‘No és una exposició sobre la cultura punk sinó sobre la seva influència en l’art’. Aquesta sentència resumeix a la perfecció la idea de la mostra ‘Punk. Els seus rastres en l’art contemporani’ que es pot veure a partir d’avui al Museu d’Art Contemporani de Barcelona. L’autor d’aquesta frase és el comissari de la mostra, David G Torres, que també sosté que algunes actituds típiques del ‘punk’ com ara l’inconformisme, el malestar, el soroll, la sexualitat, la violència i la protesta han perviscut en moltes expressions artístiques. La mostra, que procedeix del Centro de Arte 2 de Mayo de Madrid, arriba ampliada a Barcelona. La principal novetat és la incorporació d’un espai documental que parla dels trets del punk en la creació contemporània i un àmbit on els artistes reflecteixen el context de conflicte dels setanta. Entre els nous artistes afegits a l’exposició del Macba hi ha Marcel·lí Antúnez, Jordi Benito, Jota Izquierdo, Israel Martínez o Die Tödliche Doris. En total, la formen més d’un centenar d’obres entre instal·lacions, documentals, fotografies, vídeos i pintura. En aquesta exposició, el punk apareix com una referència explícita en molts artistes a través dels usos d’elements com ara el soroll, la tipografia de retalls i l’antidisseny però també hi abunden les referències explícites a grups musicals. Però sobretot es mostra el rastre del punk com a actitud: la negació, l’oposició, la destrucció, el fes-ho tu mateix, l’al·lusió a la por i el terror en una societat que aliena individus, la mateixa alienació que provoca estats psicòtics, la valoració del que surt de la norma, el nihilisme, la crítica al sistema econòmic i l’anarquia, la reivindicació de la llibertat sexual, del cos com a lloc de batalla…

Summary: El Macba segueix el rastre de la influència del punk en l’art contemporani


L’històric dirigent del Partit Comunista francès Nicolas Garcia, ex-batlle d’Elna (Rosselló) i vice-president del Consell Departamental dels Pirineus Orientals, va ser un dels impulsors de la protesta dels nord-catalans contra la visita de Pedro Sánchez de diumenge a Cotlliure. Els manifestants van rebre el president espanyol amb crits de ‘Llibertat presos polítics’, ‘Fora, fora’ i ‘Independència’, entre més. Sánchez, quan va veure que no era gaire benvingut, va anar per feina i en dos minuts va liquidar l’acte d’homenatge al poeta Antonio Machado. Una ofrena floral amb la bandera de l’estat espanyol i no pas amb la republicana i en acabat un discurs a Argelers, fortament contestat pels manifestants, són el balanç de la seva visita a Catalunya Nord. Cal afegir-hi encara la reacció d’una part de l’esquerra espanyola, irritada per la rebuda al seu primer ministre, que l’ha volguda interpretar com una falta de respecte a Machado i als exiliats espanyols del 1939. Però si hi ha algú que en sap, d’exili i de repressió franquista, és precisament Garcia. En aquesta entrevista respon sense miraments: ‘El meu avi, que va estar tancat al camp de concentració d’Argelers, també hauria cridat contra Pedro Sánchez.’ —Una certa esquerra espanyola ha criticat la manifestació contra Pedro Sánchez a Cotlliure per a demanar la llibertat dels presos polítics. Ho enteneu? —Era un acte organitzat per l’estat espanyol. Nosaltres hem vist el representant d’un estat que encara empresona gent per les seves idees. No podíem no manifestar-nos sobre això. Nosaltres havíem de ser aquí per a defensar la llibertat i la democràcia. El meu combat és aquest. —Però n’hi ha que sostenen que va ser una falta de respecte a Machado i als exiliats espanyols de l’any 1939? —A la manifestació hi havia molta gent que, com jo, són néts d’exiliats i de refugiats republicans. Alguns d’andalusos. No acceptem que vinguin aquí a fer campanya electoral mentre a l’estat espanyol hi ha el judici contra els presos polítics. Hi ha gent a la presó i exiliats per les seves idees. Han organitzat un referèndum, han declarat la República Catalana. Jo era al meu lloc, pacíficament, com sempre. No podíem ser en un altre lloc. No és cap mena d’insult als exiliats, ni als refugiats, ni a Machado. —Vós sou nét d’exiliats? —El meu avi va estar tancat a Argelers, al camp de concentració. Jo sé que molts dels qui van tancar al camp d’Argelers no haurien acceptat mai això que passa avui a l’estat espanyol. Cap demòcrata republicà no hauria d’aguantar que hi hagi presos polítics. —L’ofrena floral de Sánchez a la tomba de Machado es va fer amb els colors de la bandera espanyola actual i no pas amb els de la República. —No hi pot haver cap insult més gran. Fer una ofrena amb els colors de la bandera que va triar Franco després de la victòria. La bandera de la República, la dels vençuts que ha vingut a honorar Pedro Sánchez, era la tricolor. Em sembla que ho han fet voluntàriament perquè volen enviar un missatge d’unitat de l’estat espanyol. —Què haurien pensat els vostres avis? —Sé que els meus avis, com tants que van estar tancats al camp de concentració d’Argelers, no haurien acceptat mai la visita de Pedro Sánchez. És molt hipòcrita fer aquesta mena d’homenatge. —Sánchez va ser interromput pels manifestants durant el seu discurs a la platja d’Argelers. —La visita del president espanyol va ser un fracàs. Això no es pot amagar. L’homenatge a Cotlliure va durar dos minuts. I a Argelers va passar-hi una bona estona que no podia parlar dels crits dels manifestants. Després la policia francesa ens va fer fora, lluny de les orelles de Pedro Sánchez. —Què us va semblar el seu discurs? —Les paraules són importants i està bé que demani perdó. Però no crec que el meu avi i la meva gent n’haguessin estat contents. A l’estat espanyol encara hi ha el Valle de los Caídos, i encara hi ha vençuts. Els condemnats no han estat rehabilitats. I mira que hi ha hagut governs d’esquerra a l’estat espanyol. —Vau escridassar Pedro Sánchez però va haver-hi cap problema amb més gent que va anar a l’homenatge a Machado? —No. I en sóc testimoni. Sánchez va arribar acompanyat de cent persones. Cinquanta eren periodistes i la resta eren del seu equip. També va arribar un autocar amb gent que venia de l’estat espanyol i que anaven acompanyades de la presidenta de l’Associació Machado. Van passar per davant de la manifestació, on érem nosaltres, els vam obrir camí. I ningú no els va dir res. Quan aquesta gent ja havia passat vam començar a cridar ‘Llibertat presos polítics! i ‘Independència!’. A Sánchez i companyia sí que els vam dir que eren uns venuts i que nosaltres érem els republicans i ells els feixistes. Però cap crit contra la República espanyola del 36 i cap incident. —Vós teniu una història familiar marcada per l’exili i la repressió franquista. —Per part de la meva mare tots som exiliats. El meu avi, català, ha estat a camps de concentració. El febrer del 1939 va deixar dos fills i no va poder tornar a veure la seva dona, la meva àvia, fins a la tardor del 1956. Va morir sis mesos després. De la banda del pare, tinc el meu avi andalús que va estar a les presons de Franco cinc anys. Un germà del meu pare, que es deia Emilio, va ser tinent coronel de l’exèrcit republicà i també va anar a la presó. I un altre germà del meu pare el van matar i el van llançar a una fossa, però no saben on és. Hem patit tots. —Què penseu quan us diuen que heu faltat al respecte als republicans exiliats? —A mi ningú no em dóna lliçons. No he faltat al respecte a ningú. Penso que manifestar-se per la llibertat a l’estat espanyol, que encara és una monarquia amb un rei posat per Franco, és una qüestió de democràcia. És el deure de qualsevol fill d’exiliats espanyols. Cotlliure rep Pedro Sànchez amb crits de ‘llibertat presos polítics’

Summary: Nicolas Garcia: ‘El meu avi va estar tancat a Argelers i també hauria cridat contra Pedro Sánchez’


En aquesta entrevista Joaquim Forn explica per què es presenta, per què no ha abandonat la política, per què persisteix. Explica que la presó és també un lloc per a aprendre a no rendir-se. Veu clar el seu projecte de ciutat, que considera que està pitjor ara que no pas fa quatre anys. Té memòria i critica els socialistes i Iniciativa per haver-se venut el sòl municipal durant anys. No li agrada fer falses promeses sobre habitatge social i concreta el seu objectiu: un 25% d’habitatge públic. Vol ser batlle de Barcelona en llibertat. Enyora passejar per la ciutat, en parla amb consciència. Són anys i anys de conèixer la ciutat a fons, a l’oposició i al govern. El seu nom sempre havia sonat com a futur candidat i ara, quan es presenta per governar la ciutat, es troba amb unes circumstàncies hostils que no s’havia imaginat mai. Inevitable parlar del judici. La gent els diu que fan bona cara quan els veuen per la televisió durant el judici: li agrada i diu que és cert, que procuren mantenir-se, però que hi ha moments que defalleixen. Què la sort és poder estar tots nou junts. Que s’animen els uns als altres. Sobre la sentència, no en veu cap més sinó l’absolució i té la certesa que seria més intel·ligent de no fer previsions catastrofistes. Considera que fer-ne només serveix per a aplanar al camí als qui voldrien una sentència dura. —Fer campanya per a ser batlle de Barcelona des de la presó, no havent comés cap delicte, deu originar uns sentiments difícils d’explicar? —No tan sols per la campanya. Aquest sentiment d’injustícia fa molt de temps que el tinc. Fa més d’un any i mig que estic tancat i cada dia que passa la injustícia contra els empresonats i els exiliats és més gran. Si a sobre ets candidat i les traves per fer-nos sentir es multipliquen, aleshores prens consciència del perquè ets a la presó. Des de la Junta Electoral intentaran silenciar-nos, utilitzaran tots els mecanismes per impedir que siguem visibles. No ens rendirem i haurem de trobar mecanismes per a fer arribar la nostra veu. —La vostra sinceritat a expressar públicament els dubtes sobre si continuar o no fent política és poc habitual. Com veieu aquests dubtes des de la posició actual? —He tingut dubtes de continuar en la política. Tinc clar que fora de la política també es pot lluitar pels teus ideals. També és cert que des del dia que vaig entrar a la presó he vist clarament que hi havia una clara voluntat de silenciar-nos. He vist que fèiem nosa i arran d’aquesta situació he decidit de no plegar. Malgrat les limitacions imposades, he fet el pas de presentar-me a les eleccions municipals. Fa molts anys que treballo per la ciutat, la conec, tinc experiència de govern, puc aportar idees i un gran equip per a dur-les endavant. Presentar-me em permet de continuar lluitant per Barcelona i per la llibertat —Es pot dirigir Barcelona de la presó estant? —Segur que no. No hi aspiro. El mes de juny s’acabarà el judici i espero fer d’alcalde en llibertat. —Com la veieu, la ciutat, des de la sala del Suprem o Soto del Real? —En cap moment no he perdut el contacte ni la informació de Barcelona. Molts amics i companys em mantenen al dia. Intento estar informat de tot, no tan sols de què passa a Barcelona. És cert que quan ets a la presó perds el contacte directe amb moltes persones i podries arribar a crear-te una imatge desvirtuada o parcial de la realitat. Per això és important de rebre informació per diversos canals i a través de persones amb sensibilitats diferents. Crec que la ciutat està pitjor ara que no pas fa quatre anys i diria que és un sentiment compartit per la majoria de barcelonins i barcelonines. —Quines són les cinc prioritats que proposeu per millorar Barcelona? —L’ajuntament i el govern de la ciutat han de tornar a escoltar tothom i a governar per a totes i tots. Tots els sectors de la ciutat han de tornar a sentir-se partícips de fer ciutat. Colau i Barcelona en Comú han posat sota sospita tot allò que representa l’activitat econòmica; de manera que creiem que l’ajuntament ha de tornar a ser part activa de l’impuls a l’activitat econòmica, la generació de feina de qualitat i l’aprovació d’un salari mínim de ciutat que permeti a les famílies de sortir-se’n i tirar endavant. Cal que la guàrdia urbana recuperi confiança i torni a sentir-se útil per recuperar tot allò que hem perdut en matèria de seguretat i convivència a la ciutat. Millorar l’accés a l’habitatge també serà una prioritat del nostre govern, oferint un pacte en aquest àmbit a totes les forces polítiques per avançar en dos objectius: afrontar l’emergència d’habitatge de les famílies més vulnerables i mobilitzar sòl a la ciutat perquè administració pública i privats fem créixer el parc d’habitatge de lloguer assequible. I treballar a partir d’ara mateix a transformar la ciutat enfront del desafiament ecològic, per fer una Barcelona verda, saludable i autosuficient energèticament. —Com considereu que ha gestionat Colau l’herència del mandat amb Xavier Trias, en el qual vau participar activament? —No m’ha agradat. Malauradament, el govern Colau va fer un esforç des del primer moment per deixar clar que trencava amb etapes anteriors; és legítim, però crec que s’ha fet perillar la continuïtat d’objectius i prioritats municipals que transcendeixen mandats. —Què us sap més greu que no hagi continuat? —M’ha sabut greu la seva negativa a concloure la nova xarxa d’autobusos. Han posat en funcionament totes les línies que vam projectar nosaltres, excepte la D-30, la que havia de recórrer la Diagonal amb busos elèctrics. Per l’obsessió ideològica de Colau i el seu govern amb el tramvia, han acabat deixant coixa la nova xarxa de busos. —Sovint Elsa Artadi posa d’exemple la gestió en seguretat durant el vostre mandat i com han augmentat els delictes aquests darrers anys. En això, la situació ha empitjorat molt. Per què? Per les circumstàncies (narcopisos, etc.) o per la manera com s’ha gestionat? Què proposeu? —Sens dubte hi ha hagut un problema de gestió. Tenim un govern que ha trigat massa a reconèixer l’autoritat de la Guàrdia Urbana, a definir uns objectius clars i a fer complir les ordenances municipals. Tot això ha implicat un deteriorament en la convivència ciutadana i un augment dels fets delictius que se situa en un 27%. Ara, revertir la situació no serà fàcil. Nosaltres ja ho vam fer quan Xavier Trias va ser alcalde. Quan es va acabar el seu mandat els fets delictius havien disminuït d’un 15%. Es va actuar, juntament amb els Mossos d’Esquadra, al metro, on es produïa un nombre important de furts. Es va eliminar el fenomen dels tafurers (trilers) a la Rambla, es van activar els equips de policia a les platges de Barcelona, els grups de delinqüència urbana… Colau no ha sabut aprofitar ni donar continuïtat a tot allò que ja funcionava. Nosaltres recuperarem aquests eixos i augmentarem els efectius amb quatre-cents nous agents, però el fet realment important és un canvi en la mentalitat, que la convivència i la seguretat passin a ser una prioritat per al nou equip de govern. —La guàrdia urbana s’ha de democratitzar més? Hi ha d’haver més canvis profunds? —La guàrdia urbana és un cos policíac democràtic. Tots els seus membres passen per l’Escola de Policia de Catalunya, on reben una formació basada en principis i valors de legalitat i democràcia. Parlem d’un cos de tres mil persones on sempre pot haver-hi casos de comportaments inadequats d’algú. El cos ha de ser capaç d’articular els seus mecanismes interns de control per detectar-los i apartar els qui puguin tenir aquests comportaments inadequats. Això val per a qualsevol altre cos de policia. —Sabeu que l’ex-cap de la guàrdia urbana, Xavier Vilaró, que vau apartar de la direcció, ara ha tornat i es fa càrrec de la inspecció nocturna. Què en penseu? —L’alcalde Trias el va destituir. Si té el dret de reingressar al cos de la guàrdia urbana, li haurien hagut de buscar un altre lloc. —Cada vegada és més lluny el model de policia de barri? —No hi ha models infal·libles. La policia de barri mal comandada, sense objectius i prioritats definits, sense un suport del poder polític, no garanteix una millor seguretat. —Valls sembla que ressuscita el pla del Morrot que havia proposat Xavier Trias. Què en penseu? —No sé què ha proposat Valls. Jo continuo pensant que el Morrot és un espai on es pot fer ciutat. —Hi ha consens a dir que la solució dels problemes derivats del turisme és impulsar el turisme de qualitat. Com es pot fer? —El turisme –i els efectes que tingui– s’ha de gestionar i no pas limitar-te a criminalitzar-lo. Fa uns quants anys, a Barcelona hi havia un equilibri 50 a 50 entre turisme d’oci i el del turisme que venia a treballar, de congressos… En acabar el mandat actual, la gent que ve per feina és un 30%, i el turisme d’oci ja és el 70%. No serveix de res proclamar que hem de suportar els efectes d’una plaga, com hem sentit a alguna regidora dels comuns. Cal arromangar-se, implicar-se, gestionar i, per exemple, recuperar la promoció turística, centrant-nos a augmentar el turisme cultural, familiar, esportiu… —El triomf de l’ANC a la Cambra de Comerç pot ajudar a millorar la vida de Barcelona? Pot significar el final de la pressió de determinats lobbys? —No podem demanar a la Cambra de Comerç que solucioni tots els problemes de Barcelona. No és la seva funció. Els resultats de les darreres eleccions són importants perquè representen un canvi i una oportunitat. Han estat unes eleccions democràtiques, en què ha participat molta més gent que en ocasions anteriors, malgrat que la participació continua essent encara massa baixa. S’ha de donar confiança al nou equip i al president que en surti elegit. De segur que sabran encarar els objectius que avui tenen els empresaris. —La solució de l’habitatge de Barcelona és que hi hagi més pisos socials? —Aquest és un dels principals problemes que tenim com a ciutat i per això demanem un pacte social per a l’habitatge, que inclogui actuacions per als vint anys vinents i que tingui prou suport per a ser executat independentment de qui governi. Durant massa temps, en els trenta-dos anys de governs socialistes i amb Iniciativa, l’ajuntament s’ha desprès del sòl públic, subhastant-lo al millor postor. Ha estat un greu error del qual encara paguem les conseqüències. Només així s’explica que, per culpa d’aquesta manca de previsió, a Barcelona el parc públic d’habitatge només abasti el 2% del total, tot i que en algunes altres ciutats europees aquesta xifra es mou entre un 20% i un 25%. El pacte social per a l’habitatge ha de servir per a treballar, a llarg termini, per assolir aquests percentatges. —Quants en caldrien? —No m’agrada quantificar. Acabem confonent els ciutadans i sembla que entrem en un mercadeig. Per això ens agrada dir que volem assolir l’objectiu del 25% de parc d’habitatge públic. Creiem que cal actuar en dos vessants: el primer és resoldre la situació de les famílies en situació d’emergència social, inajornable; i en segon lloc cal que posem les condicions perquè la gent que vol viure a Barcelona s’ho pugui permetre, posant a disposició habitatge assequible. En aquest sentit, les principals actuacions que entenem que hauríem de fer són: primer, mobilitzar terreny amb criteri d’habitatge públic i de lloguer assequible; terreny per a promocions públiques i terreny per a posar a disposició de la iniciativa privada, condicionat al lloguer assequible, per exemple amb drets de superfície. Una de les bosses de terreny que tenim a Barcelona és de titularitat estatal: el Bruc, la Sagrera, l’estació de França, el Morrot. També ens proposem de reduir costos, mitjançant incentius fiscals lligats a l’índex de referència de lloguers. Així mateix, aprovar un nou pla general metropolità, adaptat a la realitat i simplificat. I promoure la rehabilitació integral d’edificis. —Amb quins terminis? —No vull enganyar amb els terminis. És una operació a llarg termini. Cal posar les bases i començar a treballar amb el màxim consens. Com deia, no podem ser presoners de les vicissituds d’un mandat, de si governa un partit o un altre. Cal fer un acord ampli i executar-lo. No és una operació d’un únic mandat. —No seria una bona solució habilitar els deu mil pisos dels bancs? —Insisteixo que això de les grans xifres en aquest àmbit ens pot menar a errors greus o a frustracions. Ada Colau va arribar al govern dient que a Barcelona hi havia 80.000 pisos buits que calia habilitar, i ha acabat reconeixent que no existeixen. —Quin és el barri de la vostra infantesa? —Vaig néixer i vaig viure els primers vint-i-vuit anys de la meva vida a la Gran Via, al barri de Fort Pienc. —I el de la vostra maduresa? —Quan em vaig casar vaig viure a la Dreta de l’Eixample i des de fa dinou anys visc a Gràcia, a la Vila de Gràcia. —Deveu enyorar un munt de coses, però concretament de la ciutat qui racó enyoreu més i quin menys? —No hi ha cap racó en concret. El que més enyoro és passejar, caminar per la ciutat, retrobar-me amb la gent, viure la ciutat. —Per als ciutadans sovint representa una altra agressió veure segons quins moments del judici. Com viviu el dia a dia, vosaltres? —Podem dir que tenim dues menes de cansament, el físic i el mental. El físic ve originat per la manca de descans, el trasllat, les hores que ens passem al Suprem. El mental és degut a la tensió que tenim acumulada. La gent que ens mira per la televisió diu que fem bona cara. És cert, hem intentat cuidar-nos per suportar-ho bé, però això no vol dir que a vegades no ens sentim defallir. Sort en tenim de ser tots nou junts. Ens animem els uns als altres i així podem superar totes les adversitats. —Com us trobeu després d’aquests mesos de judici? —Ara estic bé, començo a veure el final del judici i això m’anima. He passat setmanes difícils. Hem escoltat més de 150 policies i guàrdies civils explicant falsedats i mitges veritats. He patit, no ho he passat gens bé. No sé tirar-me les coses a l’esquena. Quan sento una injustícia, persones que ens volen fer mal, em dol molt. Ara, en contrapartida, hem escoltat els testimonis que van anar a votar el primer d’octubre. Tots han donat una lliçó de dignitat. —Per què heu preferit més una defensa tècnica que política? —El meu advocat ha fet una defensa tècnica i jo he fet la defensa política de les meves actuacions. Com podem desmuntar les acusacions de rebel·lió, sedició o malversació sense fer una defensa tècnica? És impossible. Només amb una defensa jurídica ben fonamentada podem desmuntar les tesis de la fiscalia de l’estat. Hi ha ningú que pensi que guanyar amb arguments jurídics no ens dóna més força política? Jo estic convençut d’aquesta via i crec que és compartida per totes les defenses; no n’he vist cap a renunciar a la defensa tècnica dels seus clients. —Què us sembla l’actitud de Marchena? —En general el veig correcte en les formes. És molt conscient que és un judici molt mediàtic, que tindrà una continuïtat davant la justícia europea i vol evitar qualsevol error de procediment. També és cert que aquests darrers dies l’hem vist més nerviós, potser pel cansament. —Creieu que ja tenen la condemna decidida i escrita? —Sé que a molta gent li agrada dir que tot ja s’ha decidit i escrit, però no és la meva opinió. Vaig anar a l’Audiència a defensar la meva innocència, a defensar la nostra actuació al davant del govern de la Generalitat. Malgrat la presó, he anat al Suprem amb el mateix esperit. Vull lluitar fins al final, sense donar res per perdut. Sempre he dit que només preveig l’absolució i que hi ha prou arguments jurídics per a sustentar-la. Rendir-se o donar-ho tot per perdut abans de començar, no casa amb el meu caràcter. —Quina condemna espereu? No quina desitgeu, sinó quina preveieu? —Ja he dit que només preveig l’absolució i que aquesta és l’única sentència justa. No vull esperar res, ni fer cap càlcul ni cap especulació. No m’agrada que la gent especuli amb les nostres condemnes. Quan una persona està convençuda de la seva innocència no pot preveure cap més sentència que l’absolució. Quan ens dediquem a fer previsions catastrofistes aplanem el camí als qui voldrien una sentència dura. Seria més intel·ligent de no facilitar-los tant les coses. —Acceptareu un indult si el proposa una altra persona o entitat? —Lluito per la meva innocència. Demanar l’indult seria acceptar que hem comès un delicte. Votar no és delicte, complir els manaments del Parlament de Catalunya no és delicte. Ni puc ni vull pensar en l’indult perquè no he comès cap delicte. —Heu fet amics a la presó? —He conegut bona gent, a la presó. Alguns s’han portat molt bé amb mi i m’han ajudat. Segur que quan surti m’agradarà veure’ls i, si puc, donar-los un cop de mà. El temps dirà si som amics. Dins la presó tots som iguals, tots som presoners, tots hem perdut la llibertat. Si no m’expliquen per què són condemnats jo no pregunto. Hi ha gent molt sola, sense recursos. Un copet a l’esquena, un somriure o una paraula amable poden ajudar molt. Qualsevol persona pot fer-ho, és al nostre abast. —Quines coses heu descobert a la presó que no coneixíeu de vós mateix? —Mandela deia que la presó és una magnífica escola de paciència i perseverança. Hi estic molt d’acord. Hi he après moltes coses. La més important ha estat conèixer-me a mi mateix, adonar-me de la meva capacitat de resistència. Allò que ahir et semblava que no suportaries, avui descobreixes que és possible. Aprens a no rendir-te, a viure el present, a descarregar la motxilla de superficialitats, guanyes en tolerància. No desitjo la presó a ningú, però si t’hi trobes, en pots treure lliçons positives. Sóc conscient que he tingut més eines i un suport social que molta gent no té, però la presó m’ha ajudat a enfortir-me en un sentit positiu. —Per què creieu que no s’arriba a una unitat estratègica? —No hi ha cap culpable, hi ha responsabilitats compartides, un excés de desconfiances que no ajuden a arribar a la unitat estratègica desitjada i reclamada per la ciutadania. Tots som conscients que només hem avançat quan hi ha hagut unitat estratègica i confiança política. La nostra feina és restablir aquesta confiança. El resultat de les eleccions espanyoles ha estat molt bo en termes de país. Hem obtingut un resultat històric i la gent continua mobilitzada. És urgent de definir l’estratègia, compartir-la entre els partits i les entitats, explicar-la a la ciutadania. —Ser a la presó o a l’exili pot condicionar la visió política? O les diferències venien d’abans? —És clar que ser a la presó no hi ajuda gens. La comunicació amb l’exterior no és àgil i nosaltres mateixos podem tenir una visió esbiaixada, perquè no sempre disposem de tota la informació. Les desconfiances a què abans m’he referit no són noves, però també sabem que cal superar-les. La desunió ens fa més febles i vulnerables, tots n’hauríem de ser ben conscients. —Com gestioneu aquestes diferències a la presó? —Precisament puc afirmar que a la presó és on menys diferències tenim. Disposem de força temps per parlar i ho fem amb tota la confiança. Fa molts mesos que convivim vint-i-quatre hores el dia i la visió respecte de l’estratègia a seguir és molt coincident. —Quin any serem independents? —No crec que ningú pugui predir quin any serem independents. Jo n’estic segur, que ho serem, però que caldrà continuar lluitant i treballant. —La via ha de ser unilateral, com fins ara? Per què? —La millor via és la que ens permeti assolir els nostres objectius sempre pacíficament i democràtica. —La vostra muller, Laura Masvidal, té un paper molt actiu políticament, tant en la reivindicació per la vostra llibertat, com també per la independència i la democràcia. El paper de les famílies ha causat molt d’impacte en la societat i ha estat determinant. Com el viviu? Què heu descobert d’ella en aquesta situació? I de les vostres filles? —Tots nosaltres hem madurat, hem enfortit el caràcter. M’ha donat molta tranquil·litat veure que la meva família era forta; que la Laura i les meves filles entenien la situació que els tocava de viure; i que en lloc d’enfonsar-se, han estat actives en la lluita per la llibertat, la democràcia i la justícia. Crec que és un denominador comú a totes les famílies de presos i d’exiliats. Per a les nostres famílies, aquesta experiència també haurà estat un aprenentatge. —Quines lectures us han influït dins la presó? —He llegit força a la presó. Tenir temps per a pensar i reposar, ajuda a gaudir més de la lectura. He descobert nous autors i he rellegit llibres de la meva joventut. No sé si puc dir que determinades lectures m’han influït, però segur que m’han ajudat a evadir-me, a emocionar-me i també a tenir visions diferents sobre determinades qüestions. —Escriviu? —Escric un nou llibre. És la continuació dels Escrits de presó, però ara no tindrà el format de dietari. Parlaré de la presó als Lledoners i a Soto del Real. També del judici. I acabaré el dia que sapiguem la sentència. Quim Forn en vint preguntes —Quin és el vostre defecte principal? —La impaciència. —Quins dons naturals us agradaria tenir? —M’agradaria saber dibuixar i tocar el violoncel. —Quin nom (de noi i de noia) preferiu? —Laura i Joan. —Quin és el vostre artista preferit? —Artista plàstic, Miquel Barceló. — Quin és el vostre heroi de ficció preferit? —Tintín i, durant la meva infantesa, Jep i Fidel. —Quin personatge històric valoreu més? —Jesucrist. —Quin és el vostre lema? —Podria ser una cita de Jean Cocteau: ‘Ho van aconseguir perquè no sabien que era impossible.’ —Quines feines heu fet fora de la política? —La primera feina que vaig tenir era en una fundació dedicada a l’ensenyament. —L’escola on heu portat les filles era pública o privada? —A l’escola concertada, els jesuïtes del carrer de Casp. —L’última vegada que heu fumat marihuana? —No he fumat mai. Ni marihuana ni cigarretes. Em marejo. —Amb quina llengua parleu als pares? I als fills? —Amb la meva mare parlo en castellà; és equatoriana i sempre hem parlat en castellà. Amb les meves filles parlem en català. —Quina és la mentida més grossa que han publicat mai sobre vós en un mitjà de comunicació? —No ho sé. No me’n preocupo gaire. Segur que n’hi ha alguna que m’ha molestat però tinc capacitat d’oblidar. — El millor batlle de la ciutat fins avui? —N’he conegut més d’un. De tots, n’he après i tots han fet coses positives. Jo he estat durant molts anys al costat de Xavier Trias i, per a mi, ell ha estat el millor alcalde de Barcelona. —La cosa que ha fet més bé la batllessa actual? —Penso que és bo saber rectificar. Quan Colau va rectificar respecte del Mobile World Congress, va ser una bona decisió. —La que ha fet més malament? —La manca de diàleg amb la societat i els partits. Pensar que només ella i la seva gent saben què és bo per a la ciutat. No ha entès que Barcelona és plural. —Quant cobrareu si sou batlle? I si sou regidor? —Crec que el sou de l’alcalde és d’uns 100.000 euros bruts anuals. El de regidor varia segons les responsabilitats. —Qui us ha fet políticament? —M’he format políticament en la Convergència del 74. Vaig entrar-hi l’any 82, on hi havia persones com Jordi Pujol, Miquel Roca, Ramon Trias Fargas, Josep M. Cullell, Maria Rúbies… —Qui creieu que faria la vostra feina millor, entre la resta de candidats? —L’Elsa Artadi. —Qui creieu que la faria pitjor? —No ho sé, intento fixar-me en les persones que poden fer les coses millor, no pitjor.

Summary: Joaquim Forn: ‘El mes de juny s’acabarà el judici i espero fer d’alcalde en llibertat’


El vice-president del govern, Pere Aragonès, i la portaveu, Elsa Artadi, han sortit al pas de les declaracions de la vice-presidenta espanyola, Carmen Calvo, que ha acusat els partits independentistes de refusar la taula de partits i ha assegurat que el govern del PSOE mai acceptarà un referèndum d’autodeterminació. Artadi ha lamentat que l’estat espanyol hagi ‘decidit d’abandonar el diàleg’, que el PSOE ‘hagi decidit de cedir davant aquells que estan en contra de la democràcia, del diàleg i de la política‘. També ha criticat que al govern de Pedro Sánchez li hagi faltat ‘coratge’ perquè el diàleg passi ‘de la retòrica a la realitat’. ▶ #Portaveu @elsa_artadi: “Lamentem que el PSOE hagi decidit cedir davant la davant d’aquells que estan en contra la democràcia. Un govern que sempre ha parlat de diàleg però que alhora de concretar li ha faltat coratge per passar de la retòrica a la realitat” pic.twitter.com/B8FEbfMOMz — Govern. Generalitat (@govern) February 8, 2019 La portaveu també ha reivindicat el rol de mediació que hauria de tenir un relator perquè ‘les converses van per un lloc’ i després es diuen coses diferents públicament. Artadi ha reiterat que el govern està d’acord amb la taula de partits i la comissió bilateral com a marcs del diàleg, però ha criticat la falta de concreció, de pla de treball, de calendari i de garanties per a un diàleg efectiu. Aragonès ha dit que el govern espanyol ‘ha renunciat al diàleg’ que havia d’obrir la porta ‘a una solució política per a Catalunya i per a l’estat espanyol’. Ha acusat la Moncloa d’haver trencat el diàleg i ha insistit que la Generalitat continuarà asseguda a la taula de negociació. ‘Avui calen solucions polítiques a un problema polític’, ha dit. Ha afegit que no es pot demanar a una de les parts que abandoni el seu projecte polític, en referència al referèndum d’autodeterminació. ▶ #Vicepresident @perearagones: “És el govern de l’Estat qui ha trencat i abandonat l’espai de diàleg. Nosaltres no ho fem. Nosaltres seguirem a la taula de diàleg. No acceptarem que se’ns demani la renúncia a les nostres conviccions per seure a una taula a negociar” pic.twitter.com/i6mBwiZuQ0 — Govern. Generalitat (@govern) February 8, 2019 ‘El govern de Catalunya i els partits que li donen suport ens hem mantingut a la mateixa línia fa mesos. No acceptarem que se’ns demani que renunciem a les nostres conviccions i al nostre projecte polític per a asseure’ns a dialogar i parlar. No ho demanem al govern espanyol que renunciï a la unitat d’Espanya, i per tant nosaltres no entenem que se’ns posi com a condició per a negociar perquè això no és una negociació, és una adhesió’, ha declarat. El vice-president també ha recordat que la majoria de la societat catalana és favorable a l’exercici del dret d’autodeterminació. Ha fet referència l”àmplia majoria’ que sosté el document de la cimera de Pedralbes, afirmant que és el 80% de la societat catalana que està d’acord amb el dret d’autodeterminació. També ha lamentat que la Moncloa hagi cedit a la pressió del nacionalisme espanyol i del ‘tripartit’ de dretes contra el diàleg. ‘És un error i demostra la manca de convicció i de valentia’, ha lamentat. Aragonès ha insistit que, més enllà del que passi amb el pressupost espanyol, la Generalitat continuarà asseguda a la taula per a negociar. En aquest sentit, ha dit que el PSOE, quan hagi passat el cicle electoral i es deslliuri de la pressió del PP, Cs i Vox, veurà que la Generalitat continua amb la mà estesa per a continuar negociant. Exigència pel pressupost El vice-president també ha revelat que ahir mateix el govern espanyol va exigir als partits independentistes que retiressin les esmenes a la totalitat al pressupost, que es votaran la setmana vinent al congrés. Aragonès ha criticat que en un procés de negociació es demani que una de les parts deixi d’utilitzar una de les eines que té. ‘Les últimes 24 hores –el govern espanyol– ha tingut molta pressa per tancar un acord que estàvem molt lluny de poder arribar’, ha afegit Artadi. Calvo ha posat a la conferència de premsa posterior al consell de ministres límits al diàleg –el referèndum d’autodeterminació– i ha explicat que el polèmic ‘relator’ correspon a una persona que coordini la taula de partits. A més, la Moncloa ha fet públic el document. Este es el documento con la propuesta del Gobierno para Cataluña: convivencia, diálogo y ley. El Gobierno de España no aceptará nunca un referéndum de autodeterminación. https://t.co/Bbs0mYb92O pic.twitter.com/426CqBLL4h — La Moncloa (@desdelamoncloa) February 8, 2019

Summary: La negativa del govern espanyol a parlar d’autodeterminació trenca el diàleg


El parlament basc ha tornat a aprovar una iniciativa en favor d’un nou model de relació entre Euskadi i l’Estat espanyol, basada en el ‘respecte mutu’, el pacte i la bilateralitat, en el qual es doni sortida a l’exercici del ‘dret a decidir de la ciutadania’. El text ha tirat endavant amb els vots de PNB i EH Bildu, el rebuig de PSE-EE i PP, i l’abstenció d’Elkarrekin Podem. El ple de la cambra, que en el passat ha aprovat altres iniciatives similars, ha tornat a debatre avui sobre el model d’autogovern d’Euskadi, a proposta d’EH Bildu. A través d’aquesta iniciativa, el parlament ratifica la seva ‘exigència’ per al desenvolupament íntegre de l’Estatut d’Autonomia de Gernika, aprovat el 1979, i reafirma ‘l’espai de poder reconegut en l’Estatut i que encara no ha transferit’. A més, el parlament ha rebutjat els pronunciaments i estratègies que pretenen ‘impedir, buidar i condicionar’ el desenvolupament de l’autogovern basc. La cambra demana la derogació, amb caràcter ‘prioritari’, de lleis com la LOMCE, la reforma laboral o la ‘llei mordassa’. A través d’aquesta proposta també es demana que s’acabi amb l’excepcionalitat en l’aplicació de la política penitenciària, que s’acosti als presos bascos que es troben en presons allunyades del País Basc, i que es posi en llibertat els que pateixen malalties greus i incurables. D’altra banda, se subratlla que l’actualització de l’autogovern d’Euskadi ‘ha d’incloure una renovació i adequació’ de les competències a les demandes i necessitats de la societat basca, unes competències que són necessàries ‘per garantir els drets polítics, econòmics, socials, lingüístiques i culturals’ dels ciutadans d’Euskadi. Atacs El parlament ha expressat el seu rebuig als atacs contra els drets fonamentals, realitzats per ‘alguns sectors i partits polítics’ de l’estat espanyol, que plantegen fins i tot la il·legalització d’ideologies. La cambra basca manifesta que ‘per poder assentar una sincera cultura de respecte mutu i lleialtat interinstitucional, que impossibiliti incomplir la mateixa llei i els acords assolits, així com l’ús polític d’aquests incompliments, resulta imprescindible un nou model relacional amb l’estat’. Aquest model -segons s’indica en l’esmena- ha de basar-se ‘en la igualtat, la bilateralitat i el pacte’, amb la incorporació d’un ‘sistema de garanties’. El parlament demana, així mateix, que igual que passa en altres països de l’entorn europeu, el nou model de relació entre Euskadi i l’estat espanyol ‘doni sortida a l’exercici del dret a decidir de la ciutadania’. Burla i menyspreu La portaveu d’EH Bildu, Maddalen Iriarte, ha denunciat que el fet que l’Estatut segueixi sense haver-se completat després de quaranta anys, evidencia la ‘burla i el menyspreu’ dels principals partits de l’estat espanyol, un problema que s’ha agreujat pel ‘gir involucionista’ que protagonitzen el PP, Ciutadans i Vox. També ha censurat l’actitud del president del govern espanyol, el socialista Pedro Sánchez, per haver tancat la porta a la independència o l’autodeterminació de Catalunya amb el seu ‘no és no’ a aquesta possibilitat, així com pel seu suport a la intervenció de l’autonomia de Catalunya a través de l’article 155 de la Constitució. Iriarte ha assegurat que el Govern del PSOE també menysprea el lehendakari, Iñigo Urkullu, en supeditar la transferència de competències a les seves necessitats polítiques. Embús Des del PNB, Joseba Egibar ha recordat que quaranta anys després de la seva aprovació, encara estan pendents de transferir a Euskadi nombroses competències reconegudes en aquesta llei orgànica, pel que ha denunciat el seu ‘incompliment’. Per aquest motiu, considera que cal ‘un nou model de relació amb l’estat’ que permeti superar aquest ‘embús’. Egibar ha lamentat que els successius governs del PSOE i del PP només accepten efectuar nous traspassos competencials quan necessiten el suport del PNB al congrés espanyol. També ha censurat l’actitud mantinguda durant molts anys per l’esquerra abertzale, a la qual retret que fins fa pocs anys hi hagi intentat fer ‘fracassar’ l’Estatut de Gernika. Per part d’Elkarrekin Podemos, Lander Martínez ha denunciat que malgrat les puntuals referències de l’esmena a qüestions socials o educatives, ‘el que de veritat’ pretén EH Bildu amb aquesta proposta és insistir en el ‘monotema’ de la territorialitat i de la ‘relació d’igual a igual’ amb l’estat espanyol. Martínez ha lamentat que ‘l’obsessió’ d’EH Bildu amb aquest assumpte el porti a no atendre a les ‘preocupacions’ dels ciutadans en matèria d’ocupació o igualtat. També ha criticat el PNB, a qui li ha retret que utilitzi l’autogovern com a ‘moneda de canvi’ en les seves relacions amb el govern espanyol, així com al PSOE, al qual ha acusat de plantejar-se ‘l’opció’ de pactar amb ‘l’ultraliberalisme, centralisme i espanyolisme ranci’. El portaveu parlamentari del PSE-EE, José Antonio Pastor, ha acusat EH Bildu d’utilitzar aquest debat com ‘l’últim acte de precampanya’, així com de tractar els bascos ‘que també se senten espanyols’ com si fossin ‘simples espectadors’. Pastor ha denunciat que malgrat el seu intent de ‘disfressar’ les seves propostes amb breus al·lusions a qüestions socials, ‘l’únic que de veritat interessa EH Bildu és el dret a decidir’. Davant d’aquesta forma d’actuar, ha subratllat que el PSOE treballa per millorar les pensions i les polítiques d’igualtat, així com per augmentar el salari mínim i combatre la humiliació a les víctimes que plantegen els que ‘exalten’ a Franco o s’oposen a l’autogovern d’Euskadi. Des de les files del PP basc, Borja Sémper ha lamentat que EH Bildu plantegi al parlament els mateixos arguments una vegada i una altra, cosa que ha atribuït a la ‘baralla’ que manté la coalició amb el PNB ‘per veure qui és nacionalista i més pur’. Sémper ha criticat que, mentre aquests dos partits es mantenen en el seu ‘raca raca‘ sobre l’autogovern i es dediquen a diferenciar entre bascos ‘de primera i segona’, no s’atenen a les ‘necessitats’ dels bascos en matèries com l’educació, ni afronten reptes tan importants com l’envelliment de la població.

Summary: El parlament basc demana una relació amb l’estat espanyol que contempli el dret a decidir


Les autoritats de Turquia han cancel·lat els permisos de treball de més de 27.000 treballadors del sector de l’educació en el marc de les investigacions sobre Hizmet, el moviment liderat pel clergue Fethullah Gülen, al qual el govern atribueix haver impulsat el fallit cop d’estat del 15 de juliol. ‘27.424 persones treballant en institucions i escoles com a part de l’estructura d’estat paral·lel tenen cancel·lats els seus permisos de treball’, ha assegurat aquest dijous el ministre d’Educació turc, Ismet Yilmaz, en declaracions difoses per diversos canals de televisió. ‘Aquestes persones no podran treballar en l’educació pública o privada un altre cop’, ha afirmat el ministre. El terme ‘estructura paral·lela’ és l’utilitzat pel govern turc per referir-se a la xarxa de seguidors del clergue Gülen, que ha negat qualsevol implicació en el cop d’estat.

Summary: Més de 27.000 professors acomiadats a Turquia per la seva relació amb el moviment de Gülen


Humberto de la Calle, cap negociador del Govern en les converses de pau amb les Forces Armades Revolucionàries de Colòmbia (FARC), ha anunciat finalment aquest dimecres que serà candidat a les eleccions presidencials que se celebraran l’any vinent a Colòmbia, després de mesos de rumors sobre aquest tema. ‘Avui he pres la decisió de posar el meu nom a la disposició dels colombians com a candidat presidencial’, ha dit De la Calle en una roda de premsa. El també exvicepresident ha explicat que, després d’haver hagut de resoldre molts conflictes, creu que té ‘el deure d’oferir aquesta experiència als colombians’. De la Calle ha avançat que el seu objectiu és guanyar en la primera volta, per a això necessita superar el llindar del 50 per cent dels vots, i per això ha proposat una ‘gran coalició’. Com a cap de l’equip negociador del Govern, és un dels artífexs de l’acord de pau signat el passat 24 de novembre amb la guerrilla, després de quatre anys de converses a l’Havana. Encara que el seu nom havia sonat amb força com a possible successor de Juan Manuel Santos — que no pot aspirar a un tercer mandat per prohibició constitucional —, fins ara no havia aclarit la incògnita sobre el seu futur polític. Les FARC, que es convertiran en partit després del congrés que celebraran aquest mateix estiu, també participaran en els comicis del 2018, però només en els parlamentaris.

Summary: Humberto de la Calle, excap negociador del Govern amb les FARC, es llança a la carrera presidencial


L’alarma del coronavirus –Covid-19– creix amb el pas dels dies pel factor de la proximitat. L’epidèmia s’ha consolidat a Itàlia, on ja compten sis morts, i l’OMS ja alerta la comunitat internacional perquè es prepari per a la pandèmia. Oriol Mitjà, metge de l’Hospital Germans Trias de Badalona i expert en malalties infeccioses, és una de les veus que de bon començament havia remarcat la importància de contenir l’epidèmia a la Xina i havia advertit que no cancel·lar el congrés mundial de mòbils era un risc innecessari. Amb el virus estès per desenes de països i un comptador de víctimes que creix –just en el moment de fer l’entrevista l’Iran anuncia de cop dotze morts al país–, Mitjà ofereix unes explicacions didàctiques sobre la gravetat de la situació. No és alarmista perquè creu que amb el temps acabarà convertint-se en un virus estacional, però diu que cal prestar atenció especialment a la primera onada, perquè és quan el virus és més desconegut i la societat més desprevinguda. —El coronavirus ja és una pandèmia? —Diguem que som a la primera fase de la pandèmia. Una pandèmia és una transmissió sostinguda entre persones en múltiples regions del món. Per tant, si tenim diversos països en què ja hi ha transmissió entre humans i no tan sols són casos importats, ja seria la primera fase de pandèmia. —Això vol dir que el virus s’ha descontrolat? —No exactament. El coronavirus és un virus respiratori del qual n’hi ha de molts tipus i que ens causa refredats cada hivern. Hi ha tres coronavirus que causen refredats als éssers humans i el Covid-19 és com aquests, però més agressiu. En el 80% dels casos causa refredats, però de vegades el virus té la capacitat d’arribar al pulmó. Hi ha una zona que es diu alvèol i que es dedica a la transferència d’oxigen. Aleshores si aquest alvèol o el pulmó s’inflama, hi ha una disminució de l’oxigen; per això algunes persones estan més greus i entren un distrés respiratori agut. Però això passa en pocs casos. —A Itàlia sis morts, a l’Iran cinquanta… L’intent d’evitar que sortís de la Xina de moment no s’ha aconseguit. Què cal fer? —Sí, és evident que hi ha molts focus secundaris. A Itàlia, en el moment que superi els vuit casos, ja hi ha una probabilitat del 90% que hi hagi una epidèmia. Per tant, aquesta epidèmia continuarà pujant. Ara n’hi ha més de dos-cents casos i en faran uns quants centenars més. A Corea del Sud, igual; a l’Iran, igual. Què és el coronavirus: tot allò que n’heu de saber —Una taxa de letalitat del 2% és molt alta? —Ho hem de comparar amb unes altres malalties. La grip té una taxa de letalitat del 0,2%, però la SARS i la MERS tenien taxes de letalitat del 10% al 60%. És a dir, que un 2% és una taxa baixa i, a més a més, les estimacions diuen que no arribarà a l’1%. Hi ha tot de raons epidemiològiques, bàsicament que a la Xina no han recollit tots els casos infectats lleus, que fan que el 2% segurament baixi per sota l’1%. —Llavors, no és una taxa alarmant. —No. Una mica superior a la grip. —I per què ens hem de preocupar tant? —En primer lloc perquè és nou; en segon lloc perquè hi ha la possibilitat de contenir la propagació; i en tercer lloc perquè en la primera onada d’infeccions, la gent no té immunitat i la letalitat és lleugerament superior. Aleshores, una cosa és tenir una grip comuna, que ja no pots fer-hi res, i una altra és tenir un coronavirus que encara pots controlar o combatre. Tota la incertesa fa necessària la preparació per a la pandèmia, que algunes altres vegades no és necessària. Anualment, per a la grip, hi ha un pla estratègic de preparació. S’activa el mes de setembre i tots els hospitals n’estan pendents perquè en el moment que arribi l’onada de la grip farà A, B i C. Però en el cas del coronavirus aquest pla no hi és. —Amb el nivell d’epidèmia que comença a tenir a Itàlia, és molt probable que ens arribi? —És molt probable que tard o d’hora arribi aquí. —Explicàveu que si el Covid-19 es converteix en pandèmia, pot seguir les passes de la grip A H1N1 del 2009, i que llavors es converteixi en una infecció estacional. Dit així, tampoc no és alarmant. —No és una situació terrible, no. Però en la primera onada d’infeccions sí que el nombre de casos pot ser lleugerament superior. Vegem aquestes dades: de grip comuna, n’hi ha 1.800 casos per cada cent mil habitants, que a l’estat espanyol són 700.000 casos anuals. De coronavirus a Wuhan n’hi ha hagut 600 per 100.000 habitants. Per tant, en el pitjor dels casos es pot esperar que a l’estat espanyol n’hi pugui haver diversos milers. El problema és que d’aquests milers n’hi ha un 5% que requeriran cures intensives i això voldrà dir una demanda de llits d’UCI que podria arribar als 5.000. Amb això vull dir que és molt important la preparació per a la pandèmia. I la preparació té dos pilars: la planificació sanitària i la comunicació. —I quant a prevenció, el nostre sistema sanitari està preparat? —El nostre sistema té recursos, perquè té llits, metges i diners. Però cal preparar-se específicament per a aquesta pandèmia. I això les administracions hospitalàries sembla que ho fan en silenci, però encara no hi ha prou esforç per a involucrar-hi el personal ni la comunitat. És a dir, el personal ha de saber i ha de començar a veure que hi pot haver una pandèmia, estudiar quants llits d’UCI poden necessitar, comprendre que pot haver-hi un moment en què hi hagi una onada de casos sospitosos… I hi ha una segona fase. —Quina? —Arriba un punt que l’estratègia de diagnosticar i aïllar se satura perquè no hi ha més llits hospitalaris i, per tant, s’ha d’intentar aturar la transmissió a la comunitat. I aleshores, s’han de prendre mesures com les que es prenen a Itàlia de cancel·lació de reunions, tancament d’escoles, comerços… Aquestes mesures de comunitat intenten de disminuir la pressió sobre el sistema sanitari. —I creieu que un país amb una epidèmia consolidada ha de prendre mesures externes? Em refereixo a reduir o limitar les entrades i sortides de persones. —Dins del ventall de recomanacions i de mesures internes que es poden prendre, la restricció de trànsit aeri internacional és la més elevada, és la màxima restricció. No s’havia pres mai a la història i ara per primera vegada la van prendre els EUA i Austràlia envers la Xina. Vaig recomanar que hi hagués una restricció de vols, d’entrades a la frontera de ciutadans xinesos, quan el focus només era a la Xina. Ara, prendre la decisió per a tantes nacionalitats ja és més difícil. El vaccí del coronavirus també se cerca a Bellaterra —Per què remarqueu la importància de la comunicació? —Sí, és important i ha estat molt escassa per part de les administracions i dels agents de salut pública cap a la ciutadania. El públic no és una audiència, sinó part involucrada en aquesta crisi. Per tant, la gent ha de saber què pot fer i tenir informació per a una preparació emocional; pair l’estrès emocional abans no arribi. Que ja pensin què farien si haguessin de fer una quarantena a casa, com s’organitzarien, com s’organitzarien si falta algú a la feina, que potser hauran de saludar-se sense donar-se la mà… Són coses que la gent ja pot començar a fer. —Dieu que els governs que no es preparin per fer front al virus cometen una negligència. No suspendre el congrés mundial de mòbils hauria estat una irresponsabilitat? —No m’hi vull manifestar contundentment, perquè sempre hi ha moltes arestes a considerar. Sí que és cert que hi havia un risc i que la decisió de no prendre aquest risc per part dels organitzadors va ser encertada. I també penso que no s’havia d’haver fet la Barcelona Opportunity Week. En aquests moments en què hi ha tanta incertesa, és innecessari de convidar molts turistes que vinguin a Barcelona.

Summary: Oriol Mitjà: ‘És molt probable que tard o d’hora el coronavirus arribi aquí’


El pas del temps és una excusa per a la justícia espanyola per a no investigar la dictadura. El jutjat d’instrucció 15 de València ha arxivat per prescripció i basant-se en la llei d’amnistia de 1977 la causa oberta arran de diverses querelles per tortures i altres delictes contra la integritat moral durant el franquisme. Així consta en la resolució dictada pel magistrat, després de la petició de la setmana passada de la Fiscalia Provincial d’arxivar les actuacions. S’havien presentat sis querelles impulsades per l’Associació Acció Ciutadana contra la Impunitat del Franquisme al País Valencià, integrada en la Coordinadora Estatal de Suport a la Querella Argentina (Ceaqua). Una d’aquestes, representada per la cooperativa el Rogle, anava dirigida contra diversos policies adscrits el 1971 a la brigada político-social franquista de la ciutat, entre ells, l’anomenat ‘Billy el Niño’ valencià. Segons la sentència, els fets recollits en les querelles presentades, esdevinguts el 1971 i el 1975, han prescrit, i recorda que la imprescriptibilitat dels delictes de genocidi i lesa humanitat només opera en l’ordenament jurídic intern des de l’1 d’octubre de 2004.

Summary: Un jutjat de València arxiva una denúncia per tortures del franquisme perquè han prescrit


Nou xoc entre ERC i JxCat arran de les eleccions del 26-M. Carles Isús s’ha convertit altra vegada en president del Consell Comarcal del Pallars Sobirà, després que en la sessió extraordinària del ple l’ens hagi aprovat una moció de censura per apartar Gerard Sabarich, de JxCat, del càrrec. El text, presentat per la coalició Fem Municipi-ERC, ha tirat endavant amb els nou vots a favor d’aquesta formació i dos més d’ex-consellers de Junts per Catalunya que van abandonar aquest grup i ara formen part de la corporació com a no adscrits, entre els quals el mateix Isús. Precisament sobre aquesta qüestió, Sabarich els ha criticat per, ha dit, prioritzar ‘el poder pel poder’, motiu pel qual els ha titllat de ‘trànsfugues’. Mentre, el nou president comarcal ha explicat que les desavinences s’han produït arran del ‘poc respecte’ que ha tingut l’equip de govern sortint amb la continuïtat del projecte que s’estava duent a terme en l’anterior legislatura, amb ell al capdavant del consell comarcal. El president sortint i batlle de Rialp ha dit que amb l’aprovació de la moció de censura en contra seva ‘s’ha escrit la pitjor pàgina de la història política del Pallars Sobirà’. També ha afirmat que ‘és un dia trist’ i que es tracta d’una mesura ‘injusta i innecessària’ perquè, ha afegit, no han passat ‘ni cent dies per poder avaluar l’acció de govern’. A més, ha etzibat que el seu successor en el càrrec, Carles Isús, i un altre dels representants que tenia JxCat a l’ens són ‘trànsfugues’ per haver abandonat el grup i haver protagonitzat un ‘assalt al poder’ per, ha conclòs, ‘governar a qualsevol preu’ i amb la ‘complicitat’ de la coalició de Fem Municipi-ERC. Per la seva banda, el nou president del Sobirà ha criticat que l’anterior equip de govern no hagi ‘respectat’ el projecte de comarca iniciat en l’anterior mandat. Per aquest motiu, ha continuat, no es considera ‘trànsfuga’ i ha defensat la seva decisió de marxar del grup de JxCat pel ‘desacord’ que tenia amb la gestió que s’estava fent de l’ens, constituït el 9 de juliol passat. Isús també ha proposat que el consell de batlles sigui el marc per decidir quines són les demandes que s’han de traslladar al govern en benefici d’aquest territori, deixant al marge, ha dit, els partits polítics que cadascun d’aquests càrrecs electes representen. Finalment, ha posat la sanitat, les comunicacions, i la racionalització de les normatives existents com alguns dels eixos del seu programa. Mentre, els dos consellers de Som Poble s’han abstingut a la votació de la moció de censura perquè no volen entrar en cap ‘guerra de partits’, segons ha explicat el seu portaveu, Raimon Monterde. A més, el també batlle de Sort ha lamentat que, com a conseqüència de tot plegat, JxCat hagi trencat el pacte d’estabilitat que tenien a l’ajuntament, pel qual la seva formació governava en minoria. Tot i això, Monterde ha afirmat que es continuaran ‘buscant consensos’ per tirar endavant els projectes necessaris pel municipi. Finalment, el portaveu de la coalició Fem Municipi-ERC al Consell Comarcal del Pallars Sobirà, Josep Queró, ha desitjat ‘tots els èxits’ al nou president de l’ens i ha explicat que el seu grup va decidir presentar una moció de censura perquè l’equip de govern que hi havia a la corporació ‘era inexistent’ en no comptar, ha assegurat, amb prou suports per tirar endavant un projecte polític per a la comarca. Un cop aprovada la moció de censura, Isús ha recuperat el càrrec de president del consell del Sobirà, que ja havia ostentat des del mes de novembre de 2016 i fins a les eleccions municipals del 26-M. A més d’ell, el batlle de la Vall de Cardós, Llorenç Sànchez, també s’ha quedat a l’ens comarcal com a no adscrit, amb la qual cosa JxCat compta actualment amb sis representants dels vuit que va aconseguir en els darrers comicis. Pactes amb el PSC: on s’han perjudicat mútuament JxCat, ERC i la CUP?

Summary: Aprovada la moció de censura d’ERC contra JxCat al Consell Comarcal del Pallars Sobirà


Podem i Esquerra Unida han decidit de donar-se ‘uns dies de descans’ en les negociacions per a intentar arribar a un acord per concórrer junts a les pròximes eleccions a les Corts, en haver arribat a un punt en què no podien avançar més. Així ho ha dit als passadissos de les Corts el secretari general de Podem, Antoni Estañ, qui confia que aquests dies ‘de descans i reflexió’ acosti les dues formacions a aconseguir un acord ‘com més aviat, millor’. Estañ ha explicat que després de diversos dies en què ‘hi ha hagut una mica més d’avanç’, dimecres es va arribar a un moment en què no podien avançar més, de manera que han decidit d’aturar-les per informar les respectives organitzacions i, a partir d’aquí, tornar a tractar d’aconseguir l’acord. Segons que ha dit, ‘l’escull’ és com plantegen acords prou atractius per a les bases dels dos partits, que després hauran d’aprovar el pacte. Ha dit que les perspectives ‘són bones’, perquè tant Podem com EU, ‘tot i la falta d’avanç en alguns moments’, tenen ‘un objectiu molt clar’ i estan fent ‘tot el possible per aconseguir-ho’, ha dit. En aquest sentit, ha manifestat que hi ha hagut ‘moltes propostes’ per part per Podem, qui treballa per veure com incorporar ‘com més elements possibles millor, amb la idea de desblocar’ la negociació, i ha destacat que EU ‘ha reconegut que s’ha avançat ‘.

Summary: Podem i Esquerra Unida fan un parèntesi en la recerca d’un acord electoral


La repressió d’un estat pot tenir moltes cares i moltes formes. La més sorollosa és la que recorre a la violència i la força física. La més habitual és l’amenaça i la por generalitzada. Una altra és la propagació de rumors, la desinformació i la publicació d’informacions falses o falsificades. Però encara n’hi ha una altra, que és la que el govern espanyol aplica ara, sense deixar de banda les anteriors, i que comença a fer efecte en les files de l’independentisme institucional. És una repressió més sofisticada: la individualització de l’amenaça. Arran d’aquesta mena de repressió, les escletxes al govern s’han expressat en dubtes i en temors pel risc que corre el patrimoni dels consellers. El primer cas públic i amb resposta exemplar fou el de Jordi Baiget, que la setmana passada va ser destituït per haver expressat dubtes sobre el referèndum d’autodeterminació de l’1 d’octubre. En aquesta mena de repressió, el govern espanyol ha assenyalat directament quina era l’anella de la cadena que calia atacar i, mentre la Guàrdia Civil citava a declarar selectivament alguns membres del govern, els mitjans de comunicació obedients han fet la resta. No fa ni una setmana que El Periódico passava llista del patrimoni que els consellers arriscaven si es feia el referèndum. És una informació pública i publicada des del moment que es va constituir el govern, però que ara esdevenia una arma de repressió selectiva i individualitzada en els esforços d’un sector per a frenar l’autodeterminació de Catalunya. ‘L’estratègia d’Espanya és privatitzar el dolor’ Aquesta forma de repressió era analitzada la setmana passada per Carles Boix, catedràtic de política i afers públics de la Universitat de Princeton, en un dinar (relatat en aquesta crònica de Josep Casulleras). Boix deia: ‘L’estratègia d’Espanya és privatitzar el dolor: la pressió es fa persona a persona, conseller a conseller, funcionari a funcionari, orador a orador. I això destrueix una xarxa de persones que semblen d’entrada totes disposades a anar fins al final, però que pot tenir forats. Aquesta és l’estratègia de l’estat, utilitzant el poder judicial, però també la Guàrdia Civil, citant funcionaris a declarar…’ Per a Boix la solució per a encarar aquesta mena de repressió és reforçar la xarxa. I afegeix: ‘Triturar deu mil persones és difícil, però triturar-ne una és possible. És el que fan les dictadures.’ Situats en aquest punt, el govern espanyol ha començat a situar al centre de la diana els màxims responsables del govern. Tot fa pensar que el pas següent pot ser apuntar de manera també selectiva els funcionaris per qui poden passar els tràmits relacionats amb la convocatòria, la preparació i l’execució del referèndum. El govern ha mirat d’aixoplugar els funcionaris amb una capa protectora i ha establert un mecanisme pel qual els membres polítics del govern assumeixin tota la responsabilitat sobre les actuacions del referèndum. Caldrà veure fins on arriba la repressió individualitzada de l’estat espanyol. Ara com ara, sembla que s’ha abandonat aquell camí de la delegació del govern espanyol a Catalunya de denunciar sistemàticament ajuntaments, regidors i batlles que expressessin suport al procés d’autodeterminació. Alguns d’aquells processos encara resten oberts i caldrà veure com es tanquen. Però tot fa pensar que l’estat espanyol s’ha adonat que la repressió en massa pot ser contraproduent per als seus propòsits. El nou camí és la individualització de la repressió.

Summary: La repressió sofisticada contra el govern fa efecte


El comissari en cap dels Mossos d’Esquadra, Eduard Sallent, ha explicat que el dispositiu policíac pel partit Barça-Madrid estarà format per mil mossos i dos mil vigilants de seguretat privada. Sallent ha indicat que ‘el pitjor escenari’ que es planteja el cos és una invasió del camp i ha apuntat que ‘no és probable però sí possible’. Si es produís aquest fet, el protagonisme recauria en la seguretat privada però el cos policial intervindria si per a detenir i denunciar els manifestants si la situació esdevé ‘especialment greu’. El conseller d’Interior, Miquel Buch, ha reiterat que es garantirà la celebració del partit i que la decisió d’endarrerir-lo va ser ‘equivocada’ i no es va prendre per motius de seguretat. Tsunami Democràtic: Tota la informació sobre la convocatòria del 18 de desembre durant el Barça-Madrid El dispositiu s’ha dissenyat tenint en compte tres factors, ha explicat Buch. Es tracta d’un partit d’alt risc perquè és un Barça-Madrid, hi ha un nivell d’alerta per ‘amenaça terrorista’ de quatre sobre cinc i el Tsunami Democràtic ha convocat una mobilització al voltant del Camp Nou. El dispositiu està organitzat en dues fases. En la primera els esforços es concentraran a la rodalia de l’estadi per assegurar l’entrada i sortida de l’equip arbitral, els equips i el públic. Quan s’acosti el moment d’inici del partit l’èmfasi es farà al perímetre del camp i els voltants. Histèria a Madrid amb el Tsunami del Camp Nou

Summary: El dispositiu policíac pel Barça-Madrid serà de mil mossos i dos mil vigilants privats


El bisbe de Lleida, Salvador Giménez Valls, ha signat un decret en el qual exigeix a tots els capellans de la diòcesi, als religiosos i als voluntaris que aportin el Certificat Negatiu del Registre Central de Delinqüents Sexuals. La diòcesi dóna de termini fins al setembre als interessats perquè aportin els papers necessaris, un procés que afectarà vuitanta sacerdots i a altres cinc-centes persones, inclòs el prelat, segons que ha publicat el diari Segre. ‘Decreto que a totes les parròquies, comunitats i delegacions, s’obtingui un certificat negatiu del Registre Central de Delinqüents Sexuals de tots els professionals o voluntaris que realitzin tasques pastorals en contacte amb nens o joves (preveres, religiosos i laics)’, assenyala el decret que el Bisbat ha penjat en la seva pàgina web. Giménez Valls recorda en el seu decret que la Llei 20/2015 de protecció a la infància i a l’adolescència és aplicable en les activitats amb menors d’edat, nens, adolescents i joves, entre els zero i els 17 anys, i especifica que afecta les activitats que es generen en parròquies, comunitats i delegacions diocesanes. Fins al setembre les parròquies, delegacions i altres serveis pastorals poden lliurar la documentació a la Secretaria General del Bisbat que farà la petició conjunta del Certificat Negatiu del Registre Central de Delinqüents Sexuals.

Summary: El bisbe de Lleida exigeix el certificat antipederastia a sacerdots, religiosos i voluntaris


Quim Arrufat (1982) és membre del nou secretariat nacional de la CUP i ex-diputat del parlament de Catalunya. En aquesta entrevista explica quins canvis implica el nou secretariat, com veu el full de ruta actual i les negociacions per al pressupost. Tot plegat mentre prepara la TUP, la trobada que la CUP i més organitzacions comencem avui per a parlar del procés constituent. Hi haurà 28 debats en 8 envelats repartits pel parc de la Ciutadella, a Barcelona, on aniran experts de tot el món a explicar maneres de fer una constitució. —Diferències entre el secretariat nacional actual i el vell. —El vell és el model que havia existit sempre. I que recollia el que passa a l’organització. Es polaritza en dos grans blocs. I el secretariat reflectia la divisió. Ara no tan sols hi hem posat gent diferent, sinó que el mètode d’elecció és diferent. Fins ara s’escollien persones individuals, que reproduïen l’esquema dels dos blocs. Ara es presenta per equips, no persones individuals. Hi ha visions diferents, però els membres no provenen de blocs organitzats. I això automàticament ha fet que el secretariat ja no sigui una zona de conflicte, sinó de cooperació i de treball. El secretariat nou no té més poder que no el vell. Els òrgans són els mateixos: el consell polític i l’assemblea, que són els que manen. Però des del secretariat pots habilitar ambients, espais, iniciatives, que modifiquin els altres espais. —I al consell polític encara hi ha els dos blocs? —Hi són en el conjunt de l’organització. I al consell, també. —Com definiríeu aquests dos grans blocs? —Responen a una inèrcia històrica. La CUP és un espai de lluita municipalista aliè als debats nacionals. I dues organitzacions al voltant de la CUP que s’ocupaven d’aquests debats nacionals: MDT, ara Poble Lliure. I Endavant. Aquestes organitzacions són les que han proporcionat les reflexions estratègiques i han creat dues maneres d’entendre la CUP. I si als anys vuitanta hi havia el Front Patriòtic i el Front Popular, doncs ara més o menys passa això. La realitat és que totes dues han aportat molt però ara és l’hora que la CUP generi els espais de debats, quadres, i reflexió estratègica en l’àmbit nacional. No únicament municipal. Comptant amb aquestes organitzacions, però fent aflorar tot allò que s’ha construït en l’àmbit municipal, i adquirir protagonisme a escala nacional. I aquest secretariat ha fet una mica això: buscar gent en l’àmbit municipal i demanar-li que agafi responsabilitats nacionals. —Quina autocrítica es pot fer sobre el passat recent de la CUP? —Polaritzar-se i adjudicar les culpes al del costat. En la bel·ligerància de nosaltres cap enfora, i de fora cap endins, s’adjudicaven les culpes al del costat. Dins casa n’hi ha uns que no ho fan bé. És un mecanisme gairebé psicològic que he vist en molts companys i companyes. Polarització. Molt habitual. Quan tot es col·lapsa la culpa és del del costat. Quan en realitat el moment era molt complicat, i saber-lo resoldre era un desafiament col·lectiu. No només del del costat. Crec que l’orgull de grup es va sobreexcitar. Quan en realitat la CUP havíem fet marca de la humilitat. I això aquests últims mesos…. Però jo crec justament que la lliçó s’aprendrà. —Us agrada el canvi que ha fet el full de ruta? Puigdemont ha liquidat les eleccions. I ara és referèndum o referèndum. —És clar. M’agrada. La batalla del referèndum s’ha guanyat a tots els detractors. Hem batallat, no únicament nosaltres, per recuperar el referèndum i portar-lo fins a les últimes conseqüències. I basar-lo no en una llei de consultes populars sinó en una llei pròpia, o decret, que remeti al dret internacional. En vista de la impossibilitat de fer-lo acordat, ens hem de tutelar. Reclamem l’autotutela. I és clau d’anar fins al final, perquè si ens impedeixen el referèndum hem d’estar disposats a fer una declaració d’independència. —Fer una DUI? —Si el RUI és impossible, és obvi que no marxarem a casa i direm adéu. —Es declararia la independència amb el 48% dels vots, doncs. —Seria una declaració que es faria després d’haver intentat del dret i del revés de fer un referèndum pactat, no pactat, acordat. Aquest és el fet més important. Faríem una declaració d’independència per la voluntat d’exercir un dret democràtic que no se’ns permet d’exercir. —Veieu més possible una DUI que un RUI, doncs? —No ho sé. Seria la combinació de moltes coses, segurament. —Puigdemont us desperta confiança? —Sí. Em desperta confiança. No gaire el seu partit. I cada vegada menys el president Mas. Hi ha sectors al voltant de l’antiga Convergència que ens desperten molta desconfiança. No ell. Però el seu entorn, sí. Gent que treballa incansablement contra el procés i pel seu benefici i lucre personal, com Quico Homs, fins a gent que hauria de fer un altre paper, com l’ex-president Mas. —Mas ha acabat dient que sí, al referèndum. —Hi ha assentit. Hi ha assentit. I em guardo la resta. Si alguna cosa té Convergència, i en general la dreta, és disciplina de partit. —RUI i els comuns. Dues versions: els qui diuen que no pujaran mai al carro i els qui diuen que sí. On us situeu? —Crec que tenen una decisió important a prendre en les setmanes i mesos següents. I que implica fer respectar la sobirania de Catalunya, o no. En la clau que vulguin: via referèndum o procés constituent. I no tan solament de manera discursiva per sumar sigles. Sinó en l’àmbit real: fins a quin punt estan disposats a acceptar que el procés polític de Catalunya estigui dominat, subordinat o eliminat per l’agenda espanyola? Fins a quin punt entendran que la via catalana és la via més democràtica i més ràpida per a refundar Espanya? Refer-la, de dalt a baix. Amb el perill, per a alguns d’ells, que Catalunya en quedi fora. Per decisió pròpia. Però en qualsevol cas que no hi ha transformació profunda de l’estat espanyol si no es trenca abans. I respectant, primer de tot, les voluntats sobiranes dels seus pobles. Si no ho entenen així, corren el risc de convertir-se en Iniciativa. —Què voleu dir? —Iniciativa no és el papus, ni de bon tros. És un partit d’esquerres, homologable als verds europeus, molt correcte. I, com tots els partits verds, incapaç de fer la revolució. Són l’esquerra del sistema. Aquest és el dilema que tenen els comuns. —Els he vist un cert tomb. Coscubiela no semblava el mateix, l’altre dia. —Això té a veure amb la crisi interna. En qualsevol cas el referèndum és la gran ocasió per a afegir-se a una defensa majoritària d’un dret, però també d’un futur i un pla per a aquest país: que sigui sobirà. No em canso de repetir que molts no som nacionalistes en el sentit romàntic, clàssic i identitari del terme. Ho som en la clau que fins i tot els comuns entenen: volem governar-nos com a societat i com a poble. Des de fa cent anys que hi ha gent que vol separar les dues grans onades de canvi imparables a Catalunya: la nacional, més associada al catalanisme renovador (autonomista abans, ara independentista), provocador de noves realitats, i crec que profundament demòcrata. I la social, que anhela canvis socials. Entenem que dins la CUP van de bracet, però que al conjunt del país potser hi ha gent que treballa incansablement perquè no s’ajuntin. Ho han fet sempre. —A vegades hi ha discursos anticonvergents que són… —…que són anticatalans. Ja t’ho dic jo. Sí. Sempre hi ha estat, aquesta gent. I la nostra feina hauria d’ajuntar aquests dos grans corrents. I donar-los el sentit d’un sol projecte. No tenim dos corrents. Som un. —Heu pogut consultar el pressupost? —Encara no. I no és greu. Estem a les fases preliminars. Però que no pretenguin obtenir el sí sense que ni ens els mirem. En tots els parlaments del món és sagrat de parlar de xifres si els has vist, has fet sumes, restes i multiplicacions i mires què afecta i què no. No abans. Quina merda de cultura política democràtica i parlamentària és aquesta? No voler que ens mirem el pressupost i que diguem que sí d’entrada és caciquil. Intentar que l’altre t’accepti les coses sense ni que se les miri és de cacics. És de no considerar-nos majors d’edat, considerar-nos súbdits i inútils. —En quins punts del pressupost hauria d’haver-hi una negociació més intensa? —La fiscalitat. Ja entenem que no convencerem els convergents de gaires coses, i que ERC hi té poca empremta, en el pressupost. Sabem que es pot fer poc amb uns comptes autonòmics i amb una economia intervinguda fiscalment i legislativament. Però es poden fer coses. Nosaltres diem: demostreu-nos amb mesures fiscals la voluntat de redistribuir la riquesa. —Com es faria? —Hi ha unes quantes vies. Tocar l’IRPF, i això posa molt nerviós. L’altra és crear un impost sobre la riquesa, sobre el patrimoni. L’altre és redistribuir l’impacte del turisme cap a serveis socials. —La Generalitat no té competències per a crear un impost sobre la riquesa. —Ho sé. I, així i tot, anem-hi. Jo et dic que volem que mostrin la voluntat. La voluntat de redistribuir la riquesa. Nosaltres som independentistes per alguna cosa: per necessitat material de tenir institucions democràtiques i sobiranes que puguin prendre decisions. I sabem quina és la realitat. Però reclamem i demanem una mostra, un signe de voluntat de redistribució de la riquesa. Això requereix la modificació o la creació de nous impostos. —I fiscalitat a banda? —Almenys no continuar privatitzant. Si més no, aturar els plans que obren la porta a més privatitzacions. Atureu-ho fins que no hagi passat el procés constituent. A la sanitat el procés progressiu de privatització és molt important en molts aspectes. No és que agafin un hospital públic i el venguin. Comencem amb un servei concret, unes proves, un CAP, i de mica en mica. —El conseller Comín no hi va tocant alguna cosa? —Hi va tocant alguna cosa. Sí. En sentit positiu. Alguna. Però continuen oberts els plans oberts. Reconversions a Tarragona, Lleida. I amb educació passa igual. Els assenyalem les lleis i els plans i els diem: atureu-les un any. I llavors que guanyi el millor. Si no, no es materialitza el postulat famós: primer la independència i ja ho veurem després. Però ara ens trobem que primer la independència mentre privatitzem, i després allò que s’ha privatitzat ja no es pot desprivatitzar. Oi que nosaltres no demanem de nacionalitzar tota la banca? Oi que no se’ns acut? Doncs no ens privatitzeu vosaltres la sanitat mentre avancem cap a la independència. Tinguem dos dits de front, que no és tan difícil. —La desobediència de Badalona serà un primer pas? Hi haurà més casos? —Quan reclamem desobediència a les lleis injustes i les que suspenen del parlament, també és per fer evident la manca de legitimitat de l’estat espanyol sobre Catalunya i la manca de voluntat de resoldre els problemes socials. Ho hem de fer evident amb la pràctica desobedient. Hem d’omplir els jutjats de càrrecs electes que defensen els drets socials de la nostra població. Això seria imparable, si es fes. I ens hem trobat que, per naps o per cols –tothom té les seves raons–, de desobediències poquíssimes, per no dir cap. Quan l’estat prohibeix el nom del Departament d’Exteriors i el primer que fan és canviar-lo… Això no toca, això tampoc, allò encara menys. La teoria que no toca mai fins a la desobediència final no sé si és la millor manera de construir arguments.

Summary: Quim Arrufat: ‘Si ens impedeixen el referèndum, hem d’estar disposats a fer una declaració d’independència’


Barcelona s’omple de turistes, especialment a l’estiu. Les rambles són una riada de gent sense fi. Tothom vol una fotografia davant de la Sagrada Família, la Pedrera o el Camp Nou. Tanmateix, la Barceloneta és el barri que pateix més la pressió turística. El sol i el mar són massa seductor. A l’imaginari col·lectiu, com si fos un retrat atemporal del turisme de borratxera, hi ha la imatge d’un grup de joves despullats comprant en un supermercat de la Barceloneta (estiu del 2014). El problema, però, va molt més enllà: pisos turístics, gentrificació, incivisme… La batllessa de Barcelona, Ada Colau, va assumir el càrrec ara fa un any. Malgrat les expectatives que va generar —proposant un nou model turístic per la ciutat i integrant activistes com Gala Pin (regidora de Ciutat Vella) al seu equip de govern—, els veïns del barri admeten certa decepció. Cansats de tot plegat, avui tornen a sortir al carrer. La manifestació començarà a les 5.30 de la tarda davant del Centre Cívic la Repla i el lema serà: ‘Recuperem la Barceloneta’. Es farà un parlament i es marxarà fins al Palau del Mar. Allà es farà un altre parlament i després es desfarà el camí. VilaWeb parla de la situació del barri amb la presidenta de l’Associació de Veïns de l’Òstia, Maria del Pino, i un membre de la plataforma La Barceloneta Diu Prou (organitzadora de la manifestació), Sebastián Huguet. — Quins són els motius de la protesta? Sebastián Huguet (SH)— Convoquem la manifestació, com es porta fent des de fa dos estius, per protestar contra l’excedent de pisos turístics que hi ha a la Barceloneta. I totes les conseqüències que comporta. Com ara negocis que s’enfoquen totalment vers el turisme i el barri perd el teixit veïnal. Cada pis turístic és una família que se’n va al desert. Maria del Pino (MdP)— Els motius són els de cada estiu. Els mateixos i que mai s’acaben de solucionar. Tornem a ser l’estiu i tornem a patir amb el turisme. La Barceloneta està pitjor no només pels pisos turístics, sinó que se li sumen coses, la massificació de bicicletes i segways. — Com valoren la feina de la batllessa, Ada Colau? SH — Hem parlat un parell de vegades amb ella. Hem tingut paciència perquè així ens ho va demanar. Hem intentat ajudar i col·laborar, però no s’ha fet cap actuació positiva vers el barri de la Barceloneta. MdP— Sí, no ha donat del tot profit. Va fent però molt lent, massa lent. — Què els hi semblen les seves mesures: moratòria hotelera, augment de les inspeccions de pisos turístics, etc.? SH— Totes les mesures de xoc que s’han pres fa temps que fracassen. El senyor Trias ja les va començar aplicar. Han estat un fracàs i es tiren una barbaritat de diners. La gent dels pisos turístics es riuen d’ella. MdP— No són mesures suficients. Fa falta que hi hagi més inspeccions. En un any només s’han tancat 29 apartaments il·legals, malgrat que n’hi ha moltíssims. L’any passat se’n van comptabilitzar 1500 al barri. Considerem que no és suficient i se n’haurien de tancar més. Necessitem més control. —La regidora de Ciutat Vella, Gala Pin, és veïna del barri, activista i membre de l’associació de l’Òstia. Condiciona això les relacions amb l’ajuntament? MdP— Era membre. Ara està a l’ajuntament i ja no ho és. Pel càrrec que té no pot ser a l’associació. Si vingués a la manifestació, no passaria res, la relació és bona. Ara bé, que hagi estat companya no vol dir que deixem d’exigir-li. SH— La senyora Gala Pin és un membre més de l’ajuntament. Nosaltres li tenim afecte, és una veïna del barri, ha estat activista i ha lluitat per la Barceloneta. Però és una més de l’ajuntament i ens estan fallant. De moment. —L’Associació de Veïns de la Barceloneta ha anunciat que no assistirà a la manifestació per discrepàncies amb l’organització, tot i compartir el motiu de la protesta. Ens poden explicar per què? MdP— Desconec en què no estan d’acord, ja que la idea de la convocatòria és molt clara. El problema, potser, és pels manters. Nosaltres pensem que és un tema que s’ha de solucionar des de l’àmbit polític i no pas mitjançant la repressió policíaca, perquè així no s’aconsegueix res. Estem en contra de la venda il·legal, però a la manifestació no posarem pancartes en contra dels manters. És una problemàtica molt àmplia i que va molt més enllà d’assenyalar només unes persones. SH— No ho sé. Estan el seu dret a no venir, no ens suposa un problema. És una associació que no té veïns que els segueixin.

Summary: Els veïns de la Barceloneta: ‘Cada pis turístic és una família que se’n va al desert’


L’ex-secretari general del PSOE Joaquín Almunia ha assegurat avui que un referèndum no negociat és el ‘regal més gran a la demagògia, la simplificació i el populisme’. Ho ha fet en la II Convenció Federalista que la Fundació Rafael Campalans ha organitzat a Barcelona, en què ha participat en un debat sobre federalisme al costat de l’ex-president del Parlament europeu Enrique Barón i el secretari d’Europa-Unió Deutschland, Christian Moos. ‘Referèndums ben treballats, negociats i discutits sobre acords són necessaris, com per a una constitució o un estatut, però per veure per on bufarà el vent demà, no’, ha sentenciat Almunia. Considera que el referèndum ha de ser compatible amb la democràcia representativa i que quan se celebra ha de ser respectat per les institucions: s’ha referit a la sentència de l’Estatut i l’ha lamentat perquè ‘va alterar’ la voluntat majoritària dels catalans. Alhora, ha defensat que els populismes a Europa deuen combatre’s amb una estratègia de cessió de sobirania i defensant els valors posant una ‘vacuna contra els qui intenten imposar altres valors de fora’. Segons la seva opinió, ‘la cosa més preocupant del populisme són els populistes, que proclamen solucions simplistes’ i basen la seva estratègia en la demagògia, ha criticat, i ha dit que la falta de legitimitat de la qual pateixen actualment les institucions europees no ajuden a combatre aquest fenomen.

Summary: Almunia sobre el RUI: ‘És el regal més gran a la demagògia i el populisme’


El diputat de la CUP David Fernàndez ha estat entrevistat en directe aquest migdia al programa ‘Al rojo vivo’ de la Sexta. Quan li han demanat pel bust de Juan Carlos I retirat ahir de la sala de plens de l’Ajuntament de Barcelona, ha dit: ‘La CUP dóna suport a aquesta retirada. Perquè és algú que ja no és cap d’estat des de fa un any i perquè, des d’un punt de vista republicà, som molt lluny d’un estat neuròticament pressionat pels seus símbols.’ I ho ha reblat així: ‘Nosaltres ni volem rei ni en necessitem.’

Summary: David Fernàndez a la Sexta: ‘No volem rei ni en necessitem’


Els ‘papers de Panamà’ han destapat també informació desconeguda sobre la presumpta trama de corrupció relacionada amb la compra de 1.152 oficines del Banc Santander el 2007, segons informa el diari El Confidencial. Es tracta d’un cas que esquitxa Oleguer Pujol per emblanquiment de capital i frau fiscal. Segons consta als documents dels ‘papers de Panamà’. Oleguer Pujol va autoritzar amb la seva signatura el desviament d’una comissió de 6,8 milions d’euros per la venda de les oficines a una societat instrumental que després li va pagar a ell més de 5 milions d’euros a través d’una altra empresa deslocalitzada. L’acord es va signar el 8 de febrer de 2008, poc després que Oleguer i el seu soci Luis Iglesias (Drago Capital) tanquessin l’acord de compra-venda amb el banc espanyol. Segons la informació publicada pel Confidencial, Oleguer va pactar aquesta comissió en nom de Samos Servicios i Gestiones SL. Aquesta és la societat que va crear per canalitzar els fons captats per Drago Capital per aquest negoci. Segons el contracte signat, Samos es va comprometre a abonar 6,8 milions d’euros a un suposat proveïdor, Sun Capital Partners Limited, pels seus serveis d’intermediació en la compra-venda. Segons explica El Confidencial, Samos va condicionar el pagament al fet que Sun Capital transferís automàticament tots els diners a la societat neerlandesa Ard-Choille BV, una societat instrumental controlada pel despatx La Haya ITPS. Aquesta societat va transferir finalment els 5 milions d’euros a la societat Aegle International, propietat d’Oleguer i el seu soci Iglesias. Segons El Confidencial, Oleguer va regularitzar amb Hisenda aquests fons el 2012.

Summary: Oleguer Pujol va pactar comissions a través d’empreses deslocalitzades, segons els ‘papers de Panamà’


Avui el professor de la Universitat de Còrdova Antonio Bueno Armijo ha aprofitat un curs de formació per a funcionaris de la Comissió Europea per fer propaganda contra l’independentisme. L’ha comparat amb els populismes europeus i el Front Nacional francès i ha afirmat: ‘No solament penso que hi ha idees incorrectes, sinó idees moralment dolentes, i el nacionalisme n’és una.’ El seminari, d’una hora i mitja de durada, es titulava ‘Espanya no és tan diferent. La crisi constitucional a Catalunya i l’augment del populisme europeu’. Bueno ha dit als funcionaris europeus que generalment els alumnes catalans són més pròxims al moviment independentista que els qui han estudiat als altres indrets de l’estat espanyol o bé abans de la immersió lingüística. Bueno ha utilitzat la xenofòbia i el classisme com a arguments. Ha afirmat que en les llistes electorals dels partits independentistes no hi ha cap cognom ‘Garcia’. ‘L’elit política que diu que representa tot el poble de Catalunya té cognoms només catalans’, ha comentat. Ha afegit que la societat catalana és dividida. A més, ha afirmat que els catalans ‘més pobres’ no pertanyen a ‘aquest sol poble, no són part d’aquesta nació o no comparteixen la mateixa voluntat o veu’. També ha restat importància a la violència de la policia espanyola i la Guàrdia Civil durant el referèndum del primer d’octubre. Ha dit que la xifra de ferits ‘no és gaire desproporcionada’: ‘Així és com funciona la democràcia i com s’implementen, en últim recurs, les decisions judicials’. Ha defensat que l’estat espanyol és una democràcia i ha reconegut que li fa vergonya haver de donar-ne arguments a favor quan, segons que ha dit, Espanya va ‘per davant de Bèlgica en molts rànquings internacionals’. Un altre dels arguments esgrimits durant el curs ha estat que la premsa internacional ha estat ‘paternalista’ envers l’estat espanyol durant el procés independentista i que ha fet servir ‘marc mentals incorrectes’.

Summary: Un professor espanyol aprofita un curs de formació a funcionaris de la Comissió Europea per fer propaganda contra l’independentisme


La decisió de Carles Puigdemont sobre si torna o no a Catalunya serà sobretot política, però els dubtes jurídics que pogués haver-hi fins ara s’han acabat amb la interlocutòria que va fer el Tribunal Suprem espanyol per a mantenir Oriol Junqueras a la presó. La defensa del president, que porta l’advocat Jaume Alonso-Cuevillas, esperava la decisió dels tres jutges per veure si hi havia alguna escletxa jurídica que permetés d’obrir un camí de retorn, que establís jurisprudència a la qual agafar-se, sobretot en el cas que l’haguessin deixat en llibertat. Ara queda molt clar, en paraules de Cuevillas, que ‘si torna de Bèlgica, el detindran immediatament i el portaran davant el jutge Llarena, qui l’empresonarà’. Havent estudiat la interlocutòria, l’advocat del president lamenta que es confirmi ‘la pitjor hipòtesi’, que és que la justícia espanyola no està disposada a rectificar. ‘Si apliquessin la llei, l’haurien de deixar en llibertat, perquè ni Puigdemont ni Junqueras no han comès els delictes que els imputen’, subratlla Cuevillas. L’advocat evita de posicionar-se sobre si Puigdemont ha de tornar o no perquè és una decisió ‘personal’, però admet que el cas de Junqueras és ‘un element que ha de tenir en compte’. També recorda que l’alternativa ‘no és gens agradable, perquè implica quedar-se vint anys a Bèlgica’. Puigdemont manté la voluntat de ser investit president i la seva formació política, Junts per Catalunya, ha reiterat que només el votarà a ell com a candidat. JxCat estudia fórmules per a fer-ho viable i compatible amb el reglament del parlament, però de moment no n’ha transcendit cap. Per la seva banda, ERC manté el suport a la investidura de Puigdemont, però demana a JxCat que faci propostes que siguin ‘realistes’.

Summary: La duresa del Suprem complica jurídicament el retorn de Puigdemont


El director de TV3, Vicent Sanchis, ha estat entrevistat avui a la Sexta i a Telecinco per Antonio García Ferreras i per Ana Rosa Quintana, respectivament, arran de la intenció del govern espanyol de controlar directament els mitjans públics catalans. No hi ha hagut pas cap mostra de solidaritat envers Televisió de Catalunya i els seus treballadors; al contrari, Sanchis ha hagut de rebatre constantment les acusacions de manipulació i de partidisme i manca de pluralisme que li feien. Vegeu ací la transcripció d’una part de l’entrevista a Sanchis a la Sexta, el vídeo sencer i alguns fragments. #DilemaPuigdemontARV Pregunta de un bufón del régimen Es usted independentista? Y responde esto un señor periodistapic.twitter.com/0F9YyG5A7B — Donostia Bai (@Erramun2014) 24 d’octubre de 2017 #DilemaPuigdemontARV Pregunta al director Tv3 Es usted independentista? Y Ferreras recibe una lección de periodismopic.twitter.com/0F9YyG5A7B — Donostia Bai (@Erramun2014) 24 d’octubre de 2017 —Antonio García Ferreras  Hi ha una majoria d’independentistes a les taules de debat, hi ha una sobredosi d’informació dedicada a la independència permanentment i en favor de la independència. —Vicent Sanchis  Hi ha una sobredosi d’informació, com diu, d’informació sobre l’actualitat. És cert. La seva televisió també mira què li demana l’audiència, i la gent n’està molt pendent i respon de seguida als programes d’actualitat política. Però d’aquí a dir que hi ha un excés de propaganda independentista… —A. G. F.: Jo acostumo a veure TV3 perquè hi ha molt talent i magnífics professionals. I la línia editorial no és la de La Sexta, precisament… —V. S.: Perdoni, quina és la línia editorial de TVC? —A. G. F.: La meva opinió és que té una línia molt favorable a la independència —V. S.: És la línia editorial que vostès llegeixen entre línies, perquè no hi ha línia editorial. Perquè entre altres coses tenim codis deontològics que complim. Cap periodista de TV3 no pot fer manifestacions polítiques de part. —A. G. F.: I què li semblen els presentadors de TV3 que porten adhesius amb estelades? O amb una camisa de l’1-O. —V. S.: En un programa amb humor, amb altes dosis de sàtira… —A. G. F.: Als programes de la tarda sempre seleccionen declaracions dels periodistes de Madrid que desqualifiquen independentistes. Sempre se selecciona la caverna espanyolista. Això és el que es critica. —V. S.: Sí, es critiquen detalls i anècdotes en un sentit, però també n’hi ha en un altre sentit i que no es destaquen mai. Però no ens enganyem, no es critica això. Des de fa mesos, hi ha una línia d’ofensiva publicada amb editorials, amb declaracions de partits de l’oposició que coincideixen a apuntar tres fronts: crear una desconfiança sobre la policia catalana, sobre l’escola catalana dient que adoctrina i sobre els mitjans de comunicació públics, per dir que s’enganya i que s’adoctrina; no es tracta de dir que un senyor es va posar un dia una samarreta, no és això. És una esmena a la totalitat. —A. G. F.: També és important. Si en un programa els espectadors només aplaudeixen les intervencions dels independentistes i murmuren amb les dels no independentistes, algú pot pensar que està preparat per crear aquest ambient pro-independència i pro-referèndum. —V. S.: Tenim una gent molt professional que treballa a producció, que atén les trucades de la gent que vol venir als programes, a qui no es pregunta què pensen. I de vegades es troben amb alguna situació que ha de resoldre el presentador. Si resulta que al final ve una mena de gent que respon bastant a l’audiència mitjana de la televisió i que tot això es resol professionalment sobre aquest públic i que no s’incita el públic a escridassar, doncs és diferent. I en la majoria de televisions, tant públiques com privades, passa a l’inrevés: quan algú dóna una opinió contrària a la que té el govern espanyol sobre el problema català, em trobo el contrari, que la gent aplaudeix o escridassa. Ara potser haurem de preguntar a la gent que ve a un plató què pensa. Sanchis també ha estat entrevistat a ‘El programa de Ana Rosa’, a Telecinco, on la presentadora i els contertulians també han qüestionat la pluralitat de TV3. Hi ha hagut algun moment de tensió. Choque entre Ana Rosa Quintana y Vicent Sanchis por la “publicidad” de TV3 y la independencia: pic.twitter.com/TR2y4tLWdj — Bernat Castro (@Berlustinho) 24 d’octubre de 2017 —Ana Rosa Quintana  Sabem que al parlament tot continuarà igual excepte tot allò que tingui a veure amb la independència. Llavors, sí que d’alguna manera, també en la informació, podrà afectar . —Vicent Sanchis  Per què? —A. R.: Perquè tot allò que tingui a veure amb la promoció, publicitat de la independència es controla des del parlament? —V. S.: Quina publicitat institucional a favor de la independència s’ha emès des de TV3 o emet ara mateix TV3? —A. R.: No ho sé… —V. S.: Doncs llavors ho ha de saber, li ho explico. —A. R.: Era un principi de frase, ho sé perfectament. Era una forma de ser amables. —V. S.: Jo també intento ser amable, però és que és molt seriós. —A. R.: Però suposo que també en les informacions. —V. S.: En les informacions hi ha publicitat a favor de la independència? Això és el que diu el govern, que no hauria de ser part. —Periodista: És el que diu exactament l’executiu a l’hora de poder argumentar una informació que per mi és boja i que no entenc. Però el que estem intentant saber és si hi ha hagut censura per part de TV3, si s’han seguit ordres per part de TV3. —V. S.: Vejam. En primer lloc. Que un govern expliqui a un mitjà públic de comunicació què és veracitat i què és neutralitat, i no només ho expliqui, sinó que intenti intervenir per assegurar la veracitat, la imparcialitat i la independència del mitjà, això no passa en cap punt del món civilitzat. Punt número dos: si TV3 fa alguna mena de propaganda independentista, no ho ha de dir el govern espanyol, que forma part d’aquest problema o de tot aquest litigi. Sí que podria dir-ho, per exemple, el comitè d’empresa d’aquesta televisió, el comitè professional d’aquesta televisió, el CAC, les comissions al Parlament de Catalunya, on és veritat que hi ha dos partits de l’oposició que ho diuen, però són una oposició minoritària que moltes vegades es queixa d’aquest tipus d’acusacions. Però resulta que aquesta és una acusació política dins la lògica política. Però hi ha alguna instància, com algun col·legi o algun comitè, que digui això? Segons que tinc entès, sí que hi ha algunes d’aquestes crítiques dins de TVE. Aquí no en tenim cap. Però no només això: TV3 és de les poques televisions públiques que són auditades. Hi ha una empresa d’estudis de mercat molt important a Europa i que utilitzen moltes televisions i molts mitjans, que es diu EFK. En el seu estudi de l’octubre situa TV3 entre les televisions espanyoles que emeten a Catalunya: TV3 és en el primer lloc en el rànquing de credibilitat i independència en els seus informatius.  —A. R.: Jo no crec que cap periodista estigui d’acord amb aquest tipus d’intervenció. Però quan parlem d’una mesura d’excepcionalitat, com és el 155, al final, el que canviarà, seran les estructures per dalt. Però no crec que ningú intervingui directament una televisió. “Es el documento más grave que ha publicado nunca un Gobierno occidental sobre un medio de comunicación público.” Vicent Sanchis en El Programa de Ana Rosa pic.twitter.com/uGtXNPPZkA — Bernat Castro (@Berlustinho) 24 d’octubre de 2017 Sobre la suspensió del TC, segons la qual no es podien fer actuacions relacionades amb la llei suspesa del referèndum, Sanchis s’ha defensat així: —V. S.: Aquesta és una televisió derivada del parlament i del govern de Catalunya i, per tant, es deu a les decisions del parlament i del govern de Catalunya. I en aquell moment una campanya pública del govern de Catalunya, amb el suport majoritari del parlament, es va considerar que una televisió emanada del govern i del parlament, sí que l’havia d’emetre. Si això té cap conseqüència, serà una conseqüència dins l’àmbit de la llei i suposo que la justícia decidirà. Aquí s’ha comès, per dir-ho així, una desobediència a una suspensió preventiva. Doncs veurem quines conseqüències té. Però això justifica la intervenció d’una televisió pública?

Summary: Vicent Sanchis para els peus a Ferreras i Ana Rosa Quintana pels atacs contra TV3


El parlament impulsarà una comissió d’investigació sobre el Primer d’Octubre per abordar ‘la magnitud repressiva de tots els aparells de l’estat, la vulneració de drets fonamentals, i les seves conseqüències físiques i psíquiques durant la celebració del referèndum d’autodeterminació’. Aquesta comissió es tracta d’una iniciativa de la CUP que, segons fonts parlamentàries consultades per Europa Press, compta amb el suport de JxCat, ERC i els comuns, la qual cosa garanteix que la comissió rebi prou vots per ser creada. En un comunicat, la CUP ha informat que vol investigar ‘els danys de la violència institucional d’abast col·lectiu comesa durant l’1-O per part de les forces policials de l’Estat’, en al·lusió a les càrregues que es van produir aquell dia a diversos punts de votació. La CUP també vol aconseguir la ‘documentació de les actes de la violència institucional, la determinació dels seus responsables i buscar fórmules de reparació respecte a les víctimes’, i assegura que en aquella jornada es van vulnerar drets fonamentals. Serà la quarta comissió d’investigació que s’engega en aquesta legislatura, després de la que investiga el desmantellament del magatzem de gas Castor; la dels atemptats d’agost del 2017 i la que aborda si va haver-hi il·legalitats en l’aplicació de l’article 155.

Summary: El parlament impulsarà una comissió d’investigació sobre les càrregues del Primer d’Octubre