Toni Comín (1971) ha estat votat diputat a les eleccions europees de diumenge. Però Comín, vice-president del Consell per la República, es va trobar abans-d’ahir que no podia recollir l’acta provisional d’eurodiputat, perquè funcionaris europeus li ho impediren. És la primera trava burocràtica de tot un seguit que es poden trobar Comín i Puigdemont abans d’esdevenir parlamentaris. VilaWeb va entrevistar telefònicament Comín minuts abans de l’incident a la cambra, i ja preveia que potser es trobarien obligats a recórrer a la justícia europea per aconseguir l’acta. No preveu cap més opció que no sigui aconseguir-ho. A l’entrevista, Comín parla de moltes més qüestions: de la lluita per l’hegemonia independentista, que no veu tancada, de l’elecció de batlle de Barcelona i de la desobediència civil, per exemple. —L’estat espanyol posarà totes les traves del món a la vostra elecció com a eurodiputats. Això acabarà als jutjats, al Tribunal de Luxemburg. Falten mesos per a saber com acabarà, serà més ràpid? —No, això hauria de ser més ràpid. És a dir, ens agradaria molt no arribar a Luxemburg, deixem-ho clar. Ara, si no es comporten, doncs els haurem de dur al professor. Com moltes vegades, quan un nen, un alumne, no fa bondat l’has de dur al professor. I aquí el professor es diu Luxemburg. Hi ha un Parlament Europeu que s’ha de constituir el 2 de juliol i entenem que és d’interès del Parlament Europeu tenir això resolt abans del 2 de juliol. Per tant, no descarto que això es resolgui de manera bastant imminent. Deixem-ho obert per prudència: pot ser que sigui qüestió de setmanes, no de mesos. —I ara imaginem la hipòtesi que no us en sortiu. No podeu ser eurodiputat. Què fareu? —He de dir la veritat, és que no la preveiem. No preveiem la hipòtesi de no ser eurodiputats. Pot quedar una mica fatxenda, però és la veritat, ho penso. I si al final els fets també em desmenteixen, ja en tornarem a parlar. Jo no he previst què faré si no entro d’eurodiputat. —Ara imaginem la hipòtesi contrària, que sí, que us en sortiu d’una manera o d’una altra, i sou eurodiputat. Quines feines hi faríeu? Quin és l’objectiu? —Primer hem de fer les feines que corresponen a un eurodiputat, que són participar en les comissions corresponents i defensar les nostres propostes polítiques en qualsevol àmbit, diguem. I les nostres propostes polítiques no es redueixen exclusivament a Catalunya i l’autodeterminació. Tenim moltes propostes en l’àmbit del canvi climàtic, de la regulació del sector financer i dels oligopolis elèctrics, o de la democratització de les institucions europees. Però, a més a més, un punt central del nostre problema és aconseguir el reconeixement del nostre dret d’autodeterminació, aconseguir el reconeixement del Primer d’Octubre. Per tant, una part molt important de l’acció política davant la resta d’eurodiputats, dels parlamentaris, serà tota aquesta tasca, si voleu dir-ho així, paradiplomàtica, per anar aconseguint suport i aliances que reconeguin el dret d’autodeterminació de Catalunya i que reconeguin el Primer d’Octubre. —I llibertat de moviments, suposo. Ja no patireu per les euroordres. —Exactament. Una de les millors condicions és la llibertat de moviments. Efectivament. —I, per tant, us podeu plantar a Perpinyà. —Sí, sí. Per què no? —Quina valoració en feu, dels resultats electorals de les europees? —A mi em sembla un resultat extraordinari en tots els sentits. Primer perquè l’independentisme finalment ha obtingut el 50%, que té aquest valor simbòlic, o pràcticament. El percentatge més alt d’ençà que va començar el procés. Dos: nosaltres hem rebut un milió de vots, que és una cosa extraordinària, perquè és un 28%, el percentatge més alt que hagi obtingut ningú en anys. I amb tots els òrgans en contra: la Junta Electoral mirant d’impedir la nostra candidatura i un suport mediàtic molt modest. El resum polític que faig d’aquest resultat és que l’independentisme no tan sols resisteix, sinó que avança i que a sobre els qui prediquem la unitat tenim premi. La gent ens ho avala. —Potser té premi la valentia, més que la unitat? —Són dues cares de la mateixa moneda. La clau de la nostra estratègia política en l’any d’exili ha estat el coratge. Hi estic totalment d’acord. Però és que aquest coratge acabava implicant la unitat. Jo vaig fer molts vídeos els primers mesos en què deia: ‘La nostra divisa a partir d’ara ha de ser unitat i coratge. Coratge i unitat.’ És com si els resultats de diumenge avalessin aquest enfocament. —Hi ha hagut molta gent que ha votat Puigdemont i Esquerra. Totes dues coses a la vegada. Com us ho expliqueu? —Jo diria, si em permeteu, que la gent vota persones. Més que mai. I al territori Esquerra hi tenia molt bons candidats, atractius per a un elector d’esquerres, independentment que fos independentista o no. I Puigdemont és un candidat que tampoc no expulsa l’elector d’esquerres. Hem estat força majoritària en una gran part de l’àrea metropolitana. Impressiona molt. Impressiona comparar llocs on Junts per Catalunya ha quedat segona i tercera força, i nosaltres hem quedat primers. —Amb aquests resultats a la mà les possibles friccions entre Junts per Catalunya i ERC poden millorar, o al contrari? —Vejam. Amb això intentaré ser molt ponderat. Si visualitzem que hi havia dues estratègies que no coincidien (una era eixamplar la base, i això demana temps; l’altra era unitat i coratge, i confrontació intel·ligent amb l’estat), jo entenc que tothom considera que la nit electoral li va confirmar que la seva estratègia és la bona. Esquerra es mira el resultat de les municipals i diu, amb raó: ‘Som primera força municipal a Catalunya, hem entrat com mai a l’àrea metropolitana, etc. Per tant, anem bé.’ I nosaltres, lògicament, direm: ‘Hem fet un gran resultat a les europees, la gent avala que això és una qüestió d’unitat i coratge i de valentia, i de confrontació amb l’estat.’ Per tant, si la nit del 26 de maig havia de servir per a desempatar en aquest torcebraç estratègic, em fa l’efecte que la nit, per ella mateixa, no el desempatarà. Ara, deixeu-me que hi posi un element positiu. El fet que hagi passat el cicle electoral, això sí que facilita que ara puguem assolir la unitat estratègica. El fet que hi hagués eleccions al davant impossibilitava que ens poséssim a tancar un full de ruta comú. Ara podem fer-ho. Hem d’estar a l’altura del moment. —Toni Comin encara manté aquella idea que amb el vot no n’hi ha prou i que hi haurà un punt que s’haurà de fer un trencament més radical, i amb risc personal, si es vol la independència? —No solament ho mantinc, sinó que m’he atribuït aquesta missió: repetiré el missatge tantes vegades com calgui perquè em sembla im-pres-cin-di-ble. El missatge és molt clar: això no és el Regne Unit, això és Espanya, Espanya ha triat un camí de repressió, un camí d’autoritarisme, d’una deriva autoritària. I, per tant, la independència de Catalunya no es fa de la llei a la llei, no la farem per via d’una negociació d’institucions i res més, no la farem votant. Per dir-ho d’alguna manera més clara, els ciutadans de Catalunya no poden fer la independència per delegació, com els escocesos. Jo voto i vostè negociï la independència als despatxos. A Catalunya, dissortadament, lamentablement, és injust, no va així. Cal una mobilització sostinguda, pacífica, no violenta, però cal tota una estratègia de mobilització. N’hi ha que parlen de desobediència civil. La gent, si volem arribar al final, haurà de fer sacrificis. I aquí la part una mica si voleu dramàtica, del missatge: sacrificis més grans que els que han fet fins ara. Jo n’estic convençut. M’agrada això? No. Però n’estic convençut. I m’he promès que tractaré els ciutadans com si fossin adults i com si fossin majors d’edat. I jo crec que això els ho he de dir. Hem de dir les veritats agradables i boniques i hem de dir les veritats desagradables: la gent s’hi haurà de jugar més coses. I no parlem de violència, que ningú no faci una interpretació equivocada d’això que dic. I crec que hi ha molta gent disposada a fer-ho, moltíssima. —Quin penseu que és el moment per a començar aquest moviment? —Cal haver adobat el terreny. Perquè, per molt que vingui una pluja, si no has adobat el terreny i no l’has sembrat no sortirà res. Ara ens hem de centrar a determinar què vol dir adobar el terreny, què vol dir preparar la gent i com s’apodera la gent per a posar-se a punt. I per desgràcia no ens en faltarà cap espoleta: o serà la sentència o serà un 50% de vot en unes eleccions. O serà un 155 sobrevingut quan fem no sé quina acció institucional. Perquè en algun moment el senyor Pedro Sánchez xocarà contra la realitat. —Quina realitat? —Que amb un envit com el de Catalunya només hi ha dos camins: o negocies com Escòcia o reprimeixes com Rajoy. No hi ha camí del mig, encara que ell ho faci veure. Hi haurà un dia que Sánchez toparà contra un grau de mobilització o contra una majoria electoral, contra alguna cosa, i això l’obligarà a triar: o bé reprimir i tornar a Rajoy, o bé negociar. —El PSOE té més la mida més presa als independentistes? —Cerca la tercera opció: que els catalans renunciem a l’autodeterminació. Però fa cent cinquanta anys, fa cent anys que no hi hem renunciat i no hi vam renunciar ni tan sols durant el franquisme. No hi renunciarem ara, al dret d’autodeterminació. —Quin seria el vostre govern ideal a Barcelona? —Jo faria tant com fos possible perquè hi hagués un alcalde independentista. —Per què ERC i comuns no s’atreveixen a dir el pacte és Maragall i Colau, aquests dos i prou, res de trios. —Perquè aquest pacte, dit així, no permetria que Ada Colau fos batllessa mig mandat i jo no sé si els comuns estan disposats a fer aquest pacte sense tenir l’alcaldia dos anys. Però per tenir l’alcaldia dos anys no n’hi ha prou que Maragall ho accepti (i això s’ha de veure), també necessitaries que un dia hi hagués una majoria que elegís Ada Colau. Vint-i-un regidors. Necessita, doncs, que Junts per Catalunya voti Colau alcaldessa ara, o d’aquí a dos anys. La pregunta s’ha de fer als comuns. Esteu disposats a anar amb Ernest Maragall sense repartir-vos l’alcaldia? Si la resposta és sí, no hi ha problema. Ja poden tancar el cartipàs demà. Si la resposta és ens repartim el mandat a meitats, necessiten Junts per Catalunya. I la primera que ha d’estar disposada a acceptar Junts per Catalunya és Ada Colau. I Junts per Catalunya ha de voler votar Ada Colau en algun moment del mandat. I tot això ara és molt lluny. —Què preveieu, doncs? —No m’atreveixo a fer cap previsió en el cas de Barcelona, sincerament. Jo sé què vull, que hi hagi un batlle independentista. Estaré molt content si l’Ernest és l’alcalde. Però no m’atreveixo a fer cap pronòstic perquè penseu que en aquest moment Podem i PSOE negocien moltes coses a tot Espanya. El PSOE pot fer molts regals a Podem, a Espanya, en canvi d’obligar que Ada Colau es deixi votar per Valls. Jo entenc que els comuns no tenen intenció que Valls els regali tres vots. Però la qüestió no és si Colau en té ganes, la qüestió és si el PSOE pot obligar Ada Colau a presentar-se a votació. Perquè si demà es presenta a votació la majoria al ple municipal, amb PSC i Valls, l’elegiran.

Summary: Toni Comín: ‘No preveig la hipòtesi de no ser eurodiputat’


Aquests últims dies, des de final de la setmana passada, s’ha escampat un rumor de possibles baixes d’última hora entre membres del govern i diputats de la majoria parlamentària en cas d’aixecar la suspensió de la declaració d’independència. Fins i tot han sonat noms de consellers, que s’han intensificat al començament d’aquesta setmana decisiva. Els noms de Santi Vila, Meritxell Borràs i Carles Mundó han corregut per fòrums, converses i xarxes socials, on s’ha propagat l’alarma d’una crisi de govern en un moment delicat. La brama deia que si es proclamava la república en el ple de dijous, aquests consellers i alguns diputats de Junts pel Sí –de tots dos partits majoritaris– dimitirien, perquè són partidaris d’una convocatòria d’eleccions avançades. VilaWeb ha pogut contrastar amb dues fonts del govern i alguns membres destacats de Junts pel Sí que en les reunions de govern i del grup parlamentari no s’ha expressat cap desacord amb la línia majoritària que segueix el govern de Puigdemont i la direcció del grup parlamentari. El rumor també havia arribat a més grups parlamentaris, especialment als socis en el camí cap a la independència, la CUP, que mostrava preocupació però prudència per aquesta informació. La possibilitat que persones com Santi Vila abandonin el govern arribats a la situació actual no es pot descartar del tot. Però el seu entorn immediat diu que aquesta mena de decisió és molt personal i que no s’ha expressat així en cap cas. Vila ha mostrat la seva incomoditat amb algunes de les decisions i de les accions impulsades des de l’independentisme. L’últim cop fou divendres passat quan es va promoure la retirada d’efectiu de les cinc primeres entitats bancàries de l’estat espanyol. La proposta d’unes eleccions avançades ha sortit de manera insistent d’alguns sectors mediàtics catalans que després han trobat un aliat de primer nivell en el xantatge del govern espanyol, que amenaça d’aplicar l’article 155 d’una manera furibunda. El xantatge va consistir, la setmana passada, a oferir la convocatòria d’eleccions com a única sortida a la presó, la repressió, la intervenció i la suspensió de l’autogovern. L’empresonament de Jordi Cuixart i Jordi Sànchez va impulsar la circulació d’aquesta informació que deia que alguns diputats i membres del govern es repensaven de continuar. Ahir es va fer una reunió del grup parlamentari de Junts pel Sí. Segons les fonts presents a la reunió consultades per VilaWeb, no hi va haver cap manifestació contrària a l’estratègia anunciada per la direcció del grup. Tampoc entre els membres del govern no s’ha expressat cap discordança sobre allò que proposen Puigdemont i Junqueras. Si més no, les fonts consultades asseguren que no s’ha expressat cap dissentiment de manera pública i en les reunions del govern.

Summary: L’amenaça del 155 no esquerda Junts pel Sí


El ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, ha protagonitzat un altre estirabot al senat després poc després de la intervenció de la vice-presidenta espanyola, Carmen Calvo, en què proposava un coordinador, no un mediador, per les reunions amb la Generalitat. ‘Caldrà suspendre la teràpia de l’ibuprofè‘, ha dit. En canvi, Calvo ha arribat a afirmar que es declarava culpable de dialogar. Borrell ha advertit ERC i el PDECat que, si continuen posant ‘condicions impossibles’ per a aprovar el pressupost espanyol, el diàleg es pot acabar. A la sessió de control al senat, ha dit que el govern espanyol no reconeixerà el dret d’autodeterminació ni farà gestions per a l’alliberament dels presos polítics. Aquesta ha estat la intervenció de Borrell. I aquesta la de Calvo, pocs minuts abans. Aquest matí, el secretari primer del PSC, Miquel Iceta, ha dit en una entrevista a TV3 que la Generalitat i el govern espanyol estan parlant de la possibilitat d’elegir una persona que ‘doni fe’ de les negociacions entre ambdós executius. ‘Si és útil, les modalitats pràcticament ni les discutiria. L’important és seure en una taula per parlar dels temes sent conscients que fins que no hi hagi una sentència no es pot aspirar a resoldre temes. Però deixem-ho tot preparat’, ha dit. Fa poques setmanes, Borrell va fer un símil mèdic referint-se a aquest fàrmac i va dir que la ‘política de l’ibuprofè’ havia tingut ‘poc èxit’ a Catalunya. Ara ha mantingut aquesta línia i ha afegit que alguns antiflamatoris ‘tenen efectes més lents dels previstos’. L’any passat, en un acte de SCC, Borrell va dir que calia ‘desinfectar’ Catalunya. Enganxada amb Cleries i Iñarritu Borrell s’ha encarat després amb el senador del PDECat Josep Lluís Cleries, que ha titllat de ‘propaganda’ la campanya de desinformació contra l’independentisme Espanya Global. ‘Que vostès em parlin de paradetes propagandístiques, quan amb els diners de tots els catalans han inundat les xarxes de vídeos de tota classe mentint descaradament sobre la realitat d’Espanya, té gràcia’. Cleries l’ha acusat d’intentar tapar amb propaganda els dèficits democràtics de l’estat espanyol i ha demanat que en comptes de fer campanyes, s’admeti la presència d’observadors internacionals en el judici contra l’1-O. ‘Qui respon amb violència i presó a les angoixes de llibertat i de democràcia no és un socialista, és un tirà. Per una vegada estic d’acord amb Pedro Sánchez‘, ha afegit irònicament sobre les declaracions del president espanyol contra el president de Veneçuela, Nicolás Maduro. A més de Cleries, també el senador de Bildu Jon Iñarritu ha demanat explicacions per la tasca d’Espanya Global i ha aconsellat a Exteriors que en lloc de fer ‘vídeos del No-Do’ i notícies falses, apliqui el diàleg amb Catalunya per a solucionar un problema que és polític. Borrell ha perdut els papers responent-li que no accepta lliçons de drets humans de Bildu perquè és l”antic braç polítics d’una organització terrorista’.

Summary: Borrell desautoritza Calvo i Iceta i amenaça de ‘suspendre l’ibuprofè’ a Catalunya


El FC Barcelona va derrotar ahir al Reial Madrid i es va classificar per a la final de la copa. El central Gerard Piqué va atendre els mitjans de comunicació després del partit. Arran de diverses preguntes sobre polèmiques arbitrals i el VAR, el jugador va respondre: ‘Si les càmeres d’Espanya dediquéssiu més temps al judici injust dels presos polítics en comptes de parlar tant del VAR, aniríem millor com a país.’ ⚠ PIQUÉ: 🔊 "Si les càmeres d'Espanya dediquéssiu més temps al judici injust dels presos polítics en comptes de parlar tant del VAR, aniríem millor com a país"#ClubMijtanit pic.twitter.com/Oq8TUykjIY — Club de la Mitjanit (@ClubMitjanit) February 27, 2019 Aquest matí, el president Carles Puigdemont li ha agraït les seves declaracions. En un piulet, ha escrit: ‘Gràcies, Gerard Piqué. Pel compromís i pel coratge.’ Extraordinari. Gràcies @3gerardpique pel compromís i pel coratge. https://t.co/K3pDGguYpW — Carles Puigdemont (@KRLS) February 28, 2019

Summary: Piqué, a les televisions espanyoles: ‘Parleu més del judici als presos polítics i ens anirà millor com a país’


S’acaba d’inaugurar l’exposició ‘Pregon desig, Miquel Barceló a Josep Palau i Fabre’, a la Fundació Palau de Caldes d’Estrac (el Maresme), amb motiu de l’Any Palau, en què es commemora el centenari del naixement del poeta. Des de la creació de la fundació, el 2003, Josep Palau i Fabre, poeta, assagista, gran especialista en l’obra de Picasso, somniava d’exposar en les sales temporals l’obra de Miquel Barceló, un dels artistes contemporanis que més admirava, juntament amb Perejaume. Aquest desig no es va complir en la vida del poeta, però ara, sota la modesta cobertura institucional de l’Any Palau –motor d’una quantitat considerable d’exposicions, actes acadèmics i llibres–, Barceló ha arribat per primera vegada a la Fundació Palau. El títol de l’exposició, ‘Pregon desig’, neix de l’últim vers del poema ‘L’aventura’ de Palau, que diu: ‘Resta el desig pregon’. L’exposició no té comissari. Ha nascut d’una primera tria de l’artista, complementada amb els suggeriments del comissari de l’Any Palau, Manel Guerrero, i de la directora de la Fundació, Maria Choya. El resultat, seixanta-vuit obres deixades per Barceló, de temàtica i èpoques diverses: obres del fons marí que tant estima l’artista; dibuixos d’animals marins que serveixen per als brodats que fa la seva mare; dibuixos a partir de l’acció dels tèrmits; retrats i autoretrats amb l’ús de lleixiu; escenes africanes; un conjunt d’obres eròtiques de la sèrie ‘Les 120 journées’… Un Barceló radical i un altre d’afable És una exposició per a un públic molt ampli, des dels incondicionals de Miquel Barceló fins a aquells que el vulguin conèixer, perquè hi trobaran des de les accions més radicals de l’artista, com ara deixar actuar els tèrmits en les seves obres i els retrats fantasmagòrics fets amb lleixiu, fins a les escenes lluminoses de la vida de la gent de Mali. Totes les obres han sortit de la seva col·lecció particular i del taller, i abasten del 1994 fins enguany, amb un quadern d’aquarel·les que s’endú de viatge i que és inacabat. Només hi ha una obra que prové de la col·lecció Palau: una aquarel·la preparatòria dels dibuixos de la Divina Comèdia, que l’any 2003 Miquel Barceló va dedicar i regalar a Josep Palau i Fabre. De fet, aquesta peça convida a continuar la visita a la col·lecció permanent de la Fundació Palau, on també es poden descobrir quatre gravats més de Barceló que Palau va comprar el 2003. Retrats fets amb lleixiu de Miquel Barceló. S’exposen a la Fundació Palau i Fabre fins el 9 de setembre. L’artista visual i el poeta es van conèixer per primera vegada el 1996 i es van tornar a veure el 2005, quan Palau i Fabre fou investit doctor honoris causa per la Universitat de les Illes Balears. En aquella ocasió, el poeta va viatjar a Mallorca i va aprofitar l’ocasió per visitar Barceló, acompanyat de l’escriptor Biel Mesquida. Miquel Barceló ha estat molt amatent amb l’Any Palau, perquè Guerrero i Choya s’hi van posar en contacte primer per demanar-li que fes el logotip de l’efemèride. I el va fer, i tant! A l’exposició es mostra el quadern on el va treballar. Segons Maria Choya, Barceló li va dir que el logotip era un retrat de Palau. La directora de la fundació diu que Palau i Fabre valorava sobretot la capacitat imaginativa de Barceló, la gran intuïció, la gran expressivitat i capacitat d’experimentació. També en valorava el fet que tingués semblances amb Picasso, car tots dos artistes han fet servir la ceràmica i el gravat com a tècniques de primer ordre. L’exposició comença amb un gran pop que presideix l’escala principal. Al costat, un petit escrit que Miquel Barceló va enviar arran de la celebració dels noranta anys de Palau al Palau de la Música Catalana, que diu: «De molts anys coneixíem l’amic de Picasso, el company de bauxes i l’apòstol… Quan va visitar-me a Mallorca, a Artà, Palau ja tenia més de 90 anys. Feia molt fred. Després de mirar molt les peces d’argila crua, algú va proposar un porro (canuto, spinelli) de maria. El Palau, tot fumant i amb tota naturalitat, va fer-nos saber que era la primera experiència amb aquesta droga. D’aquí passàrem a parlar d’Artaud, que també havia conegut bé… Uns anys després vaig llegir la seva poesia; admirable, nova, fresca i tota jove. (Miquel Barceló, 2005).» Escenes africanes de Miquel Barceló, a la Fundació Palau. Internacionalitzar la figura de Palau i Fabre Cal destacar també, que els darrers esdeveniments importants de l’Any Palau, que marcaran l’últim semestre de l’any i tancaran l’efemèride, serviran per a internacionalitzar el poeta. S’hi destaca la presència de Palau i part de la seva col·lecció d’obres de Picasso al Museu Picasso de París, dins l’exposició ‘Chefs-d’œuvre’, dedicada al sentit que té la noció d’obra mestra per a Pablo Picasso. S’inaugurarà el 4 de setembre i, aquell mateix dia, es farà una jornada dedicada a Palau al Centre d’Estudis Catalans de la Universitat de la Sorbona de París. I a Catalunya, es farà un simposi internacional ben aviat, el 3 de març, a l’Institut d’Estudis Catalans i a la Fundació Palau, sobre els Poemes de l’Alquimista, el teatre de Palau i la relació entre Palau i Picasso. I l’exposició ‘Palau mira Picasso’ viatjarà a l’Esplai Blanquerna de Madrid a l’abril.

Summary: Miquel Barceló arriba a la Fundació Palau


L’escriptora de Nova York, Vivian Gornick, va pujar a l’escenari del festival Primera Persona, al CCCB, enmig de forts aplaudiments de fans que no se la van voler perdre i que en van esgotar l’aforament. Gornick és d’aquells fenòmens que s’esdevenen, l’obra del qual es publica quan el públic és sensible als valors que transmet la seva literatura, i fa eclosió i connecta. En el cas de Gornick, la seva obra memorialista feminista ha arribat en un moment de renaixement del feminisme en la nostra societat i com a fenomen globalitzat. Ahir, l’autora no va parar de signar llibres abans de l’acte, que conduïa la periodista Anna Guitart, amb una panxa prominent de mare futura, ben a punt de passar de comptes. Vivian Gornick vestia una roba de punt d’un color gris fosc, amb malles i botes, i no anava gaire maquillada. Feia una sensació de modernitat, d’una persona confortable (tot i que el seu caràcter punxegut és conegut), i el cabell clar la feia lluminosa i la rejovenia. Perquè, a punt de fer vuitanta-tres anys, va parlar amb força, determinació, contundència, amb unes respostes riques en vivències que fluïen com un riu. Això sí, sempre des de la memòria d’allò viscut. No hi va haver cap mirada sobre el present ni tampoc sobre el futur. Tanmateix, allò viscut i allò entès per Gornick arriben de tal manera al públic d’avui, que és aquest mirall que fa de vincle. En la sessió d’una hora de durada, Vivan Gornick, gràcies a les preguntes d’Anna Guitart, va parlar sobretot de com es va conformar com a escriptora, de feminisme, de la relació amb la mare i amb la ciutat. Vivian Gornick és una escriptora crescuda al Bronx, que als anys setanta fou articulista del setmanari contracultural Village Voice, en què escrivia sobre feminisme, i s’ha guanyat el prestigi des de la literatura de no- ficció i la crítica literària. El juny de l’any passat, L’Altra editorial va publicar en un sol volum els dos llibres memorialístics escrits amb trenta anys de diferència: Vincles ferotges i La dona singular i la ciutat, en una traducció de Josefina Caball. La primera obra, la va escriure el 1987 i la dedica als lligams familiars, construïda a partir de converses, records i discussions entre Gornick i la seva mare mentre passegen per Nova York, ciutat que també té un paper important en tot el llibre. I el 2015 Gornick escriu una altra obra dedicada a l’amor i a la vida urbana, plena de reflexions sobre les relacions humanes, el feminisme, el fet de ser dona, soltera i sense fills, sobre l’amistat… Fer literatura i l’ofici d’escriure Divendres al vespre, al festival Primer Persona, Vivian Gornick va començar parlant de Vincles ferotges: ‘Aquesta obra va acabar el meu aprenentatge com a escriptora. Després d’haver escrit el llibre sentia que ho entenia tot, que entenia la meva mare i que m’entenia a mi mateixa. És el meu llibre preferit. Fa poc temps el vaig tornar a llegir (perquè en aquests trenta anys que han passat no ho havia fet) i em va encantar. Vaig pensar que era molt bo! Ara ja no escric igual, no ho faig tan bé. Era bona en aquella època.’ ‘De fet, jo no penso mai si escric bé o malament. Escric i prou. Vincles ferotges té una estructura molt estranya: jo volia parlar de la meva mare, de mi i d’una veïna, quan vivíem en un pis del Bronx quan jo era petita. Vaig escriure unes quaranta pàgines i em vaig bloquejar. No podia continuar, perquè tenia massa temes pendents amb la meva mare. Un dia ella em va trucar, esverada, dient-me que havia passat un fet greu a la cantonada de casa: em va dir que una nena passava en vermell un pas de vianants i que li havia advertit que s’havia d’esperar que es posés verd. La nena li havia respost que anava equivocada i que era just al revés, i la meva mare estava esgarrifada perquè em deia per telèfon que aquella criatura no arribaria als vuit anys. Em va agradar aquesta història i la vaig voler escriure. Però l’havia de contextualitzar. Aleshores, vaig pensar en les passejades que la meva mare i jo fèiem pels carrers de la ciutat, per anar estructurant tot allò que volia explicar. Perquè passejar per la ciutat, pel teatre de la ciutat, ens alleugeria a totes dues. I em vaig adonar que havia trobat un recurs que era una joia. I vaig reescriure tot allò que havia escrit abans.’ Vivian Gornick amb la periodista Anna Guitart al festival Primera Persona. Per a Gornick, escriure de persones que coneix amb molta profunditat, amb molta intimitat (sobre la mare o els seus dos ex-marits per exemple) no la limita. I va explicar què és fer literatura per ella: ‘Tot escriptor escriu sobre allò que coneix. Ara, quan feia classes d’escriptura de no-ficció a la universitat, sempre deia als estudiants dues coses imprescindibles. La primera: “els teus sentiments no són un tema”. La segona: “això que experimentes és la matèria primera. Tot plegat ho has d’utilitzar per explicar una altra cosa. La narrativa personal és extreure-li sentit a tot això per fer-ne literatura. Donar-li forma i que parli d’una cosa més gran, que et depassi.”‘ ‘Jo, quan escric, em sento lliure. Perquè no escric per venjar-me de ningú, per fer-me la víctima o l’heroïna. Utilitzo allò que m’ha passat per fer-ne metàfora, per fer-ne literatura. Per això em sento lliure per escriure de qualsevol persona. Ara, en aquest sentit, tinc una experiència terrible: n’hi ha que s’hi reconeixen en allò que escric i es pensen que els ridiculitzo. Això passa més que quan s’escriuen unes memòries. És curiós. Un amic escriptor un dia em va dir: “Jo escric com si tothom fos mort.” Qui es preocupa per no ofendre quan escriu, no és escriptor. La pulsió ha de ser prou forta per escriure allò que vols escriure.’ ‘Vaig començar a escriure fent periodisme, a les barricades del feminisme radical. En aquell temps, a tot arreu, hi veia sexisme. Això passa a tot periodista polèmic, és un clàssic. Però això et dóna un punt de vista, importantíssim, si vols ser escriptor. La creació d’un punt de vista per a un escriptor és fonamental. Per això aquella època al Village Voice va ser una gran formació.’ Diu Vivian Gornick que escriure és la cosa més difícil del món. Quan l’Anna Guitart li comenta que hi ha escriptors que diuen que els agrada escriure, ella esclata, divertida: ‘Mentida, no els crec!’ Mare i filla i feminisme ‘La mare volia que fos mestra. Es pensava que em casaria i que seria esposa i mare. Havia d’estudiar per tenir una feina en cas que l’espòs es posés malalt o es morís. Però jo vaig entrar a la universitat i em vaig llicenciar en filologia anglesa. La meva mare es va sentir molt decebuda. És clar, jo pertanyo a una de les darreres generacions de fills d’immigrants, que volien que els seus fills estudiessin, però que no tenien ni idea de què significava. Nosaltres vam ser els mestres dels nostres pares. El meu germà era un estudiant brillant. El pare es pensava que seria comercial, una feina bona, neta, fora de la fàbrica. I el meu germà va haver de reivindicar anar a la universitat. Així era la política de la classe treballadora.’ ‘Tot i això, als anys vuitanta vaig canviar la definició de classe. Ja no era la classe treballadora en front de la classe dirigent o capitalista, sinó que vaig començar a pensar en totes les minories com a una nova classe social. La dicotomia era entre els qui tenen i els qui no tenen. Una classe feta de minories: les dones, els negres, els homosexuals… I això implicava parlar dels fracassos de la democràcia, de la privació d’uns drets humans que calia analitzar. D’aquell moment ençà, no vaig tornar al concepte de lluita de classes clàssic.’ Gornick diu que està cansada de parlar de feminisme, però, com va dir Guitart, no es pot no parlar de feminisme amb ella. I va explicar com va prendre consciència del feminisme, quan hi va començar a militar i el perquè: ‘El 1971, un dels editors del Village Voice em va enviar a parlar amb les noies que representaven la nova onada d’alliberació femenina, les vaig conèixer i m’hi vaig convertir. Va ser un punt d’inflexió en la meva vida.’ ‘Va ser una resposta temperamental. De cop i volta ho veies tot (a la cultura, a la política, a tota la naturalesa de la psique humana) i deies “prou”. Ho copsaves a través de les privacions dels drets de les dones, que durant segles i segles eren tractades com a ciutadans de segona classe. Vàrem pensar que fèiem una revolució. Jo, aleshores, pensava que en dos anys tindríem una igualtat total entre homes i dones. Ai. El terme “assetjament” es va encunyar als anys setanta. Han passat cinquanta anys. No hem progressat prou. Tot i que hem fet molts progressos, ens resta tant per fer! I aleshores vam aprendre a mirar a llarg termini. Perquè les petites passes s’acumulen i no desapareixen. I el feminisme torna a sorgir una vegada i una altra i aquesta és la prova que romandrà.’ ‘Quan em vaig fer feminista ja era experta en altres identitats: sóc dona, filla d’immigrants, jueva i de classe treballadora. Amb tot, quan vaig créixer, vaig deixar enrere la pobresa sense que m’hagués produït cap trauma i tampoc vaig sentir-me discriminada per ser jueva. Però el fet de ser nena no va desaparèixer mai. No et pots escapar del gènere. Per això ser dona és la identitat més important per a mi. Als anys setanta sentíem que inventàvem tot això. Més tard vaig llegir obres filosòfiques de dones escrites cent anys abans que ja ho havien escrit. I ara les noies joves em llegeixen a mi, llegeixen aquestes coses que vaig escriure fa quaranta anys.’ ‘Vaig convèncer a la meva mare que el fet de ser dona era el més important. Potser perquè ella odiava ser mare i esposa. Perquè ella el que volia era treballar. Abans de casar-se era comptable, però quan es va casar va deixar de treballar, perquè, al meu pare, li feia vergonya que la seva dona treballés. Però ella volia treballar i al cap d’uns anys hi va tornar. I quan el meu pare ho va saber li deia que no podia fer-ho, que els fills la necessitaven i que aniria molt cansada… Jo era petita i ja li deia que treballés, que no calia que es dediqués tant a nosaltres. Va tornar a treballar durant vuit mesos, però el pare li va fer la vida impossible, fins que la mare va tornar a deixar la feina. Molts anys després li vaig fer memòria d’aquell moment i ella em va dir: “Ara hauria engegat a la merda al teu pare!” Ella sabia que jo ja no havia hagut de passar per allò.’ Amb tot, la mare de Vivian Gornick va voler inculcar a la seva filla que allò més important en la vida és l’amor. ‘I jo li vaig dir que s’equivocava’, respon Gornick. Per a Gornick, allò més important és ser intel·ligent. Les entrades es van esgotar per veure Vivian Gornick, al teatre del CCCB. ‘Qualsevol revolució social es fonamenta en la passió i en la insistència d’un grup petit de persones. Perquè socialment, la resistència al canvi és la força més forta. Què i quan es pot arribar a aguantar abans del canvi? En diuen la persistència dels oprimits. Per això dic que es necessita molta passió pel canvi. Tots els ismes han exigit aquesta passió.’ La ciutat, Nova York ‘Per als que vivíem al barri del Bronx o a Queens, Manhattan era un lloc llunyà, un paradís. Tots volíem escapar del Bronx, que era com créixer a Arkansas. La diferència és que jo podia agafar el metro i passejar per Manhattan i, tot i això, nosaltres dèiem que era el viatge més llarg del món. Ja em compreneu. Es necessita molt de temps per arribar-hi. Després vaig veure que quan finalment hi arribes has de treballar durament també per romandre-hi.’ ‘Si tothom que conec es morís, sento que encara m’estaria Nova York. És una font d’energia renovable. És un sentiment molt fort el que sento per aquesta ciutat, en especial per la multitud al carrer, anònima i teatral. No estàs mai sol en un carrer de Nova York. Per això, per davant de tot, em sento una caminadora de la ciutat. Penseu que les darreres estadístiques diuen que el 50% de la gent d’aquesta ciutat viu sola! És un símptoma dels nostres temps.’ Si voleu escoltar íntegra aquesta sessió protagonitzada per Vivian Gornick al Primera Persona, al llarg de la setmana vinent a la web del CCCB es podrà consultar en vídeo.

Summary: Vivian Gornick: ‘El feminisme torna a sorgir una vegada i una altra i aquesta és la prova que romandrà’


La ronda del disc ‘Som mar’ ha portat els Txarango a tocar per tot arreu: Palestina, el Japó, la Xina… però no han arribat fins a Cuba. Per això aquest vespre ho intentaran fer des del Sant Jordi Club de Barcelona amb el suport d’un dels músics més destacats de l’escena d’aquest país: Chucho Valdés. L’espectacle, que es fa en el marc del Festival Internacional de Jazz de Barcelona, es diu ‘Som mar. De Barcelona a l’Havana’ i serà una fusió de ritmes caribenys i jazz. Però els Txarango i Chucho Valdés no actuaran sols sinó que comptaran amb el suport de la Barcelona Big Latin Band. L’espectacle, que ja fa molts dies que té les entrades esgotades, és una clausura de luxe de la ronda ‘Som mar’, que ha portat als Txarango a fer desenes de concerts. Després d’aquesta actuació, el grup del Ripollès s’agafa un període sabàtic i després començaran a preparar un nou disc, que ja serà el tercer de la formació. Més enllà del concert amb els Txarango, aquest cap de setmana ha estat complet per Chucho Valdés, que és el padrí del Festival Internacional de Jazz de Barcelona. Divendres va presentar el seu nou projecte a l’Auditori de Sant Cugat, on actua per primera vegada amb els seus fills: el bateria de jazz Jessie Valdés i Leyanis, pianista clàssica. Demà clourà el cap de setmana de tripleta amb un altre concert a l’Hospitalet de Llobregat. Aquesta vegada actuarà en solitari, només acompanyat del seu piano, i oferirà un recital de música clàssica, temes tradicionals cubans i grans èxits de jazz.

Summary: Txarango i Chucho Valdés, de Barcelona a l’Havana


El representant permanent del govern de la Generalitat a la Unió Europea, Amadeu Altafaj, ha volgut deixar clar al ple del Comitè de les Regions que ‘Catalunya serà allò que els catalans vulguin que sigui’. I ha afegit: ‘Cap tribunal ni cap govern espanyol no decidiran el futur polític del país’. Altafaj, que també és delegat del govern català, ha remarcat la diferència entre la ‘normalitat democràtica’ del referèndum d’Escòcia i les escenes de repressió policíaca viscudes a Catalunya durant el primer d’octubre, que van causar més de vuit-cents ferits. També ha recordat els moviments repressius que hi va haver abans del referèndum: la detenció de catorze alts càrrecs del govern, la intervenció dels comptes de la Generalitat, els atacs informàtics, el tancament de pàgines web o les irrupcions policíaques a mitjans de comunicació. Després de detallar els organismes internacionals que han condemnat les actituds del govern espanyol, Altafaj ha etzibat: ‘No parlem d’un estat tercer, es vulneren drets de 7,5 milions de ciutadans de la Unió Europea’. En resposta Ximo Puig, Altafaj ha coincidit que Espanya tenia un problema. Tanmateix, ha negat que aquest problema fos Catalunya i ha defensat que la situació de Catalunya era el símptoma de la manca de qualitat democràtica a l’estat espanyol.

Summary: Amadeu Altafaj al Comitè de les Regions: ‘Cap tribunal ni cap govern espanyol no decidiran el futur polític de Catalunya’


Club Editor ha anunciat que recupera els contes complets de Víctor Català (Caterina Albert). Al llarg del 2018 i 2019 sortiran en tres volums organitzats per èpoques, de la més recent a la més llunyana: els contes de postguerra (Jubileu, Vida mòlta), els de la Belle Époque (Contrallums, La Mare Balena) i els de començament de segle (Drames rurals, Ombrívoles, Caires vius). Dins d’aquest conjunt, sortirà també una nova edició, per primera vegada completa, de les proses Mosaic. Impressions literàries sobre temes domèstics, a cura d’Irene Muñoz. I per inaugurar aquesta recuperació, la col·lecció ‘Club Editor Jove’ acull De foc i de sang, una antologia de nou contes, que recorre tota l’obra narrativa de Caterina Albert i que és una mena de pòrtic del que serà l’edició completa dels contes. Aquesta antologia és a cura de Lluïsa Julià. El volum, adreçat als joves i a tots els lectors, però amb la voluntat també que arribi als instituts, continua posant a l’abast l’obra de Caterina Albert, des d’una mirada nova, lluny de prejudicis d’èpoques anteriors, una comesa que Club Editor va començar amb la publicació, l’any 2015, de la novel·la Un film (3.000 metres), i que va ser una de les sorpreses d’aquell Sant Jordi. La curadora de De foc i de sang, Lluïsa Julià, ens parla del volum, de la tria i de la literatura de Víctor Català (Caterina Albert): «Hi ha una pregunta recorrent que hauríem de ser capaços de respondre: Per què ens són més conegudes les obres d’autors com Flannery O’Connor, Carson McCullers o, anant més a la literatura actual, Paul Auster o Alice Munro que noms de la narrativa catalana del segle XX? O, per què ens calen commemoracions per sentir a parlar dels autors i autores de la literatura catalana? La resposta hauria d’obrir un debat ampli entorn de com es construeix l’imaginari literari català per no anar més enllà. I toca de ple el terreny editorial: a la manca d’edicions atractives, útils i a l’abast de les noves generacions de lectors. Per això és tan bona notícia (gairebé val per un repicar de campanes!) que una editorial com Club Editor, amb Maria Bohigas al capdavant, s’espolsi els prejudicis i reprengui la idea, fa dècades abandonada, de fer edicions de butxaca dels nostres escriptors. Com és possible que una escriptora com Albert sols fos coneguda i reconeguda per Solitud? No fa ni un parell d’anys, la nova edició d’Un film (3.000 metres) va posar en solfa l’altra gran novel·la de Víctor Català. Ara amb l’antologia de relats De foc i de sang ens podem acostar, peus nus, a la seva narrativa. A De foc i de sang el lector hi trobarà una selecció de nou contes de tota l’obra narrativa de Víctor Català encapçalada pel monòleg central de La infanticida. S’hi fa un recorregut des del 1898 fins al 1951: mig segle de literatura de primer ordre. L’escriptora mostra la capacitat narrativa davant una realitat canviant. Hi respon, s’hi posiciona. De foc i de sang és, doncs, la primera antologia que dóna veu a tota l’obra i en permet observar l’evolució. Albert interroga, reflexiona, plasma. Afronta sense contemplacions la violència que presideix les relacions humanes, n’analitza els comportaments, les reaccions… I ho fa en les seves formes més universals. A aquest criteri obeeix la tria que he fet. Els relats contemplen des del desig inarticulat a la mort atzarosa o violenta, la crueltat, la violència de gènere, la bogeria davant la incapacitat d’afrontar la realitat i l’alienació, el ‘bullying’ entre nois, la venjança, la vellesa o la descripció de l’ésser asocial, antisistema que en diem en llenguatge actual. A De foc i de sang es troba una mostra de la gran narradora que és Víctor Català. Acostuma a mantenir-se impassible davant la realitat afrosa que deixa l’individu a la intempèrie. I aquí s’obre tot un camí cap a la reflexió. Si els temes són d’una rabiosa actualitat, parlar de la seva tècnica i de la riquesa del llenguatge (un bosc per perdre-s’hi!) és gairebé una obvietat. Com recordava Julio Cortázar en comparar el narrador amb un boxador astut, Víctor Català guanya el seu lector des de la primera ratlla i el tomba per ‘snockout’. (Prou conflictes li va suposar aquesta postura en vida!) La selecció de l’antologia també permet llegir altres tipus de formes narratives més extenses fins a la nouvelle, i observar altres tècniques, com la ironia. Sobre aquests i altres aspectes en parlo en el postfaci. De foc i de sang es completa amb un recull de textos teòrics de l’autora: pròlegs i fragments autobiogràfics del llibre Mosaic, i un fragment d’entrevista a Tomàs Garcés. Tots ells ajuden a conèixer l’univers personal i poderós de l’autora.»

Summary: Club Editor posarà a l’abast els contes complets de la Víctor Català


El PSOE ha endurit, i molt, el discurs sobre Catalunya. Des del mes d’octubre passat, quan va donar suport al PP en l’aplicació de l’article 155 per a intervenir l’autogovern català, la posició dels socialistes s’ha anat radicalitzant i les veus més espanyolistes i més aspres dels barons han anat guanyant cada vegada més pes i han contagiat a la direcció actual. No solament això, sinó que el seu dirigent, Pedro Sànchez, ha passat de pretendre ser la cara més oberta dels socialistes espanyols, presentant-se en la batalla amb Susana Díaz a les primàries com algú que entenia el fet nacional català, a arribar a dir que Quim Torra és el ‘Le Pen’ de la política espanyola. 1. Les desqualificacions contra Torra En un context marcat per la pressió de Ciutadans per a augmentar la repressió i la difamació contra els independentistes, el PSOE s’ha deixat arrossegar per aquesta allau i s’ha llançat a l’atac. El penúltim episodi d’aquest procés d’assimilació amb el discurs del partit d’Albert Rivera han estat els següents mots de Pedro Sánchez divendres: ‘Deien que a Espanya, a diferència d’alguns altres països europeus, la xenofòbia, el racisme, no havien recollit aquest malestar per la crisi i la recessió i que no s’havia materialitzat en una representació política al nostre país. Bé, doncs ja la tenim en la persona del senyor Torra. El senyor Torra no és més ni menys que el Le Pen de la política espanyola.’ El señor Torra no es ni más ni menos que el Le Pen de la política española. El @PSOE va a estar enfrente de sus postulados, defendiendo los derechos y libertades de todos los catalanes. pic.twitter.com/O6j8UEN5FJ — Pedro Sánchez (@sanchezcastejon) May 18, 2018 Torra li va respondre a Twitter mateix dient-li: Apreciado Sr. Sánchez, estoy a su disposición cuando lo desee para hablar de los presos políticos en España – demócratas honorables-, de los exiliados por haber permitido votar a los ciudadanos y de la criminalización del derecho a la autodeterminación de los pueblos. Saludos. https://t.co/q8Mei3dOif — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) May 18, 2018 2. Que s’acati la constitució en la presa de possessió Sobre la presa de possessió de Quim Torra, Pedro Sánchez ha arribat a dir aquesta setmana que el PSOE presentaria una iniciativa legislativa per a regular com la fan els alts càrrecs. ‘Els polítics poden deixar les innovacions per a uns altres àmbits i moments, però en prendre possessió, allò que cal fer és acatar la constitució’, deia en una entrevista a Antena 3. ‘Que s’acati la constitució i que es respecti el cap d’estat i la monarquia parlamentària que tenim. Cal que defensem aquest bé jurídic suprem que tenim i que és la constitució.’ 3. Rebel·lió a la carta Però la proposta estrella de Pedro Sánchez aquesta setmana ha estat la de modificar el codi penal per a ‘actualitzar’ la tipificació del delicte de rebel·lió, pel qual són perseguits judicialment diversos dirigents independentistes però que requereix violència armada. El secretari general del PSOE va reconèixer implícitament que l’acusació de rebel·lió actual del jutge Pablo Llarena no era fonamentada quan va dir que calia adaptar el delicte, ‘absolutament vinculat a cops militars’, a ‘l’Espanya del segle XXI’ amb el propòsit de ‘defensar el bé jurídic que és la constitució de responsables públics que es valen de la seva institució i posició política per a violentar l’ordre constitucional’. Deia Sánchez: ‘És evident que el delicte de rebel·lió, tal com es tipifica l’any 1995 no correspon a la mena de rebel·lió que hem sofert durant aquests darrers mesos.’ Pedro Sánchez @sanchezcastejon ha leído mi #okpinión ➡https://t.co/w20oe9iuwJ⬅y lo he convencido: propondrá reformar el Código Penal para adaptar mejor el delito de rebelión al golpe de Estado catalán. ¿Lo apoyarán @marianorajoy y @Albert_Rivera? pic.twitter.com/bHudrLrJOf — Liberal Enfurruñada (@MuyLiberal) May 16, 2018 Encara va ser més escandalosa la declaració al respecte que en va fer el número dos, José Luis Ábalos, quan va dir que calia revisar el delicte de rebel·lió per a incloure-hi els ‘desafiaments pacífics’: 🔉L'esfondrament democràtic d'Ñ ja no té aturada: El Secr. Gral. del PSOE valencià demana la revisió del delicte de rebel·lió per a incloure els "desafiaments pacífics". Tal qual. Demà criminalitzaran els assassinats sense víctima, n'hi haurà prou si l'autor és català i respira. pic.twitter.com/nKkMSdyEgr — PrometeuCatalunya (@PrometeuCat) May 17, 2018 4. Sánchez, disposat a intervenir TV3 En la mateixa entrevista de TVE en què va parlar de la modificació del delicte de rebel·lió, el dirigent del PSOE va repetir que havien pactat amb el PP el mecanisme per a poder reactivar l’article 155 i tornar a intervenir l’autonomia de Catalunya quan ho considerin convenient. I Sánchez encara va anar més enllà; perquè, si el mes d’octubre proppassat el PSOE finalment va convèncer el PP de no incloure la intervenció de TV3 dins les mesures de l’aplicació de l’article 155, aquesta vegada hi deixa la porta oberta. ‘Hauríem de contemplar tots els escenaris’, va dir quan li ho van demanar. Sánchez ja va dir, després d’haver-se reunit amb Rajoy a la Moncloa aquesta setmana, que no dubtarien a tornar a aplicar l’article 155 si calgués. Ciutadans pressiona des del primer moment perquè ni tan sols se n’aixequi l’aplicació ara que el govern de Quim Torra es constitueix i tal com preveu el text aprovat al Senat espanyol el 27 d’octubre. Aquesta pressió comença a fer un cert efecte en el govern espanyol, que ja qüestiona el nomenament dels consellers del nou executiu català pel fet que n’hi hagi de restituïts en el càrrec però que són a la presó o a l’exili. Caldrà veure com es mou Sánchez, que aquests darrers mesos ja ha deixat clar que no es vol quedar sol i ha anat sempre alhora amb Rajoy per a intervenir l’autogovern català. 5. La pressió creixent dels barons i de la vella guàrdia Però a tots aquests factors, a aquestes declaracions d’intencions i posicions cada cop més escorades a la dreta que representa Ciutadans, cal sumar-hi un altre element, que són les declaracions apujades de to de vells dirigents socialistes i d’alguns dels seus barons. Aquests, per exemple, ja van deixar clar fa uns mesos que no compartien la posició de Sánchez respecte de la voluntat tant de PP com de Ciutadans d’aprofitar el 155 per a liquidar la immersió lingüística a les escoles catalanes imposant la casella per a poder escollir el castellà com a llengua vehicular. La proposta, il·legal, finalment no va tirar endavant. Però a la seu de Ferraz va ser la remor de fons, novament, de dirigents com el president de l’Aragó, Javier Lambán; el de Castella-la-Manxa, Emiliano García Page, i el d’Extremadura, Guillermo Fernández Vara, tots ells clamant perquè el castellà fos imposat com a llengua vehicular a Catalunya. Alguns altres ex-dirigents, com l’ex-ministre José Blanco, han protagonitzat algun estirabot a Twitter. Blanco va arribar a dir, amb un cert desdeny envers Ciutadans, que si s’hagués de tornar a aplicar el 155 a Catalunya Rajoy hauria de nomenar un govern de Ciutadans a la Generalitat amb Inés Arrimadas al capdavant. Si hubiera que volver a aplicar el 155, como exige @Albert_Rivera y dado que Ciudadanos ha sido la fuerza constitucionalista más votada, lo normal sería que @marianorajoy nombrara un gobierno de @CiudadanosCs con @InesArrimadas al frente.Jbl @PSOE — José Blanco (@pepeblancoEP) May 14, 2018 Tot això sense oblidar unes declaracions de l’ex-ministre Alfredo Pérez Rubalcaba del mes de gener en què va dir que l’estat espanyol haurà de pagar un cost pel fet de ‘treure’s Puigdemont del damunt’. ‘Ara discutim quin cost pagarem’, deia, bo i aconsellant al govern espanyol que fos hàbil perquè fos ‘el mínim’, en termes de desprestigi internacional.

Summary: El viratge del PSOE al fangar de Ciutadans amb Catalunya, en cinc exemples


Molts usuaris i personalitats properes als partits consideren que Twitter és una bombolla, un univers aliè al pols del carrer, del qual no es poden extrapolar resultats fiables. Aquesta metàfora, la de la bombolla, reapareix cada cert temps, quan els partits es veuen atacats per missatges a les xarxes, crítics amb els seus moviments polítics. ‘Twitter és una bombolla, no en feu cas.’ És aleshores quan activen la maquinària mediàtica i desacrediten aquesta xarxa social per desfer la pressió ambiental. Però què vota Twitter? Quins partits tenen més representació en aquesta xarxa social? Anem a pams. És veritat que Twitter no és representatiu de la realitat, com tampoc no ho són Facebook ni Instagram. Ho demostren diverses preguntes de la segona onada del Baròmetre d’Opinió Política del CEO. Per exemple, entre tots els usuaris de Twitter que s’informen de política, un 65% vol que Catalunya sigui independent, però en el conjunt de la societat, el suport es queda al 44%. I quan demana sobre la participació del 21-D, un 87% dels qui s’informen per Twitter va votar-hi, però la participació real es va quedar set punts per sota. ERC arrasa en la bombolla de Twitter De fet, si observem quins són els partits més votats a l’univers Twitter, comprovarem una vegada més que la xarxa no és representativa de la societat. Si el CEO calcula que un 27% dels catalans votaria ERC en unes pròximes eleccions, la xifra es dispara si se cenyeix a Twitter. El 36% dels usuaris d’aquesta xarxa votarien ERC. Qui ‘més bé’ viu a Twitter és la CUP. Tot i que obtindria un 5% dels vots en unes eleccions, a Twitter gairebé triplica la influència, arribant fins al 13% dels suports. Junts per Catalunya passa del 9% al 12% i els comuns del 9% a l’11%. Segons aquestes mateixes dades, els partits que més ‘pateixen’ la bombolla de Twitter són els unionistes. Per exemple, si el PSC rebria el 16% dels suports en unes eleccions, a Twitter només el votaria el 8% dels usuaris. Ciutadans, per la seva banda, cauria del 4% al 3%. Que la xarxa és més sobiranista que no pas unionista es fa palès en la pregunta que ens mostra quins partits tenen un electorat amb més presència a Twitter. Aquí guanya la CUP: un 53,7% dels seus votants fa servir aquesta xarxa. La segueixen JxCat (37,8%), ERC (37,6%) i els comuns (25,2%). Els unionistes cauen per sota el 20%: PSC (17,5%), Ciutadans (17,1%) i PP (11,1%). També trobem que els usuaris tenen el seu vot més decidit, hi ha menys indecisos i, a més, tenen més intenció de participar en les eleccions que no pas els que no formen part d’aquesta xarxa. Joves i més interessats en la política Els catalans que s’informen de política per mitjà de Twitter tenen un perfil peculiar dins el conjunt de la societat, però no hi tenen gaire pes, només són el 15,3%. Destaquen, en gran part, per l’edat i per l’interès en la política. Hi ha més joves que s’informen de política per Twitter que no pas gent d’edat més avançada. Concretament, un 27% dels joves entre divuit i vint-i-quatre anys, per un 4,6% dels més grans de seixanta-cinc anys. En conjunt, si menys d’un 20% de la població té menys de 34 anys, a Twitter són un terç dels usuaris. En canvi, els més grans fan servir els diaris com a font d’informació. A la vegada, un 81% dels usuaris estan molt o bastant interessats en la política. En canvi, en el conjunt de la societat, aquest interès només el manifesta un 54% de la població. Aquest percentatge explica, en bona part, que l’independentisme sigui tan alt en aquesta xarxa social. Un 68% dels independentistes té molt o bastant interès en la política, per sobre del 42% dels qui no volen un estat independent. Els votants de la CUP també estan sobrepresentats en aquestes dues variables i, per tant, amb més presència a Twitter. Més de la meitat dels votants de la CUP s’informa per aquesta xarxa, un 87% té molt o bastant interès en la política, i la formació duplica el seu percentatge de vot entre les franges d’edat més joves. Els votants d’ERC (69%) i JxCat (76%) també estan més interessats en la política que no pas el conjunt de la població i també tenen un percentatge més alt que no pas en el total de la societat.

Summary: Què vota la bombolla de Twitter?


Superada la fita del número 100, la revista Mètode continua la seua trajectòria amb un nou monogràfic dedicat al paper de la ciència en la recuperació de la memòria històrica; en concret, el de les anomenades ciències forenses. «La memòria dels ossos. La ciència al servei de la història» compta amb un component diacrònic que ajuda a comprendre aquesta aportació essencial per part de les disciplines forenses. Així, enceten el monogràfic els coordinadors del número Elisa García-Prósper i Manuel Polo-Cerdá, parlant-nos dels orígens de la València romana a través de l’estudi de l’antiga necròpoli del carrer Quart. Els segueix l’experta en osteologia i professora de la Universitat de Coïmbra Ana Luisa Santos, amb un article sobre les col·leccions osteològiques identificades; és a dir, conjunts d’ossos humans dels quals es coneix l’origen i procedència, i que per tant resulten útils per al desenvolupament de tècniques d’identificació a partir de restes òssies. Amb Nicholas Márquez Grant, de la Universitat de Cranfield, i el seu equip fem un salt fins als esforços que es duen a terme actualment per a recuperar i identificar les restes humanes de soldats caiguts en la Primera Guerra Mundial, mentre que els metges forenses Francisco Etxeberria i Fernando Serrulla analitzen el marc legal de les exhumacions de fosses de la Guerra Civil Espanyola, i ens porten un cas sorprenent de cervells recuperats d’una fossa de represaliats a Burgos. Per últim, Ángel Carracedo i Mercedes Aler Gay ens parlen dels avenços a l’hora de desxifrar l’ADN a partir d’unes restes humanes en diversos estats de conservació. L’artista valencià Alex Francés acompanya el monogràfic amb una sèrie de composicions que ens mostren la seua visió particular del pas del temps i la memòria mitjançant jocs de teixits, textures i objectes que apel·len els cinc sentits. Nous temes i noves veus Una de les novetats més destacades d’aquest nou número de Mètode és l’entrada en escena de noves signatures en l’apartat de seccions. És el cas de Xurxo Mariño, neurofisiòleg i professor de la Universidade da Coruña, que estrena «Matèria obscura» analitzant un cas històric per fer-nos reflexionar sobre la consciència del «jo». Per la seua banda, la professora de genètica Gemma Marfany estrena «Gens i gents», on aplicarà les seues grans habilitats comunicatives per parlar-nos de genètica i disseminació de la ciència. Enric Marco, membre del Departament d’Astronomia de la Universitat de València, ens presenta la seua «Astronomia de trinxera», per a parlar-nos de l’observació del cel amb els peus en la terra. Per últim, la investigadora FISABIO M. Alma Bracho ens obre la porta als «Monstres invisibles» parlant-nos del curiós cas de la prosopagnòsia, en una secció que tractarà sobre virus i pandèmies i altres fenòmens curiosos. D’altra banda i com sempre, la part de davant del monogràfic ve plena de continguts interessants, amb un article sobre les característiques del sistema de publicació d’accés obert, un reportatge sobre la fauna del curs baix del riu Muluia a Marroc, una peça de David Bueno sobre els secrets de l’epigenoma, i dues entrevistes: una a l’escriptora i divulgadora científica Dava Sobel, i l’altra al també escriptor i científic Robert Saposlky.

Summary: ‘La memòria dels ossos’, nou número de Mètode


Circulen amb el nom en clau de ‘Guilleries’. Des del passat octubre, com a mínim tretze comunicats signats amb aquest nom han circulat massivament per les comissaries dels Mossos i per les xarxes. Són comunicats que reflecteixen el pensament i les opinions d’un nombre indeterminat de policies que han liderat la resposta pública al cop d’estat emparat en l’article 155 dins el cos de Mossos d’Esquadra. VilaWeb ha pogut llegir i analitzar la majoria d’aquests comunicats i ha comprovat que han arribat i s’han repartit profusament en unitats de tot el país, generalment per via telemàtica, però també per escrit. VilaWeb no està en disposició d’aclarir qui són els autors dels textos, però ha comprovat amb entrevistes a diversos membres del cos que els manifestos han circulat de manera important i que són ben coneguts. El primer comunicat al qual ha tingut accés VilaWeb és el número quatre, signat el 12 de novembre. En aquest comunicat es critica l’assetjament patit per Carme Forcadell i la mesa del Parlament de Catalunya, així com la reacció observada en alguns fòrums freqüentats per policies espanyols: ‘Això ha estat aprofitat per sectors vinculats a la policia espanyola per fer escarni amb comunicats lamentables, com el que es va poder veure al Twitter de Foro GuadiasCiviles: “A la Forcadell le hubiera venido mejor una fianza de 155 mil euros… para que no olvide ese artículo en su puñetera vida. Total son 5.000 euros más…” D’altra banda, el sindicat UFP (Unión Federal de Policías) mostra una fotografia amb tot el Govern de la Generalitat, marcant amb una creu vermella sobre la fotografia d’aquells que ja són a la presó. Volem deixar constància que aquestes actituds i manifestacions són totalment contràries al codi deontològic policial, que no són castigades ni investigades per part de l’Estat espanyol, i que no tenen aturador.’ Nou dies després, el 21 de novembre, es va fer públic el comunicat número cinc, especialment important, atès que fa referència a l’assetjament contra el cos de Mossos d’Esquadra i el seu major: ‘Els darrers dies el cos de Mossos d’Esquadra és sotmès a un implacable assetjament per part del Ministerio del Interior amb l’emparament de l’article 155 CE, d’aplicació inconstitucional i antidemocràtica. D’una banda, la destitució del major Trapero, que fou cessat de pla, sense cap expedient administratiu i per tant amb vulneració del seu dret fonamental a ser escoltat, i que ara de manera totalment arbitrària ha estat novament castigat, essent relegat a fer funcions administratives. Però allò que més preocupa és l’onada de citacions a agents del cos per anar a declarar a la Divisió d’Afers Interns (DAI) en relació amb la seva actuació en el referèndum de l’1-O, en el marc d’uns vídeos aportats per la GC. Esperem que els sindicats majoritaris denunciïn d’una vegada per totes aquesta persecució que pateix el nostre cos per part de tots els poders de l’estat i surtin d’aquest silenci còmplice quan no oberta col·laboració. Als companys i companyes que estiguin en aquest tràngol els volem fer saber que estem al seu costat. ELS MOSSOS D’ESQUADRA DEFENSAREM LES INSTITUCIONS CATALANES I VETLLAREM PER GARANTIR ELS DRETS I LLIBERTATS DELS NOSTRES CONCIUTADANS. TAMBÉ EXIGIM LA LLIBERTAT DELS NOSTRES PRESOS POLÍTICS.’ El comunicat número sis, amb data del 27 de novembre, conté una crítica al comissari Ferran López, nomenat al capdavant del cos en aplicació del 155: ‘La mort recent del Fiscal General de l’Estat ha comportat veure el nostre il·legítim cap del cos, el comissari Ferran López, assistint a la cerimònia on es rendia tribut a aquest personatge que ha estat l’estilet del govern del PP per a atacar judicialment el govern legítim de la Generalitat de Catalunya, el nostre parlament, representants de la societat civil i altres conciutadans. La seva presència a aquest acte la valorem com una vergonya i un deshonor per al nostre cos. Calia comissari López? O és el preu que s’ha de pagar per ocupar el càrrec de màxima autoritat del cos?’ I també una crítica a la investigació del paper dels Mossos el dia del referèndum: ‘D’altra banda, anem assistint a la miserable persecució en diferents fronts (sigui per expedients judicials o de la pròpia DAI) de companys que van fer servei l’1-O. Ara també s’ha estès a d’altres que en la seva condició de ciutadans decidiren, en aquella jornada, exercir el seu dret de vot, essent agredits impunement per efectius de la GC, i fins i tot assenyalant i desqualificant aquell comandament que en el seu període de vacances opta per ser al costat del president a l’exili.’ El comunicat número set, el primer del mes de desembre, denuncia les delacions i depuracions que diuen que tenen lloc dins els cos: ‘Pel que fa al nostre cos, un exemple n’és la intervenció i utilització, per motius ideològics, d’unitats tant sensibles com Informació o Afers Interns, en les quals els seus membres són instats a efectuar una depuració de la part del col·lectiu policial que s’ha mostrat fidel al poble i a les seves institucions.’ El número vuit arriba el 4 de desembre, després d’haver-se ratificat la presó per al conseller d’Interior, Joaquim Forn. Per aquest motiu hi expressen la solidaritat i denuncien el ministre Zoido i el PP. ‘Des d’aquestes línies volem recordar especialment el nostre conseller d’Interior Joaquim Forn, usurpat en les seves funcions de govern pel reprovat ministro Zoido, que forma part d’un partit amb més de 900 imputats per corrupció (ara investigats), que paga la seva seu amb “diner negre” i que té oberta una causa per la destrucció del disc dur de l’ordinador del seu tresorer, que probablement contenia multitud de proves incriminatòries de molts dels seus dirigents.’ El comunicat número nou és del 10 de desembre i, per primer vegada, sembla tenir la intenció d’anar més enllà del cos de policia i dirigir-se també a la ciutadania. Arriba després del comportament dels Mossos en casos com l’espoli de les obres d’art de Sixena i d’unes declaracions d’una regidora de la CUP a Barcelona. ‘Davant dels fets succeïts a Lleida i a Mataró, demanem a la ciutadania que entenguin que som un cos jeràrquic i que el nivell més alt està actualment segrestat per un ministre espanyol reprovat pel Congreso i uns col·laboradors que persegueixen obstinadament l’enfrontament entre la ciutadania catalana i la seva policia i la pèrdua de prestigi i crèdit social de la nostra Institució, que no podem oblidar és una estructura cabdal per a l’assoliment dels objectius polítics que anhelem. Creiem que ara, més que mai, cal defensar el cos de Mossos d’Esquadra. En aquest sentit, les irresponsables declaracions d’una regidora de Barcelona de les CUP que són d’actualitat per l’obertura d’actuacions judicials –consistents a qualificar d’”execució extrajudicial” l’abatiment d’un terrorista autor d’uns atemptats gravíssims– han de merèixer la repulsa del conjunt de la ciutadania catalana.’ El comunicat número onze arriba dies abans de les eleccions i crida els membres de la policia de Catalunya a acudir a les urnes. ‘El cos de Mossos d’Esquadra és una estructura d’Estat clau. En conseqüència, davant de persecucions, atacs, difamacions i falsedats, encoratgem els companys i companyes del cos a emprar el seu vot per rebutjar les opcions polítiques que ens volen com a policia de segona categoria, preservant així la dignitat de la nostra policia, votant una candidatura que defensi els interessos de la nostra institució policial, que no són altres que els de preservar els valors de la democràcia i la garantia dels drets i llibertats dels nostres conciutadans.’ El comunicat número dotze, també especialment rellevant, fa una anàlisi del resultat electoral. ‘Després dels resultats de les Il·legítimes eleccions del 21-D al Parlament de Catalunya, volem fer les següents consideracions: 1) S’ha demostrat que la majoria del poble català amb el seu vot ha ratificat els resultats del referèndum de l’1-O, ha condemnat l’aplicació de l’article 155 i ha instat a la restitució de les institucions catalanes, Il·legítimament usurpades pel govern de l’estat espanyol. 2) L’anomenat “bloc del 155” ha estat àmpliament derrotat per una majoria independentista, la qual ha augmentat en gairebé 100.000 vots respecte de les eleccions del 27-S del 2015, malgrat no haver disputat la contesa electoral en igualtat de condicions i trobar-se immersos en un context de ferotge repressió, amb candidats a la presó i a l’exili. 3) L’autoritat i legitimitat del nostre govern –que per a nosaltres mai ha deixat d’existir– han quedat reforçades. Esperem que ben aviat es pugui conformar un govern de restitució, conjurat per a implementar efectivament la República, i que puguin resultar investits tots els candidats que han estat elegits, rebent el suport d’aquells que considerem injusta l’acció repressora d’un estat, on els seus màxims òrgans judicials ‘confonen’ les manifestacions, reivindicacions i expressions democràtiques amb delictes de sedició, rebel·lió i d’incitació a l’odi. El cos de Mossos d’Esquadra, que està patint un assetjament constant, coneix la importància d’aquests resultats i exigeix la restitució del Major Trapero al capdavant de la direcció de la PGME, com a primer pas per a reparar els greuges infligits a la nostra institució policial.’ Finalment el comunicat número tretze, el darrer a què ha tingut accés VilaWeb, datat el dimecres 27, reacciona a la retirada dels efectius de la policia espanyola arribats per reprimir el primer d’octubre. ‘S’ha anunciat per a aquest cap de setmana la retirada total dels milers de policies que van ser desplaçats a Catalunya farà 100 dies amb la proclama bel·licista del “a por ellos”. Aquesta maniobra intervencionista, anomenada “operación Copernico”, no ha impedit el referèndum de l’1-O, ni ha frenat la proclamació de la República. A més, ha representat un cost al voltant de 80 milions d’euros. Amb el seu equipatge s’enduen un resultat de més de 10.00 persones pacífiques i desarmades ferides de diferent consideració a conseqüència d’unes càrregues desproporcionades i que anaven en contra de la mateixa resolució judicial que emparava l’actuació policial. Durant el temps d’estada il·legal en territori català, la policia espanyola ha protagonitzat diversos incidents, alguns per part d’alts comandaments: des d’amenaces amb arma de foc a una cafeteria de Sarrià-Sant Gervasi, a encarar-se amb els cambrers d’un bar del Born, agafant pel coll a un d’ells, després de dir: “en Barcelona yo soy la puta ley y el bar se cierra cuando lo digo yo”, fins a participar en furts a banderes ubicades en balcons privats i causar danys a canonades, a l’Alt Empordà. Fou tan “encomiable” l’actuació policial que el govern espanyol va condecorar el cap del dispositiu de l’1-O i Ciudadanos va arribar a demanar distingir tots els participants. Les forces policials d’ocupació s’emporten un nefast balanç i és d’esperar que cada agent faci una reflexió individual sobre si la seva participació en la repressió vers una ciutadania cívica i pacífica es correspon amb els valors de la policia d’una societat democràtica europea del segle XXI.’

Summary: ‘Guilleries’: grups de mossos s’organitzen per a resistir al 155


El candidat de Cs a la presidència de la Generalitat, Toni Cantó, ha demanat als seus votants que no es confiïn diumenge i els ha cridat a mobilitzar-se a convèncer gent del seu entorn per a derrotar el Botànic. Respecte de les eleccions espanyoles, ha assegurat que l’elecció és entre ‘Sánchez, Torra, Otegi i companyia o Albert Rivera’. ‘Estem a punt d’aconseguir-ho!’, ha exclamat a l’acte de final de campanya de Ciutadans als jardins del Palau de la Música de València, acompanyat de la plana major de la direcció del partit. Ha destacat que ell podria fer ‘moltes coses’ com a president, però que necessita que Rivera governi l’estat espanyol per a poder millorar el finançament del País Valencià. També ha criticat la gestió del Botànic i ha promès una rebaixa dels imposts. ‘Van dir que reduirien les llistes d’espera, i han crescut. Hi ha 66.000 valencians esperant’, ha dit. També ha criticat el model educatiu i ha carregat contra el català a l’escola.

Summary: Cantó demana als seus votants que no es confiïn i fa una crida a derrotar el Botànic


El govern espanyol ha reclamat a la Generalitat que elabori un pla per a reduir la despesa sanitària i farmacèutica. En una carta que ha avançat La Vanguardia, el govern espanyol justifica la demanda en el fet que Catalunya no ha complert la taxa de referència establerta per la Comissió Delegada del Govern d’Afers Econòmics els anys 2017 i 2018, que se situava en el 2,1% i el 2,4%, respectivament. El document reclama als departament d’Economia i Salut que abans del 15 de setembre lliurin un informe que analitzi la situació i detalli mesures específiques per a reduir la despesa. Pel que fa a la despesa en productes sanitaris, el govern espanyol mostra un ‘especial interès’ en les exopròtesis –les que substitueixen un membre– i les endopròtesis –les que substitueixen una articulació–, a més d’altres productes amb un ‘cost alt’. La carta diu que, a banda del 2017 i 2018, Catalunya ja va superar les taxes de referència establertes l’any 2016 i que, per aquest motiu, cal aplicar ‘mesures i propostes de millora’ per a reduir la despesa en medicaments i productes sanitaris.

Summary: El govern espanyol reclama a la Generalitat de reduir la despesa sanitària i farmacèutica


El judici contra quatre piuladors per haver publicat missatges crítics amb la Guàrdia Civil coincidint amb l’assassinat de dos agents del cos ha quedat vist per a sentència. Els quatre encausats —de Mataró, Saragossa, Canàries i Olesa de Montserrat— han hagut d’anar fins a Terol per a fer el judici, ja que és aquí on van morir els agents del cos. Els piuladors han estat jutjats pels delictes d’odi, contra la integritat moral, contra les institucions de l’estat espanyol i d’injúries greus a un funcionari públic amb agreujant de discriminació. Fonts acostades a un dels encausats, l’olesenc Felip Segura, han explicat que les preguntes de l’acusació han barrejat l’independentisme amb el piulet i han buscat la condemna per delicte d’odi per l’apel·lació d”estova-àvies’ que va fer al seu piulet. Doncs que haguessin estudiat, en comptes d'allistar-se a un cos militar de perdonavides i estova-àvies.Em sap greu el tràngol de la família, però és el mateix tràngol de la família de qualsevol heroïnòman dels '80. Ells han triat el camí que volien. — Felip Segura 🎗🏴☠ (@FelipSegura) December 14, 2017 En la seva declaració, Segura ha defensat la llibertat d’expressió i ha criticat l’actuació del cos de la Guàrdia Civil, però no les víctimes de l’assassinat. Dues de les acusades s’han acollit al dret de no declarar. Finalment, els acusats han refusat de fer servir el seu torn d’última paraula i el judici ha quedat vist per a sentència.

Summary: Vist per a sentència el judici a Terol contra quatre piuladors per haver criticat la Guàrdia Civil


Joni D es va convertint en un dels grans cronistes i escriptors de la Catalunya llibertària. Aquest mànager musical que viu a Collserola, i justament fa una setmana que va fer cinquanta anys, va començar amb el reeixit Que pagui Pujol, una crònica punk de la Barcelona dels 80 (La Ciutat Invisible, 2010) i Grups Autònoms. Una crònica armada de la Transacció democràtica (El Lokal, 2013). Actualment, escriu una trilogia de ficció que va començar amb La Torre de la Serra (Tigre de Paper, 2016). Ara presenta el segon volum: La Casa de la Selva (Tigre de Paper, 2018). En aquest llibre de vuitanta planes ficciona la generació llibertària anterior a la seva. Joni D, a 18 anys, va ser portada d’El Periódico amb el titular ‘Los primeos okupas de Barcelona’ i trobava a faltar la generació més gran que ell que ara ficciona. En aquesta entrevista feta al seu local de Sants, Joni D parla de literatura, anarquisme i Agustín Rueda. L’home que l‘ha fet escriure. —Feu anar un mètode d’escriure tot curiós. —Visc al Baixador de Vallvidrera. Tinc dotze minuts i mig de tren cada dia fins a Provença. I des d’allà fins aquí, a Sants, tinc sis minuts de metro. Són divuit minuts i mig d’anada i divuit i mig de tornada. Escric de peu, en hora punta, amb una llibreta a la mà i boli. Escric de bon matí, quan tinc al cap tot el que he anat maquinant de nit. Quan escric, dins el vagó, no veig res més. He escrit tots els llibres amb aquesta metodologia. Cada dia, cada dia, des de fa anys. I després ho passo a l’ordinador els caps de setmana. Visc a Collserola, tinc un gos gros, i m’agrada molt anar a buscar bolets i viure molt la natura. I a l’hivern, amb aquests dies curts, produeixo molt. Les tardes del cap de setmana ho vaig passant tot en net. —Parèntesi: Collserola és natura o és ciutat? —A Collserola hi ha selva. Hi ha campaments clandestins de sense papers, nois magrebins. Un, controlat, el conec de fa quatre anys. Imagina’t si hi ha selva on amagar-se. —Heu escrit quatre llibres. Els primers, de no-ficció. Per què us passeu a la ficció? —Per un paràgraf d’un llibre. M’assabento que Ferran Sánchez Agustí, historiador del maquis, en un llibre explica un enfrontament armat a Tamarit de Llitera, a la Franja. El meu avi, i ara ma mare, vivien a Tamarit de Llitera, on he passat tots els estius de la infantesa. Tamarit de Llitera va ser terra col·lectivitzada durant el 1936. I el 17 de juliol tots els feixistes, els capellans i els guàrdies civils de la comarca es van tancar dins l’església de Tamarit de Llitera perquè ja sabien que hi hauria l’alçament. Quan els van treure, els van matar tots. Doncs la revenja de les tropes nacionals que va arribar després va ser escabetxina total. I en el paràgraf que us deia s’explica que l’octubre de 1948 en una casa que es diu la Torre del Serra hi ha un enfrontament entre maquis i guàrdia civils. A partir d’aquí en vaig fer una ficció. —És Torre de la Serra. —Vaig fer vuitanta anys d’història familiar explicats en vuitanta pàgines. Pinzellades. En aquest primer llibre, hi veiem l’avi maquis i exiliat dels anys quaranta i cinquanta, el fill que torna per implicar-se amb els grups autònoms dels anys setanta, i finalment el nét avui dia. —I ara heu fet la segona part: La Casa de la Selva. —Si allà en vuitanta pàgines explico vuitanta anys, aquí l’única cosa que explico, també en vuitanta pàgines, és una excursió per Collserola d’entre vuit i deu hores. La fa un home de seixanta anys el 2 d’agost de 2016. I de camí rememora tota la seva vida. I no sé quina mania tenen els protagonistes de la meva novel·la de venir al meu terreny. Si el protagonista de la primera novel·la és de Tamarit de Llitera, aquest fa un passeig per Collserola amb un gos gros, com el meu, de 56 kg. I resulta que aquest viu al costat dels edificis on vivien els meus avis, tu. Quines coses. —Vau ser un dels punks dels anys vuitanta a Barcelona. I aquí expliqueu la història dels qui tenien deu anys més que vosaltres. La generació dels germans grans. —Quan entrem en contacte col·lectivament, com a punks, amb el moviment llibertari, trobem a faltar aquesta generació. Com és possible que a les Jornades Llibertàries hi hagués 300.000 persones? On són? I el milió de persones del míting de la CNT? On són? I et comences a fer preguntes. I la resposta és que uns eren al talego, els altres exiliats, i després hi ha allò que va escriure David Castillo: arriba un moment que tenen dues opcions. O xeringa o corbata. Els de la xeringa, tots perduts, i els altres, encorbatats. —I en el llibre parleu d’aquesta generació, doncs. —Sí. La trilogia té dos fils conductors. Els protagonistes dels llibres són membres de Grups Autònoms, els grups que feien tasques com les del MIL però sense nom. L’altre fil conductor és la necessitat de l’ésser humà de buscar refugi en temps difícils. Refugi geogràfic, físic o anímic. Hi ha molts refugis, i de moltes menes. Hi ha gent, per exemple, que es va refugiar en l’heroïna. Imagina’t. Però hi ha un fet, al final: a mi m’empeny a escriure la història d’Agustín Rueda. Ell és l’única persona que surt als quatre llibres. Els dos de ficció i els dos de no-ficció. —Agustí Rueda, qui era? —Puc? Mireu. L’empresa minera de Sallent i de Súria anava a buscar gent a Andalusia sense recursos i l’enganyava per portar-la a treballar a la mina. Agustín Rueda era un d’aquests. Vivien a la colònia minera la Butllosa, que s’hi arribava travessant la carretera. Cada dos per tres, un mort. Un dia, el mort és una mare d’un amic seu, i de manera espontània tota la colònia talla la carretera demanant semàfor o pas soterrat. L’endemà, la policia el va a buscar a casa, i cap a la Model. Resistència a l’autoritat. Amb divuit anys. Una de les coses més impressionants que em va passar va ser conèixer el seu company de cel·la. Pèls de punta. Andrés Grima. Ara Grima és un dels iaioflautes. Fa tres anys, Jordi Arasa el va detenir. Grima diu que Rueda va comprendre que era anarquista per ell. I que ell va rebre de Rueda una integritat moral i humana que no li havia donat ningú. —Referent per a molts. —Surt de la presó, sense casa i sense feina, i se’n torna a Perpinyà, on hi ha tots els ex-MIL. Acumulant armes i explosius per intentar fer girar la truita. I s’hi fica. S’hi fica. I l’octubre de 1977 cau en una trampa d’un infiltrat. Portaven 75 quilos d’explosius. Havien de deixar-los a una masia. A la masia el van fuetejar mentre el tenien penjat. Com si fossin esclaus. L’envien a la presó de Girona, i finalment a Carabanchel. Hi ha un túnel en marxa per a fugir. I s’hi posen. El 13 de març de 1978 descobreixen el túnel. Interrogatoris, primer al despatx del director, però quan està tot tacat de sang, diuen, ho passen als soterranis. On hi havia el que en deien les cel·les de la mort. Un pres rere l’altre anaven passant i cantant. I l’Agustín no va cantar. I com que no va cantar, el van matar a pals. Mort. —Hosti. —Tots els seus companys ho diuen i ho saben: el van matar perquè no va cantar. —Algú ha fet el llibre sobre Agustín Rueda? —No. Vam decidir col·lectivament que no volíem fer un llibre sobre Agustín Rueda perquè no volíem fer un llibre sobre un altre màrtir anarquista. I per això jo faig el llibre Grups Autònoms. Un llibre sobre la gran quantitat de grups que feien la mateixa feina que el MIL, però sense nom. No hi havia cap llibre així. I la gent tampoc no sabia que n’hi havia molts a València i Madrid. Es va decidir de fer un llibre generacional. Però l’únic que té quatre capítols és Agustín Rueda. —Us escolto i penso que hauríeu de reunir-vos amb Junts per Catalunya i ERC. Donaríeu consells de com encarar mesures repressives. —Tot el tema de les urnes era una repetició de la història: travessar fronteres d’amagat. Això feien aquests xavals. Rueda venia de França amb la motxilla carregada de llibres prohibits i arribava caminant fins a Barcelona. I això no ho feia ningú. Ningú. Era un bèstia. Conèixer la seva història em va portar a escriure. I per això el faig aparèixer, ni que sigui un moment, en tots els llibres que he escrit. —Us he llegit aquest titular: ‘Amb la independència, com a anarquista, què hi perdo?‘ —Amb la independència no tenim res a perdre. No solament jo. Col·lectivament, no tenim res a perdre. Jo penso en mi, però també col·lectivament. Hi tenim res a perdre? Podem empitjorar? No. Dins l’estat espanyol, on és que té més força el moviment llibertari? Millor dit, on té més influència social? A Catalunya. Per què hem de continuar lligats, nosaltres, antiestatistes, a una història que van fer els nostres avis i que va lligada a l’estat? Per què hem de seguir els dictats de l’estat i ser espanyols? No hem de tenir por, i avançar. Mireu, aquest diumenge faig cinquanta anys. Per sort, jo em conec, em reconec, i no m’he d’enganyar a mi, ni als altres. No hem de tenir por del que som. —El moviment llibertari, més fort ara que abans? —La paraula anarquista és molt mal vista. Però és clar que després de l’enfonsament del mite soviètic es busquen idees per la llibertat, i l’espai natural és el món àcrata. —El comunisme qualla. El liberalisme qualla. I per què l’anarquisme no? —Perquè els altres s’imposen per la força. I l’anarquisme és molt difícil que es vulgui imposar per la força. —I en canvi la imatge és que els violents són ells. —Cert. Tothom els ataca, perquè ataquen a tothom. Tothom s’hi fica, amb ells. Tothom s’hi fica, amb nosaltres. —Com més gran em faig, més radical em torno. Hi esteu d’acord? —Jo, igual. D’entrada, som més llestos. Recordem que ‘el diablo sabe mas por viejo que por diablo‘. I després, quan érem joves, punkis i volíem destrossar-ho tot, érem innocents. Jo recordo que el meu avi m’ho deia: arribarà un dia que l’home no necessitarà treballar. Si els qui manen volguessin… —Gairebé de nen vau ser portada d’El Periódico. Els primers okupes de Barcelona. —Vam tenir la sort de viure el que vam viure. Nosaltres vam viure el moment històric de més llibertat de l’estat espanyol que els vius d’ara recorden. Moria el dictador i podia passar de tot. De tot. Se sortia de quaranta anys de repressió brutal i autocensura, de sobte s’acaba i tothom s’atreveix a fer de tot. Llegíem còmics que avui no deixarien publicar. Com per exemple, Star, que avui estaria prohibit. —Un llibre que recomaneu sobre el món àcrata? —Odio las mañanas, de Jean-Marc Rouillan. Brutal com ha patit. Però és això que us deia: no han estat mai derrotats de manera individual. Com a col·lectiu, sí. Un per un, no.

Summary: Joni D: ‘Arriba un moment que tenen dues opcions: o xeringa o corbata’


Aquests dies es commemoren els cinquanta anys de la Caputxinada. Els dies 9, 10 i 11 de març de 1966 unes tres-centes persones es van tancar al convent dels pares caputxins de Sarrià, a Barcelona. Volien fundar el Sindicat Democràtic d’Estudiants. Hi van acudir estudiants i intel·lectuals, com ara Salvador Espriu, Joan Oliver, Lluís Maria Xirinacs, Oriol Bohigas, Maria Aurèlia Capmany, Antoni Tàpies, Josep Maria Benet i Jornet, Montserrat Roig, Manuel Sacristán, etc. La policia els envoltà. Després de tres dies tancats, van sortir. I els va caure una multa de més de dos milions de pessetes. El cineasta Pere Portabella, tot i que no va poder-hi entrar, va tenir una intervenció clau en aquest punt: fou ell qui va aplegar els diners. En aquesta entrevista, feta al despatx de Portabella a Barcelona, explica com. —Vós us polititzeu a la Caputxinada? —Jo hi vaig arribar molt polititzat, perquè l’any 1961 havia produït ‘Viridiana’, de Luis Buñuel, cosa que va originar un escàndol monumental. Encara ara sóc l’únic productor que ha guanyat la Palma d’Or a Canes. Aleshores els meus amics i el meu entorn eren Jorge Semprún, Carrillo. Jo ja hi venia com una moto i ja ho estava, de polititzat. Mira, veus aquest quadre? És d’en Tàpies, que el va fer per la Caputxinada. ‘Memòria personal del 66’. El va fer al cap de poc temps de sortir de la Caputxinada, i me’l va regalar. —Vau arribar a estar tancat a la Caputxinada? —No. Un dia abans vaig anar amb en Xavier Folch a parlar amb en Tàpies, per quedar amb ell i anar-hi junts. L’Enric Argullol, per facilitar-ho, va dir que em recolliria amb cotxe, i que en Tàpies hi aniria pel seu compte. Però l’Argullol va arribar tard, perquè va encallar-se mirant de convèncer no sé qui que no va voler venir. Vam fer tard i no vam poder entrar. Vaig veure tota la policia envoltant l’edifici. Aleshores me’n vaig anar al despatx de Josep Benet, amb Salvador Casanovas, un advocat convergent i molt demòcrata, que estava molt bé. Vam adonar-nos que havíem de fer alguna cosa. I d’aquella reunió en va sortir la Taula Rodona. —Què és la Taula Rodona? —La primera institució on vam seure tots plegats per primera vegada: comunistes, sindicats, nacionalistes, independentistes. D’allà en surt tota una empenta. Vam crear una eina. Sigui com sigui, als de la Caputxinada els van deixar anar, però a 25 o 30 van posar-los una multa de 2 milions i escaig. Molts diners en aquella època. Molt. És aleshores vaig trucar a Jacques Dupin, que portava la galeria Maeght a París, on hi havia en Tàpies. Volia muntar un moviment a França per a reunir els diners. La multa era de 2,4 milions de pessetes. Doncs en vam reunir 2.783.640 i la diferència la vam donar a la solidaritat amb els obrers. —Com els vau reunir, tants diners? —Amb una subhasta d’art. Dupin em diu: ‘Hem de trucar a Picasso.’ Però això era molt fotut, perquè Picasso no es posava mai al telèfon. No hauria fet res més. Davant meu Dupin li truca, i s’hi posa l’esposa de Picasso, Jacqueline. Després s’hi posa Picasso, i me’l passen. Li vaig dir que havíem de fer una subhasta per a pagar la multa de la Caputxinada i ell va començar a cridar: ‘Bravo! Bravo! Bravo!’ No vaig poder ni comentar la referència del ‘Guernica’. No va caldre. ‘Tinc un castellà –em deia– municipal.’ Saps que va estar a Barcelona, oi, Picasso? Diu que se li va enganxar un ‘castellà municipal’. Ha, ha! ‘Endavant!’, diu Picasso. I endavant vol dir fer la subhasta sense publicitat. Jo no vaig poder ni anar-hi per por que algun policia amagat no em reconegués i lligués caps. I una condició de la subhasta era que s’havia de pagar en efectiu. Després jo agafaria els diners, i cap a Barcelona. —Qui hi va col·laborar, a la subhasta? —El text del catàleg el va fer Jean Cassou, fantàstic. I es va muntar un comitè europeu a cop de telèfon. Hi havia Simone de Beauvoir, René Char, Jacques Dupin, Alain Resnais, Jean-Paul Sartre, Michel Denis, Jacques Prévert, entre més. Hi ha gent que va cedir llibres manuscrits, com Samuel Beckett o Michel Butor. I uns altres van cedir quadres: Calder, Chillida, Max Ernst, Miró, Picasso, Tàpies… Tot gent de primera línia. —I els diners, com els vau portar cap aquí? —Vaig fer un acte fraudulent de collons. Quan tot era a punt, em va telefonar en Dupin per avisar-me. Balbucejava. Perquè ell no estava acostumat a parlar en clau, per telèfon. ‘L’armari ja és col·locat.’ Frases d’aquestes no li sortien. Sigui com sigui em passa el missatge i vaig anar cap a París amb un tren de nit. A la tarda començava la subhasta, que va durar dues hores. Jo tenia el problema que els diners me’ls donaven en una bossa. Però com la travessava, jo, la frontera, amb la bossa? I aquí vaig fer una gestió. Per extracció social coneixia homes de la burgesia. I a un d’ells li dic: ‘M’interessa passar una quantitat de 2 milions de pessetes per la frontera, i no sé com fer-ho.’ ‘Cap problema’, em diu. I em dóna una contrasenya i una adreça de París. ‘Apunta-t’ho en dos papers separats. I presenta’t a l’adreça, que ells t’ajudaran.’ Com que no podia anar a la subhasta, per si de cas la policia em reconeixia i lligava caps, la bossa amb els diners de la subhasta la va recollir Dupin. Jo l’esperava a fora el carrer, i anem a l’adreça de París. ‘Ah sí. Ja tenia la notícia. Us esperava.’ Li vam donar la contrasenya, i els diners, francs francesos. Se’ls va quedar i ell ens va donar una contrasenya. Quan vaig arribar a Barcelona, vaig lliurar la contrasenya, i aquí em van donar una bossa amb pessetes. Els 2,7 milions. Per la Caputxinada vaig cometre un delicte brutal. Corrupció pura. Passa que a les dictadures ja els va bé, la corrupció. I així és com es van pagar els diners de la multa de la Caputxinada.

Summary: Pere Portabella: ‘Per la Caputxinada vaig cometre un delicte brutal’


Albert Rivera ha provocat avui una situació inèdita a la televisió pública. En una entrevista a TV3, el president de Ciutadans ha atacat l’entrevistadora, Lídia Heredia, i tots els professionals de la casa. Els ha acusats de fer propaganda cada dia, i fins i tot ha dit quines preguntes li havien de fer. Heredia li ha parat els peus, li ha recordat tota la cobertura que la televisió i el seu programa han fet dels actes de Ciutadans i la difusió de la veu dels seus dirigents i ha acabat esclatant: ha dit a Rivera que faltava a la seva professionalitat. ‘Vostè té vocació de periodista i d’editor de telenotícies? Les vol fer vostè, les preguntes? No m’ho havia fet mai cap polític. Tingui. Posi’m les preguntes aquí.’ Rivera comença així: —Vostès menteixen. I Heredia li respon: —Quan hem mentit en aquesta situació? La conversa continua així: —A. R.: No tinc temps de dir totes les mentides qua he dit TV3 en públic. Vostès són un aparell de propaganda separatista. —L. H.: M’ho diu a mi això? Personalment? —A. R.: A vostè no, ho dic a tothom, a tots els catalans. —L. H.: No, no. Aquí la tele la fem les persones. —A. R.: I els polítics. Ara no descobrirem què fan els polítics a la tele. —L. H.: La fem els periodistes. Perquè quan vostè em diu això a mi em diu que jo aquí cada matí a les vuit faig propaganda? —A. R.: Cada dia. —L. H.: Ah, sí? —A. R.: Sí. La línia editorial d’aquesta casa, que la paguem tots… —L. H.: Vostè ha mirat el programa últimament? O l’ha mirat mai? —A. R.: Lamentablement, hi ha molta informació que vostès fan… Aquesta casa s’ha convertit en un aparell separatista, i jo vull que TV3 torni a ser de tots els catalans. En aquesta casa s’insulta la líder de l’oposició. El senyor Toni Soler ha insultat la senyora Arrimadas perquè és d’origen andalús, aquesta casa va considerar que una manifestació d’un milió de persones, de catalans constitucionalistes, era d’extrema dreta. —L. H.: No, no. Aquesta casa va fer una retransmissió en directe d’aquella manifestació. —A. R.: Dient que era una manifestació convocada per l’extrema dreta. —L. H.: No. Això és mentida. Per favor, anem a l’hemeroteca. Vam dir que era una manifestació multitudinària, com mai, i que al final hi va haver incidents. Que hi van ser! —A. R.: És clar, és clar. —L. H.: Al final. —A. R.: És clar, vostès tracten igual la Diada que la manifestació aquella. En aquesta casa es fa propaganda de l’independentisme. Perquè hi ha una majoria política que ho decideix. —L. H.: Escolti, els continguts d’aquest programa els decideixo jo. Perquè en sóc la directora. —A. R.: Doncs escolti’m. Ho repeteixo. Aquesta casa és un aparell de propaganda separatista. Vostès haurien de fer una reflexió defensant la pluralitat. —L. H.: En l’autocrítica ens hi trobarà. Però no podem anar a les seves manifestacions amb el logotip de TV3. —A. R.: No posi… Em compara una cosa, condemnar la violència, amb la manipulació política d’aquesta casa. Lídia Heredia llegeix un piulet de Rivera assenyalant com a radical separatista l’agressor de la dona de la Ciutadella. I el líder de Ciutadans salta: —A. R.: Vostè encara no m’ha preguntat pel 6 i el 7 de setembre. No té a l’escaleta cap pregunta sobre el 6 i 7 de setembre? —L. H.: Faig les preguntes que em sembla que toquen. —A. R.: Jo vinc avui aquí el 7 de setembre un any després del cop d’estat. —L. H.: Un cop d’estat? —A. R.: Sí, la violació de dret. —L. H.: A Espanya hem tingut un cop d’estat. —A. R.: Sí, i un altre. N’hem tingut dos. I jo vinc a aquesta casa i vostè no té ni una sola pregunta? —L. H.: Vostè en va parlar en un acte, ho hem explicat, amb declaracions seves i d’Arrimadas, a les vuit del matí. Torni dilluns. —A. R.: Vostè fa les preguntes que vol. Però no em digui per què aquesta casa manipula i és separatista quan no m’ha preguntat pel 6 i 7 de setembre. —L. H.: Les vol fer vostè les preguntes? No m’ho havia fet mai cap polític. Tingui. Posi’m aquí les preguntes. —A. R.: M’ha preguntat que posi proves de per què vostès manipulen. —L. H.: Albert Rivera, que ens coneixem de fa molts anys. De veritat que creu que la prova de la manipulació és que jo avui aquí… —A. R.: No, és que resulta que és un tema menor el 6 i 7… —L. H.: Per l’amor de Déu, que la gent té ulls a la cara. Què passa, que si no li preguntem a Albert Rivera és que és menor? És vostè l’únic que ha de parlar d’aquest tema? Té vocació de periodista i d’editor de telenotícies? Vostè no ha vist aquestes últimes vint-i-quatre hores TV3. Crec que és estrany haver de donar explicacions a un polític del que fem els periodistes en els programes amb un criteri que ens sembla el millor per als espectadors. —A. R.: És que estan acostumats que tothom qui ve aquí sigui independentista. —L. H.: És que falta a la meva professionalitat. Senyor Rivera, haurà de tornar i si vol m’envia el qüestionari abans.

Summary: Lídia Heredia diu prou a Albert Rivera: ‘Vostè falta a la meva professionalitat’