La Guàrdia Civil ha fet avui l’acte de la patrona, la Mare de Déu del Pilar, a la caserna de Sant Andreu de la Barca. En el transcurs de l’acte, amb la presència del fiscal del Suprem Javier Zaragoza, i de la cúpula dels Mossos, el cap de la Guàrdia Civil a Catalunya, Pedro Garrido, i el director general del cos, Félix Azón, han fet un discurs amenaçador i insultant contra l’independentisme, pocs dies abans de fer-se pública la sentència contra el procés. Garrido s’ha referit a la revolució dels somriures, és a dir, al lema de pacifisme de l’independentisme, dient que és una màscara que dissimula l’odi: ‘Ens enfronta tots a la realitat que els pretesos somriures revolucionaris es converteixen amb més facilitat que no es pugui pensar o desitjar, en només el rictus que dissimula l’odi i la mesquinesa capaç de generar destrucció, dolor i sofriment, sota la justificació de la defensa d’una causa que la llei no preveu.’ I sobre les darreres detencions d’independentistes, del 23 de setembre, ha dit: ‘Independentisme i terrorisme no és igual. Però els que vulguin seguir el camí de la independència per la via del terror han de saber que els combatrem sense treva ni pena perquè tots acabin el recorregut a disposició de la justícia.’ Azón ha celebrat la detenció dels nou independentistes: ‘Pot voler dir haver evitat mals majors que ja afortunadament no arribaran a produir-se mai.’ Respecte de l’1-O i la violència brutal contra els votants, Garrido ha dit: ‘Ens mantenim ferms amb el nostre compromís amb Espanya per a treballar per la llibertat i la seguretat de tots els ciutadans. Ho vam demostrar fa dos anys, ho hem fet novament fa poc i cada vegada que calgui ho tornarem a fer. No hi ha llibertat ni seguretat fora del marc de la llei.’ Ha afegit que aquesta tasca la fan conjuntament amb la policia espanyola, els Mossos i les policies locals. Per acabar, Azón s’ha referit a l’acord aprovat al Parlament de Catalunya perquè la Guàrdia Civil abandoni el Principat. ‘He de dir i vull dir que es prendran totes les mesures necessàries perquè aquest acord no tingui cap transcendència. Estiguem tranquils, continuarem treballant a Catalunya per a tots els catalans. Simplement procurarem de posar a disposició de la justícia qui no compleixi la llei.’

Summary: El discurs amenaçador i insultant de la Guàrdia Civil a Catalunya en vigílies de la sentència


El PDECat debatrà en l’assemblea que començarà demà si ha de fer servir la seva representació al Congrés per a ‘blocar l’agenda política del govern espanyol’ si no s’acaba la repressió. Una de les esmenes a la ponència política que arribarà viva al congrés defensa que el partit ha de fer servir la seva força a les institucions per a treballar per l’alliberament dels presos polítics, el retorn dels exiliats i la fi de la repressió, que ha d’estar ‘fora de tota negociació política’ perquè és una ‘obligació’ de l’estat espanyol. Després d’haver facilitat el PDECat la investidura de Pedro Sánchez, l’esmena assenyala que la ‘força dels vots’ no s’ha de fer servir per a propiciar canvis de majories a l’estat espanyol sinó per a aconseguir aquests objectius polítics. En l’assemblea també es debatrà una altra esmena del mateix autor, Aleix Sarri, que proposa que cada municipi decideixi si vol afegir-se a la constitució de llistes unitàries o participar en ‘processos de primàries transversals’, especialment en les ciutats de més de vint mil habitants, en la mateixa línia del suggeriment del secretariat nacional de l’ANC. Hi afegeix que en totes les eleccions s’ha de valorar la formació de plataformes electorals conjuntes amb partits independentistes i partidaris del dret d’autodeterminació. Aquestes són algunes de les esmenes a la ponència política refusades per la direcció que se sotmetran al criteri de l’assemblea. En el document d’esmenes rebut ahir a la nit pels participants del congrés, al qual ha tingut accés VilaWeb, hi ha força iniciatives que reclamen de fer efectiva la República i que no es descarti l’ús de la via unilateral. Com ja va avançar VilaWeb, les esmenes principals per a refermar l’ideari independentista del partit, les ha promogut el sector crític liderat pel batlle de Molins de Rei, Joan Ramon Casals. Algunes d’aquestes, a més, es negocien ara amb la direcció per cercar una transacció. Si no arriben a cap acord, es debatran en comissió al congrés. També arribarà viva a l’assemblea l’esmena del sector crític que compromet el PDECat a participar en l’impuls del moviment polític estable que lidera Carles Puigdemont ‘amb la voluntat de sumar, unir i aglutinar la majoria de l’independentisme català’, i de vehicular-ho a través d’una comissió. Els sectors de Jordi Turull i Josep Rull negocien amb l’actual direcció que el partit faci un gir definitiu per alinear-se amb Puigdemont, tant quant a l’ideari com a la composició de la direcció que ha de pilotar-lo. Al·leguen que s’ha d’incorporar a la Crida Nacional per la República i participar en la convenció nacional constituent prevista a la tardor. Si no arriben a cap acord potser avalaran una candidatura alternativa d’aquella que intenta tirar endavant Pascal. Segons diverses fonts del partit, avui pot ser el dia clau.

Summary: El PDECat debatrà si bloca l’agenda de Sánchez si no s’acaba la repressió


Dos anys després del referèndum del Primer d’Octubre, el Principat s’ha despertat amb una manifestació del CDR de Girona davant de la caserna de la Guàrdia Civil i després a la subdelegació del govern espanyol, on encara hi ha diverses persones concentrades que tallen la Gran Via de Jaume I. Tanmateix, no és l’única mobilització prevista avui. Les mobilitzacions més destacades per a commemorar el segon aniversari de l’1-O Al migdia, els partits independentistes, l’ANC, Òmnium i representants de la societat civil han fet un acte unitari als Jardins de la Sedeta de Barcelona, on s’ha llegit una crida a la ciutadania perquè doni una resposta democràtica, massiva i cívica a la sentència del Suprem. En aquest sentit, s’ha defensat la desobediència civil i s’ha avisat que Catalunya tornarà a exercir drets fonamentals tal com va passar l’1-O. Per la seva banda, el govern també ha fet un acte institucional al Palau de la Generalitat, en el qual el president Quim Torra ha assegurat que l’1-O és ‘la jornada fundacional del republicanisme d’avui a Catalunya’. A més, ha assumit el ‘compromís d’avançar sense excuses cap a la República Catalana, perquè sigui una realitat’. Finalment, al vespre s’han fet diverses marxes arreu del Principat per commemorar el segon aniversari de l’1-O. Els actes més destacats seran les quatre marxes de torxes que confluiran als Lledoners i la manifestació a Barcelona, tot i que també hi ha mobilitzacions convocades a Tarragona i Lleida.

Summary: Mobilitzacions multitudinàries arreu del Principat per a commemorar l’1-O


La consellera d’Educació, Irene Rigau, i l’ex-vice-presidenta Joana Ortega han de declarar avui al matí al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) com a encausades pel 9-N. No hi aniran soles, atès que l’Assemblea Nacional Catalana (ANC), Òmnium, l’Associació de Municipis per la Independència (AMI) i l’Associació Catalana de Municipis (ACM) van convocar fa dies els ciutadans perquè les acompanyessin a la porta del TSJC, al passeig de Lluís Companys 14-16, a les 9.30 i a les 15.30, respectivament. Colau s’afegeix a l’acte del vespre a Barcelona Paral·lelament, aquestes mateixes entitats han convocat aquest vespre, a les 19.30 concentracions davant els ajuntament, en suport a Rigau, Ortega i el president Artur Mas, que declararà dijous. En aquests actes del vespre es llegirà el manifest del Pacte Nacional pel Dret de Decidir, contra l’encausament de les autoritats catalanes que van fer possible la votació del 9 de novembre. En el cas de la concentració a la plaça de Sant Jaume de Barcelona, la batllessa, Ada Colau, llegirà una part del text, al costat dels secretaris generals de Comissions Obreres i UGT, Joan Carles Gallego i Josep Maria Àlvarez, i del president del Pacte Nacional pel Dret de Decidir, Joan Rigol. Els organitzadors demanen als assistents a tots els actes que portin urnes i butlletes del 9-N, com a símbol de suport a la consulta i als encausats.

Summary: Concentracions de suport a les encausades i en favor de la democràcia


El CEO de Facebook, Mark Zuckerberg, planeja integrar els tres serveis de missatgeria principals de l’empresa: Facebook, Instagram i WhatsApp, en una mateixa estructura unificada, com informa The New York Times (NYT). Els canvis que planeja implementar la companyia suposen la unificació de l’estructura de missatgeria de les tres aplicacions, si bé Facebook, Instagram i WhatsApp mantindrien el seu ús com a aplicacions independents. La reconfiguració de les aplicacions, segons quatre fonts implicades en aquest canvi citades per NYT, requereix de milers de treballadors, i encara es troba en una fase primerenca. S’espera que la unificació s’hagi completat a principis del 2020. La companyia, a més, planeja introduir en totes les aplicacions l’encriptació d’extrem a extrem, que impedeix l’accés no autoritzat a les converses privades dels usuaris. Si bé Zuckerberg no ha especificat el tipus de beneficis que reportaran els canvis, dos de les fonts consultades han destacat la implicació dels usuaris i noves formes de publicitat.

Summary: Zuckerberg planeja unificar les aplicacions de missatgeria de Facebook, Instagram i WhatsApp, segons NYT


La sortida d’Arnaldo Otegi de la presó coincideix amb l’inici del debat d’investidura a les corts espanyoles. I dos dels seus protagonistes han tingut una topada significativa a Twitter. El dirigent de Podem, Pablo Iglesias, ha publicat un piulet en què celebrava l’alliberament d’Otegi: ‘La llibertat d’Otegi és una bona notícia per als demòcrates. Ningú no hauria d’anar a la presó per les seves idees’, ha dit. El dirigent de Ciutadans, Albert Rivera, li ha respost, també a Twitter, dient: ‘Otegi fou condemnat per la justícia per pertinença a banda armada. Empresonat per les seves idees hi ha Leopoldo López.’ I Iglesias li ha etzibat: ‘No tants fums, Albert Rivera, que vau marxar del parlament amb el PP per no haver de condemnar el franquisme. Nosaltres, principis; vosaltres, màrqueting.’ La libertad de Otegi es una buena noticia para los demócratas. Nadie debería ir a la cárcel por sus ideas — Pablo Iglesias (@Pablo_Iglesias_) March 1, 2016 Menos lobos @Albert_Rivera que os salisteis del Parlament con el PP para no condenar el Franquismo. Nosotros principios, vosotros marketing — Pablo Iglesias (@Pablo_Iglesias_) March 1, 2016

Summary: Pablo Iglesias celebra l’alliberament d’Otegi i posa en evidència Albert Rivera


Després de les qüestions prèvies amb al·legacions de la defensa refusades pel tribunal i la mobilització al carrer (ací en teniu la crònica), el judici ha començat amb la declaració de Francesc Homs que ha respost les preguntes del fiscal del Tribunal Suprem, Jaime Moreno Verdejo. Fiscal i acusat han protagonitzat un combat dialèctic d’una certa tensió. A diferència de Mas, Ortega i Rigau al TSJC, Homs no s’ha acollit al dret de no declarar i ha volgut respondre amb to directe les preguntes del fiscal. To picat Per començar, Moreno Verdejo li demana si ratifica les declaracions prèvies fetes al Suprem. Homs diu que sí. Li demana per la seva formació. Homs diu que és advocat. Era el màxim responsable dels serveis jurídics? Com a responsable polític, sí. Dels afers interdepartamentals? Sí. De la publicitat institucional? També, forma part dels aspectes de comunicació del govern. Homs explica que es va canviar l’enfocament inicial de la consulta amb la primera suspensió del TC. Va deixar de ser una consulta i va passar a ser un procés participatiu. Quan el fiscal pregunta per la ‘consulta’, Homs el corregeix dient ‘procés participatiu’. El combat entre aquests dos homes ha començat. El fiscal en cap del Suprem, Jaime Moreno, i el diputat Francesc Homs, bescanvien paraules amb un to tens i contundent. L’interrogatori és força picat. Enganxada: ‘Això no és casa seva’ Moreno demana a Homs si va encarregar la publicitat institucional del procés participatiu a l’empresa Mediaplanning. I ell ho reconeix i explica en què consistia. També li demana si va encarregar l’organització d’una sala de premsa a un pavelló de la Fira de Barcelona. Com que el fiscal el talla, Homs li diu que si pot acabar de respondre les preguntes: ‘Si és que li interessa saber les explicacions.’ Per primera vegada, intervé el magistrat president del tribunal per dir a Homs que té tot el dret de respondre i explicar-se tant com vulgui. ‘A casa em van ensenyar que abans de repreguntar, calia deixar que qui parlava acabés de parlar’, diu Homs. ‘Això no és casa seva. És el Tribunal Suprem’, li etziba Marchena. ‘Sóc conscient que no sóc a casa meva, com es pot imaginar’, respon Homs. ‘Em referia a una qüestió d’urbanitat.’ Tornant a la resposta, Homs explica que, en vist de la quantitat de periodistes que s’havien acreditat per la conferència de premsa del dia 9 de novembre, calia trobar un lloc especial, perquè al Palau de la Generalitat no hi cabien. El fiscal pregunta també sobre l’encàrrec dels ordinadors que es van comprar i es van fer servir per a la votació, i també pels programes informàtics que es van fer per al procés participatiu. La comunicació de la providència Quan es va assabentar de la providència del TC? ‘Igual que tothom’, diu Homs, ‘a través dels mitjans de comunicació’. Quan se’n va assabentar, el dia 4? ‘Igual que tots vostès, hi insisteixo, a través dels mitjans de comunicació.’ Homs recorda que no els van comunicar personalment la providència del TC. En aquest punt, Moreno Verdejo i Homs Molist intercanvien uns quants cops sobre la comunicació de la providència i la recepció al registre del Palau de la Generalitat de la notificació del Constitucional. Homs remarca una vegada i una altra que no els la van notificar personalment com sí que s’ha fet en les notificacions posteriors del mateix tribunal. Homs recorda que es va fer analitzar si la providència del TC incorporava la petició explícita que havia fet el govern d’advertiment directe al president de la Generalitat de les conseqüències de desobeir. Però la providència no ho incorporava. I explica també que es va presentar una petició d’aclariment sobre els termes concrets de la suspensió que indicava la providència. Es podia suspendre el procés participatiu? Van decidir de no suspendre la consulta? ‘És que no es pot suspendre allò que no es fa’, diu Homs, ‘ja l’havíem suspesa i s’havia decidit de fer un procés participatiu’. Van decidir de no suspendre el procés participatiu? ‘És que en la providència del Constitucional no quedava clar què havíem de fer’, respon. Homs explica que el govern espanyol no va voler presentar un incident d’execució de la providència primera, però com que veia que no hi hauria temps de resoldre el recurs, va optar per un nou recurs d’impugnació. Segons Homs, aquest era un camí irregular. ‘He vist molts conflictes de competències durant la meva carrera per les meves responsabilitats, però no n’havia vist mai cap amb tanta inconcreció com aquell’, explica. Homs s’esforça en aquest punt a fer notar que el govern va acatar la suspensió primera del TC i que no tenia una decisió fàcil en un context tan confús com aquell. Es va presentar un recurs d’aclariment al TC que no va ser respost: ‘M’hauria agradat que el president del tribunal hagués vingut a declarar. Ens va demostrar que el tribunal tenia capacitat per a alterar la seva agenda i reunir-se en poques hores a petició del govern espanyol’, diu. Homs vol que quedi clara la manca de resposta del TC a la seva petició d’aclariment. El fiscal encara també la qüestió de les possibilitats d’haver aturat el procés participatiu després de la providència. Homs considera que no es podia aturar. I es pregunta que, si s’hagués pogut aturar, per què el fiscal de guàrdia no va fer res per aturar-lo? La carta enviada al CTTI El fiscal també ha volgut demostrar la desobediència d’Homs per mitjà de les comunicacions, els dies previs al 9-N, entre el conseller Felip Puig, el Centre de Telecomunicacions de Catalunya (CTTI) i l’empresa T-Systems sobre si calia suspendre la feina encarregada per a les aplicacions informàtiques per al procés participatiu. Homs ha dit que la carta de l’empresa demanant què havia de fer és una demostració de la manca de claredat de la providència del TC del 4 de novembre. Diu que en l’anterior providència de suspensió de la consulta ningú no s’havia adreçat a ell perquè no suscitava cap dubte. En la seva resposta a l’empresa, Homs deia que, si no s’executava la feina encarregada, la Generalitat actuaria legalment. Homs assumeix tots els fets que li imputen Homs ha dit en moltes ocasions durant la declaració que assumia tots els fets que se li imputaven. Una altra cosa és si això pot ser tipificat de delicte. Homs presenta la seva defensa sense amagar els fets. Qüestiona la via utilitzada pel govern espanyol per a cercar la segona suspensió –la del 4 de novembre– i recorda que el tribunal no va respondre a la seva petició d’aclariment. A més, defensa que no podia desobeir una ordre que no era explícita i que no se li havia notificat directament. Interrogatori de la defensa: el context! L’advocada de la defensa, Eva Labarta, demana a Homs que expliqui els antecedents polítics de la consulta per a entendre el context en què es va fer. Considera que l’interrogatori ‘minuciós’ del fiscal ha perdut la contextualització necessària per a poder entendre les decisions que s’havien pres aquells dies. Homs ha explicat que el 2012 alguns partits van anar a les eleccions amb la proposta de fer una consulta sobre el futur polític de Catalunya com a resultat d’un clam popular al carrer. Aquells partits van obtenir una majoria absoluta. Aleshores, segons el relat d’Homs, aquests partits i el govern van cercar la fórmula per a poder complir el mandat obtingut a les urnes. És cert que el Parlament de Catalunya va aprovar diverses resolucions en aquest sentit durant el 2014? Homs explica totes les iniciatives que es van aprovar per mirar de consultar el poble de Catalunya. Des de la iniciativa legislativa al congrés espanyol, al diàleg amb el govern de l’estat, la llei de consultes, etc. El tracte de favor del TC i el menyspreu inicial Homs ha explicat com va anar el procés concret de la consulta: el 27 de setembre es va signar el decret de convocatòria de la consulta al Palau de la Generalitat. L’endemà, diumenge, es van reunir el consell d’estat i el consell de ministres, fora dels seus horaris habituals, i el dilluns es va reunir d’urgència el Tribunal Constitucional, també fora d’allò que és previst en la seva agenda. Homs considera que aquest tracte de favor del TC és molt indicatiu, perquè no es va produir quan la petició de resolució provenia del govern de Catalunya. Homs recorda que la Generalitat sempre ha complert les sentències del Tribunal Constitucional, ‘a diferència del govern d’Espanya’. En la declaració a preguntes de la seva advocada, Homs ha recordat que la reacció inicial del govern a la convocatòria del procés participatiu fou de menyspreu i ridiculització, i que va passar temps fins que aquesta actitud no va canviar. Ha recordat les declaracions de Rajoy dient que allò que s’havia convocat no tenia validesa jurídica ni política ni conseqüències legals. Homs també ha explicat que el govern va fer totes les tasques necessàries per a organitzar el procés participatiu. No es va res fer d’amagat Homs ha explicat també que totes les tasques, encàrrecs i contractacions van ser completament públiques i transparents. L’advocada li ha preguntat per què en els arguments de la fiscalia hi ha una menció recurrent a haver organitzat la consulta d’amagat i amb argúcies legals. En aquest sentit, tant l’advocada de la defensa com Homs han insistit a dir que tot es va fer obertament i que en cap moment neguen els fets imputats per a l’acusació. Que no es fes la conferència de premsa L’ex-conseller de Presidència també ha explicat que el govern espanyol li va fer arribar que, si el vespre del 9-N no es feia una conferència de premsa, no passaria res i no hi hauria conseqüències. Homs ha dit que era una pena que Rajoy no hagi estat cridat a declarar perquè hauria estat interessant saber com s’explicava allò. Homs portarà toga d’advocat Un cop acabat l’interrogatori de la defensa, el president del tribunal Manuel Marchena Gómez ha dit a Homs que, com que és advocat, podrà participar en el judici al costat de la seva advocada i no caldrà que segui al banc dels acusats. Els agents judicials li proporcionaran una toga i podrà assessorar la seva advocada en els interrogatoris als testimonis. A la tarda es reprendrà el judici amb els primers testimonis: Bernat Rigau, Jose M. Descó, Josefa Martin, Jordi Escalé, Felip Puig, Daniel Ramón Martínez i Joan Còdol. Són els testimonis sol·licitats per la fiscalia. Rigau, de l’empresa T-Systems, que va subministrar els programes informàtics del 9-N, i Escalé, director del Centre de Telecomunicacions de Catalunya (CTTI) en aquell moment, ja van testificar al TSJC. La novetat és l’ex-conseller Felip Puig, que va ser el responsable de la resposta a l’empresa de serveis informàtics que va demanar si havia de continuar treballant després de la suspensió ordenada pel TC. Les cròniques del judici contra Homs: Artur Mas al Suprem: ‘En democràcia, el vot de la gent és el primer; almenys per mi’ (dimarts a la tarda) El fiscal aconsegueix suscitar dubtes sobre l’ús del padró pel 9-N (dimarts al matí) El fiscal topa amb els primers testimonis en el judici contra Homs (dilluns a la tarda) Homs planta cara al fiscal del Suprem: ‘Assumeixo tots els fets que m’imputa i més’ (dilluns a migdia) Matí de contrasts dins i fora del Tribunal Suprem (dilluns a primera hora) Amb tren cap al Suprem per a un judici d’estat (espanyol) (diumenge al vespre)


L’advocada Judit Gené és la sòcia de Xavier Melero. S’encarrega de la defensa de Meritxell Borràs i de Joaquim Forn en el judici contra el procés, tot i que ella se centra més a desmuntar les acusacions de malversació. En les seves intervencions, Gené ha estat incisiva amb els testimonis i ha filat prim per demostrar al tribunal que la Generalitat no va gastar diners públics en l’organització i l’execució del referèndum de l’1-O. Cinc setmanes després del començament del judici, Gené ens rep al seu despatx de Barcelona. Prepara declaracions dels clients investigats pel jutjat d’instrucció 13 de Barcelona en la macrocausa contra l’independentisme. Gené creu que hi haurà una condemna i que el cas acabarà a Estrasburg, però vol pensar que el judici pot anar bé. Critica la indefensió que el tribunal genera a les defenses perquè els impedeix de veure vídeos per contrastar les declaracions dels testimonis, especialment dels guàrdies civils, però creu que això es pot invertir i que pot anar bé als advocats de la defensa perquè més endavant es veurà la realitat dels fets en la prova documental. —Com veieu el desenvolupament del judici fins ara? —En tindrem per a moltes sessions. Serà un judici llarg perquè hi ha molta prova proposada i donarà lloc a moltes interpretacions. No sé quant temps es podrà allargar; hi ha hagut molts calendaris i podria ser que al final renunciessin a una part dels testimonis. Si no hi ha renúncies, el judici pot allargar-se fins al juny o al juliol. —I la sentència fins a la tardor? —Sí, com a molt aviat. —Parleu-me del comportament del jutge Marchena. —Per mi l’actitud del senyor Marchena no és criticable. Una altra cosa és la decisió que prengui sobre la manera com s’han de fer algunes testificals determinades o com s’ha de practicar la prova. Les defenses podem considerar que seria més lògic i afí a la veritat que, quan declara un testimoni determinat, com que tenim una prova de vídeo objectiva, poguéssim contrastar si allò que diu casa amb la realitat enregistrada visualment. Això és objectiu i indubtable. Com que no ens ho deixa fer… Vull pensar que és per una raó de dinamisme del judici, però és clar… això ho hem vist molt aquesta setmana amb la intervenció dels guàrdies civils l’1-O. És curiós, perquè determinats agents declaraven al Suprem què va passar i què va deixar de passar al tribunal i per la televisió podies veure els vídeos. I veies que allò que descrivien no coincidia. Això ens hauria agradat que s’hagués vist. Marchena va decidir d’ajornar el visionament a la fase de prova documental. —Això us genera indefensió? —Sí. No poder practicar la prova de la manera que, com a defensa, consideres que és més correcta o procedent per a esclarir la veritat –que és el nostre objectiu–, és una manera de generar indefensió. Quan protestes has de tenir un motiu i la manera que tenim les defenses de protestar és dir que ens vulneren el dret de defensa perquè ens genera indefensió. Hi ha molts graus i moltes interpretacions. —Melero i vós, que sou del mateix despatx, vau signar la queixa formal que van presentar les defenses? —Jo no hi era, era a Barcelona. No sé si en Xavier la va signar o no, però normalment quan tenim alguna queixa ho fem nosaltres. —S’ha parlat molt de la coordinació entre les defenses. Hi ha hagut prou treball conjunt? —N’hi ha hagut molt! Si n’hi ha hagut prou o no… Si em demanessis si hem tingut prou temps per a preparar la defensa, hem tingut el que hem tingut. Crec que de coordinació n’hi ha hagut moltíssima i entenc que es va veient al judici, cadascú amb el seu estil. No hi ha cap defensa incompatible ni cap tesi contrària l’una a una altra. Una defensa pot posar més l’accent en una cosa que no en l’altra, però crec que sí que es veu que hi ha coordinació. —Sembla que Melero se centra més en l’àmbit policíac i vós en la malversació. Ho vau treballar així? —Ho hem treballat tot bastant en paral·lel. Primer vam fer l’escrit de defensa de Forn i després el de Borràs. Passa que la defensa de Forn la centralitza més en Xavier. A més li imputen la qüestió de si els Mossos van actuar o no. Ell se centra més en els aspectes de tècnica policíaca i d’actuació de Mossos. Jo he treballat més els atestats de malversació. A Meritxell Borràs li imputen malversació perquè, com a membre del govern, era solidària amb la suposada malversació dels altres departaments. Però del Departament de Governació, ni donant per bo l’escrit del fiscal, no li imputen cap despesa. —Aquesta setmana un agent de la Guàrdia Civil va dir que tenia constància que els Mossos havien fet seguiment i espionatge a la policia espanyola i a la mateixa Guàrdia Civil el Primer d’Octubre. Va sorprendre que Melero no li demanés res. —No és essencial per a la defensa de Joaquim Forn. Que hi hagi un guàrdia civil que en un moment determinat hagués tingut la sensació que un mosso el seguia… Ja vindrà aquest agent, ja ho explicarà. I Forn, d’això, què en sap? A ell, què li han d’explicar? Hi ha un altre judici a l’Audiència Nacional del qual ningú no en parla gaire. —Com valoreu la declaració del major Trapero? —Va defensar l’actuació dels Mossos i crec que va ser molt correcta. El major Trapero no va dir pas cap novetat, ja ho havia declarat a l’Audiència Nacional. A Forn li imputen que era el conseller del braç armat de la rebel·lió. Crec que la declaració del major Trapero va evidenciar que res més lluny de la realitat, que els Mossos tenien molt clar que Forn feia política, que Trapero era el cap executiu i que la policia muntava els dispositius. Aquesta separació va ser molt evident. —És paradoxal que les causes siguin separades i que Trapero hagi hagut de declarar com a testimoni al Suprem mentre és processat a l’Audiència espanyola. —És una decisió que van prendre. La vam impugnar, ens vam queixar… i ja no hi podem fer res més. A més, com a defensa de Forn ens ha obligat a entrar en qüestions en què ni el nostre client ens ha pogut ajudar, qüestions en què ni com a advocats no havíem d’entrar a analitzar: mirar si un operatiu era adequat o no… Les hem intuïdes. Allò que deien determinades instruccions de la fiscalia quan Forn no feia ni dos mesos que era conseller d’Interior. Ell feia política i no es posava en què havien de fer o deixar de fer els Mossos. —És un judici just? —Ja ho diré quan s’hagi acabat i en vegi la sentència. Evidentment, a nosaltres no ens agrada que ens hagin denegat proves que consideràvem pertinents. Ens n’han negat d’importants per a la defensa. Considerem que a vegades és la fiscalia que parla més de política que no pas les defenses. A vegades els discursos els polititza l’acusació. El judici es desenvolupa dins la normalitat en la discrepància i ja veurem què acabarà passant. A mi m’importa que el resultat sigui just. —Al començament del judici us vau queixar de la denegació de proves que volíeu aportar de la causa que instrueix el jutjat d’instrucció 13 de Barcelona. —Ens van denegar determinades proves del 13 perquè s’hi havia incorporat material de la instrucció sense tenir present la manera com s’havia obtingut. Per tant, considerem que, si s’hagués pogut tenir en compte la manera com van fer-se les interlocutòries, com van decretar el secret, què s’investigava i què no… no haurien pogut incorporar-se en l’atestat final sense tenir en compte com s’havia elaborat. Aquesta és una part. Hi havia també una pericial presentada per la defensa de Jordi Cuixart, l’informe dels experts d’Scotland Yard, que entenem que és absolutament pertinent als fets que jutgen. Unes altres testificals que entenem que sí que podien aportar proves de com van ser els fets… Vam protestar perquè eren proves necessàries. —Aquesta setmana hem vist algunes declaracions de guàrdies civils que han deformat la realitat o que directament han mentit… —Hi ha una deformació de la realitat perquè veus la declaració que en fan i en paral·lel les imatges de què va passar. Això no passa al Tribunal Suprem. Però crec que, per nosaltres, com més la deformin, millor. Crec que es veurà el contrast entre allò que declaren i allò que realment va passar. La violència l’han de justificar d’alguna manera, i com que no és física, s’haurà de despendre de les mirades. —Les ‘cares d’odi’ les faran servir com una prova de violència. —És evident que no és una prova. —Quan contrastin segons quines declaracions amb els vídeos, demanareu investigacions per fals testimoni? —Falta molt per a arribar en aquest punt. Ara ens preocupa fer aquest judici i acabar-lo bé. Intentar que les testificals, tan hostils com puguin ser, siguin totes declaracions d’opinió. ‘Jo vaig percebre, jo crec que…’ I que realment s’evidenciï que amb fets objectius no hi ha res més… Aquest és el nostre objectiu ara. —I creieu que el tribunal deliberarà sobre les coses que hi ha? —Espero que sí. Això va dir que faria. No podem afrontar el judici de cap altra manera. —Hi ha defenses que sí que l’afronten d’una altra manera. —No, no! Hi ha defenses que pensem una altra cosa, però dins el judici crec que totes les defenses procurem de defensar el judici i fer que surti de la millor manera possible. Som en ple judici, ara no podem pensar que el tribunal no ens farà cas. —Us ha sorprès el paper subaltern de Vox? —No ho sé… no m’agrada parlar del paper dels altres advocats. Allà dins són advocats, companys en la justícia. La meva opinió personal és que vol evitar una fotografia en què Marchena els llegeixi la cartilla i prefereixen, potser, evitar que es vegi un enfrontament entre el jutge i allò que fan, que els renyi, que els talli… I per això potser prefereixen pecar de no intervenir-hi gaire o de ser més residuals. —A la causa del 13 porteu la defensa d’uns quants investigats. Hi ha hagut moltes irregularitats en aquesta causa. Com creieu que pot acabar? —No ho sé. Som en plena fase d’instrucció i hi ha molts investigats. Vull pensar que hi haurà un dia en què les acusacions decidiran per quins blocs acusen i per quins no. Entenc que hi ha moltes coses al jutjat 13 que s’han instruït com si fos una causa general. Quan s’hagi acabat la instrucció potser faran neteja dels fets i les persones. No m’atreveixo a fer cap pronòstic. —Heu demanat de saber amb més antelació les declaracions dels testimonis, però sovint també hi ha canvis en el calendari. —Ens agradaria que hi hagués més previsió, també per a organitzar-nos la feina i la vida. Entenc les dificultats que pot tenir el Suprem i no demano el llistat de testimonis fins al final, però és que ens el van donant de setmana en setmana. —Aquesta setmana s’han vist situacions en què els interrogatoris de la fiscalia sobrepassaven el motiu pel qual havien cridat a declarar alguns guàrdies civils com a testimonis. Heu d’improvisar la defensa? —Figurava que molts agents venien a declarar perquè el seu número de TIP apareixia en un atestat i després durant la declaració resultava que havien intervingut en uns altres fets. Aleshores, és clar, han declarat sobre accions en què les defenses no sabíem que aquells agents havien participat. Encara sort que tenim la causa ben estructurada… Si el motiu de citació d’un agent és pels escorcolls del 20-S i no han fet constar que va estar en un col·legi el dia del referèndum, no portes preparades les preguntes sobre això. Hem protestat, però no hi podem fer res més. —És restrictiu el criteri del tribunal per a interrogar només els testimonis en funció dels fets pels quals ha preguntat la part que els ha proposats? —Normalment la pràctica no és així. Cites un testimoni, però entenc que aquell testimoni pot declarar com a tal sobre els fets que hagi vist i que siguin recollits en l’escrit d’acusació, no en el que digui exactament el motiu de la seva citació. —El del Suprem és el judici més important o transcendental en què heu participat? —Depèn de què entenguem per important. Amb més repercussió, sens dubte. Però hi ha judicis en què hem patit molt al despatx. —Com gestioneu aquesta exposició mediàtica i la càrrega personal que significa un judici així? —Puc assegurar que quan som dins la sala ens oblidem que ens enregistren. Sí que és veritat que ens incomoda molt, pensar que cada pregunta que facis té repercussió. No ho acabo de pair. Perquè dins no tinc aquesta percepció i perquè no hi estic acostumada. A vegades m’envien whatsapps dient-me que vigili quina cara poso. Quan fa cinc hores i mitja que sóc dins, no sé quina cara poso, ja. Potser de cansament, o potser algun advocat m’ha fet una broma sobre la declaració d’un testimoni. Me n’oblido. En això no me’n surto gens. També que tothom opina sobre què hauríem d’haver fet, i a dins es veu tot diferent. I després, evidentment, que hagis d’estar tantes setmanes anant i venint de Madrid també incomoda, però és part de la feina, què hi farem. —Valoreu d’acabar al Tribunal d’Estrasburg si hi ha una condemna? —De segur que acabarà a Estrasburg. —Per tant, assumiu que hi haurà una condemna. —Sí, sí… vull pensar que no i vull pensar que pot haver-hi una condemna molt lleugera, però pensar que no acabarà a Estrasburg quan tothom ho diu… —Quan us vau associar amb el despatx de Melero? —Sempre hi he treballat, amb ell. Vam començar treballant a Cuatrecasas i després vam muntar el despatx. Ens havíem associat, vam anar-nos-en a Cuatrecasas junts i vam sortir-ne junts. —Quins records teniu de la tardor del 2017? —Dec ser de les poques persones que en aquell moment no pensava que això podia acabar d’aquesta manera. Tinc el despatx molt a prop del Departament d’Economia i el 20 de setembre vaig acompanyar una batllessa a declarar com a investigada a la fiscalia. Després vaig travessar el carrer i vaig veure la concentració pels escorcolls en un moment en què hi havia un referèndum convocat, havia passat allò del 6 i el 7 de setembre al parlament… Mai a la vida no hauria pogut pensar que acabaria en presons provisionals, incondicionals, sense fiança primer per als dos ‘Jordis’ i després per al govern. El Primer d’Octubre vaig anar a votar a la meva escola. —Va venir la policia? —No. No va passar res. Al migdia vaig veure les imatges, de les quals no era conscient, i em van deixar sorpresa. Mai no hauria pogut pensar que tot allò hauria acabat en un judici per rebel·lió i amb gent més d’un any a la presó. Potser era il·lusa, però ho dic com ho penso. —En quin moment entreu a l’equip de la defensa? —Molt aviat. Ja portàvem membres de la mesa del parlament quan hi havia diligències que s’instruïen al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya. Després, quan la fiscalia posa les querelles contra el govern i la mesa, nosaltres vam anar al Tribunal Suprem amb els membres de la mesa. Quan la causa del govern va passar de l’Audiència Nacional al Suprem, un dia ens van trucar perquè anéssim a veure Meritxell Borràs a la presó i ens va encarregar la defensa. Uns quants mesos més tard ens van encarregar la de Joaquim Forn. Aleshores, portàvem la defensa de Lluís Corominas i Lluís Guinó i Ramona Barrufet com a membres de la mesa i de Meritxell Borràs i Joaquim Forn. Quan van citar com a investigats Neus Lloveras i Artur Mas, els vam acompanyar nosaltres. —La instrucció del jutge Llarena, les irregularitats, els arguments, la ficció de les interlocutòries sobre els fets de la tardor del 2017, les negatives a la llibertat… Quina sensació vau tenir? —La sensació que vam tenir durant la instrucció és que els nostres arguments… Era una instrucció abocada a intentar que hi hagués judici aviat, de dir que ell recollia uns indicis i que la valoració ja la faria al judici. La instrucció donava poc joc en aquest sentit.

Summary: Judit Gené: ‘Com més deformin la realitat els guàrdies civils, millor per a nosaltres’


El Sindicat de Tècnics del Ministeri d’Hisenda espanyol (Gestha) ha assegurat que l’impacte del canvi de la seu social de gairebé tres mil empreses des del primer d’octubre és ‘pràcticament inexistent’ a les arques públiques perquè no afecta la recaptació de la Generalitat. Tan sols n’hi ha dues excepcions: els efectes en l’impost de transmissions patrimonials i els actes jurídics documentats en els casos d’ampliació de capital. Ho ha recordat el secretari general de Gestha, José María Mollinedo, en declaracions a Europa Press, arran que el president de Ciutadans, Albert Rivera, va assenyalar que una de les tasques d’Inés Arrimadas, en cas que governés, seria afrontar les conseqüències de la sortida d’empreses de Catalunya. Segons Rivera, això farà que es generarin menys ingressos per a les arques públiques perquè ara aquestes empreses paguen els imposts fora. Mollinedo ha explicat que l’impacte de la fugida d’empreses de Catalunya és ‘inapreciable’ perquè les empreses que es traslladen pagaran l’impost de societats i l’IVA en una altra delegació de l’Agència Tributària de l’estat espanyol i posteriorment el govern espanyol distribuirà a les comunitats autònomes la part de la recaptació cedida en funció dels índexs que publica l’Institut Nacional d’Estadística (INE). Pel que fa a l’IVA, la distribució de la recaptació es fa segons la proporció de consum de cada comunitat, i es reparteix al 50%. L’impost de societats no finança les comunitats, sinó que s’ingressa directament en les arques públiques estatals i no afecta, per tant, el finançament de les autonomies. Els imposts especials, pels quals l’INE estableix cada consum (gasolines, alcohol i tabac), que es distribueix en funció de la estimació per a cada comunitat, funcionen d’una manera similar. ‘Aquest percentatge de cessió d’imposts es reparteix a cada comunitat amb independència d’on siguin les seus socials’, ha explicat Mollinedo. Pel que fa a l’impost de l’electricitat, les companyies subministradores el carreguen a cada punt de subministrament i s’ingressa en la comunitat de l’àmbit geogràfic on estigui situat el comptador. L’únic impost que podria veure’s alterat pels trasllats de seus socials de Catalunya és, en la modalitat d’operacions societàries, l’impost de transmissions patrimonials i actes jurídics documentats, en els casos en què alguna de les gairebé tres mil empreses que han traslladat la seu social decideixin de fer una ampliació de capital sense càrrec a reserva. No obstant això, la recaptació per a aquest gravamen és molt baixa. Així mateix, Mollinedo ha descartat que hi pugui haver pujades d’imposts o retallades al nou pressupost per aquest motiu.

Summary: Els tècnics de la Hisenda espanyola desmenteixen Rivera sobre l’impacte econòmic del trasllat d’empreses fora de Catalunya


Òscar Camps (1963) és fundador d’Open Arms, l’ONG que ha salvat més de 59.000 persones de morir ofegades a la mar Mediterrània. El seu projecte va néixer encara no fa tres anys, després de veure la inacció dels estats europeus a l’hora de salvar vides. Camps, ex-socorrista i empresari, arriba a la redacció de VilaWeb amb el casc de la moto al braç, després d’haver-se reunit amb Enric Millo, delegat del govern espanyol, perquè ha de fer tràmits legals per a establir contactes amb Ghana. A l’entrevista n’explica el perquè, i també parla de la denúncia cursada contra Open Arms a Itàlia. És la primera que reben. Li demanen set anys i tres milions d’euros. —Veniu de Ghana. Per què hi heu anat? —Hem tingut molts ghanesos al mig del mar, i ni tan sols sabem quants han mort. Però resulta que Ghana no viu situacions de conflicte: ni guerra, ni Boko Haram. Res. No enteníem per què se n’anaven del país i s’arriscaven tant. Hem descobert que és per manca d’informació. Quan els rescatem n’agafem testimoni, i els enregistrem en vídeo. Ens expliquen que han passat tres anys o quatre extorsionats a Líbia, com els han torturat o violat i que molts amics han mort en el viatge. I ens diuen que ells no l’haurien fet si ho haguessin sabut. No en sabien els perills. Si no, no s’haurien posat en mans de les màfies que actuen de turoperadors: per vuit mil euros et porto a Europa i et trobo feina. Per això hem anat a Ghana. A informar. Hem anat als col·legis del nord del país, la part més deprimida, i hem fet xerrades de sensibilització. I un d’ells, no pas un blanquet com jo, els ha explicat la seva experiència. Els expliquen que aquí no obtindran els papers amb facilitat, que no tindran feina i que hauran de dormir al carrer. La realitat. Que no és la realitat que ells veuen per les xarxes socials, tota falsa. Recordeu quan aquí, els anys seixanta, la gent se n’anava a Alemanya i tornava els estius amb Mercedes? Doncs exactament la mateixa distorsió. —Quines novetats hi ha del vaixell retingut a Itàlia? —El vaixell ara ja el tinc lliure. Decisió del jutge. Però el fiscal ha al·legat. Ens acusa de grup criminal i d’afavorir immigració. Veurem com acaba. Mentre parlem, el vaixell arriba a Castelló. Ja li toca una inspecció. És un vaixell molt vellet. Tenim l’Astral, el veler, a Malta, fent canvi de tripulació. I fent les missions que aquest no pot fer. —És la primera vegada en tres anys que rebeu una denúncia. Per què ara? —Perquè les regles del joc han canviat. Fins ara, Itàlia es feia càrrec del rescat i coordinava les operacions. Ara Itàlia vol apoderar els libis: els dóna vaixells i formació, com Espanya. I que Líbia faci la feina de frenar la sortida de gent. Convertir-los en els guàrdies. Però un país que no té un estat que controli el territori, ni orde jurídic que defensi els seus ciutadans amb justícia, ara té un cos de guàrdia costa? Un cos que ha de vigilar 350.000 quilòmetres de mar? No. A Líbia, l’única cosa que fan és atrapar les barques que surten a aigües internacionals… I les tornen cap a Líbia. Il·legal del tot. Però això fan. I des que això passa, les ONG volen que ens posem d’acord amb els libis. I no hi estem d’acord. I arriben les denúncies. Per això ara rebem les denúncies. —I què us pot caure? —Set anys de presó. I tres milions d’euros. Podem patir els patrons. Ma mare, ma dona, el Síndic de greuges de Badalona, etc. —Open Arms no tanca el cicle. Un cop a terra, us oblideu, per exemple, si tindran papers. Per què? —Nosaltres defensem els drets humans al mar. Al món hi ha setze fluxos migratoris molt greus. Molt mortífers i molt greus. I no hi ha ningú que els defensi. El canvi climàtic provocarà setze milions de desplaçats. I es desplaçaran per mar. Hi ha organitzacions molt més grans i poderoses que nosaltres, i que són a terra. I al mar no n’hi ha tantes. Només tres. Metges sense fronteres, Sea Watch i nosaltres. Havíem arribat a ser dotze. Però les polítiques de protecció i descrèdit han anat fent caure projectes de les ONG. —Qui mana a Frontex? —Fabrice Leggerii, el director de Frontex. M’odia. Som enemics mortals. Cerqueu ‘The New York Times’, ‘Òscar Camps’ i ‘Fabrice Leggeri’, i veureu. Hem estat junts a la mateixa sala, al parlament de Brussel·les. Frontex té un pressupost de 460 milions. El doble de fa uns anys. —Impressiona quan expliqueu que el mar Mediterrani està militaritzat, que saben tot el que passa amb drons. Controlat fins al cm². I que feu el que us deixen. I punt. Permanentment controlats. A tota hora. En tot moment. Correus constants a Roma, que decideix. —Sí. De drons a satèl·lits. No puc fer res pel meu compte. Tot mitjançant els italians. La guàrdia costanera ens indica les posicions dels rescatats: Teniu un target en aquesta posició, aneu-hi. —Un estat us diu on hi ha els cossos. Ell passa de fer-ho. I quan ho feu, problemes legals. És kafkià. —Si mireu la història, el 2014 hi havia una operació de salvament. Mare Nostrum. Italiana. Salvava vides. Després d’uns anys, va dir a Europa: ‘Em costa 300.000 euros diaris. Ajuda’m.’ I Europa va dir que no. Doncs passo, va dir Itàlia. És després que van arribar les ONG. Tornava a haver-hi una mena de Mare Nostrum gratis. Doncs ni gratis no ho volen. Cosa que demostra que no és que no volguessin pagar. El que no volien era descarregar a terra la gent que salvaven al mar. —Canvi de cicle en la solidaritat. Quins canvis faríeu a les ONG? —Jo he perdut la confiança en la Unió Europea absolutament. I en les Nacions Unides. I en les grans ONG. Perquè s’han quedat molt enrere. L’ajut humanitari ha canviat. Open Arms és una resposta popular més que no pas una organització. Si nosaltres amb quatre arreplegats hem salvat 59.000 persones, què no podrien haver fet vint-i-set estats? Posem en evidència l’administració, però no en cobrem ni un xavo. Nosaltres sí que som neutrals, independents, voluntaris, imparcials. Universals no, perquè som petits. Però la resta? No crec que Metges Sense Fronteres s’aixequi contra els italians. D’allà rep més de 100 milions anuals en donacions. Hi han guanyat partits xenòfobs en temes de refugiats. Jo no llegeixo articles de Metges dient que Itàlia finança els libis. No. A Espanya, Metges Sense Fronteres treu més de 100 milions en donacions. Posar-se l’opinió pública en contra és perdre donants. Per exemple, que nosaltres siguem catalans ha fet que des de l’1 d’octubre ens hagin caigut un 40% les donacions espanyoles. —40%? Al·lucinant. —Sí. 40% des de l’1 d’octubre. Però nosaltres som molt petits i no necessitem grans estructures. Invertim poquet en estructura. Aquesta és la clau, i on volia aprofundir: amb l’ajut humanitari actual, del segle XXI, sigues petit. Àgil. És més barat i arribes molt lluny. Mireu què ha passat a Grècia. Hi ha hagut molta intervenció particular. Que no vinguin, deien. Que munten un merder. No. El problema és que no els controlen. —De solidaritat espontània a les platges europees, n’heu vist? —Cap. Mireu, s’ha fet molta política que si els grecs eren solidaris. No. He estat allà treballant a la platja i veient els pescadors. I sí, quan hi ha un gran naufragi la gent ajuda. És normal. Però que t’arribin musulmans a la teva terra, que et deixin plàstics, els motors, la gasolina i et contaminin, i que tot d’europeus vinguin a ajudar, això no ha agradat gens. Aquesta reacció l’he vista. Això de donar el premi Nobel de la Pau a la població de Grècia…. Jo en tinc una opinió diferent. —Us van donar un premi europeu. El rebutjaríeu? —El van donar a l’organització. Quan el vaig rebre, vaig dir a Tusk que el vaixell no anava amb premis sinó amb gasoil. —Per què us emporteu un polític i un periodista a cada missió? —Perquè és molt important que els mitjans tinguin informació fresca i que els polítics vegin que les seves decisions afecten. —Algun polític de dretes, hi ha pujat? —No. De moment, encara no. Conservadors, encara no. N’he tingut del PSOE, això sí. Una diputada del PSOE que és jutgessa en excedència. El personatge em va agradar molt. —Veig que teniu un psicòleg per voluntari. —Pugen quinze dies a la barca. No s’aguanta més. Pot ser molt greu. A la penúltima missió a mi se’m van morir tres nadons de tres mesos. D’una infecció cutània. I si els veus morir, encara és pitjor, i si només pots ajudar-ne uns quants… Això no se supera. Es passa com es pot. Els psicòlegs no curen de res, et donen eines. Ahir vaig anar a Saragossa a rebre un premi. Van posar un vídeo. I em va sortir la plorera. No m’havia passat mai. En acte públic no. Vaig demanar disculpes. Això és conseqüència del que vivim. —Va servir d’alguna cosa, la manifestació de ‘Volem acollir‘ a Barcelona? —Vam fer un torcebraç. Va servir perquè, per exemple, Ada Colau posés la ciutat en mans de la ciutadania perquè 300.000 persones expressessin que no estaven d’acord amb què es feia amb els refugiats. D’aquí a vint anys, haurem de demanar perdó per tot això. Com a societat. Com sempre, Barcelona va tenir incidència. Ja la va tenir amb el ‘No a la guerra’. Però s’ha quedat aquí. I també es podrien estirar les orelles a un dels organitzadors. Perquè la vam organitzar uns quants. Però hi ha una parelleta que s’ha passat a la política… —Ho trobeu un error? —És com si jo ara em passo a la política. A mi no em quadra. Ja li ho he dit, a ell, eh? —Hem parlat del paper d’Itàlia. I el d’Espanya? —Espanya ha ensenyat a Europa com no es fan les coses. Encapçala la política migratòria d’externalització, de pagar tercers països perquè et facin la feina. Això és Made in Spain. Ho fan al Marroc, a Mauritània, on hi ha bases de la Guàrdia Civil. Els diners de la cooperació van aquí, a pagar grups repressors per a evitar que surtin, i controlar-los. El que fa ara Itàlia amb Líbia. —I a l’altra banda, Grècia i Turquia? —Per Lesbos han creuat tota la vida. Són nou quilòmetres. La meitat que Gibraltar. Ruta de tota la història de la humanitat. I Merkel va rejovenir el seu país amb 900.000 persones que venien de Síria. Recordo articles de premsa que deien que Alemanya era el país més envellit del món després del Japó. I que tindria seriosos problemes si no invertia la piràmide poblacional. Casualment, el 2016 van entrar 900.000 persones a Alemanya per Turquia? I van posar trens cap a Àustria? El pull factor va ser Merkel, no les ONG. I quan Alemanya en va tenir prou, van tancar. —Parlem de vós. Estudis? —No vaig acabar Belles Arts. —Steve Jobs tampoc no tenia carrera acabada. I mireu. —De fet, hi ha gent que té estudis i només els ha pagat. Ni els ha fet… —Per què vau entrar a la Creu Roja? —Hi vaig entrar, però tard. A 23 anys vaig tenir el primer negoci, una empresa de lloguer de cotxes a Castelldefels. Després em vaig casar. Després vaig tenir fills. I em vaig separar. I vaig deixar el negoci, i tot. I vaig arribar a la Creu Roja amb trenta anys. Buscava socis nous, i em tocava una comissió. Comercial. El segon mes van veure que feia molts calés i que no podia ser que en fes més que els caps. Ha, ha! I em van fer contracte. Va aparèixer Núria Carrera i em va posar de coordinador d’emergències. Era durant els Jocs Olímpics. Se’ns va morir un nano a la platja de Barcelona. Delfí López. Després de l’alarma social tothom es va posar les piles. I vam començar a fer nous protocols i plans d’emergències. Allà ho vaig aprendre. —He llegit que teniu empreses del sector. —Sis-cents socorristes i escaig. Repartits per tot Espanya. Però fa dos anys que ho porta un consell director. Jo em dedico a Open Arms. De moment, m’ho puc permetre. —Quins records teniu de l’1-O? —La gent que em coneix ja sap on era l’1 d’octubre. Però jo ara no em puc pronunciar políticament perquè Open Arms és molt transversal. I nacional. —Viviu només de la solidaritat espanyola i catalana? —Potser també dels Estats Units, Grècia i Noruega. De fet, nosaltres ens consolidem perquè els americans ens van donar un cop de mà. Van posar diners les empreses de Palo Alto. Quan nosaltres vam anar a Lesbos, aquí la gent no sabia ni on era Síria, però els equips de salvament que teníem eren nord-americans. La BBC ens va fer un reportatge. El documental de ’30 minuts’ ens va donar a conèixer a Catalunya. Una entrevista a Intermedio, a Espanya. I al món, la BBC. Però ara bàsicament tenim l’ajuda aquí. —Podríeu fer un llibre de periodistes. —Vaig fer una ponència al Saló de Cent. Parlàvem de l’ètica del fotoperiodista. I a mi em va tocar explicar quan s’ha de fer l’últim clic. Fins a quin punt és ètic envair segons quins moments i situacions. Penseu que al principi a nosaltres ens esborraven de les fotografies. En photoshop. Només volien la víctima. Cap socorrista. Quan no ens coneixien, a mi m’havien posat un home damunt la meva silueta. En fer-nos coneguts, el socorrista ja entrava dins la fotografia. I es veia l’acció amb els braços. Als últims Wold Press Photo i Visa Pour l’Image ja hi som. —De fet, diuen que el pas a Open Arms el vau fer quan vau veure la famosa fotografia del nen mort a la platja. L’Aylan Kurdi. —Tinc un fill que aleshores tenia cinc anys, com l’Aylan. Aquella imatge em va destrossar. Em va indignar molt. Ningú feia res? Vaig anar-hi, i allà no hi havia ningú. Ni Metges sense Fronteres ni ningú. Els fotògrafs. Els fotògrafs de guerra. Uns pirats com nosaltres.

Summary: Òscar Camps: ‘Ens demanen set anys de presó i tres milions d’euros’


Els mossos d’esquadra han detingut avui al matí, passades les onze, a l’Ajuntament de Vic Joan Coma, regidor de la CUP de Vic, per ordre de l’Audiència espanyola, que l’investiga per sedició. Ell mateix ho ha piulat a Twitter: ‘L’estat espanyol em deté. Aprofitem tot allò que ens uneix per plantar-li cara col·lectivament. Una abraçada a tots, de tot cor. Amor etern.’ Avui al vespre el portaran a Madrid perquè declari, demà al matí, a l’Audiència espanyola. Coma es va negar a declarar-hi per les seves manifestacions de suport a la declaració independentista del 9 de novembre. L'Estat espanyol em deté. Aprofitem tot allò que ens uneix per plantar-li cara col•lectivament. Una abraçada a tots, de tot cor. Amor etern — Joan #EnsVolemVives (@joancomaroura) December 27, 2016 L’Audiència espanyola va rebre a mitjan desembre el tercer informe que el fiscal havia sol·licitat a la Guàrdia Civil, la policia espanyola i els Mossos d’Esquadra sobre la conferència de premsa que va fer Coma el dia que havia estat citat a declarar, després d’haver decidit que no hi aniria. Segons Coma, que va tenir accés als dos primers informes, era informació aplegada a internet, perquè conté les declaracions de la conferència de premsa, a més de piulets de Twitter i publicacions a l’abast de tothom. Els informes no contenen informació que no sigui pública. Un cop rebuts aquests informes, el jutge havia de decidir quin seria el pròxim pas. Podia arxivar-lo, podia utilitzar aquesta informació com a declaració de Coma, podia cursar una segona citació o, com ha passat, podia enviar la policia a detenir Coma per obligar-lo a comparèixer davant el tribunal. El procés judicial contra Joan Coma es basa en les manifestacions que va fer el dia 9 de desembre en un ple municipal en què es va debatre i aprovar una moció de suport a la resolució rupturista del Parlament de Catalunya.

Summary: Detenen el regidor de la CUP de Vic Joan Coma per ordre de l’Audiència espanyol


El govern espanyol no preveu d’aïllar la Comunitat de Madrid, principal focus del coronavirus 2019 a l’estat espanyol. El director d’Alertes i Emergències Sanitàries espanyoles, Fernando Simón, ha dit que la Comunitat de Madrid tenia el 50% dels casos diagnosticats i el 65% dels morts, però així i tot, ni el Ministeri de Sanitat espanyol ni el govern madrileny no tenen previst d’aïllar la regió, com sí que va fer Itàlia amb la Llombardia. Segons que ha dit ‘ara mateix no es parla de blocar la comunitat de Madrid’, tot i que les mesures establertes es revisen cada dia. Ara, ha dit que l’objectiu no era pas implementar mesures perquè algú les demani sinó perquè tenen ‘una evidència prou sòlida que seran eficaces i que podran ser implementades correctament’. ‘Fer propostes no factibles no és la intenció de cap dels experts del ministeri ni de les comunitats autònomes’, ha afegit. La presidenta de la Comunitat de Madrid, Isabel Díaz-Ayuso, ha afirmat que no s’ha valorat l’aïllament de la regió. 🔴Importante: La Comunidad de Madrid no ha valorado en ningún momento un supuesto cierre de la región. Rogamos a los medios de comunicación y a los ciudadanos no atender a las noticias falsas. Nos jugamos mucho todos. #Coronavirus — Isabel Díaz Ayuso (@IdiazAyuso) March 11, 2020 I per què no s’aïlla Madrid pel coronavirus, com es va fer amb Milà?

Summary: El govern espanyol no té previst d’aïllar la Comunitat de Madrid


Una vintena de membres dels CDR s’han concentrat a la Pineda de Gavà (Baix Llobregat) per protestar davant la Festa de la Rosa del PSC, en què participa el secretari general del PSOE i president del govern espanyol en funcions, Pedro Sánchez. Els concentrats davant les portes d’accés porten una pancarta en què es pot llegir: ‘L’estat empresona, el poble respon. Comença la revolta. CDR’. A més de Sánchez, en l’acte polític participen la presidenta del congrés espanyol, Meritxell Batet; el president del senat, Manel Cruz; el primer secretari del PSC, Miquel Iceta; el dirigent socialista a l’Ajuntament de Barcelona, Jaume Collboni, i la batllessa de Gavà, Raquel Sánchez.

Summary: Protesta del CDR a la Festa de la Rosa del PSC, on intervé Pedro Sánchez


Primàries de Barcelona es posa en marxa aquest divendres, des de les vuit del vespre fins diumenge a la mateixa hora, els 23.000 inscrits podran votar dos de la seixantena de candidats. El gran favorit és l’impulsor del projecte, el filòsof Jordi Graupera. La primera volta determinarà quins dos candidats accedeixen a la segona tanda. En aquesta segona tanda, que es farà entre el 21 i el 23 de desembre, hi haurà dues urnes. A l’urna A es podrà votar a una de les dues candidatures més votades a la primera volta. A l’urna B es podran votar per acabar de confegir la llista electoral. Els inscrits podran votar fins a un terç dels candidats més votats a la primera volta en una papereta que tindrà un màxim de trenta-sis candidats. Abans de la segona volta, les dues candidatures més votades hauran de presentar tres membres del seu equip, que hauran de ser obligatòriament candidats de la primera volta. La candidatura vencedora integrarà el perdedor de la segona volta en el número dos de la llista. Els tres membres de l’equip presentats ocuparan els llocs tres, cinc i set. En cas que a la primera volta un candidat supera el 50%, no hi haurà segona votació per dirimir el cap de llista. En aquest sentit, el vencedor triarà les posicions dos, tres, cinc i set de llista entre els candidats que s’han presentat a la primera volta. A més de Barcelona, pròximament també es faran primàries a una quarantena de viles i ciutats, entre les quals Tarragona, Lleida, Sabadell, Terrassa, l’Hospitalet de Llobregat, Cornellà de Llobregat, Manresa, Mataró, Castelldefels, Tortosa, Reus, el Vendrell, Vilanova i la Geltrú, Rubí, Salt, l’Escala, Santa Cristina d’Aro i Calonge, Blanes, Centelles, Gelida, Cambrils i Sant Feliu de Codines. La data límit per a presentar candidatures és el 18 de gener i les votacions començaran l’1 de febrer. De Graupera a De Gispert: tots els noms de les primàries de Barcelona L’ANC i Demòcrates de Catalunya han donat suport al procés de primàries. Els socis de l’ANC van aprovar que l’entitat s’impliqués en aquesta iniciativa per a promoure llistes unitàries a les eleccions municipals. En canvi, els partits polítics se n’han desmarcat i tant ERC com la CUP han descartat de concórrer amb el PDECat a les municipals. Al final, les primàries poden acabar tenint l’efecte contrari que cercava l’ANC, de manera que a Barcelona i en més municipis es presenti una quarta candidatura independentista que competeixi amb les altres a les municipals.

Summary: Primàries de Barcelona fa la primera volta amb Graupera com a gran favorit


Josep Bargalló (Torredembarra, 1958), ex-conseller primer de la Generalitat durant el govern del tripartit presidit per Pasqual Maragall. Militant d’ERC, va dirigir l’Institut Ramon Llull durant la Fira del Llibre de Frankfurt 2017, ara fa deu anys (en el període 2006-2010). Pocs dies abans que comenci la Fira de Frankfurt (de l’11 al 15 d’octubre), parlem amb ell de la importància que va tenir aquella fira de fa una dècada, en què la cultura catalana fou la convidada d’honor i en què va emergir la literatura catalana contemporània. Però abans de fer aquest balanç, li demanem l’opinió i una reflexió sobre els fets que vivim arran de l’1-O i la situació del nostre país. Fa pocs dies, Bargalló va publicar un article d’opinió, ‘La dignitat de la ciutat‘ , en què qüestionava el batlle de Tarragona, el socialista Fèlix Ballesteros, per la seva tebior en la condemna de la violència perpetrada per la policia espanyola i la Guàrdia Civil contra els ciutadans de Catalunya que volien exercir el dret a vot. A més, va comunicar que dimitia com a comissionat per a la Biennal de Castells, un càrrec honorífic lligat al consistori. —El batlle de Tarragona, Josep Fèlix Ballesteros, no ha estat a l’altura de la ciutat i vós li heu retret la tebior amb què ha condemnat la violència perpetrada per la policia espanyola i la Guàrdia Civil. —En aquests tres dies que fa que vaig publicar el meu article, ja han aparegut moltes més veus de l’àmbit cultural i social de Tarragona que qüestionen la seva actuació: han dimitit cinc persones del senat tarragoní (un òrgan assessor del consistori), entre més el baríton Àngel Òdena, el periodista Frederic Porta i la filòloga Joana Zaragoza; hi ha hagut dos directors d’institut que han enviat cartes a la batllia, i un personatge de la vida cultural, el director de cinema Jesús Monllaó, ha publicat en diversos digitals de la ciutat una carta oberta al batlle, ‘El que resol’, en aquest sentit. Hi ha, doncs, una sensació generalitzada, que va més enllà del posicionament polític del batlle a no cedir espais municipals per a votar, per la condemna de la violència menystinguda (justificada primer) que afecta la dignitat de la ciutat, és a dir, la defensa de la dignitat de la gent. I no és només el fet de demanar-li que condemni la violència, que finalment ho ha fet, sinó que hauria de posar l’ajuntament al servei dels centres docents i les persones que van ser víctimes de la violència, i també cal que posi en evidència qui va exercir aquesta violència. —En el vostre article d’opinió aventureu la raó d’aquesta tebior: mantenir el suport del govern espanyol als Jocs del Mediterrani 2018. —El batlle Josep Fèlix Ballesteros es troba lligat pels regidors del PP i els Jocs del Mediterrani. Aquests ja li han portat molts problemes ja que es van suspendre l’any passat per la manca de finançament del govern espanyol. I jo crec que això el va dur a comportar-se d’aquesta manera. Però no entén que aquest esdeveniment no té raó de ser si darrere no hi ha la il·lusió de la ciutadania. —Com veieu el moment que viu el país? —Són moments molt complicats. Cal que la gent hi actuï en conseqüència de manera clara. Les cartes ja s’han posat sobre la taula i cadascú sap amb qui juga. També són moments apassionants: l’estat espanyol ja ens ha perdut i a nosaltres ens falta acabar de guanyar. —Creieu que vivim una revolució? —No vivim una revolució segons com es va entendre al llarg dels segle XIX i XX, però certament vivim una revolució del segle XXI, en què una àmplia majoria de la societat ha dit prou i ha optat per tirar endavant sense por i vèncer tots els obstacles. La revolució avui només comporta la violència del repressor. —Us ha sorprès l’actitud de la Unió Europea? —No m’ha sorprès. Per ser exacte, he de dir que trobo que hi ha més solidaritat internacional que no em pensava que tindríem en aquesta fase. L’actitud del govern espanyol i la violència exercida el diumenge han precipitat aquests suports. No el de la Unió Europea, que és un club d’estats que serveix primer de tot als estats. En canvi, hem estat entesos per la premsa internacional, per partits polítics i per veus d’estats diversos més aviat que no m’esperava. No crec que la Unió Europea faci cap pas fins que no en fem uns quants més nosaltres. —Suïssa ha anunciat que s’oferia com a mediadora. —Sí, és un símptoma positiu. —Enguany fa deu anys de la Fira Internacional del Llibre de Frankfurt, en què la cultura catalana fou convidada d’honor. Va ser una de les primeres manifestacions de rellevància internacional en què Catalunya es va mostrar com ella mateixa. —La Fira de Frankfurt és un dels grans aparadors del món de la cultura internacional. La fira del 2007 va significar que, per primera vegada, podíem ser nosaltres mateixos. Va ser complicat i complex arribar a fer-ho, però vam aconseguir diverses fites. La primera, situar en el mercat internacional els autors catalans molt més que no fins llavors. —L’augment del nombre de traduccions anuals en aquests darrers deu anys ho demostra. —Aquest era el nostre primer objectiu, perquè no oblidem que la Fira de Frankfurt és una fira comercial que ven llibres. Els resultats, en aquest sentit, van ser molt positius, en la banda alta dels que ens havíem proposat. I en tots els segments del llibre: narrativa, llibre il·lustrat, còmic… —Quines eren les altres fites? —En segon lloc, ser reconeguts com una cultura singular en aquest aparador, des de la normalitat. Els organitzadors de la Fira de Frankfurt ens van reconèixer que havíem aconseguit situar la marca ‘cultura catalana’ amb normalitat. I no va ser fàcil, perquè vam rebre moltes pressions de l’estat espanyol i externes. —Quines pressions externes? —Durant la preparació hi va haver una certa hostilitat de la premsa alemanya, que havia comprat el discurs espanyol. Recordareu que ens retreia que ocupàvem un espai que no ens pertocava, que volíem dividir els escriptors catalans… Però finalment la premsa alemanya ens va donar suport, i també la televisió pública alemanya, que va fer un paper important: en un programa cultural del segon canal de la televisió pública alemanya, Joschka Fischer, ex-ministre d’afers estrangers, va recomanar Les veus del Pamano de Jaume Cabré. I jo, que era l’encarregat de rebre les autoritats que visitaven les exposicions, l’estand i els actes de la cultura i literatura catalana, l’endemà de l’obertura de la fira vaig rebre el ministre de transports federals d’Alemanya. Em va demanar que li recomanés un llibre que no fos Les veus del Pamano, que aquest ja se l’havia comprat. Amb aquest fet vaig saber que havíem guanyat la marca. Una cosa més que em va quedar gravada: em van dir que havia d’atendre una princesa de Tailàndia, que em posés darrere d’ella i només respongués les preguntes que ella em fes. Quan va arribar, era una jove vestida amb roba occidental una mica clàssica, que se’m va posar al costat i em va demanar de veure l’incunable del Tirant lo Blanc que exposàvem. —Aquesta és bona. —La concepció de país petit i cultura desconeguda que tenim, que sembla que ho hagis d’explicar tot, no és tan exacta: ni som un país tan petit ni ho hem d’explicar tot. Aquests fets em van confirmar que la visibilització de la cultura catalana donava fruits. Sobretot, penso que van aconseguir de situar literatura actual en la modernitat literària europea. Ara, és clar, això no s’aconsegueix si no es té una bona literatura i un sector editorial potent. També vam reforçar la marca de cultura catalana des de més àmbits: vam portar el músic Jordi Savall (alta cultura) i el president del Barça, Joan Laporta. Vam aconseguir èxits en l’àmbit literari, cultural i de país. I vam reivindicar un país complet. —Voleu dir que vau mostrar l’àmbit de Països Catalans. —En la darrera conferència de premsa, abans de la inauguració, vam aconseguir la presència del batlle de l’Alguer, el tinent de batlle de Perpinyà, un ministre d’Andorra, el batlle d’un poble de València que avui és president de la Generalitat i un conseller de les Illes Balears. Hi havia escriptors de tots els territoris. I recordo que el director de la fira, Jürgen Boss, em va dir que s’havia passat molt de temps pensant que l’enganyàvem amb l’àmbit lingüístic del català i que ho havia descobert llavors. Per tot plegat, vam aconseguir superar la desconfiança, però va costar, i el que més va costar va ser que la premsa alemanya deixés d’adoptar els arguments espanyols. —Fa poques setmanes, durant la Setmana del Llibre en Català, Jaume Cabré va comentar l’acudit que corria per Frankfurt fa deu anys: que la literatura catalana era un dels secrets més ben guardats d’Espanya. —Certament, vaig tractar moltes personalitats que em van manifestar la seva sorpresa en descobrir la riquesa i la història de la literatura catalana. ‘Com és que no ho sabíem’, em preguntaven. Doncs perquè a Espanya ho tenien molt amagat o perquè no ho volien saber. És clar que en el món acadèmic europeu la literatura catalana hi té una presència important, però és un món que potser no ha sabut obrir-se a més àmbits intel·lectuals. —Quines van ser les claus de l’èxit polític? Vull dir més enllà de la qualitat dels escriptors i el sector editorial potent. —Una part dels escriptors i editors en castellà d’aquí van entendre el missatge, que calia que els protagonistes de Frankfurt fossin els escriptors catalans, que ells havien de ser a l’aparador. I hi ha dues persones, que avui ja no hi són, que em van ajudar: l’agent literària Carmen Balcells i l’editor José Manuel Lara. Ho van entendre i van transmetre el missatge a sectors que s’hi oposaven. Això no vol dir que hi estiguessin d’acord al 100%, però ho van entendre. —Quins aprenentatges en vau extreure, de l’experiència? N’hi ha algun que pugui servir als dirigents actuals en el moment present? —Els contactes personals que vaig fer aleshores amb càrrecs polítics ja no serveixen, perquè ja no tenen els càrrecs que tenien. Però crec que vam contribuir a transmetre que els catalans som gent seriosa, que sabem el que volem, que acceptem el debat, que donem raonaments… Això va quedar. Sí que puc dir que he rebut missatges de suport i estupor del món acadèmic internacional. I també et diré que Raül Romeva i el seu equip superen amb escreix tots els contactes i gestions i relacions que vam establir nosaltres a Alemanya fa deu anys. També vull fer palès que, en aquell moment, la diplomàcia espanyola a Alemanya i els països veïns ens va comunicar que no ens donava suport però que no hi posaria cap impediment. Excepte algun cas molt aïllat, es van comportar correctament i es van apartar per no posar traves. —Ara sembla difícil de trobar aquesta actitud. —Ara, si la cultura catalana fos la convidada d’honor de la fira de Frankfurt que comença la setmana vinent, el dia 11, generaríem moltíssima expectació, ens comprendria molt més certa premsa internacional, però tindríem una oposició diplomàtica que ens posaria les coses molt difícils.

Summary: Josep Bargalló: ‘L’estat espanyol ja ens ha perdut, a nosaltres ens falta acabar de guanyar’


El conseller de Territori, Energia i Mobilitat del govern de les Illes, Marc Pons, ha anunciat que han iniciat un expedient sancionador contra Vueling pels retards i cancel·lacions que la companyia ha registrat durant el primer cap de setmana de juliol. En una conferència de premsa posterior a la reunió amb la companyia aèria, Pons ha assegurat que el deure del govern és donar suport als passatgers: ‘El govern de les Illes Balears ha d’actuar en defensa dels consumidors i hem comunicat a Vueling l’obertura d’un expedient sancionador amb la finalitat de compensar i valorar de manera econòmica aquests prejudicis.’ De moment, l’expedient es troba en una fase molt inicial, per la qual cosa Pons no ha donat dades importants, com el nombre de passatgers afectats o la quantia de la possible sanció. Millores en el servei Per la seva banda, Vueling ha destacat que aquesta temporada d’estiu tindrà vuit avions de reserva per a les possibles incidències, una xifra superior a la d’anys anteriors. Alhora, ha explicat que han fet reforços de personal, amb noves contractacions en atenció al client, també per exercir tasques de terra i, a més, incorporar més pilots a la plantilla. Pons considera que aquest paquet de mesures ‘fan pensar que hi ha voluntat de corregir els perjudicis i errors comesos fins ara’, si bé no són una garantia i ja s’anirà veient ‘vol per vol’ si es compleix el que s’ha promès. El conseller, que no ha garantit la connexió entre illes pels problemes que ha tingut la companyia durant aquest mes, s’ha compromès a ‘fer un seguiment específic de la tasca de Vueling’ per saber cada dia si hi ha retards. En aquest sentit, Pons observa un ‘canvi de tendència’ arran de la informació sobre Vueling que ha rebut la conselleria els últims dies, però considera que ‘aquesta tendència s’haurà de consolidar’ perquè hi hagi ‘normalitat en el funcionament’. Per la seva banda, el director general de Consum, Francesc Dalmau, ha informat que, des del gener fins al juny del 2016, s’han registrat una mitjana de 12 reclamacions al mes sobre Vueling, sobretot durant els mesos d’abril, juny i juliol.

Summary: El govern de les Illes anuncia un expedient sancionador a Vueling


Per entrar a la presó dels Lledoners s’han de passar tres portes de seguretat. Abans-d’ahir, un boirós dia de novembre, Vicent Partal, Assumpció Maresma, i servidor vam visitar el president d’Òmnium, Jordi Cuixart, i no vam tenir cap problema amb les dues primeres portes. Però la tercera s’encallava, no acaba de tancar, i la funcionària forcejava el mecanisme. ‘Cap pres no s’ha escapat mai de la presó dels Lledoners, senyora?’ ‘Mai. A Brians i la Model sí. Aquí, cap ni un’, va respondre ella, victoriosa, amb el mecanisme ja arreglat i un somriure a la cara. ‘I vostè com es diu, senyora?’ ‘Jo em dic Llibertat’, deia mentre tancava la porta. Silenci. Un profund silenci que va durar microsegons. T’ho inventes i no et creuen: la funcionària dels Lledoners es diu Llibertat (i la del Tribunal Suprem es diu Piedad). Hem de deixar la Llibertat enrere per arribar a Jordi Cuixart. Ens saluda de lluny, esperant-nos al mòdul 28. Quan hi arribem la Llibertat no hi és, però la vida sí. Jaqueta marró, camisa blavosa, cara molt neta, acabat de dutxar. Comencem 40 minuts de trobada a banda i banda d’un vidre dividits en dues parts. Una primera per a polir, tornar a preguntar o afegir preguntes a les que el president d’Òmnium ja ens havia respost per escrit feia dies. La segona part, per parlar amb Cuixart, un dels primers de fer-se subscriptor de VilaWeb ja fa molts anys, l’home que s’emociona quan Partal li envia a la presó papers mecanografiats originals de Joan Fuster o que recorda el dia que va cantar el ‘Fum-Fum-Fum’ en català a la presó de Soto del Real, just després d’una nadala en romanès. ‘Allò va ser un punt de canvi. Vaig ser un més. Perquè al final, qui us penseu que som? Nosaltres i els muleros, al final, què fem sinó voler el millor per a les nostres famílies, enyorar-los, i estimar-los? Tots som una mateixa cosa.’ Acabarem la visita saludant Rull, Turull i Junqueras, i amb una frase de Maresma al cap: ‘He après més en quaranta minuts que en tota una vida.’ Entrevista a Jordi Cuixart. Fotografia: Albert Salamé. —Veieu el sol de la cel·la estant? —Amb prou feines. El veuria de les quatre de la tarda a les sis, quan passeja davant la finestra, però justament aquella hora vaig a classe de ceràmica. Sí que veig, amb sort, Neptú. A la nit, si és a tocar de la Lluna, el veig una estoneta. Això sí que ho trobo a faltar. Cels estrellats. És la primera cosa que faré quan surti d’aquí. Anar a veure el cel estrellat. —Nou anys de sentència. Us ho esperàveu? —No m’ha sorprès. L’estat espanyol no falla mai. Ja dels primers dies a Soto del Real he pensat en condemnes de dos dígits. Veient la instrucció tampoc no podíem esperar res gaire diferent. —Valoreu-me la sentència, si us plau. —A Òmnium vam optar per una estratègia jurídica de caràcter polític, també a partir de l’afirmació de Juan Maria Bandrés que diu ‘en un procés judicial de caràcter polític, com més oposició s’ofereix al Tribunal, més possibilitats hi ha que el resultat sigui favorable.’ Això es traduïa a no renunciar a rebaixar la pena, però sobretot a portar el tribunal a discutir sobre les qüestions de fons; en el nostre cas l’exercici de drets fonamentals: desobediència civil i dret d’autodeterminació. Per tant, vol dir deixar els fets de banda, perquè encara estem convençuts que no són constitutius de cap delicte. Penso que la posició d’Amnistia Internacional és, en bona part, gràcies a aquesta estratègia. Aquesta és una lliçó també per a les negociacions polítiques que han de venir aquests dies. És important parlar d’allò que tu vols, i no d’allò que ells volen. La sentència dedica moltes pàgines a parlar del dret d’autodeterminació i criminalitzar la lluita no violenta. Calia dir ben clar al Tribunal: ‘Sí, va ser un acte de desobediència civil’ i ‘Ho tornarem a fer.’ Penso que hem obligat el tribunal a baixar a l’arena i discutir sobre el fons de la qüestió, i no pas de quin era el veritable sentit d’un piulet o un altre, o de si vaig anar a una manifestació o no. De fet, la petició de la Fiscalia per a Jordi Sànchez i per mi era de 17 anys, la segona més alta després de Junqueras. L’argument, segons els jutges Lamela i Llarena, era que tots dos formàvem part d’una suposada cúpula al costat del vice-president Junqueras i el president Puigdemont ‘amb la mateixa capacitat de decisió i grau de responsabilitat’. El resultat és que hem acabat amb les condemnes menys altes. —De lluny sembla que tingueu una actitud d’acceptació zen de la realitat. Sou l’ara i l’aquí. Res més. —He après a viure el moment present com un moment complaent, però tot plegat és molt més mundà. La felicitat no necessita raons, la vida no té sentit, tu dónes sentit a la vida. Que sóc a la presó? Doncs ho aprofito i no renuncio ni a la felicitat, ni als aprenentatges, ni a l’activisme, ni a continuar construint la meva família. Que sóc un pres polític? Doncs exerciré de pres polític assumint la responsabilitat que això implica, que no vol dir acceptar la legitimitat de la pena. Que quedi ben clar que tinc les mateixes ganes de sortir de la presó que la resta dels meus companys. El meu fill Amat, que ja té tres anys, em diu: ‘Pare, aquests senyors que s’han equivocat i et tenen tancat, que deixin d’equivocar-se.’ Comença a demanar explicacions, l’Amat. L’altre dia em va ensenyar un mapa. Li encanten els mapes, com a mi. I l’Amat té un continent que ha batejat així: ‘Europa de les Llibertats.’ Mira si tinc les mateixes ganes que la resta dels meus companys, de sortir. —El judici va ser just? Com els recordeu, aquells dies? Quines cares, persones, o moments el definirien? —Estar a la sala no em significava gens d’esforç, al contrari: formava part de l’escenificació de la repressió i no hi pensàvem renunciar. No tinc un record especialment dur d’aquells dies, la fraternitat entre tots i veure’ns amb la Carme i la Dolors trencava la monotonia de la vida al mòdul. Tot plegat, i si no fos per la magnitud de la tragèdia, tenia un punt entre còmic i surrealista. Tota aquella gent amb un posat tan transcendental com si d’ells depengués el futur de la humanitat, au va. Això sí, els funcionaris del Suprem van ser ben correctes amb nosaltres. Tant de bo tots els presos, polítics o socials, que van cada dia de les presons als tribunals gaudissin del mateix tracte digne. Jordi Cuixart, en una imatge d’arxiu. Fotografia: Albert Salamé. —Amnistia Internacional ha demanat el vostre alliberament. Com ho heu entomat? —L’estat espanyol s’ha desacreditat davant la comunitat internacional d’una manera veloç, però els encega la preservació de la unitat d’Espanya. La denúncia d’Amnistia s’afegeix a la que ja va fer l’Organització Mundial contra la Tortura, Front Line Defenders, el Grup de Detencions Arbitràries de les Nacions Unides i la Comissió de Drets Humans del Consell d’Europa. Ara, la rebo també amb un regust agredolç, perquè em dol la diferència amb la resta de companys i companyes, i ho lamento profundament. Tampoc no entenc que diguin que el procediment ha estat just. Com ha de ser just un judici en què no es poden mostrar els vídeos que contradiuen les versions dels testimonis de l’acusació? M’han vulnerat el dret que em jutgi el meu tribunal predeterminat per llei, el dret d’una segona instància judicial i el dret de ser jutjat per un tribunal lingüísticament competent. —Heu declarat que no demanareu l’indult. Per què? —Demanar-lo implica acceptar que ets culpable i nosaltres no som culpables ni d’haver-nos manifestat ni d’haver votat. Al contrari, diem obertament que ‘ho tornarem a fer’. Assumeixo les conseqüències de tots els meus actes i no em penedeixo de res. Respondré a la sentència com a pres polític que sóc. No m’he de rehabilitar de res. —De fet, heu renunciat a signar el formulari per a començar un tractament de rehabilitació, cosa que us facilitaria les coses. —Què he de fer, jo ara? Cursets per a aprendre’m la constitució? No necessito cap programa per a rehabilitar-me. Rehabilitar-me de què? Només faltaria. I tampoc no penso renunciar al tercer grau, entre més, perquè no depèn de mi. Te’l donen, o no, vulguis o no vulguis. D’aquesta manera denunciem el fet que alguns altres presos sí que s’hi apuntin, a la rehabilitació? Doncs no. Al contrari. Legitimem del tot les seves accions. Quedi clar també. —Acceptaríeu una amnistia? Per què? —Una amnistia per si sola no implicaria la resolució democràtica del conflicte polític, com tampoc la renúncia a continuar exercint drets i llibertats. L’amnistia seria el reconeixement, per part de l’estat, que els actes pels quals estem condemnats no són delicte i, per tant, que la presó és injusta i injustificada. És una victòria del ‘Ho tornarem a fer’. L’amnistia és una reivindicació legítima de tots els moviments d’alliberament nacional que són víctimes de la repressió. Forma part dels instruments per a resoldre els conflictes. —Pedro Sánchez. Què en penseu? Com el definiríeu? —Pedro Sánchez viu instal·lat en l’amenaça permanent i això aquí ja no funciona. Ho té tot per a demostrar. Fins avui ha estat totalment erràtic i això no inspira gens de confiança. Ha fet seva part del relat de Vox aquesta campanya i això és molt alarmant. El PSOE actual no és el PP ni Ciutadans, és obvi, però que ningú no s’enganyi, ha assumit el discurs oficial de l’estat sense gens d’esperit crític, menystenint Catalunya i les seves institucions. Ni un sol gest per a derogar la llei mordassa o la reforma laboral, lluitar contra la instrumentalització de delictes de l’odi per a combatre la dissidència –ja no parlem de plantar cara als oligopolis energètics… I ara aproven de tancar webs sense ordre judicial. Crec que els dirigents del PSOE han perdut els ideals. Han pres posició al costat de la dreta més rància, al costat del PP i Cs i fins i tot de Vox en moltes de les decisions, com ara negar-se a un diàleg sincer. Allò que la societat reclama és més llibertat i capacitat de decidir. La lògica electoral i la pèrdua d’escons ha obligat Pedro Sánchez a moderar el to, però la seva estratègia, de moment, continua generant malfiança, tot i que sembla que ara reconeixen l’existència d’un conflicte polític. —És cert que el president Montilla ha vingut fa poc a visitar-vos? —Va venir, sí. Montilla, com tants més polítics, és molt més interessant i diu més quan és ex-polític que no quan exerceix el càrrec. Jo he de dir, i remarcar, que el president Montilla sempre va estar al nostre costat als actes de Som Escola, per exemple. —I Podem, com els veieu? —Em costa ser tan crític amb Podem. Hi posen més sentit comú a fer un paper una mica coherent. Hi veig diferències amb el PSOE, que ha perdut credibilitat i també sentit comú. —S’ha d’investir el govern de PSOE i Podem? —Negligiríem la nostra funció com a entitat de la societat civil si diguéssim als partits què han de votar. Sí que els demanem estratègia unitària, això és imprescindible. Prou de perdre’s més en batalles partidistes i estèrils. Som davant un conflicte polític i només serà útil una resposta tant coherent com ambiciosa. Per tant, mesa de negociació sí, però sense vetos. L’estat i els partits catalans han de tenir clar que mai no renunciarem al dret d’autodeterminació. —Sou l’únic pres polític que ni ara ni abans us heu presentat a les llistes electorals. Per què? —Perquè vaig entrar a la presó com a President d’Òmnium Cultural; n’estic molt orgullós i, si ho volen els més de 180.000 socis, en vull sortir també com a president. Volem deixar clar a l’estat que mai cap jutge ni fiscal no decidirà qui presideix l’entitat. Si Franco no va aconseguir de liquidar Òmnium, tampoc no ho aconseguirà ni la repressió, ni el rei ni els poders de l’estat. —Heu conegut de prop als polítics independentistes. Què heu descobert gràcies a ells? —Malgrat les dinàmiques de partits, són gent honesta i valenta que ho donen tot per la defensa d’un ideal noble. Lluitem al costat de bona gent. Els presos polítics ja són part de la família. Com deien els avis, els companys de trinxera són més que germans. —Jordi Cuixart, president de Catalunya. Us hi veieu? Ho voleu? —No, per mi ser el president d’Òmnium Cultural és l’honor més gran. Lluitaré per veure la República Catalana, però no tinc cap aspiració personal. Em dec a Òmnium i quan s’acabi el meu mandat tornaré a la fàbrica. Jo sóc un empresari a qui li agrada de fer màquines i temporalment i de manera voluntària sóc un activista, però no un polític; jo no sóc home de partit –que ve de part. Vull continuar treballant per enfortir l’entitat i em deixaré la pell, amb Marcel Mauri i la resta de companys i companyes de junta, per defensar tots els drets civils i polítics condemnats, inclòs el dret d’autodeterminació, i per treballar en favor dels grans consensos de país, per enfortir la cohesió social, també mitjançant la cultura. —Heu escrit el llibre Ho tornarem a fer. Es nota molta lectura de desobediència civil. Quina conclusió en traieu, de la desobediència civil i lluita no violenta? —És apassionant, la lluita no violenta és un dels instruments més potents que com a societat tenim per a progressar, protegir-nos dels abusos del poder i l’autoritarisme. Com diu Howard Zinn, el problema no és la desobediència civil, el problema és l’obediència de milions de persones vers uns governants ineptes que duen el planeta a un declivi absolut. Per resoldre els grans desafiaments de la humanitat tinc tota l’esperança en la desobediència civil per fixar uns objectius compartits i actuar de manera disciplinada, bo i assumint les conseqüències dels nostres actes. Rosa Parks deia que ‘saber què cal fer elimina la por’. Fixa’t que fa just dos anys molt pocs dins el sobiranisme parlaven obertament de la desobediència civil, i ara cada dia n’hi ha més que ho tenen clar. Avancem a passos de gegant. Però si aquí vénen pares de família a visitar els fills tancats i els parlen de desobediència civil! Tot això ha canviat molt en pocs anys. —El president Torra va recomanar les paraules de Paul Engler, autor del llibre Manual de desobediència civil (Saldonar Edicions), que parlava de la necessitat d’acréixer la tensió, i que caldran sacrificis si es vol guanyar. N’heu seguit la polèmica? —Les tempestes que es generen a fora arriben aquí com a simples gotetes. Però sí, ho he vist. Haig de dir que només faltaria ara que el president Torra no pogués recomanar llibres i entrevistes. Conec perfectament el llibre d’Engler i és una referència. De fet, no diu res que no hàgim dit. Jo me n’he fet un fart de dir-ho, que caldran sacrificis. ‘Sacrifici’ és una paraula que prové de la paraula ‘sagrat’. La part greu és que tot això no ho diguéssim abans. —La gent, una vegada es va fer pública la sentència, hi ha reaccionat indignada. Us ha agradat, en general, la reacció? —La gent no falla mai, i aquest cop tampoc. En la població la repressió provoca una reacció inversa que la que cerca el repressor. La resposta al carrer és multitudinària, pacífica i determinada, com sempre. No es pot acabar aquí. —I, concretament, què opineu de les accions del Tsunami com ara tallar autopistes? I d’ocupar l’aeroport? —Suport sempre a totes les accions que parteixen de la no-violència. No tenim cap més opció que mantenir-nos mobilitzats per defensar els drets i les llibertats que han estat condemnats. Paralitzar el país és un dret. Forma part dels drets que tenim per a mostrar el desacord amb què fan els poders de l’estat i, sobretot, revertir la situació. La nostra força és la gent mobilitzada. Si una vaga no molesta, no serveix de res. —Què opineu dels joves de Plaça Urquinaona que van defensar-se cremant contenidors i llançant rocs? —Fins i tot la sentència que em condemna a 9 anys de presó afirma que no té cap dubte de les meves profundes conviccions pacífiques i no violentes, però tinc clar que els joves assenyalen la Lluna i alguns miren el dit. La pregunta és: a què respon la seva protesta? Al rebuig a la sentència, a la brutalitat policíaca i la frustració per la manca d’una resposta política? Sí, però no tan sols això, també al rebuig vers una societat que molt sovint els desplaça i els ofereix un futur totalment incert, que els expulsa amb feines precàries, un accés a l’habitatge inexistent, una societat cada dia més precaritzada i un planeta que se’ns fon entre els dits. Ens equivoquem si més enllà de l’acció no som capaços de preguntar-nos què empeny els nostres joves a actuar així. Hi ha una profunda demanda de justícia social, de drets i futur manllevats al jovent. En aquests moments trobo a faltar intel·lectuals com ara Joan Fuster, Maria Mercè Marçal o Pedrolo. —Què opineu de les accions dels Mossos i la policia espanyola després de la sentència? —Entitats com Irídia denuncien la vinculació de la brutalitat policíaca i institucional. S’han vulnerat drets dels manifestants i s’han comptabilitzat centenars de casos en què tant els Mossos com la policia nacional s’han excedit. L’abús de poder i la brutalitat policíaca són del tot inadmissibles. Com ja va passar l’1-O, hem vist imatges intolerables en democràcia. —Hi ha nous presos polítics, alguns de molt joves. N’heu vist o conegut cap? Teniu cap consell? —La meva família coneix la família Jolis de Santa Perpètua, els intenten fer costat amb tot allò que poden. La situació dels qui estan a Madrid és molt més dura que la nostra quan hi vàrem estar el primer cop; ells no tenen tant altaveu mediàtic. No hi ha dia que no pensi en ells. Escriviu-los. Enfortim eines com la Caixa de Solidaritat d’Òmnium i l’ANC o Alerta Solidària. I deixa’m afegir que l’expulsió dels joves que van participar en les mobilitzacions és una doble vergonya també intolerable, que reflecteix el racisme institucional. Consells? Els diria que lluitin perquè no els posin la presó dins. A mi em van ajudar moltíssim la meditació i el ioga i recordar que resistir també vol dir vèncer i que els companys de mòdul es converteixen en part de la teva família. Als familiars els envio tota la tendresa del món i, sobretot, que no es facin retrets entre ells; és una lluita col·lectiva i romandre units és clau per sortir-nos-en. Al web d’En Peu de Pau hi ha un decàleg per a famílies dels represalitas que penso que els pot ser de gran utilitat. —Com veieu el procés d’independència? Quins punts forts tenim i quins no? —El sobiranisme és en plena crisi de creixement, però això no és negatiu, sinó tot al contrari. Hem estat capaços de convertir en positiva una situació aparentment adversa; en diuen kairós. Ara ja tenim clar que la repressió no pot ser un límit per a les nostres aspiracions com a societat i que la llibertat no es pidola, sinó que es defensa i s’exerceix. Per mi, el punt més fort que tenim és que el moviment és intergeneracional i interclassista i cada cop més intercultural. La unió entre la generació actual i la que sorgeix pot resultar imparable. Sóc optimista a mitjà termini; els tres anys o quatre vinents es presentaran molt interessants. —Quina correspondència us arriba més al cor? Persones amb qui us cartegeu de fa dos anys? —La gent més jove i les persones grans, sobretot les dones, que són més sàvies. També la de pares que tenen els fills de l’edat dels nostres petits i que tot i que no ens coneixem, em comparteixen els seus sentiments. Mai no estarem prou agraïts a tanta tendresa. Ara toca que la gent es recordi sobretot dels de Soto del Real i dels qui encara tenim a les presons catalanes. —D’ençà que els presos polítics són a les presons catalanes, creixen les veus que demanen de fer-ne servir les claus: ‘Un dia anirem als Lledoners, els traurem de la presó, i no voldran sortir!’ Què opineu d’aquesta frase? —No fotem, que alguns som a les portes del tercer Nadal entre reixes i no és pas per gust. És evident que qui té les claus és l’estat. —El vostre fill es diu Camí. Per què aquest nom? —De fet es diu Camí Walden, i Walden és una espècie de nom del mig. Robert Frost té un poema, ‘El camí no escollit’, en què diu que dos camins s’obrien en un bosc de tardor i ell va prendre el menys transitat i això va fer la diferència. I Walden és un reconeixement a Thoreau, un dels primers naturistes, pare de l’ecologisme i de la desobediència civil moderna. Quan vaig entrar a la presó el primer llibre que em va portar la Txell va ser Walden o la vida als boscs. Llegir-lo m’ha canviat la vida. —Quin llibre llegiu ara? —Permagel de l’Eva Baltasar, la seva quotidianitat em té captivat, i la traducció a l’anglès del Bhagavad Gita a càrrec del mallorquí Joan Mascaró, un home de qui tothom hauria de conèixer. —La desobediència civil és cosa de Cuixart o d’Òmnium? —El president de l’entitat i Òmnium són la mateixa cosa. I la tradició de la desobediència civil als Països Catalans ve de molt més lluny: els insubmisos, la PAH, la guerra contra el rebut de l’aigua… Ha passat que el sobiranisme s’ha reconegut col·lectivament en la lluita no violenta. Això ja no té marxa enrere. —Ha de ser un contrapoder, Òmnium? —Per a res. Nosaltres som els del Premi d’Honor o la Nit de Santa Llúcia, però també els de la Flama del Canigó, els Onze de Setembre juntament amb l’ANC o part de les plataformes Som escola i Som el 80%. Som de tots i hem de continuar fent de la cultura –compromesa, valenta i transgressora– un punt de trobada per a tota la societat catalana i convertir un element estructural, com és el fet migratori, en un dels nostres principals motius d’autoestima col·lectiva. Ni som un partit polític ni volem ser un contrapoder de les institucions. Si ho pretenguéssim, negligiríem estrepitosament la nostra missió fundacional. Cal continuar creant les condicions oportunes per a facilitar acords en el si del sobiranisme i el conjunt del catalanisme.

Summary: Jordi Cuixart: ‘Paralitzar el país és un dret’


El govern de Francina Armengol també té a punt la seva llista de reivindicacions, una volta investit Pedro Sánchez. La prioritat de l’executiu serà la part fiscal del Règim Especial de les Illes Balears (REIB), que havia d’entrar en vigor el primer de gener d’enguany, però el blocatge polític ho ha impedit. Una vegada es formi el govern espanyol, la setmana entrant, tornarà a ser una de les principals reivindicacions, amb un impacte econòmic previst de 550 milions d’euros anuals en inversió, mesures fiscals i millora del transport. L’executiu balear ja ha ingressat 101 milions d’euros per la millora del finançament del 2019, però en falten per cobrar 78, que pertanyen a l’IVA pendent del 2017. Més a llarg termini, el govern balear també espera que es reformi el sistema de finançament, tot i que no fixa calendari, com sí que ha fet el govern valencià, amb vuit mesos de marge. De moment, demanaran els 240 milions del conveni de carreteres i que es concreti un calendari de pagament. La petició del govern té el suport de la Federació de la Petita i Mitjana Empresa de Mallorca (PIMEM), que espera que el primer pressupost de Sánchez sigui ‘just’ per a les Balears. El president de la federació, Jordi Mora, també ha recordat que la part fiscal del Règim Especial de les Balears (REIB) és estancada, tot esperant de ser aprovada, i ha insistit en la necessitat d’un canvi del model de finançament.

Summary: El govern balear reclamarà a Sánchez la part fiscal del REIB


El ministre de Sanitat espanyol, Salvador Illa, ha admès que la remesa de proves ràpides del coronavirus 2019 defectuoses detectada no es limita a les 9.000 repartides a la Comunitat de Madrid, ni a les 50.000 que havien arribat i que no havien estat distribuïdes, sinó que afecta tota una remesa de 659.000 comprada pel seu executiu. ‘Se substituiran 659.000 proves per altres que donin els estàndards de qualitat’, ha explicat en la conferència de premsa posterior al Consell de Ministres extraordinari. Segons Illa, cada dia es fan entre 15.000 i 20.000 proves a l’estat espanyol i el govern de Sánchez ja ha encarregat més de 5 milions de proves en altres operacions amb la Xina, però no ha sabut dir quan estaran disponibles. L’endemà d’haver-se fet pública la compra de material defectuós, Illa ha explicat que el govern espanyol va comprar a un dels seus proveïdors habituals –del qual no diu el nom– 659.000 unitats, i ‘les primeres 9.000 unitats no han passat els filtres de qualitat del Sistema Nacional de Salut’, malgrat que el producte tenia ‘totes les garanties i el certificat necessari per a operar a la Unió Europea’. Les proves van determinar que no tenia el nivell de fiabilitat requerit i per aquest motiu, segons Illa, es van retirar. Aquesta remesa es va comprar, mitjançant el proveïdor, a l’empresa Bioeasy, que, segons que va advertir l’ambaixada de la Xina ahir, no tenia llicència mèdica per a operar en aquest país ni consta tampoc a la llista de distribuïdors recomanats pel govern xinès. Les proves només tenien un llindar de detecció del 30%, de manera que no eren fiables a l’hora de diagnosticar si els pacients tenien el coronavirus 2019 o no. Sigui com sigui, aquesta remesa de 659.000 proves no formen part del paquet de 432 milions d’euros anunciat ahir pel govern espanyol. D’aquestes 659.000, segons el ministre Illa, fa poc n’havien arribat a l’estat espanyol 50.000 que no s’acabaran de distribuir i que, juntament amb la resta de la remesa, hauran de ser substituïdes Illa ha dit que l’estat espanyol ‘no perdrà cap oportunitat d’adquirir material’, però alhora serà ‘exigent’ amb les comprovacions de la qualitat del material.

Summary: L’escàndol de les proves de la Covid-19: el govern espanyol en perd 659.000 perquè eren defectuoses