Quan el dia 9 de març passat expressava l’exigència als polítics independentistes de no malmetre els nostres vots, a l’article ‘No ens malmeteu!‘, poc em podia esperar que només set mesos després hagués de dir que sembla talment que ens hagin malmès o, més precisament, que pretenen efectivament de malmetre’ns i que ens malmetran (si no ho impedim tots nosaltres). Després de l’1-O qui es va presentar a les eleccions del 21-D, en l’àmbit sobiranista, sabia perfectament dues coses fonamentals: la primera, que els electors disposats a votar-los exigíem que fessin totes les passes necessàries per a fer efectiva la República i restituir el govern legítim. La segona, que la repressió de l’estat espanyol ja s’havia desfermat i que no es podia esperar res de bo d’un estat on la utilització d’ostatges, la por i la justícia arbitrària (que no és justícia) s’imposen cada dia. Sabien també perfectament que determinats jutges i tribunals farien mans i mànigues per imposar, en tot moment, el principi d’oportunitat política per damunt del principi de legalitat. Que mirarien d’empresonar o reprimir qualsevol representant (electe, o no) de la ciutadania que donés suport inequívoc a les aspiracions legítimes i democràtiques dels electors envers la República. Que farien les interpretacions més agosarades per a justificar la repressió de gent innocent i que resoldrien de facto (sí, també) com si fossin autèntics legisladors, sense tenir cap facultat ni capacitat per a ser-ne. Tot això ho sabien. Ells i nosaltres. De la mateixa manera que tothom tenia coll avall que si mai la repressió els anihilava o la por (natural i legítima) els tenallava la voluntat, raó o esperit, sempre hi hauria algú al darrere per a agafar el relleu i continuar la lluita per a fer efectiva la República. O no era exactament això? No vull entrar ara en la controvèrsia dels partits. Tots tenen el dret (i, en circumstàncies normals, l’obligació) de cercar l’hegemonia política. És en la seva essència. Existeixen per a això. Per a guanyar el poder polític i governar hegemònicament d’acord amb la seva ideologia. Però vivim, avui, en circumstàncies normals? Rotundament, no. En aquest país hi ha una revolta activada. Una revolta històrica, plenament democràtica, no violenta i transversal que –de manera creixent– ha exigit, i exigeix, una república independent, democràtica i socialment avançada. Una república que ens permeti de debatre, obertament i pacífica, allò que volem que sigui el nostre país i que garanteixi drets, llibertats, justícia, prosperitat i plena sostenibilitat per a les generacions futures. Enfront d’aquesta voluntat majoritària s’han alçat els sectors més allunyats de qualsevol sentit ètic i democràtic. Les forces que justifiquen, i fan seves (sense escrúpols), la conculcació dels principis més elementals de la democràcia, la violència, l’opressió, la injustícia, la repressió i fins i tot l’odi o la mera necessitat d’aniquilar de l’escena política qui pensa d’una manera diferent. A ells s’hi va afegir, de manera vergonyosa, gent que en uns altres moments de la nostra història havien passat per ser els representants genuïns de l’esquerra social. En aquest sentit, van fer tot i més per evitar l’efectivitat de la declaració de la República després de la decisió majoritària de l’1-O; van eliminar un govern i un parlament elegits democràticament i van propiciar unes noves eleccions, clarament manipulades, per evitar allò que no havien pogut impedir finalment (ni els uns ni els altres): la nova victòria de les candidatures independentistes. És per això que l’estat espanyol (mani qui mani) s’escarrassa a posar-nos tants entrebancs com pot, tot utilitzant barroerament el clavegueram de l’estat, les forces de seguretat i –per damunt de tot– el poder judicial per a teixir una xarxa que ens condemni inexorablement a no moure’ns i a liquidar les esperances de viure en un país lliure com el que volem. I perquè el desafiament de l’independentisme és –socialment i política– d’una dimensió colossal, cal que tot el teixit polític i social de Catalunya que defensa la independència tingui clar que ara no és hora d’hegemonies polítiques. Lluitar avui per l’hegemonia política per se em sembla simplement immoral i de curta volada. Significa girar-se d’esquena als electors i a tots els qui han sacrificat la seva llibertat per allò que la majoria de ciutadans volem. Avui és temps exclusivament de República. No tindrem mai més democràcia si no fem efectiva la República Catalana. És tan clar com això. Tan clar com que els nostres presos polítics i exiliats no tornaran a casa si no l’hem feta efectiva. És això: la nostra prioritat ha de ser assolir la República independent com més aviat millor. Tothom ha de fer la feina que li pertoqui. Tots hem d’estirar o d’empènyer segons què ens correspongui. Uns de fora estant i uns altres des de dins. Feines i tasques degudament distribuïdes i amb el calendari que els responsables pactin d’acord amb les necessitats i les circumstàncies. Les desobediències o el trencament, en el moment que ens toqui. Cap més oportunitat perduda. L’espurna, quan arribi, cal que ens trobi tots els independentistes atents i amatents. El tren ja no es pot tornar a escapar. Espanya travessa una profunda crisi. La monarquia, el règim del 78, els cossos de seguretat, la democràcia i la justícia cauen a plom en l’escena internacional. La universitat (fins i tot les més prestigiades internacionalment) començaran a davallar indefectiblement, gràcies a l’oportunisme i la immoralitat de polítics desaprensius i corruptes. La seguretat social i el deute públic fan tremolar l’economia que albira, a curt i mitjà termini, el cel més espès i negre que hagi vist mai durant aquests últims anys. Espanya no té futur, ni projecte. Només té ‘salvadors de la pàtria’, repressió i incapacitat absoluta de resoldre els seus conflictes d’una manera pacífica i democràtica. Aquesta és la realitat avui. En vista d’aquesta situació, l’independentisme seria del tot irresponsable si no continués empenyent i estirant. Li cal promoure la resistència no violenta i organitzar actes específics de desobediència. Importants i no importants. Exemplars o merament anodins. Cal sacsejar la situació d’una vegada. Cal que es posi a treballar el Consell de la República. Cal que comencem el procés constituent i que –per tant– el Fòrum Cívic, Social i Constituent prengui forma i faci també les primeres passes. Cal que la gent apoderada empenyi des de cada racó del nostre teixit social. Que l’ANC i Òmnium segueixin camins paral·lels en la lluita per la República. Que els partits tornin a sentir el nostre alè al clatell i que es reuneixin –tantes vegades com calgui– per mirar de fer un camí comú. Que l’empresariat, les associacions, les coordinadores professionals, plataformes i col·lectius participin activament en tot el procés i no deixin d’aportar idees, iniciatives, accions judicials, suport i compromís. Tots ens necessitem. Tots som imprescindibles. Si volem assolir la nostra fita comuna, cal que posem la República en primer pla i objectem políticament (fins i tot judicialment, si cal) a qui vulgui imposar-nos criteris legalment o legítimament insostenibles o literalment antidemocràtics. Hem de ser intransigents en aquest punt. Com més avancem, més a prop serem de l’objectiu final. Qui s’aturi per un ‘possibilisme’ mal entès, per comoditat, per por o per mera ambició política de garantir la seva hegemonia, no tan sols farà més mal que bé a la ciutadania, als ostatges, a la llibertat, a la democràcia i a la veritable justícia, sinó també a la República pròpiament dita i al país sencer. Hi estem d’acord?

Summary: De què es tracta? D’hegemonia política o de fer República


A través dels objectius d’Horacio Seguí (Barcelona, 1930) han passat desenes, centenars més ben dit, de personalitats del món de l’espectacle, la música i el futbol de la segona meitat del segle XX. Sempre amb Barcelona de teló de fons, la seva estimada Barcelona, una ciutat que ha ajudat a testimoniar amb els seus enquadraments. Entre Gemma Fàbregas i Toni Vall han posat ordre a l’obra ingent i desmesurada d’Horacio Seguí i han recollit el seu material més destacable –el que permet un llibre– a La meva vida en un clic (Editorial Base, 2017). La vida d’Horacio Seguí és la vida d’un autodidacte. Fill de la guerra del 36-39, va créixer pels carrers del barri del Born de Barcelona, jugant amb les restes del material bèl·lic que havia abandonat l’exèrcit republicà en la retirada. Desnonaments i penúries van marcar la seva infància i no va entrar en contacte amb la primera càmera de fotografia fins que no va tenir quinze anys o setze. Era una altra època, i a aquesta edat ja treballava al banc Hispano-americà. Però amb aquesta feina no en tenia prou per a subsistir i per això a la tarda donava un cop de mà a la sabateria Médico del Calzado, a la Via Laietana. Allà és on va conèixer en Ramon, el fill de l’amo, afeccionat a una cosa poc popular com la fotografia: ‘Em picava la curiositat entrar en aquell món, i un dia em va vendre per quatre duros una maquineta que no feia servir. Era una Kodak Brownie dels anys vint.’ La ‘caixeta’, com en diu ell. Feia fotos als amics amb qui jugava a futbol, a les festes del banc, en costellades… I amb les còpies que venia es feia un sobresou. I d’aquí, al clàssic ‘casaments, bateigs i comunions’. El contacte amb els famosos de l’època el facilitaren el club Hispámer i Ràdio Barcelona, on feia fotos als convidats del locutor Joaquín Soler Serrano. Va poder fotografiar la majoria d’artistes i grups musicals que passaven per Barcelona i es va convertir en un assidu del Festival de la Cançó Mediterrània, Eurovisió, San Remo i Benidorm. Va ser el primer reportatge important de Seguí. Autor: Hugo Ferrer; drets dimatge de Salvador Dalí reservats. Fundació Gala-Salvador Dalí, Figueres, 2017 Seguí és un pou d’anècdotes. Recorda quan s’endugué Charles Aznavour a la Sagrada Família i el féu ballar amb Mary Santpere a la font del Lleó; o Adamo, a qui va passejar amb la seva vespa per tota la ciutat. Barcelona sempre de protagonista, però a vegades calia desplaçar-se per anar a buscar la notícia. Va assistir al rodatge de Campanades de mitjanit a Cardona per a poder fotografiar Orson Welles, i a Portlligat, per a retratar Salvador Dalí. Aquell viatge fou especialment caòtic. Hi va anar amb el periodista argentí Hugo Ferrer, qui havia de fer l’entrevista. ‘Vaig fer-me una foto amb ell. Ajupit, perquè no permetia que ningú el sobrepassés. Només el fotògraf.’ Com que no podien tornar a Barcelona amb autobús, van quedar-se a dormir en una barraca de pescadors, a prop de la casa de Dalí. Quan ja dormien, va venir la Guàrdia Civil i els va ordenar que els donessin els negatius de les fotografies perquè en Dalí no volia que es publiqués el reportatge. Sortosament, Seguí ja havia canviat el rodet de la càmera i va lliurar uns negatius falsos. ‘Es veu que Dalí havia tingut una decepció amb l’Argentina arran d’una publicació, i mira, va reaccionar així, però a deshora. El cònsol de l’Argentina va haver de fer unes gestions perquè l’endemà ens deixessin marxar’, recorda Seguí. Les fotografies es van acabar publicant a la revista Mundo Hispánico. Testimoni visual del Barça ‘Jo mai no vaig ser el fotògraf oficial del Barça. Això ho han dit els altres, jo no.’ Ha estat considerat el primer fotògraf oficial del club blau-grana, però ell ho desmenteix. Va signar un contracte de quatre anys amb Agustí Montal que durà fins que acabà el mandat. Era l’any 1969 i acompanyava l’equip allà on anés, fotografiava les presentacions dels jugadors i, fins i tot, entrava al quiròfan si els operaven. Ho fotografiava tot. Li pagaven els desplaçaments i també un tant per cada fotografia que es publicava a la Revista Barça. Només amb allò no podia sobreviure, però ja s’havia començat a fer un nom en el món de la música i a la vegada també era corresponsal d’As i As Color: ‘Publicava a Madrid i Barcelona paral·lelament, cosa que feia compatible perfectament. No vaig demanar ni permís, i si m’haguessin dit res me n’hauria anat. Jo no volia ser fix de ningú i que em diguessin què podia fer i què no.’ La llibertat d’una altra època Fullejant el llibre, un se sorprèn de la proximitat de les fotografies. No únicament per la distància física, sinó també per la possibilitat d’interactuar amb els protagonistes d’una manera que avui resulta impensable. Era una altra època i la mobilitat de la premsa no era tan restringida ni mesurada com ara. ‘Érem amics, no fèiem el xafarder com es fa ara.’ Entre fotografies, recorda com va conèixer Johan Cruyff. L’astre neerlandès ja era considerat el millor jugador del món i encara hagueren de passar tres anys abans no jugués al Barça. ‘A la redacció de la Revista Barça vàrem rebre una foto d’un corresponsal de Mallorca en què apareixia Cruyff i la seva esposa a la terrassa d’un hotel. Al Carlos Barnils, el director de RB, se li va acudir d’enviar-li una invitació per a venir a passar un dia a Barcelona.’ I ho va acceptar. L’estiu del 1970, tres anys abans de ser fitxat, Cruyff va visitar el Barça i Àngel Mur pare li va fer un massatge al vestuari (fotografia: Horacio Seguí). El van dur a Castelldefels a veure la platja, van fer una paella i llavors es van arribar al Camp Nou i la Masia. Li van presentar Agustí Montal, Carles Rexach, va trepitjar el camp. ‘Ens vàrem trobar l’Àngel Mur pare. Aquell home vivia al vestuari. Li vàrem demanar si li podia fer un massatge, i en va sortir aquesta foto.’ Després encara van tenir temps d’allargar la visita per Barcelona. El van dur fins a la Rambla, al carrer d’Avinyó, on hi havia una botiga de guitarres, al Poble Espanyol… ‘Li vàrem fer fer una bona passejada i ens va dir que algun dia li agradaria venir a Barcelona.’ Tres anys més tard, Armand Carabén va aconseguir-ne el fitxatge per al Barça. De Cruyff, en va captar una altra fotografia, segurament la més recordada pel gran públic. Però Seguí ho aigualeix una mica. No li agrada ser pretensiós. Va ser el 22 de setembre de 1973, al Camp Nou. Cruyff va avançar-se a la defensa de l’Atlètic de Madrid i marcà –d’una manera acrobàtica– un dels seus gols més emblemàtics. D’aleshores endavant, alguns l’anomenaren ‘l’holandès volador’. ‘Els fotògrafs érem darrere la porteria i en aquell moment es van fer vuit o deu fotografies. Si aquesta no s’hagués fet famosa, hauria estat qualsevol altra. Al meu costat hi havia en Quique Pérez de Rozas, i en té una que gairebé és igual, només que la bota d’en Cruyff tapa Benegas i la pilota era més allunyada. Vaig tenir sort.’ Impulsor de l’associacionisme A la dècada dels anys vuitanta l’estat espanyol encara s’espolsava el blanc i negre de la dictadura franquista i, a poc a poc, començava a agafar color. Els fotògrafs, que avui dia encara han de lluitar perquè els reconeguin l’autoria de les fotos i han de veure com alguns mitjans els les fan servir sense pagar drets d’autor, llavors es trobaven desemparats. La llei de propietat intel·lectual era del 1898, del segle XIX: ‘Els que escrivien –els chupatintas, que sempre n’he dit–, a excepció d’alguns, anaven a la redacció, agafaven les fotografies, les publicaven en qualsevol article, cobraven el reportatge i la fotografia i a vegades –perquè no era pas obligatori– et signaven amb una lletra ben petita. Això sí, la d’ells ben grossa’, explica Seguí, força molest. I es pregunta: ‘Sabeu què hauria significat que esborréssim totes les publicitats dels camps de futbol i de les competicions esportives? Us imagineu la quantitat de milions que els fotògrafs hem regalat sense rebre res en canvi?’ Entre fotògrafs van començar a associar-se a escala estatal, per tal de regular els drets d’autor i que tinguessin un reconeixement. En una protesta coordinada, els fotoperiodistes de Madrid van deixar les càmeres a terra durant una conferència de premsa de Felipe González, llavors president espanyol. I a Barcelona, al Camp Nou, abans d’un Barça-Madrid, van fer això mateix al centre del camp. ‘Vaig dir a l’àrbitre que no sortís puntual i que tardés quatre o cinc minuts. “Però això no ho puc fer”, em va respondre. Li vaig dir que anés a comprovar les xarxes a les porteries i que fes una volta.’ La protesta –amb el consegüent retard del partit– es va retransmetre per televisió. Narcís Serra, ministre de Defensa, era a la llotja i ho va presenciar. ‘Es va interessar per la protesta i va reunir-se amb nosaltres. Els que escriuen, no els vaig veure enlloc’, un altre record per als periodistes. Pocs mesos més tard, apareixia al BOE la nova llei de propietat intel·lectual. Però el llibre, per sobre de tot, és un llegat de Seguí, i per extensió, de la figura del fotoperiodista. ‘Sempre ha estat el germà petit, l’arraconat del periodista. Es valorava el fotògraf artístic, el fotògraf de moda, però no s’havia entès la figura del fotoperiodista’, diu Toni Vall, autor dels texts. Seguí és fill d’una època de negatius i fotografies calculades, quan no hi havia modes automàtics ni ràfegues que asseguressin una bona foto. D’aquesta època no es conserva tot, sigui perquè s’ha perdut o perquè el fotògraf no s’ha preocupat de conservar els negatius. ‘Jo haig de donar les gràcies a la Gemma , perquè no vaig donar mai importància al meu arxiu. Fins al punt que jo ho tenia guardat, però no ordenat, i és ella que ho ha ordenat i s’ha preocupat de conservar tots els negatius.’ L’obra de Seguí estarà per sempre més assegurada, repartida entre l’Arxiu Nacional de Catalunya i el fons documental del FC Barcelona. Vegeu el recull fotogràfic d’algunes fotos d’Horacio Seguí, recollides en el llibre La meva vida en un clic: Núria Feliu, al Partenó, 1968 Fotografia: Horacio SeguíBelfast, Nord d'Irlanda, 1971 Fotografia: Horacio SeguíManuel Massó, 1977 Fotografia: Horacio SeguíAntoine, 1967 Fotografia: Horacio SeguíThe Beatles, 1965 Fotografia: Horacio SeguíCharles Aznavour, 1965 Footografia: Horacio Seguí

Summary: Música, faràndula i futbol: la vida fotogràfica d’Horacio Seguí


És a les llibreries la novel·la de Robert Walser ‘L’ajudant‘, publicada per Edicions de 1984 en una traducció de l’alemany de Ramon Monton. Us n’oferim un fragment i encara més, el comentari que segueix de Miquel Adam, que forma part de l’equip de l’editorial i que és un lector atent, inquiet i apassionat. «Nota preliminar: Estimada Serra, t’envio un fragment del llibre. M’agradaria, si m’ho permets, contextualitzar-lo. Potser no és un dels fragments nuclears de la novel·la, però per la seva bellesa, el voldria compartir amb els lectors de Vilaweb. Et poso en situació. Walser és famós per moltes coses, entre les quals, les seves mítiques passejades. Va morir passejant sobre la neu! El protagonista de ‘L’ajudant’, vés, també és amant de les caminades. I aquest fragment, que s’allunya una mica de l’argument de la novel·la, n’és una prova. Joseph camina i s’endinsa en el bosc, i de sobte veu un lloc que li recorda un moment de la seva infantesa. És un moment meravellós, que a mi em va commoure profundament. El moment en que es trenquen les cadenes, els rigors de l’educació. Un moment de llibertat. Només són tres pàgines, però… M’ha portat lluny, tan lluny, aquest fragment que et passo, que no me’n puc estar de demanar-te que el publiquis. M’ha portat a un lloc que trobo molt a faltar. Salut! * A fi i a efecte de no ficar la pota, envio un missatget a Juan De Sola, traductor i amic. Vull que em confirmi una teoria que he anat acariciant a mesura que anava llegint ‘L’ajudant’, de Robert Walser. —De Sola, a veure, m’ha d’ajudar. Vilaweb m’ha ofert la possibilitat d’escriure alguna cosa per presentar el llibre de W. I tinc una pregunta per a vostè, si no li importa. El fet que Walser sempre tingués feines de merda, creu que obeeix a alguna mena d’estratègia vital i literària? O sigui, ¿observar el poder —o la burgesia— des de sota, per fer-ne un retrat únic, per donar veu, i perdoni la petulància, als desposseïts, als que no posseeixen una veu literària per explicar la seva història? Perdoni, i gràcies. El De Sola no és un malalt de Twitter. Els dies que hi és, saluda amb un bon dia, exposa els seus pensaments i desapareix. No obstant això, em respon gairebé d’immediat: —Sí i no. Vull dir que hi ha una consciència, però no és política. Walser va ser un devot de la submissió, per això va apuntar-se a l’escola de servents i va treballar de majordom d’un noble alemany. Ara bé: quan treballava al banc, de subaltern, ho feia perquè sabia llegir i escriure. Un temps, a Berlín, va poder gairebé deixar de treballar en feines petites, i vivia de la ploma, més dels articles que dels llibres. De retorn a Suïssa, i amb les primeres crisis, van contractar-lo en una mena d’oficina per a aturats que hi havia a Zurich on els feien copiar tota mena de paperassa per tal que no vaguessin pel carrer. És a dir: Més que una consciència de voler a ser a baix per donar veu als desposseïts, es tracta de no voler ser a dalt perquè, fet i fet, a baix s’hi està de meravella. La seva màxima ambició era renunciar a les ambicions. Té com una cosa quasi budista, certament. ¿L’he il·lustrat? Perfectament, però fa saltar la meva tesi pels aires. Que em pengin. Adéu a l’article per Vilaweb. A canvi, m’envia un parell de fotos de la residència de l’enginyer Dubler. Mira que bé. Me la imaginava més gran. I qui és, Dubler? Doncs l’enginyer que va contractar Walser perquè li fes d’ajudant durant un temps. ‘L’ajudant’ és fruit de les experiències de Walser a la residència Dubler. Experiències de subaltern, de contractat, d’assalariat. Abans de ‘L’ajudant’ Walser no m’agradava. Tampoc puc dir que n’hagués llegit res. Havia llegit coses sobre Walser; apropiacions indegudes, interessades, intents de patrimonitzar-lo. Em sembla que els grans literats pateixen d’aquest mal perillosíssim. Els crítics, els investigadors i els metaficcionadors cerquen la obra de determinat autor amb unes barreres d’entrada que fan que tu, lector, t’ho pensis dues vegades abans de llegir-los. L’escriptor en qüestió esdevé un autor de culte. Admirat de lluny, temut d’a prop. Faulkner: difícil. Kafka: dens. Walser: estrany. Jo què sé. Posen la por al cos. Però potser només m’ho sembla, potser només són excuses per falcar bé la meva mandra lectora. Però posem-nos en situació d’una vegada. Un lector obre per primera vegada un llibre de Walser, ‘L’ajudant’. Coneix Walser d’oïdes, diria que el tem i tot, per allò que hem explicat abans. Però això no importa. Es troba a la porta d’una mansió, a la vora d’un llac magnífic, a Zurich, juntament amb el jove Joseph, el nou ajudant de l’enginyer Tobler. La primavera, magnífica com pertoca a un país com és Suïssa, es desplega al seu voltant. És interessant veure com Walser sincronitza el cicle de les estacions amb els diferents estats laborals que es va trobant el jove Joseph, a mesura que es demostra que Tobler és un empresari incompetent i inoperant. Una de les tantes genialitats que conté el llibre. El jove Joseph posseeix una intel·ligència extraordinària. Fins i tot arrogant, a parer meu, altiva. Però malgrat tot, summament servil i discreta: per estar bé a baix, cal mantenir la boca tancada. El lector tot això ho sap perquè l’ajudant Joseph va exposant fil per randa tots els seus pensaments i judicis, a l’hora que ens explica que ara coneix a Tobler, ara li presenten la seva dona i els seus quatre fills, ara la minyona, quin fantàstic retrat de la burgesia d’entreguerres, quina delícia! Joseph és implacable i mordaç, burleta. Aviat serem testimonis de la ironia i la capacitat analítica al servei no només de la psicologia dels personatges sinó al servei de l’exploració de les relacions de poder i submissió que s’estableixen entre contractant i empleat, que orbiten entre el ridícul, l’estima, l’afecte, l’enuig, l’odi, la perplexitat, la compassió, la fidelitat… Tal és el complex vincle afectiu que s’estableix entre Tobler i Joseph, que aquest darrer acaba esdevenint una mena de tutor moral per a tota la família, i no s’està de jutjar amb duresa no només el Tobler empresari, sinó també el Tobler pare i marit… però no només: judica a tota la família! És extraordinari. Sempre hi ha un llibre, abans de Sant Jordi, que no em fa por recomanar a tort i a dret. Llibres infal·libles, que poden captar l’atenció de diverses sensibilitats, de totes les sensibilitats. Et poden no interessar les relacions de poder entre amo i empleat, o el retrat exacte de la burgesia d’entreguerres, o les bellíssimes descripcions de l’entorn idíl·lic on transcorre la novel·la. Fins i tot hom pot no estar dotat per la ironia, o no la hi sap veure, en ‘L’ajudant’. Però com passa amb Faulkner, com passa amb Kafka, o com passa amb tots els grans autors, és difícil no caure rendit davant la perfecció de l’escriptura, la cadència del llenguatge. Prou. Tanco el llibre. Necessito saber més coses. Què se’n va fer, del Dubler que va inspirar l’enginyer Dobler? I de la seva dona, i dels seus fills? De Joseph-Walser en coneixem el final. Va retirar-se en una mena de sanatori on va passar els darrers anys de la seva vida, trastornat. Aquí és on comença la Teoria de la Desaparició que ha alimentat tantes literatures subsidiàries, que tantes barreres ha posat entre el lector i Robert Walser. Però i el Dubler-Dobler? Necessito parlar amb el De Sola. No en sóc del tot conscient, però em sembla que estic a punt de fer un pas cap a l’obscuritat, cap a un error indefinit. M’allunyo del llibre, m’endinso en una vida que no és la meva.» Les fotos que m’envia De Sola:

Summary: Robert Walser i el misteri de ‘L’ajudant’


L’advocat Benet Salellas encara no havia tingut temps de pair la sentència del Tribunal Suprem espanyol contra el seu defensat, Jordi Cuixart, que ha hagut de fer-se càrrec de la representació de quatre dels presos polítics tancats aquesta setmana com a represàlia per les protestes. Un d’aquests nous presoners és la Xènia, la jove de Caldes de Montbui maltractada i vexada durant la detenció divendres passat i que ha denunciat que li havien endossat proves manipulades. Ahir Salellas hi va parlar, i la va veure alhora indignada i ferma en el compromís. Comencem parlant-hi de la situació de la Xènia, de la violència institucional contra tots aquests joves empresonats, i entrem a fons en la sentència del Suprem. —Heu pogut parlar amb la Xènia. Com està? —Té una sensació contradictòria. Amb la ràbia de veure’s injustament empresonada sota una acusació absolutament falsa i en una detenció amb maltractaments físics pels agents de la policia espanyola. Però alhora té la serenitat i la convicció de ser en el lloc adequat i en el moment adequat. És perfectament conscient del moment polític que vivim i tot i el disgust de ser a la presó, ho viu amb molta convicció. —Què li passarà ara? —Ara hi ha d’haver una revisió de la seva situació personal per part de l’Audiència de Barcelona, que en el termini màxim d’un mes hauria de decidir si la manté a la presó. Paral·lelament, durant tot aquest temps, demanarem investigacions complementàries al jutjat que porta el cas per demostrar que la Xènia no va participar en cap desordre, que ella va ser detinguda pel fet que tantes vegades passa de trobar-se paralitzada per la por de la situació, per la presència tan desmesurada de furgonetes policíaques. Moltes vegades detenen gent no pas perquè tinguin a veure amb els fets, sinó perquè són les que corren menys, o les que resten aturades per la por, o les que ensopeguen. I és el cas de la Xènia. —Li van atribuir unes proves falses. —Aquest context d’excepcionalitat també inclou tècniques d’investigació que eren pròpies de l’antic règim, com ara la col·locació de proves. La policia diu que hi ha uns objectes que volien llançar contra els agents, com unes boles de billar i més objectes. I, justament, són els mateixos que apareixen intervinguts a uns altres detinguts. Pensem que en realitat no han estat intervinguts a ningú, i ho haurem d’acabar d’investigar. En el cas de la Xènia, duia una bossa de mà molt petita on no cabien tots aquests objectes. I l’única acta que va signar sobre els objectes intervinguts no conté cap dels que diuen els policies que li van intervenir. —Us heu trobat agents de policia encaputxats en declaracions de detinguts? —Ja ens havíem trobat aquests dies agents encaputxats en dependències de la policia on es feien diligències. I aquest cap de setmana ens n’hem trobat en un jutjat de guàrdia, en una dependència judicial on qui decideix és el jutge de guàrdia. Aquests agents continuen movent-se per allà bo i encaputxats. És absolutament inconcebible. És la primera vegada que m’hi trobo, i he estat en contextos molt diferents, de lluita contra el terrorisme i en diligències per delictes molt més greus. Però no he vist mai agents encaputxats al despatx d’un jutge. És una falta de respecte a tots els qui participem en la diligència. A l’administració de justícia hi ha de prevaler la idea de la serenitat i del rigor, perquè si ens deixem arrossegar per les percepcions i les conjectures que utilitzen aquests agents per justificar que van amb passamuntanyes, aleshores tot el sistema es contagia d’una excepcionalitat que fa que les decisions no es prenguin amb objectivitat i rigor. —Hi ha una situació d’excepció també als jutjats? —La policia no utilitza mai proves documentals, no hi ha inspeccions oculars, no tenim testimonis, i tot gira entorn de la declaració dels agents que han participat en aquests dispositius antiavalots. Es devalua molt la qualitat probatòria del procediment penal, perquè si totes les proves sobre una persona sense antecedents, jove, amb feina, es redueixen a la paraula d’un agent antiavalots, aleshores el perill d’empresonar gent innocent és molt alt. —I que han rebut agressions fortes. —Sí, ens trobem uns maltractaments a persones que ja han estat detingudes i que són colpejades, amenaçades dins les furgonetes de la policia… És un context que ens porta molt enrere en relació amb uns drets i amb unes llibertats que ens pensàvem que teníem molt consolidats al nostre país. I tot això passa per decisions que pren un determinat poder polític, és un pla de xoc dissenyat contra les protestes del moviment independentista. —Però és un jutge qui finalment els envia a la presó. —Hi ha jutges que fan de fre, però n’hi ha que es deixen arrossegar per aquest huracà d’excepcionalitat i probablement alguns la comparteixen. N’hi ha que han fet entrar molta gent a la presó i n’hi ha que no hi han fet entrar ningú, tot i que els fets, en la major part de casos, és molt semblant. En les decisions judicials que es prenguin aquestes setmanes vinents sobre les 28 persones que han entrat a la presó provisional tindrem un test sobre la salut del poder judicial a Catalunya. —La brutalitat policíaca d’aquests dies també la inscriviu en aquesta excepcionalitat? —Això que hem vist aquests dies és als antípodes d’allò que el Parlament de Catalunya va resoldre fa anys sobre l’ordre públic. Que en tan pocs dies parlem de quatre joves amb lesions oculars és una dada objectiva de l’ús desmesurat de la força la policia. No recordo la utilització de la violència per part dels cossos policíacs en el grau en què s’ha vist. I penso que una part dels fets que hi ha hagut aquests dies ve de la utilització de la violència per la policia. Podem afirmar que quan la policia no ataca els ciutadans les reaccions dels manifestants van més d’acord amb l’exercici pacífic del dret de manifestació. —La sentència del Suprem pot ajudar a aplicar un càstig més dur contra les mobilitzacions basades en la desobediència civil? —Ens obre un univers molt perillós: que tots els delictes vinculats a la desobediència civil puguin passar a ser jutjats directament per l’Audiència espanyola quan s’esdevinguin dins el moviment independentista. —Pot passar amb les mobilitzacions independentistes d’aquests dies basades en la desobediència civil? —No crec que això sigui desobediència civil. Aquests dies, en les mobilitzacions contra la sentència, hi ha exercicis legítims del dret de reunió i de manifestació. La gent surt a manifestar-se, i la jurisprudència del Tribunal d’Estrasburg i els tractats internacionals diuen que manifestar-se no és tan sols anar pel carrer, sinó que pot incloure accions una mica més molestes com les segudes, els talls de vies, les ocupacions d’alguns espais públics. Això que he vist aquests dies són actes que no arriben a desobediència civil, i en un estat democràtic que vetlla pel dret de manifestació no haurien d’implicar cap mena de disrupció. —Hi ha aquest factor de la violència que sobrevola tot això en el debat polític… —Però qui encengui un contenidor… De contenidors cremats, n’hi ha hagut milers aquestes últims anys, i això té una qualificació al codi penal que és ‘desordres públics’. I ja està. —Molts manifestants d’aquesta setmana passada són molt joves. —El cicle de mobilitzacions que s’obre amb la sentència implica l’entrada d’una nova generació en el moviment. És gent molt més jove que potser s’havia mantingut relativament al marge en les últimes mobilitzacions i que se sent molt interpel·lada a participar un cop es fa pública la sentència. I això és positiu. Però precisament perquè aquesta gent jove ve de fora del moviment, hi haurà d’haver un procés de debat amb tots aquests sectors per a definir quina estratègia es necessita. I quan passi això arribarem a la conclusió que la fortalesa del moviment ha d’anar vinculada sempre a la desobediència civil amb situacions que ja generen prou confrontació amb l’estat. —Aquesta generació ha topat directament amb molta violència policíaca. —Amb una actuació de la policia absolutament desproporcionada. No podem veure normal, en aquest país, que un jove pugui perdre un ull perquè va a una manifestació. I una part de la ràbia que hi ha aquests dies té a veure amb una pèssima gestió de l’ordre públic. —Es poden trobar amb una situació de repressió molt més aguda encara? —El problema que tenim és que la repressió que s’aplicarà a tots aquests joves serà d’un nivell estratosfèric. Perquè si aquells que han treballat en la lògica de la disciplina de la no-violència han acabat condemnats a nou anys de presó, què pot passar ara amb els qui siguin encausats per haver cremat un contenidor? És evident que l’estat té un interès a alimentar el conflicte des d’aquesta perspectiva de la repressió, perquè és on té el control dels jutges, de la policia espanyola i, malauradament, de la catalana. Per tant és una situació òptima per a l’estat, i per això dic que hem de tenir la capacitat de capgirar-ho, de fer que la batalla amb l’estat sigui en termes democràtics i dialèctics per aconseguir la solució política que necessitem. No vull que em guanyi la repressió. —Com es pot protegir aquest moviment en un context de tanta repressió? —Fem què fem, sabem que l’única resposta de l’estat és repressiva. Però tenim formes diverses de respondre-hi, i utilitzar la desobediència civil ens blinda moltíssim en relació amb la legitimitat que pot ser compartida amb aliats a l’estat espanyol o fora de l’estat espanyol. —Ara sembla que la sentència sigui lluny. Què us en va sorprendre quan la vau llegir? —Bé, és que hauria estat una sorpresa que la sentència ens hagués absolt, o que hagués argumentat bé per què condemna per sedició. Però ens trobem que no ho sap explicar, i això no és cap sorpresa, perquè al Suprem el paper que li corresponia era el de tribunal d’estat en una lògica de dominació envers Catalunya. Hi ha reflexions de la sentència que són directament colonials. —Com ara? —En relació amb el dret d’autodeterminació, perquè el tribunal modifica un dels pactes de la constitució del 78 sobre les nacionalitats. Però és que la sentència directament nega l’existència de nacions i nacionalitats i portar la qüestió nacional a una situació prèvia al 1978. També n’és un exemple la manera com valora la qüestió lingüística: quan al judici es parla de la qüestió de la cooficialitat del català, la resposta dels jutges és que ells no volen posar-se un auricular, sense tenir en compte els drets dels ciutadans; això demostra una perspectiva pròpia d’un estat que es veu a si mateix com un imperi. —Ja tenien pensat el càstig sever. —És que aquí, a tot estirar, havíem de discutir si ens trobàvem davant d’una desobediència o uns desordres públics. A tot estirar. I tan sols els desordres impliquen presó, fins a tres anys, però el delicte exigeix que s’hagi malmès mobiliari o s’hagin ferit persones. Com que això no els encaixava, han hagut de castigar amb un delicte molt més elàstic, que és la sedició. No hi ha principi de proporcionalitat, perquè si no hi ha hagut ni desordres, com pots condemnar pel delicte més gros, que és la sedició? Això passa perquè els jutges no saben dret? No, passa perquè el resultat d’aquest judici ja era pre-establert: havia de tenir una pena alta. Penso que el tribunal ha començat per aquí, posant la pena, i després ha buscat la manera d’argumentar-la. —Per què penseu que no s’han decantat per la rebel·lió? —Com que tot és estratègic, tenint en compte com continuarà la repressió contra l’independentisme, Marchena pensa en els dèficits i les dificultats que han tingut fins ara les euroordres construïdes a partir de la rebel·lió, perquè ningú fora d’Espanya no accepta que hi hagi una situació de violència. I es decanta per construir la segona part del judici, que és a l’exili, a partir del delicte de sedició. —Alemanya ja va declinar l’extradició per sedició. —Però Marchena entén que serà més homologable per a unes altres legislacions del nostre entorn d’emetre l’euroordre per sedició. La decisió sobre rebel·lió o sedició penso que es fa més aviat amb aquesta perspectiva estratègica. —Us sentiu frustrat per la manera com va anar el judici? —La frustració la vaig tenir durant el judici. Hauríem pogut fer molt més que no vam fer. No tant en hores d’esforç, que van ser moltes, sinó sobretot a l’hora de dissenyar una estratègia que dificultés les coses al tribunal. Tot i que hi va haver una certa coordinació entre els advocats per a no contradir-nos, penso que si haguéssim tingut una visió compartida prèvia, entenent el judici com un judici polític en què havíem de sortir a l’atac, el resultat hauria estat molt més potent; hauríem dificultat a Marchena aquesta aparença de judici just que en sectors molt amplis de la societat espanyola ha penetrat. —Què va impedir que ho féssiu així? —De les diferències estratègiques de les organitzacions polítiques que hi havia al judici fins a la diferència de criteri dels advocats, la manera com ho analitzàvem. Hi va haver un sector d’advocats que va passar de perfil al judici, un altre sector d’advocats que va anar a discutir els fets de l’acusació però sense discutir-ne el marc i uns advocats que vam voler discutir també el marc en què es desenvolupava el judici. Si tots haguéssim actuat amb la mateixa lògica hauríem tingut una posició més forta. Als judicis que vindran hauríem d’aprendre a dissenyar moltes més coses compartides. —El paper de Xavier Melero us va perjudicar a l’hora d’intentar discutir el marc? —Per a mi és violent entrar a dir qui ha fet què en aquest judici. Hi ha hagut gent que ha escrit llibres i veurem què expliquen… Que tu construeixis una mateixa estratègia i divergeixis en la intensitat d’aquesta estratègia és una cosa, i una altra cosa és quan et trobes amb estratègies que són clarament contradictòries i contraposades, perquè l’una desactiva l’altra. I és mutu. —Vau tenir la sensació de quedar-vos sols en el judici? —Probablement el fet que hi hagués dues campanyes electorals enmig del judici va contribuir a enrarir una mica la falta d’estratègia compartida. —No vau tenir, per això, la connexió que hauríeu volgut amb les defenses dels presos d’ERC i dels de Junts per Catalunya? —El context polític intern ens ha condicionat molt. —No vau arribar a fer un judici de ruptura. No hauríeu pogut estripar les cartes en més d’un moment? —Crec que Jordi Cuixart és molt lluny dels valors i les idees que representa aquest tribunal. S’arriba a una ruptura perquè els mons són del tot allunyats. Potser nosaltres vam tenir d’alguna manera un instrument d’una certa ruptura amb el tribunal. —Per què no vau anar més enllà? —Curiosament, en el nostre cas la ruptura la va provocar Marchena, el dia que ens va renyar i tractar malament a la sala, retallant els nostres interrogatoris i acabant filtrant una mena de comunicat del tribunal en què criticava la nostra estratègia de defensa. Va ser Marchena que es va allunyar de la centralitat del judici i va propiciar una unitat de l’advocacia catalana en defensa del paper dels advocats. —Diuen que per Reis ja seran a casa. —És evident que és impossible. Si parléssim d’un delicte comú això ja seria molt poc probable, perquè estem acostumats a veure que fins a la meitat de la condemna ningú no obté cap permís. —Tret d’Oriol Pujol. —Sí. En aquestes normes sempre hi ha excepcions, i cauen sempre del costat dels amics del poder. —Però si això depèn de la Generalitat… —Però això no acostuma a passar. I, a més, la decisió que adopti l’administració catalana serà revisada per un jutjat de vigilància primer i després pel tribunal sentenciador. L’última paraula la tindrà el Suprem, i estic segur que optarà, n’estic sesgur, per un compliment gairebé total de la condemna. —Però a Oriol Pujol li van aplicar un article del reglament penitenciari, malgrat què pogués opinar el jutge. En aquest cas també podria ser així? —Diguem que no. En principi, totes les decisions que adopta l’administració penitenciària no són executives si no les aprova el jutge. I en el context en què ens mourem, amb la fiscalia supervisant, no tinc cap dubte que anem cap a un compliment pràcticament íntegre de les condemnes. Això si no canviem de context polític, i tinc l’esperança que abans passin coses.

Summary: Benet Salellas: ‘La repressió contra tots aquests joves serà d’un nivell estratosfèric’


El metge, genetista i oncòleg Siddhartha Mukherjee (Nova Delhi, 1970) ha escrit una obra de divulgació científica que ha tingut molt de ressò: El gen. Una història íntima. En català, l’ha editada la Campana, en una traducció de Xavier Pàmies. El gen ha esdevingut un fenomen literari d’abast mundial, per la capacitat de Mukherjee de transmetre al lector la passió per la cerca sobre el secret de la vida que portem escrit tots els éssers vius des que som concebuts, alhora que l’autor mateix feia la seva cerca personal. Aquesta setmana ha estat a Barcelona per a parlar de la novel·la. Rep VilaWeb a la Pedrera. —Fins a quin punt els beneficis dels nous descobriments científics sobre la genètica dependran de si tenim diners o no? —Encara no ho sabem. Però l’accés a les tecnologies genètiques gairebé del cert seran limitades pels diners. Crec que no és exagerat de dir que tenim el risc de dividir les societats entre una classe genètica alta i una de baixa. Ara ja el voregem, aquest risc. Aquest matí he rebut un correu d’un senyor benestant que ni conec. Havia llegit, admirat, el meu llibre. Va tenir un fill i, per mitjà de noves tecnologies, va escannar-ne el genoma. Crec que la norma serà aquesta, com més anirà més. La gent començarà a escannar el genoma dels fills per entendre’n i, potencialment, eliminar-ne els riscs. Sospito que això ho viurem durant la nostra vida. I també sospito que a mesura que llegim i entenguem més el codi genètic, veurem el desenvolupament d’aquesta classe alta i classe baixa. —I el senyor benestant, per exemple, què ha pogut veure gràcies a la prova? —Ara com ara, no s’hi pot veure gaire cosa. Podia veure si el nen tenia una mutació que sabem que afavoreix el càncer de pit, o més malalties en què el risc genètic és molt clar. Jo vull explicar que en els deu anys llargs vinents començarem a seqüenciar no un, ni dos, ni quatre, sinó milions de genomes humans. I començarem a correlacionar aquests milions de genomes amb característiques humanes. I també començarem a aprendre sobre intel·ligència artificial i tècniques d’aprenentatge profund. I això ens servirà per a estudiar els genomes i mirar de fer un mapa que ens digui com els genomes prediuen les característiques humanes. —Per exemple, l’any que et moriràs. —Per exemple. I aquest mapa, al final, produirà una targeta genètica per a cadascú. Ens dirà tants per cents i probabilitats. Tens un 50% de probabilitat de tenir una altura d’1,90. Un 30% de tornar-te calb a 62 anys. —Identitat sexual? —Bona pregunta. Diria que en els deu o vint anys vinents, es podrà mirar. I, altra vegada, serà qüestió de tants per cents i probabilitats. —I sabrem si els nens seran bons en matemàtiques o gramàtica? —Difícil de respondre. —I a banda de preveure, podem canviar-ho, avui dia? Els pares poden canviar el color dels ulls dels fills, per exemple? —No cal pas un salt tecnològic enorme per arribar a predir el color dels ulls del teu fill. I en el moment que pots predir el color dels ulls, pots selectivament implantar un embrió a la mare que només tingui aquell color d’ulls. Seleccionar. Per tant, si per canviar el color d’ulls vols dir seleccionar el color d’ulls, això ja ho tenim. Ara, si per canviar vols dir trobar-te un embrió i canviar-li la informació per tal que tingui un altre color d’ulls, és una mica més complicat. Però hi anem arribant ràpidament. Ja som dalt de la barca. Ha de quedar clar, però, que la majoria de les característiques humanes, avui dia, continua molt allunyada de poder-se predir. Avui és impossible de descobrir la relació entre els gens i l’habilitat per a les matemàtiques. O l’any de la mort, o la identitat sexual. Arribaran, però encara no hi som. —Esquizofrènia? —Mig mig. I gairebé amb tota certesa ho sabrem durant els deu anys vinents. No serà un sol gen que ens dirà si algú pot tenir esquizofrènia, sinó que seran uns deu o dotze, que interactuaran. Però em sorprendria molt que si invertíssim en aquest camp no acabéssim trobant aquests deu gens. De fet, l’any passat ja en vam trobar tres. Jo, per exemple, sé que aquest risc a la meva família el tenim. D’aquí ve el llibre. En l’esquizofrènia, cada gen tot sol fa poc efecte. És la combinació, que té grans conseqüències. Jo en tinc més probabilitats que la mitjana de les persones. —Parleu del risc que amb aquesta informació apareguin societats feixistes on tothom seguirà patrons marcats. —He escrit el llibre perquè he vist aquest risc. Abans d’entrar en un món com el que descric crec que seria útil de tenir una conversa com la que tenim ara, però de punta a punta de món. Si fullegeu el llibre veureu que avui a la Xina hi ha un hospital on totes les criatures són nens. Mascles. I un a l’Índia on per cada mil criatures que són nens, només hi trobem 750 nenes. I això és un sol gen. I això que a l’Índia, de fet, l’estat descoratja la selecció genètica. I, així i tot, deixat en mans privades, la gent fa servir la prova que ens permet de saber si el nounat serà nen o nena per distorsionar dramàticament la població. Mai a la història no havíem tingut cap societat amb 1000 nens i només 750 nenes. Mai. I això és un sol gen. Ara imagineu-vos la mateixa idea aplicada a totes les característiques humanes. També és cert que hi ha gent que diu que la genètica serà tan complicada que la biologia establirà restriccions naturals per tal que la nostra capacitat de seleccionar, o intervenir en els gens, sigui limitada de manera natural. —La biologia no deixarà que remenem gaire per dins. De debò? —Hi ha gent que ho diu. Jo no n’estic segur. I us en donaré un exemple. Agafem una societat on les persones altes són més valorades. Si mai arribéssim a poder predir l’altura, i només calgués fer un test a la mare per saber l’altura del fill, em pregunto si seleccionaríem les criatures d’acord amb l’altura. Podria passar. Seleccionaríem els alts i prou. Si a més a més, volguéssim modificar els gens ja existents, i canviar-los per fer que els nens fossin alts, seria més complicat. Sigui com sigui, cinquanta anys abans la gent hauria dit que tot això era impossible i una autèntica bogeria. Però el 2017 no és cap bogeria. I les tecnologies hi són. —Els gens només ens expliquen coses dels individus? Dels grups no? Els novaiorquesos, els austríacs, els catalans. —Depèn de què vulgueu dir, i s’ha de ser molt curós amb les paraules, ara. Els gens, per raons òbvies, ressegueixen la geografia i el llinatge: les poblacions humanes emigren d’una banda a una altra. I amb el temps, es dispersaran. Hi ha, per tant, concordances entre els gens i la geografia. Per exemple, un clàssic: les variacions genètiques que originen el color blau dels ulls no s’han trobat mai, però mai, a l’Àsia. Per tant, si cerqueu els gens que originen el blau dels ulls, el trobareu a Suècia i Escandinàvia. Al Japó, no. Això ens diu que els gens tenen un sentit geogràfic. Ara, fins a quin punt els llaços geogràfics es correlacionen amb la vella idea, o idea folklòrica, de raça? I la resposta és que no es correlacionen gaire bé. Per exemple, genèticament parlant, les diferències entre un habitant de Nigèria i un d’Etiòpia són gegantines. I posar-los tots al mateix sac, negre o africà, és una idea victoriana. —La ciència, sobretot la genètica, ve a dir que no existeixen les races. És això? —La idea victoriana de dividir el món en sis races ha estat totalment desmuntada del tot per la genètica moderna. Al llibre hi ha un capítol, que encoratjo la gent a llegir. Sabem que la diversitat genètica entre els etíops i els nigerians és més gran que la que hi ha entre un suec i un sicilià. Com deia, ajuntar-los tots dos dins el mateix sac (negre, o africà) té molt poc sentit. Per una altra banda, és cert que si cerques característiques específiques, com el color de la pell, per exemple, o el blau dels ulls, és veritat que aquestes característiques les trobaràs en un lloc i no en un altre. Per tant, és important que la gent entengui que totes dues coses, a la vegada, poden ser veritat. —Us han entrevistat periodistes de tot el món. Tots preguntem les mateixes coses, o cada cultura s’hi aproxima de manera diferent? —Les aproximacions són molt diferents. Molt. Em van fer una entrevista a l’Índia i la sola idea que l’orientació sexual pugui tenir un component genètic diria que va ser explosiva, perquè mesos abans un cas judicial hi havia criminalitzat l’homosexualitat. El llibre té un capítol extens sobre raça. Doncs és sobretot als EUA on m’ho pregunten molt. A Europa, ni me’n parlen. Hi ha una secció sobre l’ús folklòric que donem a la paraula ‘intel·ligència’. I com la paraula intel·ligència i ‘coeficient intel·lectual’ no són ben bé iguals. Doncs em van fer un podcast on només em van demanar això. I són 4 pàgines sobre 700. El llibre ha creat una certa controvèrsia. Potser la meva història íntima de la genètica s’ha convertit en la història íntima de tota la resta. —Josep Baselga i Joan Massegué, científics catalans, els coneixeu? —Els conec tots dos. Baselga més perquè tenim molts pacients en comú. I conec i respecto la feina de Massegué des de fa molts anys. No fa ni dues setmanes que vaig entrevistar-m’hi per una qüestió. Tots dos es mereixen un respecte enorme. Enorme. Són al capdavant de la recerca mundial. Faig un treball llarg i profund sobre la feina que ha fet Massegué. No puc emfasitzar prou la importància de tots dos. —Què n’opina un científic com vós, de Donald Trump? —Un dels problemes de l’actual presidència és que produeix tanta controvèrsia i tantes notícies que acapara tota l’amplada de banda. Hi ha aspectes científics i culturals molt importants, per mi, que no tenen espai als diaris. No hi ha lloc on parlar-ne. Hi ajudaria si aquesta tempesta d’arena s’aturés una mica. Perquè no t’hi deixa veure. —Com és que finalment us quedeu un dia més a Barcelona? —Barcelona és el centre literari d’Espanya. Per tant, sento una atracció natural per aquesta ciutat. És un lloc on es fa cultura, on les idees neixen. És la quarta vegada que hi vinc.

Summary: Siddharta Mukherjee: ‘Tenim el risc de dividir les societats entre una classe genètica alta i una de baixa’


Dimecres hi va haver un intent de cop d’estat del govern espanyol contra la Generalitat de Catalunya. La Guàrdia Civil va assaltar departaments del govern i va detenir una quinzena d’alts càrrecs, mentre forçava el blocatge il·legal dels comptes de la tresoreria de la Generalitat. L’objectiu d’aquest cop era impedir el referèndum de Catalunya i establir un règim de por que espantés els ciutadans d’expressar-se lliurement. La reacció d’abans-d’ahir va ser la condemna dels fets i la sortida al carrer de milers i milers de persones que van ocupar els carrers propers al Departament d’Economia, a Barcelona, tot el dia fins a la matinada. La reacció internacional, a la premsa i en alguns parlaments i governs, no va tardar a arribar. Sorpresa absoluta per la manera com el govern de Mariano Rajoy volia resoldre una qüestió política i condemna de l’atac a les institucions democràtiques catalanes. Ahir calia tornar a prendre la iniciativa –una de les característiques que han donat avantatge al moviment independentista– i així va ser. La preocupació i l’enuig per la situació difícil dels detinguts i la manera com s’havien fet les detencions i els escorcolls tenyia l’expressió dels màxims dirigents polítics i els amics i familiars dels afectats. Però el govern i la ciutadania no van permetre que l’intent de cop d’estat els paralitzés. Un dels càntics més sentits ha estat ‘Els carrers seran sempre nostres!’. Des de migdia, una multitud va omplir el passeig de Lluís Companys, davant el Tribunal de Justícia de Catalunya, convocada per l’ANC i Òmnium amb la consigna de no anar-se’n fins que haguessin estat alliberats tots els detinguts del dia abans. Avançada la tarda se sabia que ja n’anaven sortint alguns, però encara passarien una nit més en mans de la Guàrdia Civil Josep Maria Jové, secretari general del Departament d’Economia, i Lluís Salvadó, secretari d’Hisenda, entre més alts càrrecs. A mesura que el dia s’anava consumint, el punt de concentració popular s’omplia i acabava oferint un espectacle de color, cants, música i compromís digne de les millors pàgines de la història. Primer gol El govern es calçava unes botes i engaltava tres gols de categoria a l’estat espanyol i al seu intent de cop d’estat. El primer gol el marcava el president Puigdemont anunciant els col·legis electorals del referèndum amb una pàgina web on cada ciutadà pot consultar el seu punt de votació. Si ahir ja es va dir que l’1 d’octubre es votaria, avui es demostrava que tot continuava com s’havia anunciat. L’allau de visites col·lapsava la pàgina, que tardava a confirmar on trobarien una urna els que ho volien consultar. Segon gol El segon xut, que entrava per sota les cames de Montoro, era obra del vice-president Junqueras. Feia poques hores que el ministre d’Hisenda espanyol havia anunciat que havia aconseguit blocar la tresoreria de la Generalitat, i el govern ingressava les nòmines del setembre als funcionaris anticipadament. Si Montoro pretenia espantar i fer xantatge als treballadors públics de la Generalitat, Junqueras s’avançava i demostrava que encara controlava la capacitat dels pagaments del govern i que ningú no havia de patir pel sou. Tercer gol Finalment, el tercer gol arribava amb una centrada de l’equip de comunicació del president, que Puigdemont rematava de cap adreçant-se als catalans amb un missatge televisat: ‘L’1-O es farà el referèndum, tenim plans de contingència previstos per a garantir-lo.’ I afegia: ‘El president Mariano Rajoy ha creuat aquesta setmana moltes línies vermelles perquè hàgim de contemplar-les amb indolència.’ L’impacte del discurs es deixava veure ràpidament a les xarxes i entre la gent concentrada davant del TSJC, que esclatava amb crits de ‘president, president…’ que s’acabaven mesclant amb els de ‘votarem, votarem…’ A la pròpia porteria Una nota de l’agència d’abast internacional Reuters que informava de la preocupació de Merkel i més dirigents europeus per la deriva autoritària de Rajoy semblava rematar el partit en el temps de descompte. La jugada no havia sortit bé a Rajoy, que tan sols havia aconseguit que l’univers dels comuns i de Podem fes un pas més en defensa del referèndum de l’1 d’octubre. Els dirigents d’aquestes formacions es pronunciaven amb més contundència i claredat que mai dalt de l’escenari de Lluís Companys, entre els aplaudiments de la gent. L’ofensiva autoritària i repressiva del govern espanyol se saldava ahir amb tres gols de l’equip de Puigdemont, un gol a la pròpia porteria de Rajoy i algunes jugades boniques en el terreny internacional. El govern ha anunciat que té plans B, C, D i E per a fer el referèndum i això despista molt l’adversari, que es pensava que havia aconseguit lesionar els millors jugadors de l’equip contrari.

Summary: L’intent de cop d’estat: un gol de Rajoy a la pròpia porteria i tres gols del govern


L’ex-pilot de motociclisme català Àlex Crivillé va cobrar els seus drets d’imatge com a campió del món de 500cc de la temporada 1999 a través d’una societat deslocalitzada a les Illes Verges Britàniques, Pro Invest S.A, registrada per Mossack Fonseca. Segons que ha avançat El Confidencial, que forma parta del Consorci Internacional de Periodistes d’Investigació i ha tingut accés als ‘Papers de Panamà’, el pilot de Seva va cobrar aquesta quantitat de diners el 25 de gener del 2000. Els documents confirmen que Crivillé utilitzava una xarxa d’empreses ubicades en paradisos fiscals tot i residir a Suïssa. Una d’elles, la societat holandesa Racinvest, a la que Crivillé li havia cedit els drets d’imatge i marca que tenia una empresa ubicada a Espanya. Aquest moviment s’explica perquè Holanda té un tracte fiscal favorable gràcies a un acord amb les Illes Verges Britàniques, on s’havia establert prèviament Racinvest. Segons l’assessor de Crivillé, citat per El Confidencial, es tractaria d’enginyeria fiscal. Els documents de Mossack Fonseca als quals ha tingut El Confidencial, la societat en qüestió va ser tancada el 2006, quatre anys després que Crivillé tornés a Espanya un cop retirat el 2002.

Summary: El ‘Papers de Panamà’ impliquen l’ex-pilot de motociclisme Àlex Crivillé


Antonio Baños és actualment el portaveu de Súmate, l’entitat que aplega els castellanoparlants independentistes de Catalunya. Baños, periodista en actiu i ex-diputat al parlament per la CUP, comenta en aquesta entrevista la polèmica amb el president Torra i els seus articles sobre els espanyols. Però també té temps de parlar de les possibles estratègies del nou govern i de les eleccions de Barcelona. Rep VilaWeb al seu indret estimat de Barcelona: Nou Barris. —Fenomen Quim Torra. Què en pensa Baños de la campanya que ha rebut el president? —Em recorda moltíssim el cas Carod-Rovira. Recordem la fotografia de la corona d’espines. I quan es va saber que va intentar fer de mitjancer amb gent d’ETA. Aleshores surt una campanya dient que un polític no pot parlar amb ETA i inflen un gest absolutament innocent a Israel i el presenten com un atac a la religió. I ho aprofiten per fer comentaris supremacistes i etnicistes. A la premsa li deien Pérez, en un intent d’humiliar. Com si dir-te Pérez no et permetés ser independentista. Molts columnistes notoris i notables li deien ‘estómago agradecido’. Són els mateixos que ara s’escandalitzen amb Torra. És evident que aquesta és una de les moltes campanyes que s’han fet per erosionar la causa republicana. —I dels articles en si de Quim Torra, què en penseu? —No en sabia res. Torra el començo a llegir quan era director del Born. Jo fa vint-i-cinc anys que escric. I em guardaré molt de criticar el que s’escriu a la premsa. Si em repassen tot el que he dit… barbaritats dec haver dit. En dec haver dit amb intencions polèmiques o estètiques. Perquè això que deia Torra és veritat: a vegades escrius forçat per crear debat. I en tercer lloc, i acabo amb això: Torra, quan diu ‘els espanyols’, no pensa en un senyor que té un quiosc a Ciudad Real i l’odia profundament. No. ‘Els espanyols’ és això que ara diem ‘estat espanyol’. Torra ve d’un llenguatge, i d’un catalanisme, que s’ha anat superant, i que ara és més polit. Tothom entén que l’enemic, i dic l’enemic, és l’estat espanyol i no els espanyols. I que és evident que el poble espanyol no és enemic. Torra ho té claríssim. Mira, divendres havíem de fer un acte amb la Bea Talegón, Rufián i un servidor. Tres espanyols, i ell moderant.  L’acte es farà sense ell, perquè al final va a Estremera. Jo a Torra li tinc un afecte immens. Quim Torra ha fet actes amb Súmate i en favor de la convivència entre llengües. I em va presentar el meu darrer llibre, al costat de Montserrat Tura. Una altra etnicista!  —Volia comentar aquestes dades del darrer CEO que surten al piulet d’Oriol Amorós. El piulet és aquest i demostra que els partits independentistes atreuen votants de llengües maternes diferents, i els unionistes no tant. —Voldria fer una reflexió sociolingüista. A mi això de la llengua materna em comença a grinyolar…Hi ha gent que parla amb els pares en castellà i amb els fills en català. —Com Ada Colau. —Colau i molta gent. Jo parlava amb el pare en castellà, i amb la mare en català. Materna i no materna són tan a la vora de vegades! A mi em costaria dir quina és la materna. I després, escolteu: ja fa vint anys, dues generacions, que hi ha un milió i mig de catalans que ni català ni castellà, de llengua materna. Xinès, amazic, panjabi. En fi, les dades del CEO estan molt bé, però anem dissolent les llengües maternes. Dit això… —Dit això… —És evident que el projecte republicà és obert i inclusiu. Recordo que fa uns quants anys el politòleg Jordi Muñoz donava dades, que no sé si han canviat: el gruix dels unionistes ho eren per motius identitaris. No perquè creguessin que l’economia aniria millor. O perquè les infrastructures radials eren l’hòstia. Era una qüestió d’identitat. Hi ha una reacció identitària molt important en el vot borbònic. Molt. —Els articles han arribat al vostre barri? —Als bars del barri totes les televisions són espanyoles. Els primers vint minuts són Quim Torra. I la resta, Reial Madrid. Què ha de fer Torra? Sincerament, allò que va fer Carod-Rovira: em dic Josep-Lluís, aquí i la Xina popular. I ja us ho fareu. Entenc que la seva família, i ell mateix, deuen patir. Perquè els acusen de pensar el contrari del que pensen. Quan tens exposició pública, et passa. Tothom et diu que ets d’una manera i ets al contrari. Jo fa nou mesos que estic amb una foto prenent un gintònic. —Han caigut polítics, per una fotografia. O per una frase. —Penseu una cosa: ell ara és el president de la Generalitat. Però el president de la Generalitat en resistència. Ho dic en el sentit francès. Ell entra a la Generalitat a mantenir la institució fora de les mans de l’ocupant. I ho dic així. Ocupants, que no són els espanyols, sinó l’estat espanyol. I Torra ha de resistir fins que la legitimitat del Puigdemont es pugui restablir. I resistir fins que la legitimitat republicana pugui ser viable. Quim Torra és un president de la resistència. Ara només faltaria que, amb tota la feina que té a salvar institucions, recuperar càrrecs, recuperar diners i competències, ara es dediqués a comentar articles. Mireu, podem discutir sobre el llenguatge de Torra, que ve d’una tradició diferent de la meva. Però la meva tradició també deu ferir molta gent. Quan parlo dels capitalistes, i del lucre, i les sangoneres… Algun liberal et podria dir si ens vols tots al gulag. I no. Són llenguatges codificats que entens que vénen de tradicions polítiques. Torra mateix explica que ell ve d’una tradició política catalanista dels anys trenta, que escrivien així. —M’esperava la reacció de Ciutadans. La reacció de comuns m’ha sorprès. —S’aprofita qualsevol cosa. I els comuns es troben en una situació de debilitat discursiva potent, perquè eren la clau, i ja no ho són. Han descavalcat quan el PSOE s’ha arrenglerat amb el PP, com el seu braç de centre. Comuns i PSOE havien de fer eix d’esquerres i en canvi ara… Entenc que quan veus un forat, hi entris. Ells ho fan ara. Com també entrarem tots amb el xalet d’Iglesias. Un xalet de 600.000 en l’aniversari del 15-M? Hi sucarem pa. L’aparença pesa molt més que no el discurs. Amb la mort de les ideologies, l’únic cosa que queda són les paraules. Qualsevol imatge, fotografia, gest, és ideològic. Un savi marxista fa un pet. En queda el pet, no el savi. —Content que hi hagi govern? —Sí. El president és Puigdemont, i restaurar la legitimitat és fonamental. I no he cregut mai que un govern efectiu pogués ser-ho. Aquest govern és de resistència. De la gestió diària. Per intentar recuperar lleis i funcions. I perquè en el cas de l’institut el Palau, per exemple, que els qui defensin els docents no siguin dos secretaris d’estat. Com passa ara. I que hi hagi un conseller que vetlli per ells. Com amb els mossos. N’estic molt content. També per Torra. I sé que l’última cosa que ell pensava era ser president. Jo li anava dient: ‘Acabaràs de president, acabaràs de president.’ —Per què? —Quan hi ha figures enfrontades, surt el tercer. Passa amb les eleccions del papa. Estratègia del pescador. Hi ha els vermells i els blaus. Agafen el consens. I el que és menys partidista. I Torra té un perfil poc partidista. Molta lleialtat al president, al país i a les institucions. —Com la veieu, la CUP? —La CUP fa el paper que toca i de manera fantàstica. Una cosa és avisar dels perills i criticar els errors. I una altra és ser deslleial en un procés que va endavant i és històric. Imparable. La CUP pren decisions clau per a continuar avançant. El sí crític. Però això que ara ha de sortir una raça nova i pura de polítics gloriosos? No. La substitució de la classe política va a una marxa estratosfèrica. Generació Mas, Puigdemont i ara Torra? Ja hi ha renovació i idees noves. Wagensberg, Jenn Díaz. Gabriel Rufián. Superjoves que són a primera línia. Parlar d’anquilosament no és veritat. —Les primàries de Barcelona, com les veu Antonio Baños? —Les idees poden ser molt bones. Però si són molt poc possibles… Els partits són partits. Graupera és un outsider. I convèncer els partits és molt complicat. No vol dir que sigui menystingut, però és molt complicat que se’n surti. Jo ho veuria mot bé, i n’he parlat amb ell. El pla és bo. En termes genèrics, hauríem de pensar en bloc republicà. No en dic ‘front’. No penso tant en acció electoral, com en reflexió comuna. Si volem una república, quins trets i tàctiques hem de portar a la pràctica i fer en comú? I aprofitar tots els espais: independentistes, comuns i moviments veïnals. Aquí s’ha pensat sempre la unitat republicana en termes electorals. Llista única! Potser la unitat està en l’acció: partits, institucions i carrer.

Summary: Antonio Baños: ‘Torra entra a la Generalitat per mantenir la institució fora de les mans de l’ocupant’


El jutge Pablo Llarena té un maldecap que com més va més gran se li fa. Aquella demanda que els exiliats Carles Puigdemont, Toni Comín, Clara Ponsatí, Meritxell Serret i Lluís Puig van presentar contra ell el 4 de juny de l’any passat en un jutjat belga per vulneració dels seus drets de presumpció d’innocència i d’un judici just fou rebuda pel magistrat amb un to de menyspreu, àdhuc burlesc. La primera reacció de la premsa espanyola majoritària aquells dies fou d’amagar la demanda o bé de ridiculitzar-la. Però dos mesos després, en veient el caire que podia agafar essent admesa per la justícia belga, el Consell General del Poder Judicial va acabar donant empara a Llarena (amb discrepància interna inclosa) i el president Pedro Sánchez va accedir (després de fortes pressions) a pagar-li amb diners públics el mig milió d’euros que costava la defensa en el despatx d’advocats belga Liedekerke Wolters Waelbroeck Kirkpatrick. Aquella demanda pot acabar esdevenint a mitjà termini una peça fonamental de la dels presos polítics i els exiliats al Tribunal d’Estrasburg. Ja va acabar forçant el govern espanyol a fer uns quants passos en fals, que ara l’Associació Atenes, de juristes en defensa dels drets civils, ha detectat. Els seus responsables expliquen a VilaWeb que han pogut comprovar amb la documentació de l’expedient administratiu d’aquella contractació a què han tingut accés que hi ha una sèrie de greus irregularitats en la licitació del despatx per a defensar Llarena. I per això han posat en marxa la campanya ‘Llarena, paga tu‘, per ajudar a tirar endavant aquest recurs contra la contractació pública de la defensa del jutge instructor de la causa judicial contra el procés. Per mantenir obert un recurs d’aquesta mena i poder anar fins al final, han fet una crida a fer-hi donatius, perquè té un cost aproximat de cinquanta mil euros. Les sorpreses en l’expedient L’objectiu d’aquest recurs contenciós-administratiu de l’Associació Atenes és que sigui Pablo Llarena qui es pagui la seva defensa, i que sigui amb diners públics que es cobreixi una despesa de naturalesa privada. Per això, a final de maig, aquest col·lectiu d’advocats va presentar una demanda a la sala del contenciós administratiu del Tribunal Superior de Justícia de Madrid. Són 545.000 euros que el govern espanyol va pagar per a la defensa de Llarena. En les licitacions de contractes públics, a mesura que l’import de la licitació és més alt, el procediment i la publicitat que se n’han de fer han de ser més exigents. I, segons que recorden els advocats d’Atenes, no seguir el procediment legalment regulat pot acabar en una infracció molt greu de l’ordenament jurídic, fins i tot en un delicte contra la hisenda pública, de prevaricació i de malversació de diners públics. I han observat irregularitats quan han pogut veure l’expedient. L’han pogut consultar perquè en qualsevol recurs contra una administració pública, amb caràcter previ de la presentació de l’escrit de demanda, l’administració demandada –en aquest cas el Ministeri de Justícia espanyol– ha d’aportar tot l’expedient administratiu referit al procediment contra el qual es presenta el recurs contenciós–administratiu. I ha estat examinant aquesta documentació (encara incompleta) que els advocats han vist que la contractació fou il·lícita i no ajustada a dret. Perquè, per començar, el procediment d’adjudicació es va fer en quaranta-vuit hores, quan normalment es triga entre quatre mesos i sis. L’import, a més, mai no ha estat justificat i tampoc no hi ha l’acreditació obligatòria de solvència en procediments com aquest. Alhora, han comprovat que hi va haver correus electrònics sobre l’adjudicació del contracte del mes de juliol del 2018, quan oficialment el concurs va ser a final del mes d’agost. I encara més: dels correus electrònics de l’expedient administratiu, es llegeix que hi va haver advocats belgues que van col·laborar jurídicament en allò que anomenen ‘l’afer català’. Quin afer? En quines qüestions relacionades amb aquest ‘afer català’ hi han col·laborat els advocats belgues? En canvi de quants diners? Ara per ara la part més valuosa d’aquest recurs és la informació que proveeix. I que encara pot proveir quan la tinguin tota. Perquè pot deixar en evidència una premeditació del govern espanyol a l’hora de treballar amb un despatx concret; perquè sembla, segons la documentació a la qual es refereixen els advocats, que ja preparaven el terreny per a la defensa de Llarena mentre políticament l’afer els cremava als dits, i passaven del menyspreu inicial envers la demanda a les corredisses d’última hora per salvar el jutge. Una empara a corre-cuita L’orgull ferit ho dominava tot. Perquè la reacció inicial de l’aleshores jutge degà de Madrid, Antonio Viejo, que era qui havia de notificar a Llarena la demanda contra ell presentada a Bèlgica pels exiliats, fou de llençar-la a les escombraries. Era com si Viejo digués que Llarena no tenia per què comparèixer davant una jutgessa belga de primera instància. Incomplia el seu deure. Va remetre la demanda al Consell General del Poder Judicial, amb Carlos Lesmes de president, perquè hi fes alguna cosa. I Lesmes, ben entrat el mes d’agost de l’any passat, i quan ja s’acostava la data de citació de Llarena a Bèlgica, el 4 de setembre, va activar tots els mecanismes necessaris per a protegir Llarena. EL CGPJ acaba demanant empara per a Llarena, però arriba tard. L’òrgan de govern del poder judicial no podia perquè era fora dels deu dies de termini que fixa la llei orgànica del poder judicial. Com que l’anunci de la demanda, a començament de juny, feia riure, el termini per a demanar l’empara va passar. I després, a l’agost, en veient que això del tribunal de Brussel·les podia ser seriós, van demanar a corre-cuita l’empara, dos mesos més tard. Això va originar una forta polèmica dins el CGPJ i hi va haver dos vocals que s’hi van oposar, una dels quals, Concepción Sáez, fins i tot va presentar un vot particular. I si d’antuvi el govern de Pedro Sánchez havia dit que no intercediria en favor del magistrat perquè era un afer privat seu, la rectificació fou rapidíssima, i en tres dies es va capgirar el sentit de la decisió. Per tant, mig milió d’euros d’entrada per al bufet Liedekerke Wolters Waelbroeck Kirkpatrick. El recorregut de la demanda contra Llarena La vista del 4 de setembre fou tècnica, i no va caldre que Llarena hi anés presencialment. Les posicions divergents entre els advocats de l’acusació, encapçalats per Gonzalo Boye, i els de la defensa de Llarena van fer que el jutge els instés a fer al·legacions en un sentit o en un altre, en favor la demanda o en contra. Segons que ha explicat Boye recentment, la presentació d’al·legacions al tribunal belga s’anirà fent entre aquest estiu i l’hivern. Per tant, durant el primer terç del 2020 es farà el judici i la sentència es farà pública a mitjan any vinent. ‘Imagineu que és condemnat a pagar un euro per vulneració dels drets dels nostres defensats en la causa especial que se segueix en el Suprem’, deia Boye. ‘I això després anirà a Estrasburg, una causa instruïda per un condemnat per haver vulnerat drets fonamentals en aquest mateix procediment. Això té un recorregut que no és l’euro que reclamem a Llarena; és una peça que necessitem per a anar a Estrasburg dins una estratègia global que va més enllà de reclamar una cosa aquí o una altra allà. Nosaltres qüestionem l’arrel mateixa de procediment.’

Summary: Un nou afer Llarena: Detecten irregularitats en la contractació dels seus advocats


Cada persona desenvolupa les seues pròpies rutines. Algunes són compartides, confessables; unes altres, més personals, no ho són tant. Prenc la meua primera dosi de cafè just després del desdejuni, poc abans d’eixir cap al treball: atès que al món es consumeixen cada dia 1.100 milions de tasses d’aquesta poció, sospite que aquesta és una rutina compartida. Jonathan Swift va afirmar el 1722 que el cafè ens fa més rigorosos, més seriosos, més filosòfics: amb tota seguretat, exagerava. Una tassa de cafè exprés requereix d’uns cinquanta grans de cafè torrat. Aquests grans són, inicialment, les llavors seques de Coffea canephora i Coffea arabica, uns arbustos de fulles perennes que creixen en zones tropicals, de clima càlid i humit en el cas de C. canephora i temperat en el cas de C. arabica. Tots dos produeixen agrupacions de flors blanques, fragants, al llarg de les branques dels arbres. Els fruits, denominats baies o cireres en la indústria del cafè, tenen un diàmetre típic d’uns quinze mil·límetres. Quan són madurs la pell és de color roig brillant o groga en algunes varietats. A sota hi ha la polpa, molt dolça, que conté normalment dues llavors, els futurs grans del cafè. Els fruits es recol·lecten preferiblement a mà, seleccionant els que són madurs. També es poden arreplegar tots els fruits de l’arbre, siga a mà o emprant màquines, però en aquest cas s’arrepleguen tant les baies madures com les verdes o les passades i cal fer-ne una separació posterior. Els fruits han de processar-se immediatament després de la collita per evitar que es deterioren. S’empren bàsicament dos mètodes. El primer és l’assecat al sol: les baies s’escampen en un pati i es remouen amb freqüència fins que el fruit és sec. Una màquina separa després les llavors. En el segon mètode, una màquina converteix la part carnosa del fruit en polpa. Les llavors se separen llavant-les amb aigua i, després, s’assequen. Al final, per qualsevol dels dos mètodes, tenim les llavors seques, els grans verds de cafè, amb un contingut en aigua entre el 10 i el 12 %. Aquests grans, emmagatzemats en un lloc fresc i sec, es mantenen sense deteriorar-se durant almenys un any. Un dels problemes més greus associats amb el transport des dels països productors fins als països consumidors té a veure amb les fluctuacions de temperatura i humitat, que poden conduir a la condensació d’aigua en la superfície dels grans verds. Això fa que hi cresca floridura a sobre, cosa que pot arruïnar un carregament. El pas final en la transformació de les llavors en grans de cafè és el torrat dels grans verds, a temperatures i temps variables segons la qualitat dels grans i el resultat final desitjat. En aquest procés es produeixen un conjunt de reaccions químiques que augmenten la complexitat química del producte. A temperatures compreses entre els 180 i els 240 ºC es produeixen complicades reaccions químiques entre els sucres, les proteïnes i els lípids continguts en les cèl·lules. Les reaccions de Maillard entre sucres i aminoàcids condueixen a la formació de glicosamines i melanoïdines de color marró i sabor agredolç. Altres reaccions produeixen una enorme varietat de molècules de baixa massa molecular; aquests compostos volàtils augmenten la complexitat química del cafè i són els responsables del seu aroma. Així, mentre que el cafè verd conté unes 250 substàncies aromàtiques, al cafè torrat se n’han identificat més de 800. Una característica dels grans torrats és que, exposats a l’aire, desenvolupen un sabor i un aroma ranci en un parell de setmanes. Durant el procés de torrat exploten les cèl·lules del gra, la qual cosa exposa el seu contingut a l’aire i provoca l’oxidació dels lípids. Per això, allò ideal és consumir el cafè acabat de torrar i, si es comercialitza, fer-ho protegit de l’aire i la humitat. I arriba el moment de la preparació del cafè exprés, la forma com jo el consumisc. Requereix d’una màquina que escalfa l’aigua i la fa passar a pressió per un conjunt compactat de partícules que provenen de la mòlta dels grans del cafè. Els trossos de cafè estan adherits entre si gràcies a una fina capa d’oli i tenim, per tant, un laberint de minúsculs conductes d’aire pels quals passa l’aigua a pressió, extraient diferents components del cafè. La temperatura i la pressió de l’aigua han de ser les adequades: entre 92 i 95 ºC i nou atmosferes de pressió. El resultat final és un sistema dispers complex en el qual tenim bombolles de gas, gotetes d’oli i xicotets fragments sòlids dispersos en aigua formant dues fases: una dissolució coberta d’una escuma denominada crema. Prendre una bona tassa de cafè exprés de la varietat aràbiga és sens dubte un plaer, que alguns podran potenciar coneixent com els diferents factors implicats en el cultiu i el processament d’aquestes llavors determinen el sabor, l’aroma i el cos de la poció. Però consumim cafè, sobretot, per la cafeïna, un compost de sabor amarg que és un estimulant del sistema nerviós central. Una tassa de cafè exprés en conté vora 100 mg i s’ha comprovat que la ingesta de cafeïna i glucosa afavoreix l’atenció, l’aprenentatge i la consolidació de la memòria verbal, efecte que no es percep en ingerir aquestes dues substàncies per separat. Sí, sóc una persona amb rutines marcades: normalment prenc l’última dosi de cafè a l’hora de berenar, preferiblement a casa, i poques vegades en silenci, amb l’única companyia del meu gos… Rellom de porc amb salsa de cafè Trobaràs la recepta en la web de Mètode. Fernando Sapiña Navarro. Director de l’Institut de Ciència dels Materials, Parc Científic de la Universitat de València. Què és Mètode?

Summary: Més rigorosos, més seriosos, més filosòfics…


Junts pel Sí es va presentar a les eleccions del 27-S amb un full de ruta que mostrava, d’un en un, tots els passos a seguir després de les eleccions. Però, d’aleshores ençà, el full de ruta de Junts pel Sí ha estat objecte de debat i ara és qüestionat per diverses veus i diversos actors del procés independentista. Per una altra banda, la CUP es va presentar a les eleccions amb la proposta de fer la declaració d’independència l’endemà mateix de les eleccions si els vots (no pas els escons) superaven el 50%. El resultat fou del 48% dels vots i una majoria absoluta parlamentària de 72 diputats (62 de Junts pel Sí i 10 de la CUP) compromesa a fer la independència. En el període entre les eleccions i la investidura de Carles Puigdemont –tres mesos i mig–, el full de ruta ja va ser modificat, però les declaracions d’uns i altres no sempre van ser coincidents. Analitzem tot seguit de quina manera el resultat del 27-S va alterar els plans inicials quina evolució ha tingut el full de ruta fins a la irrupció del referèndum unilateral d’independència (RUI) al centre del debat polític en un moment que el president Puigdemont ha decidit de sotmetre’s a una qüestió de confiança per la negativa de la CUP a aprovar el pressupost proposat pel govern. 1. Què deia el full de ruta amb què Junts pel Sí es va presentar a les eleccions? Aquest és el full de ruta (pdf) de Junts pel Sí, i amb el qual es va presentar a les eleccions: Segons el programa de Junts pel Sí, doncs, el parlament hauria de declarar la independència abans de les eleccions constituents, i abans del referèndum de la constitució catalana. 2. Es fan les eleccions Per primera vegada a la història, al Parlament de Catalunya hi ha una majoria absoluta d’escons de partits independentistes: 72 de 135. Però no se supera el 50% dels vots: un 48% de vots independentistes davant d’un 39% dels contraris. El 13% restant no s’ha pronunciat explícitament sobre la independència. 3. La CUP no vol declarar la DUI perquè no hi ha el 50%+1 dels vots La mateixa nit electoral la CUP afirma que renuncia a declarar la independència ara mateix perquè no s’han superat el 50% dels vots. Vegeu-ne el vídeo: 4. Què va dir Junts pel Sí després de les eleccions? Artur Mas, l’endemà passat de les eleccions, va anunciar que Junts pel Sí i la CUP havien de trobar un full de ruta compartit: ‘Aquí es tracta de saber si aquests 72 diputats poden tirar endavant conjuntament un full de ruta. Entenc que tothom hi és necessari. Tothom que sap que això és prioritari. Entenc que el que s’ha de resoldre és precisament això.’ Però el debat, durant mesos, no va girar entorn del full de ruta. Es va debatre si la presidència de la Generalitat havia de ser per a Artur Mas o no. El debat sobre el full de ruta va ser enterrat pel debat sobre la investidura de Mas. 5. El parlament aprova la resolució del 9-N Amb els vots de Junts pel Sí i la CUP el parlament aprova la declaració del 9-N (pdf), que no especifica el full de ruta pas a pas, no declara la independència, però sí que diu que comença el procés cap a la independència. Diu així: ‘El Parlament de Catalunya declara solemnement l’inici del procés de creació d’un estat català independent en forma de república.’ També declara que es començarà a debatre la formació d’una nova constitució catalana i que les decisions no se supeditaran al Tribunal Constitucional espanyol. També convida el parlament a començar la preparació de tres lleis de desconnexió incloses al full de ruta: la de seguretat social, la d’hisenda pròpia i la de transitorietat jurídica. 6. Carles Puigdemont descarta una declaració unilateral d’independència: En una entrevista de Mònica Terribas a TV3 (vídeo) pocs dies després de la investidura, el president Carles Puigdemont descarta una declaració unilateral d’independència. Diu que no era pas en el programa electoral. 7. Joan Tardà explica el full de ruta al congrés espanyol. En aquest vídeo (minut 29.25) Joan Tardà explica a principi de març des del faristol del congrés espanyol quins són els passos que seguirà el procés: 1. El govern Puigdemont aprova les tres lleis de la desconnexió: agència tributària, seguretat social, transitorietat jurídica. 2. La gent vota en unes noves eleccions constituents i es tria un nou govern. 3. El nou govern convoca referèndum sobre la constitució catalana. Si la gent vota sí a la constitució, es declara la nova República Catalana. Si la gent vota no, no. Segons aquest full de ruta, doncs, abans d’arribar a la independència, els ciutadans han de votar dues vegades més: primer en unes noves eleccions, i després en un referèndum sobre la constitució catalana. 8. El president Carles Puigdemont no descarta una declaració unilateral d’independència A final d’abril, en una entrevista a RAC-1, Puigdemont obre la porta a fer una declaració d’independència en la legislatura següent: ‘Jo he dit que la DUI no hi seria, en aquesta legislatura en què tinc l’encàrrec de ser president. Però això no vol dir que les circumstàncies de la legislatura que ve no ho puguin conduir.’ Va explicar els passos prevists després d’acabar la legislatura amb l’aprovació de les tres lleis de desconnexió: ‘Convocaré eleccions constituents i hi haurà parlament constituent amb uns diputats que tindran l’encàrrec d’elaborar una constitució. I després hi haurà el referèndum per a avalar la constitució. Acabat aquest cicle, si el resultat és positiu i majoritari al país, estarem en condicions legals de proclamar la independència.’ 9. El referèndum unilateral d’independència (RUI) torna a escena Antoni Abat Ninet, professor de dret a la Universitat de Copenhaguen, fa una intervenció al parlament on posa damunt la taula el referèndum unilateral d’independència (RUI). Ja hi havia hagut defensors de la fórmula del RUI per a validar la independència, però és en aquest moment quan la idea pren vigor. És una idea que ve de lluny i que Abat Ninet reintrodueix amb força. Ell no veu clar que per a arribar a la independència s’hagi de votar dues vegades: primer en unes eleccions, i després una constitució. Proposa de tornar a votar només una vegada i que sigui en un referèndum sobre la independència. El seu full de ruta seria fer una declaració d’independència i, el mateix dia, exactament el mateix dia, convocar un referèndum d’independència on la gent votaria si està a favor de la independència declarada. 10. La llei de transitorietat faria de DUI Després de la irrupció del RUI, algunes veus, com la de Marta Rovira, comenten que la llei de transitorietat jurídica fa la funció d’una DUI, encara que no porti aquest nom. La llei de transitorietat marcaria la creació d’una nova legalitat catalana, al marge de l’espanyola. També Carles Viver Pi-Sunyer, un dels pares del full de ruta de Junts pel Sí i president del Consell Assessor per a la Transició Nacional, apunta que la llei de transitorietat és una declaració d’independència de facto. 11. Demòcrates i la CUP aposten pel RUI La CUP i Demòcrates defensen aquest referèndum unilateral d’independència. La CUP ho aprova en assemblea, i Demòcrates en el seu acte fundacional. Demanen que el president Puigdemont convoqui una reunió dels partits al Palau de la Generalitat per preparar el camí cap al RUI i posar-hi data. 12. L’Assemblea Nacional Catalana demana a les seves bases que votin sobre el RUI L’ANC convoca les seves bases perquè decideixin si volen introduir el referèndum d’independència en el full de ruta o no. L’Assemblea posa a l’abast dels socis un document exposant per què s’ha de defensar el referèndum. Votaran el dia 15. 13. Puigdemont no vol aigualir el full de ruta, però s’obre a millorar-lo En el debat obert arran de la irrupció del RUI, el president Carles Puigdemont descarta d’aigualir el full de ruta, però s’obre a enriquir-lo. Ha anunciat una qüestió de confiança la segona quinzena de setembre després del fracàs del pressupost al parlament. 14. ERC tampoc no tanca la porta a un RUI després de la llei de transitorietat Els republicans no veuen amb mals ulls el referèndum unilateral d’independència, encara que han defensat d’entrada el manteniment del full de ruta del govern. Demanen que, si s’ha de modificar, es decideixi en un debat entre tots els implicats. També consideren que la CUP ho encara de bona manera perquè accepta que primer es faci la llei de transitorietat. Aquesta és una de les claus del debat. Els principals detractors del RUI consideren que en cap cas no es pot fer abans d’haver aprovat al parlament la desconnexió legal.

Summary: De la declaració al RUI: l’evolució del full de ruta després del 27-S


Madrid, dimarts 20 de febrer de 2019. Nou del vespre, dins un pub irlandès a tocar del Tribunal Suprem ens reunim amb quatre joves madrilenys empàtics amb el procés català. Els presoners polítics són en furgons policials, de tornada a la presó. Ells són membres d’algunes de les vint-i-cinc entitats castellanes que, al costat de l’ANC, organitzen la manifestació del dia 16 de març a Madrid en solidaritat amb els catalans. Són Elena Martínez, administrativa del Congrés dels Diputats i militant d’Izquierda Castellana; Marta Just, infermera, de la Yesca. Lucía Nistal, doctorand de teoria literària a la Universitat Autònoma de Madrid (UAM), de la Plataforma UAM. I Ramon Gómez, informàtic i membre de la Coordinadora 25-S. Tots ofereixen el seu perfil i punt de vista personal sobre el cas català. Són madrilenys en primera persona. Elena Martínez, de blau. ‘Elena Martínez, administrativa, vaig néixer a Madrid. La meva família és de Castella de tota la vida. Sóc administrativa i milito a la Izquierda Castellana. Com a demòcrata i comunera, republicana i antifeixista, crec que, si no hi ha democràcia per als catalans, no en tindrem tampoc nosaltres. Si es reprimeix brutalment algú per un referèndum i no s’aposta per un diàleg, també ens reprimeixen aquí. I no parlo pas del futur, parlo del present. La repressió contra els catalans és la repressió contra nosaltres. Literalment. L’1-O un grup de gent vam sortir a la plaça del Sol. Sabíem que a Madrid, del 20-S ençà, havien identificat i multat uns quants amics nostres. Un periodista que feia la seva feina, també. Com us passa a vosaltres. Però aquell dia va ser diferent. Uns dels joves que van anar-hi van veure com al cap de pocs dies els van anar detenint a casa seva i com ara els demanen penes de presó fins a sis anys. Són madrilenys joves. El cas català ha generat un curtcircuit: Com m’hi puc oposar, a una república? No és la que m’agradaria, no és per la qual treballo, però és una república! I ara estem així. El 16 de març no serà una mobilització de catalans a Madrid. Serà una manifestació de madrilenys. Hi ha un Madrid corte, però també un Madrid pueblo. És fonamental de fer visible que hi ha un altre Madrid. Aquest no és el de Vox, és el del No Passaran. El Madrid republicà. El que opta pel diàleg i no per la imposició. Jo dic que el cas català és una oportunitat. Ho obre tot. Els catalans se’n van, i nosaltres haurem d’aguantar aquest rei? Les aigües s’obriran de cop. Molta gent no estarà disposada a aguantar més.’ Marta Just. Marta Just. Infermera. ‘Sóc nascuda a Madrid. Just és un cognom català, però no tinc família pròxima catalana, no, és tota castellana. Milito a Yesca, l’organització juvenil de Castella, i tenim tres pilars: castellanisme, feminisme i socialisme. Estem vinculats amb Arran i la Forja, tots dos. El cas català, per mi, parteix de la base de la democràcia més bàsica: el dret de votar. Que no et deixin votar és greu. Quan retallen els drets a un poble veí o fan un desnonament, t’afecta. Significa que en qualsevol moment poden anar per tu. Jo vaig estar al col·legi Ramon Llull, el Primer d’Octubre. Potser perquè ho veig així: qui s’aferra a l’estat és qui no vol esquerdar el règim del 1978. La part negativa del cas català és que hi ha més repressió, i pèrdua de drets, també per a nosaltres. Però la part positiva és que s’obre una escletxa, un foradet, que, si l’estirem, estirem, el pot fer caure cap avall. Una estratègia és desmitificar el Madrid fatxa. Això vol el règim: ‘Vindreu a Madrid a ser jutjats i no us donarà suport ningú.’ Doncs nosaltres hi serem. Podem? La burgesia catalana avança l’esquerra espanyola per l’esquerra. Aquí molta gent flipava veient el xalet d’Iglesias. Nosaltres, com a organització, sí que havíem fet una lectura prèvia dient que rere Podem no hi havia res. Però han jugat amb les persones que hi han tingut una esperança.’ Lucía Nistal. ‘Lucía Nistal. Sóc madrilenya i doctorand de Teoria Literària a la UAM. Tinc el pare de Madrid i la mare de Castella i Lleó. Formo part de la Plataforma UAM. Vam organitzar referèndums sobre si república o monarquia i sobre processos constituents per a decidir-ho tot. Tinc molts motius per a involucrar-me. D’una banda defenso el dret de decidir dels pobles. De l’altra, com a republicana, no solament qüestiono la figura del rei, sinó també el règim del 78. I el rei és el cadenat. I la qüestió catalana ajuda a veure els límits d’aquest règim repressor i posa en qüestió l’statu quo. I un tercer motiu: pensem que si reprimeixen polítics que fa quatre dies eren part del règim, com ens tractaran a la joventut, o a les dones? Els catalans no han despertat el feixisme. L’ha despertat el 155. El feixisme ja existia. Si algú ha creat a Vox és el règim. A casa meva hi ha un ambient d’esquerres i va veure tota la repressió, i l’aval del rei, i les imatges brutals del Primer d’Octubre. Crec que aquelles imatges, independentista o no, van despertar molta gent. Finalment es van adonar de la manera com funciona el règim. Ara que s’acosten les eleccions i que es parla del mal menor del PSOE, o fins i tot de Podem per a frenar el monstre trifachito, en realitat cada dia veiem que el PSOE no ha mogut ni un dit per a frenar la repressió, que és el PSOE del 155. I que els jutges del Tribunal Suprem són del PP i del PSOE, sense fissura. Va bé de recordar-ho.’ Ramón Gómez. ‘Ramón Gómez. Informàtic. Sóc madrileny, i amb els pares de Madrid. Arran del 15-M i Rodeamos el Congreso començo a participar a la Coordinadora 25-S, que vam fer una crida a envoltar el congrés. I d’aleshores ençà més activista que militant. Jo veia, abans del referèndum, que aquests polítics catalans feien una cosa molt estranya: havien fet eleccions, van dir que farien una cosa i la feien! I els que jo tinc, no els ha votat ningú per a rescatar els bancs i els rescaten. No els havia votat ningú per tenir una caixa B. No va prometre ningú de privatitzar els hospitals i els privatitzaven. Doncs els qui compleixen les promeses són a la presó, i els altres, lliures. Encara que només sigui per sentit democràtic, això em toca de prop. M’agradaria que els meus fessin com els catalans. I després, comencen a rebre hòsties. Que tampoc no va sorprendre tant. Van donar les hòsties, sí. Com aquí el 15-M, passa que sense vaixell, amb furgons. La pregunta és: els passa per independentistes? Per catalans? Per republicans? O per haver posat en dubte el rei i el règim del 78? Potser és per això darrer. Perquè, de manifestacions a Catalunya n’hi ha hagut moltes. I és ara que reben. Per coses que nosaltres també diem. Hi veig vasos comunicants. A la coordinadora ho veiem amb empatia. Diria que la decisió del tribunal ja és presa. I que posem poc èmfasi en el fet que si estàs fora del regne no estàs a la presó. Només acabes a la presó si ets dins el regne. Independentista? Sí, independentista dels borbons, sóc jo. El règim abans venia la il·lusió de Podem i ara ven la por de Vox. És interessant de veure que després de cada elecció… Catalunya és un altre país. Elecció rere elecció es veu que hi ha guanyat una altra gent. Que hi ha una altra correlació. I que allò que ha passat al partit de la dreta a Catalunya –bàsicament desaparèixer– no ha passat al de la dreta espanyola, que encara aguanta. O que hi ha aparegut la CUP, molt diferent de Podem. El règim ha posat èmfasi a sostenir el centre i no ha arribat a aguantar el lateral. Podem se’ls ha gastat i ara treuen Vox. Ja ho veurem. Mira, Puigdemont està exiliat i Pablo Iglesias, en un xalet a Galapagar. Això t’explica la situació.’

Summary: ‘Puigdemont, exiliat, i Pablo Iglesias en un xalet a Galapagar. Això t’ho explica tot’


El portaveu de Més per Mallorca al Parlament de les Illes, Miquel Ensenyat, participarà com a representant del seu grup en els actes de la Diada de l’Onze de Setembre, convidats per Esquerra Republicana. Així ho ha explicat el dirigent del partit en una conferència de premsa amb motiu de l’inici del període de sessions del parlament. Guia Diada 2019: Tota la informació sobre la manifestació de l’Onze de Setembre Ensenyat també ha aprofitat per condemnar una ‘recent agressió amb pintades al cotxe’ a Paula Rotger, la treballadora de l’Aeroport de Palma que va denunciar un presumpte cas de discriminació lingüística el passat mes de juny.

Summary: Més per Mallorca participarà en els actes de la Diada de l’Onze de Setembre


Agents dels Mossos d’Esquadra envolten ara mateix el local del Banc Expropiat al barri de Gràcia. Segons informa el mateix col·lectiu en el seu compte de Twitter, uns operaris han fet servir serres radials per tallar les planxes metàl·liques que impedeixen l’accés a l’interior de l’antiga oficina de la Caixa Catalunya. Els operaris han obert un petit forat en una de les planxes i dos agents han entrat dins del local amb un gos de la unitat canina. Més tard ho han fet dos membres del SEM. El @semgencat entra en @Banc_Expropiat . Parece q hay habitante #BancRExpropiat pic.twitter.com/sPdcFilxYE — Alfonso Congostrina (@alfcongostrina) 30 de novembre de 2016 Des del departament d’Interior no hi ha hagut encara cap confirmació sobre si hi ha un desallotjament en marxa com denuncia el col·lectiu. La concentració que estava prevista a les set del vespre s’ha desconvocat i el Banc Expropiat ha fet una crida a concentrar-se ara davant del local. Una jugada legal El col·lectiu del Banc Expropiat presumptament hauria enginyat una jugada legal amb l’objectiu de recuperar legalment el local. I és que avui al migdia s’han complert les 72 hores d’ençà que van ser desallotjats per última vegada diumenge. Tanmateix, segons que han anunciat des de les xarxes socials, el desallotjament no va ser complet perquè un dels seus membres no va ser expulsat en amagar-se dins d’un moble buit. Un cop exhaurit aquest període de 72 hores, l’ocupació ja no es pot considerar un delicte flagrant i per tant, els mossos necessiten obrir un nou procediment judicial i obtenir una ordre judicial per a poder fer el desallotjament.

Summary: Els Mossos d’Esquadra entren al Banc Expropiat per comprovar si hi ha algú dins


El president de l’estat francès, Emmanuel Macron, ha intentat apaivagar les protestes de les armilles grogues amb un augment de cent euros del salari mínim de cara al 2019, sense costs addicionals pels empresaris. També els ha instat a pagar les hores extres i a donar una prima de final d’any als treballadors, tot lliure d’impostos. En una compareixença després d’una reunió de quatre hores amb els ministres, els sindicats i la patronal, ha declarat l”estat d’emergència econòmica i social’ amb l’objectiu d’obrir un debat nacional que permeti arribar a un nou contracte social. Què vol exactament el moviment de les armilles grogues? Les protestes de les armilles grogues, que van començar fa un mes, han posat en escac el govern francès. Primer van mobilitzar-se tallant carreteres contra l’augment del preu dels carburants, però després s’han afegit demandes de canvis polítics i econòmics profunds.

Summary: Macron intenta apaivagar les protestes de les armilles grogues amb un augment de cent euros del salari mínim