El Regne Unit i la Comissió Europea han tancat un acord sobre les condicions del Brexit. El president de la Comissió Europea, Jean Claude Juncker, i la primera ministra britànica, Theresa May, han arribat a punts en comú en tres qüestions clau: els drets dels ciutadans, el diàleg sobre Irlanda i la factura econòmica. Aquest principi d’acord l’hauran de validar els caps d’estat i de govern en la reunió de divendres vinent del Consell Europeu. Assentades les bases, ara podran començar les negociacions entre el Regne Unit i la UE en una segona fase del Brexit. ‘El resultat d’avui és per descomptat un compromís, és el resultat d’una llarga i intensa conversació entre els negociadors de la Comissió i del Regne Unit’, ha dit Juncker en una conferència de premsa, juntament amb May. Els dos líders han reconegut la dificultat de la negociació. ‘Hem treballat extremadament fort i no ha estat fàcil. El que hem aconseguit suposa una millora representativa’, ha valorat May. Els termes de l’acord Juncker ha explicat que els europeus residents al Regne Unit continuaran gaudint dels mateixos drets que tenen ara malgrat la sortida dels britànics de la UE. May ha afegit que l’acord final serà ‘just’ per als contribuents britànics en l’àmbit econòmic. Pel que fa a la qüestió d’Irlanda del Nord, s’ha arribat a un compromís per a evitar una ‘frontera dura’ entre la regió i Irlanda –una petició que havien fet dels republicans nord-irlandesos i de Dublín–. May també ha garantit que es mantindran els Acords de Divendres Sant de 1998, pels quals es va posar fi a tres dècades de violència a Irlanda del Nord.

Summary: El Regne Unit i la Comissió Europea arriben a un acord pel Brexit


Raimon Obiols (Barcelona, 1940) no sempre ha compartit totes les inclinacions del PSC ni del PSOE, però malgrat les turbulències mai no ha baixat del vaixell. Diu que no es deixa contagiar per ‘aquesta síndrome tan catalana d’estripar el carnet’. Ho ha estat gairebé tot al partit. En va ser primer secretari durant tretze anys (1983-1996) i president fins a l’any 2000. Abans havia estat diputat al congrés espanyol i després al Parlament de Catalunya. Com a candidat, es va enfrontar tres vegades a Jordi Pujol. Obiols va tancar la seva carrera política com a eurodiputat, del 1999 al 2014, i resideix a Brussel·les. Ha respost a les preguntes d’aquesta entrevista per escrit, sense defugir-ne les més incòmodes i anant a fons. Quan falten pocs dies per al congrés del PSC, Obiols fa balanç i parla del partit, analitza les negociacions per a la investidura entre el PSOE i ERC i raona que la injustícia que els dirigents del procés siguin a la presó no és incompatible amb el fet que, segons ell, no tinguin la raó. —Hi ha una primera pregunta que ens ve al cap. Raimon Obiols, fill de Josep Obiols, referent del noucentisme, hauria pogut acabar essent independentista. Per què creieu que no hi heu evolucionat com alguns altres antics membres del PSC? —Un dels motius del meu compromís polític va ser el refús d’acceptar que Catalunya fos el país de les guerres perdudes, de les il·lusions inviables, de la complaença en el victimisme, del vol i dol. Com que sé que les divisions arrauxades han estat una causa fonamental de les desfetes de Catalunya, he estat sempre partidari de la política que uneix i de la política realista, de fer el cim per una via ferrada, amb avenços limitats, concrets i continuats. Més llibertat i més autogovern, pas a pas; més reconeixement i respecte, pas a pas; més excel·lència col·lectiva, pas a pas. A Ernest Lluch, pocs mesos abans de morir, Marçal Sintes li va dir ‘Si a la gent vostè li garanteix que prement un botó Catalunya serà independent i no passarà res, potser se sorprendria dels molts que el farien servir, el botó.’ I li va respondre: ‘Aquesta és la tesi de Raimon Obiols, ja l’he sentida.’ Aquesta ‘tesi’ no és res de l’altre món, però tampoc no és un acudit. Ara, aquest botó de la independència de baix cost no existeix. Josep Fontana deia que pensar-s’ho era ‘una insensatesa’ i no puc estar-hi més d’acord. L’independentisme, ni té una majoria social, ni un context internacional mínimament favorable, ni la força per a enfrontar-se amb èxit a l’estat per una via unilateral. Em sembla que això no és una opinió, sinó una anàlisi realista de la realitat. Com que es donen pràcticament totes les condicions d’impossibilitat, a curt i mitjà termini, crec que l’alternativa que cal sospesar no és ‘independència o barbàrie’, sinó ‘pacte o barbàrie’. El ‘federalisme càlid’ que invocava Ernest Lluch tracta d’això. —Amb el grup Pròleg, què preteneu? Us escolta el PSC? I el PSOE? —Contribuir a dos objectius: una sortida enraonada a la crisi institucional a Catalunya i Espanya mitjançant la negociació i l’increment de la capacitat del nostre autogovern, i una agenda política que reforci els drets socials i que redueixi les desigualtats socials i de gènere. Optem pel diàleg i la transacció. El grup, com el seu nom indica, no és en la brega del dia a dia, sinó que vol ajudar a trobar una sortida positiva de la situació actual, que avui té les característiques d’un cul-de-sac negatiu i perillós. —No sempre heu estat d’acord amb algunes posicions del PSOE o del PSC. Us vau manifestar en contra de l’aplicació del 155, per exemple. Per què? —A Rajoy li hauria bastat de declarar nuls i sense efecte el resultat de l’1-O i les resolucions i declaracions unilaterals del parlament. Hi hauria hagut problemes, polítics i judicials, però sens dubte menors que els causats per les estossinades policíaques, la suspensió de l’autonomia i els empresonaments. Puigdemont hauria hagut de convocar eleccions i seríem en una situació menys dolenta. —Alguns altres dirigents històrics catalanistes van deixar el partit. Hi teniu relació? Hi parleu? Mantenir-vos al partit us va fer perdre amics? —Algunes relacions sí que he perdut, però no sóc un cas singular. Ha passat a molts. En tot cas, estic sempre disposat a parlar amb tothom que hi té interès, tant si estem d’acord com si discrepem. Sobretot si discrepem. —Què en penseu, d’Ernest Maragall? —Sempre havia vist els Maragall seguint la petjada del seu avi poeta, que Josep Pla descrivia com ‘el que a tot arreu del món se’n diria un federalista’. No un ‘separatista’, aclaria Pla. Per estrany que pugui semblar, amb l’Ernest no he tingut mai una conversa política de fons. Amb en Pasqual moltíssimes, quasi sempre en plena sintonia. —Per què heu continuat al PSC? Quines raons polítiques i personals us vinculen amb l’actual PSC? —Mai no he compartit aquesta síndrome tan catalana de ‘estripar el carnet’, expressió intraduïble a les altres llengües. Els partits no han de ser casernes ni convents. Sempre he pensat que, com deia Joan Reventós, ser socialista implica el compromís de ser d’un partit. Si hi sóc no és a contracor ni per nostàlgia, per bé que quan et fas vell sents més el lligam amb els companys i les companyes que han mort. Per motius personals, tant polítics com sentimentals, em sembla saber perfectament què pensaria cadascun en els moments actuals. —El catalanisme és en els fonaments del PSC. Si l’abandona, perd la seva essència? Ara l’abandona? —Fa anys vam editar un cartell, amb un dibuix de l’Auca del noi català, antifeixista i humà, del meu pare, que deia ‘Som socialistes i catalanistes per les mateixes raons’. Aquestes raons es mantenen vigents. —Quan Zapatero trenca la seva famosa promesa, hipoteca per sempre més el PSC i la solució federal? —Caldria discutir si va trencar una promesa o no la va poder complir. No és igual. Crec que Zapatero va menystenir allò que s’anomena el ‘efecte Rashomon’, arran d’una famosa pel·lícula de Kurosawa. Es tracta del fet que els diferents grups humans tendim a veure les coses de manera diferent i sovint contraposant el ‘nosaltres’ i el ‘ells’. Això no és sempre a causa d’un joc d’interessos, sinó, molt sovint, de prejudicis i manca d’informació. Als nacionalistes això sempre els ha provat molt: ho estimulen i se n’aprofiten. Fa poc hem vist un cas de manual d’aquest ‘efecte Rashomon’: el 62,5% dels espanyols rebutja l’indult dels presos del procés i el 27,4% l’avala, mentre que el 62,1% dels catalans hi és favorable i el 27,7% contrari. Dues fotos exactament capiculades. Hi ha una constatació imprescindible per a començar a trobar solucions: el ‘o nosaltres o ells’ no resoldrà mai un problema que només té solució amb un ‘nosaltres i ells’. Mentre les peces del trencaclosques no encaixin bé, cal parlar i actuar en termes d’avenços o retrocessos negociats en funció de la correlació de forces. El restabliment de la Generalitat, el retorn del seu president legítim, les dècades d’autogovern, van ser avenços. La crisi actual pot ser un retrocés difícil de revertir, perquè excita noves rancúnies contraposades i agreuja el ‘efecte Rashomon’. —Quan Iceta es va fer una foto amb Millo, Dolors Montserrat i Albiol, que vàreu pensar? Aquesta imatge és la icona d’un trencament? —Més que una icona semblava la foto d’una ensarronada entre efímera i còmica. —I ara, on és el PSC? Quin hauria de ser el seu horitzó estratègic? —És curiós d’observar que, dels tres grans partits que es van presentar a les eleccions del 1977, l’únic viu és el PSC. Convergència i el PSUC ja no hi són. Això, i el fet que hagi estat el partit més permanentment estigmatitzat de llavors ençà, són coses que fan pensar. El balanç del PSC no és immaculat, però el seu paper ha estat globalment profitós i positiu. El full de serveis inclou el restabliment de la Generalitat i el retorn del seu president legítim; la tasca d’una munió de bons alcaldes i alcaldesses dels nostres pobles i ciutats, amb Barcelona al capdavant; un paper clau per a la unitat civil, etc. A més, té futur. L’horitzó, a Catalunya, Espanya i Europa, és el de la igualtat social i de gènere, d’un federalisme en unió i llibertat, i d’un New Deal verd. Crec que Thomas Piketty té raó: els anys a venir, el discriminant decisiu serà el que oposa els nacionalismes a allò que anomena el social-federalisme europeu, una etiqueta amb la qual m’identifico. —El debat congressual del PSC s’ha centrat en la immersió lingüística. La ponència proposa de flexibilitzar-la però no la blinda i parla d’un model plurilingüe. Què n’opineu? —Quin enrenou s’ha muntat amb aquesta ponència! Com ha remarcat Jordi Font, s’ha dit que els socialistes ‘trenquen el consens lingüístic’, ‘es mimetitzen amb Ciutadans’, ‘reneguen de la immersió’, etc. És el clàssic recurs al ‘fot-li que és de Reus’, on se suma un intent d’oposar els socialistes morts, que no poden dir res, als socialistes vius. Ara, els vius es mantenen fidels als qui ja no poden parlar. Marta Mata deia que l’escola havia de fer que ‘els nostres infants coneguin i estimin el català i el castellà’, i deia també una altra cosa molt important: ‘És bo que els infants sàpiguen que els seus mestres són tan normals que tenen opinió política i religiosa i que són tan mestres que no els la inculcaran.’ —Gràcies a les aportacions de Marta Mata es va implantar la immersió lingüística a totes les escoles i no una doble línia. La immersió assegura sobretot la igualtat d’oportunitats. No hauria de ser aquest un dels objectius del PSC? —El PSC va ser decisiu en la implantació de l’escola comuna, que va evitar la doble xarxa que alguns pretenien i que hauria separat els infants per raó de llengua. La immersió vindria després. Van començar a reclamar-la a Santa Coloma de Gramenet, com ens recorda bé Manuela de Madre, com a mètode perquè els nens de les zones castellanoparlants aconseguissin de dominar el català i poguessin tenir així més igualtat d’oportunitats. Ara, a més, hi ha l’assignatura pendent i urgent de l’anglès. Caldrà que cada centre decideixi les proporcions en funció de les necessitats de la seva població escolar. Entenc que ‘model plurilingüe’ vol dir eficient en aquest objectiu de dominar les tres llengües i que hi ha un amplíssim consens social al respecte. Les nostres aportacions, decisives per a establir el model, van ser encapçalades per l’enyorada Marta Mata i per l’aleshores diputat Pepe González, que fa pocs dies ha fet unes declaracions que comparteixo plenament. Ha dit que la immersió ‘és un instrument perquè la gent conegui les dues llengües i hi hagi pau social respecte de la llengua al nostre país’ i que segurament el nivell d’immersió s’ha d’ajustar a la realitat de cada lloc: ‘Potser cal fer més català a l’Hospitalet o Cornellà i una mica més de castellà a Ripoll o Camprodon.’ Això mateix ha dit fa poc el conseller Bargalló i ja ho va dir quan era conseller Ernest Maragall: ‘També a Olot potser hi cal una mica d’immersió en castellà.’ —El PSC critica la instrumentalització política de la llengua, però hi ha el perill que faci allò mateix que ha criticat a Ciutadans i al PP? Això pot tenir greus conseqüències en la cohesió social irreversibles? —Em sembla que qualsevol observador objectiu, o simplement no obnubilat, pot coincidir que, si hi ha perills, no vénen precisament del PSC, sinó dels grupets que mantenen posicions radicals i antagòniques. Els conflictes lingüístics s’han d’evitar perquè són l’avantsala de divisions molt profundes en les societats. —Aspirar a aglutinar l’electorat de Ciutadans implica adoptar formes de la seva política que el PSC ha criticat durant anys? —No. Seria absurd. Entre més perquè les formes adoptades per Ciutadans han estat durament castigades per l’electorat. L’objectiu no és aglutinar un electorat o el contrari sinó adreçar-se al conjunt. A mi, més que de ‘dues ànimes’ del PSC, sempre m’ha agradat parlar de dues ales, que fan volar amunt. Això val també per a Catalunya, on, en termes de llengua i de sentiments d’identitat, també té dues ales. No és cridant ‘mori la llei de la gravetat’ que es pot volar, sinó movent-les. —Els dirigents polítics independentistes han estat condemnats a cent anys de presó. Què en penseu, de la sentència i del fet que el govern de Sánchez, mitjançant l’advocacia de l’estat, demanés les condemnes per sedició? —Interpreto la desmesura de les sentències com una mostra d’inseguretat i de debilitat de l’estat. Borja de Riquer diu que l’estat espanyol és molt més fort que no pas a començament del segle XX i en certs aspectes ho és, però l’afebleix molt el desafiament irresolt de la seva plurinacionalitat, amb la tragèdia de les dècades d’ETA, i ara la situació a Catalunya. Els fets de la tardor del 2017 haurien tingut també un tractament judicial en els altres estats europeus, però sens dubte amb unes sortides diferents, precisament perquè són més forts, perquè se senten més segurs. Apareixent vindicatiu, un estat es desarma. Un magistrat francès, Pierre Truche, que va ser fiscal general de la República, ho ha explicat molt bé: Justament per ‘no desarmar l’estat’, ‘ha de considerar que en certes circumstàncies, l’ús de la violència legal és inútil i que els jutges poden prescindir-ne’. El jutge aleshores s’ha de demanar: ‘Jutjar un procés, puc fer-ho com qualsevol altre. Però no seria millor fer-ho de tal manera que no hi hagi més processos?’ Ara, que l’estat sigui feble en les circumstàncies actuals no és una bona notícia per als independentistes; més aviat al contrari. No hauria d’induir a l’error monumental de fomentar un ‘pollastre de collons’ a Espanya, perquè l’estat continua i continuarà essent molt més fort que no pas el moviment independentista, com ho demostra la terrible situació actual. A més, una escalada de febleses en tensió és sempre perillosíssima si no hi ha acords que permetin de desfer la tensió i desactivar. Quan dic perillosíssima vull dir per a tots, però no és difícil de preveure que qui pateix més és sempre la baula més feble, sobretot si es pot partir en dos trossos. —Es pot trobar una solució política al conflicte amb aquestes penes de presó? La dificulta encara més? —La veritat és que, tal com estan les coses, no hi ha cap solució política a la vista. Mentre hi hagi dirigents independentistes a la presó, tot és molt més difícil. Cal fer com es pugui perquè el seu estat canviï com abans millor. Allò que cal és obrir una nova etapa que permeti de girar pàgina, que eviti d’empitjorar la situació, la millori i faci possible d’establir mecanismes de distensió i diàleg amb acords parcials i concrets. No veig una solució a la vista, sinó un calendari, perllongat i per etapes. —Quan es va suggerir d’introduir un relator en la mesa de diàleg, diversos barons socialistes i ex-dirigents del PSOE van criticar durament l’intent de negociació obert per Pedro Sánchez, a més del PP, Cs i Vox. Sánchez va cedir massa aviat? —Una negociació en un context extremadament polaritzat sempre produirà reaccions, siguin de joc net o siguin oportunistes. Això obliga a modular els ritmes, però no ha d’alterar la voluntat de fons de negociar i arribar a enteses raonables. No m’agrada allò que diuen a vegades alguns ‘barons’, però hi ha hagut accidents de trajecte d’efectes més nocius, com ara la negativa a facilitat l’aprovació del pressupost. —Penseu que el problema entre Espanya i Catalunya és un problema polític? —No únicament. És, per damunt de tot, un problema de sentiments i de mentalitats, de cultures, de memòries. Els espanyols i els catalans, que no formem dues identitats absolutes i excloents, sinó que mostrem tota la gamma intermèdia del Pantone identitari, ens movem de fa segles constrets per una llarga història compartida i conflictiva; condicionats, com deia Nicolau d’Olwer, per la ‘necessitat d’unió i impossibilitat d’amalgama’. Ens movem en una realitat de conflicte persistent, de llarga durada. I així continuarà si no trobem entre tots la manera de superar-lo. Si no el superem, sempre hi haurà el perill que les tensions i els cainismes creixents acabin deixant dues Catalunyes i dues Espanyes que glaçaran el cor dels qui vindran. —EL PSOE diu que hi ha un problema de convivència en el preacord signat amb Podem. Què penseu d’aquesta afirmació? —Hi ha hagut una enorme polarització política, en què els factors d’identitat etnolingüística han tingut un paper determinant. Això ha generat esquerdes socials evidents. També en les institucions de la societat civil i en les relacions personals, entre els amics i en les famílies, s’han multiplicat situacions de profund malestar. Negar-ho seria absurd. Hi ha esquerdes, però, per sort, no hi ha dos blocs tancats i oposats, com fomenten els nacionalismes antagònics. Ara, la manca de sortides polítiques podrien precipitar-nos vers una situació nefasta, de ‘ulsterització’, per entendre’ns. Aleshores sí que dos blocs confrontats serien potser inevitables i ens trobaríem en un carreró sense sortida. Això faria inviable un camí evolutiu cap a més autogovern i n’obriria un d’agònic o un llarg període de declivi. Per responsabilitat i per instint de supervivència, cal evitar aquesta obligació forçada a triar un camp, com si fóssim en una guerra. És una brutalitat que la majoria de la societat catalana rebutja. A l’Òmnibus del Centre d’Estudis d’Opinió (CEO) de fa un parell de mesos, el 76,6% donava suport a ‘una política de diàleg i negociació’, i només un 11,3% a ‘una política unilateral per part del Govern de Catalunya’. —El PSC-Congrés creia en el dret d’autodeterminació. Ara encara hi creieu? —És clar. Allò que es discuteix és si convé i si es pot aplicar a la Catalunya actual. En un país que corre el perill de fracturar-se en dos, és millor de proposar un referèndum sobre un acord que pugui soldar-lo de nou. Una alternativa en blanc o negre polaritzaria encara més i produiria una fractura irreversible. Raimon Obiols amb Miquel Iceta, José Montilla i Pere Navarro en l’acte de comiat de la seu del carrer de Nicaragua, el febrer del 2018. Fotografia: ACN —L’independentisme sovint recorda que la prohibició del referèndum és a l’origen de l’escalada del conflicte. Què en penseu? —Una crisi com l’actual no té copyright. Si s’haguessin de repartir drets d’autor, la llista seria bastant llarga. Seria encapçalada pels magistrats de la sentència de l’estatut del 2010, pel viratge independentista d’Artur Mas en la fase terminal de Convergència del 2015, i per Mariano Rajoy, eficientíssims tots a l’hora de fer independentistes. —En la campanya electoral, Sánchez va provar de llevar legitimitat política a l’independentisme. Si aconsegueix ser investit i governar amb Podem, intentarà resoldre el conflicte? Quines eines pot fer servir? —Intentarà trobar una sortida al cul-de-sac actual i mirarà d’obrir una nova etapa. Una solució definitiva, no. La dialèctica Catalunya-Espanya no pot tenir una solució definitiva. —Pot ser que el PSOE proposi una negociació instrumental, només per a poder governar i sense aspirar a resoldre el problema de fons? —Seria un error considerable, perquè realimentaria el problema en lloc de trobar-hi una sortida. —Les declaracions de Sánchez han estat contradictòries entre si i han depès de la conjuntura. Què penseu d’aquesta manera de fer política? —Penso que cal aplicar la màxima evangèlica: ‘Qui estigui lliure de culpa, que tiri la primera pedra.’ En el millor dels casos, la política és un exercici de tensió permanent entre l’ètica dels principis i l’ètica de les responsabilitats. —L’independentisme insisteix que Sánchez no té una proposta per a Catalunya. El PSOE va reintroduir la reforma federal al programa electoral, però no n’ha fet bandera. És un projecte viable sense un acord d’estat, si més no, amb el PP? —És perfectament possible de trobar un encaix positiu de Catalunya abans d’arribar a una reforma federal. Hi ha, per exemple, la fórmula Herrero-Lluch, que demanaria una reforma mínima de la Constitució, amb una clàusula sobre Catalunya. Es tracta d’abordar els problemes a resoldre i els temes concrets a millorar. —Què penseu de la negativa de Sánchez a reconèixer el president de la Generalitat Quim Torra com a interlocutor i reunir-s’hi? —Jo hauria agafat el telèfon. Dit això, és evident que un president en funcions i en plena campanya electoral no pot mantenir un diàleg polític fructuós. Tant Torra com Sánchez pensaven en els seus electorats. Tornem al ‘efecte Rashomon’. —Heu tingut l’ocasió de coincidir amb Carles Puigdemont a Bèlgica? —No. A Brussel·les faig vida retirada. —Un dels pròxims esdeveniments polítics més rellevants de la política catalana passarà al TJUE de Luxemburg. Quines conseqüències tindrà al Parlament Europeu si la justícia reconeix que s‘han vulnerat drets de Puigdemont i Junqueras? —David Sassoli, el president del PE, ha dit que la funció d’un parlament no sols és fer lleis sinó respectar-les. Això val, entenc, tant per al Parlament Europeu com el català. —Què penseu del fet que Parlament Europeu hagi menystingut més de 2.000.000 de votants catalans negant les actes de diputats a Junqueras i Puigdemont? —A mi no em va estranyar gens, perquè sé què pensen els parlamentaris europeus, majoritàriament, sobre el sobiranisme i l’independentisme. Senten Trump, Johnson, Bolsonaro, Orbán, Erdogan, Netanyahu, Putin, Salvini i companyia parlant de sobiranisme i nacionalisme. Creuen que d’això no en pot sortir res de bo i no filen més prim. —Si el TJUE dóna la raó a Junqueras, el Parlament Europeu haurà de reconèixer Puigdemont i Comín? Com analitzeu aquest fet? —És difícil de preveure què decidirà el TJUE. Pot pronunciar-s’hi o no, ho veurem el dia 19. L’Advocat General els ha deixat la porta oberta dient en les seves conclusions que ‘té dubtes sobre la competència del Tribunal de Justícia per a respondre a les qüestions prejudicials en aquest afer’. —Vós havíeu coincidit amb Romeva i Junqueras al parlament Europeu. Hi heu tingut cap contacte? Personalment, com viviu que estiguin a la presó i amb aquestes condemnes? —Ho visc malament. Són condemnes desproporcionades, injustes i contraproduents. En el cas de Jordi Cuixart i Jordi Sànchez, més. Ho he manifestat públicament. Però el fet d’estar injustament a la presó no et dóna políticament la raó. Tots els empresonats, excepte els qui no he tingut el gust de conèixer, saben quina és la meva postura, òbviament sense compartir-la. Si creuen que és útil parlar, de què sigui, no tinc cap inconvenient a passar-los a veure tant com calgui. —En la família, l’exili també us afecta. Una neboda vostra, Clara Ponsatí, és perseguida per la justícia espanyola. Com ho viviu? —Com una situació doblement trista, per injusta i innecessària. La simpatia i solidaritat familiars són totals, però amb la Clara tinc més diferències polítiques que no pas amb Romeva o Junqueras, perquè em sembla que preconitza, com Graupera i alguns altres, una mena de ‘procés dins el procés’, a la manera de Régis Debray, que parlava de ‘révolution dans la révolution’ els anys seixanta del segle passat. —Heu llegit la proposta de Ponsatí per a negociar? Què en penseu? —Crec que, en compte de discutir sobre conceptes, és millor mirar d’aconseguir acords sobre objectius concrets i sobre els mètodes i compromisos necessaris per a assolir-los. —Teniu cap consell per a donar a Sánchez? I a Iceta? —L’únic consell que goso donar, no sols a ells, sinó a tots els que participen en les negociacions entre ERC, PSOE i PSC, és que gestionin bé el temps. Té raó Coscubiela quan diu que el temps és la matèria primera de la política. —Us imaginàveu que Convergència acabaria essent independentista? —No m’ho imaginava, però no m’ha sorprès. El sector dels negocis de Convergència, que sempre ha manat, va fer servir la bandera per a amagar la cartera i ara fa servir l’estelada per a amagar coses pitjors. Ho dic admetent que en tot hi ha excepcions, però en general ha estat gent sense gaires escrúpols, tant en política com a l’hora de fer calés. El fervor patriòtic és sempre la gran excusa. S’ho perdonen tot. —I que Pujol podria tenir aquest final? —La declaració pública, l’estiu del 2014, de qui vaig tenir per adversari en tres combats electorals –cal dir que en condicions perfectament desiguals–, em va disgustar, com a tants a Catalunya. —Us agradaria d’afegir res més? —Crec que a Catalunya no avançarem si no tenim present que al llarg d’aquests anys no hi ha hagut un procés sinó dos. D’una banda, una gran mobilització de molta gent, expressant malestar i indignació pel tractament que es donava a Catalunya. De l’altra, un intent de capitalitzar políticament aquesta enorme energia social. En aquest terreny, el de la política dels partits, el factor determinant ha estat la competició cega entre JxCat i ERC, per mirar de posar-se al capdavant del moviment i conquerir uns espais de poder equiparables als que ocupà durant tant de temps el pujolisme. Aquest procés polític ha estat conduït sense cap càlcul de la correlació de forces, amb un cost humà terrible i creant tensió en la societat de manera creixent. Crec que arriba el moment de reconduir la situació, a partir de les dures lliçons de la realitat, i superar el perill de l’escalada aventurista, evitar que es passi de l’eufòria a la frustració i canalitzar les energies cap a una estratègia nacional amb objectius viables. Cal una via catalana a la racionalitat.

Summary: Raimon Obiols: ‘No hi ha cap solució política a la vista’


El ministre xinès d’Afers Estrangers, Wang Yi, ha acusat avui els Estats Units de ser la principal font d’inestabilitat mundial i de tergiversar la imatge del gegant asiàtic per al seu propi benefici. Wang ha acusat els polítics nord-americans de desprestigiar la imatge de la Xina arreu del món sense oferir proves i ha assegurat que ‘estan utilitzant la política estatal per suprimir interessos comercials legítims de la Xina’. Aquestes declaracions, formulades en el marc de la cimera d’Exteriors del G20 al Japó, tenen lloc un dia després que el president dels Estats Units, Donald Trump, presumís d’haver aconseguit d’impedir la intervenció de l’exèrcit xinès en les protestes de Hong Kong, i que, segons el mandatari, hauria acabat amb una massacre. ‘Si no hagués estat per mi, haurien mort milers de persones a Hong Kong. Els haurien arrasat en 14 minuts’, va declarar durant una entrevista al programa Fox and Friends. ‘La raó per la qual (el president xinès) Xi (Jinping) no ha matat milers de persones i no ha imposat un estat policial és perquè li he dit que no arruïni les actuals negociacions comercials que mantenim’, va afegir.

Summary: El govern xinès acusa els Estats Units de ser la principal font d’inestabilitat mundial


El Tsunami Democràtic volia aturar el partit Barça-Madrid amb dues pancartes gegants desplegades amb drons. Tanmateix, l’acció no es va poder fer perquè els Mossos d’Esquadra van interceptar els aparells voladors. En una entrevista a Catalunya Ràdio, el moviment ha explicat que una pancarta tenia el lema ‘Spain, sit and talk‘ i una altra posava de manifest que els catalans són discriminats políticament i reprimits pel fet de voler exercir del dret d’autodeterminació. Dimecres de Tsunami: sense llibertat no hi ha normalitat I Editorial de Vicent Partal El Tsunami Democràtic assegura que ha après molt de les errades d’ahir i que la reivindicació durarà temps. Es congratula perquè el missatge ‘Spain, sit and talk’ ha arrelat i ha entrat a l’agenda política. ‘Ara l’estat fins i tot en fa mofa, prova que ha quedat fixat en l’imaginari’, diuen. D’una altra banda, ha criticat amb duresa la directiva del Barça per la manca de compromís amb el conflicte polític. ‘Si la directiva d’una entitat tan gran, amb un compromís històric envers la democràcia, no és capaç d’assumir un missatge tan transversal i fins i tot tou, té un problema i el tenen els seus socis i propietaris’, asseguren.

Summary: El Tsunami Democràtic volia aturar el Barça-Madrid amb pancartes gegants desplegades amb drons


El govern del Marroc ha defensat a l’ONU l’autodeterminació de la Cabília, la zona d’Algèria poblada per amazics. El govern marroquí, través d’Omar Rabi, ha dit en la seva intervenció a la seu de Nacions Unides a Nova York que ‘la comunitat internacional ha de posar de manifest les veus de més de vuit milions de cabils massa temps guardades en el silenci i la invisibilitat. D’aquesta manera s’esfondrarà el mur de la intolerància contra ells i la negació de les seves legítimes aspiracions’. La sobtada conversió de Rabat clarament és una resposta a les intervencions d’Algèria en el Comitè de descolonització de l’ONU, recolzant el Front Polisario. Les dues intervencions de dos diplomàtics marroquins a favor de la Kabylia en l’espai d’una setmana semblen indicar un canvi en la política exterior del Marroc respecte a Algèria. Al Marroc fins i tot s’especula amb la possibilitat que el Marroc reconegui aviat el govern de la Kabylia en l’exili, que es va formar el 1 de juny de 2010 a París.

Summary: El Marroc defensa a l’ONU l’autodeterminació de la Cabília


Els organitzadors del Mercat Medieval de Vic estimen que al llarg dels quatre dies la fira ha rebut uns 250.000 visitants. Els dies de més afluència han estat dijous i dissabte. A través d’un comunicat, l’àrea de Fires i Mercats explica que els 350 paradistes s’han mostrat contents per les vendes i asseguren que es tracta d’una de les cites més rellevants del calendari. En la vessant cultural, ‘L’Assalt de l’Altarriba’ ha omplert el 95% de l’aforament de les vuit escenes que formen part del recorregut teatral. En l’estudi de l’impacte econòmic que es va fer l’any passat, quantificat en gairebé 30 MEUR, 4,7 MEUR van ser per a Vic i la comarca. L’Albergueria i el pati de la Casa Sacerdotal han estat les noves ubicacions d’aquest recorregut cultural que ha estat molt ben valorades pel públic assistent, segons han explicat els organitzadors, i s’han afegit als espais on ja s’havien fet les representacions.

Summary: El Mercat Medieval de Vic rep uns 250.000 visitants durant els quatre dies


L’aeroport de Barcelona-Prat va tancar el mes de novembre amb 3,4 milions de passatgers, un 7,8% més que en el mateix mes de l’any anterior. Els passatgers de vols internacionals (2,4 milions) van ser els que més van créixer, concretament un 9,1%, per un 4,7% d’increment dels nacionals (1 milió). En el que portem de 2018, per l’aeròdrom català han passat 46,6 milions de passatgers, un 5,9% més que en el mateix període de 2017, i es queda a les portes de superar per primer cop els 50 milions de passatgers en un any. Pel que fa a les operacions, al novembre es van operar 23.743 aterratges i enlairaments, un 1,2% més que en el mateix mes de 2017. En el que portem de 2018, al Prat s’han realitzat més de 310.000 moviments, un 3,4% més que en els primers 11 mesos de 2017. Les tones transportades també van incrementar-se un 4,5% interanual fins situar-se en les 15.112 al novembre. En el total de l’any, el volum de càrrega transportada s’enfila a més de 158.000 tones, un 10,7%.

Summary: L’aeroport del Prat va tancar el mes de novembre amb 3,4 milions de viatgers, un 7,8% més que un any enrere


El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, i el líder de Podem, Pablo Iglesias, han dinat plegats aquest dilluns a Madrid en una trobada ‘tranquil·la, relaxada i cordial’ —en paraules de Puigdemont— on han conversat sobre la situació política a Catalunya i a l’estat espanyol i han coincidit en el suport al dret a decidir. Fonts de Presidència i del partit d’Iglesias han apuntat que en el transcurs del dinar —de prop de dues hores—Puigdemont ha explicat a Iglesias la seva proposta de referèndum pactat, i el líder de Podem ha reiterat la postura del seu partit en suport al dret a decidir i la seva aposta per un model ‘plurinacional i de fraternitat’ a l’estat espanyol. Tots dos han dinat a un restaurant de menú prop del Congrés dels Diputats i de la delegació del govern de la Generalitat a Madrid. A l’inici de la trobada, Puigdemont ha regalat a Iglesias la biografia de Montserrat Roig Con otros ojos, de Betsabé Garcia. La trobada s’ha produït aprofitant la presència a Madrid del president de la Generalitat per oferir un esmorzar informatiu on ha proposat a l’executiu espanyol acordar la pregunta, la data i les condicions de la consulta. Segons fonts de les dues parts, durant el dinar el president de la Generalitat ha desgranat la proposta de referèndum pactat amb l’estat que ja ha presentat prèviament. Les mateixes fonts apunten que Iglesias ha fet seva la posició que Catalunya Sí que es Pot va defensar al debat de política general del Parlament de Catalunya, on va aconseguir aprovar una proposta de resolució que defensa un referèndum pactat amb l’estat. Fonts de Podem i de Presidència han apuntat que Iglesias també ha transmès a Puigdemont la seva preocupació per la conjuntura política espanyola amb la probable investidura de Mariano Rajoy amb el suport del PSOE. En sortir de la trobada, Puigdemont ha atès breument els mitjans de comunicació i ha apuntat que s’ha tractat d’una conversa ‘tranquil·la, relaxada i cordial’ entre persones que ‘teníem ganes d’intercanviar opinions sobre la situació política a Catalunya i Espanya en un moment important als dos llocs’.

Summary: Puigdemont i Iglesias coincideixen en el suport al dret a decidir en un dinar de dues hores a Madrid


Els inspectors en cap dels grups de la policia espanyola que van intervenir l’1-O a Barcelona van rebre criteris concrets sobre com actuar als col·legis, sobretot quant a detencions, comunicacions i factibilitat de l’actuació. Ho han admès avui quan han declarat com a investigats al jutjat d’instrucció número 7 de Barcelona, on han reiterat, com van fer dijous quatre inspectors, que havien rebut l’ordre d’anar als col·legis abans no obrissin i abans de saber si els Mossos d’Esquadra hi actuaven o no. Aquestes declaracions contradiuen la versió del secretari d’estat del Ministeri de l’Interior espanyol, José Antonio Nieto, i del coronel de la Guàrdia Civil i cap de l’operatiu, Diego Pérez de los Cobos, que sempre han sostingut que no s’havia donat donar cap ordre concreta d’actuació. Els policies que han declarat van dirigir les operacions al centre educatiu Joan Fuster, a les escoles Trini Jove i Estel, al Projecte Montserdà i Infant Jesús i finalment el que va intervenir a l’escola els Horts i l’institut Joan Boscà. Els quatre inspectors han declarat d’una manera semblant als seus col·legues de dijous passat, però hi han aportat algun detall més. Han explicat que el divendres 30 de setembre de 2017 van reunir-se amb el cap de la Unitat d’Intervenció Policial (UIP), els antiavalots de la policia espanyola, el comissari José Miguel Ruiz Iguzquiza, amb indicatiu policial ‘Marte’. Allà els van passar la llista d’escoles de què s’encarregaria cada grup comandat per un inspector si els Mossos no actuaven. L’endemà, dissabte, al matí cada inspector va supervisar la situació i les condicions físiques de cada col·legi electoral que li havia estat assignat. A la tarda es va tornar a fer una reunió amb ‘Marte’ per acabar de donar detalls. Per exemple, es va ordenar que en general no es fessin detencions excepte en casos molt greus, i s’indicà que les comunicacions es podien fer per telèfon mòbil si la xarxa d’emissora de ràdio se saturava de converses. Aquests inspectors també han explicat que hi havia ordres genèriques sobre l’ús de la porra per part dels agents. Així, alguns van dir que es carregués, i alguns altres van indicar que no s’usessin les defenses si no hi havia una agressió directa d’un votant cap a un agent. Lluís Mestres, advocat de tres víctimes, ha explicat que un dels inspectors ha reconegut que les càmeres subjectives que cada cap de grup portava al pit o al casc es podia apagar i engegar a volunta de l’agent. Això també contradiu algunes declaracions prèvies. El jutge instructor ha demanat més d’una vegada totes les imatges disponibles a la policia, però el cos només ha enviat alguns vídeos curts de les actuacions, no pas les actuacions senceres. La sessió d’avui ha estat la primera en què l’Ajuntament de Barcelona no ha pogut comparèixer com a acusació popular, perquè dijous va ser-ne expulsat, seguint el criteri marcat per l’Audiència de Barcelona. L’advocada d’Irídia, també acusació popular, Anaïs Franquesa, ha lamentat que justament ara s’unifiquin criteris i s’expulsi el consistori, que és el que més ha impulsat la causa, ‘tot i que ho havia d’haver fet la fiscalia’. Aprofundint la investigació Aquestes declaracions al jutjat d’instrucció número 7 de Barcelona es fan a petició de l’Audiència de Barcelona, que el febrer va demanar que ‘s’aprofundís la investigació’ per esbrinar les ordres concretes que havien emès els responsables de l’operació. En la interlocutòria, l’Audiència de Barcelona deia que s’havia d’esbrinar si les ordres als agents s’havien donat ‘de manera genèrica o bé des del centre escolar o al voltant en vista de l’aglomeració de persones’ als centres. Per a l’Audiència, ‘la investigació concreta dels responsables de l’operatiu i de les consignes als agents permetrà a l’instructor de ponderar si l’ús de la força o les ordres donades es va ajustar a la situació plantejada allà o no’. A més, considera que d’aquesta manera es podrà concloure si a aquests responsables se’ls podien imputar les lesions ocasionades a ciutadans que hi havia als centres.

Summary: Caps d’antiavalots espanyols contradiuen Nieto i Cobos i deixen al descobert l’actuació policíaca de l’1-O


Joan Fuster i Ortells se’n va anar amb el solstici d’estiu del 1992. Avui fa vint-i-cinc anys. En tenia seixanta-nou, i ens deixava, com a llegat, desenes d’obres en què va plasmar el seu pensament. I molt més. Pare intel·lectual dels Països Catalans i un dels assagistes més importants del segle passat, va influir en la seva generació i totes les que l’han succeït. Brillant, lúcid, irònic, agut… Els adjectius elogiosos, que ell tant defugia, podrien allargar aquesta introducció línies i més línies. Per a retratar aquell home alt amb la cigarreta sota el bigoti, hem optat per una fórmula que ell també va fer servir en una de les seves obres més destacades: el diccionari. Us convidem a passejar pel món de Joan Fuster, de la a a la ve doble. (Les citacions han estat extretes d’articles, llibres, entrevistes i cartes.) aforismes Conreador d’aforismes, que va aplegar en diversos llibres, Fuster trobava en aquest gènere la millor manera de condensar el pensament i l’assaig. I n’ha esdevingut un dels màxims referents. «He defugit tant com he pogut la imprudència de convertir l’aforisme en mer exercici d’enginy, i cada anotació pense que té un fons de gravetat experimentada. Hi ha una part de joc, només aquella que hi era necessària.  La retòrica aforística és concisa, esmolada, aparentment apodíctica, sentenciosa, sense matisos. L’estructura del gènere té un caràcter d’enunciat taxatiu, rotund, retallat, que força a dir les coses amb una rapidesa expeditiva i amb un accent radical ben poc susceptibles de conduir les paraules a una funció conceptual impecable.  A mi m’interessen els petits assaigs, el treball sobre el pensament concís, la frase curta i, si pot ser, aguda i suggeridora.» Alfaro, Andreu Són infinites, les vegades que Alfaro va dibuixar Fuster i en va fer escultures. Plegats, van publicar, el 1959, Un món per a infants (primer llibre de lectura). Amics des de ben aviat i per a tota la vida, Fuster va influir enormement en el pensament de l’escultor, i va ser-li una mena de pare espiritual i ideològic. amor «Hi ha jornades, poques, però glorioses, en la nostra vida, que semblen fetes a posta per a temptar-nos a la il·lusió, a certes il·lusions secretament, incorregiblement necessitades. Per exemple: si us trobeu amb l’amor quan ja no l’esperàveu, quan ja no us pensàveu esperar-lo.» L’amor va ser un dels fils conductors de la poesia de Fuster, però no únicament. També va tractar-lo en texts d’assaig, en uns quants aforismes, i és la primera entrada del seu Diccionari per a ociosos, on analitza la idea d’amor romàntic creada pels trobadors: «La igualtat és, a hores d’ara, relativament tangible, entre homes i dones. I, en aquest punt, l”amor’ comença a ser impossible. Perquè l”amor’ –’cortès’, ‘romàntic’– pressuposava el marginalisme de la dona.  La nostra època jubila l”amor’. Ha arribat l’hora d’inventar un altre amor. Un amor –el de demà– que, probablement, no tolerarà un don Joan ni una Julieta, una Bovary ni un Otel·lo, un Werther ni una Beatrice…» articulista Joan Fuster va escriure centenars d’articles en tota mena de diaris i revistes i sobre tots els temes imaginables. Ho considerava una faceta més del seu ofici d’escriptor, la que li assegurava un jornal, atès que era l’única font d’ingressos estables que tenia. Va col·laborar, per exemple, a Serra d’Or, Destino, La Nostra Revista, Levante, El Correo Catalán, Tele/Exprés i La Vanguardia. Sobre aquestes darreres col·laboracions, va deixar escrit: «No visc dels llibres, sinó del senyor comte de Godó (Déu protegeixi els seus negocis!), a canvi de la proletària operació setmanal de l’article…» assaig «La meua vocació era i és l’assaig; però no compensa econòmicament sinó en la forma menor de l’article… per això he hagut de confeccionar pamflets quan ha convingut, quan veia que ningú més no els escrivia. D’ací Nosaltres, els valencians, posem per cas. Però el jo més jo són volums com Diccionari per a ociosos, Consells, proverbis i insolències –que el completava–, els dietaris…» L’assaig i la crítica literària són el gènere principal de l’obra fusteriana, amb més de mig centenar de llibres. «Només hi ha una espècie d’assaig que entre nosaltres ha tingut i té una certa vida: l’assaig ‘literari’, literatura sobre literatura, crítica i estudi, meitat i meitat. Carles Riba en fou un mestre; Serrahima, Tasis, Díaz-Plaja i, avui, Triadú, Castellet, Molas, i algú més, s’hi dediquen amb una admirable sagacitat.  Els meus assaigs són la mena de literatura que m’agradaria de fer, sense interrupció: coses com el Diccionari per a ociosos i el Causar-se d’esperar… Dubto que això interesse la gent. Ho troben frívol, o bé massa complicat, no ho sé. El públic prefereix els pamflets i els devocionaris: no l’assaig, ni tan sols la novel·la.» foto©Prats i Camps Barcelona L’any 1954, a trenta-un anys, Joan Fuster va visitar Barcelona per primera vegada. A l’andana, l’esperaven Miquel Arimany, Rafael Tasis i Antoni Ribera. Ho havia organitzat, des de l’exili, l’escriptor i periodista Vicenç Riera Llorca, amb la complicitat de l’editor de Barcino, Josep Maria de Casacuberta. Durant una setmana, el van passejar per molts indrets: «L’endemà començaren a fer-me fer turisme. A desgrat de la meua escassa afecció per aquestes coses, he hagut de veure una pila de monuments barcelonins. Casacuberta em féu de guia a la Biblioteca de Catalunya.  Realment, l’acte de ca l’Iglésies em commogué. Hi era Puig i Cadafalch, Carles Riba i Clementina Arderiu, López-Picó i una sèrie de noms coneguts. N’hi havia de joves i de vells, de l’un color i de l’altre. La primera sorpresa d’un valencià és veure com tota aquesta gent, que divergeix en tantes coses, sap ‘conviure’, almenys durant unes hores. A València això és gairebé impossible.» La del 54 seria tan sols la primera estada a Barcelona, amb què va establir vincles durant tota la vida. Fuster va tenir, principalment, tres amfitrions: l’arquitecte Oriol Folch, en un primer moment; més endavant, Joaquim Maluquer, amb qui va arribar a fer vida de família, juntament amb la dona i els dos fills petits, i a sentir-se com a casa. I més tard, sense abandonar la forta relació amb Maluquer, va anar prenent presència en la vida de Fuster Max Cahner, impulsor d’Edicions 62. Però va refusar sempre d’instal·lar-se a viure a Barcelona, malgrat que li van proposar de dirigir la Revista de Catalunya. Volia continuar vivint a Sueca. A més, es va queixar reiterades vegades que Barcelona no exercia de capital cultural dels Països Catalans. En aquest sentit, en algun moment s’havia mostrat decebut: «Potser és que no existeix Barcelona ni València ni res.» bombes Joan Fuster va ser víctima de la intransigència del blaverisme i del sector espanyolista valencià, que va tenir-lo en el punt de mira des de la publicació dels seus primers escrits sobre valencianisme i Països Catalans. Els fets més greus van ser els dos atemptats que va rebre a casa seva. El primer, el novembre del 1978; el segon, d’efectes més greus, el setembre de 1981, quan van fer-hi esclatar dues bombes. Després d’aquell atac, Fuster ja no va tornar a ser el mateix. «Aquest atemptat ha estat molt més violent que el primer. En esclatar una bomba estàvem parlant Jaume Pérez Montaner, Vicent Salvador i jo, vàrem sortir tots tres al carrer… Llavors ens varen dir que hi havia una altra bomba  l’havien deixat en una finestra. Si ens quedem una estona més al carrer, on hi havia poca llum  no ho expliquem. Una cosa així ha d’estar calculada.» «Crec que m’han cremat en més d’una falla. Els uns alimenten uns prejudicis, els altres s’inventen un enemic i, pam, ja tenen el culpable de tot. Per cert, encara deuen riure aquells que em foteren les bombes, perquè no els han enganxat mai, que jo sàpiga.» El blaverisme, que també va atemptar contra la casa de Manuel Sanchis Guarner, ha continuat atacant amb pintades la casa de Fuster un cop mort, i fins i tot va profanar-ne la tomba. Cançó, Nova «La ‘cançó’, finalment, ha trencat els prejudicis ancestrals, i una transfusió de fonètiques i de lèxic, de Salses a Guardamar i de Fraga a Maó, ha pogut consumar-se positivament gràcies als cantants i als seus discos. Això no ho sabran valorar mai els sàtrapes de la política i de la cultura ‘oficials’: sàtrapes o sapastres. Però ja es fotran. Aquells ‘Països Catalans’ de què ningú vol sentir parlar últimament no són més que això: l’Ovidi que canta la seva arrel d’Alcoi. O la Maria del Mar. I tots els altres.» clàssics «Si la cultura, acceptada com un patrimoni, i si el clàssic, consagrat com a valor innegable, continua tenint sentit, és, en definitiva, per la seva permanència en l’ordre de les vigències actuals. Al cap i a la fi, tots distingim clarament el que és ‘arqueologia’ i el que no ho és. Una obra literària de fa cinc, deu, vint o més segles, pot conservar, més o menys íntegres, els seus al·licients, i això la redimeix de qualsevol titlla d’ancianitat. El clàssic no és clàssic per ser antic, sinó perquè segueix sent ‘modern’, ‘actual’.» Bon llegidor i coneixedor dels clàssics, va dedicar estudis als grans autors del país, entre els quals, Isabel de Villena, sant Vicent Ferrer i Ausiàs Marc. Colometa Explica la tradició que Josep Pla es va negar a considerar premiable una novel·la «amb nom de sardana», i Colometa es va quedar sense el premi Sant Jordi. Era l’any 1960. Però en aquell jurat hi havia també Joan Fuster, que havia defensat sense èxit la novel·la. N’havia quedat impressionat i va fer-la llegir a Joan Triadú i a Joan Sales. L’editor va escriure una carta que ja ha esdevingut objecte-moment mític, va encetar una intensa relació literària amb l’autora, va aconseguir canviar el títol de la novel·la i Mercè Rodoreda va triomfar amb La plaça del Diamant. La crítica de Joan Fuster a Destino, l’any 1962, era explícita: «Quant a l’idioma, i també quant a l’estil –naturalitat emotiva–, la il·lació dels fets i les observacions, l’òptica general de la protagonista, Mercè Rodoreda ha aconseguit una afinada equació entre el propòsit i els mitjans: això és el que, en art, rep el nom de perfecció. No caldrà indicar que a això ha aplicat tota la seva perícia i tota la seva intel·ligència d’escriptora. Poques obres tenim a la literatura catalana com aquesta, que aparentin tanta espontaneïtat i alhora responguin a un treball literari tan subtil.» contradiccions «Doneu-me un bon contradictor i seré capaç de construir les més excelses teories.» «Les meues contradiccions són les meues esperances.» conviccions «No tingueu més conviccions que les decididament imprescindibles.» «Tota convicció –convicció seriosa– se us convertirà en prejudici per a les conviccions ulteriors. Penseu-hi. Cada convicció que adquiriu és un prejudici més que acumuleu. I ja sabeu què vol dir un prejudici: un vici d’origen. Si sou zelosos de la vostra llibertat intel·lectual, si aspireu a conservar la ‘disponibilitat permanent’ que n’és el pressupòsit, heu d’esforçar-vos per ser homes d’escasses conviccions. El fanàtic és un convençut: un individu que està convençut de tot, que té moltes conviccions. No crec que el fanatisme siga una perspectiva gaire amable. La prudència, virtut cardinal, aconsella evitar aquestes exasperacions mentals i morals. I al capdavall, per a circular per la vida, no calen massa conviccions. N’hi basten tres o quatre. Només.» ‘Criatura dolcíssima’ Fuster també va conrear la poesia. Com tants altres escriptors, va ser fent versos, que va començar. I versos hi havia a Verbo, la primera revista que va fundar, de jove, dedicada a la poesia, i que va dirigir durant deu anys. Tot i que és una faceta potser més desconeguda, va publicar set llibres de poesia, a més de dedicar-hi uns quants estudis i antologies. Com en tants altres casos, també en aquest, la musicació d’alguns dels seus poemes ha ajudat a difondre’ls. És el cas de ‘Criatura dolcíssima‘, que va popularitzar Lluís Llach. cultura «Només es pot fer cultura a l’hora del cafè: vull dir, després d’haver dinat. Un home mitjanament mort de gana, ¿s’interessaria pel problema de l’analogia entis, per les particularitats prosòdiques del Dante, per la teoria dels quanta, ni tan sols pel concepte de plusvàlua?» «Corregir i augmentar: això és la cultura.» «Al capdavall, els reductes minoritaris de la ‘cultura’, a la llarga acaben revertint en una eficàcia multitudinària positiva.» descrèdit de la realitat, El Publicat el 1955, aquest és el primer assaig de Fuster després d’haver escrit poemes i un llibret editat a Mèxic sobre la poesia catalana fins a la Renaixença. El descrèdit de la realitat, «mirades breus als diferents moments de la història de l’art amb el desig d’entendre les relacions entre les tendències de la pintura occidental i la realitat», va causar sensació quan sortí. Més d’un es demanava com podia ser que un autor desconegut que amb prou feines havia posat els peus fora de Sueca tingués tots aquells coneixements d’art . Ell mateix anotava aquesta observació a l’agenda: «Done per acabat el text d’El descrèdit de la realitat. No em satisfà massa, però em sembla relativament potable, dit siga sense vanitat. Veurem si els agrada, als editors; un d’aquests dies l’enviaré a Mallorca. Tant de bo hi hagués una mica de sorteta i pogués publicar-se encara enguany.» Els editors a qui fa referència són Francesc de Borja i Moll, amb la complicitat i col·laboració de Manuel Sanchis Guarner. Fuster va tornar a dubtar de la seva obra pocs mesos més tard: «El meu escrit m’ha semblat prou fluix: supose que, en aquesta impressió, deu influir-hi bastant la materialitat de les proves, que m’inclina a l’escepticisme i a la melangia. Ja m’ha passat això altres vegades; després, quan el llibre ja ha pres la seua forma definitiva, m’ha paregut més decent. Sembla que Moll té interès a llançar ràpidament al mercat aquest Descrèdit (que veurem de qui és, si de la realitat o de mi).» Diccionari per a ociosos «Que el lector no s’ho prengui malament. Al capdavall, tampoc no serà cap mentida. Perquè quan llegiria, sinó en una estona d’oci? D’altra banda, encara que els escriptors professionals afirmin que la literatura té unes finalitats excelses i transcendents, no hi ha dubte que també en té una altra de vulgar i efectiva: la d’omplir els ocis d’uns hipotètics lectors. Almenys, la mena de literatura que jo cultivo –literatura subalterna, marginal, d’anar per casa– no pot arrogar-se aspiracions de particular petulància. Són ‘assaigs’: poca cosa.» escriure «Només diem –i escrivim– llocs comuns: altrament no ens entendríem.» «Escriure –fer literatura– és tot això que vostès diuen i, de més a més, una forma de venjança.» «Escriure és recordar o, en tot cas, inventar records.» «I morir deu ser deixar d’escriure.» escèptic «Jo sóc, des del punt de vista filosòfic, un escèptic; tot i que amb conviccions davant la vida… Potser el meu escepticisme sigui en el fons una convicció. En definitiva, crec que dir escepticisme és equivalent a proclamar un sentit crític davant els problemes en general.» «L’escepticisme implica una actitud crítica, amb una indubtable preocupació per la problemàtica viva, del moment, que, en conseqüència, porta a desemmascarar els mites i, si és possible, a la destrucció d’aquests. No significa, doncs, el desentendre’s de les realitats i dels problemes, ans al contrari.» Estellés, Vicent Andrés «La poesia de l’Estellés no és una poesia deprimida o negra. Com que no s’origina en fetitxismes ideològics, sinó en la modèstia de viure, rutinària, cruelment addicta a la biologia més insignificant i més indispensable, no ha de ser ni pessimista ni optimista: ‘és’ a seques. El sexe, la fam i la mort esdevenen, en aquest context no gens ampul·lós, l’entrellat de la ‘vida’, i tot hi és al seu lloc, la merda o el semen, i l’afecte més innocent, i l’alegria, i el difunt que tots serem un dia o altre, i un plat de calent, i una cançó perquè sí, i jugar al truc o escriure versos, ja que ‘escriure versos’ forma part de la vida. En un pam de món, i en un pam d’idioma –també ‘amb un pam de llengua’, de cansament o d’insult–, la poesia s’hi agrumolla, i s’alça.» Joan Fuster, Vicent Andrés Estellés i Manuel Sanchis Guarner: els anomenaven ‘la santíssima trinitat’. Tres amics, tres autors compromesos, tres ments privilegiades. Espriu, Salvador «Admire molt l’obra de Salvador Espriu, entre altres raons més serioses, perquè ha intercalat una mica de semitisme enmig d’una literatura de tantes pretensions hel·lèniques com la catalana.» esquerra «El nacionalisme, al País Valencià, ara és d’esquerra. Havia de ser-ho fatalment, i amb una involució curiosa, que implica, alhora, que ser d’esquerra, una esquerra autèntica, ha de ser nacionalitària.» «El País Valencià serà d’esquerres o no serà.» «Potser l’esquerra, d’extrem a extrem dels Països Catalans, no podia ser sinó això. Una bestiesa. La dreta, en canvi, sí que sabia on anar. La dreta, entre nosaltres, sempre ha estat més ‘il·lustrada’ que l’esquerra. Com és natural, ai! La idea d’una ‘tradició nacional’, que hauria d’haver estat la base teòrica de l’esquerra, fou assumida per la dreta.» exili Fuster no va trigar gaire a entrar en contacte amb escriptors i intel·lectuals exiliats per la guerra de 1936-1939, i aviat va començar a col·laborar amb la premsa de l’exili, bàsicament de Mèxic: a la Nostra Revista i a Pont Blau. Un dels primers articles que va publicar a la Nostra Revista, ‘València en la integració de Catalunya’, deixava clar el seu parer i punt de vista respecte del país: «Mentre el problema de València no serà considerat pels catalans estrictes com un problema llur, i com un problema rigorosament nacional –des dels punts de mira econòmic, polític i cultural–, el catalanisme no deixarà d’ésser un moviment fracassat en potència.» existencialisme «I també caldria dir alguna cosa sobre el pols moral de l’home europeu després dels darrers tràngols. No parlarem del solatge de ressentiment que va acumulant-se pertot. I l’existencialisme –que ha deixat d’ésser aquella mera mena d’hermenèutica de l’angoixa que semblava, chez Heidegger, per convertir-se en un monstruós sibaritisme de l’angoixa–, l’existencialisme, flor indefugible de la nostra conjuntura, és prova suficient del grau de dissolució –de desesperament, de consciència de derrota íntima– a què hem arribat.» fusterians En una carta a Josep Pla, Fuster diu: «No voldria morir-me sense haver deixat en funcionament i ‘en forma’ al País Valencià uns quants equips d’intel·lectuals i de no intel·lectuals capaços de remoure –o almenys d’intentar-ho– aquesta societat en perpètua somnolència digestiva…» Aquests equips d’intel·lectuals i de no intel·lectuals van ser i són encara una realitat que ha complert la funció de remoure la societat. La llista de fusterians és interminable i sempre inacabada. Gramsci, Antonio «Avui, tot cristo es diu marxista, i ben sovint sense tenir ni puta idea de la maniobra. Hi ha molta gent que s’apunta a un dels molts partits autodenominats marxistes, amb la mateixa innocència amb què la meua mare s’apuntava a la confraria de la mare de Déu del Carme o a la de sant Antoni de Pàdua. I pitjor encara, una quantitat alarmant d’intel·lectuals, en el sentit gramscià de la paraula, que s’afirmen marxistes, i resulta que no han de ser idealistes, filosòficament parlant, ni han entès això de la dialèctica, i que veuen la lluita de classes com un tebeo històric… No, ser marxista no és fàcil. Jo només sóc marxistoide, marxistòfil o relativament marxià… De tots els vostres ‘clàssics’, el qui he trobat més convincent i practicable és Antonio Gramsci. L’afició a Gramsci em ve de Raimon, que me’l va descobrir. Gramsci és una mina…» hereu i marmessors Fuster va deixar el seu patrimoni en mans d’un únic hereu, Josep Palàcios. Amic des de petits, deixeble fidel de tota la vida, veí sempre present, Palàcios apareix a gairebé totes les trobades, tertúlies i reunions a prop de Fuster. Palàcios va ocupar-se de les traduccions al castellà d’algunes obres del seu amic. El dia que Josep Pla es va plantar a la casa de Fuster sense avisar, va trobar els dos companys escoltant Vivaldi, mentre a fora queia una pluja inclement. A banda de l’hereu Palàcios, Fuster va posar el seu llegat en mans de tres marmessors: Max Cahner, Joaquim Maluquer i Eliseu Climent. Per a la missió de fer complir i d’executar les seves darreres voluntats, Fuster va designar tres homes d’acció i molta obra. Cahner i Maluquer havien estat els seus amfitrions a Barcelona i impulsors primerencs de la seva tasca intel·lectual i literària. Climent era un dels deixebles més enfeinats de la generació que Fuster apadrinava i convidava a crear estructures i país. humanisme «La seva concepció de l’home i dels vincles socials és desmentida o defraudada pels fets de cada dia. Els ‘humanistes’ no la desemparen ni la rectifiquen, però. Hi tenen fe, encara. Pensen que hi ha un mòdul de ‘dignitat humana’, una axiologia i un desideràtum de confort intel·lectual –els seus–, que haurien de ser preservats, costi el que costi, enmig de la convulsió de ‘formes de vida’ a què assistim. I pensen que caldria preservar-los per damunt de tot, perquè hi veuen la definitiva encarnació d’un ‘ideal’ també definitiu.» «La ‘moral’ que avui es desintegra –la cultura moribunda en què vivim– no pot oblidar ni ocultar-se la seva condició de ‘mortal’. La coneguda frase de Paul Valéry seria, ací, una citació escaient. Tanmateix, ens mostrem refractaris –i els ‘humanistes’ professionals més que ningú– a reconèixer-nos ‘civilització’ transitòria i perible. O, tot i ser testimonis de la seva agonia, voldríem evitar-la. Solament que el ‘progrés’ hi alça un obstacle invencible: o millor encara, milita en contra. Entre ‘progrés’ i ‘moral’ acarats en una disjuntiva tan pelada, els ‘humanismes’ –els ‘humanistes’– no saben què fer-hi. Simulen ignorar la necessitat d’una tria.» ironia Un dels trets distintiu de l’expressió fusteriana. Però, més que no pas fer-ne reflexió i teoria, Fuster n’era un practicant freqüent. Combinava la ironia amb una certa mala jeia. Era tan reconeguda, la seva capacitat irònica, que el 2016 es va fer una jornada a Sueca, organitzada conjuntament per l’ajuntament i la Càtedra Joan Fuster de la Universitat de València, dedicada precisament a això: Joan Fuster i la ironia. En va sortir un llibre amb el mateix nom que reuneix l’aportació dels cinc participants. Segons aquesta obra, en el conjunt de l’extensa producció de Fuster, la ironia «esdevé un element important en la seua actitud personal, un instrument per a la crítica social i una estratègia per a cridar l’atenció i captivar els lectors». Dos aforismes de Fuster que hi fan referència: «Contra el bé i contra el mal –contra les pretensions de l’un i de l’altre– només tenim una defensa: la ironia.» «La ironia necessita còmplices.» Literatura catalana contemporània En l’extensa bibliografia de Fuster, també hi ha lloc i temps per a aquest repàs de la història de les lletres de casa nostra i les figures més destacades, sense eludir el context social, polític i lingüístic de cada moment. Una obra d’encàrrec, dels possibles errors de la qual s’excusava al pròleg, sempre modest i ‘sensible al ridícul’. De la solapa de la sisena edició: «La curiositat universal de Joan Fuster, la plenitud de la seva consciència catalana, la seva personalíssima acuïtat, el seu humanisme fan d’aquesta història de la literatura catalana contemporània un document especialment clarificador d’una etapa de la nostra cultura que només disposava de treballs parcials o monogràfics.» llegir «Llegir no és fugir. Encara que hi hagi molts que no cerquin en la lectura sinó el succedani honorable d’un estupefaent, llegir és tot el contrari d’embriagar-se o d’ensopir-se. Es llegeix per comprendre’s un mateix, per comprendre els altres, per comprendre el nostre temps. I fins i tot per comprendre el passat, el qual, en última instància, és també passat ‘nostre’, passat d”avui’. Acudim a l’obra literària a la recerca de noves o millors dades, d’opinions, de coratge, respecte al món que ens envolta, respecte al món de què som part. I el que no sigui això, serà perdre el temps; és a dir, perdre el nostre temps.» Fuster va deixar, en morir, una biblioteca amb vint-i-cinc mil llibres. «Els llibres no supleixen la vida, però la vida tampoc no supleix els llibres.» «Sóc un gran treballador i, com que l’afirmació és una veritat literal, no vull que me la neguin, i l’única cosa que lamento és que la necessitat de guanyar-se la vida a força d’escriure em deixi ara tan poc temps per a llegir. Llegir és l’única cosa que m’ha divertit sempre.» llengua Historiador de la llengua, saben com sabia quina importància tenia en el vincle entre els territoris dels Països Catalans, va escriure’n un bon nombre d’articles i en parlava quan li ho demanaven en les entrevistes. «Estic convençut que l’ensenyament del català a l’escola és important i donarà fruits. Primer, cal aprendre que el català és una llengua normal i hem de perdre-li la por. Per aquí es comença. Però vull dir que sóc escèptic també amb això. Crec que tots els estats intenten alfabetitzar per a desalfabetitzar tan ràpidament com puguin, amb l’objectiu que la gent abandoni aviat el costum de llegir. I hi ha un altre perill, que ja passa a Barcelona: els nens poden acabar sabent escriure i llegir perfectament el català, però parlant en castellà al carrer, als seus llocs de reunió.» «És obvi que, actualment, una llengua no pot sobreviure sense la pròtesi de l’oficialitat i del gran negoci.» «S’escriu en la llengua que es posseeix: el fragment de la llengua que es posseeix. I escriure és pensar, sentir, calcular.» També es va preocupar pel model de llengua literària, i ell mateix va seguir diversos corrents en el curs dels anys: durant temps, va optar per un model unitarista i escrivia en ‘barceloní’. Més tard, es va decantar per un model policèntric i per les formes dialectals clàssiques. Però no se sentia còmode ni amb l’un model ni amb l’altre, i va acabar assumint una mena d’eclecticisme, sovint geogràfic: segons on es publicaven els seus texts o a qui s’adreçava, seguia un model o un altre. Marc, Ausiàs «Fatigós i fort, aspre i subtil, és el llenguatge –l’estil– d’Ausiàs March, i no podia ser altrament», va deixar escrit sobre el gran poeta del Segle d’Or en l’antologia que va dedicar-li. També li va escriure un poema, ‘Homenatge a Ausiàs March’ (podeu escoltar-lo recitat per Ovidi Montllor), del llibre Terra en la boca, que comença així: «Home torbat, cor d’entranyes matèries, introduït en el dol i en la faula, curs de desigs, acoblat a l’argila, foc sobre foc, dolorós, boca eterna!» marxisme «Jo no seria mai capaç de sentir-me marxista cent per cent. Però hi ha moltes coses del pensament marxista, tan clares i tan útils, sigui com a instrument de comprensió del món i de la societat, i també com a instrument d’acció política, que no diré que les hagi fetes meves d’una manera gaire ferma, però sí que les he assumides bastant. En definitiva, jo crec que sóc un liberal.» «El senyor Marx escrivia a la llum d’un gresol. Per tant, des d’aleshores, han passat moltes coses al món.  Aquest marxisme dels llibres del senyor Marx ha quedat a les mans d’una mena d’escolàstica que l’ha mantingut com a dogma. D’altra banda, segurament hi deu haver hagut un cert marxisme independent d’aquesta diguem-ne ortodòxia que podia i hauria d’haver-se entès més. Però aquest marxisme heterodox no tenia els canals de difusió que eren la militància i la propaganda dels partits comunistes.  Hi ha una altra cosa, que és plenament marxista, precisament: no es pot separar la teoria de la praxi. I el fet és que ja no existeix proletariat. No és que no hi haja proletaris –que n’hi ha, per descomptat, com també hi ha burgesos, o capitalistes, millor dit. Però les classes diguem-ne treballadores ja no tenen el sentit reivindicatiu que se’ls suposava.  El Manifest és un llibret molt il·lustratiu. Convé que la gent se’l mire i que, després, adopte l’actitud que vulga.» Montaigne, Michel de «Els meus amics coneixen la devoció que professo a Michel de Montaigne, tan sols compartida –en el meu afrancesament fatal– pel meu afecte a Rabelais i les admiracions esporàdiques pels ‘moralistes’ i els ‘llibertins’.» «Montaigne és un autor que sempre m’ha encantat i del qual, de tant en tant, encara òbric els Essais i en llegesc alguna cosa. Hi trobes un espectacle intel·lectual molt interessant.» Joan Garí explica una metàfora prou bonica: quan es va morir Joan Fuster, a la tauleta de nit van trobar-hi els llibres de Montaigne: la seva última lectura. nacionalisme «Ben mirat, pocs pobles d’Europa estaven en condicions d’esdevenir nacionalistes com ho estava el nostre, abans que el ‘nacionalisme’ sorgís com una doctrina i una decisió a principis del Vuit-cents. En aquest punt, ens avancem a tothom.» «Tot ‘nacionalisme’ és això: lamentació i reivindicació.» «Som molts els homes del món –i, ai!, a la mateixa Europa i tot– que ens sentim nacionalistes perquè els altres no ens permeten deixar de ser-ho…» «En el fons de tot ‘patriotisme’, sigui de la ‘pàtria’ que sigui, hi ha una suspicàcia vigilant, erigida enfront de les ‘pàtries’ veïnes: no hi hauria ‘patriotes’ si no haguessin d’encarar-se amb uns ‘patriotes’ rivals. Però potser l’ús que fem del mot ‘nacionalisme’ ens permet de pensar que és una forma de ‘patriotisme’ una mica especial: un ‘patriotisme’ vexat i, per això mateix, més agressiu.» «En realitat, un nacionalisme només es crispa i s’arbora enfront d’un altre nacionalisme, que l’amenaça. O millor: una nació només té necessitat –de vegades necessitat biològica, d’instint de conservació– d’exaltar-se en nacionalisme, quan es veu en perill davant les ambicions d’una altra nació.» «Tot ‘nacionalisme’ és ‘nacionalitis’: una inflamació de ser allò que un és, en determinades reclamacions.» «Cada ‘nacionalisme’ en segrega més: més ‘nacionalismes’ eriçats de rèplica…» «Tot funcionaria millor si ells –’ells’– renunciassen a ser ‘nacionalistes’, i no ens obligassen a ser ‘nacionalistes’ als altres… Una il·lusió passatgera, ai!…» Nosaltres, els valencians «El Nosaltres el vaig fer en mes i mig o dos. Allò va ser una d’aquelles coses del Max . Max és un personatge impertinent que sempre m’estava burxant: ‘Has d’escriure un llibre, has d’escriure un llibre, has…’ ‘Te l’escriuré, però deixa’m tranquil.’ Em vaig posar a la màquina, i vaig anar posant en solfa totes les coses sobre les quals havia reflexionat els darrers anys.» Un dels estudiosos de l’obra de Fuster, Jaume Pérez Montaner, ha dit que la significació de Nosaltres, els valencians ha estat tan remarcable que es pot parlar d’un abans i un després d’aquesta obra en qualsevol referència a la cultura i la consciència nacional del País Valencià. Fuster va parlar-ne així al pròleg de la segona edició, tan sols dos anys després de la primera: «Aquest llibre s’ha venut bé, fonamentalment, perquè el nostre públic –valencià i no valencià– el necessitava. Necessitàvem, necessitem llibres, escrits per algú o altre, tant se val, on d’una vegada i sense ambages, quedin replantejats uns quants dels problemes bàsics que ens afecten en el nostre destí de col·lectivitat diferenciada. Ens urgeixen molts exàmens de consciència –de consciència nacional–: un d’ells, concretament, des de l’angle valencià, era el més urgent i urgidor de tots. Almenys, jo, com a valencià, ho creia així. La curiositat suscitada pel meu paper demostra que no era jo l’únic a pensar-ho.» Països Catalans El terme ‘Països Catalans’ apareix documentat per primera vegada el 1876 a l’obra Historia del Derecho en Cataluña, Mallorca y Valencia. Código de las Costumbres de Tortosa, I de l’historiador Benvingut Oliver i Esteller, nascut a Catarroja. També el fa servir Josep Narcís Roca i Farreras l’any 1886 en un article a la revista L’Arc de Sant Martí. Però és Joan Fuster qui el popularitza uns quants decennis més tard als assaigs Nosaltres, els valencians i Qüestió de noms, publicats ambdós el 1962. A Qüestió de noms diu: «La història i les estructures socioeconòmiques ens han marcat, fins avui, amb un ‘caràcter’ local lleugerament distint. La ‘unitat’ que som abraça i tolera una pluralitat perceptible. És lògic que el nom que pretenem imposar‐nos reflecteixi aquesta pluralitat alhora que afirmi i afermi la nostra unitat. Per això Països Catalans és el terme més oportú que hi podríem trobar. Estic persuadit que no sols és el més oportú: crec que és l’únic que, en les nostres circumstàncies actuals, pot servir‐nos.» Pla, Josep «Vaig obrir la porta i em vaig trobar amb un senyor d’uns seixanta anys, ben conservat, amb boina i gavardina, que, sota la pluja, em mirava encuriosit. Jo no el coneixia personalment, però el vaig reconèixer de seguida, és clar. Passada la primera sorpresa, i després de les salutacions de rigor, em va apressar: ‘Anem a dinar, anem a dinar, senyor Fuster.’ ‘Anem, però deixa que avise els pares.’ També hi era Palàcios. Fetes les presentacions, marxàrem a dinar en un bar del cantó d’aquest mateix carrer on servien menjars…» «Vam ser amics durant molts anys. Ens vèiem sovint perquè o bé ell venia cap ací, a Sueca o a València, o bé jo anava a Barcelona o fins i tot al mas de Llofriu, on m’instal·lava un parell de dies. Més d’un parell de dies, no, perquè ja se sap: hoste i peix menut, al tercer dia put.» «Era un home als antípodes del meu pensament ideològic i, per tant, sempre teníem tema de què discutir. Ell em deia que jo era un comunistoide, però és que ell era excessivament conservador.» plaça de Bous «Venim a Castelló, el 1982, a ratificar el sentit unitari, d’irreductible catalanitat, que inspirà les Normes. Venim a Castelló a proclamar en veu ben alta que, contra les maniobres hostils al nostre idioma que hi ha en marxa, el poble valencià conscient alçarà la resistència més decisiva i més clara.  Ací, ha de quedar clar que el valencià, el català que parlem al País Valencià, és encara una llengua postergada, o pitjor, perseguida. Ens la volen acorralar al reducte folklòric. I no. Ací hem acudit a manifestar-nos per la unitat de la llengua.» El discurs de Joan Fuster a la plaça de Bous de Castelló, el 25 d’abril de 1982, encara ressona. Un discurs que acabava amb unes paraules que han esdevingut lema: «O ens recobrem en la nostra unitat o serem destruïts com a poble. O ara o mai!» L’acte commemorava els cinquanta anys de les Normes de Castelló, amb què se certificava la unitat de la llengua i l’adopció de la normativa de Pompeu Fabra i el IEC. Però també va esdevenir un homenatge a Joan Fuster, que pocs mesos abans havia sofert l’atemptat amb bomba a la porta de casa. Raimon «A tots ens semblà que també descobríem una clara energia possible, vinguda del fons de la terra o d’un oblidat racó del temps. Raimon cantava perquè sí, i no ho sabia. Nosaltres, en canvi, sorpresos, hi trobàvem l’idioma que es rejovenia, més familiar que mai, vibrat en inflexions noves i elàstiques. No estàvem acostumats a escoltar aquesta mena de cançons en la llengua de cada dia.» Ho escrivia Fuster el 1983 en el primer disc de Raimon. D’aquella actuació a Casa Pedro, a València, en nasqué una amistat que durà tota la vida. Tot just el 1964, Fuster publicava el llibre Raimon, sobre el fenomen xativí que ja despuntava. «Serà Raimon fins que quedarà afònic, i el sobreviuran els discos.» Riba, Carles «El dia que va morir Riba vam perdre el respecte a la literatura d’aquest país; tothom va poder començar a dir tonteries. Mentre Riba vivia, la gent es cuidava molt de dir-ne, perquè podien arribar a les seues orelles. Tots li teníem un gran respecte. Era un home que ho sabia tot. Era allò que en diuen un humanista.» Roig, Montserrat Fuster va beneir la ploma de Roig amb el pròleg que li va escriure a la primera obra, el recull de relats Molta roba i poc sabó… i tan neta que la volen. «La ‘personalitat literària’ de Montserrat Roig, ara com ara, ve emmarcada per aquestes proclivitats. Feminista? Posem-hi: dona. Catalanista? Diguem-ne: catalana. Marxista? Com la majoria dels marxistes del país: aproximativament. I sumant-ho tot, el ‘fenomen Montserrat Roig’, arrelat en una vocació i en una decisió admirables, té un perfil insòlit. O no tan insòlit, i és igual. Ella fa la seva feina, escriu, i nosaltres la llegim. Montserrat Roig està condemnada a ser, fins que es jubili o es mori, una ‘escriptora’.» Russell, Bertrand «Un autor que m’ha interessat tota la vida. Bertrand Russell no és un escriptor, sinó un desinfectant. Qualsevol llibre seu que ha caigut a les meues mans, de seguida l’he llegit. M’he quedat, és clar, a la frontera de la seua filosofia, que és més difícil de deglutir.» Foto ©Prats i Camps Sueca Carrer de Sant Josep, número 10. Una finca de tres plantes i façana neogòtica heretada per la família. Fuster hi va viure tota la vida, des d’infant fins a la mort. Si mai va pensar a anar-se’n, ho va descartar; no únicament per raons econòmiques, sinó també perquè hi tenia els pares grans i malalts i tot un món particular, en aquella casa. «El que passa de les portes de casa cap a fora, m’ha influït tant com jo he volgut que m’influís. És clar, jo visc ací i ací tinc els amics, i faig la vida de qualsevol veí del poble. Però quan tanque la porta, aquesta casa és el meu món.» Els últims anys, explicava així la rutina a Sueca: «Faig una vida bastant retirada. Em llevo tard, i vaig a dormir també tard, molt tard. Pràcticament, no surto de casa: una escapada a correus, o a prendre un cafè, o a comprar tabac: això és tot. Em passo les hores llegint i escrivint. De tant en tant, uns amics o altres, del poble o forasters, vénen a visitar-me, i parlem de coses. Algun vespre, si em trobo massa fatigat, vaig al cinema o poso discos a la gramola… Músics italians del XVII i del XVIII, que tenen una virtut sedativa extraordinària. Les tardes del dilluns pujo a València, i aprofito l’ocasió per a agregar-me una estona a una vella i innocent tertúlia… Un programa gris i monòton, oi?» tertúlies Fuster fou un gran afeccionat a la tertúlia. En feia a qualsevol lloc on s’estava. A casa, a València el dilluns, a Barcelona quan hi anava de visita… Home de cultura fonda i de verb esmolat, tenia l’habilitat de captar l’atenció dels seus companys tot prenent el cafè o la copa i fumant cigarretes. Els pelegrinatges de deixebles assedegats de mestre eren habituals, a casa seva. Però ell va participar durant anys en algunes tertúlies més organitzades i estables amb figures com ara Vicent Ventura, Josep Espasa, Miquel Tarradell, Ernest Martínez Ferrando, Josep Iborra, Josep Lluís Bausset i Josep Garcia Richart, entre més. Segons Garcia Richart, últim supervivent de la mítica reunió i finat aviat farà dos anys, l’itinerari de la tertúlia de Fuster va ser: l’Hogar Juvenil, el Café Noel –ja desaparegut–, la casa de Vicent Ventura –primer, al carrer de Tres Forques, i després, a l’avinguda de Suècia– i la casa de Fuster a Sueca. Unes tertúlies que «es van fer sempre el dilluns fins que es va establir de fer-les a Sueca, que es van traslladar al dissabte.» transició Potser l’entrada hauria de ser: ‘transició, el desencís de’. Joan Fuster va ser un dels desencantats i decebuts amb l’anomenada transició democràtica espanyola. Va ser durament crític amb els moviments polítics d’aquell moment i amb la resposta de la gent. «Tots són uns i els mateixos.» «La constitució i l’estatut, com a textos pornogràfics, en conec de millors.» «Ens enganyàvem a nosaltres mateixos.» Quan, dècades més tard, el periodista Toni Mollà li va demanar per aquella contundència que Fuster no semblava recordar, va respondre: «Tot això va lligat al moment i l’autoengany que va representar viure, en directe i en persona, això que tu dius la transició política. Estàvem massa obsessionats amb el que passava a determinat nivell i no miràvem que la gent –que les masses– continuaven, efectivament, sense interessar-se per res, com sempre.» Unamuno, Miguel de «Miguel de Unamuno és un autor que sempre he llegit perquè parlava d’una sèrie de qüestions que et fan pensar i et fan prendre posicions: a favor o en contra. Li vaig dedicar algun paper i tot. Jo he estat pràcticament sempre en contra de tot el que deia Unamuno, però m’he llegit tot el que ha produït i ha caigut en les meues mans.» Aquest ‘paper’ que diu que li va dedicar és el llibre Contra Unamuno i tots els altres: refutacions iròniques i impertinents a Unamuno i tots els qui hi compartien l’ideari del nacionalisme espanyol. València i la universitat Joan Fuster va hostatjar-se a València mentre estudiava dret a la universitat. S’estava en una pensió del carrer de la Mar, on va conèixer Josep Lluís Bausset –que va anomenar-la pensió ‘clorofil·la’ perquè sembla que només hi havia verdures i la carn, més aviat, hi escassejava. D’aquella estada va néixer una amistat entre tots dos homes que durà tota la vida. Van ser uns anys, els d’universitari, de descobrir la ciutat i també de provatures i descobriments literaris. De fer coneixences i establir relacions de les que duren i influeixen. Acabats els estudis, va exercir la professió durant uns quants anys, però de seguida ho va deixar estar per a posar-se a escriure. Tot i que va tornar-se a instal·lar a Sueca, va adoptar la rutina d’anar a València cada dilluns: hi passava el dia fent encàrrecs, veient-se amb gent, assistint a tertúlies. També, ben sovint, atenia estudiants universitaris que aprofitaven la seva estada a València per anar-lo a veure i parlar-hi. Dècades més tard, va reprendre la relació amb el món acadèmic. El 1981, la Universitat va dedicar-li un acte d’homenatge, en el qual Fuster va dir: «No puc oblidar que sóc ‘fill’ de la Universitat de València, que en les velles aules de l’Alma Mater Valentina vaig fer els meus estudis més ben o més mal aprofitats, que les parets d’aquest edifici han estat testimoni de les meues primeres experiències vàlides.» El 1983 va incorporar-se a la UV com a professor no numerari; i el 1986 va ocupar-hi la càtedra d’història social de la llengua catalana. L’any següent va jubilar-se com a professor emèrit. El 23 de novembre de 1992, el dia que hauria fet setanta anys, la UV va celebrar una cerimònia pòstuma en la qual va lliurar la Medalla d’Or de la Universitat a Joan Fuster; un acte en memòria de l’escriptor que avui es pot trobar en forma de llibre. Ventura, Vicent Un altre dels grans amics de Fuster, amb qui compartia tertúlies i pensaments polítics. Periodista i referent polític, fundador del PSPV i UPV, valencianista i incansable lluitador per la democràcia. Fuster li tenia gran estima i va comptar amb ell per al pròleg de Notes d’un desficiós. Anys abans, en una carta a Josep Pla, Fuster en deia: «Vicent Ventura és un home intel·ligent, periodista hàbil i espavilat, que té una gran clientela de lectors. Actualment treballa també per a una poderosa societat mercantil, d’exportadors de taronja precisament, cosa que el situa en condicions per a parlar dels problemes econòmics amb coneixent de causa. Ventura podria polaritzar un altre sector social decisiu: les classes mitjanes, el poble.» Vicens Vives, Jaume L’historiador gironí va influir de manera determinant en el pensament de Fuster, i també en la seva obra. Diuen que, sense Notícia de Catalunya (que en un primer moment havia de titular-se Nosaltres, els catalans), Fuster no hauria escrit Nosaltres, els valencians. El suecà va participar en un número especial de Serra d’Or d’homenatge a Vicens Vives, el 1960. En aquell article, reclamava la catalanitat dels valencians, en referència a un dels últims articles de Vicens Vives, ‘Presència valenciana’. whisky «Bec amb una certa, o incerta, discreció, segons les llunes. I fumo molt: fumar i beure són formes de companyia per a un solitari.»

Summary: Joan Fuster, amb totes les lletres


El síndic de Compromís a les Corts Valencianes, Fran Ferri, ha presentat una petició de compareixença del president de Renfe, Isaías Táboas, en el parlament valencià davant el mal servei dels trens de rodalia al País Valencià. Així mateix, els portaveus de Compromís al congrés i senat espanyols, Joan Baldoví i Carles Mulet, han reclamat la compareixença del ministre de Foment espanyol, José Luís Ábalos, així com dels màxims responsables d’ADIF, Renfe i dels del nucli de rodalia de València. En relació amb Ábalos, Mulet ha retret en un comunicat la seva ‘nefasta gestió, que no és nova ni exclusiva d’aquest govern’ i que assegura que ‘està fent acabar la paciència de nombrosos usuaris, que estan abandonant per la poca confiança i mal servici el tren convencional i servici públic per a desplaçar-se en vehicle privat’. Compromís ja ha presentat aquesta petició al senat en diferents ocasions, encara que les compareixences no s’han produït per les legislatures interrompudes dels últims anys. De fet, la coalició recorda que ja va presentar, com a primera mesura en arribar al senat, una moció reclamant ‘posar fi a aquest deriva en un servici ple de problemes de tot tipus, que estava desprestigiant el que abans era un servici eficient i de prestigi del país’, ha agregat el representant territorial. ‘Reclamem que el govern invertisca en 2020 una partida de 174 milions per a les rodalies de València, per a actualitzar el servici per la falta d’inversions que no s’han realitzat en els últims anys, en personal, electrificació de la xarxa, connectar ciutats i col·laborar amb els Objectius de Desenvolupament Sostenible que marca l’Agenda 2030 a la qual ens vam comprometre com a país que viu en una emergència climàtica’, sosté. Transferència de competències Per la seva banda, Joan Baldoví ha registrat una proposició al congrés espanyol perquè el govern espanyol transfereixi les competències dels serveis ferroviaris de rodalia, segons disposa l’article 49.15 de l’Estatut del País Valencià, i realitzi totes les inversions necessàries per a poder assumir aquestes competències abans que siguin transferides. Baldoví ha recordat que en l’acord d’investidura entre el PSOE i Compromís s’estableix que les inversions per a un servei de rodalia ‘digne en el territori valencià serà prioritària en els pròxims Pressupostos Generals de l’Estat’.

Summary: Compromís demana les compareixences del president de Renfe i d’Ábalos pel caos en el servei de rodalia


Antonio Estañ ha dimitit del càrrec de secretari general de Podem al País Valencià. Així, i de forma acordada, les regnes de la formació les agafa una gestora fins a la celebració de l’Assemblea Ciutadana. Ell mateix ho ha fet públic a Twitter. ‘Crec que, un cop finalitzat el cicle electoral, és important que, un equip diferent, amb energies renovades, lideri aquesta nova etapa’, ha dit en una publicació. Ha afegit que, després de viure una experiència inoblidable i intensa, li ha arribat el moment de deixar la primera línia i de reprendre altres projectes vitals. Estañ ja havia anunciat a l’estiu que no es presentaria a la reelecció en aquesta Assemblea Ciutadana, que s’hauria d’haver fet a l’octubre però que va ser posposada arran de la nova convocatòria d’eleccions espanyoles. Aleshores va manifestar que arran de la situació del partit el més honest era deixar pas a una nova direcció i a noves persones. Nos seguimos encontrando, para lo que viene necesitaremos toda la inteligencia, el entusiasmo y la fuerza. Un abrazo a todas y todos.https://t.co/zjdGq9by2h pic.twitter.com/4ZJgH6JmLI — Antonio Estañ (@Estany_) November 18, 2019

Summary: Estañ deixa la direcció de Podem al País Valencià


Un grup de neonazis s’ha concentrat avui al matí davant de la Facultat d’Economia de la Universitat Autònoma de Barcelona. El grup, que el formaven més d’una vintenta d’individus, s’ha concentrat coincidint amb l’acte que havia convocat Societat Civil Catalana en aquest mateix lloc a les dotze del migdia per protestar contra una suposada agressió a un membre dels Joves de SCC, a qui haurien trencat una bandera espanyola dimarts en una paradeta de l’entitat a la plaça Cívica. En l’acte exhibien cartells amb el lema ‘No més matonisme’. I mentre es duia a terme, a pocs metres hi havia el grup nazi, que prèviament s’havia concentrat al bar de la plaça Cívica i que, segons afirmen els testimonis presents, s’han desplaçat després fins a pocs metres de l’acte de SCC per a protegir-lo. Entre aquests testimonis hi ha l’estudiant de Dret de la UAB Clara Jorquera, que explica a VilaWeb que els neonazis han tingut una actitud provocadora i han fet la salutació feixista. La tensió ha anat creixent, i han entrat al campus agents antiavalots dels mossos d’esquadra. Aquest vídeo l’ha publicat el sindicat SEPC: @mossoscat protegint al grup de neonazis concentrats a la UAB. pic.twitter.com/HFH4T8ycvM — SEPC_UAB (@SEPC_UAB) April 22, 2016 I aquest altre vídeo és de Clara Jorquera, en què es veuen moments de molta tensió, quan els neoanzis han buscat la confrontació amb els estudiants. El personal de seguretat de la universitat ha intervingut, i un d’ells ha acabat rebent un cop d’ampolla propinat per part d’un dels ultres. Un agent dels mossos també ha quedat ferit pel llançament de la mateixa ampolla. Ho podeu veure en aquest vídeo:  NEONAZIS BUSQUEN LA CONFRONTACIÓ AMB LES ESTUDIANTS ANTIFEIXISTES!! @La_Directa @MonDiari @VilaWeb pic.twitter.com/T9nG9Gp0VI — Clara Jorquera ⚜ (@clara_jorquera) April 22, 2016 I encara amb més detall en aquest altre vídeo publicat per Nació Digital: En un altre vídeo, també publicat per Clara Jorquera, es pot veure un dels neonazis fent la salutació feixista:  Nazis aixecant el braç a la UAB! pic.twitter.com/36bBx11xDA — Clara Jorquera ⚜ (@clara_jorquera) April 22, 2016 Aquest vídeo és del moment en què han entrat els agents antiavalots: Dispositiu ARRO a la UAB pic.twitter.com/YQs4951VuG — Clara Jorquera ⚜ (@clara_jorquera) April 22, 2016 Ací podeu veure més fotos del grup neonazi fetes per Clara Jorquera:  Un grup de nazis a la UAB, les estudiants es concentren darrere un cordó de seguretat. pic.twitter.com/wInNrLyTj4 — Clara Jorquera ⚜ (@clara_jorquera) April 22, 2016 La presència de neonazis ha indignat molts estudiants, que s’han afegit a la concentració de protesta contra l’acció de Societat Civil Catalana. Han estat retinguts rere un cordó format per membres de seguretat de la UAB. La concentració de protestsa ha aplegat unes dues-centes persones. Després d’uns moments de molta tensió el grup de neonazis ha acabat marxant, escortat pels agents antiavalots. Neonazis marxen de la UAB escrotats per @mossoscat. Hem rebut amenaces. pic.twitter.com/R0yTgtFKtu — Clara Jorquera ⚜ (@clara_jorquera) April 22, 2016 Des de Twitter, Joves de SCC han criticat la manifestació de protesta, de la qual han dit que no respectava la llibertat d’expressió. I també han demanat als neonazis que marxessin. Justament en la foto amb què ho han acompanyat permet de veure el grup de neonazis situant-se entre ells i els manifestants. No respecten la llibertat d'expressió i ens fan una contra manifestació #Jovessensepor pic.twitter.com/L74IxY6q5x — Joves de SCC (@JovesSCC) April 22, 2016 L’equip de govern de la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB) ha ‘condemnat sense pal·liatius els fets violents ocorreguts’ aquest divendres al migdia i ha expressat el seu ‘rebuig absolut a les ideologies totalitàries a la universitat’.

Summary: Alta tensió a la UAB per la presència de neonazis coincidint amb un acte de Societat Civil Catalana


Després de vint anys de feina a l’empresa privada i havent anat a parar a Suïssa, Quim Torra va decidir de canviar d’aires i va tornar a Catalunya per començar una nova vida. Amant de la literatura, el periodisme i els llibres, Torra deixava enrere una vida de powerpoints i reunions executives d’alt nivell en el món de les assegurances per posar-se a escriure i a fundar una editorial, Acontravent. Aquella experiència restà impresa en els fulls de Ganivetades suïsses. Viatge (d’anada i tornada) al cor del management i del capitalisme salvatge, un llibre editat pel seu amic Jaume Ciurana a Símbol Editors l’any 2007. En el retorn a Catalunya, Torra s’immergeix en arxius, correspondències, llibretes, dietaris i fulls de diaris antics per recuperar personatges dels millors anys del periodisme català i oferir-los a tothom. És així com esdevé el principal coneixedor de la vida i obra d’Eugeni Xammar, el periodista que va passar seixanta anys voltant pel món. Escriu una biografia de Xammar, també editada per Símbol. De Xammar, sempre en recordarà el compromís amb Catalunya condensat en una frase: ‘Tractant-se de les coses de Catalunya, jo no prenc mai precaucions.’ I més endavant, el 2009, guanya el premi Carles Rahola d’assaig per la seva obra Viatge involuntari a la Catalunya impossible, sobre els periodistes Lluís Capdevila, Àngel Ferran i Francesc Madrid, que es van haver d’exiliar quan la República fou derrotada. Quim Torra, nascut el desembre del 1962 a Blanes, acompanya la seva activitat intensa als arxius i biblioteques d’una tasca igualment intensa d’activisme cultural i polític des de la societat civil. També emprèn una activitat constant com a articulista en revistes i diaris diversos i com a editor de desenes de llibres, amb el segell Acontravent. El primer càrrec en una entitat sobiranista l’exerceix com a president de Sobirania i Justícia, quan el febrer del 2011 substitueix Agustí Bassols, mort ara fa una quinzena de dies. Torra deixa la presidència d’aquesta entitat el març del 2014. També fou el 2011 quan va interposar al Tribunal Europeu de Drets Humans una demanda –refusada posteriorment– contra la sentència del Tribunal Constitucional espanyol sobre l’estatut. Quim Torra també assumeix responsabilitats institucionals aquell 2011. L’Ajuntament de Barcelona el nomena gerent de Foment de Ciutat Vella el setembre. Nou mesos després, el juny de 2012, Xavier Trias el designa director del Born Centre Cultural. Torra posa dempeus aquesta ‘zona zero del 1714’, com li agradava anomenar-la, i la situa com una referència cultural i patrimonial de la ciutat. S’ocupa del Born fins al setembre del 2015, que abandona el càrrec amb l’entrada del nou govern d’Ada Colau. Aleshores agafa la direcció de la Revista de Catalunya i, entre el juliol i novembre, exerceix la presidència interina d’Òmnium quan Muriel Casals dimiteix per incorporar-se a la llista de Junts pel Sí de les eleccions del setembre. És un moment de màxima activitat. El paper de les entitats sobiranistes és decisiu per a greixar els engranatges dels partits que han fet el pas d’anar plegats. Però també de reforçar les sinergies amb la CUP. I Quim Torra fa una tasca incansable en aquesta direcció. És un defensor de la màxima lleialtat als mandats del poble i posa tot l’esforç a exigir que els compromisos siguin explícits i clars. Torra pilota la nau d’Òmnium fins al desembre del 2015, quan Jordi Cuixart pren el relleu. Pocs mesos després, el març del 2016, és nomenat director del Centre d’Estudis de Temes Contemporanis, organisme dependent de la Generalitat de Catalunya. I aquell mateix any publica Els últims 100 metres, que descriu el tram final cap a la República i una semblança biogràfica de Muriel Casals. Quim Torra fa un pas més en la trajectòria cívica i política quan accepta d’ocupar una posició avançada en la llista de Junts per Catalunya per a les eleccions del 21 de desembre de l’any passat. L’editor i advocat defensa a peu i a cavall la legitimitat del president i del govern que ha estat expulsat dels despatxos pel 155. En una carta per a Clara Ponsatí publicada a VilaWeb fa quatre dies, Torra assenyalava la fórmula per a encarar l’embat de l’estat: «Passar de pressa no volia pas dir córrer, sinó avançar en línia recta i exercir la sobirania del poble de Catalunya. Només així es podia ‒es podrà‒ fer front a l’envestida de l’estat espanyol.» En una entrevista recent (el març d’enguany), Torra explicava quina era la lliçó que es podia extreure de l’octubre passat: «Jo m’havia imaginat que si deu anaven a la presó, els tocaria patir, però que si érem tres mil que ens tocava rebre, no hi hauríem entrat. I ha passat que n’hi han entrat deu. Aquesta és una lliçó de l’octubre, també. Quan tornem a tenir un moment propici, hem d’estar disposats a ser tres mil a la presó. Amb totes les conseqüències. Això ho he pensat tota la vida i ho continuo pensant. No em desdiré d’allò que he pensat sempre.» La seva trajectòria l’ha dut a ser un actiu ben valorat per totes les famílies de l’independentisme. Té bona relació amb els diputats d’ERC i la CUP. Ha estat un dels negociadors dels acords que han de permetre d’avançar aquesta legislatura. I ha exigit en tot moment ser fidels al mandat del primer d’octubre per construir la república independent de Catalunya. Quan, aquests últims dies, el president Puigdemont li ha proposat la presidència, Quim Torra ha recordat la frase del seu estimat Xammar i no ha pres precaucions.

Summary: Quim Torra, l’home que no prenia precaucions