El president de Ciutadans, Albert Rivera, s’ha reunit aquest matí durant més d’una hora a la Moncloa amb el president del govern espanyol, Mariano Rajoy, i li ha traslladat el suport ‘sense fissures’ de la formació per aturar la convocatòria de referèndum. El líder de Cs ha demanat al cap de l’executiu espanyol que apliqui la llei i ‘eviti un altre 9-N a Catalunya’. Durant la trobada, Rivera ha assegurat que recolzaran qualsevol acció de la justícia i del govern del PP per ‘frenar el cop a la democràcia que pretenen portar a termes els partits separatistes a Catalunya’. La trobada s’emmarca en la ronda de contactes que Rajoy està duent a terme amb els principals líders espanyols hores abans que el Parlament aprovi, previsiblement, la Llei del referèndum i la convocatòria de l’1-O. Rivera li ha demanat que mantingui els mecanismes de coordinació entre les principals forces polítiques per estar informats dels passos que farà en els dies vinents el govern espanyol amb tot allò que tingui a veure amb Catalunya. Durant la trobada, a més, el president de Cs ha demanat que no hi hagi ‘ús de diners públic per a un procés il·legal i antidemocràtic’. La reunió ha tingut lloc a 24 hores de la previsible aprovació al Parlament de la Llei del referèndum i de la convocatòria de l’1-O per part del Govern. El president espanyol ja va mantenir aquest dilluns al vespre una conversa telefònica amb el secretari general del PSOE, Pedro Sánchez, en el marc de la recerca de la unitat dels constitucionalistes contra el procés sobiranista a Catalunya. Tant PSOE com Cs comparteixen amb el govern espanyol la voluntat d’aturar els plans de la Generalitat.

Summary: Rivera demana a Rajoy que apliqui la llei ‘per evitar un altre 9-N a Catalunya’ i li trasllada el seu suport


Un incident racista en un vol Barcelona-Londres de Ryanair ha originat una allau de crítiques a la companyia irlandesa. Els fets van passar divendres. Un passatger va començar a insultar la seva companya de seient, una dona negra. ‘No vull asseure’m al costat de la teva cara lletja, de la teva puta cara’, diu l’home. Arran dels insults i les vexacions, els treballadors de Ryanair van optar per canviar la dona de seient, en compte d’expulsar l’home de l’avió. Els fets van ser enregistrats per un altre passatger i el vídeo s’ha fet viral. Arran de les crítiques, Ryanair ha emès un comunicat assegurant que havia informat la policia d’Essex de l’incident.

Summary: Polèmica per un incident racista en un vol Barcelona – Londres de Ryanair


Ahir fou el torn de Joan Badia, el batlle de Callús. Demà tocarà a Jordi Pesarrodona, el regidor de Cultura de Sant Joan de Vilatorrada. Més endavant, serà Eloi Hernàndez, el batlle de Fonollosa. Tres persones conegudes i estimades de pobles del Bages passen aquests dies pel jutjat de Manresa acusats de desobediència i, en algun cas, de delicte d’odi. L’1 d’octubre van posar la cara i el cos entre les urnes i uns agents de la Guàrdia Civil armats fins al capdamunt que volien impedir el referèndum. Van presentar denúncies per les agressions que havien rebut i ara la jutgessa s’hi torna, obrint una causa contra ells. Aquests casos van ser descrits en aquest reportatge de Jordi Badia, cap d’estil de VilaWeb i germà del batlle de Callús. L’estat s’acarnissava especialment amb els pobles petits de l’interior. Les imatges de la violenta càrrega policíaca en aquests municipis van fer la volta al món. El batlle de Callús, el van tirar a terra quan mirava de dialogar amb els agents espanyols. El batlle de Fonollosa va deixar enregistrat un testimoni esgarrifós en un arxiu de veu que es va escampar pels telèfons mòbils de mig país. I el regidor de Sant Joan va ser el símbol de l’actitud que prenien els ciutadans davant les agressions prèvies al referèndum, quan es va plantar al costat d’un guàrdia civil amb el seu nas de pallasso. Vegeu-ne les imatges: Fotografia de l’esquerra: Aleix Solernou / Regió 7. Jordi Badia explicava els fets de l’1 d’octubre així: «El pallasso Jordi Pesarrodona és un home molt estimat al Bages. És el fundador i l’ànima de la companyia Gog i Magog. I és, també, regidor d’ERC a l’Ajuntament de Sant Joan de Vilatorrada. A primera hora, aquells pocapenes disfressats de Madelman van anar a l’escola Joncadella i es van trobar en Jordi a primera fila. La resistència va ser ferotge i no hi van poder entrar. Però no calia. Ja s’havien venjat deixant-lo esterrecat a terra.» Ahir, en la concentració de suport al batlle de Callús –el primer càrrec electe que passava pel jutjat de Manresa i es negava a declarar–, Pesarrodona hi va treure el cap. I també el nas de pallasso que sempre duu a la butxaca. Vam aprofitar l’ocasió per a fer-li algunes preguntes sobre el seu cas. Bonhomiós i pacífic com ell sol, Pesarrodona ens va explicar que no era pas la primera vegada que es plantava al costat d’un home armat amb el seu nas vermell. Ho va fer el 1993 a la frontera entre Bòsnia i Hercegovina i Croàcia. Aleshores, aquella denúncia del conflicte armat i de l’ús de la violència va ser compresa sense conseqüències negatives. Pesarrodona compara aquella situació amb les amenaces de mort, contra ell i la seva família, que va rebre després de la fotografia davant el Departament de Governació el 20 de setembre passat. ‘El gest va voler simbolitzar la Revolució dels Somriures. El nas de pallasso és la meva eina de treball’, explica Pesarrodona. L’actuació de la jutgessa sorprèn perquè les imatges diuen tot el contrari d’allò de què són acusats. Pesarrodona diu que li sembla ‘molt surrealista’. I afegeix: ‘Em sembla increïble que, després d’haver fet una resistència pacífica als col·legis electorals, sense cap mena d’agressió ni de males paraules, tan sols mirant de defensar les urnes, i després de ser agredits, et trobis amb la sorpresa que t’han encausat. Per desobediència. Però m’acaba d’arribar un informe de trenta pàgines en què la Guàrdia Civil parla també de delictes d’odi. Diuen que les meves paraules podien incitar a l’odi.’ De fet, quan es va escampar la imatge de Pesarrodona amb el nas de pallasso al costat del guàrdia civil, ja va començar a notar fúria dels unionistes. Ho explica així: ‘Aquella mateixa nit vaig rebre, també des del fòrum dels guàrdies civils, insults i amenaces. Vaig rebre missatges anònims, amenaces de mort, contra mi i la meva família. Evidentment, ho vaig denunciar i tot això no ho han sabut perdonar. No han perdonat aquella imatge.’ Demà anirà a declarar al tribunal acusat per la jutgessa. Però espera encara la resposta judicial a la denúncia per les amenaces i les agressions de què fou objecte els mesos de setembre i octubre passats. La justícia té ritmes diferents segons qui és la víctima i qui és l’agressor. Hi ha exemples que ho deixen ben clar.

Summary: Jordi Pesarrodona, quan un nas de pallasso és un delicte d’odi


La consellera d’Ensenyament de la Generalitat, Meritxell Ruiz, ha assegurat que la voluntat de Catalunya no ha de ser ascendir en els resultats de l’informe Pisa, sinó aconseguir millors polítiques educatives: “El nostre objectiu no ha de ser estar els primers en Pisa”. En una entrevista a Rac1, ha fet una crida a “no agafar Pisa com a referència”, ja que es realitza aleatòriament i a Catalunya només s’han examinat 1.700 alumnes de 52 centres, per la qual cosa ha considerat més fiables les proves d’avaluació de competència que fa la comunitat als 75.000 alumnes de sisè de Primària i quart d’ESO. Així i tot, ha subratllat que Catalunya pot estar satisfeta perquè “millora i millora molt”, fet que demostra que els canvis que s’estan fent en matèria d’educació estan ben orientats, ha opinat. A més, ha afegit que, tot i que Catalunya no està entre els millors tres territoris de l’estat espanyol, l’important és veure d’on partia i que ha pujat un lloc, i ha celebrat que, a diferència d’Espanya, s’ha treballat més la pedagogia que la ideologia. En aquest sentit, ha criticat que quan es fa ideologia amb l’educació cal canviar la llei després de cada Govern, però quan es treballa la pedagogia “es poden discutir elements que millorin l’aprenentatge de l’alumnat”. SINGAPUR Ruiz ha assenyalat que Catalunya no vol assemblar-se a Singapur tot i que lideri Pisa, perquè aquella és una societat “molt resultadista” que se centra a passar exàmens i on els mals resultats es viuen com un fracàs familiar i de país, mentre Catalunya busca educar per tenir valors i viure en societat. Sobre la Formació Professional (FP), ha dit que és de molta qualitat i ofereix bones opcions professionals tot i que a vegades tingui menys prestigi: “Ara necessitem que la societat hi cregui”, ha reclamat.

Summary: Meritxell Ruiz es mostra satisfeta dels resultats de l’informe Pisa


Antoni Vives (1965) va ser regidor a l’Ajuntament de Barcelona (2007-2015), on va formar part del govern convergent de Xavier Trias. Actualment viu allunyat de la política i treballa en un negoci propi, de consultor de ciutats, que fa que passi gran part del temps a l’estranger. Però també és un escriptor de carrera sòlida: ha escrit quatre obres d’assaig i aquests dies presenta la seva quarta novel·la, Passió, mort i resurrecció de Manel Garcia (Grup 62). L’autor, que escriu diàriament des dels catorze anys, s’ha inspirat en el seu pas per l’empresa Nisssan i per l’Ajuntament de Barcelona per a bastir una novel·la de gairebé sis-centes planes, de les quals dues-centes cinquanta passen en un sol dinar. Vives rep VilaWeb a l’Hotel Presidente, i també té temps de parlar de les acusacions que li han fet de no justificar factures mentre era regidor. Ho nega rotundament. —D’on us ve la vocació literària? —Tenia tretze anys o catorze quan vaig començar a escriure. Vaig tenir la sort que a l’àtic de sobre casa hi vivia Josep Maria Boix i Selva, pare de Xesco Boix. Era un gran poeta. Jo pujava a casa seva i compartíem la biblioteca. M’ensenyava les cartes sensacionals d’Unamuno, Valle Inclán, etcètera. Vaig començar a fer assaig, però quan vaig fer quaranta anys vaig decidir que ja n’hi havia prou. Ja tens prou edat, ja has plorat prou per a començar a inventar-te vides dels altres. Volia fer novel·la. El fet d’escriure és un dels elements més vocacionals de la meva vida. Hi ha tres pivots, en el meu cas: l’escriptura, la política i la carrera professional. M’agrada la vida del món de l’empresa. M’agrada. —Quin món expliqueu a la vostra novel·la? —El món real de l’automoció. Me’l conec perquè vaig ser director comercial, a la Nissan. I el món del comercial és on hi ha el miracle. Que algú t’acabi col·locant el jersei que portes. Tu ja pots fer com vulguis, que si no hi ha un paio amb la maleteta i ven, l’economia és morta. Vaig tenir la sort de conèixer aquesta professió en el món de l’automoció, que és un dels més complets. Un món que em va fascinar completament. —Per què? —És una gent que té una vida molt dura, i solitària, però que sap viure. Els fon la passió per la vida i la passió per la feina. No hi ha hores, la nit és feina, però també conversa. Es beu. Es menja. Hi ha moments màgics. A mi m’ajuda per explicar que vivim en un món massa amarat de cinisme, i que aquells moments també són moments autèntics. I negar-nos-ho és un pecat. Diem que el món autèntic és el que fem a casa, i potser a casa, i no a la feina, és on som els més cínics del món. El gra de pus del qual parlo al llibre. I si allò que es fa a la feina és el que és més autèntic? Jo no jutjo ningú, i que cadascú es gestioni la vida com vulgui, perquè aquesta és una altra constant en les meves novel·les: cap personatge no és ni bo ni dolent. Però tots hauríem de ser objecte de misericòrdia. Aquest llibre tracta de les veritats i mentides que gestionem i que ens fan créixer, o ens esclafen. És un llibre sobre la generació dels que tenim de quaranta-cinc a cinquanta-cinc anys. Tenim tant passat com futur. —També heu aprofitat l’experiència a l’Ajuntament de Barcelona. —Sí, la segona part del llibre passa tota a Nou Barris. I és treta dels meus anys a l’ajuntament, en part. Passa en un lloc que no ha estat mai novel·lat, diria, si més no en català: Torre Baró, Ciutat Meridiana i Vallbona. M’ho conec molt bé gràcies al meu pas per l’ajuntament. Hi surt la PAH, els moviments veïnals. I ja aviso que no en faig teoria. Això és una novel·la. Aquests tres barris són molt barcelonins i no surten mai enlloc. Segur que no has anat mai al Bar El Descanso. Doncs hi has d’anar. Ets en una terrassa que dóna a una vall i ets a Barcelona. Té un aqüeducte de principi del segle XX. Hi veus barraques, cases autoconstruïdes. I podria ser una ciutat jardí brutal. Sembla que tot s’ha d’explicar pel Barri Xino, el Raval, i això no és veritat. Hi ha llocs que han de ser de l’imaginari col·lectiu. I per això vaig col·locar la novel·la allà. —Teniu mestres que us miren la feina i us aconsellen? —Dos o tres que m’ajuden des del primer dia: Jordi Amat, un dels meus millors amics, i Isabel Obiols, que va ser la meva primera editora a RBA. Ells dos són els responsables que ara hagi fet una evolució deslligant-me més de la trama de la novel·la, per gratar l’ànima dels personatges. Per això al llibre dedico 250 pàgines a un sol dinar. La trama perd molt de pes, que el guanyen els personatges. —Quin horari féu, d’escriptor? —Cada dia escric un mínim de dues hores. Avui mateix m’he posat a escriure a dos quarts de sis del matí. Però ara m’ho puc organitzar millor, perquè treballo pel meu compte. —Quina feina fa Antoni Vives ara? —La meitat del temps sóc a l’Índia. Deu dies el mes. Sóc consultor de ciutats. L’ajuntament de Pune, per exemple, em diu: ens podria ajudar a millorar els serveis de la ciutat utilitzant la nova tecnologia? Ens ajudaries a valorar l’espai públic que tenim? Treballo a l’Índia, a Europa i a Sud-amèrica. —Havíeu militat a l’MDT. Us ha servit? —Formar part de l’MDT per mi va ser un pas natural. Tenia setze, divuit anys. Mon pare era deixeble de Ton Ribas, que va passar molts anys a la presó, acusat de ser membre de Terra Lliure. Vinc d’aquell nacionalisme ocult, de tempir, que diuen a Elx, i que ha estat molt social i radical però al mateix temps de les classes menestrals. A l’MDT vaig ser-hi molt feliç, però crec que l’instrument arribava on arribava. M’he mogut tenint en compte com funciona el món i com s’hi pot incidir. —Aquesta setmana comença el congrés de les Smarts Cities. Una aposta vostra. Com el veieu? —El discurs anti-smarts cities dels qui manen ara és demagògic i luddita. Però a l’hora de la veritat han posat al capdavant una persona que hi entén: Francesca Bria, que està molt bé. La virulència inicial ha baixat molt. La gent que ho porta, com Constantí Serallonga, Hugo Valentí, és d’una enorme competència. —Des de l’ajuntament us acusen de no justificar factures a l’IMI i Barcelona Regional. És a les mans de l’Oficina Antifrau, ara. —És molt greu, això que han fet. És absolutament mentida. Una enorme mentida. I que fa molt de mal. Quan algú amb impunitat diu que a Barcelona Regional fèiem la promoció internacional d’esquena a l’ajuntament, i que per tant allò que fèiem tenia un cost per l’ajuntament i ens divertíem…. Però a veure, jo era tinent d’alcalde, vice-president de l’àrea metropolitana! Algú es pot pensar que viatjant amb el senyor Trias, i amb funcionaris, i periodistes, ho fèiem d’esquena? Que fer el Masterplant de Rio, i guanyar el de Lima, i el front costaner d’Hong-Kong és llançar els diners? Algú s’ho pot creure? Ells ho diuen perquè saben que el desconeixement és enorme. Hi ha una enorme voluntat de fer mal. Em sap molt de greu, i em fa enrabiar. I com que és mentida m’agradaria que es demostrés, i aleshores jo també m’ocuparé de fer el que s’hagi de fer amb aquesta gent. —Denunciar-los? —Ja ho veurem. Ja veurem què faig. —L’acusació és que no podeu justificar factures. —L’acusació que em fan és una enorme falsedat. És literalment mentida. No coneixien els processos administratius. S’han permès de fer unes pseudo-auditores que no han tingut en compte que les institucions són auditades, intervingudes i amb secretaris jurídics. De moment no hi ha judici. Però a vegades penso que seria millor que n’hi hagués. Perquè aleshores podrem dilucidar la veritat. —Colau no va perdre les eleccions. Les va perdre Trias. Hi esteu d’acord? —Pot haver-hi una part de veritat. I penso que Trias va ser un enorme alcalde. Però potser, com Hillary Clinton, no vam saber animar més gent, que després se’n va lamentar. No m’ho pensava, deien. —Quina valoració en feu, de l’equip de Colau ? —Hi ha hagut una enorme frenada a Barcelona. La política gestual se li va acabant, a l’equip de Colau. No dic que no aportin alguns valors. Crec que està bé que hi hagi una opció d’esquerra pura, diguem, que pugui demostrar de què són capaços. Piular és molt senzill, però a l’hora de fer, no tant. Anem veient que hi ha més desnonaments que mai. I no han estat capaços de fer-hi res. L’altre dia un ambaixador em demanava, senyor Vives, on és Barcelona al món en aquests moments? Però no tot va malament: Tesla s’instal·la a Barcelona. És una gran notícia per als qui vam fer l’aposta en el seu moment. Crea llocs de treball. —Carrera política. Hi tornareu? —No ho sé. Vull veure com m’acaba anant això que faig ara. Tinc un projecte i somni a mitjà termini. Ara mateix no enyoro la política, i això que m’ho vaig passar molt bé. Ningú no em va obligar a entrar-hi, i me’n vaig anar també perquè vaig voler. Me’n vaig anar quan la meva aportació al projecte s’exhauria. —Veure la JNC amb el puny alçat durant les protestes per l’estàtua de Franco em va descol·locar. —Tot i que en una certa època jo puc haver estat confós, crec que és veritat això que dieu. Crec que s’ha d’acabar això de voler guanyar en tots els terrenys. Jo em puc posar d’acord amb el paio de l’altra banda. Trias pacta amb ICV. Però has d’estar falcat ideològicament en el teu terreny. I si nosaltres pensem que l’economia de mercat, que el corrent socialcristià, a l’alemanya (i no penso en religió, sinó en ideologia sociopolítica) és el nostre model, si propugnem el socioliberalisme, hem de defensar-lo a mort. I fer l’aportació al món sobre això. I no voler guanyar batalles en terrenys on confonem el votant.

Summary: Antoni Vives: ‘Tots hauríem de ser objecte de misericòrdia’


Xavier Espot ha criticat les entitats bancàries i els comuns perquè considera que no fan res per ajudar a millorar la situació del mercat de pisos de lloguer. Arran de la darrera reunió de la Taula de l’Habitatge, ha retret que tant la banca com els comuns no acceptin d’aplicar les mesures que podrien ajudar a llevar pressió al mercat. En el cas de les entitats financeres, la crítica és que no hagin respost a la petició de l’executiu de posar al mercat els habitatges que tenen buits, a preus raonables. Aquests pisos són en poder dels bancs mitjançant les execucions de les hipoteques que no es van poder pagar i de les promocions immobiliàries en què el propietari no va poder pagar els crèdits. La banca manté que el nombre de pisos buits que tenen en cartera és molt petit i per tant la mesura no tindria cap impacte. A més dels bancs, l’altra eina és a les mans dels comuns, perquè són les administracions les que poden facilitar que es construeixin edificis destinats al lloguer. El cap de govern pensa que cal incentivar els propietaris i els promotors eliminant les cessions que han de fer a les administracions locals quan els pisos vagin destinats a arrendament a preus assequibles. A més, en aquests casos poden fer rebaixes tributàries. Si es comencen a construir habitatges de lloguer l’executiu pensa que el mercat es regularà tot sol. Espot també retreu als comuns que no siguin capaços de donar dades cadastrals ni de saber quants pisos hi ha i en quina situació d’ocupabilitat es troben.

Summary: Espot retreu als bancs i als comuns que no facilitin el mercat de pisos de lloguer


Com al futbol, els partits han aprofitat la bateria d’eleccions del mes i mig vinent per omplir les llistes electorals de fitxatges d’altres opcions polítiques. De tots ells, la formació que aquests darrers anys ha obert més la porta a altres sensibilitats polítiques és Esquerra Republicana. Al capdavant de la llista per la batllia de Barcelona, hi ha situat un ex-socialista (Ernest Maragall), l’ex-portaveu parlamentària de Catalunya en Comú (Elisenda Alamany) i l’economista Miquel Puig, que va anar a la llista de CDC al congrés espanyol. El partit també ha seguit aquesta estratègia a les eleccions espanyoles, i a la llista per Barcelona, encapçalada pel vice-president Oriol Junqueras, ha incorporat com a número 4 el coordinador general d’EUiA, Joan Josep Nuet. El dirigent comunista anirà acompanyat de Carolina Telechea (ex-PSC) de número 3 i de Joan Capdevila (ex-UDC) de 8, que ja van ser diputats la legislatura anterior. El cap de llista d’ERC per Barcelona al senat espanyol és l’ex-eurodiputat d’ICV Raül Romeva, que després d’haver encapçalat la candidatura de Junts pel Sí va ser escollit diputat d’ERC el 21-D. D’una altra banda, a les eleccions valencianes, la candidatura d’ERPV per Castelló la defensarà el primer president del Consell Preautonòmic del País Valencià, Josep Lluís Albinyana (ex-socialista que el 2015 va ser candidat al senat espanyol amb Compromís-Podem). En direcció oposada, el president del Consell per la República i diputat d’ERC, Toni Comín, serà el número 2 de Junts per Catalunya a les eleccions europees, candidatura que encapçalarà el president Carles Puigdemont. Cal recordar que Comín també va ser diputat del PSC entre el 2003 i el 2010. No és l’únic ex-socialista a les llistes de JxCat: els ex-consellers Ferran Mascarell i Marina Geli seran, respectivament, el número 3 de la llista a l’Ajuntament de Barcelona i la número 3 per Girona a les eleccions espanyoles. La llista al congrés espanyol l’encapçalarà Jordi Sànchez, ex-president de l’ANC i ara dirigent de JxCat, vinculat durant molts anys a ICV. El candidat de JxCat al senat espanyol per Tarragona és Hèctor López Bofill, que el 2010 va deixar ERC i es va presentar al parlament amb Solidaritat per la Independència. El 21-D ja va ser candidat de JxCat i ara és també candidat a la batllia d’Altafulla amb la mateixa formació. Finalment, el politòleg madrileny Ramón Cotarelo dóna suport a la llista de JxCat a les espanyoles com a suplent a la circumscripció de Girona, després d’haver estat candidat d’ERC el 21-D i haver donat suport a la CUP el 2015. Ciutadans s’ha lliurat a l’ex-socialista francès Manuel Valls per provar de guanyar la batllia de Barcelona per primera vegada i ha permès que configuri una llista segons el seu criteri. L’única militant de Ciutadans als primers llocs és la diputada Mari Luz Guilarte, que va de número 2. La segueixen l’antic batlle de l’Hospitalet Celestino Corbacho (ex-PSC) i Eva Parera (ex-UDC i ara a Units per Avançar). A més, com a cap de la llista de les Illes al congrés espanyol, Albert Rivera ha fitxat l’ex-diputat socialista Joan Mesquida i, per a les europees, ha seduït l’ex-president del Govern Balear José Ramon Bauzá (ex-PP). L’ex-portaveu de Poble Lliure, candidata dels comuns a Lleida En menor grau, l’espai polític de Podem i els comuns també ha incorporat candidats d’altres partits. Per revalidar la batllia de Barcelona, Ada Colau ha incorporat com a número 8 l’ex-socialista Jordi Martí, que durant aquest mandat ja ha estat el gerent de l’ajuntament. L’ex-secretari valencià de Medi Ambient Julià Álvaro, antic co-portaveu de Compromís com a dirigent dels Verds, serà el 5 d’Unides Podem a les Corts. A més, els comuns han situat com a número 2 per Lleida a les eleccions espanyoles Maria Corrales, ex-portaveu de Poble Lliure que va participar en la fundació de Catalunya en Comú i hi ha estat vinculada des d’aleshores. L’ex-batlle de Gimenells, Dante Pérez, serà el cap de llista per Lleida del PP a les eleccions espanyoles. Pérez va assolir la batllia de la mà del PSC, però va deixar el partit per ser el número 2 del PP el 21-D. Els resultats nefastos de la formació no van permetre que ocupés un seient del parlament i el febrer va anunciar que deixava la política. D’una altra banda, qui ha farcit les llistes d’antics militants del PP és Vox. L’ex-diputat Ignacio Gil Lázaro serà el cap de llista de les espanyoles per València i Ignacio Garriga, afiliat al PP des dels 18 anys, ho serà per Barcelona. Antoni Camps, fins fa poc diputat del PP al parlament balear, és el candidat de la formació ultra al Consell de Menorca. Per contra, gran part de les llistes socialistes a les eleccions les conformaran quadres de partits i els fitxatges seran, principalment, independents. De fet, l’únic fitxatge destacable d’un altre partit és la incorporació de l’ex-director general dels Mossos Albert Batlle com a número 3 de Jaume Collboni a l’Ajuntament de Barcelona. Batlle té ara carnet d’Units per Avançar, hereu d’Unió Democràtica, però ja va ser regidor del PSC entre 1995 i 2003. Més enllà de la llista, Collboni ha aconseguit suports com els de Lluís Rabell (cap de llista de Catalunya Sí que Es Pot) i Ignasi Guardans (ex-diputat de CDC), que formen part de la plataforma Compromís per Barcelona. Per últim, el PI ha situat com a número 2 a les eleccions municipals de Palma Neus Sánchez, activista cultural que va ser membre de la direcció de les Joventuts d’Esquerra Republicana a les Illes.

Summary: Ball de cadires: els partits farceixen les llistes de fitxatges d’altres formacions


La comissió d’investigació sobre el procés de destitució (impeachment) de la Cambra de Representants ha conclòs que el president dels Estats Units, Donald Trump, es va aprofitar del seu poder per a pressionar Ucraïna amb la finalitat de propiciar una investigació per presumpta corrupció contra el pre-candidat demòcrata Joe Biden, el seu rival polític, per influir en les eleccions presidencials del 2020. ‘La investigació de l”impeachment’  ha destapat un esforç de molts mesos del president Trump de fer servir els poders de la seva oficina per sol·licitar una ingerència estrangera en el seu nom durant les eleccions del 2020′, afirma el president de la comissió, Adam Schiff, en l’informe. Els investigadors sostenen que Trump va interferir en la política exterior a Ucraïna i va posar en risc la seguretat nacional dels Estats Units per forçar dues investigacions ‘políticament motivades’ que afavorissin la seva reelecció. D’una banda, la conversa telefònica que Trump va mantenir el passat 25 de juliol amb el president ucraïnès, Volodímir Zelenski, en la qual li demanava que investigués el seu rival polític, Joe Biden, i de l’altra, ‘la desacreditada teoria que va ser Ucraïna, no pas Rússia, qui va interferir en les presidencials del 2016′. Per obligar el president ucraïnès a fer el que li demanava, Trump li va oferir a canvi una visita a la Casa Blanca que anhelava i l’ajuda militar essencial dels Estats Units que el seu país necessitava per lluitar contra Rússia. La famosa trucada amb Zelenski va ser el detonant del procés d”impeachment’, però Schiff esclareix que aquesta rigorosa prova no va ser ‘ni el principi ni el final dels esforços de Trump per incidir en la política exterior dels Estats Units en benefici propi’. Schiff subratlla que ‘les proves del mal comportament del president són aclaparants’. ‘La decisió de continuar endavant amb la investigació de l”impeachment’ no la vam prendre a la lleugera  No obstant això, els fets alarmants i les accions que detalla aquest informe no ens deixen cap més opció que procedir-hi’, explica. La comissió també acusa Trump d’obstruir la investigació de l”impeachment’ a la Cambra de Representants: ‘De fet, és difícil imaginar un cas més fort o més clar d’obstrucció que el que ha protagonitzat el president des que va començar la investigació’. Següent pas L’informe de la comissió d’investigació servirà de base perquè la comissió judicial de la Cambra de Representants redacti, si escau, l’acusació formal contra Trump perquè comenci l”impeachment’ estrictament. La Constitució nord-americana estableix que els únics càrrecs pels quals pot ser jutjat un president en exercici són suborn, extorsió i altres delictes, entre els quals s’inclouria l’abús de poder. La comissió judicial té previst reunir-se avui per a valorar l’informe. La setmana passada, el president d’aquesta comissió, Jerrold Nadler, va convidar Trump a assistir a la sessió del 4 de desembre, però la Casa Blanca ho ha declinat.

Summary: La investigació del congrés estatunidenc conclou que Trump va pressionar Ucraïna en benefici propi


Just abans d’entrar a declarar com a encausada al TSJC per haver permès el debat al parlament sobre el referèndum, Carme Forcadell i la secretària primera de la mesa, Anna Simó, han cantat els ‘Segadors’ amb la comitiva d’autoritats i de manifestants que les han acompanyat en el trajecte a peu que han fet des del Parc de la Ciutadella fins al passeig Lluís Companys. Ha estat el moment culminant de la mobilitació prèvia a la declaració d’avui. Més informació: Forcadell i Simó declaren al TSJC per haver permès el debat sobre el referèndum

Summary: El multitudinari cant dels ‘Segadors’ de suport a Forcadell i Simó davant del TSJC


El nom de Nil Bohigas sempre l’he associat a un record d’infantesa: el de seure bocabadat davant el televisor veient les notícies d’un home que pretenia atènyer tot sol el pol nord geogràfic, dia rere dia, pendent de si Nil Bohigas ho aconseguia. Ell sol i el trineu, i un infinit de color blanc. Va recórrer així set-cents quilòmetres, i quan pràcticament ja hi era, quan n’hi quedaven tan sols setanta, va haver d’abandonar perquè una via d’aigua oberta al gel li barrava el pas. Vaig plorar. Perquè d’alguna manera la determinació i l’atreviment d’aquell home van fer que el seu somni també fos meu, el d’un vailet de deu anys. Bohigas ha fet això durant els cinquanta-vuit anys de vida que ha tingut: obrir somnis a l’altra gent. Amb el pas dels anys, vaig saber que Nil Bohigas no era tan solament l’home que havia volgut arribar tot sol al pol nord, sinó que era un referent també en l’alpinisme i que havia acomplert més proeses. La més colpidora de totes, la que segurament és més irrepetible, és l’ascensió de l’octubre del 1984 amb Enric Lucas a la paret sud de l’Annapurna Central, obrint una via nova en estil alpí, tots dos sols. Què vol dir en estil alpí? Bohigas mateix ho deia així: ‘On són les cordes fixes i les expedicions multitudinàries? I l’oxigen enllaunat? Res, res… només dos… i l’oxigen? Realment el que hi ha. Per què disfressar la realitat? Maquillatges mediàtics postissos. Hipocresia i mentides. A qui volen prendre el pèl? Som nosaltres mateixos. L’Enric i jo… Ha, ha! No fotem! Que ja som grandets!’ Enric Lucas i Nil Bohigas. Aquestes paraules formen part d’un relat que Nil Bohigas va fer a l’alpinista osonenc Eduard Sallent per al llibre ‘Cels de safir‘ (Cossetània, 2008). Sallent va recollir el testimoni de Bohigas, i el escriure en persona, en un text que permet copsar les emocions i pensaments de Bohigas fent aquella ascensió increïble al costat d’Enric Lucas; pujant per aquesta paret immensa de gairebé quatre mil metres de roca i de glaç. Tots dos, sols, sense tenir un coneixement detallat de la paret per on s’endinsarien, només amb el suport de les seves companyes, que els orientaven per ràdio des del camp base, amb vint-i-cinc quilos a l’esquena cadascú, i amb una ascensió d’una setmana, fent bivac penjats literalment de la paret, i amb un descens de dos dies fent ràpels amb cordes de 80 metres, van escriure una pàgina d’or, segurament la més brillant, de la història de l’alpinisme català. ‘Diuen que s’ha d’escalar amb el cap. I sempre ho havia cregut així. Però avui no ho tinc tan clar. Avui sento com els batecs del cor em desborden amb la més esplèndida i pletòrica harmonia. Potser són ells els que tenen la culpa d’aquesta follia que ens ha embruixat. Em pensava que es tractava de la paret de l’Annapurna, només. Però la paret és avui el gran escenari de la meva vida. Deu ser això que ens fa sentir més vius que mai’, escrivia Sallent en el relat de Bohigas. És un relat magnífic, escrit amb l’estómac, amb la visió atrevida, insolent i afamada d’un alpinista de vint-i-sis anys. I us l’oferim ací tot sencer: El document vegeu el PDF

Summary: Nil Bohigas: El relat de l’ascensió més impressionant de la seva vida, a l’Annapurna


El director de VilaWeb, Vicent Partal, va protagonitzar ahir una de les sessions del fòrum de la Web Summit de Lisboa. La sessió, centrada en les maneres d’impulsar la qualitat periodística dels mitjans digitals, va servir per presentar el projecte de VilaWeb Paper. El fòrum de la Web Summit és un esdeveniment en què cinc-centes personalitats de tot el món discuteixen durant quatre dies sobre els grans temes de l’actualitat. Entre els participants, aquesta vegada, hi havia el secretari general de l’ONU, António Guterres; el president de Portugal, António Costa; líders polítics com ara François Hollande, Margrethe Vestager, Xavier Bettel o Al Gore, i empresaris com ara el president de Microsoft, Brad Smith; el president d’Intel, Brian Krzanich, i la de presidenta de Booking.com, Gillian Tans. També hi van assistir professors i periodistes com ara Owen Jones, David Rowan, Kit Eaton i Andrea Rexer. La Web Summit de Lisboa és la trobada tecnològica més gran del món. Més de seixanta mil persones prenen part en les seves activitats, que inclouen diferents congressos i tres pavellons d’expositors.

Summary: Vicent Partal presenta VilaWeb Paper al prestigiós fòrum de la Web Summit de Lisboa


A les pantalles de tot el món torna Joc de trons. La mateixa nit en què es decidirà, finalment, qui seu a la cadira de la secretaria general del PSPV, comença la penúltima temporada de la sèrie famosa. Les analogies, del carrer Blanqueries estant, semblen fàcils. És clar que aquí no hi ha dracs ni ressuscitats ni relacions incestuoses ni el glamur d’aquella dama roja que sap fer bruixeries, ni res. Batalles sí. Amb una altra mena d’acarnissament. Diuen que ‘winter is coming‘, però a la ciutat de València hi fa una basca de les que aplanen les pedres. De moment, qui s’acosta és l’hora en què tancaran oficialment les urnes. Fins a les vuit del vespre poden votar encara els 18.276 militants que formen el cens per a les primàries. Vora les torres dels Serrans, els turistes prenen orxata, fan selfies, coses així. Molt a prop, dins l’edifici que aquest vespre agafa aires de fortalesa assetjada, la temperatura s’eleva encara més. Ha començat el compte enrere. Hi ha camises blanques a la porta. Somriures tibants. Un periodista que fuma. Gent que va entrant i saluda amb fredor, amb efusió, segons el cas. I el bàndol. Suor A la seu del PSPV, al carrer Blanqueries de València, també hi ha una urna. De cartó. Només entrar, a mà esquerra. I gent que deambula. A sobre del taulell de recepció, un bol transparent ple de caramels amb el logo del partit. Van bé per a fer alguna cosa amb les mans, amb els nervis, quan no pots sinó deixar passar els minuts, desembolicar el caramel, tornar-lo a embolicar, estrènyer després el paperet buit entre els dits. ‘Tot el treball està fet’, comenta algú a algú altre. Arriba Ximo Puig, envoltat de part del seu equip. El president de la Generalitat valenciana és, aquí, i avui més que mai, el ‘company Puig’. O ‘compañero‘. Segons. El secretari general en pugna pel càrrec. Semblava que no podia ser però li va sortir un contrincant per a les primàries del PSPV: amb l’auspici i el suport d’un Pedro Sánchez amb ganes de venjança (Puig havia participat en la seva caiguda i després havia donat suport a Susana Díaz), acotxat pel nou secretari d’organització del PSOE (el valencià José Luis Ábalos), el batlle de Burjassot, Rafa García, va presentar candidatura contra Ximo Puig. I va encendre totes les alarmes. Mentre a la sala que haurà d’acollir el discurs del guanyador fan proves de llum i l’ambient s’escalfa, s’han fet les vuit del vespre. A baix, a recepció, comencen el recompte. I ràpidament queda enllestit. El resultat acabarà convertit en un mantra que, durant alguns minuts, repetiran amb eufòria els partidaris de Rafa García, representats en aquesta fase per Matías Alonso, responsable de memòria històrica del PSPV i antic regidor a l’Ajuntament de València: ‘Setenta y dos. Diecisiete, sententa y dos. Diecisiete’. És a dir, setanta-dos vots per a Garcia, disset per a Puig. Algunes cares són un poema. D’altres, no. ‘Ximo està tranquil’, ens explica un altre militant. ‘I si ell ho està, jo també’. I és que, tal com ens aclareix, l’urna de Blanqueries és, sobretot, per a ‘militants que no tenen agrupació, apuntats directament a València i no pas a cap barri, potser a darrera hora. La majoria són Sanchistes’. No pensa que hagi de ser significativa. I no diu ‘Garciistes’, per cert. Tothom té clar entre quins dos contrincants és la pugna. Ovació La web del PSPV on s’han d’anar actualitzant les dades a mesura que avanci el recompte es penja de seguida. La informació anirà arribant pels telèfons mòbils i aprofitant els moments en què se’n reprengui el funcionament. No hi haurà sorpreses i, des de bon començament, demostrarà que, efectivament, aquell ‘setenta y dos; diecisiete’ no era representatiu. Fins que arribi el definitiu 56,7 % a 42,3% que col·locarà Ximo Puig amb tranquil·litat al capdavant del PSPV, el vespre es mourà entre els 54 – 43 i els 57 – 41. Ningú no pronuncia el tòpic de la ‘nit llarga’ perquè el recompte avança ràpidament i perquè no hi ha grans oscil·lacions ni resultats ajustats. L’ambient es relaxa i, mentre arriben els candidats per als discursos (el perdedor, a la sala petita; el guanyador, a la gran), hi ha temps per a les curiositats: saber que, a Morella, on Puig va ser batlle, hi ha hagut dos vots per a García (79 – 2), i que a Burjassot, on García és batlle, Puig n’ha tret 11 (134 – 11), o que a Torrent, on Pedro Sánchez va arrasar a les primàries estatals, ara hi ha guanyat Puig còmodament (168 – 81). El PSPV ha reivindicat la seva dinàmica pròpia: durant la campanya, Ximo Puig s’ha encarregat d’explicar-ho i repetir-ho a tothom qui ho volgués sentir. Ara els vots li donen la raó: aquesta elecció no es podia entendre ni pretendre fer funcionar en clau de PSOE. No era una ‘segona volta’ d’aquelles. Era una altra cosa. Pròpia. Una mica abans de les 21.30, compareix Rafa García per reconèixer la derrota. Envoltat de part del seu equip, tots amb camises blanques, s’esforça per mantenir el somriure i diu que ja ha telefonat a Ximo Puig. Parla, sempre en castellà, de participació baixa (finalment serà del 71,8%) i ho atribueix a l’estiu. Tantes vegades com li preguntin per una possible integració a la pròxima executiva (els dies 28, 29 i 30 de juliol fan el 13è congrés, a Elx), tantes vegades respondrà que vol ‘un congrés fort, un congrés potent’ amb una executiva formada ‘pels millors i per les millors’. I se’n van a la sala gran, que ja no és vermell-infern, per fer-s’hi fotos de grup i mantenir la compostura. Se senten aplaudiments. Cada vegada més forts. Arriba Ximo Puig. La primera salutació, per als rivals, que de mica en mica se sumen també (gairebé tots) a l’aplaudiment. Com que continua entrant gent i més gent, i mentre Puig acaba de pujar a l’estrada per a fer el discurs d’agraïment, els camises blanques desfilen, discretament i silenciosa, cap a la sortida. El discurs de Ximo Puig és interromput diverses vegades per aplaudiments. Ell repeteix que volen un partit ‘d’esquerres, feminista, federalista, valencianista’ i els aplaudiments desemboquen en ovació. Amb crits de ‘President! President!’, i de ‘País Valencià! País Valencià!’, els assistents marquen perfil col·lectiu. I celebren, també, simplement, una victòria que, tal com el mateix Puig recordarà després, han forjat en una campanya intensa que els ha fet recórrer de punta a punta el País Valencià. Traca Ja en conferència de premsa, i mentre un centenar llarg de militants es va aplegant al carrer i encenent alguna traca (no caldria, sinó), Ximo Puig explicita que se sent ‘absolutament reconfortat amb el resultat’ i recalca que aquesta victòria els permetrà ‘ser més PSPV i tenir més pes en el projecte federal’. No deixa passar l’oportunitat de repetir la idea que ha anat escampant sistemàticament durant la campanya de les primàries, que volen ser ‘un projecte majoritari en la societat valenciana, que vaja més enllà del partit’. I, en clau interna, llança també un subtil dard: preguntat si té intenció d’integrar la candidatura de García a la nova executiva, i després del general ‘creixement amb les idees vàlides de totes bandes’, diu que ‘tal com ha fet Pedro Sánchez, no hi haurà quotes a l’executiva’. Davant dels militants ja havia pronunciat una frase pensada: ‘El PSPV ja no és un partit de famílies, sinó un partit que pensa en les famílies valencianes.’ En tot cas, Sánchez no va guardar cap lloc a l’executiva estatal per als derrotats en aquelles altres primàries. Ara Puig diu que se sent ‘amb la mateixa llibertat que Pedro Sánchez a l’hora de decidir’. Des de la mateixa sala de premsa, Ximo Puig ha de sortir a la finestra a saludar. La gent de les traques li ho demana. Més ovacions. I una altra vegada, que a la primera no han sortit bé les fotografies. Tothom està content. Tothom? La dona que, dins d’un cotxe blanc pretén travessar la multitud, fa un gest cada vegada més sorrut. Prova de passar tant sí com no. Toca amb el morro del cotxe qui això escriu. Mou els braços amb impaciència. Sembla enfadada. Calma, senyora, que farà mal a algú. Darrere hi ha el conseller Vicent Soler. I una gentada. No ho veu, que no pot passar? Vist des de fora, sembla una veïna enfadada. Però no. Quan finalment la gent s’esponja i el cotxe pot acabar de sortir, els companys de partit la identifiquen: era Pilar Marco, secretària de José Luis Ábalos. No tothom està content, aquesta nit, a Blanqueries.

Summary: La nit en què Ximo Puig va vèncer Pedro Sánchez


La Federació Europea de la Indústria Farmacèutica (EFPIA) creu que ‘probablement’ es tardarà un o dos anys a tenir un vaccí contra el coronavirus 2019 que ‘es pugui desplegar completament’. Malgrat apuntar que ‘la recerca està progressant molt’, la cap de polítiques científiques de l’organització, Magda Chlebus, assegura en una entrevista a l’ACN que és ‘difícil’ que es pugui tenir un vaccí contra el virus ‘en qüestió de mesos’. Pel que fa al subministrament de medicaments, el director de comunicació d’EFPIA, Andy Powrie-Smith, veu ‘poc risc’ que hi hagi problemes de subministrament de medicaments a Europa, però alerta que no saber quant durarà el brot fa ‘difícil’ organitzar el subministrament a llarg termini. ‘Hi ha diversos vaccís que s’estan desenvolupant ara mateix i que haurien d’estar enllestits d’aquí a un o dos anys perquè ja s’ha fet molta feina durant els brots anteriors, com el SARS’, assegura la directora de polítiques científiques de l’EFPIA, que remarca que ja hi ha ‘molt coneixement’ sobre el coronavirus, cosa que pot ‘accelerar’ el desenvolupament d’una vacuna. Amb diferents companyies investigant per trobar una vacuna, Chlebus veu ‘absolutament possible’ que sigui una empresa europea la que ho aconsegueixi. ‘Hi ha moltes petites empreses de biotecnologia que estan treballant en vacunes, no és pot excloure que sigui europea’, diu. Però la indústria farmacèutica europea no només està centrada en trobar un vaccí contra el coronavirus, sinó que també investiga nous tractaments, antivirals i diagnòstics per identificar més ràpidament les persones contagiades. A més, no es tanca la porta a la possibilitat de trobar noves aplicacions a medicines ja existents que podrien bloquejar l’entrada del virus al cos. Trobar medicines per als ‘coronavirus del futur’ La cap de polítiques científiques d’EFPIA alerta que no només cal preparar-se per a l’actual epidèmia de coronavirus, sinó també per a les que puguin venir en el futur. Malgrat considerar que ara cal centrar-se en ‘trobar una resposta ràpida a l’epidèmia actual’, la directora de polítiques científiques d’EFPIA avisa que també cal preparar-se per ‘fer front a tots els tipus de coronavirus en el futur’. Segons Chlebus, ‘no és en absolut massa tard’ ni per acabar amb el brot actual ni per fer-ho amb els que puguin venir en el futur. ‘Hem de trobar totes les vacunes i medicines potencials per fer front a tots els tipus de coronavirus en el futur’, remarca.

Summary: El vaccí contra el coronavirus 2019 pot tardar un o dos anys, segons l’associació europea de la indústria farmacèutica


BARCELONA, 28 (EUROPA PRESS) Jordi Gual, responsable del Servei d’Estudis i director executiu de Planificació Estratègica i Estudis de CaixaBank, serà president no executiu de l’entitat. El president actual, Isidre Fainé, ha decidit de mantenir-se al capdavant de la fundació bancària La Caixa i de Criteria, segons han informat a Europa Press fonts de CaixaBank. El relleu s’aprovarà dijous. Fainé havia d’anunciar si optava pel banc o per l’Obra Social abans dijous, per complir els canvis normatius en el sector financer que li impedeixen de mantenir totes dues responsabilitats. Tot i el canvi, des de les seves altres responsabilitats en el grup La Caixa, podrà continuar controlant l’estratègia de l’entitat financera. Gual és professor d’economia d’IESE Business School, autor de nombrosos llibres i articles sobre temes d’economia industrial, integració europea, creació d’ocupació i sistema bancari, a més d’haver estat guardonat amb l’European Investment Bank 1999 Prize.

Summary: Jordi Gual serà president no executiu de CaixaBank i Fainé opta per la Fundació


La mala manera que ha tingut la justícia espanyola d’encaixar els revessos judicials europeus en les causes contra els dirigents independentistes exiliats pot tenir conseqüències en el futur. De fet, ja n’ha tingut en la sentència sobre la immunitat d’Oriol Junqueras del TJUE del 19 de desembre proppassat i del 20 de desembre sobre la de Carles Puigdemont i Toni Comín com a eurodiputats. Però no només les decisions preses per la màxima instància judicial europea desautoritzen la repressió imposada pel Tribunal Suprem espanyol contra tots tres (de moment), sinó també les recents declaracions del president del TJUE, Koen Lenaerts sobre la prevalença del dret de la Unió per damunt de la regulació dels estats membres. Ho ha dit en diverses ocasions en ple impacte de la sentència sobre Junqueras i enmig de la crisi per les ingerències del govern de Polònia en el poder judicial. Ho va fer aquest mes de gener passat en aquesta entrevista a la web polonesa sobre actualitat jurídica RuleOfLaw.po, on fa afirmacions com aquesta: ‘Quan la legislació nacional enta en conflicte amb la legislació de la Unió Europea, no hi ha cap error possible quan es diu que preval la legislació de la Unió. Per què? Una manera populista de referir-s’hi és la de dir sovint que Europa d’alguna manera “esclafa” els estats membres. Res més allunyat de la veritat: els estats membres són la Unió Europea’. Quan Lenaerts diu això vénen a la memòria alguns declaracions de membres del l’alta magistratura espanyola. Com les que va fer el president del poder judicial espanyol, Carlos Lesmes, en l’obertura de l’any judicial del 2018, quan va llançar crítiques contra els tribunals europeus que van desautoritzar la persecució contra els dirigents independentistes, desestimant les euroordres a Alemanya, a Bèlgica, a Escòcia… ‘No vull passar per alt la greu incertesa que unes recents decisions judicials procedents d’uns altres estats membres han generat, interpretant de manera unilateral conceptes jurídics autònoms de l’anomenat espai europeu e llibertat, seguretat i justícia’, deia Lesmes, que ja fa més d’un any que té el mandat caducat. I ressonen també les dures crítiques llançades pel jutge Llarena i pel Tribunal Suprem contra els seus col·legues europeus que qüestionaven les euroordres contra els exiliats. Encara una altra referència que fa pensar en la manera com les autoritats judicials i administratives espanyoles (el Suprem i la JEC) han interpretat la doctrina recent de la UE sobre Junqueras, Puigdemont i Comín. ‘El tribunal nacional que remet una qüestió s’encarrega d’aplicar el dret de la Unió sobre la base de la interpretació que proporciona el TJUE perquè els tribunals nacionals estan subjectes al principi de prevalença del dret de la Unió. En conseqüència, han d’aplicar aquesta llei i decidir, quan calgui, que una disposició de la legislació nacional s’ha d’anul·lar en un cas concret.’ Independència judicial i respecte al dret de la defensa A l’entrevista, el president del TJUE aprofundeix en la idea d’oposar-se clarament a tots aquests estirabots contra els tribunals europeus, que han tingut una amplificació a l’estat espanyol amb la sentència sobre Junqueras. Diu Lenaerts: ‘L’argument que la UE interfereix les competències nacionals no té solta. Els estats només poden confiar els uns en els altres dins la UE si estan segurs que tots són igualment compromesos amb els valors del pluralisme, la tolerància i la democràcia; que la democràcia es construeix, a més, sobre les llibertats fonamentals i el principi de solidaritat.’ En aquesta entrevista també parla d’un dels aspectes que han estat més qüestionats de la justícia espanyola a l’àmbit europeu, la independència dels jutges, amb uns quants informes del Consell d’Europa que critiquen que l’estat espanyol no apliqui les mesures necessàries per a corregir la politització de la justícia. La independència judicial i el respecte al dret de la defensa són fonamentals, diu Lenaerts: ‘Per exemple, el comportament que constitueix un delicte a Bèlgica pot no ser punible segons el dret penal dels Països Baixos, Polònia o Portugal. Tanmateix, els procediments penals en tots els estats membres de la Unió s’han d’acomplir davant de tribunals plenament independents i imparcials, d’acord amb les normes d’un judici just, respectant els drets de la defensa i observant les normes adequades sobre l’administració de les proves.’ Lenaerts ja va fer unes declaracions semblants en el discurs de l’acte protocol·lari davant la presidenta de la Comissió, Ursula Von der Leyen, i tot el seu gabinet, amb motiu del començament del mandat. I en aquest discurs deixava anar un avís, que feia així: ‘Més recentment, ha sorgit la preocupació pel respecte a l’estat de dret, la democràcia i els drets fonamentals i les llibertats en uns quants estats membres, i això ha dut a la proliferació de casos, particularment a les qüestions pre-judicials davant el tribunal. No es pot tolerar cap concessió que afebleixi aquest conjunt de valors que conformen el segell distintiu de la Unió Europea.’ Arrenglerats amb Polònia i Hongria Aquestes declaracions, que es poden llegir com a senyals d’advertiment, arriben quan a les institucions europees creix la inquietud per l’aproximació de la dreta espanyola als abusos del poder judicial que hi ha hagut a països com ara Polònia i Hongria. El PP europeu va votar a mitjan gener a favor d’una resolució que demanava d’intensificar la vigilància sobre aquests dos països. Però els eurodiputats del PP espanyol s’hi van oposar, desmarcant-se fins i tot del vot del seus companys de grup i arrenglerant-se amb els euroscèptics polonesos i els conservadors hongaresos. La imatge que va projectar aquest vot dels espanyols era de comprensió i d’empatia envers dos estats que ara mateix són qüestionats per la manera com s’hi polititza la justícia i s’hi degrada l’estat de dret. I precisament en un moment en què Puigdemont i Comín denuncien la persecució política de què són víctima i la politització de la justícia a l’estat espanyol. Si dins els socialistes europeus hi pot haver fissures a l’hora de donar suport a l’aixecament de la immunitat del president i del conseller a l’exili, el bloc del PP i dels liberals europeus hauria de ser compacte si no vol veure perillar una majoria favorable als seus interessos en la votació que es farà en la Comissió d’Afers Jurídics, primer, i al plenari del parlament, després.

Summary: Les dures afirmacions del president del TJUE que haurien de preocupar Espanya


Vuit anys després de proclamar la independència, aquesta setmana Kossove ha aconseguit que la Unió Internacional de Telecomunicacions li adjudiqués un prefix telefònic nacional, el 383. Les pressions de la Unió Europea han estat decisives per a l’adjudicació. A partir d’ara Sèrbia farà servir el prefix 381 i Kossove el 383. Fins ara Kossove feia servir el prefix serbi en les línies fixes, però en les de mòbil emprava els d’Eslovènia (386) i de Mònegue (377), gràcies als acords que tenia amb companyies d’aquests dos països.

Summary: Kossove obté prefix telefònic propi: el 383


La fallera major de València 2018, Rocío Gil, ha reivindicat aquest diumenge a la Crida el paper de les falleres com a ‘dones del segle XXI’ i ha instat a mantenir viva la unió de tradició i modernitat a la festa. La gran festa que tradicionalment obre les Falles un any més ha omplert de gom a gom les Torres dels Serrans des d’on tant la fallera major com la fallera major infantil, Daniela Gómez, han demanat de compartir amb la resta de la humanitat una festa ‘per sobre de tot solidària’. La celebració ha arrencat amb la projecció d’un poema sobre les pròpies Torres per recordar que ‘la primavera corre ja per València’ i que, com cada mes de març, ‘tots sentim un cop al cor: l’alegria de ser valencians’. Com marca la tradició, l’alcalde de València, Joan Ribó, ha lliurat les claus de la ciutat a les falleres i ha dirigit el seu breu discurs demanant als ciutadans de ‘viure amb alegria la nostra festa gran’. Ribó ha dit que ‘aquest és el moment de compartir les Falles amb tota la humanitat, una festa oberta, diversa, plural i inclusiva, com la ciutat i com els ciutadans que cada any la fan possible’.

Summary: La Crida inaugura les Falles


Discurs íntegre de l’escriptor Quim Monzó a la cerimònia inaugural de la Fira de Frankfurt 2007, que té la cultura catalana com a convidada d’honor.

Summary: Discurs de Quim Monzó a la Fira de Frankfurt


Els grups de suport de Tamara Carrasco i Adrià Carrasco han organitzat una sèrie d’actes quan fa un any que la Guàrdia Civil va picar a la porta de les llars dels dos membres dels CDR per a detenir-los acusats de rebel·lió, sedició i terrorisme. Els actes han començat amb una jornada antirepressiva a Esplugues de Llobregat. El plat fort arribarà el 10 d’abril. Sota el lema ‘I malgrat tot… seguirem lluitant’ es farà una manifestació a Viladecans. La jornada antirepressiva d’Esplugues ha tingut el seu moment culminant a les 16, quan ha començat una taula rodona amb Núria Tarrés, la mare d’Adrià Carrasco, i altres mares de represaliats. Durant la jornada s’han llegit les cartes enviades per Anna Gabriel i Jordi Cuixart, aquesta darrera, interpretada per David Fernàndez. Vegeu-ne ací els vídeos: El 10 d’abril és la data exacta que la Guàrdia Civil va detenir Tamara Carrasco a Viladecans i que l’Adrià, escapant de casa seva a Esplugues de Llobregat, va haver de marxar a l’exili a Bèlgica. El novembre, després d’haver descartat la rebel·lió i la sedició, l’Audiència espanyola va desestimar també els càrrecs per terrorisme. Semblava que amb aquest fet es posaria punt final al malson, però no ha estat així. El cas continua encallat. El gener, el jutjat d’instrucció número 24 de Barcelona va remetre als jutjats de Granollers, Gavà i Vilanova i la Geltrú les causes contra Adrià Carrasco i Tamara Carrasco per desordres públics la primavera passada. L’Adrià està acusat per haver aixecat unes barreres d’un peatge i Tamara per haver organitzat les mobilitzacions. Jornada antirepressiva a Esplugues La ciutat d’Adrià Carrasco, on s’ha fet la jornada antirepressiva, amb debats, tallers, xerrades i concerts, ha rendit el seu particular homenatge al jove exiliat. L’acte, que s’ha allargat tot el dia, ha tingut lloc a la pista vermella del Parc Pou d’en Fèlix. Ha començat a les 11.00 amb dos tallers, un impartit per Alerta Solidària sobre els drets de la ciutadania, i l’altre sobre la seguretat digital. A les 12.30 ha tingut lloc la primera taula ronda de la jornada. Sota el títol ‘La repressió no s’atura. La lluita, tampoc’ diversos col·lectius de represaliats han explicat la seva experiència. Ja hem començat amb els tallers de "coneix els teus drets", amb @AlertaSolidaria, i el de ciberseguretat; "seguretat digital i operacional per moviments socials" de la mà de @HackingLliure… Us ho perdreu? #MalgratTotSeguiremLluitant #6ASeguiremLluitant pic.twitter.com/RRJavubfKW — #AdriEtVolemACasa (@EtVolemACasa) April 6, 2019 Donem inici a la primera taula rodona: “La repressió no ens atura, la lluita tampoc” Apropeu-vos al Pou d’en Fèlix! #6ASeguiremLluitant#AdriaEtVolemACasa pic.twitter.com/PJG9POXBuz — #AdriEtVolemACasa (@EtVolemACasa) April 6, 2019 Esplugues es vesteix de gala! Recorda que pots venir a buscar el teu domàs, agafa el teu, penja’l al balcó i etiquetan’s a les xarxes! #PenjaElTeuDomàs #6ASeguiremLluitant#AdriaEtVolemACasa pic.twitter.com/oua5J1pW9i — #AdriEtVolemACasa (@EtVolemACasa) April 6, 2019 A les 14.00 s’ha oferit un dinar popular a tots els assistents. El grup Meteolika ha fet un concert en aquella hora. Posteriorment, a la tarda hi ha programades dues taules rodones més. La primera les 16.00 i protagonitzada pels familiars dels represaliats. A les 18.00 és prevista la taula rodona ‘La premsa apunta… La policia dispara? Canviem les tornes’ que ha comptat amb periodistes com Maiol Roger o Cristina Fallaràs. Adrià Carrasco: ‘Torra hauria d’obrir les presons demà mateix’ Al vespre hi ha previstos diversos concerts i un sopar a l’aire lliure. Hi actuaran Ovidi 4, Atzagai, Insershow i Newgate. Diumenge, Swing per la Llibertat a Viladecans Diumenge a les 12.00 s’ha convocat un acte de Swing per la Llibertat a Viladecans en suport a Tamara Carrasco. El lloc de la convocatòria és el Parc Torrent Ballester i és previst i que duri fins les 14.30. Aquest diumenge 7 d’abril pic.twitter.com/YzaUu5lFCA — Tamara No Estàs Sola (@EstasTamara) April 5, 2019 El 10 d’abril, manifestació a Viladecans El 10 d’abril es farà una manifestació a Viladecans, el municipi on Tamara Carrasco està confinada des de fa un any. La manifestació està convocada a les 19.30 al Pla dels Màrtirs del Setge del 1714, just davant del CAP Maria Barnedas. Acabarà a la plaça d’Europa on es faran els parlaments. El 10 d’abril us esperem a Viladecans. Per l’Adri, per la Tamara, i per totes les encausades anònimes! ✊🏼@EtVolemACasa @TamaraVila83 pic.twitter.com/jL2vqwLOme — Tamara No Estàs Sola (@EstasTamara) March 31, 2019 Tamara Carrasco: ‘La meva presó és de vint quilòmetres quadrats’ Suport per part de l’esquerra independentista El grup ‘Adri Et volem a casa’ i ‘Tamara no estàs sola’ han titulat les jornades com ‘i, malgrat tot… seguirem lluitant!’ com a mostra que la repressió no els ha aturat. Els actes ja han tingut un ampli ressò amb mostres de suport i crides a les xarxes a assistir-hi principalment des de l’esquerra independentista: I, malgrat l'exili, el confinament, les preses polítiques, els #JudiciFarsa… Seguirem lluitant, seguirem desobeint i seguirem sortint als carrers!Us esperem el #6A a #Esplugues i el #10A a #Viladecans amb @EtVolemACasa ! #MalgratTotSeguiremLluitant pic.twitter.com/lrVgF59EEF — Tamara No Estàs Sola (@EstasTamara) March 14, 2019 I, malgrat l'exili, el confinament, els i les preses polítiques, els #JudiciFarsa… Seguirem lluitant, seguirem desobeint i seguirem sortint als carrers!Us esperem el #6A a #Esplugues i el #10A a #Viladecans amb @EstasTamara! #MalgratTotSeguiremLluitant pic.twitter.com/k0a4oDS54j — #AdriEtVolemACasa (@EtVolemACasa) March 14, 2019 Als carrers, solidàriament, tants cop com calgui. Ens veiem el #6A a #Esplugues i el #10A a #Viladecans. Perquè malgrat la raó d'Estat i tanta excepció, seguirem lluitant. Ens volien soles i ens trobaran sempre juntes. @EtVolemACasa @EstasTamara #MalgratTotSeguiremLluitant pic.twitter.com/D8hb5Rz66J — David Fernàndez (@HiginiaRoig) March 14, 2019 Malgrat la seva repressió i els intents d’aturar-nos, malgrat les ganes de silenciar-nos i fer-nos abaixar el cap… #MalgratTotSeguiremLluitant! Ens veiem el 6A a Esplugues i el 10A a Viladecans! @EtVolemACasa @EstasTamara #NouBarris pic.twitter.com/6zuQP4Lae7 — Alba #EleNão (@sssanjur) March 14, 2019 Acude a las jornadas del 6 de Abril en Esplugues de Llobregat y a la manifestación del10 d Abril en Viladecans,cuando se cumple el 1er aniversario d la operación policial contra los CDR,todo el apoyo a los @CDRCatOficial @TamaraVila83 @EtVolemACasa… #MalgratTotSeguiremLluitant pic.twitter.com/Ey60Te07B5 — Boro LH #VenezuelaAurrera 🇻🇪#PabloHaselLlibertat (@Boro_LH) March 14, 2019 Les joves també serem el 6 i el 10 d’abril a #Esplugues i #Viladecans. Perquè el futur és nostre, i malgrat la seva repressió i la seva misèria, #MalgratTotSeguiremLluitant @EtVolemACasa @EstasTamara @CasalsDeJoves #NouBarris pic.twitter.com/loeeRY4udN — Casal Joves de Porta (@JovesSud) March 14, 2019 Aviat farà un any que Adri i @TamaraVila83 pateixen la forma més crua de repressió: l'exili i transformar casa teva en presó. Els grups de suport @EtVolemACasa i @EstasTamara organitzen una jornada el #6A a Esplugues i Mani el #10Abril a Viladecans!#MalgratTotSeguiremLluitant pic.twitter.com/j5GwOFDB0M — Jose Téllez (@JoseTellezBDN) March 14, 2019 Les companyes d'@EtVolemACasa i @EstasTamara organitzen una jornada el 6 Abril a Esplugues i una Mani el 10 Abril a Viladecans! Malgrat ja fa un any que la repressió ens picava a la porta, seguirem lluitant i seguirem desobeïnt!! #MalgratTotSeguiremLluitant pic.twitter.com/UifDHlU3sT — Solidaritat Perifèrica #NouBarrisCombatiu (@SPeriferica) March 14, 2019 Iep! La bona gent d'@EtVolemACasa i @EstasTamara organitzen una jornada el 6 Abril a Esplugues i una Mani el 10 Abril a Viladecans. Malgrat que ja fa un any que la repressió ens picava a la porta, seguirem lluitant i seguirem desobeïnt!#MalgratTotSeguiremLluitant — Jordi Borràs (@jordiborras) March 14, 2019 Des de #SantAndreu i #NouBarris fem una crida a les jornades antirepresives del 6A a Esplugues i a la manifestació del 10A a Viladecans. Res aturarà la voluntat popular!! #MalgratTotSeguiremLluitant!! Adri @EtVolemACasa!!No està sola @EstasTamara!!! pic.twitter.com/atcyXZg5xu — Alfons Romero (@Alfonsoiaio) March 14, 2019 Se cumple un año de la operación policial contra los CDR que acabó con el exilio de @EtVolemACasa y la detención y confinamiento de @EstasTamara. Os animamos a acudir el 6 de abril a unas jornadas en Esplugas y el 10 a la manifestación de Viladecans. #MalgratTotSeguiremLluitant pic.twitter.com/KsJ4AzbFri — Jorge_28030 (@JORGE_28030) March 14, 2019 Des de #SantaColoma de #Gramenet amb @EtVolemACasa i @EstasTamara! El 6 d'abril a Esplugues i el 10 d'abril a Viladecans! 1 any d'exili, 1 any de confinament. Adri i @TamaraVila83Us volem a casa. US VOLEM LLIURES! #MalgratTotSeguiremLluitant#MalgratTotSeguiremDesobeint pic.twitter.com/E50RHcI61R — 🎗Aitor🎗 (@aitorblanc) March 14, 2019 Les companyes d'@EtVolemACasa i @EstasTamara organitzen una jornada el 6 Abril a Esplugues i una Mani el 10 d'abril a Viladecans. Malgrat ja fa un any que la repressió ens picava a la porta, seguirem lluitant i seguirem desobeïnt #MalgratTotSeguiremLluitant pic.twitter.com/buTTbI2Nvx — Mireia Boya Busquet (@yeyaboya) March 14, 2019 I, malgrat l'exili, el confinament, les preses polítiques, els #JudiciFarsa… Tot el suport de @CapgiremVic! Seguirem lluitant, seguirem desobeint i seguirem sortint als carrers! Us esperem el #6A a Esplugues i el #10A a Viladecans amb @EtVolemACasa ! #MalgratTotSeguiremLluitant pic.twitter.com/KPk9QvT6hE — CapgiremVic (@CapgiremVic) March 14, 2019 #Solsona amb @EtVolemACasa i @EstasTamara #MalgratTotSeguiremLluitant pic.twitter.com/JLF6GX50vv — Alternativa – CUP (@cupsolsones) March 14, 2019 Les companyes d'@EtVolemACasa i @EstasTamara organitzen una jornada el 6 d'abril a Esplugues i una mani el 10 d'abril a Viladecans! Malgrat ja fa un any que la repressió ens picava a la porta, seguirem lluitant i seguirem desobeint! #MalgratTotSeguiremLluitant pic.twitter.com/cIQ3qjKR4U — Jordi Magrinyà (@MagrinyaJordi) March 14, 2019 En abril de 2018, la maquinaria mediática, política y judicial se lanzó a degüello contra los CDR. Un año después, Adri sigue refugiado en Bélgica y Tamara sigue recluida en su municipio. #MalgratTotSeguiremLluitant ✔6 abril: jornadas en Esplugues✔10 abril: mani en Viladecans pic.twitter.com/TvyVYJdTQd — Jonathan Martínez (@jonathanmartinz) March 14, 2019 Les compis d @EtVolemACasa i de @EstasTamara organitzen unes jornades el 6A i una mani el 10A i no hi podem faltar. Fa un any que l’Adrià és a l’exili i la Tamara confinada a Viladecans. És intolerable. #MalgratTotSeguiremLluitant pic.twitter.com/MKD3pSSH3t — Sònia Farré (@Sonia_Farre) March 14, 2019 Les companyes d'@EtVolemACasa i @EstasTamara organitzen una jornada el 6 Abril a Esplugues i una Mani el 10 Abril a Viladecans! Malgrat ja fa un any que la repressió ens picava a la porta, seguirem lluitant i seguirem desobeïnt!!#MalgratTotSeguiremLluitant pic.twitter.com/9Z3gECws3W — Vidal Aragonés (@VidalAragones) March 14, 2019 @EtVolemACasa y @EstasTamara siguen pagando con sus vidas un montaje judicial que debiera avergonzarnos como país. Seguiremos luchando frente quienes quieren un futuro sin derechos ni libertad 👉 Nos vemos el #6A en Esplugues y el #10A en Viladecans #MalgratTotSeguiremLLuitant pic.twitter.com/qeA7L8vX7p — Lucas Ferro (@Lucas_Ferro_) March 14, 2019 Davant la repressió de l'Estat Espanyol, la solidaritat és la nostra millor arma!Per l'Adri, que el volem a casa @EtVolemACasa i la @TamaraVila83 que la volem lliure!#MalgratTotSeguiremLluitant pic.twitter.com/p03BYZyX63 — Maria Rovira (@mrovira) March 14, 2019 Des de #SantBoi fem una crida a assistir a les jornades antirepressives del 6A a Esplugues i a la manifestació del 10A a Viladecans! Res atura la voluntat popular! #MalgratTotSeguiremLLuitant pic.twitter.com/RdJlqb9cqE — Fernando Díaz (@elsituacionista) March 14, 2019

Summary: Jornada antirepressiva a Esplugues de Llobregat en suport a Tamara Carrasco i Adrià Carrasco


Elies Nova, batlle de Llívia, va denunciar el 10 de novembre que un escamot de vint agents de la Guàrdia Civil havia entrat al poble amb armes llargues, cosa que considera que incompleix tractats internacionals. Aquesta interpretació s’explica en vista de la singularitat d’aquest petit municipi de la Cerdanya: és un enclavament administrativament espanyol situat en territori de l’estat francès arran del Tractat dels Pirineus (1659) i, per tant, té condicions que no són equiparables a les de cap altre poble del país. És per això que la setmana passada l’ajuntament va aprovar una moció que denunciava l’entrada de la Guàrdia Civil i assenyalava que havia ‘militaritzat’ l’enclavament, quelcom que segons el Tractat de Baiona (1856) no és permès. El text, que dilluns s’enviarà a les principals institucions competents de tots dos estats i de Catalunya, assenyala, a més, que també s’haurien vulnerat tractats internacionals perquè es van transportar armes llargues per territori francès sense comunicar-ho. Parlem amb el batlle sobre què va passar exactament aquell dia i per què es considera que es va militaritzar Llívia i, de passada, també aprofundim en la singularitat d’aquest indret que, com diu Nova, ‘és l’únic municipi de Catalunya on no poden entrar els tancs’. —Denuncieu que durant la darrera jornada electoral la Guàrdia Civil va entrar a Llívia. Com va ser exactament? —Un escamot de vint agents hi va entrar amb tres vehicles. Van parar, van baixar i van sortir amb les seves metralletes. Van fer vanaglòria de la seva prepotència i després se’n van anar. Al vespre, no sé si perquè havien llegit el piulet en què ho denunciava i van pensar ‘Què coi s’ha cregut, aquest?’, van tornar a entrar, travessant tot Llívia, aquesta vegada amb cinc vehicles. Sense parar ni res, només per tornar a fer-se veure i tornar a intimidar. Molta gent del poble es va indignar molt, una mica allò de ‘Què volen aquesta gent?’. El meu piulet no va ser una reacció personal espontània, sinó fruit del malestar de tot el poble, que va veure com havien vingut a provocar. —Per què creieu que van venir? —Segons que em van dir, era un escamot de Sevilla. Suposo que els devien enviar aquí com deuen haver fet a la resta de Catalunya: ‘Aneu a comarques a fer por.’ Al matí hi va haver qui els va veure travessar el túnel del Cadí i es veu que no sabien gaire bé on anaven. A Alp no sabien ni per on entraven. Suposo que van posar ‘Llívia’ al GPS sense saber que travessaven un tros de França. Es veu que van voltar per tota la comarca durant tot el dia… —Què voleu denunciar amb la moció? —Que incompleix tractats com el dels Pirineus i tots els posteriors. Després del dels Pirineus es va fer el de Llívia, que determinava que trenta-tres pobles passaven a l’estat francès i que el nostre, com que tenia la condició de vila i no de poble, n’era exclòs. Per això va acabar envoltat de territori francès. Després va venir el tractat de Baiona, en què es delimiten les fronteres actuals. En l’article 22 es diu textualment que Llívia no pot ser mai fortificada militarment. Nosaltres fem saber que el dia 10 de novembre passat la Guàrdia Civil hi va entrar amb tot un escamot i va violar aquest tractat. —Per què? —Són interpretacions, però entenem que una patrulla és de quatre agents a sis amb armes curtes, que és allò que sol accedir a la nostra vila, tant els Mossos com els Gendarmes, la Guàrdia Civil o la Policia Nacional. Mai no en vénen de més nombroses. A partir d’aquesta formació ja es pot considerar un escamot (entre sis agents i quinze) i ja és una formació militar, s’entén. Com diu el Tractat de Baiona, Espanya té l’obligació de ‘no fortificar militarment en cap temps Llívia ni cap més punt del territori enclavat a França’. ‘En cap temps’ vol dir que ni per un sol segon pot haver-hi cap formació militar a Llívia. Per tant, la Guàrdia Civil, un cos d’origen militar, hi va entrar amb un escamot, que és una formació militar, i a més amb l’agreujant que van venir amb armes llargues, metralletes, un element també militar. —Però també denuncieu més incompliments. —No sols van envair en un moment territori català, sinó que van envair també territori francès. Hi ha 2,5 km que distancien Llívia de Puigcerdà, i són carretera francesa. En passar per aquesta carretera s’ha d’informar a la prefectura de l’estat francès de qualsevol mena de canvi en l’armament, perquè duien armes llargues, no pas curtes. Dubto que fos el cas d’aquests senyors, que van entrar aquí sense comunicar res. —És la primera vegada que passa? Perquè si és així crida l’atenció que sigui una norma que es va respectar durant el franquisme i que s’hagi trencat ara. —Sí, sempre s’ha respectat. Per exemple, els Mossos van fer reparacions en aquests 2,5 km de carretera i la carretera va estar uns quants dies tancada. Per poder accedir a Llívia per aquesta via, havien de comunicar-ho a la prefectura. Si només per això, per fer serveis amb armes curtes, havien de comunicar-ho, imagina’t per fer un servei amb armes llargues… Per això hi ha la dita que diu que Llívia és l’únic municipi de Catalunya on no poden entrar els tancs…  La Gendarmeria, si travessa Llívia, a tot estirar, va amb una patrulla de sis agents. Mai no havíem vist més vehicles. Jo sóc nascut aquí i no recordo que hagués passat mai. Fins i tot quan era petit, que hi havia la caserna de la Guàrdia Civil, hi havia només sis agents. —Quina creieu que serà la resposta a la moció? —De l’estat espanyol, amb la prepotència que tenen en aquest moment, poca cosa en traurem. M’imagino que diran que era una patrulla qualsevol. Volem que hi hagi ressò i ho sàpiguen. És evident que no van demanar permís a França, però entre estats amics poca cosa en traurem, també. Tinc la convicció que el curs serà paper mullat, però els en demanarem explicacions i, si això es repeteix, ho denunciarem on calgui. No es pot permetre que una norma que fins i tot durant el franquisme s’havia respectat ara se la pairin. Llívia té un condicionant, una situació estratègica que no hem de perdre. Si ara ho deixem passar, sabent com és l’estat espanyol, ens trepitjaran i faran com voldran. —Després de l’1-O vau dir que la policia espanyola mai no hauria vingut el dia del referèndum perquè no s’haurien atrevit a passar per l’estat francès. Tanmateix, el dia de les eleccions sí que s’hi van atrevir. —Sí, l’1-O els vam provocar a les xarxes perquè vinguessin i els poguéssim estancar dins el territori francès per motivar un conflicte internacional. Hi havia qui deia ‘Si doneu hòsties a tot Catalunya, vegem si teniu collons de venir a Llívia.’ Aquell dia no van venir. Van arribar a Bellver i van girar cua. Evidentment, saben que és un lloc estratègic. Si aquest escamot que va venir el 10-N n’estava informat o no, ja no ho sé. Si ho van fer expressament, és molt greu. Si ho van fer involuntàriament, volem deixar constància que no ha de tornar a passar. —Tenint present la singularitat de Llívia i l’acarnissament de la policia en pobles petits, com es va viure l’1-O? —Vaig veure moltes imatges de municipis els alcaldes dels quals són amics meus i els van apallissar, com el de Dosrius, Marc Bosch, que gairebé tiren a terra. Et senties impotent i alhora rabiós. Aquest era el sentiment que teníem i per això vam intentar provocar-los. Així i tot, teníem la por al cos per si venien. Tothom n’estava pendent i així que es veia un cotxe o algú sospitós la gent preguntava. En un poble tan petit tothom es coneix, però com que es va activar el cens universal molts va aprofitar per votar aquí. Alcaldes francesos del nostre voltant ens van venir a donar suport. Ens vam intentar connectar a la xarxa francesa per intentar que no ens tallessin internet, ens connectàvem amb els mòbils dels alcaldes francesos… També vam buidar tota l’urna abans no la vinguessin a requisar els Mossos i vam anar a fer el recompte al municipi del costat, que és francès, per estar tranquils. El capellà també ens va oferir l’església, perquè deia que no s’hi atrevirien a entrar… —Com es viu el procés d’independència en una vila que ja és separada d’Espanya? Psicològicament ja sou independents? —Psicològicament som independents perquè geogràficament ja ho som. El 90% de la població és favorable a la independència, però també ens preocupa que ha incrementat molt l’unionisme. A les eleccions espanyoles Vox va treure trenta-cinc vots. Ens preocupa, tenint present que el cens és de mil habitants. Alguns són de Llívia de tota la vida. Tothom és lliure de pensar com vulgui, però no ens deixa de preocupar. —Els lliviencs mantenen la consciència històrica d’allò que va significar el Tractat dels Pirineus? —És allò que tenim els catalans, que sempre celebrem derrotes… El Tractat dels Pirineus no deixa de ser, com diu el llibre de Josep Sanabre, la mutilació de Catalunya. També és un fet històric que ha definit Llívia històricament, comercialment i turísticament. Si no fóssim un enclavament, seríem un poble més de la Cerdanya, però sentimentalment, com a país, m’agradaria que el Tractat dels Pirineus desaparegués i Catalunya arribés fins a Salses, tot Catalunya Nord. No deixaríem de ser el centre de Catalunya, doncs!  —Quina és la relació amb els nord-catalans que administrativament formen part de l’estat francès? —Tenim molt bona relació amb els set municipis que ens envolten, que són francesos. Hi tenim molta relació també per qüestions administratives, per exemple l’aigua, que ens entra per França perquè tenim tractats internacionals d’aprofitament de les aigües. Amb el municipi més pròxim, Estavar, amb què només ens separa el pont d’un riu petit, estem agermanats i fem del Festival de Cinema Internacional Transfronterer a activitats de lleure, passant per iniciatives com ara la Flama del Canigó que mostren la catalanitat dels pobles de Catalunya Nord. També tenim molt bona relació amb municipis com ara Vilafranca de Conflent, Prada… —Es nota que a Llívia el català està més protegit que al municipi del costat, malgrat la proximitat? —A l’estat francès, malgrat tot, la protecció molt més restringida que al mateix estat espanyol. El tema de les llengües regionals, com en diuen ells, el tenen molt vetat. Els pobles de Catalunya Nord lluiten constantment perquè a les escoles es parli català. Hi ha també entitats que lluiten dia a dia per conservar la llengua i els costa moltíssim. Tot i la repressió espanyola, França amb aquests temes ha tingut una mà molt més dura. Ho volen eradicar com sigui perquè saben quin sentiment tenim. Si Catalunya s’independitza, tard o d’hora, Catalunya Nord demanarà la independència per annexar-s’hi. Potser nosaltres no ho veurem, però a la llarga serà irremeiable. —Un article del New York Times sobre Llívia deia: ‘No és clar què significaria per a Llívia la independència.’ Però entenc que no hi hauria d’haver dubtes que continuaria formant part del Principat… —Crec que no hi hauria d’haver cap problema. Llívia és un poble català i si Catalunya s’independitza hem d’estar amb Catalunya. Ens preocupen les escletxes legals… De la mateixa manera que Llívia, perquè era una vila i no un poble, no va passar a l’estat francès, pot haver-hi males interpretacions que diguin que van ser el rei de França i el d’Espanya que van signar el tractat, etc… No vaig per aquí, però vaja, si mai passés això, segur que Llívia seria independent!  Favorable a Catalunya, però independent com a Llívia. —Molts pobles de la Cerdanya reben molts visitants el cap de setmana. Això té cap conseqüència negativa per a una vila tan singular com Llívia? —De tot sempre hi ha detractors, però jo ho valoro significativament en positiu. Aquí qui més qui menys treballa i viu del turisme. Llívia és un municipi de mil cinc-cents habitants empadronats que durant els caps de setmana de la temporada d’hivern passen a vuit mil i amb puntes com Nadal, Setmana Santa o agost, superen els deu mil. Com es pot gestionar? Has de comptar que treballes per a un municipi de deu mil que entre setmana són mil cinc-cents, o un poble gran amb poca gent entre setmana. Els serveis d’escombraries, neteja de carrers… Tot s’ha de fer igualment a l’engròs. —Parlem de la darrera iniciativa en què heu participat com a batlle. Dijous vau assistir a la concentració de batlles a Barcelona en defensa dels empresonats i imputats arran de les mobilitzacions contra la sentència. Quina valoració en feu? —Va estar força bé, tenint present que diluviava. Vam ser-hi prop d’una vuitantena d’alcaldies. Ens vam concentrar a la plaça de Sant Jaume i vam anar a la delegació del govern espanyol. Sis alcaldes, entre ells jo, vam dur el manifest al registre. Volíem que Teresa Cunillera ens atengués, però amb les ganes de dialogar d’Espanya ja ens imaginàvem que no ho faria. Va dir que tenia una cita important que no podia eludir… —Els municipis continuen mobilitzats. —Sí, tenim moltes ganes que a les alcaldies i regidories ens tinguin més en compte, que no siguin actes que només els gestionin els partits. Aquesta mobilització la vam promoure alcaldies de tots els colors, fins i tot n’hi havia dels Comuns. Ens va acompanyar Dolors Sabater a donar-nos suport… És una victòria de la unitat de les alcaldies. Com el poble demana. No és moment de colors ni de baralles entre partits. Hem d’anar tots a l’una a buscar el nostre objectiu.

Summary: Elies Nova: ‘La Guàrdia Civil a Llívia va fer vanaglòria de la seva prepotència’


Els nou estudiants universitaris jutjats per una protesta davant la Secretaria d’Universitats i Recerca l’any 2017 han acceptat un pacte amb la fiscalia per a rebaixar les penes de fins a quatre anys de presó acusats de delictes de desordres públics, atemptat contra l’autoritat i lesions a una condemna de tan sols entre sis i dotze mesos de presó. El grup de suport als estudiants la Pública a Judici i el Sindicat d’Estudiants dels Països Catalans (SEPC) s’han concentrat a les nou del matí a les portes de l’Audiència de Barcelona, com a mostra de suport i per a denunciar el cas. Concentració de la @PublicaJudici i el @SEPC_nacional de suport als nou estudiants que van demanar la rebaixa de taxes universitàries jutjatshttps://t.co/e84vNEGBR8 pic.twitter.com/gzI1RBWnO6 — VilaWeb (@VilaWeb) May 30, 2019 Segons el relat de fets que han acceptat els acusats, la tarda de l’11 de maig del 2017 el SEPC va convocar una manifestació d’estudiants a la plaça Universitat de Barcelona per demanar una rebaixa del 30% en les taxes universitàries, la seva gratuïtat progressiva i l’equiparació dels preus de graus i màsters. Es van concentrar unes 800 persones que van baixar pel carrer de Pelai, la plaça de Catalunya i el carrer de Fontanella, recorregut durant el qual es van llençar ous de pintura contra diversos establiments comercials i contra els mossos d’Esquadra que protegien El Corte Inglés de la plaça. La manifestació va continuar per la Via Laietana, al final de la qual, davant la Secretaria d’Universitats, van arribar-hi entre 300 i 400 manifestants. Allà hi havia quatre furgonetes dels antiavalots protegint l’edifici, així com diversos agents a peu de carrer. Els concentrats van llençar bengales i pots de fum i es van asseure al mig del carrer. A més, alguns dels manifestants, ara acusats, van utilitzar les banderes per a apartar els agents, dos dels quals van patir lesions lleus. L’Audiència de Barcelona comença a jutjar avui nou estudiants universitaris que van fer una asseguda davant la Secretaria d’Universitats i Recerca l’any 2017. La protesta es va fer al final d’una manifestació per a demanar que s’apliqués la rebaixa de taxes aprovada pel parlament l’abril del 2016. Segons que explica a VilaWeb Berta Negre, portaveu del grup de suport la Pública a Judici, la fiscalia demana a cadascun quatre anys de presó per delictes ‘dissenyats per la criminalització de la lluita social’. Segons fonts de la fiscalia citades per l’agència EFE, els estudiants són acusats dels delictes de desordres i atemptats a agents de l’autoritat. Per què es manifestaven els estudiants? Els fets pels quals els han condemnat van passar al final d’un curs acadèmic amb moltes mobilitzacions estudiantils per a demanar al govern que apliqués el mandat del parlament sobre la rebaixa de taxes. Concretament, la moció parlamentària demanava de revertir la intensa pujada del 67% de l’any 2012 començant per una reducció del 30% el curs següent, el 2016-2017, que no es va aplicar. L’11 de maig, el dia de la protesta, havia arribat precedit de la detenció de tres estudiants i la citació judicial de vuit més, tres dies abans, arran d’una vaga feta al març. ‘Un toc d’atenció emmarcat en l’estratègia de la por per a afectar el seguiment de la vaga’, diu Negre. Segons la portaveu de la Pública a Judici, Berta Negre, aquestes detencions i citacions es van fer d’acord amb uns informes de seguiments ‘exhaustius i desmesurats’, amb vídeos i fotografies dels domicilis, llocs de feina, comerços i més. ‘Van anar a buscar gent que participava molt en el moviment estudiantil, força referencials’, diu Negre. Però aquell cas encara és en fase d’instrucció i els acusats no saben de què són acusats ni quines penes els demanen. Hi ha un tercer cas –sense data de judici– del mateix cicle de mobilitzacions, pel qual la fiscalia demana penes de presó a onze estudiants i multes fins a 30.000 euros a set més. Els universitaris acusats en aquest cas van encadenar-se a la Secretaria d’Universitats i Recerca i van ser desallotjats per antiavalots dels Mossos d’Esquadra. A banda d’encadenar-se, van fer una pintada a terra amb la frase ‘Defensem la pública’ i van penjar dues pancartes a la façana de l’edifici. ⚠@mossos ens estan desallotjant de les portes de la Secretaria d'Universitats i Recerca. El moviment estudiantil resisteix davant les forces d'ocupació. #Taxímetre pic.twitter.com/zL2asGuPiz — SEPC (@SEPC_nacional) March 15, 2018 ‘La repressió no és arbitrària ni casual, ni obeeix a uns poders judicials ni legislatius impecables, és un mecanisme de desmobilització i d’evasió de responsabilitats polítiques’, va denunciar Negre dimarts, quan va comparèixer al parlament acompanyada per la CUP, el SEPC, la Forja i Arran, organitzacions que donen suport a la campanya. El parlament ha aprovat dues vegades la rebaixa de taxes El Parlament de Catalunya ja ha aprovat dues vegades aquests darrers anys la rebaixa de les taxes universitàries per a revertir la pujada del 2012. En cap de les dues vegades no va obtenir el suport dels partits de govern, que tampoc no han inclòs la mesura en els comptes públics. El 2016 va ser una moció de Catalunya Sí que es Pot amb el suport de tots els grups tret de Junts pel Sí. El text demanava la reducció del 30% de les taxes per al curs següent i establia que la Generalitat havia de compensar a les universitats aquesta reducció de les matrícules augmentant-los la transferència pública en els pressuposts següents. El ple del parlament es va fer alhora que una gran marxa d’estudiants que van anar caminant del campus de la Universitat Autònoma de Barcelona al parc de la Ciutadella. Ara fa pocs mesos, el 7 de febrer, el parlament va aprovar una altra moció instant també el govern a rebaixar les taxes d’un 30% per al curs vinent. Demanava així mateix de recuperar al pressupost del 2019 el finançament de les universitats públiques del 2010, anterior a les retallades. Aquests punts de la moció, presentada pels comuns, es van aprovar amb els vots favorables de tota l’oposició –Ciutadans, Catalunya en Comú, PSC, CUP i PP– i amb l’abstenció de Junts per Catalunya i ERC. Segons que va explicar a l’ACN a final d’aquell mes el secretari d’Universitats i Recerca Francesc Xavier Grau, el govern no pensa aplicar la mesura lineal aprovada pel parlament encara que s’aprovi el pressupost d’enguany. Proposa, en canvi, un programa de beques salari, al qual destinaria 10 milions d’euros, que segons Grau pot ajudar vora dos mil estudiants, una estimació feta d’acord amb les universitats que ja ofereixen ajuts d’aquesta mena.

Summary: Nou universitaris accepten penes de fins a un any de presó per una protesta estudiantil


L’executiu català ha aprovat la Guia per a la incorporació de la perspectiva de gènere en els contractes públics. L’objectiu és promoure la integració de la perspectiva de gènere en la contractació pública i facilitar les pautes per a fer-ho als òrgans de contractació. Consisteix a tenir en compte, mitjançant diagnòstics de gènere, els possibles desequilibris existents entre les dones i els homes i incorporar clàusules per a erradicar-los i evitar la generació de noves desigualtats, segons ha indicat el govern. Una contractació aparentment amb resultat neutral per a les persones pot desencadenar efectes diversos sobre les dones i els homes, raó per la qual cal incloure la perspectiva de gènere i determinar les clàusules d’igualtat i en quin moment de la contractació es poden incloure. La Guia contribueix a erradicar possibles discriminacions o desigualtats per raons de sexe; impulsar una major i millor ocupació laboral de les dones, sobretot aquelles que tenen dificultats d’inserció laboral; facilitar la conciliació entre la vida familiar, personal i professional de dones i homes, promoure la distribució corresponsable d’aquests espais, i promoure la responsabilitat empresarial en matèria d’igualtat, entorns laborals lliures de violències masclistes i accions positives en aquelles empreses amb plantilles masculinitzades. Aquesta nova eina que impulsa la igualtat efectiva des de l’Administració facilita exemples de clàusules d’igualtat de gènere en les diferents fases del procés de contractació: en la definició de l’objecte del contracte, en la fase de selecció de les empreses licitadores, en els criteris d’adjudicació, en els criteris de desempat, en la fase d’execució, en la subcontractació i en el control del compliment de les clàusules de perspectiva de gènere. Alguns exemples de criteris d’adjudicació són el compromís de l’empresa licitadora per aplicar accions específiques relacionades amb la igualtat entre dones i homes (formació, selecció, atenció, promoció, conciliació, representació, entre altres); contractar per a l’execució del contracte un nombre determinat de dones; incorporar la perspectiva de gènere en el pla de prevenció de riscos laborals, i contractar per a executar la prestació un nombre de dones amb especials dificultats d’inserció laboral (víctimes de violència masclista, que encapçalen famílies monoparentals, amb discapacitats i aturades de llarga durada). També s’inclou el compromís de contractar per a executar la prestació un nombre determinat de dones en llocs de gerència, qualificats i de responsabilitat; contractar per a executar la prestació un nombre determinat de dones en aquells grups professionals on estiguin infrarepresentades, i aplicar mesures de conciliació entre la vida personal i laboral a la plantilla que executi el contracte (xecs de serveis, menjadors, guarderies, millores en reduccions de jornades, excedències, llicències i flexibilitat horària). El govern ha indicat que aquest document es dirigeix als poders adjudicadors de Catalunya i ha estat elaborat per la Direcció General de Contractació Pública i l’Institut Català de les Dones, amb la col·laboració de l’Administració local i els agents econòmics i socials. La Llei 17/2015, del 21 de juliol, d’igualtat efectiva de dones i homes, recull com a principi d’actuació de tots els poders públics la transversalitat de la perspectiva de gènere i de les polítiques d’igualtat de gènere en totes llurs polítiques i actuacions. En aquest sentit, entre els mecanismes per a garantir el dret a la igualtat efectiva de dones i homes en el sector públic, l’article 10 d’aquest text legal estableix que les administracions públiques han de promoure la igualtat de tracte i d’oportunitats de dones i homes en el mercat laboral, mitjançant la incorporació de clàusules socials en les bases de la contractació.

Summary: El govern impulsa la igualtat efectiva entre homes i dones en la contractació pública


El doctor Oriol Mitjà, epidemiòleg del’Institut de Recerca Germans Trias i Pujol, assessora el govern d’Andorra a l’hora de dissenyar les mesures per a contenir l’expansió del coronavirus 2019 al principat. Així ho ha anunciat el ministre de Salut, Joan Martínez Benazet, que ha explicat que totes les mesures que pren el govern es fan sota criteris tècnics decidits pels experts del ministeri i externs, com és el cas de Mitjà. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Oriol Mitjà ha destacat com una veu crítica amb les mesures que pren el govern espanyol, que des del seu punt de vista haurien de ser més intenses per a frenar la taxa de reproducció del virus, fins al punt que va arribar a demanar la dimissió del comitè d’emergències que assessora el govern de Pedro Sánchez. A més, dirigeix l’assaig clínic català per a frenar la transmissió del coronavirus amb el el mètode profilaxi pre-exposició (PrEP). L’estudi consisteix a subministrar un antiretroviral als contagiats per fer baixar la càrrega vírica de manera que es redueixi el període de possible contagi, que ara mateix és de catorze dies. A més, als possibles contactes dels infectats els donaran hidroxicloroquina, un medicament antimalàric, per protegir-los de la infecció. Si tot va com és previst, les primeres dades dels resultats se sabran d’ací a tres setmanes. El ministre de Salut també ha anunciat dos casos nous de coronavirus, de manera que ja n’hi ha 16 al principat. Són una noia que venia de Corea del Sud i una alumna que es va contagiar per contacte escolar. Coronavirus 2019: Què ha passat avui? El report diari de VilaWeb Vull fer el confinament però m’obliguen a anar treballar. Què puc fer?

Summary: Oriol Mitjà assessora el govern d’Andorra per a contenir el coronavirus


El batlle d’Igualada, Marc Castells, ha assegurat que els ciutadans dels quatre municipis de la Conca d’Òdena afectats pel decret de confinament pel coronavirus 2019 tindran accés als serveis bàsics. A més, l’arribada i distribució d’alimentació també està garantida. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut El govern ha recomanat el confinament a casa als ciutadans d’Igualada, Vilanova del Camí, Santa Margarida de Montbui i Òdena, malgrat els habitants que tinguin visites mèdiques inajornables podran sortir sense cap inconvenient. Els Mossos d’Esquadra s’encarregaran del control als punts d’accés als municipis. El brot de coronavirus a la zona ja afecta 58 persones, segons l’últim balanç de Salut. Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars Coronavirus 2019: Què ha passat avui? El report diari de VilaWeb

Summary: El batlle d’Igualada assegura que els ciutadans tindran accés als serveis bàsics i no els faltaran aliments


El Fons Monetari Internacional ha rebaixat dues dècimes la previsió pel PIB mundial fins al 3%. Així es desprèn de l’informe de perspectives econòmiques mundials de tardor publicat avui per l’organisme. A l’Eurozona, l’FMI preveu un creixement encara més moderat, de l’1,2% el 2019 i l’1,4% el 2020, amb augments especialment baixos a Alemanya, on el creixement seria només del 0,5% per aquest 2019 i de l’1,2% el vinent, dues i cinc dècimes menys del previst a l’estiu. Els motius de la desacceleració són les barreres comercials, l’augment de la incertesa, així com un baix augment de la productivitat i l’envelliment de les economies més avançades. En el cas de l’estat espanyol ha rebaixat una dècima les previsions de creixement de l’economia per enguany i el vinent, i els situa en el 2,2% i l’1,8%, respectivament; en el cas de l’estat francès, els situa en l’1,2 i l’1,3%, respectivament, una dècima inferior a les estimacions de juliol.

Summary: L’FMI rebaixa dues dècimes la previsió de creixement de l’economia mundial