Amazon, Nvidia, Intel, Ericsson, Sony, LG o Facebook són algunes de les empreses que ja han anunciat que no assistiran al Mobile World Congress (MWC) per a evitar el risc de contagi del coronavirus. Davant de tal degoteig, l’empresa organitzadora, la GSMA, es reunirà divendres per avaluar si manté el congrés mundial, segons que ha anunciat avui. És una opció real ara mateix suspendre el congrés? Quin pes tenen les empreses que no vindran? En parlem amb tres experts tecnològics, Alfons Cornella, Albert Cuesta i Benjamí Villoslada, que posen una mica de llum a l’estat d’alarma actual. Arran del degoteig de baixes, diumenge GSMA va decidir d’establir una limitació per als ciutadans que vinguin de la Xina: obligar-los a estar fora del país almenys catorze dies abans del Mobile. Això vol dir que ahir va ser el darrer dia que un assistent al congrés podia estar a la Xina. Però la mesura no ha convençut els implicats i ahir Sony, Gigaset, Ulefone, Umidigi i l’operadora NTT DoCoMo van donar-se de baixa. ‘Que se’n vagi un, no té molt impacte, però quan se’n van set o vuit de significatius… No m’estranyaria que ara comencés un procés en cascada. De fet, és un procés de llibre. Se’n van dels més significats i els altres tenen por que la resta puguin pensar igual; i ningú no vol ser l’últim’, explica Alfons Cornella, fundador d’Infonomia. Benjamí Villoslada, que es defineix com a ‘bitòleg’ i fins fa poc era director general de Desenvolupament Tecnològic del Govern de les Illes Balears, és optimista i diu que amb els elements actuals no creu que es cancel·li perquè implicaria de moure molta gent i uns canvis econòmics molts grans: ‘I perquè hi ha molta gent que hi vol anar. Es parla molt dels qui no hi van, però n’hi ha de grossos que sí que hi van, com Nokia o Huawei.’ La seva crítica va més enllà: creu que a algunes de les empreses com Ericsson, que han decidit de no assistir al congrés, ‘els surt més rendible de dir que no hi van’ i així apunten a la Xina, que és el gran competidor tecnològic. Quant a LG o Sony, el periodista expert en tecnologia Albert Cuesta recorda que són fabricants de mòbils que tenen molta visibilitat, també als seus estands al congrés, però assenyala que no tenen un pes important per al conjunt de la indústria: ‘En els rànquings de les marques més venudes no hi apareixen i fa anys que estudien si es mantenen en aquest sector.’ Cuesta sí que posa l’accent en Ericsson, menys popular. Considera que la seva baixa és ‘un cop’ per a MWC: ‘El Mobile és un congrés de telecomunicacions i en aquests moments les vuit-centes operadores que hi ha sota el paraigua de GSMA despleguen el 5G. I els tres principals proveïdors que els la poden proporcionar són Huawei, Nokia i Ericsson.’ Ericsson i Huawei, de fet, són els expositors més grans del congrés i que atreuen més clients. El consultor tecnològic tampoc no descarta l’efecte cascada esmentat per Cornella, però diu que ara mateix el nivell d’alarma vist als mitjans catalans i espanyols no es reprodueix internacionalment. ‘La premsa catalana està amoïnada per la repercussió econòmica, però la premsa espanyola ho infla molt perquè celebra que qualsevol cosa que passi a Barcelona tingui dificultats.’ I si s’acaba anul·lant? Falten catorze dies per a l’esdeveniment i el ritme de baixes de les companyies podria obligar el GSMA a prendre decisions dràstiques. En aquesta hipòtesi, Cornella hi lleva molta importància. Creu que el Mobile no deixa de ser un espai de trobades, però que els contractes i els acords funcionen per una altra via. Cuesta, en canvi, creu que si no es fes seria un ‘daltabaix’ per al congrés, que quedaria coix. Dóna importància a les conferències, on, per exemple, es discutiran les normes de ciberseguretat de la UE amb la xarxa 5G, que aviat serà una realitat: ‘Si falten països i companyies, hi haurà acords que no es podran prendre.’ Qui mira amb preocupació cada notícia sobre el MWC són els empresaris del sector de serveis, perquè notaran el descens de visitants al congrés. El Gremi d’Hotels de Barcelona ho va reconèixer ahir. ‘Hi ha cancel·lacions als hotels de la ciutat, però encara és aviat per a quantificar la repercussió sobre el còmput global de reserves’, va assenyalar l’entitat dirigida per Jordi Mestre. Alhora, va voler mostrar la ‘plena confiança’ en la GSMA i ‘en totes les mesures i missatges que es van prenent’.

Summary: Què pot passar amb el Mobile World Congress?


El dia 17 de març van dir que hi hauria 1.830 casos d’infectats a Catalunya, i l’endemà la Generalitat en va anunciar 1.866. El dia 23, dilluns, que n’hi hauria 5.977, i n’hi va haver 5.925. Sembla un joc macabre, però darrere aquestes prediccions hi un treball científic ingent que ajuda a veure a quina velocitat s’escampa el coronavirus 2019 i què passarà els dies vinents. Al capdavant d’aquest projecte hi ha un grup de científics catalans. Les dades –es poden consultar en aquesta web– s’actualitzen i s’envien diàriament a l’oficina d’estratègia de la UE per ajudar a prendre decisions, i també a investigadors de l’European Centre for Disease Prevention and Control i a l’Imperial College London. Els encarregats de fer aquest estudi diari són Clara Prats, Sergio Alonso i Daniel López Codina, del grup de recerca de Biologia Computacional i Sistemes Complexos de la UPC; i Martí Català i Pere Joan Cardona, del Centre de Medicina Comparativa i Bioimatge de l’Institut de Recerca Germans Trias i Pujol (IGTP). Asseguren que encerten un 90% de les prediccions que fan amb un dia d’anticipació, i entre un 80% i un 85% de les de dos o tres dies abans. Amb els seus càlculs prediuen diàriament el nombre de contagis a Catalunya, a la resta de l’estat espanyol i a tots els països de la UE. ‘Per una banda, observem en quin punt de creixement es troba l’epidèmia i a quina velocitat s’escampa, fet que ens serveix per a veure com augmentaran els casos els dies vinents’, explica Clara Prats, que atén VilaWeb telefònicament. La clau de les seves prediccions, molt exactes i que difereixen de la realitat per pocs casos, està en el model de Gompertz, una fórmula empírica emprada en molts camps. Es fonamenta únicament en el nombre de casos confirmats cada dia i valors demogràfics contrastats. En canvi, no s’hi inclouen els casos asimptomàtics, el temps d’incubació ni el percentatge de diagnòstics, valors que sí que es tenen en compte en uns altres models de predicció. ‘Totes aquestes dades encara no es coneixen bé i no són valors prou segurs per a fer prediccions numèriques precises. L’opció que vàrem prendre és de no fer-les servir i treballar únicament a partir de les dades de casos confirmats.’ El dia 19 hi va haver 568 nous casos confirmats a Catalunya, 933 el dia 20, 501 el dia 21, 1.221 el dia 22. La realitat és que el nombre de casos positius continua pujant i així continuarà a curt termini. ‘De les baixades d’un dia no te’n pots fiar: poden ser perquè és cap de setmana o perquè les dades s’han passat una hora més tard. Fins que no tinguis una baixada sostinguda de tres o quatre dies com la que hi ha ara a Itàlia, no pots parlar de tendència’, explica Prats. Tanmateix, dóna una dada per a l’esperança: la famosa velocitat reproductiva. En molts articles s’abreuja amb la sigla R0, però Prats ens explica que s’hauria de dir R. ‘R0 és la reproducció que tens al principi d’una epidèmia i que s’anomena velocitat reproductiva bàsica. Quan avança, passa a anomenar-se R, velocitat reproductiva efectiva, que va canviant cada dia i reflecteix la situació d’infecció.’ Ras i curt, aquest valor calcula el nombre d’infeccions que pot originar una persona contagiada amb coronavirus. En el cas de Catalunya, durant molts dies aquest índex havia estat entre 4 i 12. És a dir, que cada persona contagiada, encomanava la malaltia a una mitjana de quatre a dotze persones més. ‘A Catalunya cada dia s’afegeixen més casos confirmats, però podem veure que fa tres dies que la R ha baixat fins a 2. Hi ha un petit símptoma de millora, lleu, però que és un petit pas necessari’, explica Prats. Així doncs, les mesures de confinament funcionen? ‘Sí, però no prou. Que la gent s’estigui a casa i faci aquest esforç és positiu i s’hi va notant una millora, però amb aquesta millora no n’hi ha prou‘, explica Prats. A la Comunitat de Madrid, on l’epidèmia va començar abans, tenen el contagi més controlat i fa una setmana que es mouen entre 1,5 i 2. L’objectiu, arreu, és rebaixar la R per sota d’1, perquè llavors voldrà dir que el contagi entre persones no creix. Hem d'aconseguir que la ρ segueixi baixant… Objectiu: ρ<1! / Tenemos que conseguir que ρ siga bajando… Objetivo: ρ<1! pic.twitter.com/Rmqxsokdbr — BIOCOMSC (@BIOCOMSC1) March 24, 2020 Sobre el pic de la malaltia, el punt culminant de contagis de l’epidèmia a partir del qual començarà el descens, aquest grup de treball no vol especular. Sobretot perquè hi ha una circumstància afegida que cap fórmula no pot calcular, i és que finalment el Departament de Salut disposarà de tests ràpids. Això vol dir que aquests dies el nombre de casos creixerà perquè s’aniran detectant infectats que abans passaven desapercebuts. ‘Serà una pujada que farà casos que ja existien i no estafen comptabilitzats’, avisa Prats. Caldrà esperar uns quants dies, que la xifra s’estabilitzi, abans de prendre conclusions catastròfiques. ‘Això ja va passar a la Xina. Com més tests es fan, més puja la cuantificación de contagis i durant quatre o cinc dies les prediccions no són fiables.’ Quan passi això, doncs, no voldrà dir que estiguem pitjor, sinó que el sistema és més fiable: detecta els infectats i, per tant, es redueixen les possibilitats de transmissió.

Summary: Investigadors catalans, sobre l’evolució de l’epidèmia: ‘Hi ha un petit símptoma de millora’


L’Ajuntament de Barcelona ha presentat un nou escrit al Jutjat d’Instrucció número 7 en el qual demana que citi com investigats a un total de vint-i-vuit comandaments intermedis de la policia espanyola per les càrregues durant la jornada del Primer d’Octubre a vint-i-set centres escolars de la ciutat. En un apunt al seu compte de Twitter, el regidor de Drets de Ciutadania i Immigració de Barcelona, Marc Serra, ha dit que aquests policies van ser els responsables directes de donar ordres de carregar contra els veïns que anaven a votar. Cinc d’aquests ja han estat investigats, però només per accions individuals. L’ajuntament demana que aquests cinc i vint-i-tres més assumeixin la seva responsabilitat com a comandaments intermedis, en un gest que té com a objectiu dirimir les responsabilitats tant dels agents que van fer les càrregues, com d’aquells que les van ordenar. 🔴Demanem al Jutjat la imputació de 28 comandaments intermitjos més de Policia Nacional. Van ser els responsables directes de donar ordres de carregar contra els veïns que anaven a votar a les escoles. 2 anys després no permetrem que la barbàrie de l'#1oct quedi impune. pic.twitter.com/PGJoL6adOq — Marc Serra Solé (@MarcSerraSole) October 1, 2019

Summary: L’Ajuntament de Barcelona demana que es citin com a investigats vint-i-vuit responsables policíacs per l’1-O


Després del discurs de Quim Torra en la segona part de la seva investidura, ha estat el torn d’Inés Arrimadas, que no ha deixat passar ni un minut per tornar a llegir fragments d’articles del candidat. Mentre Arrimadas llegeix els texts descontextualitzats i els manipula, el diputat del seu grup Jean Castel mira amb cara de pomes agres al candidat Torra i va proferint improperis que no s’arriben a desxifrar. Arrimadas diu que Torra vol liquidar les institucions catalanes i que són ells que volen recuperar de veritat les institucions. Segons Arrimadas, els independentistes desitgen que torni el 155 perquè ‘no saben governar de cap altra manera’. Inés Arrimadas (fotografia: Albert Salamé). Arrimadas ha dit a Quim Torra que no podria acomplir cap de les propostes que havia anunciat, tampoc en el camp de política social i econòmica, perquè calia el consens del parlament i no el tindria. En el discurs d’Arrimadas, hi ha unes pauses molt pensades que els diputats del grup de l’odi omplen amb aplaudiments calculadíssims. Per exemple, quan Arrimadas aprofita un correu electrònic que la policia va espiar i filtrar de Lluís Salvadó. Els somriures i els aplaudiments del grup formen part d’un pla i una estratègia ben calculats. ‘Com a líder de l’oposició, miraré que la resta estiguem tan units com sigui possible’, ha dit Arrimadas, que ha fet riure sorollosament els quatre diputats del PP al fons de l’hemicicle. La no nacionalista Arrimadas ha acabat el discurs dient: ‘Lluitar contra el nacionalisme en el segle XXI no és cap opció, sinó una obligació.’ I els culs dels diputats del grup s’han alçat com si un botó els hagués activats. ‘Unes disculpes valentes’, per Sabrià Sergi Sabrià ha començat el discurs saludant en set llengües ‘parlades cada matí als nostres carrers’. I ha entonat un discurs de defensa contundent de la diversitat i de les aportacions fetes pels nouvinguts en la construcció de Catalunya. El president del grup d’ERC ha continuat amb una explicació del projecte social d’igualtat que, segons ell, és la marca del seu partit. Sabrià ha recordat que el seu partit fa mesos que defensa la necessitat de tenir govern per a sortir de la situació actual. També ha agraït el penediment expressat per Quim Torra en el seu discurs pels piulets i expressions que havien aixecat tanta polèmica. ‘Unes disculpes que són valentes i que no fan riure’, ha dit mirant els escons de l’odi. ‘La República és l’única manera de garantir els drets de tots els ciutadans de Catalunya’, ha afegit. Sabrià ha defensat un país on els presos polítics i exiliats siguin a casa seva i els Bárcenas, Urdangarin, Millet i companyia siguin ‘a la garjola’. S’ha adherit a la proposta de Torra d’engegar un procés constituent com un gran diàleg ciutadà que inclogui tothom. ‘Tenim el parlament i avui tindrem la primera peça per a recuperar el govern’, ha dit el cap de files d’Esquerra al parlament. I ha insistit en l’objectiu d’eixamplar la base social independentista. ‘Us esperem, als qui encara no hi sou, al nostre costat. Es tracta de construir un país millor’, ha dit mirant els diputats de Catalunya en Comú. Sabrià ha tornat a definir el govern com un ‘govern de resistència i combatiu’, com ja va fer dissabte. I ha acabat amb un ‘fins a la victòria sempre, visca Catalunya’. El retorn de Nosaltres Sols, per Iceta Miquel Iceta ha dit que respectarien la figura i el mandat de la presidència ‘sempre que es produeixi dins el respecte del marc legal vigent’. I tot seguit, ha fet algunes preguntes al candidat: si respectarà el marc legal vigent i si respectarà la diversitat del país i els ciutadans parlin la llengua que parlin, entre més. Iceta ha demanat a Torra respecte pels articles de l’estatut que va resultar de la retallada del congrés i del Tribunal Constitucional. Ho ha fet llegint un seguit d’articles del text estatutari. I ha exigit que, si s’ha de canviar aquest marc, sigui per les vies que imposa la legalitat espanyola. ‘Vista l’experiència de la legislatura anterior, no és sobrer de recordar aquestes qüestions’, ha dit el cap del PSC. ‘Què pensa vostè dels catalans i catalanes que se senten també espanyols i espanyoles?’, ha demanat Iceta, tornant a retreure a Torra una ‘admiració per Daniel Cardona, els germans Badia i Nosaltres Sols’. S’ha afegit a la moda de llegir articles de Torra, en aquest cas un sobre els socialistes de la transició. S’ha guanyat l’aplaudiment dels diputats de Ciutadans quan ha dit que ‘qualsevol essencialisme és una amputació del nostre país’. Iceta s’ha entretingut una bona estona a conrear la imatge de xenofòbia del candidat Torra. També ha defensat la preservació d’un ‘espai públic que és de tots’, en referència a la idea de posar un llaç groc a la façana del Palau de la Generalitat o pel fet que alguns mestres portin símbols polítics a la solapa (sense especificar si es refereix als que porten el cor amb les banderes d’Europa, Espanya i Catalunya que han fet tan famós la bancada de l’odi). I també els germans Badia, per Domènech ‘No celebrem aquest govern’, ha dit Xavier Domènech per començar. El president de Catalunya en Comú ha fet unes quantes preguntes sobre decisions concretes en matèria social. I ha demanat respostes binàries. Però tot seguit ha retornat a la qüestió de què pensa Torra dels espanyols i dels catalans. Ha refusat el penediment expressat per Torra sobre les expressions fetes en els piulets de fa anys. Domènech considera que no serveix de res la disculpa si no es deixa clar si encara es pensa d’aquella manera o no. S’ha entretingut una bona estona a demanar que Torra es defineixi sobre què és Catalunya i què hi cap. Com Iceta, s’ha agafat als germans Badia i a Nosaltres Sols per atacar Torra. Domènech ha reconegut a Torra l’habilitat d’haver posat d’acord el bloc independentista. Però ha mirat de burxar en la unitat d’aquest bloc dient que no havia estat capaç de trobar un candidat progressista. I ha tornat a atacar la CUP, com ja va fer dissabte. Ha repassat afirmacions dels anticapitalistes que considera que no s’han complert, com ara la promesa de no aprovar cap més pressupost autonomista. Domènech, visiblement alterat, ha renyat els progressistes del bloc independentista de no haver aconseguit, segons ell, una fiscalitat progressiva i la reversió de les retallades del govern d’Artur Mas. El Noi del Sucre, per Riera Carles Riera, per la CUP, ha pres la paraula a continuació. ‘Avui farem com sempre un acte antirepressiu, i aquest ple és per a ells i per elles’, ha dit. Riera ha recordat la frase de Leonard Cohen: ‘A vegades hom sap de quin costat està mirant qui hi ha a l’altra banda.’ Ha sonat clarament com una dedicatòria a Xavier Domènech. Riera ha continuat amb la lectura de les paraules de Salvador Seguí l’any 1919 a l’Ateneu de Madrid: «A Catalunya, els elements reaccionaris del catalanisme, sovint aixequen la bandera de les reivindicacions catalanes, en un sentit nacionalista. I quan més soroll fan és en el moment en què es produeix un fet social de ressonància, talment com si cerquessin la intervenció de les autoritats de l’estat espanyol per a batre els treballadors catalans. Nosaltres, i ho dic ací, a Madrid, i si convé també a Barcelona, som i serem contraris a aquests senyors que pretenen monopolitzar la política catalana no per a assolir la llibertat per Catalunya, sinó per a defensar millor els seus interessos de classe i sempre amatents a malmetre les reivindicacions del proletariat català. I us puc assegurar que aquests reaccionaris que s’autoanomenen catalanistes, el que més temen és el redreçament nacional de Catalunya, en el cas que Catalunya no els restés sotmesa. I com que saben que Catalunya no és un poble mesell, ni tan sols intenten deslligar la política catalana de l’espanyola. En canvi, a nosaltres, els treballadors, com sigui que amb una Catalunya independent no hi perdríem res, ans al contrari, hi guanyaríem molt, la independència de la nostra terra no ens fa por.» Riera ha anunciat que s’abstindrien perquè no donaven suport al govern. ‘Avui el progrés de la República passa molt més per la mobilització social que no per aquestes institucions malmeses’, ha dit. ‘No podem donar suport al seu govern perquè no es planteja des de la desobediència i la insubmissió’, ha concretat. Riera també ha explicat la disconformitat de la CUP amb la política econòmica i social expressada pel candidat Torra, que ha dit que era ‘de naturalesa neoliberal’. I ha acabat dient: ‘Que allò que les persones han guanyat al carrer, les institucions no ho aturin. Visca la República!’ Les prioritats, per García Albiol En nom del PP i potser en la seva última intervenció al parlament, Xavier García Albiol ha dit que les institucions ja s’havien pronunciat sobre el pensament polític del candidat Torra. Però ha afegit que havien dit que preferien no pronunciar-se sobre aquest pensament. Per tant, no és prou clar si Albiol l’encerta quan diu que ja s’hi han pronunciat. Amb les dificultats d’expressió habituals, García Albiol ha mirat de fer befa de les propostes anunciades per Torra en el seu discurs. També ha dit que les prioritats de Torra eren posar un llaç groc a la Generalitat i crear un comissionat dedicat a cercar fantasmes on no n’hi ha. El Regne Unit i els pedaços, per Pujol En nom de Junts per Catalunya, Eduard Pujol ha dit que avui s’acabaria un període de set mesos de govern manllevat i usurpat pel govern espanyol amb el 155. Pujol ha dit que eren ací per fer realitat la República en ‘un país per a tothom’. ‘Amb la causa de la república, fem nostre el projecte de justícia social i un país per a tothom’, ha dit el portaveu del grup més gran del bloc independentista. ‘Som la resposta del no a tot’, ha dit. ‘Això no és una qüestió del català emprenyat’, ha remarcat, per expressar que es tracta d’una proposta de futur i en positiu. Pujol ha demanat que s’acabin els insults en aquest parlament. Ha demanat respecte a les idees diverses i a les propostes de tothom. Pujol ha respost a Iceta, que havia dit que al Regne Unit també s’havia prohibit l’exhibició del llaç groc en algun espai públic per a no polititzar-lo. Li ha dit que potser alguna federació esportiva havia fet això al Regne Unit, però que Iceta hauria de recordar quan posa exemples que al Regne Unit organitzen i pacten referèndums amb aquells que es volen independitzar. Ací ha vingut un dels aplaudiments més sonors de la majoria independentista. Eduard Pujol ha insistit en l’ànima social del projecte de república independent. I ha demanat com es poden protegir els serveis públics i millorar-los amb el blocatge constant de l’estat espanyol. ‘No volem més pedaços’, ha conclòs. Torra dóna la bandera vermella a la CUP Finalment, ha estat el torn de la rèplica del candidat Torra. Ha començat mostrant la sorpresa perquè li van demanar concreció sobre el programa de govern i avui que ha concretat cap dels portaveus de l’oposició no n’ha volgut parlar. Ha repetit algunes de les propostes concretes que havia explicat. Però ha recordat el dèficit fiscal de Catalunya que impedeix de fer les inversions que fan falta. I això també ha molestat la bancada de l’odi, que nega l’espoliació, reconeguda fins i tot pel govern espanyol. ‘Se sorprenen que vulguem una república per a poder gestionar els nostres recursos?’, ha demanat Torra. El candidat ha parlat de la feina feta per reduir les llistes d’espera a la sanitat. I ha dit que la persona que l’havia feta, el conseller Toni Comín, no era avui aquí per la persecució repressiva de l’estat espanyol. Torra ha respost a Iceta sobre el respecte al marc legal espanyol: ‘Li diré sempre el mateix: em dec a la voluntat del poble i d’aquest parlament. Sempre li respondré el mateix. Tan sols em dec a la voluntat del poble de Catalunya.’ I s’ha sorprès que li retreguessin la seva assistència a homenatges a Daniel Cardona, als germans Badia o a Nosaltres Sols, perquè també ha assistit als homenatges a Francesc Layret, a Lluís Companys i a molts altres dirigents del catalanisme del segle XX. ‘A mi m’interessa tot el catalanisme’, ha dit. Ha respost també a la petició de Xavier Domènech: ‘Sí, és català tothom qui viu i treballa a Catalunya.’ ‘Companyes de la CUP: moltes gràcies. Us faig un encàrrec. Mantingueu-vos alerta i alceu la bandera vermella si mai caiem en la temptació de l’autonomisme.’ Així s’ha dirigit Torra a la CUP, recordant que el seu projecte és per a setanta diputats i que ‘hauria de ser de més diputats’. A García Albiol: ‘Vostè ha acabat el seu discurs com l’altre dia. No sé si m’amenaça. Però és que no em fan gens de por les seves amenaces. Això ja ho tenim superat.’ Després d’una nova ronda d’intervencions dels portaveus que han servit per a reproduir els mateixos discursos, la votació ha dit allò que ja sabíem. Que Quim Torra pren el relleu a la presidència de la Generalitat. Ho fa amb l’expressió explícita del respecte a la legitimitat de Carles Puigdemont i anunciant un objectiu clar: fer efectiva la República Catalana. Comença la legislatura.

Summary: Quim Torra és president entre amenaces, ‘disculpes valentes’, intimidació i una bandera vermella


Una bona part dels màxims representants del poder econòmic del país han assistit aquesta tarda a la conferència inaugural de la reunió del Cercle d’Economia a Sitges que ha fet el president de la Generalitat, Carles Puigdemont. Han assistit al final d’una etapa política i al començament d’una altra de nova, la de la unilateralitat. Hi havia una gran expectació per saber què diria Puigdemont sobre la carta amb un altre no contundent de Rajoy a la seva petició de negociar els termes i condicions del referèndum. I a les amenaces d’intervenció a Catalunya que arribaven de la ministra Cospedal i del diari El País. L’aire polític que ve de Madrid és hostil, i la mirada dels qui seien a les primeres files de la conferència de Puigdemont, també. Puigdemont compareixia acompanyat del president del Cercle, Juan José Brugera, que des del moment que va assumir el càrrec va deixar ben clar que no volia sentir parlar de cap referèndum no acordat amb l’estat. Al clatell, un plafó amb els patrocinadors de les jornades: La Caixa, Indra (Íbex 35, indústria militar, operació Lezo) i KPMG. I, al davant, el president de Foment, Joaquim Gay de Montellà; el president del Banc Sabadell, Josep Oliu; el de Repsol, Antoni Brufau; el d’Abertis, Salvador Alemany; Manuel Ausaverri (Indra), Jordi Gual (CaixaBank), els advocats Emili Cuatrecasas, Miquel Roca Junyent i Juan José López Burniol… El president del Cercle feia una intervenció erigint-se en certa manera en portaveu de tots. ‘Demanem que l’acció del seu govern s’ajusti al marc legal’, deia. I ha instat Puigdemont a anar al congrés espanyol a explicar ‘el malestar dels catalans’, però per trobar una sortida ‘que no sigui ni blanc ni negre’, perquè diu que les enquestes demostren que la majoria dels catalans volen ‘un millor encaix’, i no independència ni status quo. Ell ja ha fet el referèndum. La tercera via. Hi havia representants de la vella tercera via, actualment alertadors del perill de fer el referèndum com Pere Navarro i Josep Antoni Duran i Lleida, de bracet ara en el moviment Portes Obertes del Catalanisme en què fa un parell de setmanes es comparava el procés català amb el que feia Hitler. ‘Autodeterminació’ La pregunta de Brugera donava l’oportunitat a Puigdemont de situar ‘el problema’ davant tots aquests pesos pesants. Ha dit: ‘Tenim el dret de votar el nostre futur o no? Tenim el dret d’autodeterminació? Si el tenim, remoguem els obstacles legals per fer possible aquest dret. Si no estem d’acord que tenim aquest dret, no és raonable pensar que el congrés aixecarà un vet que sempre ha mantingut.’ Puigdemont preguntava al president del Cercle, a tots els assistents, quin sentit tenia continuar demanant al mateix lloc una cosa que durant cinc anys s’ha demanat de manera insistent manta vegada i sempre ha tingut per resposta un cop de porta. Però els catalans tenen el dret de votar si volen ser independents? Sí? Aleshores, com ho fem? Això és en resum el que exposava Puigdemont, que constatava que no hi havia manera de fer-ho negociant amb l’estat. El president hauria pogut ser més contundent sobre la carta duríssima de Rajoy de resposta a la seva petició de negociar el referèndum. Era la resposta a la formalització de l’última proposta per a pactar el referèndum; una resposta llarga, contundent i fins i tot amenaçadora. Puigdemont s’ha limitat a dir: ‘La resposta no és la que esperàvem ni serveix per a resoldre el conflicte.’ Però la constatació que feia Puigdemont del final de recorregut de la via pactada col·lidia amb la visió del president del Cercle, ancorat en la vella idea de la tercera via; Brugera, i la majoria dels assistents a la conferència, s’aferraven a la il·lusió d’un pacte que avui és impossible. Perquè els fets ens hi han situat: entre dilluns, amb la conferència a Madrid, i avui, amb la conferència a Sitges, la primera opció de referèndum, el pactat, ja ha estat liquidada. En són símptomes les amenaces i la bel·ligerància del govern espanyol i de la premsa de Madrid. La gent del Cercle d’Economia ha arribat a l’acte amb aquesta il·lusió, i Puigdemont els l’ha esvaïda. Aplaudiments tímids. I ni una pregunta; un fet insòlit. Bé, sí, una. A Brugera li han passat un paperet d’on ha llegit que a Catalunya TV3 adoctrina i que com es pot fer un referèndum amb garanties així. L’única pregunta. I Puigdemont ha fet una resposta que ni tan sols ha rebut aplaudiment, sinó silenci. Algunes mirades incòmodes. Després de fer una defensa de la tasca dels professionals de la CCMA i de dir que ja li agradaria que a Espanya disposessin de la mateixa pluralitat en l’oferta televisiva que hi ha a Catalunya, ha dit això: ‘No tenim mecanismes per a obligar l’estat a pactar si no vol. La manera de resoldre les discrepàncies és seure a negociar com podem arribar a una solució que ens convingui a tots. Discrepar no és cap problema, és una bondat de la democràcia. Allà on no podem discrepar és en la manera de resoldre aquestes discrepàncies. M’entristeix veure com es fan apel·lacions fins i tot a l’ús de la violència, a intervencions autoritàries, de suspensions generalitzades, de l’autonomia mateixa. Perquè jo voldria sentir si tenen cap proposta per a Catalunya. Potser el poble de Catalunya decideix que la nostra proposta és equivocada. Però en tenim una. Que és clara, arriscada, difícil d’explicar, amb algunes incerteses. Però quan jo demano: quines propostes tenen per a Catalunya? El que no és just és que no n’hi hagi. Hi insistirem fins al final, la porta estarà oberta fins al final. Perquè si el problema no és votar, sinó el mecanisme, resolguem el mecanisme.’ Ací ho teniu en vídeo:

Summary: El Cercle d’Economia constata amb agror l’enfonsament de la via negociada


ERC ha registrat aquest dijous una moció al senat que insta el govern espanyol a pagar els 2.500 milions d’euros que no va abonar a les autonomies de la liquidació de l’IVA del 2017 després que al ple de dimecres votessin en contra d’una moció del PP que també ho reclamava. Els republicans van argumentar el ‘no’ a la iniciativa dels populars perquè, tot i estar d’acord amb el fons, consideraven ‘hipòcrita’ que fos el PP qui ho reclamés quan ‘és el principal culpable de la situació’. JxCat va criticar el ‘no’ dels republicans, que van admetre que ‘potser’ s’havien equivocat en el sentit del vot però van anunciar que presentarien aquesta moció pròpia. Al text registrat, ERC també insta l’executiu a ‘realitzar les modificacions legislatives pertinents per garantir que l’estat compleix puntualment amb les seves obligacions financeres amb les comunitats autònomes, establint mecanismes penalitzadors en cas de demora’. Els republicans argumenten que cal ‘establir mecanismes de compensació en cas d’incompliment d’aquestes obligacions que ajudin a millorar la situació financera de les CCAA i desincentivin la retenció dels recursos per part de l’administració general de l’estat.

Summary: ERC registra una moció al senat espanyol per reclamar la liquidació de l’IVA del 2017 després que votés en contra de la del PP


La comissió tècnica de Memòria i Reconeixement Democràtics ha aprovat les al·legacions que presentarà el govern balear a la llista de ciutadans de l’estat espanyol morts als camps de concentració nazi, que va publicar el BOE el dia 9 d’agost. Són 16 víctimes, de les quals 10 tenen vinculació amb Mallorca (un veí de Campos, 4 de Sóller, un de Pollença, un d’Andratx, 2 de Palma i un d’Escorca); 5 de Menorca i un de resident a Eivissa. D’aquestes víctimes, 11 no formaven part de la llista inicial publicada pel BOE i 5 havien estat situades en unes altres comunitats autònomes, però totes són al Cens de Víctimes de les Illes Balears perquè era on residien. D’aquesta manera, el nombre total de víctimes de les Illes Balears morts en camps de concentració nazi passa de les 34 que ha publicat el BOE a 50 (20 de Mallorca; 22 de Menorca; 2 d’Eivissa i 6 de Formentera). La proposta que ha presentat la secretaria de Memòria Democràtica a la comissió és el resultat de comparar les dades publicades pel Ministeri de Justícia espanyol amb el Cens de Víctimes de les Illes Balears, supervisat per l’historiador Bartomeu Garí, al qual s’han afegit les aportacions d’associacions memorialistes.

Summary: El govern balear demana d’incloure setze persones més a la llista de víctimes del nazisme


La tragèdia humana dels milers de persones ofegades a la Mediterrània quan intentaven arribar a la riba europea fugint de conflictes armats i penúries econòmiques i socials té una versió gairebé calcada vuit milers de quilòmetres al sud, a l’altre extrem del continent africà. Com destaca un reportatge recent de la BBC, milers de persones han perdut la vida aquests últims vint anys mirant de travessar les desenes de milles nàutiques que separen les tres illes de les Comores de la veïna Mayotte, un minúscul territori francès en aquest racó de l’oceà Índic. Tres illes (Anjouan, Mohéli i la Grande Comore) de les quatre que formen l’arxipèlag, colònia francesa des del 1912, van decidir d’independitzar-se de la metròpoli el 1975. Per contra, la meridional Mayotte va continuar en l’òrbita de França i, de fet, el 2011 la majoria dels dos-cents mil habitants van decidir de lligar-s’hi més i convertir-se en el cent-unè departament francès. La diferència en el nivell de vida entre Mayotte i la resta d’illes (amb més desenvolupament econòmic i un sistema sanitari millor), juntament amb la inestabilitat política de la Unió de les Comores (Anjouan i Mohéli es van independitzar unilateralment de la Grande Comore el 1997, una secessió sufocada l’any següent), ha empès des de fa dècades (vídeo) molts comoresos a pujar en petites barques de pesca i mirar d’arribar al petit bocí de la Unió Europea situat poc més al sud. Aquest flux migratori es va disparar a partir del 1995 quan el govern del primer ministre francès Édouard Balladur va començar a exigir costosos visats als comoresos que volien visitar familiars a Mayotte o establir-s’hi. Una migració marítima descontrolada, sovint organitzada per màfies, que ha deixat milers de víctimes a la mar. Les xifres no són fixes i varien de les 50.000 que ha dit enguany el governador d’Anjouan, Anissi Chamsidine, a les 7.000 o 10.000 que va establir el 2012 un comitè del senat francès. Sigui com sigui, són esgarrifoses i molt més altes, en proporció, que les del terrible cementiri marítim de la Mediterrània, atès que la població de la Unió de les Comores és actualment de poc més de set-centes mil persones.

Summary: L’altra crisi de migrants europea a vuit mil quilòmetres de la UE


Són polítiques, editores, periodistes, advocades, cuineres, escriptores… De llocs molt diversos del país i de generacions diferents. Però totes han contestat les dues mateixes preguntes: sobre les prioritats actuals del moviment feminista i si recorden haver-se reconegut mai en elles mateixes una actitud masclista. Entre les prioritats, moltes de les enquestades destaquen la igualtat d’oportunitats en el món laboral i totes les coses que això comporta: l’eradicació de l’escletxa salarial, del sostre de vidre, de la precarització del treball femení, de l’assetjament laboral… També garantir més accés als càrrecs de responsabilitat i la possibilitat de compaginar la carrera professional amb la maternitat. Moltes de les entrevistades també esmenten la coeducació dels infants com una altra de les prioritats. Parteixen de la idea que, per eradicar el masclisme vigent durant segles a la societat, és primordial d’incidir entre els infants des de ben petits. L’eradicació de la violència contra les dones, el paper dels mitjans de comunicació i la implicació dels homes a la causa també són algunes altres de les prioritats més destacades. Les respostes a la segona pregunta, sobre les actituds masclistes inherents en la nostra societat, moltes dones han dit que s’esforcen molt per no tenir-ne. Creuen que cal canviar el marc mental per no repetir estereotips. Tot i això, hi ha patrons molt persistents que molt sovint es repeteixen de manera inconscient. I molts d’aquests patrons s’expressen en la quotidianitat: en el llenguatge, en determinades actituds… Aquestes són les preguntes que han respost les enquestades: 1. Quines haurien de ser les prioritats del moviment feminista ara? 2. Recordeu l’última vegada (o alguna vegada) que heu reconegut en vosaltres mateixes una actitud masclista? Quina? Carme Arenas, presidenta del PEN català 1. La gran prioritat fóra ni haver de parlar de feminisme, ni tampoc de masclisme, perquè han caigut ja els estereotips i patrons que durant tants anys han configurat la nostra societat. Com que encara no hi hem arribat, crec que és una lluita de tota la societat en la qual les dones tenim un paper transformador decisiu. La fita és la igualtat sense quotes ni discriminacions i sense haver d’estar sempre amatents. Viure la igualtat amb naturalitat i com una riquesa. 2. Pertanyo a la generació de l’avançada postguerra i vaig participar de manera activa en les reivindicacions feministes que van donar lloc a les Jornades Catalanes de la Dona el 1976. Recordo l’acte al Paranimf de la Universitat de Barcelona, més de quatre mil dones convocades per les qui foren les nostres germanes grans, i veure entrar la Maria Aurèlia Capmany i sentir la seva ponència. Crec que a les dones de la meva generació això ens va imprimir un caràcter, que s’ha traduït a fer del feminisme, més que no pas una proclama –que també va bé–, una actitud militant profunda de fer-nos respectar i de no acceptar patrons masclistes de ningú. Havíem de superar la involució que havia comportat la dictadura, després de l’avenç aconseguit durant la República. En la mesura que n’hem sabut, hem passat el testimoniatge a les generacions més joves les quals, malgrat els quaranta anys passats, encara han/hem de batallar per reivindicar coses tant en l’àmbit personal com en el social: presència pública, igualtat de sous, assumpció de llocs de responsabilitat en organismes de poder i un llarg etcètera. Ben segur que, vivint en una societat masclista, alguna marca devem tenir empeltada encara. Cal que canviem el marc mental per no repetir estereotips. Montse Ayats, presidenta de l’Associació d’Editors en Llengua Catalana 1. Crec que cal molta feina des d’àmbits diversos. La principal i més important, en l’educació, que és la base per a fer canvis de debò i que, gràcies a l’escola, permet d’arribar a tota la societat. També és fonamental que les dones no tinguem por a l’hora d’assumir responsabilitats, càrrecs… El fet de ser-hi permet d’incorporar altres dones i, en conseqüència, altres maneres de fer. I ens cal, també, una feina de sensibilització d’homes i dones per a anar canviant, amb la feina de tots plegats, una cultura de fa segles. Sóc de les qui penso que, per moltes lleis que es facin, les coses només es canvien des de les actituds i les accions quotidianes i arribant a tots els sectors de població. 2. No en sóc conscient, però pot haver passat. He viscut i crescut en un món molt masculí i cal desaprendre moltes coses. Patricia Ballesté, dissenyadora gràfica 1. Igualtat d’oportunitats laborals, igualtat de sou pel mateix lloc de feina. Les baixes maternals haurien de ser més llargues i s’hauria de trobar la manera d’ajudar a compatibilitzar la criança amb la feina. Per últim, l’educació des de petits a l’escola als nens i les nenes per a inculcar actituds igualitàries. 2. Sí, fa uns dies conduïa pel carril esquerre i de cop va venir un cotxe esportiu molt de pressa per darrere i em va fer llums. Vaig mirar pel retrovisor i vaig veure una dona rossa amb ulleres de sol. Si hagués estat un home, hauria estat com sempre. Però, com que vaig veure una dona, em va fer més ràbia: ‘De què va aquesta paia, conduint així, agressivament?’, vaig pensar. Sembla com si a un home li ho hagués tolerat més que a una dona. Paula Bonet, il·lustradora 1. Primer de tot, eliminar la bretxa salarial de gènere. Després, la igualtat en l’accés als càrrecs de responsabilitat. També eliminar l’assetjament sexual i laboral. I finalment, la coresponsabilitat en la conciliació familiar. 2. El nostre pensament, el nostre lèxic, la manera que tenim de comunicar-nos s’ha construït sobre una base de discriminació masclista evident. Tots som masclistes. Personalment estic molt alerta amb el lèxic i construccions que faig servir i em sorprenc cada dia verbalitzant continguts masclistes. Un exemple: pensar que algú és ‘un fill de puta’ o que vull anar-me’n d’una vegada d’un lloc perquè allò ‘és un conyàs’. Nausicaa Bonnín, actriu 1. Uf, n’hi ha tantes! Per mi, la més important potser és l’educació, així que posaria molta força en el fet que els més petits creixessin en igualtat, respecte, lliures d’estereotips i discriminació de gènere. I, evidentment, prevenir i eradicar la violència masclista és primordial. 2. No en sé dir cap en concret, però fins que no vaig començar a llegir, escoltar i investigar sobre el tema, no em vaig adonar que jo, com tots, hem nascut i crescut en una societat heteropatriarcal en què es normalitzen moltes actituds masclistes. Esperança Camps, periodista 1. Les dones no ens hem de conformar amb ‘l’habitació pròpia’. Volem la casa sencera. El món sencer. No hem de voler un refugi per a sentir-nos-hi bé, per manar d’aquell espai. El món sencer ha de ser confortable per a les dones al costat dels homes. En igualtat. Sense por. 2. Per a mi, una aspiració o prioritat és que les meues filles deixen de repetir patrons masclistes que jo, a vegades, repetisc. Sense adonar-me’n, és clar. I quan me n’adone, em faig ràbia i em molesta la naturalitat amb què, encara, després de tot el procés intel·lectual de gènere que he fet, ho assumesc. Neus Chordà, comunicadora cultural 1. La primera prioritat ha de ser l’educació dels infants tant a l’escola com a les llars. Amb una bona educació, lliure d’estereotips, ja tindríem molt camí fet. La segona, explicar bé el feminisme, encara avui l’any 2018, hi ha molta confusió sobre què és, què vol i què persegueix el feminisme. 2. Conscientment i que recordi, ja fa molts anys que no. Ada Colau, batllessa de Barcelona 1. Crec que no les he de dir jo, perquè el feminisme ja fa molt temps que ha deixat molt clares les seves prioritats. El que proposa el feminisme com a prioritat és senzillament una cosa de sentit comú: que les dones, que som la meitat de la població, tinguem les mateixes oportunitats, les mateixes llibertats i la mateixa seguretat que l’altra meitat de la població, que són els homes. També és important que s’acabi la violència, segurament la violència sistèmica més gran que tenim avui dia, i que l’any passat va fer que hi hagués vuit dones assassinades a Catalunya per les parelles o ex-parelles, que fa que es violi una dona cada vuit hores o que cada dia s’agredeixi les dones de moltes maneres. Tot això, afegit a l’escletxa salarial, en què les dones cobren un 30% menys en les pensions que no pas els homes… Hi ha exemples infinits de discriminació en l’àmbit polític, econòmic, social i sexual! Tot plegat és injustificable en democràcia i, per tant, tots aquells que es considerin demòcrates avui no poden ser cap altra cosa que feministes. 2. Segur que jo també he tingut alguna actitud masclista o n’he reproduït algun estereotip, perquè tots estem travessats pel masclisme, en una societat que encara ho és, de masclista. Tanmateix, el dia de la dona hem de preguntar als homes com pot ser que el 99% de les agressions sexuals siguin d’homes cap a dones. Jenn Díaz, diputada al Parlament de Catalunya (ERC) 1. La primera i més urgent, sense dubte, és posar fi la violència masclista. Les dones som assassinades pels homes des de molt abans que això fos una preocupació social. Per fer-ho, trobo indispensable la coeducació i formar nens i nenes feministes. La segona engloba la resta de discriminacions que patim les dones pel fet de ser dones, i demana la col·laboració dels homes. O és una lluita compartida, o no l’acabarem mai. O els homes renuncien als seus privilegis i ens consideren iguals que ells, o no ens en sortirem. O les dones ens apoderem i no callem davant les injustícies, o no ens en sortirem. 2. Cada dia en tinc, segur, sense adonar-me’n. Núria Feliu, cantant 1. Faig meves les paraules de Cristina Sen: ‘Un moment pot crear un moviment’. És molt important la campanya #MeToo, animant totes les dones a explicar els casos que han patit d’assetjament i abús sexual. Les denúncies començaven a esclatar i avui un gran moviment ha arrelat a tot el món. Però aquest moviment no sorgeix del no-res, sinó de la feina sembrada pel feminisme que es focalitza ara en una qüestió que ens incumbeix a totes: la denúncia de la violència sexual en tots els seus graus, l’emprenyament davant el magma dels qui es creuen que tenen drets sobre el cos de la dona. Prou! 2. Segur que tinc actituds masclistes, però no en recordo cap. Marina Geli, ex-consellera 1. Aconseguir paritat en les estructures de poder econòmic i en el treball de cures, el reconeixement del pluralisme femení, buscar nous homes que siguin aliats i construeixin una nova masculinitat. També aconseguir la igualtat salarial i impulsar l’educació emocional de gènere. 2. He vist que les dones també som masclistes en contextos de poder. Jo segurament també ho he estat, encara que intento adonar-me’n per no ser-ho. Anna Gual, poeta 1. Un tema prioritari ha de ser el laboral: no permetre la discriminació en l’entorn de feina pel fet de ser dona. L’equiparació salarial ha de ser la bandera que totes portem a la mà, perquè ens hi juguem molt. Ser tractades com a iguals, amb les mateixes obligacions i amb els mateixos drets, podent accedir a tota mena de càrrecs. Malauradament, ens trobem que, massa sovint, en empreses grans, els càrrecs directius són ocupats exclusivament per homes. Aquesta dinàmica s’ha de revertir i ho hem de fer entre totes, creient en allò que reivindiquem i no permetent que el sistema continuï menystenint-nos. La hipersexualització de les dones als mitjans de comunicació i la poca representativitat que hi tenim ha de ser una lluita també essencial. La representació femenina és múltiple, per això els mitjans han de prestar atenció a saber-ho comunicar. Massa sovint trobem la dona entesa com un cos que amaga un cervell. Aquestes conductes s’han d’abolir, i s’ha de fer que les dones siguin tractades en correspondència als seus drets i als seus mèrits. En l’àmbit sexual, és clau apoderar les noies a no consentir allò que no vulguin dur a terme. Les noves generacions han de venir fortes, i han de saber dir que no. També hem de lluitar pels drets reproductius, per poder avortar sense l’estigma que això encara comporta a la societat. Un altre aspecte important que s’erigeix com un repte clau en el feminisme és tenir en compte les alteritats dins del mateix moviment. Les dones hem d’escoltar totes les dones, siguin joves o grans, siguin de ciutat o d’entorns rurals. Un dels errors és liderar un feminisme des de la capital i no prestar la importància que té el pes de les dones en els pobles. Sols ajudant-nos mútuament serem una veu forta, única i impossible de fer callar. Teresa Jordà, diputada al congrés espanyol (ERC) 1. El primer repte és aconseguir que la societat assumeixi el feminisme com una qüestió democràtica. Perquè el feminisme va molt més enllà d’un simple moviment social que lluita contra les desigualtats causades pel gènere, és una revolució de pensament. És per això que la prioritat és treballar en molts camps: el sostre de vidre, l’escletxa salarial, la violència sexual, la coeducació, la igualtat d’oportunitats, trencar el gènere binari, revisar les masculinitats i les feminitats, despertar consciències crítiques, parlar de manera inclusiva… 2. Mai. Aurora Madaula, diputada al Parlament de Catalunya (JxCat) 1. Una de les prioritats del moviment feminista ha de ser denunciar i exigir en tots els àmbits de la societat –polítics inclosos– que s’acabi d’una vegada per totes la desigualtat, l’escletxa salarial, la misogínia i, sobretot, la violència contra les dones. Perquè ha esdevingut una de les xacres més grans d’avui dia, que cal combatre fins a eradicar-la. 2. No sóc conscient d’haver tingut cap actitud masclista, la veritat… Neus Munté, vice-presidenta del Partit Demòcrata 1. La primera és reivindicar que cap societat pot admetre que les dones, que som més del 50%, estem subrepresentades arreu. És un atac a la democràcia i una pèrdua de talent. També cercar la complicitat activa dels homes. El feminisme no és patrimoni de les dones. Tampoc no admetre cap discriminació sexista, començant per la salarial, ni cap actitud de menysteniment o violència masclista. Tolerància zero i denúncia pública de la seva banalització. Finalment, promoure dones referents en tots els àmbits. 2. No recordo haver-ne tingut cap de manera conscient. Anna Oliver, associació de dones juristes d’Alzira 1. Sempre he pensat que la gràcia i la força del moviment feminista és que treballa un ventall d’àrees al mateix temps, perquè assolir la igualtat o treballar per aconseguir-la és impossible avançant sols en una, el feminisme ha d’amerar el nostre dia a dia, i com que les persones som polièdriques, no ens queda sinó atendre tots els fronts amb les mateixes forces. Essent estricta en la resposta, per mi la prioritat seria el món laboral. La precarització del treball femení i l’empobriment de les dones a les crisis és una evidència. Com ho és que a països menys industrialitzats són elles les qui tenen menys oportunitats, que la manca d’oportunitats et converteix en víctima procliu del tràfic i els abusos, o que el fet que una dona que suporta la violència masclista massa vegades va lligat a la manca d’oportunitats per a emancipar-se. Sense oblidar l’escletxa salarial i el sostre de vidre. L’autonomia i les oportunitats laborals ens donen una independència econòmica que ens permet de ser lliures en tots els altres àmbits. I ja sabem que no hi ha llibertat sense independència. 2. No m’havia parat a pensar-ho. Tinc una veïneta que plora molt, els seus motius deu tenir, la xiqueta, és clar, però jo, que tinc el despatx a casa, a vegades no ho puc evitar i m’irrite sentint-la. Fa un parell de dies me la vaig trobar, venia d’escola somrient, i no vaig tindre cap més pensada que dir-li que sense plorar estava més guapa. Va ser un d’aquells instants que a mesura que vas parlant saps que vas ficant la pota, però no pares. Gemma Polo, cantant del grup Roba Estesa 1. En el món de l’escena musical, com en la resta de contextos, penso que agafar consciència és sempre el primer pas: observar(-se), analitzar(-se) i començar a prendre decisions i ser conseqüents. La cosa bona del feminisme és que, quan comences a despertar, aquesta sensibilitat no la limites als paràmetres de gènere sinó que comences a identificar les injustícies a més nivells i altres lluites: el racisme, el classisme, l’especisme… A partir d’això, la idea seria deixar de reproduir aquelles dinàmiques o actituds tradicionals que sostenen el sistema i començar a descobrir noves maneres de fer que surtin dels models hegemònics. A part, la insistència a crear referents, obrir debat i remenar consciències i privilegis ha de continuar d’una manera permanent. 2. Vaig treballar en una escola on hi havia un nen trans. Vaig adonar-me que quan em dirigia a ell ho feia amb el pensament que era un noi (és una cosa molt antiga, de molt endins). Aleshores vaig identificar que, d’alguna manera o altra, el meu jo era diferent quan em dirigia a un nen o a una nena. Va ser bastant decebedor, per mi. Fina Puigdevall, cuinera del restaurant les Cols 1. Aconseguir la igualtat entre homes i dones, tant dels drets com dels deures. 2. Ara mateix no se me n’acut cap, en el meu dia a dia i al restaurant tenim molt interioritzada aquesta igualtat. Àfrica Ramírez, editora de Balandra Edicions 1. És difícil establir prioritats, però la primera seria eliminar els privilegis d’un sexe sobre l’altre, l’equitat beneficia tota la societat, també els homes. No al sexisme als mitjans de comunicació que reprodueixen actituds heteropatriarcals i potencien estereotipus sexuals. No a la violència dins de les relacions personals i l’exercida pels estats. No a les situacions discriminatòries que dificulten la presència de les dones en tots els àmbits de la societat. No a la discriminació salarial per raons de sexe. Hi ha tants altres ‘no’! 2. Crec fermament en la igualtat de sexes i la tinc tan interioritzada, visc amb ella, que no recorde cap actitud masclista. No la consentiria cap a mi i, per tant, no la faria a altres, però qui sap si en alguna ocasió l’inconscient m’ha jugat una mala passada. Laura Rosel, periodista 1. El 8 de març de 2018 ha de ser –de fet, crec que ja ho és– un punt d’inflexió. S’ha de superar la fase de reivindicació per entrar en la fase de consolidació i normalitat. Mai fins ara les dones no havíem parlat tan fort i tan clar. I mai fins ara no ens havien escoltat tant ni el missatge havia arribat tan lluny. Per tant, res no pot continuar igual a partir d’aquest 8 de març. Això no vol dir que la lluita estigui guanyada, ni de bon tros! Ara toca fer efectives les demandes: instal·lar-nos als espais de poder, fer-nos visibles a totes les esferes, deixar de sentir-nos culpables, deixar d’estar anul·lades… Però, sobretot, ara toca avançar de bracet amb ells, amb els homes. Ara que molts han obert els ulls i han perdut la por de dir que ens entenen, que també són feministes, cal sumar-los, cal treballar plegats per fer real la igualtat. Sense ells, que són l’altra meitat de la societat, no hi haurà paritat en cap sentit. 2. Molt sovint! Els tics del masclisme els portem incorporats, són innats. Tant de bo, les properes generacions de dones i d’homes ja no els tinguin tan interioritzats i puguin relacionar-se de manera més alliberada. En el meu cas, he reconegut el masclisme en gestos quotidians, gairebé íntims. Per posar-ne un exemple: la trobada d’amics, en què de forma automàtica elles planifiquen els àpats, cuinen, renten plats, i ells carreguen la compra, ‘ajuden’ a desparar taula i allarguen el cafè. Un altre exemple: els grups de whatsapp de l’escola. El 95% dels integrants són mares. Carme Ruscalleda, cuinera del restaurant Sant Pau 1. Continuar treballant pel respecte, la igualtat i la formació acadèmica i cultural de totes de dones del món. 2. Penso que no tinc actituds masclistes, i si les tinc, no me n’adono, lluito i protesto quan visc aquesta mena d’actituds. Dolors Sabater, batllessa de Badalona 1. Toca eixamplar molt més la conscienciació fent créixer el feminisme i trencant el relat d’una pretesa igualtat ja assolida, toca enfortir la visió feminista de la cura de familiar, que cal considerar una part essencial per al sosteniment de la vida humana i que cal reconèixer, toca desemmascarar el masclisme i el patriarcat sistèmic i toca exigir el compliment, la millora i el canvi de lleis per a fer efectiva la igualtat de gènere i la protecció de la vida en totes les interseccionalitats i en tots els àmbits. És difícil de prioritzar, perquè no es pot deixar cap àmbit desatès, tot i que és evident que la protecció contra l’assetjament i la violència, contra el maltractament i l’abús de tota mena és una prioritat vital. En definitiva, toca tractar el feminisme com una revolució estructural, que ho canvia tot. 2. Una de molt recent, quan per explicar que una criatura de tres anys vestida amb un tutú rosa no anava disfressada sinó que s’havia vestit així perquè li agrada molt ballar, vaig dir que s’havia posat un vestit de ballarina i no un vestit de ballarí, essent ell un nen. Ho vaig esmenar de seguida, sense reforçar l’errada, però em vaig adonar fins a quin punt ens traeix encara el pòsit inoculat. 2 bis. Sempre he explicat que pels entorns on m’he mogut, i potser per l’apoderament vital i social que he tingut, no m’he sentit explícitament discriminada com a dona, tot i que és evident que si faig una mirada més profunda puc identificar moltes petjades de patriarcat i masclisme al meu voltant. Però ara, pel paper que exerceixo, ara sí que puc identificar comportaments clarament masclistes, especialment a l’hora de mostrar disconformitat cap a la meva funció política. Els insults i el menysteniment que rebo a les xarxes de part d’alguns opositors són sovint desqualificacions cap a la meva imatge física, la manera d’anar vestida o el fet de tenir els cabells blancs, i usen sovint expressions com ‘guarra’, ‘puta’, etc. Per sort, no és el perfil majoritari, però hi és. Isabel-Clara Simó, escriptora 1. La igualtat. I costarà molt. 2. Mai no he tingut una actitud masclista. Estel Solé, actriu, poeta i dramaturga 1. La prioritat és empoderar-nos com a dones, perdre tota mena de por i alçar les veus per reclamar els nostres drets, per exigir una revisió i canvis en els fonaments a partir dels quals s’ha estructurat la societat patriarcal durant anys i que ens han convertit en ciutadanes de segona. 2. M’he reconegut masclista quan m’he vist donant per fet que la meva mare, com a àvia, tenia més ‘obligació’ o responsabilitat d’ajudar-me fent cangurs del meu fill que no pas el meu pare com a avi. Isabel Sucunza, llibretera 1. Veient la desinformació que sembla que encara hi ha sobre això, fa ràbia però sembla que una de les primeres coses a fer continua essent una feina pedagògica, tant per a les dones com per als homes. A partir d’aquí, crec que és bàsic d’implantar l’equiparació salarial com sigui i eliminar la violència masclista. Fanny Tur, consellera de Cultura, Participació i Esport del govern de les Illes Balears 1. Continuar treballant i reclamant que les dones tinguin visibilitat. Que la visibilitat de la seva feina sigui proporcional a la realitat, perquè a vegades no és així. També treballar per evitar els molts tics masclistes que encara queden a la societat. 2. M’he sentit culpable per dedicar tant de temps a la feina. Per dedicar-me a la política quan els meus fills eren petits. Encara me sent responsable de la marxa de la casa, tot i ser fora.

Summary: Vaga 8-M: Quins són els envits del feminisme?


En van dir Declaració Valencianista i es va publicar ara fa cent anys, el 14 de novembre de 1918, a La Correspondencia de Valencia. A primera plana. Tot un esdeveniment. Un manifest impulsat per la Unió Valencianista Regional d’Ignasi Villalonga i la Joventut Valencianista i on es resumien en vuit punts les reivindicacions essencials del moment, des de la constitució d’un estat valencià, compatible amb una federació ibèrica i mancomunable amb més estats de la federació, fins a la cooficialitat del català i l’espanyol o la separació de la hisenda. El dia 16 de novembre arribava més al sud, a La Región, i, el 18, al Diario de Alicante. Després, vuit prohoms del valencianisme de l’època (Ignasi Villalonga, Maximilià Thous, Eduard Martínez Ferrando, Josep Garcia Conejos, Eduard Martínez Sabater, Pasqual Asins, Salvador Ferrandis i Lluís Cebrian) s’encarregaren de comentar i ampliar cadascun dels vuit punts, en vuit articles que es van publicar entre el 16 de novembre i el 7 de desembre. Aquell manifest, amb les seves vuit bases de consens, es considera clau per a la història del nacionalisme al País Valencià. No naixia en el buit: l’any 1914 hi havia hagut l’Acte d’Afirmació Valencianista al teatre Eslava de València, amb el qual la Joventut Valencianista culminava una campanya per a reclamar autonomia política, ensenyament gratuït i en català i servei militar voluntari. Ja s’havia intentat també d’imitar el Principat de Catalunya amb la constitució d’una Mancomunitat que no va arribar a arrelar. L’any 1907 s’havia fet també la primera Assemblea Regionalista Valenciana per promoure la Solidaritat Valenciana, a imatge de la Solidaritat Catalana que havia arrasat a les eleccions provincials i regionals d’aquell mateix any (els atacs furibunds dels republicans blasquistes des del diari El Pueblo, i dels conservadors, des de Las Provincias, van minar-ne, però, les possibilitats de reeixir). I, encara abans, l’any 1902, el metge Faustí Barberà havia pronunciat un famós discurs a Lo Rat Penat, ‘De regionalisme i valenticultura’, que qüestionava l’apoliticisme de l’entitat i reivindicava l’autogovern valencià. Del daltabaix que va causar aquell discurs, en va néixer, l’any 1904, València Nova i, alhora, el valencianisme polític del segle XX. Per tancar el cercle introductori, podem dir que de València Nova en va sorgir, l’any 1908, Joventut Valencianista, una de les entitats impulsores de la Declaració. Ara, cent anys després, l’Associació Cívica Valenciana Tirant lo Blanc ha tornat a posar sobre la taula aquell manifest. Per, expliquen, atorgar-li el valor que va tenir en aquell moment i per actualitzar-ne el missatge. Aviat presentaran la Nova Declaració Valencianista. En parlem amb Amadeu Mezquida (València, 1986), politòleg i membre del Consell Nacional de l’ACV Tirant lo Blanc. —Quin significat va tenir la Declaració Valencianista del 1918? —Va ser el tret de sortida d’un valencianisme polític més reflexiu. Ja tenia una base teòrica i la plasmà en una declaració que pretenia ser la presentació pública del moviment valencianista: quins objectius tenia, quines característiques i quin projecte per a la societat valenciana del moment. Òbviament, tenia precedents: es considera que la carta de naturalesa del valencianisme polític la dóna Faustí Barberà amb el seu discurs ‘De regionalisme i valenticultura’, però diguem que si hi haguera d’haver un segon moment en importància, en eixa fase originària, seria precisament la Declaració Valencianista. —A més de fer-se públic el manifest, després el van seguir vuit articles-glossa per a desenvolupar-lo punt per punt: això mostra voluntat i planificació. —No va ser el primer gran acte ni manifestació del valencianisme polític, però aquells valencianistes primigenis que van impulsar el projecte ho entenien com una mena de carta de presentació del valencianisme polític: passar de la part reflexiva a la part d’acció i divulgació d’un projecte que entre tots havien convingut com a comú. —És el trànsit de la Renaixença literària a l’expressió política, un procés que també es vivia a Catalunya. —Sí, és un poc la culminació del procés de la Renaixença, passant d’un valencianisme estrictament cultural i vinculat a la recuperació de la llengua i a eixe romanticisme europeu de final del segle XIX, a un projecte polític més realista i més concret. És la culminació d’un procés de reflexió col·lectiva en el qual s’estableixen les bases del que es pretenia que fóra el valencianisme a partir d’eixe moment. —La proposta política, aquest estat valencià dins la república federal ibèrica, mancomunable, a més, ‘amb altres estats de la federació’, els pot semblar, avui, a alguns, una fórmula agosarada… —Sí, és una declaració que defensa un valencianisme dialèctic amb la construcció d’Espanya, per dir-ho així. De fet, proposa un model federal. I centra les línies de treball en diversos temes: parla del model econòmic industrial que es vol per al país, parla òbviament d’identitat en els termes etnolingüístics del moment (fa esment, per exemple, a la ‘raça’ valenciana, una cosa molt superada avui)… —Actualment suposo que en diríem les característiques pròpies del poble valencià o alguna cosa per l’estil. —Correcte. I després, pel que fa a la llengua, com que el valencià no comptava amb gens de reconeixement oficial, proposa una cooficialitat amb el castellà. Finalment, quant a la construcció estatal, formula un model federal on el País Valencià tinguera autogovern. —Fins a quin punt és també un reflex del que succeïa a Catalunya? En molts aspectes s’avançava paral·lelament i amb interseccions: fins i tot hi havia hagut un intent de crear una mancomunitat valenciana, a imatge de la Mancomunitat de Prat de la Riba. Penseu que va ser estímul el camí que se seguia al nord? —Crec que ja de bon començament hi ha una mena de diàleg continu entre Catalunya i el País Valencià, un estira-i-arronsa. Diguem que el País Valencià sempre ha viscut en eixa tensió, respecte a quina és o ha de ser la seua relació amb Catalunya, i això, òbviament, el valencianisme polític ho ha tingut sempre molt present. Cal destacar que en aquell moment convivien diverses maneres d’entendre quina havia de ser eixa relació. Però solia passar que hi havia un camí paral·lel. En algunes coses era un model més autocentrat al País Valencià, però sempre es tenia com a referència allò que passava i s’anava gestant a Catalunya. La Renaixença catalana va tenir molta més força i empenta que no la valenciana, i era un model de referència. —Ara al Tirant celebreu el centenari de la Declaració i no ho feu tan sols amb esperit commemoratiu… —Ja celebràrem el norantè aniversari, també. I començàrem un poc el que fem ara: mirar de renovar aquelles bases i fer un projecte per al futur. En això hi ha diverses visions, i em sembla molt interessant. Perquè hi ha gent que sempre en vol més, i està molt bé perquè t’impulsa a anar cap endavant. Però si provem de mirar-ho des de fora, veurem on era o què significava el valencianisme polític fa deu anys i què significa avui. És innegable que hi ha hagut una evolució. Després podem entrar a analitzar a quin ritme va eixa evolució, si ens agradaria que anara més de pressa o si cal que vaja més lent, si pensem que complim els objectius de manera completa o al final sempre ens toca fer cessions. Bé, jo crec que hi ha un poc de tot, però és innegable que hi ha evolució. —I el balanç d’aquests cent anys, amb dues dictadures al mig? —Hi ha un moment determinant, que és la guerra civil i els quaranta anys de dictadura: això parteix en dues meitats un recorregut que hauria d’haver estat normal. Per tant, sempre parlem del valencianisme de pre-guerra i del que s’enceta a partir dels anys seixanta, amb les reflexions de Joan Fuster i més intel·lectuals, i que és un poc el germen del valencianisme que tenim avui. La Declaració va tenir impacte, sobretot, en el valencianisme de pre-guerra, que va assolir cotes de poder bastant importants, com per exemple a l’Ajuntament de València, i va tenir una força social bastant considerable que moltes vegades, des de l’òptica actual, s’ignora o no s’hi dóna prou importància. —Reivindiqueu la continuïtat? —Crec que hi ha un intent de continuïtat. Al final, la gent que avui dia es reivindica com a valencianista, la gran majoria sí que es reconeixen hereus d’aquell valencianisme primigeni. Però també és cert que, naturalment, en un segle han canviat moltíssimes coses i les propostes són molt diferents. De fet, el valencianisme que es proposa en aquell moment és fruit, precisament, del moment, de tipus etnolingüístic, centrat en qüestions com ara la cultura, la llengua, la història comuna, el llinatge… i avui dia el valencianisme té una perspectiva molt més cívico-política, si ho podem dir així. —La Nova Declaració Valencianista que presentareu ha passat de les vuit bases de fa cent anys als dotze apartats. —Hem agafat com a punt de partida aquells vuit apartats i hem intentat de fer-ne una adaptació al moment actual. Fent-ho, ens hem adonat també que els temes que són d’interès avui són molt més amplis. I en aquest sentit crec que podem estar satisfets perquè el valencianisme ha evolucionat: ara té un discurs més complet i més global. Avui dia té posició pròpia en molts més temes i en molt més àmbits que no aleshores. Ha aconseguit ser allò que fa cent anys es proposaren: una mena de prisma a través del qual mirar qualsevol aspecte de la societat. No únicament la valenciana, sinó també l’estatal o la internacional. I trobe que això és molt positiu. Ara s’aborden qüestions com la igualtat de gènere, els drets dels col·lectius minoritzats, el medi lligat també a la vertebració territorial, la cohesió social, el fenomen de les migracions… —Voleu mostrar justament el valencianisme com a eix central de la política al País Valencià. —Qui té un millor projecte per al País Valencià és el valencianisme polític. Ens trobem en un moment històric en què sols hi ha dues opcions possibles de País Valencià: o un País Valencià que siga la perifèria de la perifèria d’Europa, amb una economia centrada en el turisme i la població condemnada a emigrar o treballar servint copes en un bar per a turistes, o un País Valencià amb un autogovern fort, amb un sistema productiu diversificat, amb una economia sanejada i amb un pes geopolític i estratègic específic. Hem de valorar el fet que el valencianisme polític ha estat capaç d’agafar els seus elements (la caiguda del sistema financer valencià, el corredor mediterrani, el finançament autonòmic, el model lingüístic al sistema educatiu, la vertebració territorial mitjançant les infraestructures…) i convertir-los en aspectes centrals de l’agenda política. I això ha estat a mesura que partits valencianistes han anat agafant pes en la política valenciana. —Partits i més, no? —Sí, òbviament. Com que faig política sempre tire per ací . És clar que és una cosa molt més àmplia i no únicament d’un partit polític. Moltes vegades gent del món de la cultura ha dit que sempre hi ha hagut un País Valencià viu, però amagat o desarticulat. Arran de la situació de crisi total que hem tingut, de caiguda de model econòmic, de model polític i de valors, eixe País Valencià que també existia s’ha sentit com en un moment històric de responsabilitat. Perquè els únics que tenim una alternativa som nosaltres. I, per tant, no podem permetre’ns el luxe de continuar sense comptar en aquesta societat. —Per a fer l’estructura de la Nova Declaració Valencianista, us heu adreçat a diverses entitats, des de la Plataforma per la Sobirania Alimentària a Acció Cultural del País Valencià. —El valencianisme polític, segurament també pel context i les circumstàncies que li ha tocat de viure, és un moviment amb certa tendència a l’endogàmia. I això, molta gent intentem trencar-ho des de fa temps. Ara fem un pas més en eixa direcció: d’entendre que la pluralitat sempre és positiva i que sempre suma. Que obrir-se a entitats que fins i tot no tenen un tarannà valencianista, o no saben que tenen un tarannà valencianista, o no hi donen la importància que hi donem nosaltres, enriqueix el moviment. És també una manera d’impregnar més entitats amb la nostra sensibilitat i d’anar ampliant l’espectre i sumant forces. —El text del 1918 tenia un programa molt concret per a la definició política del País Valencià. La proposta del 2018 apunta a una modernització més general de l’ideari valencianista… —A mesura que el valencianisme s’ha anat fent gran, els seus àmbits d’interès i de reflexió i de proposta han estat més amplis. En aquell moment, probablement, i també fa quinze anys o vint, hi havia qüestions en què el valencianisme pràcticament no entrava, i eren qüestions que preocupaven la societat. És una crítica que se’ns ha fet molt, que érem els de la cultura, diguem-ne, però que hi havia molts més aspectes que ens quedaven lluny. I això crec que hem aconseguit de redreçar-ho. —Sense deixar els altres aspectes, no? —No: es continua parlant del dret de decidir del poble valencià, del dret d’autogovernar-se, del dret d’autogestionar-se, de quina és la dialèctica que hi ha d’haver amb l’estat, de la importància de la llengua, de la vertebració del país. Aquesta declaració té aspiracions de llarg termini. I intentem que siga com més àmplia millor.

Summary: Amadeu Mezquida: ‘El valencianisme ha evolucionat: ara té un discurs més global’


Abans que comencés la manifestació per reclamar la llibertat dels presos i exiliats polítics, els CDR han ocupat la presó de la Model de Barcelona,on ha d’acabar la protesta i on es quedaran a passar-hi la nit. Segons que han explicat a la xarxa, han decidit d’entrar a la Model perquè ‘ha estat i serà un símbol de resistència republicana’. Els activistes fan una similitud històrica: l’ocupació de la Model de Barcelona pot ser com la presa de la Bastilla de París, també un 14 de juliol, en què els francesos van fer un pas endavant en la construcció d’una república. Aquest simbolisme històric no se l’ha perdut el president de la Generalitat, Quim Torra, qui ha entrat al centre tot just acabar la protesta al carrer. El president @QuimTorraiPla a #LaNostraBastilla. El @CDRNouBarris li ha deixat molt clar que sense desobediència, que amb desnonaments i CIEs, que amb repressió dels Mossos no hi ha independència!! #NouBarris pic.twitter.com/fvPoQk1mzY — CDR Nou Barris (@CDRNouBarris) 14 de juliol de 2018 Per què La Model? Ha estat la presó més emblemàtica de Catalunya fins fa ben poc, i hi han passat gran part dels represaliats catalans més recordats del franquisme i transició: Puig Antich, Xirinacs, Tarradellas i tants d’altres. pic.twitter.com/5t5h1yl7jm — CDR Catalunya (@CDRCatOficial) 14 de juliol de 2018 Ara els CDR demanen com més suport millor per a poder allargar la protesta dins del recinte. Hi han entrat una hora abans de començar la protesta amb el lema ‘Ni presó ni exili, us volem a casa’. Ha estat i serà un símbol de resistència republicana. Per això i més hem ocupat #LaNostraBastilla, per reclamar #LlibertatPresosPolítics i per proclamar que #ExigimRepública i advertir que no ens conformem amb les molles, sinó que volem el pa sencer!#LaNostraBastilla pic.twitter.com/wy1SY71APZ — CDR Catalunya (@CDRCatOficial) 14 de juliol de 2018

Summary: Els CDR ocupen la presó de la Model, com a símbol de ‘la resistència republicana’


Fa cinc anys, naixia l’Altra Editorial amb una novel·la important de Toni Sala, Els nois. Va tenir una gran acollida de crítica i de lectors. Es va traduir a l’anglès i també fou molt ben rebuda als Estats Units. La literatura de Toni Sala llegida fora del context català es comparava amb la d’Edgar Allan Poe. Diu Sala que no és tan estrany, en el sentit que l’atracció pel mal i l’enfrontament que provoca la maldat és molt Poe. Ara, quan l’Altra arriba al llibre que fa cinquanta, també arriba una altra novel·la de Toni Sala, Persecució, que segueix les petjades d’Els nois. Com diu l’editora, Eugènia Broggi, és una novel·la coral, amb la mort com a element molt present, segurament amb més gruix argumental, un thriller, una novel·la de caràcter psicològic, amb una ambició literària que la fa universal. A Toni Sala li agrada parlar del fet d’escriure i li agrada la literatura densa. Per això escruta temes incòmodes, delicats. En el cas de Persecució, es planteja quins efectes morals sobre una persona té el contacte amb el mal. I fins a quin punt el mal és una manera de coneixement. Perquè la literatura, diu, és terreny de la consciència. I també diu que la literatura, la moral, sempre és una qüestió de fronteres: treure el nas i veure fins on arribes. Arribem a casa de Toni Sala, a Sant Feliu de Guíxols, i ens el trobem escoltant a la ràdio el judici contra el procés. El viu amb una intensitat gairebé addictiva. I per aquí comencem. Explica: —L’ocupació de temps que ens genera aquest judici i la intensitat amb què el vivim és molt gran, perquè nosaltres ens pensàvem que vivíem amb una certa protecció, però en tant que catalans som completament a la intempèrie. La indefensió que van patir els vianants que passejaven per la Rambla el dia dels atemptats és la mateixa indefensió que vam patir l’1-O. —Vulnerabilitat. —Com no vols estar pendent del judici, si et jutgen a tu! Si a qualsevol dels presos polítics el condemnen els anys que sigui, això vol dir que a qualsevol de nosaltres ens poden agafar. Per això ho fan, per blocar-nos. Un català no té pas els mateixos drets que un espanyol, que té tots els drets garantits. I si ets espanyolista, fins i tot pots fer coses que, com a català, no et permetrien. Això és una experiència nova. —La generació que va patir la repressió franquista no ho veu tan nou. —A nosaltres ens havien venut una moto que no ha funcionat. I segur que compartim experiències que ells ja havien tingut en aquest àmbit, però a nosaltres això ens ve de nou. Ens havien dit que això era una democràcia. Per a un català, no és cap democràcia. —I ara em dèieu que seguiu el judici, que gairebé té un caràcter addictiu. Quin efecte us fa? —Que és una farsa, aquest és l’efecte. És interessant de veure fins on són capaços d’arribar i també és interessant de veure aquest teatre que fan. És tan senzill com el fet que la gent volia votar i ara els castiguen per haver-ho fet possible. No té cap secret, tothom ho sap. Fins i tot la desimboltura amb què els presos parlen davant el tribunal, no sembla que s’hi juguin vint anys de presó. Perquè saben que diguin què diguin, la sentència no dependrà de les seves declaracions. Dependrà de la política. Perquè això és un judici polític. Podrà tornar, en Puigdemont? Dependrà de la política. —Tot i això, encara no s’ha perdut el sentit de l’humor. La gent és molt ràpida (arran de les declaracions d’Enric Millo i el Fairy). —Això sempre passa. Els jueus, que tenen experiència en persecucions, tenen un gran sentit de l’humor. Recordo quan van portar els piolins cap aquí –jo era a Washington– i la befa que se’n va fer. El sentit de l’humor és una defensa i al mateix temps és un perill. Llegint autors jueus també ho he vist. L’escriptor Jirí Weil, autor del llibre Viure amb una estrella, que explica la repressió contra els jueus fins que finalment els van enviar a Auschwitz, diu: la pitjor cosa de totes, el gran perill, sempre és l’esperança. Això és una advertència que crec que en nosaltres també té sentit. Hem de vigilar, perquè pensar que tot s’arreglarà perquè sí, perquè Europa no ho permetrà… Ja ho veieu. És una qüestió difícil, perquè, per altra banda, sense esperança no es pot viure. Potser hauríem de parlar d’autoengany. Perquè nosaltres, d’això, en tenim molta experiència amb els espanyols. Gaziel deia: els espanyols primer van fer fora els musulmans (la famosa Reconquesta), després se’n van anar a Sud-amèrica i… Espanya és un poble de ‘conquistadores’. Això deia Gaziel. Toni Sala. —Vau escriure aquest nou llibre, Persecució, durant el 2017 i el 2018. Era molt viu tot això que ens passava. —Sí. En el llibre parlo dels atemptats de la Rambla, de l’agost del 2017. Però això també passava amb Els nois. D’alguna manera, allò que tinc per dir s’encarna en el temps i en l’espai sense problemes. Un dels temes que hi ha a Persecució és l’atracció i la persecució del mal, de la maldat. Bé, això són interpretacions meves, que no han de ser necessàriament les dels altres ni les millors. Qui escriu sap fins a cert punt què escriu. Jo, per exemple, tinc l’experiència amb el llibre Petita crònica d’un professor a secundària, que vaig escriure per explicar la meva feina i, en canvi, es va convertir en l’anàlisi i denúncia de la situació de l’ensenyament. Vull dir que allò que tu pretens fer després s’emmarca en un decorat, en un atrezzo, que el pot transformar. Jo agafo allò que tinc més a mà, la realitat més immediata. Si això ho hagués escrit quinze anys a venir, hauria explicat les mateixes coses però amb un entorn i uns fets diferents. Igual que si ho hagués escrit en castellà o en anglès, també hauria intentat dir això mateix, però en un altre idioma. No necessito anar-me’n a les quimbambes per parlar d’una cosa. Simplement, m’és molt més còmode anar-me’n aquí al costat, a Riudellots, i desenvolupar uns fets. Però vull dir que és casualitat que surtin els atemptats. En un altre moment haurien sortit uns altres atemptats o un altre fet. —Altres autors fan tot el contrari, desdibuixen i eviten espai i temps. En el vostre cas, el context us és imprescindible. —Completament. Sobre això hi ha dues coses: l’abstracció i la universalització. En el cas de l’abstracció, és clar, si concretes molt, acabes fent abstracció. I després hi ha la universalització. Hi ha qui pensa que sense context l’obra es torna més universal. Però és tot el contrari: la cosa més ultralocal és la cosa més universal. Llegint qualsevol escriptor una mica seriós ho trobes, això. La literatura sempre parla de coses íntimes. I una cosa íntima la trobes en la cosa més immediata. Mireu: quan van traduir Els nois als Estats Units, feia ben poc que hi havia hagut els atemptats de la sala Bataclan de París. L’endemà dels atemptats, a Vidreres es va trobar un cotxe amb armes. De cop, el centre del món era Vidreres. I, justament, una revista americana m’entrevistava pel llibre Els nois, que passa a Vidreres, en el mateix moment que el món havia centrat la mirada en aquest poble. —Les històries de les vostres novel·les se situen en paisatges que fugen de la postal i l’interès turístic. Són zones perifèriques, despoblades, ordinàries, poc transitades. A Persecució hi ha el paisatge dels contorns de l’aeroport de Riudellots, les càrnies… Són espais no plaents que la literatura permet de dignificar. —Aquests espais són la realitat. És que estem fets de comèdia. El turisme és una comèdia com una casa. Si te’n vas a París, has de veure la Torre Eiffel. Però veus un monument amb tota una càrrega de retòrica, d’allò que simbolitza, amb tot de gent fent-se fotografies… Allò no és la Torre Eiffel, és una comèdia, que tots acceptem, que potser ens permet de fer-nos a la idea que tenim un accés a la realitat, que és un engany. Tu quan arribes a Sant Feliu, veus la fotografia d’una cala. Això és una interpretació de Sant Feliu, que és un poble molt més complex i molt més interessant que no pas la imatge d’una cala típica. Fa uns anys, hi va haver un escàndol quan, per promocionar la Costa Brava, van posar una platja del Carib. Aquest problema també el tenim amb la literatura, de vegades: volem literatura que formi part de la comèdia i que ens digui que les coses van bé, que tots som bons, novel·les històriques que fan escapisme de la realitat. En canvi, per a mi és tot el contrari. La literatura no t’explicarà històries que siguin mentida. Et crearà complicacions. Gairebé diria que la literatura no és la constatació dels problemes, sinó la creació dels problemes. Creació de zones conflictives, d’investigar les fronteres on s’acaba la comoditat. —Treure el nas i a veure fins on arribes. —El 90% de la literatura que es fa, a tot arreu, és tot el contrari. És girar-se d’esquena a la realitat, amb el llibre, com un mur, tapar-te la vista per evitar de veure què hi ha darrere el llibre. Bé, això passa amb els llibres i passa a les televisions i als films… A tot. —Dèieu abans que a Persecució havíeu mirat d’escrutar el mal, ficant-vos dins el cap d’un assassí que raona, per intentar entendre què fa. —Però diria que gairebé és més interessant la persecució: com és que les dones continuen perseguint l’assassí? Aquest llibre parteix d’una història que em van explicar, la d’una noia que sortia amb un home i ell li va explicar que havia matat la seva dona. Ella què va fer? Adéu-siau, i no voler saber-ne res mai més. Però a la novel·la, els personatges fan el contrari: no saben per què, però hi ha una intenció, fins i tot redemptora, per ajudar-lo, d’indagar en el fet. I això és tan interessant o més que l’assassí mateix. Perquè per matar has de ser una mica inconscient. Toni Sala. —En aquesta novel·la psicològica, les preguntes pesen molt. De tant en tant, una bateria de preguntes serveixen d’esperó per a avançar i anar desfilant les reflexions fins a portar-les al límit. —Això de novel·la psicològica… És complicat. És creació. Les preguntes són molt essencials, però existeixen en el moment que les fas. Harold Bloom, quan va fer allò del cànon occidental, va posar Freud al costat de Shakespeare i de Cervantes, per això de la novel·la psicològica. Però jo crec que un escriptor no és que conegui bé la naturalesa humana sinó que la crea, se la inventa. I una vegada és creació, ja és factible. Però fins que algú no fa passar uns fets per la consciència humana, és com si no existissin. Les coses existeixen quan es converteixen en consciència. I la literatura és terreny de consciència. Sí que és novel·la psicològica, però no pas en el sentit de gènere, que es dedica a posar sobre el paper unes realitats interiors, sinó que aquestes realitats interiors es creen en el moment que es posen sobre el paper. Jo hi dono molta importància, a això, perquè per a mi és l’essència de l’acte creatiu. Aquesta novel·la és bàsicament imaginació, que fa incursions en el realisme. És creació. —Però no hi ha creació sense un procés previ de reflexió. És un procés de coneixement. Són preguntes que us féu a vós mateix. —És que la intel·ligència és creativa, no som robots. La imaginació és creativitat. Parlant del judici és dur, dir això. Creem realitat. —Precisament perquè hi ha un procés de coneixement i reflexió sobre un tema tan delicat, hi ha frases per a subratllar. Per exemple, quan l’assassí és dins la presó i diu: ‘La passivitat s’acosta a la violència.’ —No he rellegit el llibre i ara així, fora de context, em sobta sentir una frase com aquesta. En Llarena diria això, eh! Ara que em van encarregar un curs sobre Caín i Abel, he estat llegint i rellegint molts llibres. El primer mort humà recollit és un fratricidi! I una de les coses que es plantegen els rabins és fins a quin punt Caín és culpable de la mort d’Abel, quan no hi havia hagut cap mort abans i, per tant, no sabia ben bé què era. És una discussió interessant. Nosaltres no hem estat mai assassins. —A la novel·la també es posa de manifest la incapacitat per comunicar-se i entendre’s entre home i dona. —La qüestió de la comunicació sempre és, finalment i en el fons, l’únic tema de l’art, de veure fins a quin punt pots comunicar-te amb els altres. Aquí, hi és molt això, sí. De fet, la persecució no deixa de ser un intent de comunicació, d’entendre l’altre. Com a humans, què hem vingut a fer aquí si no és a entendre alguna cosa? I el punt final de la nostra vida segurament estarà dedicat a entendre què és la mort i què implica la mort. Serà una actitud també reflexiva. —Tot i que hi ha la casuística del suïcida, que és diferent, perquè aquest tria morir. M’hi ha fet pensar l’últim llibre de Jordi Lara, Sis dies d’agost, sobre la mort de Xirinacs. Una novel·la que també acaba de sortir. —De fet, al llibre hi ha un moment que el protagonista diu que qualsevol mort és un suïcidi. També diu que qualsevol mort és un assassinat. —Sobre la mort, exposeu preguntes fortes. Per exemple, l’assassí es demana: ‘Quantes vides dels altres valia la teva, pel fet de ser la teva?’ —És allò que va dir Stalin, que una mort és una tragèdia i un milió de morts és una estadística. I, per altra banda, ho veiem cada dia: què val més, la vida d’un refugiat al mig de la Mediterrània o la vida d’un europeu? És molt bèstia. El filòsof italià Giorgio Agamben fa una gran observació a partir d’un comentari d’un personatge anglès. Diu: ‘Drets humans? A mi doneu-me els drets dels anglesos!’ El meu gos té més drets que un immigrant que es troba totalment desprotegit. Això surt al llibre i també sortia a Els nois, sobre les prostitutes de carretera. L’Agamben també diu: pràcticament, el sistema polític actual, és el de camp de concentració. Patim una despossessió de drets. Això ho vam viure l’1-O, quan un policia et podia treure un ull i encara culpar-te a tu de les agressions que havia comès ell; o quan un estat prohibeix a uns vaixells que salvin les vides d’uns refugiats al mig de la Mediterrània. Aquests refugiats estan tan desposseïts de drets com un jueu quan el portaven a la cambra de gas. És així. És el mateix. Diu Agamben que l’estat d’excepció és l’estat actual de la política. Aquí ho hem patit, amb l’aplicació del 155, un estat d’excepció. I a França tenen l’estat d’excepció permanent pel terrorisme. Tot el nazisme va ser un estat d’excepció. Aquests estats d’excepció permeten als governants fer el que vulguin. I d’això, no ens n’adonem, però ho patim amb tota la violència que implica. —El llibre té tota una reflexió de caràcter filosòfic. —I d’abstracció. Mireu la coberta, és una coberta abstracta. —Fa una certa basarda, perquè fa sensació de desprotecció, tant de blanc. —Hi ha un cotxe tombat com si hagués tingut un accident, tot i que no hi ha cap accident a la novel·la. Però a mi m’agrada molt. M’agraden els peus enfonsats en la neu del cérvol. —Deveu haver fet molta lectura filosòfica aquests mesos. —Més que filosòfica, de pensament. Perquè la literatura que m’interessa és la literatura concentrada. Hi ha llibres en què el pensament està més concentrat i això sí que és una característica estilística que no tries. —Estireu el pensament fins que ja no podeu més. —Això és una cosa que tinc des del començament. La primera cosa que vaig publicar van ser uns contes molt breus, per una mania que tenia, que sembla una broma però no ho és: no s’ha de fer perdre el temps a la gent. El temps és la vida. No tenim res més que el temps. I l’art, en general, també és una experiència temporal. Quan et mires un quadre, una pel·lícula o llegeixes un llibre, una de les gràcies que té és que et situes en un altre temps. Però vaja, sí que m’agrada la filosofia. —Els vostres llibres tenen la gràcia de contenir un procés condensat de pensament, alhora que hi trobem reminiscències de Joaquim Ruyra, per exemple. —Sí, i suposo que s’hi troba força sensualitat. Quan dic que el coneixement és molt sensual, ho dic perquè es barreja la sensualitat i la racionalitat. Normalment ho tendim a separar, però no té sentit separar-ho, perquè hi ha molt de coneixement que és sensual. Hi ha molta sensualitat que és coneixement. —Per acabar, què llegiu ara? —Doncs ara llegeixo Natalia Ginzburg. Però és casualitat. —Veig que us interessa la literatura escrita per dones. L’altre dia, a la conferència de premsa, vau comentar l’impacte que us va fer rellegir Quanta, quanta guerra de Mercè Rodoreda. —La vaig rellegir per preparar el curs sobre Caín i Abel. Però sí, estic absolutament impressionat amb Quanta, quanta guerra de Rodoreda. Hi ha una ambició darrere aquest llibre! El dia que algú l’agafi amb la mateixa seriositat que van agafar La mort i la primavera, amb pròleg de l’Arnau Pons, també sortirà un pròleg boníssim. El vaig llegir al costat de A l’est de l’edèn de John Steinbeck, que també parla de Caín, un autor que té el Nobel i versió cinematogràfica de James Dean… Però al costat de Quanta, quanta guerra, queda petit. La reflexió universal i profunda sobre el segle XX, sobre l’experiència moral del segle XX, la fa Rodoreda. Nosaltres ara som més polítics que no pas abans. Per tant, tota lectura que fas, també és més política. Ens hem fet més conscients de la nostra part política. Podeu comprar Persecució a la Botiga de VilaWeb

Summary: Toni Sala: ‘Pensar que tot s’arreglarà perquè sí, perquè Europa no ho permetrà… Ja ho veieu’


El ministre d’Afers Estrangers de l’Iran, Mohammad Javad Zarif, ha considerat que el desplegament addicional al Llevant anunciat pel president nord-americà, Donald Trump, que hi enviarà 1.500 efectius més, és ‘extremadament perillós’ per a la pau internacional. ‘Que hi hagi més presència dels Estats Units a la nostra regió és extremadament perillós i amenaça la pau i seguretat internacionals. Cal abordar-ho’, ha dit en una entrevista concedida avui a l’agència de notícies IRNA abans de posar rumb a Teheran després d’una visita de dos dies al Pakistan. Ha acusat Trump d’haver llançat acusacions infundades contra la República Islàmica de l’Iran per justificar el desplegament militar en un moment en el qual la tensió s’ha tornat a disparar a la regió. Trump va confirmar divendres que enviaria 1.500 militars més al Llevant amb un mandat ‘principalment protector’. El secretari de Defensa nord-americà, Patrick Shanahan, va avançar-ho dijous explicant que l’objectiu és de ‘millorar la protecció’ de les forces nord-americanes en vista de l’amenaça iraniana. Les tensions s’han renovat coincidint amb el primer aniversari de la ruptura de l’acord nuclear. Els Estats Units han recuperat les sancions contra l’Iran, que ha preferit de deixar de complir part dels compromisos assumits. El general Morteza Qorbani, assessor de les Forces Armades iranianes, ha advertit avui, en declaracions a l’agència de notícies Mizan, que, ‘si els Estats Units envia bucs de guerra a la regió, si comet aquesta estupidesa (l’Iran) els enviarà al fons del mar fent servir noves armes secretes’.

Summary: L’Iran avisa que l’augment de la presència militar dels Estats Units al Llevant posa en perill la pau internacional


Els premis literaris de Gandia, el Joanot Martorell de narrativa i l’Ausiàs March de poesia, van néixer el 1959, fa seixanta anys. Tenen, doncs, una llarga trajectòria. S’han lliurat cada any a Gandia, ciutat on van néixer els clàssics de la literatura catalana que donen nom als premis, i els publica Edicions 62. Aquests premis són dels pocs vincles directes que s’estableixen al llarg de l’any entre institucions i editorials de territoris diversos dels Països Catalans. És per això que tenen una significació especial pel que fa al marc cultural i territorial que representen. Enguany, per primera vegada, els guanyadors de tots dos premis han estat autors valencians. Víctor Labrado, guanyador del premi Joanot Martorell amb Veus, la mar, és nascut a Sueca; i Teresa Pascual, premi Ausiàs March amb el llibre de poemes Vertical, és nada al Grau de Gandia, el barri mariner de la ciutat. A més, tots dos llibres tenen un nexe comú, que és el vincle amb la mar. Labrado ha escrit una obra que reivindica la cultura i la història marinera del País Valencià, que sembla que s’hagi perdut. I Pascual fa una recerca de la seva identitat personal i també geogràfica, remoguda per la mort del seu pare, que era patró de barca. Víctor Labrado explica que a l’hora d’escriure Veus, la mar tenia la intenció de posar la mar en l’imaginari dels lectors d’una manera diferent, sobretot després de la constatació que cada vegada estem més desvinculats de la vida i la cultura marinera i que davant la mar ens comportem com a turistes. Això la inquieta molt, perquè en la història del nostre país la mar ha estat fonamental. Per exemple, durant centúries ha estat la principal línia de comunicació. ‘Però avui –diu Labrado– en som deficitaris en tots els aspectes. En canvi, quan jo era un xiquet de quatre o cinc anys i amb la família anàvem a la mar, menjàvem del que trobàvem llançant el rall.’ Tanmateix, al País Valencià encara hi ha un percentatge petit de gent que viu de la mar: ‘He parlat amb una quinzena de patrons de barca, nascuts als anys trenta i en actiu fins als noranta. En el llibre no explique res que no haja après d’aquests homes. Tot són històries viscudes que he anat recollint durant quatre anys. Considere que he fet una novel·la sense ficció.’ I continua: ‘Parle dels bombardejos de l’aviació italiana que la gent de mar van rebre durant la guerra del 1936-39, i després, a la postguerra coincidint amb la Segona Guerra Mundial, els patrons de barca del País Valencià van tornar a anar a vela. Era perillós, però era la manera de poder navegar sense benzina en època de misèria i racionament. També parle de la guerra d’Algèria, que de fet és la que van patir més, tant els mariners que pescaven en les seues aigües territorials, com tots aquells que s’hi havien instal·lat a viure, que van conformar una comunitat important.’ Des de la Torre de les Hores del moll del Grau de Gandia La poetessa Teresa Pascual també situa el seu llibre de poemes en un context marítim, però en fa una recerca més íntima i lírica. El Grau de Gandia és el barri on va néixer, coronat per la Torre del Rellotge, que s’alça entre els magatzems del moll de la ciutat. Pascual diu que la primera accepció del títol, Vertical, és precisament aquesta torre, paisatge de la seva història vital i conformadora de la seva identitat. Perquè en aquest llibre ha volgut escrutar els seus orígens, tant personals com geogràfics. La torre de les Hores ha marcat la vida de molta gent i de fa molt de temps. És herència i és present. Fou la pèrdua del pare que va despertar aquesta indagació que es concreta en el llibre, també per mitjà de la recuperació d’una llengua i d’una cultura heretades, marineres, transmeses pel pare.

Summary: La mar amara els premis literaris de Gandia


La Junta de Tractament del Centre Penitenciari Mas d’Enric ha acordat avui que l’ex-presidenta del Parlament de Catalunya, Carme Forcadell, pugui obtenir un permís per a sortir de la presó i fer de voluntària, en aplicació de l’article 100.2 del reglament penitenciari. Concretament, podrà sortir fora del centre durant nou hores cada dia, tres dia la setmana. La decisió és d’aplicació immediata, de manera que ja pot fer ús d’aquest permís penitenciari. La jutgessa de vigilància penitenciària haurà de decidir si el ratifica i la fiscalia hi pot recórrer en contra. I si la jutgessa de vigilància penitenciària tombés la mesura, Forcadell hi podria recórrer en contra a l’Audiència de Barcelona. Els classificats en segon grau tenen diverses opcions per a sortir a fer activitats fora de la presó. Una d’aquestes opcions és la de l’article 100.2 del règim penitenciari, que permet sortir durant unes hores per fer un programa específic o per anar a treballar. També permet fer sortides de cap de setmana, pròpies del tercer grau. 405 interns amb el 100.2 Segons dades de la Secretari de Mesures Penals, Reinserció i Atenció a la Víctima del Departament de Justícia, hi ha 405 interns a l’any a qui se’ls aplica l’article 100.2 per decisió de les juntes de tractament de les presons. Aquestes estan formades per juristes, psicòlegs, treballadors i educadors socials, metges i mestres. La setmana passada, la Junta de Tractament dels Lledoners ja va acordar d’aplicar aquest article en els casos de Jordi Sànchez, per a fer voluntariat, i Jordi Cuixart, per a treballar i fer voluntariat. Sànchez pot sortir 3 dies entre setmana durant 11 hores, i Cuixart els 5 dies entre setmana durant 9,5 hores. De moment, no han començat a fer-ne ús.

Summary: Carme Forcadell podrà sortir de la presó tres dies la setmana