, tres anys vaig començar a pensar seriosament de tornar a Catalunya i de dedicar una part de la meva vida a la política. Cada vegada es va fer més clar per a mi que Barcelona era el contenidor dels problemes que jo tenia ganes d’ajudar a resoldre. A més, vaig constatar que no em veia entrant en un partit polític. —Us ho van oferir? —Moltes vegades. —Més d’un? —Sí. No ara, al llarg dels anys. No m’hi veia. Tampoc et sabria dir quin argument tenia per a dir que no. Més aviat era una intuïció. Anar-me’n a viure als Estats Units també va ser una intuïció. En principi era per un any. Vas a la recerca d’alguna cosa que aquí no trobes. Aquí és un atzucac, no veus perspectives, penses: ‘ara o mai’… És una decisió que prens sense saber-ne les conseqüències. Havia decidit de tornar i volia aportar-hi alguna cosa. Evidentment, la vida m’ha canviat considerablement. La vida d’un país ocupat, ja l’havia viscuda. He intentat construir un espai no cínic i lliure per a operar, però evidentment estàs en contacte amb la part més cínica de la nostra política i és desagradable i desmoralitzant. És molt exigent. Cada dia dedico les hores que toquen a la meva feina i també a la meva família. També et diré que tinc la sensació d’haver connectat amb una vocació. Quan passa això, treus energia de tot arreu. —Amb la família ho compagineu bé? —He posat algunes normes de conciliació molt dures a tot l’equip. Això és fonamental. Necessito un contacte diari i constant amb les meves filles i la meva parella. Si no, no puc operar, no puc pensar clar. No puc anar pel món amb sentiment de culpa. També em semblaria profundament injust que la meva dona hagués de pagar el cost de la meva presa de decisions. Hem de pensar maneres de fer política que facin possibles totes dues coses. —On us heu instal·lat? —Casa nostra és entre Sant Antoni i Sants. Però per qüestions logístiques ara estem entre la casa dels meus sogres, a la Vall d’Hebron, i la del meu oncle, a Sarrià. —Teniu el temor que us passi una mica com a Ada Colau? Una figura potent fora del sistema, però que ha acabat condicionada dins les institucions. —Profundament. És una de les coses que em preocupen permanentment. Històricament, de Pèricles fins a Colau, tothom qui ha travessat el foc de la política n’ha sortit escaldat. No existeix el polític que entra a l’esfera política i no en surt transformat. No crec en els lideratges, crec en els sistemes polítics que tenen mecanismes que eviten que les mancances dels lideratges es traslladin a les societats. Per a això hem fet les primàries. Evidentment, em fa por d’entrar a la política i transformar-me fins que no em pugui reconèixer. De fet, és estatísticament la cosa més probable. I l’única que puc fer és ser-ne conscient i intentar ser tan transparent com pugui, dissenyant mecanismes que ho evitin. —Us marqueu cap límit temporal a la política? Penseu de fer el salt al parlament? —En cadascun dels moments dels últims mesos he procurat de prendre les decisions a partir de la seva veritat. Als periodistes us agrada molt de fer preguntes com aquesta o que comencen amb ‘descartes fer això, descartes de pactar amb Colau…?’ És una falsa pregunta. Si dius que descartes res, estàs xalat. Si dius que no, tothom entén que et postules. Per tant, provo de cenyir-me a la veritat genuïna de cada moment. Tinc un projecte a les mans i em fa molta il·lusió. Hi crec molt. Hi ha molta feina pendent cada dia. Ens falta poc temps per a les municipals i hem de solucionar moltes coses. Aquesta és la meva obsessió ara mateix. On ens portarà això? No ho sé pas. Ara, jo sóc contrari als mandats llargs. Això no vol dir que estigui en contra de l’experiència, que s’ha d’aprofitar. Començo per Barcelona perquè és la meva ciutat i perquè és el gran interrogant que m’ha fet de motor durant molts anys. Perquè el gran problema del nostre projecte de país és què fem amb Barcelona. Però m’interessa tot. La política catalana, la política europea, la diplomàcia… allà on cregui que tinc alguna cosa a dir, hi aniré i la diré.

Summary: Jordi Graupera: ‘El gran problema del nostre projecte de país és què en fem, de Barcelona’


El president de Colòmbia, Juan Manuel Santos, ha confirmat que el plebiscit per la pau, que ratificarà els acords tancats entre el Govern i les Forces Armades Revolucionàries de Colòmbia (FARC) per posar final a mig segle de conflicte, es convocarà abans fins i tot que se signi l’acord. En la seva intervenció durant una visita al Puerto de Buenaventura, Santos ha assegurat que es convocarà la consulta popular ‘quan s’acabin els acords’ i s’enviïn ‘els textos al congrés de la República’. Quan els textos s’envien al congrés ‘es convoca el plebiscit, en aquell moment’. ‘No necessàriament coincideix amb la firma dels acords; la firma es fa després, és una formalitat’, ha indicat el mandatari, segons declaracions recollides per Noticias RCN. Alhora, ha indicat que entre els acords finals i la firma ‘poden passar algunes setmanes’. Mentrestant, tindrà lloc ‘la dècima conferència de les FARC, en què prendran la decisió de dissoldre’s com a grup armat’. ‘És el que els colombians hem d’entendre: que amb la firma d’aquests acords les FARC desapareixen com a grup armat’, ha insistit, segons recull Caracol. El president ha insistit que es tracta d’un ‘pas importantíssim’ per a Colòmbia cap al que ha anomenat ‘un país normal’. ‘Som l’únic país que té un conflicte armat en tot l’hemisferi americà. És l’últim conflicte, el més cruel’, ha afirmat, abans de subratllar que per aquesta raó ha ‘generat tant interès a la comunitat internacional’. Si bé encara queden serrells per tancar amb vista a la firma dels Acords de Pau entre Govern i guerrilla, Santos estima que en unes tres o quatre setmanes podrien arribar a un acord entre les dues parts, tal com recull el diari ‘El Tiempo’.

Summary: Colòmbia convocarà el referèndum per la pau abans de la signatura dels Acords de Pau


La primera ministra de Nova Gal·les del Sud, Gladys Berejiklian, ha declarat l’estat d’emergència pels incendis forestals en aquest estat australià, preveient un empitjorament de les condicions meteorològiques els pròxims dies. Berejiklian ha anunciat que l’estat d’emergència començarà demà a les nou del matí i serà vigent, com a mínim, set dies, segons que ha informat la cadena australiana ABC. L’onada de calor que recorre Austràlia des de l’extrem occidental ha causat nombrosos incendis que han deixat, pel cap baix, dotze morts i milers de persones atrapades. L’agència meteorològica ha pronosticat vents forts i temperatures altes els dies vinents a la costa sud del país. My brother just sent me this video from yesterday at #MaluaBay where him and the rest of my family were stranded. #AustraliaFires #bushfirecrisis #Southcoastfires #AustraliaBurns #BatemasBay #RFS #NSWbushfires pic.twitter.com/LmZvZxWwrk — Lord of the Blondes (@ek_nicholls) January 1, 2020 El cap del servei rural de bombers de Nova Gal·les del Sud, Shane Fitzsimmons, ha explicat que s’esperava que les condicions meteorològiques empitjoressin dissabte, cosa que farà avivar les flames. ‘Hi haurà autèntics desafiaments i riscos reals relacionats amb les previsions meteorològiques’, ha dit. La situació serà pitjor que la de Cap d’Any, quan el foc va avançar fins a posar fi a la vida de set persones i amenaçar la de milers de veïns de Nova Gal·les del Sud. L’estat d’emergència implicarà evacuacions forçoses i el ministre de Transport, Andrew Constanceen, ja ha avisat que serà ‘la reubicació més gran de gent mai vista a la regió’. L’evacuació es preveu complexa perquè moltes carreteres estan tallades pels incendis. ‘La gent ha de tenir paciència’, ha demanat Constance. ‘Hauran de dirigir-se a les carreteres que estan obertes’, ha dit.

Summary: L’exèrcit australià es mobilitza per evacuar milers de persones per l’onada d’incendis


Eren les onze del matí i al cel no hi havia cap núvol amenaçador. Teníem tot el dia davant, però ni un minut per a perdre. Aquell era el punt de no-retorn, el port que canviava el nostre recorregut per embellir-lo i elevar-lo a una nova potència. Estàvem preparats. Grampons lligats als peus i piolet a la mà. Començava el descens. Tot i les espectaculars vistes panoràmiques que hi havia a 5.755 metres, la nostra mirada es va concentrar al terra nevat. Amb 70 centímetres de neu, caminar no era gens fàcil. Intentàvem seguir l’únic rastre de petjades visible. El vestigi, que ens ensenyava per on havien transitat l’expedició austríaca amb què havíem coincidit el vespre anterior, formava un camí hivernal que baixava cap a la falda de la muntanya. Però la veritat és que ni així no ens salvàvem d’enfonsar la cama fins al genoll en aquell enorme suflé blanc. El descens cobert de neu des del Tashi Lapsta. El ritme era lent i feixuc. Quan aconseguíem de fer tres passes seguides sense que el terra s’ensorrés sota el nostre peu, ens impregnàvem d’una malaguanyada confiança que s’esvaïa ràpidament quan la quarta gambada ens enviava novament cap avall. D’una banda, aquesta situació ens feia augmentar la concentració i la seriositat amb què avançàvem. Volíem trobar la via més ràpida i segura, però sense oblidar que, de fet, érem sobre la neu que cobria una glacera, i desviar-nos podria voler dir fer un pas en fals i acabar al fons infinit d’una escletxa. D’una altra banda, ens inundava una sensació irracional de ridícul. De tota manera, allà no hi havia ningú per a riure’s de nosaltres. Durant tot l’ascens no havíem vist cap més ànima. Només quan vam arribar al final del coll havíem trobat un equip neozelandès que aquell matí intentava ascendir el Parchemuche, un cim de 6.273 metres que, des d’allà, semblava relativament fàcil d’escalar. Però ara ja feia estona que, novament, estàvem sols enmig de gegants muntanyes encara per batejar. De glacera en glacera Aquella vall era només el començament de la cursa d’obstacles en què s’havia convertit el descens d’un dels ports de muntanya més alts del món. Un cop superada aquesta primera barrera, en venia una de nova: canviar de vall, i de glacera, per unes cordes fixes com les que ens havíem trobat a l’ascens; aquesta vegada, per baixar per dues parets de gel. Una paret de gel esfereïdora. El descens va ser força més complex, però per fortuna molt més curt. El mur de gel era, òbviament, relliscós, però també molt uniforme, la qual cosa dificultava de localitzar punts on recolzar els peus. Vaig desequilibrar-me unes quantes vegades. Podria haver caigut rodolant fins als peus de la paret si no hagués estat perquè la corda que subjectava amb la mà ho va impedir. Tocar de peus a terra va ser tot un descans. Aquesta segona glacera, la de Drolambu, la vam travessar amb més facilitat. No va caldre ni trepitjar-la. Pel lateral, hi transcorria un camí força usat que resseguia tota la vall. L’única preocupació que teníem eren les pedres que queien pel desglaç de les parts més altes de la muntanya que teníem a l’esquerra, un mur imponent que actuava com a tanca de separació entre nosaltres i els pics que envoltaven l’Everest. Era la primera hora de la tarda quan vam arribar a la tercera glacera. Aquesta vegada era inevitable haver de passar-hi per sobre, tot i que no hi havia cap camí. Com que les plaques de gel es mouen cada dia, les rutes que les travessen també es van modificant contínuament, cosa que evita que hi hagi un recorregut prou utilitzat per a fer-se visible. La glacera de Trakarding estava completament coberta de pedres. De fet, hom podria pensar que era una vall plena només de turons formats per despreniments de roques, però les parets de gel ondulades que de tant en tant tallaven abruptament el paisatge s’encarregaven de recordar que, en realitat, érem en un dels terrenys més perillosos de les muntanyes. L’única font d’aigua que vam trobar en tota la tarda va ser aquest estanyol congelat. Aquest tram es va convertir en un dels més durs de l’expedició fins aleshores. No tant per la seva dificultat, sinó per l’esgotament mental que causa en qui l’ha de travessar. Grimpar contínuament de roca en roca és esgotador i extremadament lent. De fet, no vam sortir d’aquell malson fins l’endemà al migdia. A més, era relativament fàcil perdre’s entre aquella mar de pedres quan, precisament, els encarregats d’assenyalar el mutable camí eren altres rocs col·locats els uns sobre els altres. A mitja tarda vam decidir d’acampar al costat d’un estany completament glaçat. Havia estat un dia llarg i esgotador. Durant dotze hores caminant i escalant havíem recorregut el mateix nombre de quilòmetres, però el Tashi Lapsta ja quedava enrere, superat. Ara faltava només sortir d’aquell camp plegat de trampes, algunes de tan letals com la que em va engabiar l’endemà al matí. El gel (i el desglaç) ofereix imatges tan curioses i espectaculars com aquesta. Els perills del gel ‘Això és molt perillós, per ací no podem passar!’, em va dir cridant en Dani, el meu company d’aventura. La meva opinió era una altra, però certament aquell no era un bon moment per posar-se a discutir. El descens m’havia semblat possible i ja era uns quants metres més avall, enmig d’una gran rampa de gel. Era una d’aquelles vegades que havíem perdut de vista les fites que indicaven el recorregut recomanat. La confiança que m’havia donat baixar amb certa facilitat per un tram de gel de menys de dos metres va jugar-me una mala passada, perquè pocs minuts després em vaig aventurar a fer igual per una rampa deu vegades més gran. Però la veritat era que les condicions d’una situació i una altra eren incomparables. No havia sabut identificar bé el risc. El gel que ara m’envoltava era dur i ben afilat. Enmig d’aquell exèrcit en forma de mur vaig trobar un lloc planer des d’on prendre una decisió: o continuava baixant o feia mitja volta. La primera opció es va descartar ràpidament. La paret, massa empinada, m’empenyia cap a la perdició. El risc de caure i endur-me talls i rascades per tot el cos era més que real. Ara que m’hi fixava, com m’ho havia fet per arribar fins allà? La cosa més sensata era tornar per on havia vingut. Però el resultat va ser el mateix. Estava atrapat en una presó de punyals de glaç preparats per tacar-ne la fulla. Un llac gelat destrossat per un despreniment de roques. La situació no era fàcil. De fet, el lloc més segur, allà on em trobava, era la part congelada entre una placa de gel i una altra. És a dir, era sobre una escletxa, l’home del sac dels alpinistes. Allà em vaig haver de col·locar els grampons, fins aquell moment guardats per passar la zona rocosa, i provar novament l’ascens amb paciència. Com que el gel de la rampa era massa dur per a clavar-hi les punxes que ara sortien de la meva bota, em vaig trobar escalant una cascada congelada, segurament des de feia segles, per sobre de l’abisme que hi havia entre una paret de glaç i una altra. Per fortuna, el salt d’aigua no era gaire alt i els grampons s’hi van arrapar amb força. Quan vaig arribar dalt, vaig respirar alleugerit. De la mà em gotejava un riu de sang que brollava de dues noves ferides. El glaç, més afilat i tot que no em pensava, m’havia regalat dos talls petits i profunds, indolors gràcies al fred, que actuava com a anestèsic. Res per a preocupar-se, però una bona excusa per a recordar que no s’ha de subestimar ni el gel ni la muntanya. Un cop fora de Trakarding, el descens es va poder fer amb una nova marxa, per fi. Enrere quedaven la neu i el glaç i recuperàvem els infravalorats camins de terra. Fins i tot apareixien les primeres mostres de vegetació. La vall de Rolwaling ens allunyava de l’Everest passa rere passa. Abans d’arribar a Na, el primer poble que donava la benvinguda en aquesta nova zona, el camí ens va dur fins a una enorme massa d’aigua, gran com 160 camps de futbol i 270 metres de profunditat, envoltada de pics espectaculars. L’escena, a més de bonica, era preocupant. Feia seixanta anys, el llac era pràcticament minúscul comparat amb l’extensió magnificent d’ara. I continua creixent. Tsho Rolpa s’estén al costat de Tarkading i de muntanyes imponents. El llac de Tsho Rolpa s’alimenta de la glacera de Tarkading, que té just al costat. L’escalfament global va desfent el gel que abans ocupava aquesta vall, de manera que cada cop hi ha més aigua líquida. Aquests darrers deu anys, la glacera s’ha encongit a un ritme de seixanta metres anuals. Tot i els esforços per controlar el creixement del Tsho Rolpa, el govern nepalès considera el llac un gran perill potencial, perquè que tem que pugui desbordar-se. Les inundacions podrien afectar sis mil famílies que viuen als peus de la glacera. Una altra mostra de la importància i el poder destructor del gel a les muntanyes. La vall del Rolwaling presumeix de colors molt variats a la tardor. Una nova ruta Beding és un dels pobles que té el perill de desaparèixer si el Tsho Rolpa creix més del compte. És l’assentament més important de la vall de Rolwaling i té un encant especial, amb les seves cases de fusta i un imponent temple budista, o gompa, a la vora del riu. Havíem vist néixer el Rolwaling entre roques un matí, i l’endemà al vespre arribàvem a aquesta vila que s’havia nodrit de feia generacions de la seva aigua abundant. Era la culminació d’una de les parts més difícils i impressionants d’aquesta aventura que ens ha de fer travessar tot l’Himàlaia a peu. El descens pel Rolwaling una vegada superades les glaceres. El fet de completar un coll com el del Tashi Lapsta, conegut per la seva altitud i dificultat, ens va donar una nova energia. Abans havíem tingut por només de sentir-ne el nom. Fins i tot, en la planificació s’havia descartat de passar-hi, però ara teníem una força inaudita. Renjo La va obrir una nova porta en el nostre Gran Camí de l’Himàlaia, i el Tashi Lapsta va ser el passadís que hi havia a l’altre costat. En aquesta part de l’habitacle ja no hi ha temor, només un respecte profund i unes ganes nouvingudes de descobrir què s’amaga a les habitacions més grans de la casa. Més capítols de la sèrie ‘La volta al món sense bitllet de tornada’ —(1): Un nou ‘margaix‘ a Mongòlia —(2): A Ulan Bator, vivint entre sedentaris —(3): Comprant cavalls a Mongòlia —(4): Els perills de cavalcar per Mongòlia —(5): Compartint sostre amb cinc àguiles daurades —(6): Com és la vida dels nòmades de Mongòlia? —(7): Per què val la pena de viatjar fent autostop —(8): La Xina de l’alta tecnologia i el control extrem —(9): L‘orquestra simfònica dels trens xinesos —(10): L‘autèntica religió d‘Hong Kong —(11): Els paradisos naturals d‘Hong Kong —(12): El dia que les treballadores domèstiques inunden els carrers d‘Hong Kong —(13): Una setmana qualsevol quan viatges amb 3 euros el dia —(14): Què cal portar a la motxilla quan fas un gran viatge? —(15): Un Nadal a la Cotxinxina —(16): Una gallina et pot salvar la vida al Vietnam —(17): Com funciona Couchsurfing, la plataforma per a viatjar sense pagar allotjament —(18): Emboscada entre cocoters —(19): Nòmades digitals: viure viatjant gràcies a internet —(20): El llac de Ta Dung, la joia desconeguda del sud-est asiàtic —(21): Ser dona i fer la volta el món tota sola —(22): Cao Dai, la jove religió que combina Buda, Jesús, Victor Hugo i Lenin —(23): S‘hauria d‘abolir una festa com Nadal si això fos millor per a l‘economia? —(24): El Vietnam: l‘última supervivent de la secta del coco —(25): Viatjar només caminant és una bogeria —(26): Xocs culturals i anècdotes de la Cambotja rural —(27): ‘Worldschooling‘: com és educar els fills gràcies als viatges i lluny de les escoles convencionals? —(28): Checkpoint 17 —(29): El testimoni del nen que va sobreviure al camp de concentració més letal del genocidi cambotjà —(30): Disparar a policies (amb pistoles d‘aigua) per celebrar l‘arribada de l‘any 2563 —(31): Dormir en temples, un allotjament místic, alternatiu i gratuït —(32): 971.400 passes: travessant Cambotja a peu —(33): Per què els tailandesos estimen tant la seva monarquia? —(34): L‘oasi urbà més important de l‘Àsia, en perill —(35): El turisme de motxilla conquereix Pai —(36): El sopar il·legal i el tercer ull —(37): Quaranta-tres pitons i catorze monjos en harmonia —(38): Naypyidaw, l‘estrafolària capital fantasma creada del no-res —(39): Quan un rei indi et convida al seu palau —(40): Els encants de la regió més plujosa del món —(41): Com dormir a l‘aire lliure sense gastar-nos ni un ral quan viatgem? —(42): El Nepal, més enllà de l‘Himàlaia —(43): El preu de ser una deessa vivent amb sis anys —(44): Maleint sangoneres al sostre del món —(45): Guia per a fer senderisme per l’Himàlaia al Nepal —(46): Els trens de l’Índia: somni o malson? —(47): ‘Enlloc del món no es protegeixen tant els ciutadans d’un país com ho fa la Fundació Vicent Ferrer’ —(48): L’aventura extrema que han completat menys d’un centenar de persones: el Gran Camí de l’Himàlaia —(49): Coses que passen a més de cinc mil metres d’altitud —(50): El racó més bonic del planeta —(51): El punt de no-retorn

Summary: Sang sobre gel


El president de la Generalitat Quim Torra ha qualificat de ‘èxit immens’ la manifestació independentista de la Diada i ha assegurat que marca la fi d’una etapa. ‘Avui es tanca una etapa, ja es comença a respondre a les sentències i es posa l’objectiu d’independència al centre de l’acció política’, ha afirmat en una atenció als mitjans a la confluència de la plaça d’Espanya de Barcelona amb l’avinguda del Paral·lel, epicentre de la mobilització convocada per l’ANC i Òmnium. HHo ha dit en referència al judici sobre el referèndum del primer d’octubre de 2017 al Tribunal Suprem. Torra ha recordat que el lema de la protesta és ‘Objectiu: independència’ i ha afegit: ‘És això què farem.’ També ha criticat durament els ‘pronòstics interessats que no volien que avui fos un èxit’ i ha insistit a destacar el caràcter multitudinari de la manifestació: ‘El poble de Catalunya mai falla’. Totes les informacions de la Diada, en directe Per la seva banda, el vice-president Pere Aragonès ha demanat al PSOE que ‘abans de criticar l’independentisme es miri al mirall’, perquè ha recordat que a Catalunya ‘hi ha un executiu en marxa’ mentre que a l’estat espanyol ‘són incapaços de posar-se d’acord’. En una atenció als mitjans després de l’acte d’ERC per la Diada, ha demanat als socialistes que ‘deixin de donar lliçons’ i els ha dit que ‘espavilin’ a conformar un executiu. ‘Seria una llàstima que per egos i diferències tàctiques no tinguéssim cap interlocutor a l’altra banda’, ha lamentat en referència a un possible avançament electoral en cas que PSOE i Podem no arribin a cap acord. En aquest sentit, ha advertit que aquest escenari seria ‘un fracàs de l’esquerra espanyola’. El vice-president ha urgit els socialistes a conformar un executiu que sigui ‘un interlocutor vàlid’ per a poder ‘avançar en la resolució del conflicte’, especialment amb relació a la sentència de l’1-O, prevista per a aquesta tardor. ‘Hi ha d’haver algú a l’altra banda amb plenes funcions amb qui puguem discrepar, discutir i, si s’escau, arribar a acords si són en la línia de la defensa de la democràcia’, ha argumentat. En la mobilització de l’ANC la diputada de la CUP Maria Sirvent ha reivindicat l’autoorganització popular perquè constata que les polítiques del govern no tenen ‘res a veure’ amb la ‘contundència dels discursos’. Ha dit que l’autoorganització popular és ‘més necessària que mai’ per a reivindicar el dret d’autodeterminació, la independència i conquerir els drets civils i polítics ‘negats de manera sistemàtica’. En aquest sentit, ha fet referència al dret d’habitatge o la lluita contra ‘l’ofensiva privatitzadora de serveis públics’.

Summary: Torra: ‘Avui es comença a respondre a les sentències’


Un jutge federal ha ordenat l’alliberament de l’ex-president brasiler Luiz Inácio Lula da Silva arran de la recent decisió del Tribunal Suprem del Brasil que estableix que els condemnats no comencin a complir la sentència fins que sigui ferma. Al cap d’una hora, Lula ha sortit en llibertat. Ahir, el Suprem va decidir, per sis vots a favor i cinc en contra, de revocar la llei que establia que els convictes comencessin a complir les sentències després d’haver perdut la primera apel·lació i, en canvi, ha marcat que se’ls permeti d’esgotar el llarg procés d’apel·lacions abans d’entrar a la presó. La defensa de Lula, que estava empresonat d’ençà d’abril de 2018 per unes polèmiques acusacions de corrupció, s’havia afanyat a demanar el seu alliberament immediat d’acord amb la decisió del Suprem, petició que el jutge federal Danilo Pereira ha concedit. El dirigent d’esquerres serà alliberat avui mateix. Lula Livre pic.twitter.com/EJRrynjJjE — Lula (@LulaOficial) November 8, 2019

Summary: Alliberat l’ex-president brasiler Lula da Silva


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha publicat quatre piulets a Twitter per valorar els resultats electorals de diumenge. En un diu: ‘Hi ha un clar perdedor d’aquestes eleccions: el PP i el seu immobilisme. Una majoria de catalans vol repensar la relació entre Espanya i Catalunya.’ I després explica que creu que és imprescindible de fer un referèndum vinculant. Amb tot, creu que l’única manera de fer-ho possible és expulsant el PP del govern espanyol. També ha dit que el consistori espera que es formin el futur parlament i govern i que, pel bé de la ciutat, confia que s’hi puguin establir acords a partir del programa, per a atendre les necessitats de la ciutat. Ha dit que, ara com ara, no hi ha hagut temps de conversar-hi. Així mateix, ha aprofitat l’avinentesa per criticar que la justícia espanyola hagués encausat el president de la Generalitat: ‘La imputació de Mas pel 9-N demostra, un cop més, el menyspreu de Rajoy per la democràcia. Prou!’ Heus ací els piulets d’Ada Colau: 1/4 Felicito els guanyadors d’aquestes eleccions. També la ciutadania per una participació històrica. El poble català vol decidir. — Ada Colau (@AdaColau) September 29, 2015 2/4 Hi ha un clar perdedor d’aquestes eleccions: el PP i el seu immobilisme. Una majoria de catalans vol repensar la relació entre Esp/Cat. — Ada Colau (@AdaColau) September 29, 2015 3/4 Ha guanyat el clam pel dret a decidir. És imprescindible un referèndum. Per desbloquejar el conflicte hem de fer fora el govern del PP. — Ada Colau (@AdaColau) September 29, 2015 4/4 La imputació de Mas pel #9N demostra, un cop més, el menyspreu de Rajoy per la democràcia. Prou! — Ada Colau (@AdaColau) September 29, 2015

Summary: Ada Colau reclama un referèndum vinculant i surt en defensa de Mas