Les càrregues contra l’1-O van deixar més de 300 ferits a la ciutat de Barcelona. Les imatges de la brutalitat emparada per la policia espanyola en centres com l’IES Pau Claris han fet la volta al món. Coces, cops de porra, crits i tota mena de vexacions. El jutjat d’instrucció número 7, que investiga els fets, ha rebut més de 250 denúncies per la violència de la policia espanyola. El Centre Irídia, especialitzat en defensa dels drets humans davant la violència institucional, ha aconseguit que el jutge citi com a investigats dos agents i Diego Pérez de los Cobos, màxim responsable de l’operatiu, com a testimoni. Una petita victòria que s’ha de convertir en el primer pas perquè l’estat espanyol admeti els abusos que va cometre i s’acabi la impunitat policíaca. Per saber més sobre la causa oberta contra les càrregues de l’1-O parlem amb Marta Bolinches, advocada d’Irídia. ‘És una lluita constant’, explica sobre el procediment. Denuncia que la fiscalia i la policia han intentat boicotar la investigació des d’un bon principi, tot i els requeriments judicials. Irídia s’esforça a identificar tots els agressors i que no quedi cap cas impune. Tanmateix, admeten que alguns casos poden acabar arxivats. ‘Volem reparació i justícia per a totes les víctimes, però també canvis estructurals perquè la brutalitat i els abusos de l’1-O no es tornin a repetir’, diu Bolinches. Irídia té recursos limitats i per a continuar amb els litigis ha començat una campanya de micromecenatge. Si voleu col·laborar, ho podeu fer ací. —Arran de les càrregues contra l’1-O, el jutjat número 7 de Barcelona ha rebut més de 200 denúncies. Com és que només heu presentat deu querelles? —Nosaltres treballem en litigis estratègics, això vol dir que portem casos representatius de vulneracions de drets humans per tal d’aconseguir-ne la reparació i evitar-ne la reiteració. El nostre servei d’atenció ofereix assistència a tothom, però per una qüestió de recursos, només podem portar la defensa jurídica d’aquells casos que considerem que són paradigmàtics. Pel que fa a l’1-O, creiem que els casos que defensem representen totes les situacions de violència, brutalitat i abusos que hi va haver: vexacions, ús de pilotes de goma, agressions sexuals… —Ens podeu detallar els casos i els centres? —A la Mediterrània (Barceloneta) portem el cas d’una dona a qui un agent la colpeja amb una porra als dos ulls d’una manera molt gratuïta. És un cas indignant perquè ella és fora del col·legi i no impedeix l’accés dels policies al punt de votació. Els cops li van causar ferides importants que van requerir punts de sutura. En aquest mateix centre portem el cas d’una mare i una filla. Les seves lesions són considerades lleus, però tenen el cos ple d’hematomes perquè van rebre tota mena de cops i puntades de peu. La mare va veure com pegaven a la filla i la nena va veure com els agents atonyinaven la mare. Creiem que és cas escandalós de vexacions i tracte denigratori. A més, portem un últim cas que no hem exposat gaire. Hem aconseguit identificar a l'agent responsable d'aquestes agressions i el jujtat l'ha citat com investigat. ❌Sabeu que és Sotsinspector i que també l'hem identificat a l'institut Pau Claris? ➡ Necessitem el teu suport al #Crowdfunding #Litigis1O https://t.co/jC6SiooQFw pic.twitter.com/vCKPUkhqo3 — IRIDIA (@centre_IRIDIA) February 12, 2018 —Per què? —És una dona d’edat avançada que va patir una situació de connotació sexual. En volem salvaguardar la intimitat. Sigui com sigui, quan arribi el moment en parlarem amb més detall. —Quins altres casos porteu? —Al CEIP Els Horts (districte de Sant Martí) defensem un home gran que va ser agredit a cops de porra. A molts col·legis, durant les càrregues es va fer entrar a la gent gran a l’interior per a protegir-los. Els Horts n’és un cas. L’accés principal era blocat perquè hi havia molta gent defensant-lo i la policia va haver de colar-se per una entrada secundària. Els agents van aparèixer de cop i volta per una porta lateral. Els vídeos són molt impactants. Van rebentar la porta amb molta violència i es van trobar bàsicament gent gran i voluntaris asseguts a terra. Com van procedir? De manera brutal i totalment antireglamentària. Colpejant tothom sense fer distincions. A l’home que defensem li van provocar una ferida bastant gran al cap. Aquest cas el considerem estratègic perquè, malgrat tenir tota l’actuació documentada amb vídeos, és molt possible que quedi impune. —Com pot ser? —Els enregistraments són frontals. Es veu perfectament l’agressivitat i la cruesa de la violència policíaca, però els agents porten la identificació a l’esquena. Sense identificació no hi ha culpable, i sense culpable s’arxiva el cas. Considerem que el cas dels Horts ha de servir per a aconseguir que els antiavalots, siguin del cos que siguin, vagin ben identificats. Com a la Gran Bretanya, per exemple, que porten la identificació al casc i a la solapa. Ja va ser un gran pas aconseguir que els agents portessin una identificació a l’esquena, però a vegades passa que queda oculta i això pot provocar impunitat. —No hi ha solució per als Horts, doncs? —La policia espanyola podria fer bé la seva feina i col·laborar amb la investigació. És a dir, identificar l’agent, però no ens sembla que tinguin la predisposició de fer-ho. —Crec que també porteu un cas de Nous Barris. És així? —Sí, a la Prosperitat. És el cas d’un home a qui la policia va arrencar part d’una orella d’un cop de porra. Les imatges són molt escandaloses. De fet, hem pogut identificar l’autor de l’agressió gràcies a la víctima. Li va quedar la cara gravada del policia i el va perseguir per l’escola. ‘És aquest, és aquest’, cridava mentre l’assenyalava. —Quin més? —A l’IES Pau Claris portem dos casos. Per una banda, la famosa puntada de peu voladora, una de les imatges que resumeixen millor la bestialitat de la policia l’1-O. Però portem també dues dones que van ser agredides. A una d’elles la van arrossegar estirant-la dels cabells, tot plegat a prop d’unes escales on podria haver patit danys irreparables… Pau Claris és un cas interessant perquè un dels equips policíacs que hi participava també ho va fer a la Mediterrània. Encara hem d’acabar d’esclarir els fets, però podria ser que els agents involucrats en les agressions siguin els mateixos. També hem aconseguit identificar a molts dels agents responsables d’aquesta situació ➡ ❌ Un d’ells és el mateix sotsinspector que ha estat imputat per l’escola mediterrània Per seguir, necessitem el teu suport al #Crowdfunding #Litigis1O ➡ https://t.co/jC6SiooQFw pic.twitter.com/uG3zI8GlTJ — IRIDIA (@centre_IRIDIA) 12 de febrer de 2018 —Mare meva… —Un d’ells amb rang de sots-inspector. Si es confirma, la reincidència seria preocupant i una vergonya perquè són de les imatges més dures de l’1-O. —I finalment, el cas de Roger Español. —Sí, al CEIP Ramon Llull. El cas del Roger ens permet denunciar la desprotecció davant de la violència institucional. Les pilotes de gomes eren prohibides a Catalunya i, tot i això, la policia espanyola les va fer servir per a reprimir. En Roger ha perdut la visió d’un ull. Exigim una reparació, però també volem aconseguir la prohibició definitiva d’aquest material antiavalot. #CasRoger ➡ Hem identificat als comandaments de la línia policial. L'agent concret que dispara encara no està identificat malgrat estar gravat ➡ La policia ha d'identificar-se per davant i per darrere‼ Dona suport al #Crowdfunding #Litigis1O https://t.co/jC6SiooQFw pic.twitter.com/Crk4TefB4E — IRIDIA (@centre_IRIDIA) February 13, 2018 —De què acuseu els responsables? —La majoria de les lesions de l’1-O són policontusions i, per tant, lleus. Hematomes per cops de porra o puntades de peu, per exemple, que només han necessitat una primera atenció mèdica facultativa. Tot això segueix el recorregut com a delictes lleus pels quals el mateix jutge d’instrucció dictarà sentència. Però també ens hem trobat amb fractures intercostals i altres extremitats, ferides que han requerit punts de sutura… Tot això són lesions greus, per entendre’ns, i en alguns casos tenen l’agreujant de deformitat o pèrdua d’un sentit. Aquest és un dels recorreguts penals que explorem, però també acusem els responsables d’atemptar contra la integritat moral de les víctimes. És a dir, considerem que els afectats han viscut situacions clarament vexatòries i humiliants. Quan qui perpetra aquest delicte és un funcionari públic és un delicte realment greu i comporta penes altes de presó. —A què us referiu quan parleu de situacions vexatòries? —Agents propinant puntades de peu a manifestant que ja són a terra; estirades de cabells per apartar gent de les portes dels col·legis; cops de porra contra gent gran asseguda que només cridava ‘som gent de pau’, etc. No únicament la violència denigra. Alguns comentaris dels agents són clarament vexatoris. —En quin punt es troba la instrucció? —Els Mossos van acabant el muntatge de tots els vídeos i material gràfic sobre les càrregues que el jutge va requerir als mitjans de comunicació i als cossos policíacs. Nosaltres, conjuntament amb altres entitats, així com alguns particulars, també n’hem aportat. Una vegada el jutge hagi rebut aquestes imatges, podrà citar tots els denunciants perquè es puguin identificar en el lloc dels fets i també identifiquin els seus agressors. D’aquesta manera, després els podrà citar a declarar. —I les querelles? —Paral·lelament, el jutge ha de decidir si admet a tràmit les querelles. De moment, n’ha acceptades cinc. Dues que vam presentar nosaltres a la Mediterrània i que han permès citar dos agents en qualitat d’investigats i Diego Pérez de los Cobos (coordinador de l’operatiu contra l’1-O) com a testimoni. Les altres són de l’IES Pau Claris. N’ha admès dues presentades per Irídia i una d’Alerta Solidària, que defensa a Marta Torrecillas, la noia a qui la policia va tòrcer els dits i va arrossegar per les escales. A les querelles de la Mediterrània ja s’especificava la identificació dels agressors, per això ja estan citats. A Pau Claris som a l’espera que el jutge rebi el vídeo dels Mossos per a poder-los identificar. Entenem que els pròxims dies es pronunciarà sobre la resta de querelles i creiem que les admetrà. Després dirà quines proves accepta i quines no. —Com heu aconseguit identificar els agents de la Mediterrània? —La policia espanyola ha proporcionat, finalment, tota la informació sobre els agents que van actuar l’1-O, però la tasca que hem hagut de fer és creuar les dades amb les imatges. Saber exactament quina funció feia cadascun. En el cas de la Mediterrània eren noranta, però el cos només els separa per ordre jeràrquic –agent base, sotsinspector, inspector i oficials–, no n’especifica en cap moment la funció. Sobre el paper no sabem qui portava porra i qui conduïa la furgoneta. Per això hem passat hores creuant dades. El cas de la Ramon Llull és especialment greu perquè no han identificat qui eren els escopeters i això complica innecessàriament esclarir el cas d’en Roger Español. Ells saben perfectament qui eren els cinc escopeters, però en l’informe no ho detallen. —Com valoreu l’acció del jutge? —El jutge procedeix amb diligència. Fa bé la seva feina, és a dir, ha vist que hi ha indicis delictius en les càrregues i els intenta esclarir, cosa que la fiscalia, per exemple, no té cap intenció que passi. Hi ha una feinada de por, però la instrucció va avançant i el jutge està predisposat a rebre tota la informació sobre les càrregues. Ha requerit diverses vegades a la policia espanyola perquè identifiqui tots els agents que van participar en l’operatiu. Han passat mesos, però finalment ho ha aconseguit. Ha citat dos agents i Pérez de los Cobos. Ara falta que li lliurin les comunicacions del dia del referèndum. No sabem com acabarà tot plegat, però de moment no ens podem queixar. —Què espera aconseguir Irídia amb totes les querelles? —Volem crear un procés de veritat perquè es reconegui què va passar. De fet, la negació de la brutalitat i la violència ha estat un dels impactes psicosocials que més ha afectat les víctimes. Un procés de veritat, de justícia i que es depurin responsabilitats. Volem que tota persona responsable per les càrregues hagi de respondre, sigui penalment o políticament. Quan dèiem tots els responsables no fem distincions. Volem reparació i depuració a tots els nivells. Des dels autors de les agressions, passant pels responsables dels equips, arribant al centre de comandament de l’operatiu i finalment fins a Pérez de los Cobos, com a màxim coordinador. Ho volem esclarir tot. —Parleu de reparació, però quina mena de reparació es pot fer en el cas de Roger Español? —Que l’estat reconegui la barbaritat que va cometre, que cooperi amb el procediment i doni resposta als centenars de víctimes. Això també implica la fiscalia. Aconseguir que el fet d’esclarir les responsabilitats de les càrregues no sigui una lluita, sinó una oportunitat perquè es faci realment justícia i no quedi ningú impune. I en el cas concret de Roger Español, citant-lo a ell mateix, evitar que torni a passar i, per tant, que es prohibeixin de manera definitiva les pilotes de goma. Volem aconseguir canvis estructurals i culturals perquè no torni a passar aquesta barbaritat. —Com ara? —Prohibint les pilotes de goma, com he dit, però també identificant correctament els agents i fent públics els protocols d’actuació. D’aquesta manera, garantirem que els agents siguin conscients dels seus límits i que no tinguin mai més l’aixopluc de la impunitat. També volem conscienciar la societat de la importància que té en un estat de dret que els seus funcionaris i cossos policíacs actuïn de manera correcta i respectant els drets humans. Per desgràcia, l’1-O ens ha permès de posar sobre la taula amb tota la contundència les conseqüències que genera físicament i psicològicament la violència de la policia. —Sou optimistes amb el procediment? —Necessàriament hem de ser optimistes. —Tenint en compte que la policia espanyola s’ha negat a col·laborar durant mesos… —El jutge ara mateix és el màxim responsable de la instrucció i ha obligat la policia a identificar els agents. Ha costat, certament, però ho ha aconseguit. Ha citat dos policies i Diego Pérez de los Cobos. Només és un principi, però ofereix un missatge d’esperança a tots aquells que tenien certs recels o dubtes a l’hora de denunciar els fets. Val la pena denunciar una situació de vulneració de drets humans. Ara falta que la policia lliuri les comunicacions que hi va haver entre el centre operatiu i els comandaments sobre el terreny. Hem de saber el contingut de les converses i les ordres que es van donar. Tot el que surti d’allà dins pot ser molt bèstia. Clarament, l’actuació no va ser reglamentària i no pot quedar impune. Tenim esperança, sí. Però som conscients que en alguns casos no podrem identificar els agents i s’arxivaran. —Heu parlat de depurar responsabilitats fins a l’últim graó de la jerarquia. Això vol dir que podem veure Pérez de los Cobos i Zoido al banc dels acusats? —Si es lliuren les comunicacions, no descartem acusar Pérez de los Cobos i fins i tot Zoido. No ho descartem. Dependrà de quin sigui el contingut de les comunicacions. De moment, sabem del cert que els responsables són els autors directes i directors dels equips d’avalots que van actuar. Esperem que la policia deixi d’obstaculitzar la instrucció. —Arreu del Principat hi ha diversos jutjats que investiguen les càrregues. Compartiu informació amb les defenses? —Estem en contacte constant amb altres entitats, com Alerta Solidària, la comissió de defensa de l’ICAB o l’Ajuntament de Barcelona. També tenim contacte directe amb els advocats de Girona que han aconseguit que el jutjat número dos citi cinc agents de la Guàrdia Civil com a investigats. Amb la comissió d’advocats de Girona, que han fet molta feina. Hi col·laborem i compartim informació. Vull ressaltar que Irídia és un actor més en tot plegat, i que no hauríem pogut fer res sense la xarxa que s’ha creat. —Abans heu estat crítica amb el paper de la fiscalia. —El ministeri fiscal, segons la llei, en un procediment penal davant d’uns indicis delictius, ha de defensar l’interès general i no pas el del PP o el govern espanyol. Per tant, en un cas com el de les càrregues, hauria de demanar que s’esclarissin els fets i acusar, si ho consideressin oportú. Què passa? En aquesta causa, la fiscalia ha intentat obstruir i boicotar el procediment des de bon començament. En el primer escrit argumentava la sol·licitud d’arxivament en el fet que els ferits per les càrregues només eren el 0,037% dels votants. Hem d’estar contents que hi hagi acusacions en totes les escoles perquè, si no, només hi hauria el ministeri fiscal. En un procediment penal, encara que el jutge consideri que hi ha indicis delictius, si no hi ha acusació, el cas s’arxiva, i aquesta és la voluntat de la fiscalia, que actua com a defensa de la policia. —Hem esmentat Pérez de los Cobos diverses vegades. Voldria que em comenteu un parell de frases seves a instàncies judicials en relació amb l’1-O: ‘El valor primordial era el compliment de la llei per sobre de la convivència ciutadana’ i ‘la policia va actuar com a resposta a accions directes de violència’. —Les dues declaracions són molt preocupants perquè parlem de la persona que el Ministeri de l’Interior espanyol va designar per a coordinar tot l’operatiu policíac. Dit això, la primera pot denotar que Pérez de los Cobos no complia les instruccions del TSJC que detallava que s’havia de retirar el material electoral respectant sempre la convivència. Per tant, pot obrir la porta perquè sigui investigat per desobediència. Pel que fa a la segona, des del primer moment del procediment, la policia ha al·legat que els agents van actuar proporcionalment amb la violència que es van trobar. Però això ho hauran de demostrar. Per sort, hi ha molts vídeos de l’1-O on es veu molta brutalitat policíaca i gent oferint resistència pacífica. —Són declaracions, com comentàveu abans, que tornen a negar els fets. —Sí, demostren una vegada més el negacionisme que fa l’estat dels fets. A les desenes de persones que vam atendre després de l’1-O, una de les coses que més indignaven i no es comprenien era aquesta negació. Recorrent, fins i tot, a la manipulació informativa. Molta gent no s’esperava que un estat que suposadament vetllava pel seu benestar fos capaç d’agredir-los i no admetre els fets. Això té conseqüències físiques i psicològiques i condiciona per sempre el concepte que tenen aquests ciutadans de l’estat de dret i la seva relació amb l’administració.

Summary: ‘Si es lliuren les comunicacions de l’1-O, no descartem que Zoido i De Los Cobos també siguin investigats’


L’Audiència espanyola ha absolt els joves d’Altsasu de l’acusació de terrorisme, però els condemna pels delictes de desordres públics, atemptat contra agents de l’autoritat, lesions i amenaces. D’aquesta manera, la sala primera del tribunal desestima la condemna per terrorisme que demanaven la fiscalia i les acusacions particulars perquè entén que ‘no ha quedat plenament acreditada la finalitat terrorista de la seva acció ni tampoc la seva vinculació o pertinença a ETA.’ Però, en canvi, els jutges sí que diuen que hi ha uns agreujants d’abús de superioritat i d’odi i consideren provat que els joves ‘van actuar motivats per l’animadversió i el menyspreu cap a la Guàrdia Civil i per motius clarament ideològics.’ L’Audiència espanyola ha condemnat Oihan Arnanz i Iñaki Abad a 13 anys de presó, Jokin Unamuno i Adur Ramírez de Alda a 12 anys, Jon Ander Cob, Julen Goikoetxea i Aratz Urrizola, a 9 anys i Ainara Urkijo, a 2 anys de presó. Excepte Ainara Urkijo, que ha estat condemnada per un delicte d’amenaces i desordres públics, la resta dels acusats han estat condemnats pels delictes d’atemptat als agents de l’autoritat i lesions. En el cas d’Iñaki Abad i Oihan Arnanz se’ls ha condemnat també per desordres públics. El tribunal ha considerat ‘provat’ que Jokin Unamuno va començar accions contra els dos guàrdies civils i les seves parelles, juntament amb Oihan Arnanz i Jon Ander Cob. El tribunal ha apreciat els agreujants d’abús de superioritat i d’odi i apunta que els acusats van actuar ‘moguts per l’animadversió i el menyspreu’ cap a la Guàrdia Civil i per motius ‘clarament ideològics’ però considera que no ha quedat acreditada la finalitat terrorista de la seva acció ni la seva vinculació o pertinença a ETA. La Sala ha rebutjat que els fets es tractessin d’una baralla de bar o un petit incident o discussió, tal com al·legaven les defenses.

Summary: Els joves d’Altsasu, condemnats entre 2 i 12 anys, però absolts de l’acusació de terrorisme


El mes de juny l’Agència Estatal de l’Administració Tributària va notificar al Restaurant Siurana que li blocava els comptes bancaris i el NIF perquè no pogués continuar l’activitat empresarial. I per aquest motiu aviat tancaran definitivament. El 2012 l’Andreu Bartolomé i Maria Casademunt, propietaris d’aquest establiment situat al nucli de Siurana, van decidir que no pagarien més imposts a la Hisenda espanyola, i van començar a enviar els pagaments a l’Agència Tributària Catalana. Tanmateix, poc després van saber que aquest òrgan només feia de mitjancer amb Madrid. Per això van decidir d’exercir la desobediència fiscal i no pagar més imposts a l’administració, sinó invertir-los directament en la societat. L’Andreu atén telefònicament VilaWeb quan ha acabat de portar a pasturar el ramat de cabres i ovelles amb què proveeix la carta del seu restaurant. És situat en un lloc idíl·lic, en una cinglera de les Muntanyes de Prades, amb vistes sobre el riu Siurana. No els manquen clients, especialment el cap de setmana, quan la contrada s’omple de visitants. Si no hi ha un tomb d’última hora, el dia 9 de desembre l’Andreu i la Maria serviran els últims àpats al seu restaurant. Per a entendre com és que s’ha arribat a aquesta situació cal tirar enrere, fins a l’any 2012, quan aquests propietaris van començar a practicar la insubmissió fiscal i van crear la plataforma Diem Prou. Emparant-se en l’estatut del 2006, volien pagar els imposts a l’Agència Tributària Catalana i així ‘compensar el deute fiscal’ a què és sotmesa l’economia catalana. Però poc després s’adonaren que l’agència catalana no és sinó un mitjancer, i que els pagaments que li arriben són enviats directament cap a Madrid. ‘Llavors vàrem veure que havíem de fer arribar els diners corresponents als impostos directament a entitats i escoles. Sempre van ser ells que ens van dir quines necessitats tenien’, diu Bartolomé. Durant aquest temps, amb els diners que haurien d’haver anat a parar a la Hisenda espanyola, han comprat un projector per a l’escola de Poboleda (Priorat); butaques per a la sala d’urgències de l’Hospital de Sant Joan de Reus perquè la gent no hagués de dormir en cadires; van col·laborar amb la Cooperativa l’Olivera; van participar amb Càritas; van repartir xecs al mercat per afavorir el comerç local i la gent necessitada de Reus; van fer aportacions a la fundació Base de Tarragona, que fan esport amb nois i noies amb discapacitat… ‘Han estat un munt d’anys en què cada trimestre hem hagut de pensar què en fèiem, dels diners’, diu. Bartolomé assegura que no ha calculat pas quina quantitat han destinat a projectes socials durant aquests anys. A banda de la privadesa, diu que ‘el fet important és el simbolisme, no pas la quantitat’. Els primers mesos de posar en pràctica aquesta desobediència fiscal van rebre requeriments de l’Agència Tributària Espanyola dient que no havien presentat les liquidacions de l’IVA: ‘Sempre vàrem contestar que la nostra documentació era a l’Agència Tributària Catalana. Cada trimestre informàvem a quins projectes socials destinàvem l’import dels nostres tributs.’ En aquest punt Bartolomé fa un incís terminològic. ‘Nosaltres fem una reivindicació fiscal, no insubmissió. Seria insubmissió fiscal si no paguéssim. Pagar d’una manera diferent en cap cas no és insubmissió. És un detall, però és significatiu’, diu. Exterior del Restaurant Siurana. Ells no sabien que l’Agència Tributària Catalana va deixar d’enviar aquesta documentació a l’espanyola. Quan li demanem si aquesta podria ser la causa de la retirada del NIF i el blocatge dels comptes del restaurant, Bartolomé no és pas gaire crític amb l’agència catalana: ‘No seria just de carregar la responsabilitat a una agència intervinguda.’ Per a recórrer contra la decisió davant la Hisenda espanyola, l’Agència Tributària Catalana sí que li va expedir un certificat que confirmava que ell havia estat diligent presentant tota la documentació. Però el recurs no ha reeixit i, si res no canvia, haurà de tancar el restaurant d’aquí a dues setmanes. Davant d’aquesta situació, els propietaris del restaurant van demanar a l’Agència Tributària Catalana que els expedissin un ‘NIF republicà provisional’. ‘Ens van dir que no, que en el moment actual no volien embolicar-se.’ El compte enrere no s’atura i Bartolomé està preocupat: ‘Ens tracten com a delinqüents. Som una empresa petiteta, però tenim de vuit a deu treballadors i juguen amb la vida de famílies que depenem econòmicament del restaurant.’

Summary: Hisenda obliga a tancar un restaurant de Siurana per set anys de desobediència fiscal


La nit de Reis és una de les més esperades de l’any per la seva màgia. En contraposició, el 5 de gener també és la nit en què va morir Idrissa Diallo, un dels molts interns del Centre d’Internament d’Estrangers (CIE) de la Zona Franca de Barcelona aquell 2012. L’Idrissa acabava d’arribar a Espanya des de Guinea Conakry amb només 21 anys, i va morir per falta d’assistència mèdica, després de tres dies demanant atenció urgent, segons asseguren els seus excompanys de cel·la. Les autoritats del CIE van enterrar el cos al cementiri de Montjuïc, sense placa ni identificació. El cadàver de l’Idrissa va quedar abandonat sis anys fins que a principis del 2017 una investigació de La Directa va destapar el cas. Aquest any, les seves restes seran repatriades. El cas d’Idrissa és un més dels que amaguen els CIEs, institucions públiques destinades a allotjar els immigrants en situació administrativa irregular abans d’expulsar-los del país. Es considera com a estranger tot aquell individu nascut fora de la Unió Europea (o sense parents procedents d’aquesta), que no hagi creat un arrelament al país superior als tres anys o que no disposi de permís de residència o treball. Actualment, a Europa hi ha prop de 280 CIEs, dels quals set pertanyen a l’estat espanyol; repartits a Algesires, Las Palmas, Madrid, Múrcia, Barcelona, Tenerife i València.  Violència sistemàtica i violació dels drets L’article 62 bis. sobre els Drets dels Estrangers Internats de la Llei d’Estrangeria estableix en els seus punts a i b que els immigrants tenen dret a “ser informats de la seva situació” i a què “es vetlli pel respecte a la seva vida, integritat física i salut, sense que en cap cas puguin ser sotmesos a tractes denigrants…”. A la pràctica, però, les violacions dels drets humans fonamentals per part de les autoritats són una constant, segons denuncien associacions com el Síndic de Greuges, encarregada de defensar els ciutadans de les accions de l’estat. “S’aprofita l’opacitat d’aquestes institucions, que si bé no són penitenciàries actuen com a tals, i el desconeixement que els reclusos tenen de la legislació per incomplir-la”, afirma César Ciriano Vela, Doctor en Dret Administratiu per la Universitat de Saragossa. Per una banda, Martí Busquets, representant de la plataforma Tanquem els CIE, situa l’origen de l’agressivitat en el personal que gestiona aquests centres: en lloc de ser funcionaris especialitzats com a les presons, se n’encarreguen policies nacionals de “perfil racista i xenòfob”. Per la seva part, César Ciriano, advocat especialista en estrangeria, apunta més alt en la jerarquia de responsabilitats: “Qui regula els CIEs és el Ministeri de l’Interior, que emet la directriu de ser durs amb els residents perquè quan siguin expulsats parlin malament d’Espanya als seus països d’origen”. Ciriano fonamenta el seu argument en què “és incomprensible que es detinguin persones pel simple fet de trobar-se en situació residencial irregular”. Aquesta incomprensibilitat es fa palesa quan es contemplen les últimes estadístiques recollides a l’informe de Memorias del Defensor del Pueblo como Mecanismo Nacional de Prevención de la Tortura (2011-2016). Segons aquest estudi, l’any 2016 es van ingressar 7.597 persones als CIEs espanyols, de les quals només 2.205 van ser expulsades del país. Gairebé el 71% dels interns (més de 5000) van haver de passar per aquest tipus de centre sense cap més motiu que la retenció i el càstig injustificats. Step by Step Charts Infogram Les expulsions, que han anat decreixent progressivament en els últims anys, s’aturen per motius diplomàtics, ja que sovint no existeix cap conveni de repatriació amb els països d’origen però, sobretot, per raons econòmiques: cada deportació li costa a l’estat 6.000 euros, entre els quals s’inclouen el bitllet d’avió de l’expulsat i els d’anada i tornada dels dos policies que l’acompanyen. Últimament, s’ha seguit una estratègia per reduir costos que ha acabat sent contraproduent: “S’acompanya el deportat fins a la porta de l’avió i s’embarca sol. Un cop dins, s’hi nega a viatjar; i com el comandant no té cap obligació d’endur-se’l el deixen sortir”, explica Ciriano. ‘Overbooking’ i indistinció dels interns Un altre element d’especial importància en els CIEs és la decompensació regnant entre la capacitat d’aforament màxima i l’acollida ‘de facto’, que potencia la precarietat d’aquests indrets. La superpoblació del CIE d’Algesires va fer que l’octubre de 2016 un centenar d’immigrants il·legals trobats a Motril (Granada) no fossin ingressats per falta d’espai. Tot i la renovació constant de reclusos cada seixanta dies, termini legal màxim de retenció, la situació segueix plasmant una gran diferència entre les xifres d’asil adequades i les que realment s’hi donen. Aquest aglutini d’immigrants irregulars acaba derivant en situacions de negligència condemnables legalment. D’una banda, no existeix segregació entre els reclusos comuns i els que han comès delictes, tal com contempla l’article 7 sobre Instal·lacions i mitjans bàsics del Real Decret 162/2014, relatiu al funcionament i al règim interior dels CIEs. Per altra banda, voluntaris de Migra Studium van notificar el 2016, després de visitar el CIE de la Zona Franca de Barcelona, la presència de fins a quatre menors no acompanyats. El mateix Ministeri de l’Interior estableix que en cap circumstància pot ser decretat l’ingrés de menors en aquestes fundacions si no és per raons “d’unitat familiar”, i que en cas de trobar-se sols a Espanya ja existeixen els CRAI per fer-se’n càrrec. La fi dels CIEs A causa de les males condicions i a la poca eficàcia dels CIEs espanyols, han sorgit iniciatives que tenen com a objectiu tancar-los. A Catalunya, l’any 2012 neix la plataforma Tanquem els CIE arran de la mort d’Idrissa Diallo. Des de l’organització tenen com a finalitat acabar amb aquestes institucions i així “crear una societat tolerant on es rebutgi la Llei d’Estrangeria vigent, fruit d’un passat colonial en què es mercantilitzava les persones”, explica Martí Busquets, activista de la plataforma. Pel que fa a la política migratòria, Busquets opina que neix estretament lligada al sistema capitalista: “Si produeixes, aconsegueixes els papers”. L’alternativa que proposen als CIEs és clara: erradicar-los. Segons explica Busquets, “les persones que migren no ho fan per caprici, sinó per guerres o dificultats que hem ocasionat els europeus”. A més, sosté que els fluxos migratoris no es poden ni s’han de regular: “Les migracions a Espanya no es limiten amb una tanca; ja que l’únic que s’aconsegueix és jugar amb la vida de les persones”. Institucions com Tanquem els CIE defensen els drets dels immigrants i vetllen per la seva regularització | Imatge cedida per Tanquem els CIE Per altra banda, Ciriano creu que s’hauria de fer una reforma de la política migratòria de la Unió Europea, centrant-se en els delictes dels ciutadans i no en la seva nacionalitat o papers. Seguint la línia de Tanquem els CIE, Ciriano també creu que els centres haurien de desaparèixer, però proposa una alternativa més social en cas que haguessin de continuar existint: que es revesteixin d’un caire més educatiu, disposant els interns de més llibertat i de la possibilitat d’accedir a mecanismes per regularitzar la seva situació. Els CIEs són la punta de l’iceberg de tota una Llei d’Estrangeria comunitària a escala europea. Una política de fronteres que a la pràctica mercantilitza les persones i condiciona la seva lliure circulació. El periodista i escriptor uruguaià Eduardo Galeano va escriure un poema que parla del ’delicte’ que cometen totes aquelles persones que volen formar part del Primer Món, “Los Nadies”: Que no son seres humanos, sino recursos humanos (…) Los nadies, que cuestan menos que la bala que los mata.

Summary: Els CIEs, la punta de l’iceberg de la política migratòria


La vice-presidenta del Consell i dirigent de Compromís, Mónica Oltra, considera que repetir les eleccions espanyoles seria ‘un fracàs col·lectiu’ que portaria ‘a l’enuig col·lectiu’, perquè ‘la gent ara mateix no està frustrada’, sinó ‘molt enfadada’. Oltra assenyala en una entrevista a l’agència EFE que en les negociacions per a intentar conformar un govern a Espanya hi ha hagut excés de ‘testosterona’ i d’actituds ‘poc empàtiques’. ‘Ha sobrat soroll i ha sobrat relat.’ ‘I, com a contrapunt, ha faltat escolta, ha faltat posar-se al lloc de l’altre, ha faltat generositat, ha faltat realitat’, assevera. Segons que diu, ‘ha faltat responsabilitat’ i ‘en la lluita pel relat, s’han oblidat de la realitat’: que milions de persones necessiten que s’atenguin les seves necessitats vitals. També ha vist que manca ‘un mètode’ en les negociacions, que és haver començat pel programa, per veure què es vol fer i per a què es vol governar, atès que ‘el com i el qui’ n’haurien estat la ‘conseqüència lògica’. Insisteix que hi ha milions de persones amb noms i cognoms a l’espera que es garanteixin les polítiques socials i que hi hagi finançament per a aquestes polítiques de les comunitats autònomes. En la seva opinió, ‘la gent està farta que no sàpiguen gestionar el seu vot’, ‘molt decebuda, fins als nassos’ d’aquesta situació política i de la immaduresa que s’ha mostrat, i ‘molt farta de sentir-se utilitzada i que ens prenguen per babaus’. Ha afirmat que li vénen ganes d’asseure els dirigents del PSOE i Podem ‘en una habitació i que no en surten fins que ho solucionen’. ‘Aquí hi ha una responsabilitat compartida’, Oltra, per a qui el problema és que ‘ara mateix tothom està ocupat a veure qui té més responsabilitat en tot això, i en treure de sobre les puces, en comptes d’estar ocupats a veure com s’arregla això’ i s’arriba a un acord. ‘Si les energies que inverteixen a fer veure a la ciutadania qui té més responsabilitat en tot això les invertissen a arribar a un acord, ja hauríem tingut govern’, insisteix Oltra, que afegeix que això que ‘dos no es barallen si un no vol no és veritat’. Sobre si té solució al setembre, afirma que hi confia: ‘Si posem cara a tot això, si recordem la gent i ens oblidem dels relats i de l’èpica, igual té solució al setembre; jo espere que sí.’ Considera que en aquest àmbit ‘sempre és possible construir ponts’, car ‘les mateixes pedres que construeixen murs també construeixen ponts: és qüestió de triar què es vol construir’. Per Oltra, el pacte de govern a la Generalitat, el Botànic II, que ha donat lloc a un executiu de coalició integrat pel PSPV, Compromís, Podem i Esquerra Unida, és ‘sens dubte’ un ‘mirall on es pot mirar qui vulgui mirar-se’, tot i que matisa que ho diu’ sense ànim de donar lliçons a ningú, ni de bon tros’. Insisteix en la necessitat de tenir un govern espanyol que ‘comence a arreglar’ el problema del finançament autonòmic, un afer ‘fonamental’ i ‘urgent’ per al País Valencià, i que hi hagi pressupost de l’estat espanyol, ja que si al final es tornen a prorrogar els de Cristóbal Montoro, l’ex-ministre d’Hisenda espanyol del PP ‘es posarà la medalla d’haver fet el pressupost més llarg de la història’.

Summary: Oltra opina que repetir les eleccions espanyoles portaria al ‘enuig col·lectiu’


La renovació de la cúpula del poder judicial espanyol, amb la designació de facto del nou president del Consell General del Poder Judicial (CGPJ) i del Tribunal Suprem, Manuel Marchena, per part del PP i el PSOE, ha causat un gran rebombori polític i sobretot mediàtic. Teòricament, són els vocals del CGPJ, també elegits pels partits polítics, que han de designar el president de l’organisme, però el nom ja els és imposat abans de ser elegits. Cada cinc anys es renova la cúpula del poder judicial, amb els canvis al CGPJ. No hi ha voluntat política de canviar el sistema d’elecció dels vocals ni del president de l’òrgan director de la justícia espanyola. N’és una prova el piulet del president espanyol, Pedro Sánchez, el 2014, quan defensava un CGPJ independent de l’executiu. L’afirmació admet implícitament que amb el sistema d’elecció actual la cúpula judicial espanyola és polititzada. Quatre anys després, ara de la Moncloa estant, Sánchez no ha promogut cap reforma i ha negociat amb el PP el repartiment de cadires al CGPJ. Aquesta politització flagrant de l’elecció de la cúpula del poder judicial espanyol és una de les principals mancances de la justícia, segons que han denunciat recurrentment els informes GRECO del Consell d’Europa. Ciutadans no ha volgut participar en l’elecció del nou CGPJ perquè és contrari a aquest sistema, mentre que Podem no ha renunciat a tenir pes en la nova cúpula judicial espanyola. El repartiment dels jutges ha agreujat encara més la crisi de la justícia espanyola, cada dia més qüestionada per la contestació social d’algunes decisions judicials, el procés judicial contra els dirigents de l’independentisme i les múltiples condemnes del Tribunal d’Estrasburg per violacions de drets fonamentals. Les clatellades del Tribunal d’Estrasburg Aquests últims mesos, el Tribunal Europeu dels Drets Humans (TEDH) ha posat en evidència algunes sentències dels tribunals espanyols. L’última, la que diu que el dirigent independentista basc Arnaldo Otegi no va tenir un judici just a Espanya. Segons Estrasburg, tampoc no en van tenir Jacinto García, Díez Usabiaga, Zabaleta Tellería i Rodríguez Torres. Otegi, condemnat per haver intentat la reconstrucció de Batasuna, era un element molest per la implicació en el procés de pau del País Basc i la dissolució d’ETA. L’any passat, l’ex-president del parlament basc Juan María Atutxa també va guanyar una demanda contra Espanya al TEDH. Estrasburg va sentenciar que tampoc no havia tingut un judici just per part de la justícia espanyola, que l’inhabilità per haver-se negat a dissoldre el grup parlamentari de l’esquerra abertzale el 2003. Espanya, enguany, també ha rebut una condemna per haver multat dos joves que havien cremat fotografies del rei espanyol el 2007 a Girona. Els van sancionar per injúries greus a la corona, però el TEDH va dictaminar que aquell acte tenia l’empara de la llibertat d’expressió. L’Audiència espanyola també persegueix rapers (Valtònyc, La Insurgencia, Hasél), anarquistes com Nahuel, periodistes com ara Verónica Landa i Boro i cineastes com Alejandro García per suposades injúries a la corona i enaltiment del terrorisme en l’exercici de la seva llibertat d’expressió. Són desenes de casos que demostren la voluntat repressora de la justícia contra la dissidència social i política. Les clatellades d’Estrasburg a Espanya per la qüestió de les tortures també són habituals. El 2004, una condemna per no haver investigat les tortures del 92; el 2011, per haver violat la llibertat d’expressió d’Otegi; el 2012, per les tortures a Martxelo Otamendi; enguany, per maltractaments als dos autors de l’atemptat d’ETA de la terminal 4 de l’aeroport de Barajas. Malgrat que ministres com Josep Borrell han insistit a dir que Espanya rep menys sentències contràries del TEDH que alguns altres estats de la Unió Europea, és evident que la gravetat d’aquests casos, especialment relacionats amb el conflicte del País Basc, denota un biaix de la justícia espanyola contra l’esquerra abertzale. També cal recordar la sentència del 2013 contra la ‘doctrina Parot’. L’impacte polític, social i mediàtic de les condemnes d’Estrasburg tampoc no es pot menystenir. El canvi de criteri amb l’impost de les hipoteques L’últim escàndol del Suprem és el canvi de criteri sobre si l’impost de les hipoteques l’han de pagar els bancs o els clients. A final d’octubre, el tribunal va sentenciar que la banca s’havia de fer càrrec de l’impost. El rebombori i les caigudes a la borsa van fer que Lesmes i el president de la sala tercera, Luis María Díez-Picazo, convoquessin un ple de la sala al cap de dues setmanes per a analitzar si se’n desdeien, cosa que va passar, efectivament, la setmana passada, després de dos dies de deliberació. La pressió de la banca va empènyer la sala tercera del Suprem a canviar el criteri després d’una votació molt ajustada. Oficialment, el motiu de la revisió fou l’impacte social i econòmic de la sentència, malgrat que teòricament la justícia pren les decisions de manera ajustada al dret i sense tenir-ne en compte les conseqüències. Una altra onada d’indignació va apoderar-se de la ciutadania i fins i tot dirigents del PP i Ciutadans van atrevir-se a criticar la justícia. En un cop d’efecte, el govern espanyol va aprovar un decret-llei per a rectificar la decisió del Suprem i apaivagar les mobilitzacions. El president del CGPJ, Carlos Lesmes, va arribar al punt de demanar perdó públicament per la manera com s’havia gestionat aquest cas. L’associació Jutgesses i Jutges per la Democràcia va demanar-ne la dimissió i la de Díez-Picazo. El cas Altsasu, o la doble vara de mesurar Una baralla en un bar al poble navarrès d’Altsasu va acabar el juny amb una sentència duríssima de l’Audiència espanyola. Entre dos i tretze anys de presó per a vuit joves condemnats per desordres públics, atemptat contra agents de l’autoritat, lesions i amenaces. Qui va prendre part en la baralla van ser agents de la Guàrdia Civil, però van ser presentats com a víctimes de la baralla. De primer, l’acusació va ser per terrorisme –delicte del qual foren absolts. Per acabar-ho d’adobar, tres d’aquells joves van passar més d’un any i mig empresonats preventivament. L’escàndol dels correus insultant l’independentisme A mitjan setembre d’enguany, Eldiario.es i Elmón.cat van publicar una trentena de correus del fòrum intern del CGPJ en què jutges de tot l’estat espanyol abocaven sense miraments tota la seva catalanofòbia, amb insults inclosos, contra l’independentisme i els seus dirigents. ‘Nazis’, ‘virus’, ‘germen’, ‘criminals’, ‘violents’ i ‘fills de puta’ eren algunes de les dedicatòries als presos polítics, els exiliats i més dirigents del moviment. El col·lectiu ciberactivista Anonymous va revelar poques hores després els noms dels jutges que havien insultat l’independentisme. El president de la Generalitat, Quim Torra, va demanar la dimissió de Lesmes, però el CGPJ ni es va immutar i les quatre associacions de jutges de l’estat espanyol van signar un comunicat criticant Torra. El suport al tribunal de la Manada La sentència de l’Audiència de Navarra, l’abril passat, va absoldre d’agressió sexual i va condemnar per abús els cinc membres de la Manada a nou anys de presó. Al juny, el mateix tribunal va decretar llibertat provisional per als cinc violadors. Les manifestacions van ser espontànies a tot l’estat espanyol, amb grans mobilitzacions d’indignació arreu. Els dirigents polítics van criticar amb més o menys èmfasi la decisió de l’Audiència de Navarra, però tant el CGPJ com el Suprem van fer pinya amb l’Audiència de Navarra i van defensar la sentència. El gest gremial va causar estupefacció. La ficció de la violència i la persecució de l’independentisme Aquest darrer any també s’ha recaragolat el codi penal per a construir un relat fictici de la violència que justifiqui els empresonaments dels dirigents independentistes. L’acusació de rebel·lió sostinguda pel Suprem i el jutge Llarena ha estat totalment desacreditada als tribunals europeus. El cas és que més d’un centenar de professors de dret penal veuen injustificada l’acusació. La instrucció de Llarena, curulla d’irregularitats segons que han denunciat els advocats, i totes les indefensions que ha posat en relleu la defensa dels presos polítics tindran un pes determinant en el judici i la demanda que es presentarà al TEDH després de la sentència, que es preveu que serà condemnatòria.

Summary: El repartiment de jutges entre el PP i el PSOE agreuja la crisi de la justícia espanyola


El govern estudia canvis en els imposts, inclòs en l’IRPF, per a no dependre tant del FLA. Ho ha declarat aquests dos últims dies el secretari d’Economia de la Generalitat, Pere Aragonès, i avui ho ha admès la portaveu de l’executiu, Neus Munté, tot i que no ha confirmat si hi hauria un augment en el tram de les rendes més altes, com havien suggerit tant Aragonès com Oriol Junqueras. Ha afegit, això sí, que no hi havia previst d’apujar l’IRPF en cap tram en el pressupost del 2016. En canvi, ha insistit a dir que la prioritat del govern era d’aplicar més progressivitat i rebaixar la pressió de l’IRPF en les rendes baixes i mitjanes. El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, s’ha afegit a Munté i ha dit que el govern no preveu d’apujar l’IRPF ara mateix, tot i que en algun tram es podria estudiar una puja en el futur. ‘Però ara no estem en aquest escenari, no és la nostra hipòtesi’, ha insistit. En aquest sentit, ha indicat que esperava no haver de tocar l’IRPF ni tampoc imaginar noves figures impositives. Puigdemont també ha dit que els imposts no han de servir per a resoldre problemes de finançament. ‘Si tenim un problema amb el sistema de finançament, el que hem d’arreglar és el finançament’, ha afegit. Tot i que hi ha acord entre els socis de govern que cal trobar noves vies per a aconseguir ingressos, l’opció que va obrir la setmana passada el vice-president, Oriol Junqueras, d’apujar els trams més alts de l’IRPF no ha pas suscitat el mateix consens. Munté descartava fa uns dies aquesta opció, i avui ha reconegut que era una més de les opcions en estudi, però situant-la més enllà del 2016. ‘És imprescindible de poder millorar la progressivitat i disminuir la pressió fiscal tan elevada en rendes baixes i mitjanes; no volem dependre tant del FLA ni haver de pagar uns interessos injustos, i volem augmentar la inversió social –ha dit Munté–. Per això hem cercat els marges existents des del punt de vista impositiu per millorar l’entrada de nous ingressos.’ I sobre això ha apuntat la possibilitat d’un nou impost ambiental. En una entrevista ahir a VilaWeb, Aragonès deia que era probable que hi hagués modificacions en algun tram de l’IRPF: ‘Vull recordar que tenim aprovat per moció parlamentària que el Departament d’Economia ha d’estudiar modificacions impositives per a incrementar els recursos de la Generalitat i aquest mandat parlamentari parla de l’IRPF, dels impostos de successions, dels ambientals i de més mesures tributàries. Nosaltres ara som en fase d’estudi i no tenim cap conclusió. Però evidentment treballem amb la màxima rapidesa perquè, hi hagi la conclusió que hagi, es faci de pressa i això pugui contribuir en el pressupost de la Generalitat.’ Però Munté ha esgrimit, per a respondre a les declaracions tant d’Aragonès com de Junqueras, que el programa electoral de Junts pel Sí no parlava pas d’augment d’imposts, sinó ‘de fer un sistema més progressiu i amb més ingressos’. Podeu llegir l’entrevista a Pere Aragonès on parla de la pujada de l’RPF.

Summary: El govern no preveu d’apujar l’IRPF, ara com ara


Fa catorze mesos que va començar una gran aventura: fer la volta al món sense avions i amb pocs diners. No es va posar data de tornada, només la fita d’esprémer al màxim l’experiència. Fa un any que explica cada dimarts les seves aventures a la secció de VilaWeb ‘Una volta al món sense bitllet de tornada’. Ara Sergi Unanue fa una petita parada i comença una nova aventura dins aquest gran projecte que és fer la volta al món. Els mesos vinents travessarà l’Himàlaia per un camí de 1.700 quilòmetres a una altitud mitjana de més de 4.000 metres, anomenat el Gran Camí de l’Himàlaia. En aquesta entrevista confessa que li agraden els desafiaments i que aquest que té davant és l’aventura més boja que hagi fet mai. Fins ara menys de cent persones han acabat tot el camí. Però ell té les idees clares: ‘No és tan important de superar-los com d’intentar-ho, de veure fins on sóc capaç d’arribar’. —Ja fa més d’un any que feu la volta al món. Ara comenceu una nova aventura dins aquesta aventura… —Després de catorze mesos d’aventures, he decidit d’emprendre un altre viatge dins aquest gran viatge. De tant en tant m’agrada fer bogeries cercar reptes personals. Fer coses que abans pensava que eren fora del meu abast i que ara veig que només cal intentar de fer-les. La que ve ara és l’experiència més boja que he fet fins ara. Faré el Gran Camí de l’Himàlaia. —Què és el Gran Camí de l’Himàlaia? —És un recorregut de 1.700 quilòmetres per dintre el Nepal i que travessa l’Himàlaia. Normalment s’hi tarda entre tres i cinc mesos. És considerat el recorregut de muntanya més elevat i més llarg del món. Els 1.700 quilòmetres es fan a una altitud mitjana de més de 4.000 metres. Aquest exemplar d’àguila daurada pesava gairebé set quilos. —No és com tot allò que estàveu acostumat a fer. Per a això cal preparació… —Per a fer això necessites sobretot preparació mental. I per sort, com que fa tants mesos que viatjo, ja m’he posat a prova de moltes maneres. Fa molts mesos que m’entreno. M’han passat moltes coses, fins i tot situacions perilloses. I sempre me n’he acabat sortint! I també hi ha la part de l’entrenament físic. En aquest aspecte no estic tan preparat. No he fet res específic. Confio que el recorregut farà d’entrenament. Són molts dies caminant. I els primers dies no són tan complicats, són d’un nivell força a l’abast de tothom. Això em servirà d’entrenament per quan comencem a trobar-nos en situacions que demanen més experiència tècnica. La veritat és que em veig bé físicament; si no, no ho faria. —No ho fareu tot sol… —No, aniré amb en Daniel Benedicto, un viatger que té una història molt semblant a la meva. No el coneixia abans d’aquest viatge, però ara fa si fa no fa un any, ja vam fer una aventura conjunta. Vam comprar uns cavalls a Mongòlia i vam viatjar-hi durant setmanes. Vam estar pràcticament un mes perduts per l’estepa de Mongòlia, la zona amb una densitat de població més baixa del món. Després d’aquesta aventura, sabem que ens entenem bé i per això ens atrevim a fer aquest nou desafiament conjunt. Ens compensem molt bé en situacions que requereixen una reacció ràpida i prudent alhora. Són molts dies amb una sola persona i has de saber que anirà bé perquè si no pot acabar afectant molt tota l’experiència. —Parleu-nos d’aquest camí. Són cinc mesos, però pots girar cua? Pots aturar-te? —Depèn de la situació. La realitat és que poden passar moltes coses. Si ens trobem de cop amb un pas que no es pot travessar haurem de recular i cercar alternatives. Però hi ha situacions que no són tan fàcils. Si t’enganxa una tempesta de neu forta, s’inhabiliten tots els camins, tant els de davant com els de darrere. Per a situacions com aquesta ja hem contractat una assegurança. Si necessitéssim un salvament ens enviarien un equip amb helicòpter. Toquem ferro i esperem que no passi, però és una possibilitat que sabem que pot arribar. Anem tan segurs com podem i sabem que no ens la volem jugar més del compte. És una experiència perillosa i difícil, però tenim ganes de fer-ne moltes més. N’hem parlat i no ens arriscarem més del compte quan ens trobem en situacions de perill. El Mardi Himal, de 5587 metres, és a la regió de l’Annapurna, al Nepal. —Per què heu decidit de fer aquesta aventura? —El fet de viatjar m’ha descobert l’adrenalina i la satisfacció d’acomplir petits projectes, petites fites. Vaig anar amb cavalls per Mongòlia amb en Dani, vaig travessar tot Cambotja a peu, del Vietnam a Tailàndia, em vaig comprar una moto al Vietnam per anar els llocs que normalment no es visiten… Cercar aquests petits desafiaments és un tret d’identitat de la meva manera de viatjar. No és important de superar-los o no, sinó d’intentar-ho, veure fins on sóc capaç d’arribar. Està bé trobar-te en situacions en què has de saber reaccionar de la manera més adequada. És un aprenentatge constant. —I en aquest cas, què cerqueu? —En el Gran Camí de l’Himàlaia, sens dubte, hi pesa el fet de posar a prova el nostre estat físic. Però també les ganes de veure uns paisatges que semblen increïbles. En les poques excursions que he fet durant els dies que he estat a l’Himàlaia, les muntanyes m’han corprès, m’han deixat encisat i tinc ganes de veure’n molt més. Són camins sense parió amb cap altre lloc del món. Meghalaya és segurament la zona més verda del món. —Aquest desafiament l’ha aconseguit molt poca gent… —Sí, de fet, segons la plataforma que es dedica a comptar les persones que ho fan oficialment hi ha menys de cent persones que l’han acabat. En realitat, si nosaltres ho acabem aconseguint, seríem els primers catalans de fer-ho, si més no oficialment. Això també hi dóna un cert encant. Vol dir que ens trobarem zones on no ha arribat el turisme de masses. Seran experiències úniques. —Per què ho fet tan poca gent? —Suposo que per la complicació, però també perquè és relativament nou. Aquest camí el va crear un afeccionat al senderisme britànic fa vint anys. En aquell moment hi havia molts recorreguts per a fer l’Himàlaia, però aquest home va voler explorar-los tots i unir-los per crear aquest projecte. Després el govern s’hi va afegir i ara en fa promoció. Volen aconseguir que els diners que aporta el turisme arribin també a aquestes zones tan aïllades. Són zones on només es pot arribar caminant, amb helicòpter o amb cavall… Malgrat tot, el govern no ho acaba de fer fàcil. Per exemple, hi ha moltes dificultats amb els permisos. A cada regió es necessita un permís especial; això acaba significant pagar més diners. A més, el país tan sols dóna visats de cent cinquanta dies l’any. Això vol dir que has d’entrar amb la idea claríssima de què vols fer. Pensa que aquests cent cinquanta dies són els cinc mesos que pot durar a tot estirar el recorregut. Imagina’t que no el pots acabar? Has de sortir del país i esperar-te a l’any següent per tornar a entrar. —Però fa un temps ja vau ser al Nepal. Això vol dir que tindreu menys dies de visat? —Sí, només me’n queden cent cinc. I comptant la setmana que prepararé el camí, me’n quedaran uns noranta. És molt probable que no puguem acabar el camí de l’Himàlaia en tan poc temps. Calculem que haurem de sortir i anar a l’Índia. Quan comenci el 2020 podrem tornar a entrar i acabar el recorregut que ens falti. —Però això serà el mes del mes de gener… Hi farà molt fred. —Sí, serà interessant de veure com ens en sortim. Això també és un dels motius de començar al setembre. Ara acaba la temporada de pluja i comença la millor època per a fer senderisme al Nepal. A partir del novembre comença a venir el fred, però no és fins al desembre que hi ha fred de veritat. Al desembre i al gener és fred total. Viurem temperatures molt baixes i caminarem amb neu sota els peus. És una dificultat per a caminar, però també per a dormir. La humitat i el fred poden dificultar molt la comoditat a l’hora de dormir. Un gest importantíssim quan es fa activitat física cada dia. A diferència d’occident, ací l’autostop s’ha de fer amb la mà plana, sense alçar el polze. —I després d’aquesta aventura que vindrà? Ja teniu alguna altra idea? Sortireu d’Àsia? —La meva intenció l’any que ve, quan acabi aquesta aventura a l’Himàlaia, és anar cap a l’oceà Pacífic. Intentaré anar a un port on pugui trobar un vaixell per travessar aquest oceà. A veure si ho aconseguim. La veritat és que és molt difícil. És molt complicat perquè habitualment els vaixells fan el recorregut en sentit contrari. Pocs vaixells s’aventuren a travessar-lo cap a Amèrica. Però jo ho intentaré. Sóc conscient que tinc el desafiament de no agafar cap avió, però si mai he de fer una excepció, la puc fer, tampoc no he de deixar de viure experiències per aquesta limitació. És el meu desafiament romàntic. És una fita personal per veure tota la terra i la mar que vaig travessant. —I tornar? —La veritat és que és temptador perquè ara és el moment, d’ençà que he sortit, que sóc més a prop de casa. Això es nota, per exemple, amb la diferència horària. Ara és més fàcil de comunicar-me amb la família i els amics. I m’agradaria tornar-los a veure, però crec que no és el moment encara. Em falten algunes coses per fer abans. Segurament no tornaré fins que no hagi acabat aquesta primera volta al món. I dic primera, perquè he descobert que viatjar d’aquesta manera és el que més m’agrada. Crec que després d’aquesta volta en començaré una altra, amb noves fites. Ara la faig sense agafar avions i intentant demostrar que es pot viatjar sense gaires recursos. Ja tinc pensada alguna cosa per a la següent, però encara no ho puc dir. —Però encara falta molt per a acabar la primera, no? Al ritme que heu fet Àsia? O no? —Ja ho veurem… Potser a Amèrica no hi estic tant de temps. Potser vaig més de pressa i deixo Amèrica per fer a fons durant la segona volta el món. Improviso força. Em guio per les sensacions que em fan els llocs, les recomanacions de la gent que vaig trobant, les aventures… És difícil de dir quan acabarà aquesta volta al món o quant estaré a cada lloc. Pot ser que acabi d’aquí a dos anys o potser en passaran deu. Els cocos són presents tothora, fins i tot quan es rebenta una roda enmig d’enlloc. —Però segurament per a vós viatjar ja no és allò que era al començament? —Ara el viatge és el meu estil de vida. L’última vegada que vam parlar, feia només dos mesos que havia començat i encara tenia el xip de vacances. Sempre intentava de veure el màxim de coses possibles, anar de pressa, estar molt actiu… Però, òbviament, aquest és un ritme de vida que no es pot aguantar durant tot un any. He après a agafar-me les coses amb calma, a descansar quan ho necessito… Per sort, els nòmades digitals, sempre que ho necessitem, podem aturar-nos en una ciutat que ens agradi i passar-nos-hi un temps. —Què heu aconseguit aquest any? —M’he demostrat que és possible de viatjar sense pagar allotjament. Durant aquests mesos només vaig haver de pagar allotjament dues vegades i perquè vaig estar malalt i no vaig voler molestar cap amfitrió. Sempre he utilitzat Couchsurfing i l’acampada lliure. També m’he endinsat en el món de l’autostop. És una manera molt divertida de viatjar. I sens dubte en l’àmbit personal vaig creixent molt. Ara tinc molta més facilitat per a comunicar-me amb persones que no conec o per a desenvolupar-me en llocs desconeguts que d’entrada semblarien impossibles. —Sempre trobeu la part positiva de les coses. Però segur que en aquest any hi ha hagut moments molt complicats. —Fins ara no he tingut cap moment de demanar-me ‘Què hi faig aquí?, vull tornar a casa’. Sí que he tingut situacions complicades. Per exemple, quan em van voler atracar a Cambotja. Va ser una situació complicada, però vaig poder sortir-me’n i al final no em van atracar. Quan m’he perdut, m’he acabat trobant. Al final no ha passat res gaire dolent. No hi ha cap experiència que m’hagi fet demanar: què faig? I no ho dic per quedar bé o perquè he de ser optimista de cara a les xarxes socials o als mitjans de comunicació. De veritat, ho entenc així. Continuo molt motivat. Una de les coses bones que té aquest estil de vida és que sempre tens projectes. Sempre penses en coses diferents. De moment no veig la possibilitat de cansar-me a mitjà o llarg termini. M’imagino que acabarà passant, però ara per ara ho veig impossible. —I en aquest any d’experiència heu canviat, és a dir, hi ha coses que abans pensàveu que eren impossibles i les heu acabades fent? —Sí. Absolutament tothom té idees preconcebudes que són errònies i que s’han d’experimentar de primera mà per veure si són veritat o no. No són únicament les impressions que tenim dels altres, sinó també les que tenim de nosaltres mateixos. Per mi travessar tot Europa fent autostop semblava pràcticament impossible, però ho vaig aconseguir. Estar un any sense pagar per l’allotjament semblava impossible, però ho he fet. O l’aventura dels cavalls de Mongòlia… No faria el projecte del Gran Camí de l’Himàlaia si no fos perquè he descobert que les coses són més fàcils que no sembla. —Ara hi ha aquesta aturada de cinc mesos. Deixareu d’escriure articles a VilaWeb setmanalment. Però si els lectors volen seguir l’aventura com ho poden fer? —Les condicions de la nova aventura fan més difícil de mantenir la secció de VilaWeb cada setmana, perquè òbviament internet no arriba a tots els punts de l’Himàlaia. Així i tot, sempre que trobi connexió intentaré explicar què és el que faig. A més a més, també seré a les xarxes socials, a @losviajesdewalliver. —El fet d’explicar la vostra experiència a VilaWeb o les xarxes socials, que aporta al vostre viatge? —Tenim molta sort de l’època que vivim, perquè podem estar connectats no únicament amb la família i els amics sinó amb una comunitat que no conec personalment però que em dóna suport i està interessada a saber què faig. Això em fa sentir menys sol. El fet d’escriure a VilaWeb dóna més significat al viatge que faig. Aquests últims mesos hi ha lectors de VilaWeb que m’han explicat que, gràcies a algun dels meus articles, aquestes vacances han provat coses diferents i n’estan molt contents. Per mi, aquest és el millor premi: haver pogut estimular a canviar la manera de viatjar d’algunes persones. És una gran satisfacció.

Summary: Sergi Unanue: ‘L’experiència que ve ara serà la més boja que hagi fet mai: 1.700 quilòmetres travessant l’Himàlaia’


El capità del FC Barcelona, Leo Messi, ha declarat avui que veu ‘estrany’ l’escàndol que va destapar la Cadena SER sobre la presumpta contractació per part del Barça dels serveis d’una empresa per a protegir la reputació del president del club, Josep Maria Bartomeu, i atacar a les xarxes socials el mateix Messi i altres persones de l’entorn del Barça, com l’ex-president Joan Laporta, el candidat Víctor Font, l’ex-entrenador Pep Guardiola i els futbolista Gerard Piqué, els ex-jugadors Carles Puyol i Xavi Hernández, l’empresari Jaume Roures i els polítics independentistes Carles Puigdemont, Quim Torra i Oriol Junqueras. En l’avançament d’una entrevista a Mundo Deportivo, Messi assegura que Bartomeu va explicar als capitans de l’equip el mateix que va dir públicament. El president del Barça va negar la guerra bruta i va anunciar que el club rescindia el contracte amb l’empresa I3 Ventures, que va cobrar vora un milió d’euros. Preguntat per si Bartomeu els va convèncer, Messi reitera que és ‘estrany’ que passi una cosa així. ‘Però deien que hi havia proves. S’haurà d’esperar si és veritat o no. Molt no podem dir i sí esperar a veure què passa amb tot això. A mi, la veritat, em va semblar un tema estrany’, conclou.

Summary: Messi veu ‘estrany’ l’escàndol de la campanya de desprestigi del Barça


L’advocat Gonzalo Boye ha explicat a Twitter com el jutge Manuel Marchena va perdre al Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) el cas sobre la immunitat de Carles Puigdemont, Toni Comín i Oriol Junqueras. Segons el lletrat, el magistrat del Suprem creia impossible que el TJUE qüestionés la posició espanyola, que no els reconeixia la condició d’eurodiputats de Puigdemont. ‘En la prejudicial de Junqueras només hi van participar, a part de l’advocat , la fiscalia, l’advocacia de l’estat i Vox. A més, la Comissió Europea i el Parlament, que van enviar advocats espanyols. El Suprem no va permetre que hi participessin els advocats de Puigdemont i Comín  Marchena donava el cas per guanyat. Sabia que hi havia cinc advocats defensant la seva posició. Per això va mantenir la prejudicial ’, explica Boye. Tanmateix, Marchena no comptava amb l’advocat general Maciej Szpunar, que ja havia tractat el recurs de Puigdemont i Comín contra el refús per part del TJUE de les mesures cautelars per poder assistir a la sessió constitutiva del Parlament Europeu. Szpunar no tan sols va contradir la posició del Tribunal Suprem, sinó que va desautoritzar la Junta Electoral espanyola sobre la proclamació dels eurodiputats. El TJUE va acabar fent cas a l’advocat general. 1. El 20 de diciembre, al día siguiente de resolver la prejudicial del Supremo, el Tribunal de Justicia de la UE aceptó el recurso presentado por Puigdemont y Comín contra la denegación de las medidas cautelares que debían permitirles estar en Estrasburgo el 2 de julio. — Gonzalo Boye (@boye_g) January 12, 2020 3. Aquel día descubrimos que en el caso había intervenido el Abogado General Szpunar, el mismo que en el caso Junqueras pic.twitter.com/r0yRytS0Hz — Gonzalo Boye (@boye_g) January 12, 2020 5. El recurso se había presentado el 2 de septiembre. Las alegaciones del caso Junqueras se presentaban 3 semanas después. — Gonzalo Boye (@boye_g) January 12, 2020 7. En la vista de la prejudicial, el 14 de octubre, el abogado de Junqueras se queda solo defendiendo que los eurodiputados tienen inmunidad desde la elección. El resto, incluyendo los españoles que representaban el Parlamento y la Comisión, defendieron la posición de España. — Gonzalo Boye (@boye_g) January 12, 2020 9. Es casualmente el mismo 14 de octubre que Parlamento Europeo contesta al recurso de Puigdemont y Comín. El caso queda listo para ser resuelto. — Gonzalo Boye (@boye_g) January 12, 2020 11. Marchena daba el caso por ganado, porque sabía que habría 5 españoles defendiendo su posición. Por eso mantuvo la prejudicial. No contaba que el Abogado General pudiera cuestionar la postura española, dejándola en evidencia en sus conclusiones. — Gonzalo Boye (@boye_g) January 12, 2020 13. Entonces no sabíamos que el Abogado General, además de las conclusiones del caso Junqueras también estaba haciendo el informe del recurso de Puigdemont y Comín contra el Parlamento. Nadie podía prever que sería así, aunque el vínculo entre los dos casos era evidente. — Gonzalo Boye (@boye_g) January 12, 2020 Marchena confiaba en que la resolución del TJUE sería favorable. Pensaba que le permitiría no sólo dejar Junqueras en prisión (algo que ya había decidido hacer en todo caso) sino también impedir que Puigdemont y Comín fueran eurodiputados y tuvieran inmunidad. Apostó y perdió. — Gonzalo Boye (@boye_g) January 12, 2020

Summary: Boye explica en quinze piulets com Marchena va perdre l’aposta sobre Puigdemont, Comín i Junqueras al TJUE


Eurodiputats de partits diversos, personal diplomàtic d’ambaixades a Brussel·les, del Comitè de Regions, de consultories i think tanks ompliran avui la sala més gran del Parlament Europeu, amb capacitat per a tres-cents cinquanta assistents, per a assistir a la conferència que hi faran el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, el vice-president, Oriol Junqueras, i el conseller d’Afers Exteriors, Raül Romeva. Una conferència per a explicar el propòsit de convocar un referèndum aquest mes de setembre a tot estirar sobre la independència de Catalunya, tant si hi ha acord amb l’estat espanyol com si no. El PP i el govern espanyol han mirat d’entrebancar l’acte, però l’intent de boicot ha acabat tenint un efecte bumerang. La carta d’Esteban González Pons suplicant als més de dos-cents eurodiputats del Partit Popular Europeu i les referències constants del govern espanyol a l’acte, per més que fos per a menystenir-lo o ridiculitzar-lo, han ajudat a fer-lo present en l’agenda d’avui. A l’agenda política, i també a la mediàtica, perquè és previst que assisteixin a la conferència corresponsals d’uns quants mitjans internacionals. A més. Puigdemont ha estat entrevistat a la cadena Euronews tan bon punt ha arribat a Brussel·les. El president @KRLS gravant a Brussel•les una entrevista amb @euronews que s'emetrà a partir de les 12 de la nit pic.twitter.com/xvevyWvnFF — Pere Martí Colom (@peremarticolom) January 24, 2017 El president, juntament amb Junqueras i Romeva, han arribat de bon matí a la capital comunitària. A migdia s’han reunit a la delegació de la Generalitat amb el representant permanent a la UE, Amadeu Altafaj. Després han dinat amb els eurodiputats Ramon Tremosa, Jordi Solé i Josep-Maria Terricabras, precisament els organitzadors de la conferència d’aquest vespre. L’acte va topar amb un contratemps: pràcticament a la mateixa hora, el nou president del Parlament Europeu, Antonio Tajani, va convocar tots els ambaixadors a la Unió Europea. Són convocats a dos quarts de set del vespre, i la conferència és a les set. Però pot ben ser que la delegació catalana coincideixi amb tot el seguici diplomàtic, perquè el lloc de la recepció de Tajani i la sala de la conferència són pràcticament a tocar dins les instal·lacions de la cambra. Formalment, la Comissió Europea manté la posició habitual en relació amb el procés independentista: no en fa valoracions. Però n’està al cas. I també té present l’acte d’avui de Puigdemont. Segons l’agència ACN, el portaveu comunitari, Margaritis Schinas –que ha evitat de comentar res de ‘la substància’ ni els detalls de ‘l’organització’ de l’acte– ha dit: ‘Estem al cas de l’esdeveniment que es farà al Parlament Europeu, a l’altra banda del carrer .’ Margaritis Schinas. Schinas ha afegit que la Comissió Europea ‘no ha registrat’ cap petició de les autoritats catalanes per a trobar-se amb el president, Jean-Claude Juncker, durant l’estada de Puigdemont, Junqueras i Romeva. Amb tot, ha admès contactes amb el govern català i ha dit que havia parlat amb ‘el seu homòleg’ i que estarà ‘encantat’ de trobar-s’hi en el futur. La conferència, la començarà Raül Romeva, seguit d’Oriol Junqueras, i la tancarà Carles Puigdemont. És previst que hi exposin el full de ruta cap al referèndum, després d’uns anys de grans mobilitzacions ciutadans i d’unes eleccions que han confegit un parlament català amb una majoria independentista; i destacaran tant la negativa reiterada de l’estat espanyol a voler pactar cap referèndum com la judicialització que ha fet del procés el govern de Mariano Rajoy.

Summary: La delegació catalana ja assoleix a Brussel·les un ressò que Madrid no volia


Els candidats de Podem, Pablo Iglesias, i de Ciutadans, Albert Rivera, van protagonitzar ahir al vespre un debat ple de retrets i d’acusacions i amb molt poques propostes damunt la taula. Fou al programa ‘Salvados’ de Jordi Évole, a la Sexta. Rivera acusava el dirigent de Podem d’intransigent i demagog, recordant-li repetidament la referència a la calç viva que Iglesias va fer al congrés, al debat d’investidura de Pedro Sánchez. I Iglesias acusava reiteradament el dirigent de Ciutadans de ser una filial del PP i un nou Manos Limpias. ‘No facis demagògia amb la mort. M’indignes jugant amb el dolor de la gent’, va arribar a dir Rivera a Iglesias quan discutien sobre la crisi de refugiats. I també el va atacar per Veneçuela: ‘M’han demanat que vagis a Veneçuela a donar compte dels diners que et van donar. Hi aniràs?’ Per replicar, Iglesias li va etzibar: ‘Alguns us penseu que parlar de Veneçuela us afavoreix electoralment, i us preocupen els drets humans però segons on.’ Ací podeu veure alguns dels moments més tensos del debat:

Summary: Els moments més tensos del cara a cara entre Pablo Iglesias i Albert Rivera a La Sexta


El primer ministre de Malta, Joseph Muscat, ha anunciat que deixarà el càrrec el 12 de gener, un cop la seva formació, el Partit Laborista, tri un successor. Muscat s’ha vist esquitxat per la investigació de l’assassinat de la periodista Daphne Caruana Galizia. ‘El meu moment s’ha acabat’, ha afirmat Muscat en un discurs televisat en el qual ha subratllat que també deixarà la direcció del Partit Laborista, segons recull la televisió maltesa TVM. En aquest sentit, Muscat ha anunciat que ha començat les gestions perquè el Partit Laborista elegeixi un nou cap, un procés que hauria d’haver conclòs el 12 de gener. Per això ha informat al president de la República, George Vella, de les seves intencions. Quant a l’assassinat de Caruana Galizia, Muscat ha assegurat que ha mantingut la paraula que facilitaria la resolució del cas, ha destacat que la investigació avança i ha insistit que ‘ningú no està per sobre de la llei’. Muscat ha explicat que aquests dos últims anys ha hagut d’assumir el pes de les decisions que ha hagut de prendre sol, ‘però aquest pes no és res comparat amb el pes que ha hagut de suportar la família de Daphne Caruana Galizia’. ‘No està bé que una persona, amb les seves coses bones i dolentes, que va contribuir a la democràcia, hagi estat assassinada així . La ira i el desencantament són comprensibles i no s’ha de justificar de cap manera l’assassinat, però tampoc el desordre i la violència es poden justificar amb la disfressa de la protesta’, ha argumentat. El primer ministre havia promès que dimitiria si finalment era imputat per l’atemptat contra la periodista el conegut empresari Yorgen Fenech, contra el qual finalment es van presentar càrrecs dissabte. Fenech ha implicat en l’assassinat el cap de gabinet de Muscat, Keith Schembri, amb qui compartia interessos en empreses amb seu a Panamà o Dubai. Schembri va ser detingut i interrogat i posteriorment va ser posat en llibertat davant l’absència d’elements que permetessin mantenir-lo a la presó, ha explicat la policia. Assassinat de Caruana Galizia Caruana Galizia, una de les periodistes d’investigació més conegudes de Malta, es va morir el 16 d’octubre del 2017 per l’explosió d’un artefacte col·locat en el seu cotxe. Tres homes estan a l’espera de judici per haver col·locat la bomba en el vehicle. Una investigació de Reuters va revelar el 2018 que Fenech era el propietari d’una empresa secreta anomenada 17 Black, que apareix esmentada com el vehicle per finançar empreses secretes de Panamà que són propietat de Schembri i de Mizzi. Es desconeix si els fons finalment van canviar de mans, tot i que Schembri i Mizzi han negat reiteradament haver comès irregularitats. Caruana Galizia va denunciar des del seu blog diversos casos de corrupció que suposadament implicaven membres del govern encapçalat per Muscat, inclòs Schembri. La periodista va esmentar 17 Black en un article del seu blog abans de ser assassinada, però va assenyalar que desconeixia qui controlava l’empresa.

Summary: El primer ministre de Malta anuncia que dimitirà per la investigació sobre l’assassinat de la periodista Caruana Galizia


Milers de persones han sortit al carrer per a celebrar el Dia Internacional dels Treballadors. Les manifestacions dels sindicats majoritaris, CCOO i UGT, han servit per a exigir la igualtat entre homes i dones, millores salarials, ocupació de qualitat i pensions dignes. A Barcelona, sota una pluja fina, la protesta ha sortit de la plaça d’Urquinaona i ha baixat per la Via Laietana fins a la plaça de la Catedral. Amb el lema ‘Ara ens toca a nosaltres’, els sindicats han reclamat que la recuperació econòmica es traslladi a la classe treballadora. Els secretaris generals de CCOO i UGT a Catalunya, Javier Pacheco i Camil Ros, han encapçalat la manifestació. També hi han participat ERC, JxCat, PSC i Catalunya en Comú. Enguany, Ciutadans no hi ha acudit. Davant la capçalera amb els màxims representants del sindicat, s’hi ha situat una altra pancarta amb el lema ‘No és abús, és violació’ i #Noésno, que feia referència a la polèmica sentència del cas de la Manada. A València els sindicats s’han aliat amb el Consell per a denunciar la precarietat laboral. Sota el lema ‘Temps de guanyar: igualtat, millor ocupació, millors salaris i pensions dignes’, els secretaris generals de la UGT-PV, Ismael Sáez, i CCOO-PV, Arturo León, han compartit capçalera amb els president de la Generalitat, Ximo Puig, i la vice-presidenta, Mónica Oltra. També s’hi ha denunciat la sentència del cas de la Manada, amb cartells de ‘Nosaltres som la Manada’ i ‘Jo sí que et crec’. A #València una manifestació massiva arriba a la plaça Amèrica. Milers de persones clamen per la recuperació de drets, per la igualtat i per unes #PensionsDignes#TempsdeGuanyar #TiempoDeGanar pic.twitter.com/8c8HZiz2vS — UGT País Valencià (@UGTPV) May 1, 2018 Primer de Maig 2018 #TempsDeGuanyar amb @ccoopv més IGUALTAT, millor OCUPACIÓ, majors SALARIS i PENSIONS dignes. pic.twitter.com/r5u5evSjVY — CCOO País Valencià (@ccoopv) May 1, 2018 Comença ja des de Sant Agustí la manifestació d'aquest 1er de Maig 🙋📣 Perquè ara més que mai, és #tempsdeguanyar ✊✊ pic.twitter.com/FfBYASN4s0 — Joves CCOO PV (@jovesccoopv) May 1, 2018 Ximo Puig ha declarat: ‘En un dia com avui, el govern valencià està absolutament compromès amb la dignitat del treball. Avui Primer de Maig, continua essent una festa de reivindicació de les condicions laborals i del treball digne.’ A Palma, segons els sindicats, s’ha fet la manifestació ‘més participativa’ d’aquests darrers anys. Les dones l’han encapçalada i hi han portat la pancarta amb el lema ‘Temps de guanyar’. Hi ha participat la presidenta del govern, Francina Armengol, que ha exigit al govern espanyol que retiri la reforma laboral. La pluja ha impedit de fer els actes polítics de després de la manifestació. Las mujeres copan la cabecera de la manifestación del #1deMayo en #Palma. Es #TiempoDeGanar en #igualdad, mejores empleos, mejores salarios y pensiones. Ya está bien de que la gente viva ahogada mientras la economía crece y las empresas tienen beneficios. @UGT_Comunica @crisap83 pic.twitter.com/D8FIk6aQLA — UGT Baleares (@UGTIllesBalears) May 1, 2018 .@CCOOBalears arranca la manifestació de #1deMaig la més participativa dels darrers anys. #TiempodeGanar #EselMomento pic.twitter.com/O3LSrOJ70x — CCOO Illes Balears (@CCOOBalears) May 1, 2018

Summary: Milers de persones surten al carrer en un Primer de Maig marcat pel feminisme, els salaris i les pensions


Els turistes caminen distrets per la Rambla. Alguns es paren als quioscs, embadalits pels objectes de record, uns altres miren les cartes dels bars exposades a les terrasses. Sangria, paella i cervesa glaçada. No hi ha rastre dels venedors ambulants. No es veu ni un sol llençol amb bosses de mà, ulleres de sol ni samarretes del Barça. Un home negre i d’estatura mitjana apareix per les escales de la parada de metro del Liceu. Sua. Els seus ulls ocres cerquen alguna cosa que als altres se’ns escapa. És nascut a Dakar, es diu Pape Diop i és el portaveu del sindicat de venedors ambulants. ‘Avui és un mal dia, horrible’, assegura. Els seus ulls no paren quiets. ‘Tot el matí que hem estat tancats al metro’, afegeix. Agents de la guàrdia urbana vestits de carrer vigilen cada rajola de la Rambla. Qui pari el llençol es quedarà sense mercaderia. És a dir, perdrà uns cent cinquanta euros. Denúncia a part. ‘Saben que només fem negoci del maig al setembre, i ens collen perquè no venguem res’, diu resignat. Més avall, on l’asfalt fa olor de mar, un dispositiu conjunt de la urbana, els mossos i la policia portuària acordona una part del passeig de Joan de Borbó. Operaris de l’ajuntament hi instal·len rampes i baranes. A poc a poc un skate park agafa forma. D’aquesta manera, el govern d’Ada Colau posa punt final a ‘la zona franca’ dels venedors ambulants, com alguns la denominaven. La pressió policíaca a la plaça de Catalunya i el passeig de Gràcia havia empès uns quants d’aquests venedors, sobretot senegalesos, a treballar en aquesta mena d’oasi. La calma ha durat poc més de dos mesos. Veïns i comerciants de la Barceloneta se n’han queixat sense treva. La campanya per a fomentar ‘el consum responsable’ i les amenaces de sancionar els clients amb multes de cinc-cents euros han servit de poc. ‘No eren només “manters”. Entre els que s’hi plantaven també hi havia turistes i catalans que volien guanyar unes peles, denuncia un botiguer que no vol donar el nom. En Pape ha deixat la mercaderia a un company. ‘La policia sap que som dins l’estació, però ells no hi entren mai. És l’únic lloc on estem segurs’, diu. Camina amb determinació per la Boqueria, esquiva els turistes com si en conegués els moviments per endavant. Ell i les parades: les dues cares del comerç de Barcelona. A la plaça de Sant Josep –rere el mercat– tots els bancs són plens. El terra bull i no fa ni un alè d’aire. En Pape sua i s’amaga sota un arbre escarransit, de branques malgirbades. ‘Això  no és vida. Sortir al carrer, dia sí i dia també, sense saber si guanyaràs prou diners… Has de pagar el lloguer, el menjar, enviar una remesa a la família… Ho fem perquè no tenim cap més opció.’ —Quants diners pots guanyar en un dia? —Depèn. —Un dia normal. —Entre 15 i 20 euros, no gaire més. —Si abans de marxar de Dakar haguessis sabut que t’hauries de dedicar a la venda ambulant il·legal hauries immigrat igualment? —Sí, el Senegal és la meva terra, però no hi ha feina, només problemes. Porta una samarreta de color caqui amb un petit estampat gastat, gairebé fet engrunes. Dins dues circumferències, una de blava i una de vermella, hi ha un petit animaló d’ales curtes, un kiwi. De tant en tant, fa pinça amb dos dits i es desenganxa la samarreta de la pell. ‘A Barcelona som uns cent vuitanta, la majoria senegalesos; també hi ha gent del Paquistan i Bangladeix. Al sindicat som uns cent vint, aproximadament’, explica. En Pape diu que la violència policíaca dels anys de Xavier Trias –’ell ho va canviar tot’, diu– va portar el col·lectiu a constituir un sindicat. Tanmateix, no va néixer fins l’octubre del 2015: ‘El pic de violència i la tensió va ser l’estiu passat. Colau ja era batllessa, però la guàrdia urbana encara actuava com si no ho fos.’ Relata històries de cops, pallisses i insults racistes. Des del 2010, SOS Racisme ha documentat 36 casos d’abusos policíacs contra venedors ambulants. ‘Necessitàvem alçar la veu i fer-nos escoltar. Això és el sindicat: una eina per a millorar la nostra situació.’ —La policia diu que els violents sou vosaltres. —Ho dius pel vídeo ? —Sí. —En Cyril ara és a la presó. Al vídeo es veu només el cop de bastó, sembla un boig. —Només? Què hi falta? —Hi ha provocacions prèvies dels agents, però això no interessa. A més, la zona és plena de càmeres i ho tenen enregistrat. —I per què no en demaneu una còpia, de l’enregistrament? —Ja ho hem fet. No ens la volen donar. De moment, onze membres del sindicat formen part d’un pla d’ocupació. Fan un curs a Mercabarna per a poder treballar de pescadors. En Pape ho considera una petita victòria. Ara, és prudent: ‘Queda molt per fer.’ En aquest sentit, li agrada la proposta de Capgirem Barcelona perquè els venedors ambulants es puguin integrar al mercat laboral aprofitant les seves habilitats (sastres, artesans, cuiners, etc.): ‘La gent es pensa que som uns ganduls perquè som al carrer, però se sorprendrien de la formació i el títols que tenim.’ Reconeix que l’ajuntament dialoga més des de l’arribada d’Ada Colau, tanmateix desconfia de les promeses dels polítics: ‘Hem escoltat moltes històries.’ —Us acusen de ser una màfia. —No ho som. Nosaltres paguem els articles de la nostra butxaca i els revenem. No fem res més que això. —Però… —Encara més, tothom, policia inclosa, sap on comprem les coses. —Compreu les falsificacions al polígon de Badalona? —Sí, als basars xinesos. És molt fàcil d’acusar i assenyalar els més pobres. En tot cas que mirin més les naus i els contenidors del port. —No us explota ningú? —No, som treballadors independents. I com a col·lectiu venem en grup, per evitar problemes a la policia, i ens ajudem si algú té problemes. A la Rambla els agents camuflats continuen patrullant. ‘És un dia horrible’, exclama. Si els policies desapareixen, els venedors ambulants surten del seu amagatall i exposen la mercaderia. ‘Si tenim sort, es ven alguna cosa; si no, què hi farem.’ Amb les mans simbolitza una persecució, com si fossin un gat i un ratolí. ‘Si no es ven res, tornem a casa.’ En Pape viu amb la seva dona al Besòs –era curadora geriàtrica, però ara no té feina i també es dedica la venda ambulant–, tanmateix, molts dels seus companys viuen en pisos pastera de la mateixa zona. —Tu què vens, Pape? —Samarretes del Barça. El futbol agrada a tothom. Qui no ha somniat de ser futbolista? Ell no. Quan va abandonar Dakar volia una nova vida, volia ser cuiner. Somriu i se’n va. Les escales de la parada del Liceu se l’empassen.

Summary: El sindicat dels venedors ambulants: ‘Això no és vida. Ho fem perquè no tenim res més’


D’avui fins al 3 d’abril, el govern espanyol ha obert un període per a demanar una moratòria del pagament de les quotes de la hipoteca. És una de les mesures econòmiques impulsades pel govern espanyol que hauria de servir per a plantar cara a la possible crisi que es derivi del coronavirus 2019. Aquesta mesura va destinada, com diu el reial decret publicat ahir pel BOE, a col·lectius ‘particularment vulnerables’ i ara per ara tindrà una duració d’un mes i prou, tot esperant si l’executiu espanyol amplia la vigència del decret llei. Pedro Sánchez va presentar la mesura tot assegurant que ‘ningú en una situació econòmica difícil no perdrà l’habitatge’. Tanmateix, no va concretar ajuts per als qui no puguin pagar el lloguer. Segons que denuncia la PAH, aquesta és l’anella feble del decret de Sánchez, perquè el 70% dels desnonaments són per no haver pagat el lloguer. L’entitat també critica la moratòria hipotecària i creu que tindrà poca incidència perquè afectarà tan sols dos col·lectius: els qui hagin perdut la feina i els autònoms que hagin perdut molts ingressos. ‘Gent que ja era molt vulnerable en la seva situació econòmica abans de la crisi del coronavirus, que no entrarà en aquesta moratòria’, explica Josep Babot, membre de la PAH Barcelona. També critiquen que la moratòria depengui de la ‘proactivitat de l’afectat’ i que en cap cas no carregui responsabilitats a les entitats financeres perquè donin informació i es posin en contacte amb els qui podran accedir a la moratòria. Més enllà de les mesures i dels criteris del decret, Babot assenyala que amb la moratòria ‘no es condona res’. ‘En un moment de crisi demanem corresponsabilitat del sector financer i una exoneració del pagament, de manera que durant el temps que duri la moratòria les famílies no hagin de pagar aquesta quantitat i no s’hagi d’aportar més endavant’. Per una altra banda la duració de la moratòria, un mes –prorrogable si ho acorda el govern–, dóna poca seguretat als afectats. A Itàlia, per exemple, els hipotecats que hagin perdut la feina o acreditin un descens dels ingressos no hauran de pagar la hipoteca durant nou mesos –prorrogables fins a divuit. Qui s’hi pot acollir? Per accedir a la moratòria de la hipoteca cal ser considerat una persona vulnerable, és a dir, no tenir feina o, en el cas de ser empresari, tenir una caiguda del 40% dels ingressos. Si l’hipotecat treballa, s’hi apliquen diversos criteris. Per una banda, els ingressos de la unitat familiar no poden superar tres vegades l’indicador públic de renda a efectes múltiples (IPREM). Aquest barem, utilitzat per a les ajudes socials, enguany té un valor de 537,84 euros. Per tant, per a optar a la moratòria, els ingressos de la unitat familiar han de ser inferiors a 1.613 euros. Per cada fill i per cada persona de seixanta-cinc anys o més a la unitat familiar, l’IPREM s’augmentarà de 0,1 (53,78 euros) i de 0,15 (80,6 euros) en el cas de les famílies monoparentals. Si hi ha cap membre de la família amb una discapacitat del 33%, o bé que té dependència o una malaltia que l’incapaciti per a treballar, el límit serà de quatre vegades l’IPREM (2.148 euros). Així mateix, quan la quota hipotecària, més les despeses i subministraments bàsics, equivalgui al 35% o més dels ingressos nets del conjunt dels membres de la unitat familiar, els bancs també n’hauran d’ajornar el pagament. Un altre supòsit és que si les nostres circumstàncies econòmiques han canviat, sigui per la pèrdua de la feina, perquè l’empresa on treballem s’ha acollit a un ERTO o perquè som autònoms, i la càrrega hipotecària ha augmentat d’un 30%, també podrem demanar la moratòria. La càrrega hipotecaria és el tant per cent del pagament de la nostra hipoteca sobre els nostres ingressos. Si amb la nova situació econòmica aquest percentatge creix d’un 30%, podrem anar al banc perquè ens concedeixi una moratòria. Burocràcia feixuga Tot això caldrà acreditar-ho davant l’entitat financera corresponent amb documents que en alguns casos exigiran als interessats de fer gestions burocràtiques, en un moment en què es demana la mínima mobilitat. Els qui estiguin a l’atur i els autònoms que cessin l’activitat, hauran de presentar un certificat acreditant la nova situació. Les famílies hauran d’acreditar quantes persones viuen a l’habitatge amb el llibre de família, els certificats d’empadronament de tots els membres i, si escau, les declaracions de discapacitat, dependència o incapacitat permanent. Per una altra banda, també caldrà demostrar la titularitat dels béns amb una nota del Registre de la Propietat, les escriptures de compra-venda, la concessió del préstec i una declaració responsable del deutor relativa al compliment dels requisits exigits per a considerar-se sense recursos econòmics suficients.

Summary: Qui pot accedir a la moratòria de les hipoteques? Claus i ombres del decret del govern espanyol


La Conselleria d’Educació assumirà el personal no docent que treballa als centres escolars i que fins ara depenia de la Conselleria de Justícia, Interior i Administració Pública. L’objectiu és fer-se càrrec d’aquests educadors, que acompanyen l’alumnat amb necessitats educatives específiques, per agilitzar totes les qüestions referents a la seva organització i reforçar l’educació inclusiva. Ho ha explicat el conseller d’Educació, Cultura i Esport, Vicent Marzà, en una entrevista a Europa Press en què ha recordat que el traspàs del personal educador al seu departament era una reivindicació de tota la comunitat educativa. Marzà ha definit l’educació inclusiva com una de les potes fonamentals de l’acció que vol desenvolupar la conselleria durant aquesta nova legislatura. De fet, hi ha una direcció general destinada a ocupar-se íntegrament d’aquesta matèria. Marzà ha explicat que se n’havia fet el marc teòric, amb l’aprovació del decret d’educació inclusiva, però que ara calia desenvolupar-lo i el primer pas era la integració del personal no docent, unes 1.500 persones, de manera que, a més de pagar el salari, com ja es feia, a partir d’ara la conselleria serà l’encarregada de la gestió d’aquests professionals, la qual cosa facilitarà qüestions com les substitucions. A més, ha destacat la rellevància dels educadors que acompanyen els alumnes en situació de més dependència i ha dit que aquesta seria una manera que s’integressin ‘en el dia a dia d’una manera més directa’ i formessin ‘part de l’equip dels centres des de l’inici’.

Summary: Marzà assumirà el personal no docent que treballa als centres escolars


L’Audiència espanyola comença a jutjar avui el sumari 11/13, la macrocausa contra 47 persones vinculades amb la defensa dels drets dels presoners bascs. Són acusats de participació activa en organització terrorista, finançament del terrorisme i delicte continuat d’enaltiment del terrorisme. La fiscalia demana penes de vuit anys de presó a vint. Macrojudici a l’Audiència espanyola: advocats, familiars i psicòlegs de presos d’ETA, entre els encausats Els encausats són, per una banda, advocats de presoners d’ETA i persones que feien d’interlocutors entre aquests presoners i els sindicats, partits i associacions de la societat civil basca després de la dissolució de l’organització armada. I, per una altra banda, integrants dels col·lectius Jaiki Adi, Etxerat i Herrira. Jaiki Adi és una associació de professionals de la salut que assisteixen gent afectada per la violència de l’estat espanyol i francès; ofereixen, per exemple, assistència psicològica a presoners i tractament a gent que han sofert tortures. Etxerat es defineix com una organització d’amics i familiars de presos, deportats i exiliats. I Herrira, el col·lectiu amb més encausats, és una organització creada per denunciar les males pràctiques penitenciàries del govern espanyol contra els presoners bascs. Els encausats que no són a la presó van viatjar a Madrid tots plegats ahir des d’Àlaba. Un dels processats, l’advocat i ex-senador d’Amaiur Iñaki Goioaga, va dir en declaracions a EITB que era un ‘disbarat’ voler jutjar quaranta-set persones per integració a ETA, ara que l’organització ja ha deixat la lluita armada. Segons Goioaga, una acusació de pertinença a banda armada a partir de 2012-2013, quan ETA ha deixat la lluita armada i és en un procés de dissolució, és treure les coses de context. I afegeix: ‘Encara més si té la repercussió d’una pena d’onze anys a catorze. Un total de tretze advocats que s’integren a ETA, segons la tesi del fiscal, quan ETA ja ha deixat la lluita armada… O som idiotes o és un disbarat.’ El diputat d’EH Bildu al congrés espanyol, Oskar Matute, s’expressava d’una manera semblant al programa ‘FAQS’ de TV3. "És bastant ridícul que quatre anys després siguin acusats per delictes que tenen a veure amb una organització que ja no existeix" @OskarMatute (diputat de @ehbildu) #FAQSmiopiaTV3 ▶ https://t.co/ZB7tNbRJ6Q pic.twitter.com/DpE8RBsQ1L — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) September 14, 2019 Els encausats deien que se n’anaven a Madrid ‘amb les motxilles carregades d’energia i de força’, després de la manifestació de dissabte a Bilbao. Cinquanta mil persones van sortir al carrer en solidaritat amb els processats i contra aquest macrojudici. ‘Ahir es va reforçar la determinació per la convivència i la pau, per canviar la política penitenciària i obrir les portes a un futur millor’, deia al diari Gara Beñat Zarrabeitia, a qui demanen més de tretze anys de presó. A parer seu, el judici duu ‘a temps molt més foscs’, que la societat basca vol deixar enrere.

Summary: Comença a l’Audiència espanyola el macrojudici contra la xarxa de suport als presos bascs