L’avió arriba ja entrada la nit a l’aeroport de Làrnaca. La capital de Xipre, Nicòsia, no té aeroport d’ençà de la guerra, el 1974. Entre les dues ciutats hi ha quaranta minuts de cotxe, circulant per l’esquerra, a la manera britànica. Al cap de poc d’haver entrat a l’autopista, distingesc al fons, sobre el qual endevine que deu ser per força una muntanya, una enorme bandera turca feta de llums que es destaquen poderosament a la nit. Impossible de no veure la mitja lluna. ‘Orgullosos de ser turcs’, diu un text també il·luminat al costat. Recorde banderes com aquestes, iguals del tot, al Kurdistan, a les muntanyes davant de Van, pensades per a marcar el territori i advertir, allà els kurds i ací els xipriotes grecs, que Turquia vol ser un poder influent i no admet discussions sobre la seua ambició. Però en aquest cas, i en aquest país, la gran bandera il·luminada és sobretot la manera de dibuixar una de les fronteres més sorprenents, si no la més sorprenent, de tota la Unió Europea: la que separa l’estat de Xipre de la República Turca del Nord de Xipre, un estat proclamat el 1983 i només reconegut per Turquia, però que, paradoxalment, forma part de la Unió Europea encara que les normes europees no s’hi apliquen. La frontera entre les dues entitats talla l’illa en dues parts, al sud els grecs i al nord els turcs. En alguns indrets, l’anomenada ‘zona de seguretat’ que les separa arriba a vuit quilòmetres d’amplada, en uns altres pocs metres encara no. La seu de Politis, el diari progressista principal del país és precisament a uns quants metres de la que encara avui es coneix a tot arreu per ‘la línia verda’. Una línia que va crear l’ONU l’any 1964 i que es va ampliar deu anys després, en resposta a la invasió turca i la partició de fet de l’illa. Parle amb el director del diari sobre les conseqüències de la divisió del país en dos, en una redacció i un despatx sorprenentment atapeïts d’obres d’art. Em demana que l’acompanye a la planta alta. Allà hi ha un petit menjador on els executius del diari poden dinar amb personalitats que el visiten i una terrassa. N’obre la porta i trobe que som just sobre la línia verda, patrullada pels únics Cascs Blaus de l’ONU que hi ha en territori de la Unió Europea. A sota s’obre un espai ample, com una mena de plaça, i m’assenyala un munt de ferralla verda a l’extrem nord-oest. És un cotxe Aston Martin, diu. M’explica que el propietari es va veure atrapat en els primers intercanvis de trets i el va abandonar pensant que ja tornaria a buscar-lo més tard. D’això ja fa més de quaranta anys, el propietari del cotxe s’ha mort i la ferralla abandonada a la intempèrie cada vegada és més difícil de reconèixer. Els soldats de l’ONU prou feina tenen de patrullar cada dia la línia per evitar incidents per a posar-se a retirar també les restes de la vida quotidiana que va es va glaçar en aquesta ciutat, com a Berlín, el dia que va nàixer el mur. Vista de la zona d’alto el foc des de la redacció de Politis. Al davant es veu un vehicle dels Cascs Blaus i al fons les restes d’allò que va ser un cotxe de luxe. El contingent de les Nacions Unides és format per un miler de soldats, bàsicament de l’Argentina, el Regne Unit i Eslovàquia, encara que en total n’hi ha de dinou països diferents. De fet, aquesta és l’operació més antiga de manteniment de la pau a càrrec de l’ONU. El quarter general de les tropes és precisament al vell aeroport, però el del sector central és en un antic hotel, el Palau Ledra, que va ser escenari dels pitjors enfrontaments durant la guerra i que finalment va acabar en la zona neutral. Per arribar-hi cal passar la frontera de Xipre i entrar a la terra de ningú. Sorprenentment, a davant mateix de l’entrada de l’hotel hi ha una mena de restaurant molt modern i una casa, molt ben equipada, que permet reunions i trobades de les dues comunitats en territori neutral. Em reben dues capitanes britàniques que m’expliquen que la situació, de fet, ara és molt més tranquil·la que no pas fa uns quants anys i que per això els Cascs Blaus patrullen desarmats. ‘Però nosaltres cada vegada que eixim a recórrer la línia estem alerta perquè la situació podria tornar a esclatar en qualsevol moment.’ M’expliquen que a l’illa, que només té nou mil quilòmetres quadrats (més o menys el doble que Catalunya Nord), hi ha set exèrcits diferents, ‘posant al mateix sac els argentins, nosaltres i els eslovacs com a forces sota comandament de l’ONU, que, si no, parlaríem de nou exèrcits diferents’. Una exuberància armada que deu tenir poques comparacions al món. El Palau Ledra, seu del comandament central dels Cascs Blaus a Nicòsia. La marca de separació, que oficialment encara es diu d’alto el foc i travessa la capital, la patrullen concretament els Cascs Blaus britànics. En rotacions de diversos regiments, de sis mesos cadascuna. Precisament el contingent actual és el primer que ha deixat l’hotel, molt complicat de mantenir en condicions, i s’ha instal·lat en uns barracons als afores. El canvi no és apreciat per tothom. Mentre recorrem el desballestat edifici que va ser el Palau Ledra, un soldat es queixa que en els nous barracons fa fred. Malgrat el bon temps que fa a Xipre, diu. Al darrere de l’hotel hi ha la que temps ha va ser la piscina més famosa del país, centre de grans sopars i magnífiques reunions socials. Té aigua però és coberta per una lona. Just al darrere és visible una bandera turca a la primera casa; allà s’acaba la línia de demarcació. Pregunte a les capitanes si la fan servir ni que siga a l’estiu i fan una mirada com de pena dient que no. Que és massa a prop de la teòrica línia del front i no seria convenient ni segur. ‘Nosaltres no som ací de vacances’, em diu una que després m’explicarà que ella sí que ha vingut de vacances a Xipre algunes vegades quan no està de servei. ‘Aquest és un país fantàstic’, afirma, i quan li pregunte a quin dels dos costats ha estat de vacances somriu i diu que millor no explicar-lo. ‘Hem de ser neutrals fins i tot amb això.’ La funció dels Cascs Blaus, en totes les operacions que mantenen al món, és d’interposició. La seua tasca no és combatent i es limiten a protegir la població civil i a evitar que els diversos exèrcits de l’illa es troben cara a cara. I interposició vol dir exactament això: posar-se al mig, corrent si cal el perill que els trets els maten a ells. Són, possiblement, el més noble dels exèrcits que hi ha al món, i a Xipre, d’ençà que s’hi van establir, ja n’han mort 183. Set exèrcits en un país de la Unió Europea Però a l’illa els cascs blaus són el setè exèrcit. La llista d’homes armats que hi ha a Xipre fa impressió. Hi ha en primer lloc l’exèrcit oficial de la República de Xipre, l’anomenada Guàrdia Nacional, que té uns tretze mil soldats. Però la República Turca del Nord de Xipre també té el seu exèrcit, conegut per Comandament de les Forces de Seguretat de la TRNC, sigles en anglès àmpliament fetes servir sobretot al sud, on sempre procuren evitar les paraules ‘república’ i ‘turca’ en la mateixa frase. Té nou mil soldats. Quan Xipre va proclamar la independència del Regne Unit l’any 1960, la nova constitució va assenyalar Grècia i Turquia com a ‘estats protectors’ de les comunitats respectives i per això va permetre l’establiment de dos contingents militars, d’un miler de soldats per a cada estat, que tindrien la missió d’assegurar la neutralitat del nou estat xipriota respecte de les dues comunitats que el formaven (juntament amb les minories maronita, armènia i llatina, reconegudes també constitucionalment i que tenen un diputat que les representa al parlament). Aquests contingents dels exèrcits grec i turc avui no els discuteix ningú i ja s’enfilen a cinc, comptant els Cascs Blaus, els exèrcits amb presència al territori. Però hi falten encara les forces invasores turques i l’exèrcit britànic. En total, les forces turques són uns 20.000 soldats, comptant el contingent reconegut i la força invasora, mentre que l’exèrcit grec, que rep el nom de Força Hel·lènica de Xipre, té uns mil soldats. Els britànic, per la seua banda en són 3.500. Amb la qual cosa, entre tots els exèrcits hi ha gairebé cinquanta mil soldats en un país amb una població que supera de poc el milió d’habitants. Una ràtio insòlita Els xipriotes, amb tot, distingeixen clarament entre les tropes turques arribades en funció del mandat constitucional posterior a la independència i les que van arribar arran la invasió del 1974. La guerra va començar quan la Junta Militar que governava Grècia va ordenar la destitució de l’arquebisbe Makarios, que n’era el president, i la substitució per de partidari de la unitat amb Grècia. El cop d’estat el va donar l’exèrcit xipriota, i en resposta i assegurant que ho feien amb la intenció de salvar la població turco-xipriota, l’exèrcit turc va envair l’illa i, en dues etapes diferents, la segona ja després de la caiguda de la dictadura grega, va aconseguir el control del 37% de l’illa, l’actual República Turca del Nord de Xipre. I dos territoris de sobirania britànica El setè exèrcit és el britànic, cosa que aquesta setmana precisament, arran del Brexit, ha creat nous problemes. En les negociacions d’independència entre el Regne Unit i Xipre els britànics van imposar el manteniment de la sobirania sobre dues grans bases militars: Akrotiri i Dekélia. La situació geopolítica de Xipre era pels britànics el gran actiu de la colònia i amb això es van assegurar de continuar gaudint-ne. A la vora mateix de Síria, el Líban i Israel, amb els seus aeroports es pot controlar tot Llevant fins a l’Afganistan i bona part de l’Àfrica. Per això les instal·lacions britàniques principals encara són d’escolta i espionatge i l’aeroport militar d’Akrotiri. Les dues bases britàniques són completament de sobirania britànica i encara que el Regne Unit manté bones relacions amb Xipre, la gestió de tots els afers al territori la fan les autoritats militars britàniques, sense que el govern de Xipre en puga dir res. Curiosament, el Brexit ha complicat ara el debat. La divisió en dos de l’illa afecta de manera clara la base de Dekélia, que té contacte tant amb la part controlada pel govern xipriota com la controlada pel govern de la República Turca. El complicat acord per a entrar a la Unió Europea estableix que els productes del nord poden entrar al sud i d’allí accedir a la resta d’Europa, però sempre sota el control de les autoritats del sud. Això ha generat molts problemes, perquè la part turca acusa el govern xipriota d’actuar arbitràriament envers els seus productes, negant-los l’entrada sovint sense cap argument. Una solució per a augmentar la confiança va ser establir un pas duaner per la base britànica de Dekélia. El pas de persones i productes era controlat fins divendres per l’exèrcit britànic i, com que després ja no hi ha cap control de productes entre la base britànica i Xipre (de persones sí), el tracte als productors turcs era més neutral. El pas és a la vila de Pergamos, un indret ben especial, car en una banda del carrer principal les cases són en territori britànic –i per tant els seus habitants turcs tenen passaport britànic– i a l’altra en territori de la República Turca. El problema ha arribat aquest cap de setmana arran del Brexit. Quan el Regne Unit ha deixat de ser part de la Unió Europea ha calgut organitzar el control de productes d’una altra manera. I l’única solució que hi han trobat el Regne Unit i Xipre és que inspectors xipriotes se situen en el punt de control amb la República turca per a inspeccionar els béns. Amb la qual cosa un producte provinent de la part turca de l’illa és inspeccionat primer per les autoritats de la Unió Europea mitjançant Xipre i després per les autoritats britàniques, car de fet entra en territori britànic abans que a la Unió Europea. La solució ha irritat notablement la població turco-xipriota, que ho veu com una resposta a les prospeccions de petroli que Turquia ha començat a fer de manera il·legal en la costa de la República Turca, prospeccions que han tornat a apujar la tensió entre les dues parts. Una solució original per a formar part de la Unió Europea La complicació, ben gràfica i visible en aquest cas, ve de lluny, concretament de l’acord per a integrar Xipre a la Unió Europea el 2004. La decisió a adoptar, aleshores, no era gens senzilla. Què havia d’entrar a formar part de la Unió Europea? Tota l’illa o només la part sota el control efectiu del govern de Xipre? Aquella negociació va ser complicadíssima i va veure un dels moments més brillants i creatius de la diplomàcia europea, que va saber ser alhora agressiva, innovadora i segura. La qüestió era que si la Unió Europea permetia l’entrada de tot Xipre es trobava amb el problema que el control efectiu del nord no era assegurat ni per als productes ni per a la circulació de persones. No podia saber si complirien la normativa comunitària o no. La República Turca del Nord de Xipre és un estat completament funcional, que existeix de fet, però molt dependent de Turquia, l’únic estat del món que el reconeix. I Turquia no solament en té una influència determinant en l’economia, sinó que ja fa anys que hi envia contingents de turcs d’Anatòlia, que s’hi instal·len com a ciutadans de la República Turca del Nord de Xipre malgrat no tenir cap relació anterior amb l’illa. Hom calcula que la meitat dels tres-cents mil habitants de la regió són turcs arribats d’Anatòlia després de la guerra. Però proposar l’entrada a la Unió Europea només de la part sud era inacceptable per al govern xipriota. Perquè això equivalia al reconeixement de fet de la independència del nord. Així que la solució, brillant, va ser anunciar la integració de tota l’illa a la Unió Europea, però suspenent l’aplicació de les lleis europees al nord fins que no es produís la reunificació. Això implica, a tall d’exemple, que els turcs xipriotes, però no els turcs arribats d’Anatòlia, tinguen passaport xipriota i, per tant, europeu i hagen aconseguit fins i tot votar a les eleccions europees, a les quals enguany, per primera vegada, s’ha elegit un candidat turc resident al nord, Niyazi Kizilyurek, encara que fos presentant-lo a les llistes del sud, concretament a les del Partit Comunista. Més de 5.600 votants van travessar la frontera el dia de les eleccions per donar-li suport. Segons la constitució de Xipre, els habitants del nord no tenen dret de vot al sud, però ací també Europa va obrir una escletxa, car els ciutadans del nord són considerats europeus i, per tant, havien de poder votar, si volien, en les eleccions europees. A diferència de la Junta Electoral espanyola, la xipriota no va provar d’invalidar el vot, tot i el problema constitucional que implicava. Turcs? Però quina mena de turcs? L’allau de turcs provinents d’Anatòlia i el creixement de la influència i la ingerència d’Erdogan a la República Turca del Nord, paradoxalment, va propiciant un nou clima d’esperança en una reunificació que ningú no veu pròxima però a la qual ningú no renuncia. En paraules del director d’una ONG turco-xipriota, ‘nosaltres tenim més en comú amb els greco-xipriotes que no pas amb els turcs d’Anatòlia, i ens en sentim més a prop’. Això m’ho explica mentre sopem a la part grega de la ciutat. Ell cada dia travessa la frontera i manté intercanvis regulars amb els seus col·legues d’aquesta banda. Des que fa deu anys es van obrir els passos pel mur que separa les dues parts de l’illa, una nova normalitat s’ha obert pas, especialment a la capital, Nicòsia. Avui no és estrany de sentir parlar turc i grec a la banda inversa, encara que continua havent-hi moltes reticències i dificultats. Per exemple, qualsevol que travessa pel punt de control del carrer Lidras, la principal artèria de la ciutat, a la banda turca és immediatament sorprès de veure l’agressivitat comercial d’aquest sector de la ciutat. Als carrers que donen precisament al punt de pas s’acumulen de manera selvàtica els productes de marca –ves a saber si legals o il·legals. Ací la comunitat internacional no existeix perquè aquest estat només el reconeix Turquia i això, diguem-ne, té l’avantatge que ningú no els exigiria que respectassen normes o lleis com les de copyright. Tanmateix, si hi compres res et trobaràs amb la sorpresa que és confiscat, sense cap discussió, per la policia xipriota, en intentar tornar al sector grec. Oficialment amb l’argument que aquell pas només és per a persones. Pels turco-xipriotes, en una mostra més de prepotència dels veïns grecs. Hi ha més passos oberts al llarg de la línia, que permeten, si bé encara amb restriccions, el pas de béns i fins i tot de cotxes, però ni en aquest cas no de tots. Si són de lloguer, llogats al sud, tenen prohibit de passar al nord. No hi entren. I si porten cap símbol turc a la matrícula, aleshores no poden passar al sud; raó per la qual la gran majoria de cotxes del nord porten una estranya matrícula europea sense nom de país ni cap símbol evident de res. Al sopar compartesc taula amb periodistes i activistes de les dues bandes. Fa anys que tots es coneixen i col·laboren. Entre la ciutadania en general, sobretot a la part grega, la desconfiança envers l’altre és total i les relacions són difícils. Entre els activistes d’una banda i de l’altra, no en tenen tanta o no en tenen gens. Hi ha un reconeixement explícit de les dues comunitats en el sentit que en el passat tots van cometre errors importants, Però també hi ha la convicció que la separació de l’illa és dolenta per a tots. Ara la preocupació principal té a veure amb les pròximes eleccions, a la República Turca del Nord, a l’abril. El president actual, Mustafa Akıncı, s’ha enfrontat obertament a Erdogan i a les seues pretensions, i això crea un sentiment d’admiració i respecte també al sud. És vist com el defensor dels turco-xipriotes contra la que alguns defineixen com una invasió de turcs continentals. ‘Si passes a l’altra banda, és molt senzill d’observar qui és qui’, em diuen. Els turco-xipriotes, més encara que els greco-xipriotes, són molt seculars. Són musulmans però no segueixen de manera estricta la religió. I efectivament travessant la línia de separació això és ben visible. A la plaça de la columna veneciana, grups de xiques vestides a l’occidental i amb els cabells a l’aire beuen tranquil·lament unes cerveses en un bar sense que ningú no hi semble parar atenció i encara menys escandalitzar-se. Als restaurants se serveix porc sense problemes i, de fet, hi ha plats tradicionals turco-xipriotes que es basen precisament en el porc. I la presència de robes llargues, caps de dona coberts o de símbols religiosos és molt i molt escassa. Al vespre el muetzí crida a l’oració de dalt del minaret, com és lògic, però de cap manera l’ambient del carrer es pot comparar ni de lluny al d’aquells països on la presència religiosa és determinant. I aquest és, possiblement, un factor clau del futur d’aquest país. Els turcs arribats d’Anatòlia són generalment molt religiosos i molt partidaris d’Erdogan, totes dues coses a l’hora. Això ha fet que la població turca originària de l’illa haja començat a inquietar-se. Quan fa pocs mesos Erdogan va amenaçar els periodistes del diari Afrika, milers de turco-xipriotes es van concentrar davant la redacció brandant paraigües enmig d’una intensa pluja per protegir la llibertat d’expressió. Per això la possibilitat que a l’abril la versió local del partit d’Erdogan guanye les eleccions és motiu de molta preocupació a les dues bandes de l’illa, cosa que ha generat un inesperat moviment d’unitat mai vist fins ara entre els sectors polítics progressistes de les dues bandes. Però quan pregunte als meus interlocutors com se solucionarà l’afer, el pessimisme retorna. La idea d’una confederació dels dos estats ara mateix sembla la més lògica. Però em sorprèn sentir a la part grega crítiques duríssimes al seu comportament. M’arribaran a dir que el nacionalisme grec és el perill principal per a l’illa, més i tot que les amenaces i pressions d’Erdogan mateix. Perquè els greco-xipriotes representen el vuitanta per cent de la població i a dins la influència dels partidaris, encara, de la integració a Grècia, generalment representants de l’extrema dreta, és molt important. I aquests col·lectius són econòmicament i política influents… i agressius. De fet des de la finestra del balcó de la meua habitació, a pocs metres del carrer principal de la ciutat i de la línia verda patrullada pels Cascs Blaus, hi ha un mural enorme que mostra un sacerdot ortodox, amb la creu i una bandera grega enorme a les mans, saludant el pas de dos jets militars grecs. La història és coneguda. Representa el pare Josep i passa al Mont Athos, la república monàstica grega que és una altra de les rareses de la Unió Europea. Ja fa anys que el pare Josep i l’aviació militar grega se saluden cada dia en una escena que ha estat convertida en una icona pel nacionalisme grec més agressiu. Els avions militars baixen quan s’acosten a l’Athos i passen tan a la vora com poden d’un penya-segat des del qual el pare Josep, a voltes sol i a voltes acompanyat, branda una bandera grega o la bandera groga bizantina. A l’Athos l’escena pot veure’s com una excentricitat, fins i tot plàsticament ben resolta. Però a Nicòsia, amb set exèrcits mirant-se entre si en pocs metres de terreny, aquesta conjunció de fanatisme religiós, excitació nacionalista i poder militar és veritat que fa por i preocupa. Abans de deixar la ciutat puge a la torre Shacolas, des de la qual es veu una panoràmica privilegiada de la part vella. La Nicòsia antiga (Lefkosia en grec i Lefkosha en turc) es conté tota dins una fortificació creada pels venecians i acabada el 1570. D’ací dalt es domina tota en totes direccions i mires on mires hi ha tot de banderes per parelles. Grega i xipriota, sempre juntes, marcant el sud; turca i xipriota turca, sempre en parella marcant el nord. Es distingeixen especialment les dues altíssimes banderes turques que coronen Santa Sofia, la catedral cristiana on es coronaven els reis de Xipre i de Jerusalem, reconvertida gràcies a dos minarets i una enorme extensió de pintura blanca a l’interior en la mesquita principal de la ciutat, la de Selimiye. Em descalce per entrar-hi i intente trobar dels mítics reis cristians que van ser enterrats ací. Però acabe perdut i atabalat sense poder arribar a veure-la. A l’eixida sec a l’ombra, en un banc, mentre veig com van entrant fidels que es dirigeixen a la pregària. I no puc evitar de pensar que el passat, en aquesta ciutat, és tan viu en el present que de fet condiciona completament un futur que a hores d’ara ningú, ni tant sols la Unió Europea, no pot saber quin serà.

Summary: Xipre: Cascs Blaus de l’ONU dins la Unió Europea


El president Carles Puigdemont i la secretària general d’ERC Marta Rovira fan una crida a participar a la manifestació de la Diada en un vídeo conjunt difós per l’Assemblea Nacional Catalana (ANC). El vídeo es va gravar el cap de setmana passat a Ginebra durant la cimera de partits i entitats per mirar de buscar la unitat estratègica. Guia Diada 2019: Tota la informació sobre la manifestació de l’Onze de Setembre En plena tensió entre Junts per Catalunya i ERC per si s’han d’avançar les elecccions autonòmiques, la compareixença dels dos dirigents busca transmetre un missatge d’unitat de cara a la Diada. La mateixa assemblea, en la piulada que conté el vídeo fa una crida a la unitat: ‘Desbordem els carrers per una estratègia unitària cap a la independendència.’ ‘Demostrem que seguim dempeus i determinats. Que volem acabar la feina i guanyar, i lluitar contra la repressió que ens vol tenir silenciats i callats’, ha manifestat Rovira en la gravació, de tres minuts i mig de durada. ‘Aquesta Diada és important perquè ens mira molta gent i perquè són moments excepcionals, però especialment perquè es fa a les portes de la sentència del judici de la vergonya, que ens jutja a tots’, ha valorat per la seva banda Puigdemont. El president de la Generalitat a l’exili ha volgut deixar clar que ‘per més dura que sigui la sentència no aconseguiran que ens dobleguem’ i ha encoratjat l’independentisme a explicar al món ‘que no només no ens hem rendit sinó que continuarem.’ ‘Que vegin que hem pres la iniciativa , que no només responem a la repressió sinó que passem a l’acció, i que ho fem tal com hem aconseguit guanyar sempre, que és mirant-nos tots, comptant amb tothom’, ha continuat Puigdemont. ‘Us necessitem molt, especialment ara que són circumstàncies encara més difícils’, ha precisat Puigdemont, que ha avançat que ‘ve una era en què ens haurem de continuar mobilitzant de forma llarga en el temps.’ ‘La resposta haurà de ser combinada entre institucions i societat, a l’interior i a l’exterior’, ha reblat Puigdemont, que mostra total sintonia amb la secretària general d’ERC, més enllà de les recents discrepàncies entre els socis de govern. ‘Generem l’autoestima entre nosaltres i generem la foto que torni a donar la volta al món. Som aquí, determinats i volem guanyar’, ha reflexionat en veu alta la pròpia Rovira. El vídeo el podeu veure ací: ⬛⬜🎥 Missatge de @KRLS i @martarovira 👉Prenem la iniciativa, passem a l'acció. Aquesta Diada demostrarem que estem determinats, que volem guanyar. Desbordem els carrers per a una estratègia unitària cap a l'#ObjectiuIndependència! Inscriu-te a https://t.co/q2l8U8SCck pic.twitter.com/N4CKkUYQmL — Assemblea Nacional 🧭 (@assemblea) September 6, 2019

Summary: Puigdemont i Rovira fan una crida conjunta a participar a la Diada


El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, ha dit que una declaració unilateral d’independència (DUI) de Catalunya seria ‘un atac frontal a la llei i a les normes que no té precedents als països democràtics i civilitzats’, i per aquest motiu el seu executiu ‘no la permetrà’. Ha fet una crida a la calma i ha assegurat que el seu govern està tranquil i preparat per a resoldre ‘qualsevol problema que alguns puguin crear en el futur’. Les eleccions del 27-S –ha dit– només serviran per a elegir un parlament autonòmic. I ha afegit: ‘No es privarà a cap espanyol el seu dret de decidir sobre què vol que sigui el seu país.’ Ha hagut de respondre a dues preguntes sobre Catalunya (de tres que s’han fet en total) en una conferència de premsa conjunta amb el primer ministre d’Algèria, Abdelmalek Sellal. Ha dit que, ‘en el supòsit que en el futur algú faci declaracions unilaterals sobre temes que contravenen la llei’, el seu govern actuaria per fer complir la constitució espanyola. Si el seu executiu hagués d’actuar a Catalunya –ha dit– no hi hauria cap ‘xoc de trens’ sinó que només s’hi aplicaria la llei. ‘Tot és possible dins de la llei i res no és possible fora de la llei –ha afegit–, perquè fora de la llei som davant la liquidació de les normes de confiança i ruptura de les normes del joc.’ Ha recordat que Artur Mas pot convocar eleccions si ho considera oportú, però ‘no trencar la llei’, i ha demanat ‘al conjunt dels espanyols’ i als ciutadans que se senten espanyols a Catalunya que estiguessin tranquils: ‘No perdran mai la condició de catalans, espanyols i europeus.’ ‘La sobirania nacional no es trencarà i no hi haurà independència’, ha dit també. I tot seguit ha lamentat allò que ha anomenat ‘irresponsabilitat d’alguns’ que adopten ‘una decisió impròpia’ en un país com Espanya que ‘té un futur dins la Unió Europea’. ‘Naturalment, jo vull que Catalunya sigui a la UE i no pas fora’, ha dit. Rajoy ha dit que sempre aniria en favor de ‘l’estabilitat’ i de ‘donar certeses a la gent’. I, a propòsit d’això, ha assegurat que ningú no obligaria els catalans a haver de decidir entre ser catalans o ser espanyols. ‘Estic a favor de la nostra història, de la unió i no de la divisió, i contra de les persones que pretenen trencar allò que fa segles que és unit, aquelles a qui no importen gens els problemes reals dels ciutadans i que han portat una divisió que no recordàvem a Catalunya de feia anys’, ha dit. Sobre possibles acords amb forces no sobiranistes com ara Podem, Rajoy ha recordat que el partit de Pablo Iglesias s’havia manifestat ‘en favor del dret de decidir’, mentre que ell defensa que ‘allò que sigui Espanya ho han de decidir el conjunt dels espanyols’. ‘Això diu la constitució i això és la sobirania nacional’, ha dit finalment.

Summary: Rajoy afirma que una DUI seria un ‘atac frontal’ a la llei que no permetria


Aquesta tarda, a la seu d’Òmnium del carrer de la Diputació de Barcelona, s’han reunit set figures de referència de la política i la societat catalanes per fer una crida per la democràcia. Manuel Delgado, Joan Tardà, Dolors Sabater, Jordi Cuixart, Jaume Roures, Xavier Trias i David Fernàndez han inaugurat la campanya que emprèn l’entitat amb la mirada posada en el referèndum d’autodeterminació de l’1 d’octubre. Han posat fil a l’agulla amb un missatge molt clar: aquí parlem de democràcia. Sí que hi ha la independència en joc, però en veient l’actitud de l’estat espanyol i d’una part de la política catalana, la cosa és encara més bàsica: la democràcia l’any 2017. L’acte coincidia amb l’aniversari d’aquella mobilització del 10 de juliol de 2010 –’i encara lluitem per allò mateix’, diu Cuixart. ‘Us convoquem i posem en marxa aquest projecte per denunciar els atacs de l’estat espanyol contra la democràcia a Catalunya.  Fem una crida a defensar la democràcia davant un estat autoritari’, diu Cuixart en les paraules introductòries. El president d’Òmnium insisteix que aquesta lluita té vincles directes amb aquelles lluites socials i culturals dels anys seixanta i setanta, quan tot encara semblava possible en la fi del franquisme. Un número per a estar connectat La campanya (manifest) mirarà de connectar ‘tots els demòcrates’ de Catalunya amb el suport de les noves tecnologies. El telèfon 696 000 699 servirà per a canalitzar la mobilització. Amb un missatge de WhatsApp enviat a aquest número amb la paraula ‘democràcia’, qualsevol ciutadà serà informat constantment d’allò que passi en relació amb el referèndum i amb les crides en defensa de la democràcia. ‘Vénen dies decisius. Estigues connectat’, diu el vídeo que ha presentat l’entitat per començar la campanya de mobilitzacions. Una primera fase de la campanya tindrà com a activitat central la programació del documentari ‘Les clavegueres d’Interior’, produït per Jaume Roures, de Mediapro. I ell és el primer convidat d’intervenir. Jaume Roures i la impunitat El cap de Mediapro explica com les estructures ocultes de l’estat tenen un paper decisiu a l’estat espanyol. ‘Hem de tenir clar que les lleis i allò que és just i allò que és legítim no sempre coincideixen. I n’hem de treure conclusions també en aquesta campanya. La cosa més important és que documentals com aquest es puguin veure i es puguin debatre les coses que s’hi expliquen.’ Roures explica també que en una tertúlia recent amb un periodista d’un dels diaris grossos, aquest li va dir que ‘sense clavegueres no hi havia estat’. I Roures diu que això és molt fort i recorda la situació d’impunitat d’actuacions que en qualsevol estat d’Europa haurien estat un escàndol que haurien originat dimissions. Xavier Trias i els tretze milions ‘Hi ha coses que a la vida semblen impossibles. Creus que no passaran mai. Que la gent exagera. Jo he viscut una situació insòlita: llevar-se un dia amb tretze milions de francs suïssos. I ja sabeu que aquests diners no els trobareu mai. Perquè no existeixen. Qui els trobi, se’n podrà quedar dotze i jo me’n quedaré un.’ Així ha començat Trias, que ha dit que era un fet molt greu que hi hagués persones que fessin servir les estructures i les institucions de l’estat per a fer mal a persones concretes per les seves idees polítiques. L’ex-batlle Trias recorda la conversa entre l’ex-ministre Jorge Fernández Díaz i Daniel de Alfonso amb una sensació molt desagradable. ‘Si deixem passar aquestes coses, ens pot acabar passant qualsevol cosa. Això és el que fan les dictadures’, afegeix. Trias ho ha aprofitat per demanar als polítics que han promès coses en les campanyes que les compleixin, en una referència directa al món dels comuns. Dolors Sabater i la posició de Podem La batllessa de Badalona agraeix que es faci present en aquesta campanya ‘la veu del municipalisme transformador que lluita contra els privilegis de les elits’. La crida per la democràcia és una crida que té molts precedents en el nostre passat recent, diu Sabater. ‘Les persones que venim d’aquests moviments i que ara som a les institucions, ens trobem amb l’obligació de posar les institucions al servei d’aquestes lluites, que són les que construeixen consensos’, diu la batllessa de la setena ciutat dels Països Catalans. I afegeix: ‘No podem acceptar que s’acabi considerant normals aquestes actuacions i actituds de l’estat espanyol.’ Les lluites per la democràcia que enllacen el 10-J i el 15-M tenen un objectiu comú, que és combatre el règim del 78, diu Sabater. La batllessa també diu que Podem és objecte de repressió i de persecució pel fet de voler canviar les estructures del règim del 78. Per Sabater, el referèndum és una oportunitat per a denunciar i desplaçar el podrimener de les clavegueres de l’estat espanyol. Diu que la posició dels comuns en defensa del referèndum és clara: ‘Tot i el fet que el referèndum que es convoqui no sigui el referèndum pactat, la resposta del món municipalista és igualment a favor de la democràcia. Estem a l’expectativa de com es convoqui el referèndum per coordinar la defensa de les urnes i la protecció dels funcionaris. Els comuns no són els enemics del dret de decidir a Catalunya.’ David Fernàndez i l’urna, gramàtica internacional del conflicte català L’ex-diputat de la CUP, activista i periodista, valora una campanya com aquesta en un moment excepcional per a defensar ‘la cosa més bàsica’: la democràcia i la política. ‘És una crida per la democràcia en forma i fons, perquè el referèndum és la forma més normal i bona de defensar els objectius polítics’, diu Fernàndez. Aprofita l’avinentesa per mostrar la preocupació pels processos de retrocés democratitzador. ‘Que llargues que es fan les lluites pels drets i les justícies’, diu Fernàndez, que se solidaritza amb Trias, que ha estat víctima d’una guerra bruta que no es tanca i que treballa amb impunitat. ‘No tan sols no els han castigats, sinó que els han condecorats pel que han fet i cobren a final de mes’, denuncia Fernàndez. ‘L’urna ha esdevingut la gramàtica internacional del conflicte democràtic català’, diu. ‘Aquest és un país curiós que ha hagut de persistir contra l’autoritarisme’, afegeix. ‘Ens en sortirem junts i alhora. Ensems, que és una paraula molt catalana’, diu el periodista per tancar la seva intervenció. Fernàndez també diu la seva sobre la posició dels comuns sobre el referèndum: ‘Avui, l’única escletxa possible de fractura del règim del 78 es diu procés polític català. Em sabria molt greu una situació… perquè entre qui rep i qui pega, no es pot ser mai neutral.’ Joan Tardà i el règim democràtic de baix cost ‘Crida per la democràcia que els republicans i altres representants que ens comprometem a fer sentir també a les corts espanyoles. La democràcia espanyola se la juga també amb el cas català.’ Tardà ha recordat les reivindicacions dels diputats catalans del 1918: ‘Catalunya no serà reconeguda fins que no caigui el règim’, ja va dir un diputat català ara fa un segle. ‘L’estat utilitza totes les armes per fer descarrilar processos democràtics’, recorda Tardà. ‘Dissortadament, la ciutadania espanyola pateix un règim democràtic de baix cost’, diu el diputat d’ERC, que recorda que els grans partits espanyols han tancat en fals la comissió d’investigació de l’operació Catalunya. Segons Tardà, el règim espanyol no vol fer la catarsi per avaluar la qualitat del seu sistema democràtic. ‘Nosaltres ens comprometem a ser palanca solidària amb totes les nacions de l’estat espanyol. Perquè lluitem per nosaltres i per tota la bona gent de l’estat espanyol’, remata. ‘Ras i curt: convençuts que el punt de trobada de tots serà la crida a la participació –diu amb referència a la posició dels comuns–, davant el clam de la ciutadania de Catalunya de votar cívicament.’ Manuel Delgado i per què lluitem els catalans L’antropòleg explica que des dels catorze anys és militant comunista d’un petit partit i fa valdre que al secretari general del seu partit li tocarà rebre. I diu també que és militant dels comuns de manera subrogada. I afegeix que és un món complex, però que la seva posició, amb el seu partit, és que seran al lloc que toca per defensar la democràcia. ‘Aquesta gent de l’àmbit dels comuns serà al costat de la defensa de la democràcia, que és on ha de ser’, diu Delgado. L’antropòleg explica també que quan fou detingut perquè era militant comunista, els seus torturadors li deien ‘rojo separatista’ i també ‘cabrón catalán’. No es pot amagar un component clar de conflicte amb els ‘cabrons catalans’, diu Delgado en clara ironia. I afegeix: ‘No sé per què tenim escrúpols de dir que aquesta és una lluita antifeixista. Té un fort contingut antifeixista. Que és una lluita per la llibertat.’ Delgado diu també que la situació actual de Catalunya és part de la inèrcia d’una lluita històrica. ‘Fem això que fem perquè estem entrenats i acostumats a lluitar. Per defensar-nos dels altres, però també per lluitar entre nosaltres. El senyor Trias sap perfectament que quan ell era alcalde jo lluitava contra ell.’ Trias, des de la seva posició assenteix amb el cap visiblement davant de les rialles dels assistents. ‘No sé per què es fan màsters per a la resolució dels conflictes. S’haurien de fer màsters per a fer conflictes. Perquè els conflictes són els que fan avançar les societats’, diu. ‘La lluita que hem de tirar endavant és per la democràcia, però sobretot és una lluita per la decència. Arriba un moment que cal dir prou. Hem de ser un poble digne.’ Delgado parla sobre els comuns: ‘Se’ls ha de conèixer. Si el tema és la independència, la cosa serà difícil de resoldre. Si hi ha mobilització, els comuns seran al carrer. Perquè és la seva naturalesa. Per convertir el naixement d’un estat en el naixement d’una societat. Si hi ha gent al carrer, no sabran quedar-se a casa.’ Cuixart i Òmnium Jordi Cuixart dóna les gràcies als sis personatges que l’han acompanyat. I diu que Òmnium vol dir ‘de tots’ i que aquest també és un bon missatge. ‘Crida per la democràcia. Defensem el referèndum. Denunciem l’estat espanyol.’ Són els tres eslògans que Òmnium presenta per a aquests mesos abans de la campanya oficial, ‘en què defensarem evidentment la independència’, deixa clar Cuixart. Heus ací el vídeo que s’ha presentat avui: Vegeu ací l’acte sencer de la presentació de la campanya.

Summary: Entrenats per a lluitar, el lloc dels comuns i el 696 000 699: crida per la democràcia d’Òmnium


Mikel Ayestaran (Beasain, 1975) diu que escriu ‘marcianades’ sobre el Llevant. A l’esquena, però, carrega com a freelance les cobertures de mil i un conflictes: Síria, Líbia, l’Irac, el Líban, l’Afganistan… Ha vist la cara més crua (i mediàtica) de la guerra: les batalles, les bombes, els morts i la destrucció. Tanmateix, Ayestaran s’ha especialitzat en l’endemà. Quan les armes callen, els exèrcits es retiren i els civils han de fer vida de les ruïnes. Arran de la derrota militar de l’autodenominat Estat Islàmic, publica Las cenizas del califato (Ediciones Península), un recorregut pels antics dominis del grup gihadista entre Síria i l’Irac. Ayestaran dóna veu a les víctimes de la tirania i relata les seves experiències en ciutats com Palmira, Alep, Mossul i Tikrit. El llibre també és una radiografia de dos països on la guerra ha convertit el futur en poc més que pols. Ens trobem amb Ayestaran en un hotel cèntric de Barcelona. Arriba vint minuts tard. Entre fotografia i fotografia, no para de demanar disculpes. Abans de començar l’entrevista, demana un te negre amb llet. —Arribeu de Gaza, la vostra última cobertura. L‘exèrcit israelià ha matat recentment desenes de palestins a prop de la tanca de la frontera. Quina és la situació? —La gent es troba en un autèntic estat de xoc. Ningú no esperava una resposta com aquesta d’Israel. Havien avisat i advertit que ho farien, però quan ho veus és diferent. Les marxes de retorn s’havien d’acabar el 15 de maig amb la reivindicació de la Nakba, però Hamàs ha decidit continuar les protestes. Puntualment, anirem tenint mobilitzacions a prop de la tanca, però no crec siguin amb la mateixa freqüència que abans. Al final, és una part més del torcebraç entre Israel i Hamàs. —I els civils? —Estan atrapats enmig d’aquest torcebraç. Però deixeu-me dir una cosa. —Endavant. —Fa més d’una dècada que treballo a Gaza i, excepte en escenaris de guerra, no havia vist mai Metges Sense Fronteres i el Comitè Internacional de la Creu Roja fent crides d’emergència perquè els calen cirurgians. El sistema sanitari és a punt de col·lapsar pel volum de ferits que ha causat Israel. Els franctiradors no disparen ràfegues arbitràries, són tiradors d’elit i tenen un objectiu molt clar: crear un autèntic exèrcit d’amputats. I això signifiquen operacions, operacions i més operacions… Ara més que mai, l’ajuda exterior és fonamental. —La situació és desesperada i falta personal mèdic, però no és immune al conflicte. Prop de la tanca han matat metges i metgesses. —No hi ha filtre. Han matat metges, com bé dieu, però també periodistes, fotògrafs, menors d’edat… No hi ha filtre. I no és això i prou. Quan treballes allà, et gasen constantment. Jo no m’acosto a dos-cents o tres-cents metres de la tanca, com fan alguns nois joves. Jo sóc a un quilòmetre ben bo i, tot i això, et gasen. A tu, a les famílies, els avis… Tot s’hi val i no passa res! —Parlem ja del llibre: ‘Las cenizas del califato’. La referència a les cendres és perquè se’n pot renéixer? —Hem posat fi al califat com a entitat política, però el grup, Estat Islàmic, ISIS, Daeix, o com vulgueu dir-ne, continua viu. A més, en l’entorn on estan més adaptats, la insurgència, que l’han aplicada de manera magistral del 2003 ençà. Amb aquesta tàctica han arribat a posar contra les cordes l’exèrcit nord-americà a l’Irac. Ara els combats es focalitzen a la frontera entre Síria i l’Irac. Ja veurem què passa, però encara són molt perillosos. Ara bé, amb les cendres, també he volgut jugar amb el concepte de la destrucció física dels llocs. Si a Gaza he esmentat l’ajuda exterior, aquí cal un pla de xoc per a ajudar-los immediatament a reconstruir, però també a retirar ruïnes i cadàvers. Si no, això es convertirà en un camp adobat on pescar mercenaris per a la gihad. Penseu que a Síria, la gent d’Estat Islàmic lluitava per un plat d’arròs. En les condicions actuals, ho tornaran a fer. —El califat ha estat un punt negre informativament. Només n’hem rebut propaganda. Què n’expliquen els civils que viuen en zones alliberades de la tirania d’Estat Islàmic? —Les paraules que m’han repetit en les entrevistes que he fet són ‘terror’ i ‘por’. Nosaltres hem estat quatre anys informant sobre Estat Islàmic, però no hi teníem ningú sobre el terreny. Ens ha passat una mica com amb els talibans a l’Afganistan. Ningú no era a la seva zona. I per mi, informativament, era molt frustrant. Hem estat quatre anys informant amb la seva propaganda i les informacions dels serveis d’intel·ligència, que també són una forma de propaganda. I ara, per primera vegada, tens accés a la gent que hi ha viscut i et parlen d’un règim de terror pur. I al·lucines. Arribes a pobles com Dayr Hafer (nord de Síria) i encara tenen les gàbies a les places on empresonaven la gent. I t’expliquen tota mena d’històries i tortures. Algunes les hem vistes en vídeos, nosaltres, però ells han viscut i han sofert la barbaritat. —Sorprèn la sinceritat i pessimisme d’alguns dels testimonis. No tenen cap dubte que Estat Islàmic acabarà tornant a casa seva. —Parlem d’un joc de buits de poder. Quan Estat Islàmic emergeix, ho fa per omplir un buit de poder. A l’Irac, més que en l’afinitat de la gent pel grup, l’impuls és l’odi que té la població sunnita cap al govern de Bagdad. I a Síria, s’ha fet fort en les zones on ha eliminat les altres faccions opositores, inclosa al-Qaida. Però tot comença més enrere… —El 2003, durant la invasió de l’Irac de Sadam Hussein. —Exacte. Estat Islàmic és l’últim fill del trio de les Açores. El califat és l’última conseqüència de la decisió d’envair l’Irac. I del 2003 ençà, ha anat canviant de dirigents i sigles. També ha mutat ideològicament, però una cosa és ben clara. Cada seqüela que ha tingut sempre ha estat pitjor que l’anterior. I sempre han estat allà, amb més força o menys, però no han desaparegut. Per això crec que tornaran i, de fet, no tinc cap dada que em convidi a ser optimista. —En aquest sentit, és preocupant com els polítics s’han volgut penjar de seguida la medalla de la derrota militar d’Estat Islàmic, sobretot després de les caigudes de Mossul i ar-Raqqà. Ningú presumeix d’invertir en la reconstrucció els milions que s’han gastat en armament per a eliminar el califat. Per què? —Les potències regionals i mundials han estat bombardant el califat de manera sistemàtica en nom de la guerra contra el terrorisme. Si invertissin en rehabilitació una ínfima part del que han gastat en armament, parlaríem d’una altra cosa. Però tornem a ser víctimes del mateix error i això ho arrosseguem des de la invasió de l’Afganistan el 2001. Després han vingut l’Irac, Líbia, etc. S’aconsegueix la derrota militar d’aquesta mena de grups, però aquí s’acaba, no anem més enllà de les armes. El gran problema és l’endemà. ‘Hem guanyat!’ Molt bé. Però ara, què? No hi ha res a celebrar. Els polítics i l’OTAN es poden penjar les medalles que vulguin. No hi ha aigua, no hi ha llum, no tenen sostres ni parets… La gent no té res, què collons han de celebrar? —Al llibre expliqueu que en ple auge expansiu d’Estat Islàmic, l’exèrcit iraquià es retira de moltes ciutats sunnites perquè no les considera seves. Abandona, a més a més, tot l’arsenal. Com s’entén això? —L’estiu del 2014 jo era a Bagdad. Estat Islàmic acabava de conquerir Mossul. Miràvem un partit del mundial i, tot d’una, van interrompre la transmissió. Tot el bar al·lucinava, és clar. ‘El califa ha proclamat el califat’, va dir una veu. Semblava una broma, la gent es demanava qui coi era el califa. Des del principi, Estat Islàmic ha estat envoltat per l’element de sorpresa i, per part d’Occident, d’un desconeixement absolut. Jo, el primer, ho admeto. Sorpresa rere sorpresa. Hi ha moltes teories de la conspiració sobre la creació d’Estat Islàmic, però hi ha una resposta d’Efraim Inbar, assessor de Binyamín Netanyahu, que em sembla definitiva. En el moment que un grup com Estat Islàmic fa una crida dient que accepta voluntaris, esdevé el grup més infiltrable del món. Penso que fins a cert punt, ha estat una joguina en mans de les diferents potències i cada una ha fet la guerra contra Estat Islàmic com més li ha interessat. Podrien haver-lo derrotat molt abans. —Us veig molt convençut. —Sí. Aquests grups els llogues, però no els compres, i finalment t’acaben mossegant la mà. Penso que s’ha escapat de les mans, però a Occident els hem sobredimensionat mediàticament. Crec que militarment no eren tan forts. —Llavors com s’ho fan per conquerir mig Síria i mig Irac? —Jo tinc la mateixa pregunta. Com? Com pot ser que una caravana de dos-cents vehicles d’Estat Islàmic vagi de Mossul a Trikit, per exemple? On són els avions i els drons? I a Síria, igual. Com poden entrar a Palmira, que està al bell mig del desert? On són els russos? I la intel·ligència americana? Ara bé, per a bombardar ar-Raqqà, han anat casa per casa. Tenim moltíssimes preguntes que, fins ara, lamentablement no tenen resposta. Jo no sóc gens ‘conspiranoic’, no m’agrada, però és inherent a l’Orient Mitjà. Si la gent cerca respostes absolutes, en aquest llibre no les trobarà, però ofereixo algunes claus per a mirar d’interpretar millor què passa. Alguns diran que Estat Islàmic és fill d’Israel, uns altres, dels EUA, de l’Iran o dels països del Golf… No ens posem d’acord amb el nom, tampoc no ho fem amb l’origen. —En relació amb aquest desconeixement, què sabem del seu dirigent, Abu Bakr al-Bahgdadi? És viu o mort? Perquè aquest home té més vides que un gat. —Ha mort quinze vegades o més. Què en sabem? Diuen que hem liquidat el grup, però primer hauríem de liquidar el dirigent, i ara mateix no en sabem res, d’ell. L’última referència que he llegit és en un mitjà turc que deia que els americans el tenien en una presó kurda. Vés a saber. Com si els turcs no tinguessin interessos… No en sabem res. Quan s’ha mort algun dels seus dirigents, aquest grup ho han dit immediatament i n’ha cercat un substitut. Normalment, els substituts són molt pitjors que l’original. Fins ara, però, no han confirmat cap de les informacions sobre la seva mort. —Sabem que va passar per Camp Bucca, Abu Ghraib… —Sí, tenim la seva fitxa policial, feta per la CIA. És una persona vinculada a aquest grup pràcticament des de la seva formació. Però veure’l, només ho hem fet una vegada, quan va proclamar el califat des de la mesquita d’al-Nuri de Mossul. Tres anys més tard, quan la ciutat era a punt de caure, va fer un missatge de veu cridant a la resistència. Li diuen el califa invisible, amb raó. —Per què van fer volar un símbol com la mesquita d’al-Nuri abans de perdre Mossul? —Crec que cercaven dues coses. D’una banda, l’efecte mediàtic d’acusar els Estats Units d’haver destruït un símbol històric dels musulmans. Però, d’una altra, també per sectarisme. No volien veure les milícies xiïtes entrant al temple proclamant la victòria. —Per ideologia, Estat Islàmic té dos enemics molt clars, Israel i l’Iran. Com és que han sortit pràcticament indemnes de les seves accions? —Fa quatre anys que em faig la mateixa pregunta. A l’Iran hi va haver un atac l’estiu passat, però és ben estrany. A més, tenint en compte que els iranians són sobre el terreny i hi pot haver situacions de conflicte directe amb Estat Islàmic. En el cas israelià, ells tenien molt clar que el califat no era el seu objectiu. De fet, Efraim Inbar explica al llibre que ja els està bé que el califat continuï i que els àrabs es matin entre ells. Per què? Per tenir controlats els elements més radicals i per parar els peus a l’Iran. Cadascú defensa els seus interessos. D’altra banda, cal dir que els serveis de seguretat i intel·ligència de l’estat jueu i la república islàmica són molt potents. I això, possiblement, també ha evitat o frustrat atacs. —Al llibre també dieu que els palestins no són una amenaça en aquest sentit. —L’islam que practica la societat palestina no té res a veure amb la doctrina d’Estat Islàmic. Hi pot haver casos aïllats, però els palestins no em semblen un poble que combregui amb les tesis del califa. A més, ells ja tenen prou problemes amb l’ocupació per a fer-se càrrec de les reivindicacions d’Estat Islàmic. —Amb el retorn d’Estat Islàmic a la clandestinitat, es poden intensificar els atemptats a Occident per a aconseguir ressò mediàtic? —La victòria militar ha aconseguit dues coses. Primer de tot, és un cop moral. Els anomenats ‘guerrers sants’ ja no lluiten fins a la mort des de la caiguda de Mossul. Ara, quan es rendeixen, se’n van del camp de batalla amb autobús. I segon, han perdut el gran plató per a enregistrar vídeos i difondre la seva propaganda a tot el món. Ja no tenen territori ni ciutats. Això és un cop molt fort a la seva capacitat propagandística. Veurem com aixequen el cap, però el cop ha estat molt dur. Pel que fa als atacs a Occident, s’ha d’entendre que els gihadistes s’han actualitzat, i l’amenaça és constant, però desconec quina estratègia tenen. Ara no van a Algèria o l’Afganistan a camps d’entrenament per aprendre a fer explosius. Ara és un paio de Barcelona qui lloga una furgoneta i comença a atropellar gent a la Rambla. És una gihad de baix cost, no cal que entrenis. Enregistres un vídeo jurant lleialtat a Estat Islàmic i ja està. Aquesta gent no han estat mai a Síria ni a l’Irac. L’amenaça pot ser qualsevol i l’objectiu també. Ja no es trien llocs simbòlics o emblemàtics com les Torres Bessones, ara pot passar en un supermercat, una botiga de còmics o un passeig. —Parlem una mica sobre el futur. L’Irac té un parlament extremadament dividit, molta corrupció, sectarisme, les milícies continuen armades, etc. No és un panorama gaire encoratjador. —El dirigent de les milícies, de fet, ha quedat segon a les eleccions. I Muqtada al-Sadr, que ha estat el guanyador, també en dirigeix una, la milícia de la pau. El país és una ombra d’allò que va ser. De l’Irac, em preocupa sobretot –més enllà de la corrupció, que és obscena– que les zones sunnites on hi havia Estat Islàmic ara mateix es regeixen per les lleis tribals. No hi ha codi civil. Parlant d’un país que era laic, com Síria. Amb tots els problemes que comportaven les dictadures brutals de Sadam i Baixar, no mancaven coses bàsiques. No hi havia analfabetisme ni epidèmies mèdiques. L’Irac, després de quinze anys de guerra, ha retrocedit un munt. Aquells qui tenen familiars que han lluitat amb Estat Islàmic no poden tornar a casa perquè els tallen el coll. Estan condemnats a viure en un camp de desplaçats. Això no ho arreglen els jutges ni un ministre de l’Interior. És un tema entre tribus. —A Síria ja fa vuit anys que hi ha combats i sembla que a poc a poc es van formant tres grans blocs: el règim, els kurds i Turquia amb la seva influència a Afrin i Idlib. Què presenta el futur? —El concepte que teníem fins ara de la guerra crec que s’ha acabat i som en una altra fase. Tots els qui han participat en el conflicte volen la seva part del pastís. Hi ha tres grans focus, a part del règim. Un és Idlib i Afrin, que s’han convertit en un protectorat turc. Al nord-est, on hi ha els kurds amb el suport dels EUA. I al sud, a la província de Dera, hi ha la influència directa d’Israel i Jordània. Cal anar amb molt de compte. Cada atac o bombardament pot comportar problemes amb una potència exterior. D’altra banda, cal calibrar una altra cosa, l’Iran no pensa anar-se’n de Síria. —No? —No se n’aniran. I els israelians ho saben. Som en una fase complicada i la guerra va per llarg. —Arran d’això, l’Iran i Síria donen suport al règim, però els civils només veuen amb bons ulls Moscou. Per què? —Hi ha recels, certament. Síria era un país laic i les idees de l’Iran els fan por. A més, tenen més vinculació amb el que representen Putin i Rússia. El país va viure molts anys mirant cap a l’URSS. I identifiquen Rússia com una autèntica potència militar. Tanmateix, el govern sirià té un deute etern amb Teheran. Sense la seva ajuda, Baixar ja no seria al poder. En fi, ningú no dóna res de franc. L’Iran ha posat morts i molts diners, ho volen cobrar. —Com? —No ho sabem del cert, però quedant-se al país. Els iranians no són com els russos, que planten la bandera i ensenyen l’exèrcit. Són els reis de la guerra asimètrica. Què faran ben bé? No ho sé, però seran allà per garantir la sortida al Líban i mantenir el vincle directe amb l’Hesbol·là. I per, l’altra banda, bufar el clatell d’Israel. —I una sortida a la Mediterrània? —Estan més interessats a tenir un camí cap a l’Hesbol·là. —Rússia té una cosa molt tangible a Síria, la base naval de Tartus. —Sí, però l’Iran no és així. No fa aquesta mena de desplegaments. Organitzen milícies totalment sectàries. Recluten gent a l’Irac i l’Afganistan, recluten milicians xiïtes. I els distingeixes fàcilment perquè porten una bandera de Fàtima. En el cas dels afganesos, són hazares, una ètnia d’ascendència mongola. L’Iran és un expert a paramilitaritzar els conflictes. —Al llibre citeu diverses vegades el corresponsal Robert Fisk. Què us sembla la seva cobertura de la guerra siriana? —És un home que ha treballat tota la vida allà i té una visió molt clara de què passa a Síria. Ell no té cap dubte, com podem tenir els altres. És una persona estretament vinculada amb la presidència de Síria i això li dóna accés a tot. Per a mi, continua essent una referència. Molts pensen que després del que ha fet a Síria, ha perdut molta credibilitat, però crec que aquesta mena de veus, encara que en discrepis, les has d’escoltar. I tampoc no em sembla un mercenari del règim. Jo tinc molt de respecte per la seva feina i tota la seva obra. —Com a periodista, com és que decidiu de treballar en zones sota control del règim? —He anat moltes vegades a Damasc i conec molt bé la ciutat. Al principi de la guerra de l’Irac, quan necessitàvem descomprimir-nos, viatjàvem a Damasc. Hi tinc molts contactes i amics. I quan va començar el conflicte, sempre em va semblar que la història era la capital i qui la controlava era Baixar. Quan es van revoltar Homs i Dera, jo no ho veia clar. I quan la guerra va arribar a Damasc, vaig sentir que hi havia d’anar. Però bàsicament treballo en zones del règim per seguretat i perquè és la part de Síria que conec millor. I, sincerament, no em fiava del costat opositor. —A Líbia, en canvi, sí que vau treballar al costat opositor. —Sí, però Síria no és Líbia. A mi, Síria em feia por, molta por. De totes maneres, fins al 2012 podies treballar a tots dos costats. Un matí cobria la banda del règim i després a la tarda informava del costat opositor. Però això va durar molt poc i el conflicte es va radicalitzar molt. A més, cal tenir en compte que el règim veta de manera perpètua tots els periodistes que entren de manera il·legal al país per a cobrir les zones que no controla. —Us retreuen la decisió de treballar sota els dominis del règim? —Oi tant, des del primer dia. És gairebé com si fos informació de futbol. Baixar és el Madrid i l’oposició el Barça… Per favor! Per a mi, la prioritat és la seguretat i, anys després, crec que he encertat. La majoria dels sirians viuen sota els dominis del règim. I cal tenir clar que treballar a Damasc no et fa pro-Assad ni treballar a Idlib no et converteix necessàriament en membre d’al-Qaida. —Quan torneu a Jerusalem d’una cobertura a Síria o l’Irac, com ho expliqueu als vostres fills? —Ells em veuen treballar a casa, miren les fotografies i tenen moltíssimes preguntes. No hi ha res més difícil de respondre que una pregunta de la teva filla de nou anys. Qui són els bons? Qui són els dolents? Et mataran? Els nens ja van a l’escola? Cal respondre de seguida i improvisant, però sense mentir. Quan torno a casa sempre em demanen quan els portaré a l’Irac i a Síria. En tenen moltes ganes i a mi m’agradaria ensenyar-los-els quan s’acabi la guerra. Amb la meva dona havíem anat moltes vegades de vacances a Síria. Al final, però, qui acaba donant la tabarra als nens sóc jo. M’ajuden a descomprimir. Anem al parc, comprem un gelat… I ja he desconnectat de tot. —Us influeixen en la vostra feina? —Evidentment, en el moment que ets pare tot t’influeix molt més. Tens un punt més de sensibilitat. Calcules molt més cada pas que fas. I mira que jo sóc molt segurola. Ara m’ho penso dues vegades abans de fer certes coses: ‘Mikel, on vas? Has de tornar a casa, eh?’

Summary: Mikel Ayestaran: ‘Estat Islàmic és l’últim fill del trio de les Açores’


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha acordat amb el president espanyol, Pedro Sánchez, l’ajornament de la pròxima reunió de la taula de negociació entre governs ‘fins que la situació sanitària estigui en una altra fase’. La pròxima reunió, en els terminis establerts, s’havia de fer la setmana vinent però encara no tenia una data fixada. Segons fonts de presidència, Sánchez ha trucat a Torra aquesta tarda per a comunicar-li que demà es decretarà l’estat d’alarma. Ha afegit que les concrecions les traslladarà demà en una reunió per videoconferència de Sánchez amb els presidents autonòmics a les 10.00.

Summary: Torra i Sánchez acorden d’ajornar la taula de negociació


Joaquín Urías és ex-lletrat del Tribunal Constitucional espanyol (TC) i professor de dret constitucional de la Universitat de Sevilla. Aquestes últimes setmanes ha criticat durament la repressió de l’estat espanyol contra l’independentisme: des de l’aplicació de l’article 155 per a suspendre l’autogovern de Catalunya fins a les acusacions de rebel·lió i sedició contra Puigdemont, Junqueras, els consellers del govern, Sànchez i Cuixart. També ha argumentat jurídicament contra les interlocutòries del jutge Pablo Llarena, que mantenen empresonats quatre dirigents independentistes per la seva ideologia, cosa que considera ‘la barbaritat més gran de l’estat contra el procés’. Per l’etapa en què va estar al TC, Urías sap prou bé com funciona i les pressions del govern espanyol per a traslladar la seva voluntat als jutges. Va denunciar que el TC no volgués estudiar el 155 fins que no s’hagués retirat. Ara critica les mesures cautelars dictades contra la investidura de Carles Puigdemont i també el fet que el Constitucional endarrereixi l’admissió a tràmit o el rebuig del recurs del govern espanyol. A més, parla de l’espiral del silenci que envolta el món dels juristes i explica per què no hi ha més veus públiques com la seva que denunciïn els excessos de la justícia espanyola contra l’independentisme. —Heu criticat durament les mesures cautelars del Tribunal Constitucional contra la investidura de Puigdemont. S’ha sobrepassat un límit? —Ningú no va demanar aquestes mesures cautelars. El Constitucional s’ha saltat les normes que el regulen. Ha sobrepassat el límit. Fins ara les decisions podien ser justes o no, però s’adequaven a les competències del tribunal. Ara ha dictat normes que no li corresponen. —Per què ha passat? —Crec que respon a l’estratègia del govern espanyol d’intentar respondre a l’independentisme amb la justícia. Hi ha un problema polític i en comptes de respondre-hi políticament, amb una alternativa política o una negociació, s’utilitzen els jutges per a prohibir-ho tot. I hi ha coses que no es poden prohibir. El govern espanyol s’ha entossudit a prohibir-ho tot judicialment i obliga alguns jutges a fer el ridícul. Per fer allò que demana, l’estat els jutges van més enllà i dicten coses que surten de l’estat de dret. Normes que no els corresponen. —S’ha publicat que membres del govern Rajoy van trucar als jutges del Constitucional perquè acceptessin el recurs contra la investidura. Vau ser lletrat del tribunal i en sabeu les interioritats. Són veraces aquestes informacions? —Sí, sí. Això és perfectament veraç i és freqüent. En segons quins afers, membres del govern s’adrecen al Constitucional per fer notar als jutges quins interessos tenen. Això, per si, no està bé. Però el fet pitjor no és que el govern els truqui, sinó que els jutges es deixin influir. Que el govern truqui pot ser lleig, però no ho prohibeix ningú. Ara, que el jutge faci sempre allò que diu el govern ja excedeix el que és un estat democràtic. —Quan éreu lletrat del Constitucional vau viure episodis de pressions del govern espanyol sobre els jutges? —Home, pressions sempre n’hi ha. Trucades, dinars… és relativament freqüent que el president del govern truqui a algun magistrat del Constitucional per dinar. Hi ha moltes maneres de fer pressió. O, diguem-ho d’una altra manera, de fer notar als jutges quins són els desigs del govern. Més que una pressió, és una manera de traslladar-los la voluntat. Però una cosa és això i una altra, que els jutges, per tal d’obeir, excedeixin el seu marc. —En virtut de què el Constitucional va poder dictar mesures cautelars contra la investidura? —No hi ha cap normativa. El tribunal va poder dictar les mesures gràcies, en part, al fet que per sobre del Constitucional no hi ha ningú. El fet que sigui al capdamunt de l’ordenament jurídic fa que no es pugui controlar res d’allò que digui el Constitucional. Això li ha permès de dictar unes mesures que cap llei no li permet i és molt dubtós que pugui dictar-les, però el TC té la seguretat que, faci què faci, per sobre no hi té ningú. —Tant els lletrats del TC com el Consell d’Estat espanyol no van aprovar l’admissió a tràmit del recurs de Rajoy, però igualment van dictar les mesures. —Cal relativitzar-ho. Al Constitucional hi ha molts lletrats i no són un cos independent, sinó que fan informes a petició dels magistrats. En aquest cas, els lletrats que treballen per al magistrat ponent van elaborar un informe jurídic en què denegaven l’admissió a tràmit del recurs. A això, no hi dono gaire importància, perquè de segur que es pot trobar algun lletrat del tribunal que digui el contrari. Però sí que evidencia que dins el TC hi havia jutges que eren conscients que no podien admetre el recurs. Tot allò que ha fet el Constitucional ha estat perquè no volia admetre el recurs o sotmetre’l a decisió, perquè hi havia magistrats que deien que no l’admetrien. Amb això, veiem que dins del tribunal són conscients que no podien fer allò que han fet. —Contra aquestes mesures cautelars, es pot recórrer al Tribunal d’Estrasburg? —Sí, però no té utilitat. El problema que tenim és que el Tribunal Constitucional hauria de ser el més equànime i independent de tots. I amb tota la situació de Catalunya es demostra que és el menys independent de tots. Hi ha la possibilitat de recórrer al Tribunal Europeu dels Drets Humans (TEDH) o a algun altre organisme que podria revisar-ho, però la decisió que prengui el TEDH no seria vinculant, no canviaria l’ordenament. Allò que dicti el TEDH no s’ha d’aplicar forçosament directament a Espanya. A més, poden passar anys abans no es pronunciï. —No es pot demanar a Estrasburg la suspensió cautelar de les mesures del TC? —És possible en casos determinats, però en aquest cas concret és complicat perquè resulta que el Constitucional ni tan sols ha admès a tràmit el recurs del govern espanyol. Aquest recurs no té ni cap ni peus. Era preventiu i es presentava abans no hi hagués cap possible vulneració del dret. En vista d’aquest recurs, el tribunal havia de decidir si l’admetia o no, i com que la decisió era polèmica el TC ha tingut falta de respecte i ha arribat al límit de ni tan sols admetre’l. Ara és en als llimbs, i no se sap si l’admetrà o no. Mentrestant, ha dictat unes mesures cautelars il·legítimes. Anar a un tribunal europeu i demanar que dicti mesures cautelars abans no s’admeti un recurs no és útil. S’ha d’esperar almenys que hi hagi un pronunciament sobre l’admissió del recurs. Es pot intentar la via del TEDH, però és complicada. I encara més ara que el Constitucional juga políticament. Pot passar que es presenti un recurs a Estrasburg en la situació actual i que l’endemà el TC accepti o desestimi el recurs del govern espanyol i que la demanda perdi tot el sentit. —Si no admet el recurs del govern espanyol, les mesures cautelars es mantindran? —No, no pot. Aquest és el problema de fons. El Constitucional intenta no haver de donar cap resposta. Fixeu-vos-hi. Es van reunir un dissabte d’urgència perquè la investidura era dimarts i, en comptes d’anar per feina, van donar-se deu dies per a admetre el recurs o no. Ja han passat els deu dies i el tribunal encara no ha admès el recurs. En el fons, passa que el TC no vol pronunciar-s’hi. Si no admet el recurs del govern espanyol, la investidura de Puigdemont seria possible. Les mesures cautelars restarien automàticament anul·lades. Però crec que acabarà admetent-lo a tràmit i suspenent la sessió d’investidura. —Si els partits independentistes decideixen de dur endavant la investidura en la situació actual, el TC podria sancionar Roger Torrent i els membres de la mesa d’ofici o hauria d’esperar una impugnació? —L’ordre directa notificada al president del parlament era que no es fes cap ple que incomplís les mesures cautelars. Si es fes, seria un delicte de desobediència. L’endemà Roger Torrent ja seria encausat, amb les conseqüències que això pot tenir. —Deixant de banda la prohibició, creieu que una investidura telemàtica és possible? —El reglament del parlament no la prohibeix pas. Parla del programa de govern, però no de la presència del candidat. Tinc la impressió personal que l’esperit del reglament és que la investidura sigui presencial, perquè és un acte en què els diputats han de decidir si confien o no en el candidat, i això implica un debat i un cara a cara. —Aquests dies són citats al Suprem Artur Mas, Marta Rovira, Anna Gabriel… El jutge Llarena pot dictar-ne l’ingrés a presó? —Mireu, en aquests moments no m’atreveixo a fer cap predicció. Això que passa amb tot aquest procés és que de cop i volta el Tribunal Suprem emet interlocutòries amb fonaments polítics. La de l’altre dia del jutge Llarena que mantenia empresonat Joaquim Forn era terrible. Deia que, com que era independentista i encara hi havia aquest moviment, no l’alliberava. En aquest ambient en què sembla que el Suprem fa una croada ideològica contra l’independentisme… no m’atreveixo a fer cap predicció. Em costa de creure que aquestes persones hagin comès cap delicte. A mi i al 99% dels juristes ens costa d’acceptar que hi pugui haver rebel·lió sense violència. O que es consideri violència la resistència passiva. A tots ens xoca, però passa. Hi ha persones empresonades perquè el Suprem interpreta que és possible una rebel·lió no violenta. La resposta adequada seria que els alliberessin i que s’arxivessin aquestes causes. —Les interlocutòries de Llarena esmenten la ideologia per justificar el manteniment a la presó de Forn, Junqueras, Sànchez i Cuixart. —Crec que en qualsevol altre context, aquestes interlocutòries serien anul·lades pel Tribunal Constitucional. Francament, crec que són anticonstitucionals. La presó provisional és per a casos concrets, no es pot fer servir per a altres coses. I el Suprem diu que aquests senyors pensen d’una manera vinculada a la possibilitat de cometre aquests delictes. Em sembla un disbarat, perquè al final són a la presó per haver defensat idees independentistes. I això va contra la llibertat ideològica que protegeix la constitució espanyola. Cada dia la barbaritat és més grossa. Aquestes interlocutòries són la barbaritat més grossa de l’estat contra el procés. —La sensació és que no hi ha dret que valgui. Que la venjança i el càstig contra l’independentisme passa per sobre de qualsevol llei i tribunal. —Fora de Catalunya cada vegada hi ha més juristes, també contraris al procés, que veuen que l’estat si ha de vulnerar les seves normes, les vulnera. L’estat té un poder físic que ha decidit d’utilitzar de manera brutal contra els dirigents independentistes. I que, a l’hora d’utilitzar aquest poder brutal, el dret no és cap límit. En aquests moments a Espanya quan l’estat decideix d’anar contra algú posa les normes en tensió, cerca jutges que canviïn allò que diu la llei i fa el que sigui per sortir-se amb la seva. Cada vegada més juristes s’adonen que el moviment independentista, ens agradi o no, ha produït una utilització del dret que fa molta por, perquè sembla que no s’apliquin les normes a qui mana. Així és molt difícil d’entendre que som en un estat de dret. —Coneixeu el concepte de lawfare? —Sí. És semblant a utilitzar el dret penal de l’enemic contra terroristes i dissidents. Es va adaptant a l’independentisme. És pitjor que una guerra legal. L’estat té el poder d’empresonar-te i de prohibir-te coses. I ho utilitzen més enllà d’allò que els permeten les normes. Per tant, crec que som més enllà. Han fet accions que no tenen legitimitat jurídica. El senyor Puigdemont, en aquests moments, té tots els drets legals: de ser candidat, de presentar-se a les eleccions… I el Constitucional s’ha inventat que no pot ser candidat sense permís d’un jutge. Això no té la menys mínima base jurídica i lleva un dret fonamental a Puigdemont, però es fa igualment. Així mateix, als presos els lleven el dret fonamental de llibertat. Si ets independentista, els teus drets fonamentals ja no ho són tant. —El ministre de Justícia espanyol va dir fa pocs dies que a final de març els dirigents independentistes haurien estat inhabilitats. —No vol dir inhabilitats, sinó suspesos dels drets civils. És una norma que es va inventar per a evitar que les persones que participessin en delictes de terrorisme, principalment quan ETA era activa, poguessin accedir a un càrrec públic. Es volia impedir que els presos d’ETA es presentessin a les eleccions i obtinguessin un escó. Aquesta llei es refereix al delicte de terrorisme i s’hi inclou el de rebel·lió de rebot. Ve a dir que a aquesta mena de delictes hom els aplica una suspensió excepcional. Als terroristes, no els permeten de presentar-se a les eleccions. Ara ho volen aplicar també als dirigents independentistes. Però passa que tardarien un temps, perquè poden presentar-s’hi recursos i la suspensió no és automàtica. Dubto molt que d’ací a un mes s’hagi aplicat, però no tinc cap dubte que ho intentaran. La tossuderia de mantenir l’acusació de rebel·lió, encara que no hi hagi hagut violència, és l’excusa perfecta per a intentar privar aquestes persones dels seus drets polítics. Si es repetissin les eleccions, us avanço que cap dels encausats no podria ser candidat. —En el cas de Puigdemont i els consellers que hi ha a Brussel·les, que no s’han personat a la causa, també els podrien suspendre els drets? —Per a ells és més complicat. Els els suspendrien quan s’obrís contra ells l’ordre de processament del judici. El problema és que com que no han comparegut no pot fer-se un judici contra ells. L’ordre contra ells no serà mai ferma. Segons la meva interpretació, no els poden suspendre els drets. Però de segur que el Suprem s’inventarà alguna cosa per a suspendre’ls-els. —Si la fiscalia retirés els càrrecs contra el govern, Sànchez, Cuixart… la causa s’arxivaria? —Hi ha l’acusació popular de Vox. Veig difícil que s’aturi. Hi ha una norma que s’aplica quan volen, la doctrina Botín, que és que quan l’única acusació és la popular no s’han de tenir en compte els càrrecs. Tot això seria per al judici, però ara mateix crec gairebé impossible d’aturar-ho. A mitjà termini, alliberar els consellers que hi ha a la presó i aixecar les mesures penals, encara que l’estat ho volgués, li costaria de fer. —Quines possibilitats pot tenir una nova euroordre contra Puigdemont i els consellers que hi ha a Brussel·les? —Poden dictar-la. Però el delicte de rebel·lió no és a la llista de delictes prevists per a l’euroordre. El Suprem amenaça de dictar l’euroordre per conveniències polítiques. El risc per a l’estat és que, probablement, les autoritats judicials belgues acordin de lliurar Puigdemont a Espanya, però que només sigui jutjat per determinats delictes. I podria passar que no fos jutjat per rebel·lió. —Això van voler evitar-ho quan van retirar la primera euroordre. —Efectivament. Si la dicten ara, començarà el procés en un jutjat belga i potser acaben enviant Puigdemont a Espanya al cap de dos mesos. Però ara mateix, políticament, a l’estat espanyol no sembla que li convingui i no sembla que tingui interès que Puigdemont torni i no el puguin jutjar per allò que volen. Dubto molt que dictin una euroordre. Sembla que si ho fan, convindria més als interessos dels consellers de Bèlgica que no pas als de l’estat. —Sou de les poques veus crítiques amb l’actuació de l’estat i de la justícia espanyola. —Quan parlo en privat amb companys, juristes, professors d’universitat, membres de la judicatura… la majoria són conscients que s’adopten mesures que no s’haurien d’acceptar. La immensa majoria de juristes és conscient que se sobrepassen una mica els límits. Però passa que els juristes tenen la seva visió política també i el xantatge que presenta l’estat és: sabem que no apliquem les lleis ordinàriament, però el desafiament que ens presenten contra la integritat de l’estat és tan gran que hem de passar per damunt de les normes. Hi ha molts juristes que es mantenen en silenci públicament perquè pensen que, tot i que l’estat vulneri les normes, la situació és tan excepcional que és millor això i que no es trenqui l’estat, perquè les normes poden beneficiar els independentistes en alguns casos. —La unitat d’Espanya passa per damunt de l’estat de dret. —Efectivament. El silenci és igual a dir que en casos excepcionals es poden vulnerar les normes. A mi em sembla un disbarat, perquè quan es nota si de veritat es respecta l’estat de dret és quan tenim dificultats. En el dia a dia, quan no hi ha problemes, és molt fàcil. Però moltes persones han arribat a un convenciment personal que, abans d’acceptar una ruptura institucional, estan disposades a acceptar gairebé qualsevol cosa. —S’assenyalen les veus crítiques amb l’actuació de l’estat? —Home… No és còmode. Qualsevol de fora de Catalunya que critiqui alguna decisió de l’estat, de seguida l’acusen d’independentista, de donar suport a la independència… Però això també passa en altres debats. Els últims quaranta anys ha passat amb certa freqüència. Va passar amb la legislació antiterrorista, amb els objectors de consciència, amb el moviment okupa… Eren casos més minoritaris, però no és la primera vegada que l’estat espanyol, davant qui presenta dissidència, deixa d’aplicar les normes. Ara passa de manera més estesa, més evident i més multitudinària que mai, però no és la primera vegada. I sempre passa igual. A qui dóna suport a la dissidència, ràpidament li apliquen un qualificatiu ideològic. Passava amb ETA quan es prenien mesures difícils de justificar. Si ho criticaves en públic, immediatament deien que eres pro-etarra i terrorista. Doncs ara passa igual.

Summary: Joaquín Urías: ‘El govern espanyol s’ha entossudit a prohibir-ho tot i obliga alguns jutges a fer el ridícul’


MADRID, 6 (EUROPA PRESS) L’ambaixadora dels Estats Units davant les Nacions Unides, Nikki Haley, ha advertit aquest dimecres que el Govern nord-americà respondrà al llançament d’un míssil balístic intercontinental per part de Corea del Nord recorrent a l’ús de la “força militar” si és necessari, si bé ha matisat que “prefereix” no “anar en aquesta direcció”. Les declaracions de Haley han tingut lloc en el marc de la reunió d’emergència del Consell de Seguretat de l’ONU, convocada el dia abans per abordar el llançament d’un projectil que Pyongyang va assegurar que podria abastar qualsevol part del planeta. La nord-americana ha indicat que les últimes accions del Govern de Kim Jong-un estan “tancant ràpidament” les portes al fet que s’arribi una solució diplomàtica. “No ens equivoquem. El llançament d’un míssil balístic intercontinental de Corea del Nord és una clara i profunda escalada militar”, ha assenyalat Haley en la seva intervenció en el consell, segons ha recollit l’agència sud-coreana de notícies Yonhap. “El règim de Corea del Nord ha dit obertament que la intenció dels seus míssils és llançar armes nuclears per abastar ciutats dels Estats Units, Corea del Sud i el Japó, i ara té més capacitat per fer-ho”, ha afirmat. L’ambaixadora ha assegurat que, en aquest context, Washington està preparat per “utilitzar la seva gamma completa de capacitats de defensa”. “Una de les nostres capacitats resideix en la nostra considerable força militar. La farem servir si hem de fer-ho. Però preferim no haver d’anar en aquesta direcció”, ha afegit. Haley, d’altra banda, també ha advertit de la necessitat que els països triïn si volen fer negocis amb Corea del Nord o amb els Estats Units. “Hi ha països que estan permetent o fins i tot impulsant el comerç amb Corea del Nord, violant així les resolucions del consell”, ha explicat. “A aquests països també els agradaria seguir amb els seus acords comercials amb els Estats Units. I això no passarà”, ha amenaçat. NOVES SANCIONS CONTRA PYONGYANG La representant dels Estats Units davant l’ONU ha anunciat, a més, que el seu Govern proposarà una nova resolució per imposar més sancions al Govern de Kim. “Si estem units la comunitat internacional pot tallar les grans fonts de divisa al règim nord-coreà”, ha assegurat, i ha assenyalat que totes les nacions poden “restringir el flux de petroli” cap al seu Exèrcit i el seu programa nuclear i incrementar les restriccions aèries i marítimes. “Podem fer que alts càrrecs del règim rendeixin comptes”, ha apuntat. Haley ha reconegut que s’han aprovat moltes sancions des de l’ONU però que han estat insuficients per fer canviar l’actitud de Pyongyang, per la qual cosa perquè aquestes tinguin un impacte, ha insistit en la necessitat de fer una mica més. “No mirarem exclusivament cap a Corea del Nord. Mirarem cap a qualsevol país que esculli fer negocis amb aquest règim proscrit (…). Queda poc temps i és necessari acció. El món està avisat”, ha advertit, recordant que si s’actua en cooperació es pot “evitar una catàstrofe” i “salvar el món d’una greu amenaça”. “Si fracassem en actuar de manera seriosa, hi haurà una resposta diferent”, ha dit. Finalment, ha insistit, en línia amb la retòrica del Govern de Donald Trump, en la necessitat que la Xina exerceixi més pressió. “El 90 per cent del comerç amb Corea del Nord procedeix de la Xina. Treballarem amb la Xina. Treballarem amb tots i cadascun dels països que creuen en la pau. Però no repetirem les perspectives inadequades del passat que ens han portat fins a aquest fosc dia”, ha conclòs. ASSAIGS DE MÍSSILS Pyongyang va assegurar que havia completat amb èxit el llançament d’un míssil balístic intercontinental. Fonts nord-americanes han assegurat que, amb un abast superior als 5.000 quilòmetres, podria arribar fins a Alaska. El llançament ha tingut lloc dies després de la reunió entre el president sud-coreà, Moon Jae-in, i el president nord-americà, Donald Trump, a Washington, en la qual el nord-americà va donar oficialment per acabada l’era de la “paciència estratègica”. Fa dues setmanes, Corea del Nord va dur a terme una nova prova amb míssils com a part del seu programa per desenvolupar un projectil d’abast intercontinental, segons van informar a Reuters fonts nord-americanes. També a principi de juny Pyongyang va llançar una sèrie de projectils des de la seva costa est. Corea del Nord justifica la seva escalada nuclear i militar per la necessitat de defensar-se del que considera moviments provocadors de Corea del Sud i els Estats Units. Les dues Corees segueixen tècnicament en guerra perquè només van signar un armistici per cessar indefinidament les hostilitats després d’enfrontar-se entre el 1950 i el 1953.

Summary: Corea.- Els EUA asseguren que faran servir la “força militar” contra Corea del Nord si és necessari


Cap fred, cor calent (Edicions 62) és el títol de l’intens llibre que acaba de publicar el president Artur Mas. Són 382 planes que es noten pensades, treballades, amb estil; un resum dels darrers set anys del procés polític català explicat per un dels seus grans protagonistes. El president Mas barreja crònica política en primera persona (on explica els seus anys de govern, el 9-N, Junts pel Sí, la persecució judicial i el seu pas al costat amb intensitat, mentre passa de puntetes sobre el cas Palau o la corrupció) al costat d’experiències personals, íntimes, sobre la mort del seu pare i dues germanes. El llibre d’Artur Mas té moments crus, realment bèsties, alguns renecs, moments tendres i confessions d’errors polítics, al costat d’un sorprenent capítol final sobre la seva proposta per al conflicte polític amb Espanya. Els presidents Artur Mas i Quim Torra, en una imatge d’arxiu (fotografia: ACN). ‘Hi ha sortida?’ és el títol d’aquest sorprenent capítol final sobre la possible sortida al conflicte entre Catalunya i Espanya. Segons Mas, ‘Espanya només podrà ser una nació plena si Catalunya en deixa de formar part’ i, a la vegada, a hores d’ara ‘no s’ha pogut constatar encara una majoria inapel·lable a favor que Catalunya esdevingui un país independent’. Aquest tros que falta, segons Mas, només s’aconseguirà amb unitat electoral, com Junts pel Sí, ‘o si la unitat no és possible o volguda, una alternança en la presidència de la Generalitat entre les dues grans formacions sobiranistes en el període de dues legislatures’. Quatre anys per a un president d’ERC i quatre per a un de Junts per Catalunya. Això proposa Mas. No únicament això. Mas diu: ‘Els qui han de tirar endavant el projecte sobiranista no són els mateixos que han de governar el dia a dia. M’imagino el Consell per la República, els partits sobiranistes i les entitats com a màxims responsables de continuar el procés d’autodeterminació. En canvi, el Govern i el Parlament com els responsables de tirar el país endavant i millorar-lo.’ En aquest sentit, Mas proposa que es posi tota l’energia a aconseguir que l’estat faci una proposta per al referèndum, i un cop l’estat mogui fitxa, el famós referèndum acordat amb Madrid ha de ser doble: s’ha de poder votar la proposta estatal i també la proposta de la independència. ‘Si guanya la independència, l’Estat es compromet a promoure els canvis normatius o legislatius que permetin implementar el resultat.’ Un referèndum en què es votin dues propostes. Això també proposa Mas. Aquesta és, per cert, una idea que Mas comparteix amb Joan Tardà (ERC). Dit això, afegeix: ‘Sóc tremendament escèptic sobre qualsevol solució que permeti exercir el dret a decidir del poble català.’ I per això preveu dues possibilitats més: la primera, ‘l’aposta d’amplis i poderosos sectors de l’estat per extirpar d’arrel el problema català, reduint encara més l’autonomia o eliminant-la’. I la segona, ‘la creença per part de nombrosos sectors sobiranistes catalans que l’únic camí possible acabarà sent el conflicte obert amb l’estat, protagonitzat per una ciutadania disposada a tot o a molt, capaç de resistir la pressió i la repressió de l’estat, i amb una mobilització prou forta i persistent per aconseguir fer realitat l’anhel de llibertat i d’independència. No cal dir que un escenari com aquest requereix calcular bé els costos de tot tipus, explicar-los i assumir-los, i assegurar-se que el plantejament té sòlides garanties d’èxit i petites dosis d’improvisació’. Lluny, molt lluny de Marta Pascal es troba Artur Mas, que aquests dies ja ha deixat clar en entrevistes que no farà costat a partits polítics nous enfrontats a Carles Puigdemont. Mas acaba el llibre amb aquesta cita: ‘Sempre hem de saber els límits del possible. No per aturar-nos, sinó per intentar l’impossible en les millors condicions.’ Aquest és un final sorprenent, perquè el lector, durant tot el llibre, ha vist els punts de vista i preses de posició d’un home que no s’està de dir que no veia clar el referèndum del Primer d’Octubre, i encara menys la DUI posterior, perquè ell sempre va defensar la convocatòria d’eleccions, l’ordre i la calma. A continuació, un recull d’algunes de les principals idees del llibre, en què la mirada personal sempre sura damunt la crònica més política: « era diferent l’esguard dels altres sobre mi. La presidència posa distància en la mirada de la gent . Moltes vegades es tendeix a fer l’anàlisi contrària, com si fos qui ocupa el càrrec el que s’allunya i posa distància amb els ciutadans o també amb els col·laboradors. A mi em sembla que el camí és el contrari.» «Vaig saber que alguns dels meus col·laboradors a Palau es referien a mi, vull pensar que afectuosament, com a Iceman, l’home de gel, o també com a Monjo-Soldat.» «Vaig arrencar el meu primer mandat amb un greu error de percepció. Tant Andreu Mas-Colell com jo estàvem convençuts que el pitjor de la crisi ja s’havia viscut.» «El meu mandat va ser la tempesta perfecta: Grècia en fallida, atur desbocat, retallades, majoria absoluta del PP, enorme mobilització popular sobiranista, confessió del president Pujol, el veto de la CUP i el pitjor de tot, el cop més dur, la caiguda del pal major: la mort, amb poc temps de diferència, de la meva germana Núria, deu anys més jove que jo; la del meu pare, pocs mesos després, i la de la meva germana Maria, també més jove, poques setmanes després de deixar la presidència de la Generalitat. Tot això en només cinc anys.» « cap fred per prendre decisions, el cor calent per viure emocions i la pell gruixuda per aguantar putades.» «De veritat algú creu que el sobiranisme és la cortina de fum que hem aixecat per ocultar les acusacions de corrupció? Simplement fa riure, per no plorar . Abraçar la independència no ens ha protegit de res, al contrari, ens ha posat als peus dels cavalls.» «Declarar-se hereu de Pujol avui dia no està gens de moda. De fet, és córrer un risc. M’és igual. Tinc la pell gruixuda, després d’anys de dedicar-me a la política, per aguantar segons quines crítiques i fer-hi bona cara. Que personalment Pujol m’hagi decebut, com a molta altra gent, no treu que no valori els seus actius polítics, que són molts.» «L’austeritat s’ha demonitzat i ha passat a ser la gran culpable de tot. No estic d’acord a menysprear alegrement aquest concepte. Els diners públics no es generen per art de màgia.» «Mentiria si no escrivís que vaig viure els resultats electorals del 25 de novembre del 2012 amb una gran decepció inicial. En el meu fur intern, vaig tenir uns moments de debilitat. Vaig pensar: ‘Ja us ho fareu.’ Com més força necessitava per a fer front a un Goliat ferotge, més despullat se’m deixava.» «Faltaria a la veritat si amagués que també hi havia, particularment entre els membres del que tradicionalment es coneix com l’alta burgesia, qui volia convèncer-me que el camí triat era un error.» «La meva sogra, nascuda l’any 1924 a Narbona, a l’altra banda del Pirineu, amb fortes arrels murcianes i castellanes, ha acabat sent professora de català per a persones grans. Castellanoparlant i mestra de català. Catalunya també és això.» «Vaig tenir reunions amb el president de Telefónica i Caixa Bank, César Alierta i Isidre Fainé. L’objectiu era posar en comú l’estratègia, de la qual ells formaven part, de parlar amb Mariano Rajoy perquè accedís a trobar un camí que facilités les coses. Ells dos, sobretot, però també Emilio Botín abans de morir, intentaven ajudar, tant a Catalunya com a Madrid, a trobar una solució que passés per l’entesa entre governs.» «La cimera de Pedralbes era la solemnització que el 9-N hi hauria votació sota la fórmula d’un procés participatiu.  La CUP exigint, IC tirant pilotes fora i ERC negant-se a acceptar la transformació de la consulta en un procés participatiu. Amb Jordi Turull a la presó vam fer memòria dels crits i les amenaces que vam sentir en aquella trobada. L’ambient era tremendament tens, es podia tallar amb un ganivet. La meva decepció, i el meu emprenyament, eren totals. N’hi havia per engegar-ho tot a rodar.» Sobre la conferència on va demanar a ERC d’anar junts: «Vaig cometre un error. I no en vaig ser conscient fins després. El 9-N havia deixat un clima de desconfiança, especialment entre Convergència i ERC, i també entre Oriol Junqueras i jo mateix. En aquell ambient enrarit, dissimulat per l’èxit de la consulta, no vaig compartir el contingut del que estava preparant amb el líder dels republicans.» «La consulta del 9-N del 2014; les eleccions plebiscitàries del 2015; el referèndum de l’1-O del 2017, i les eleccions del 21-D. Quatre victòries que nosaltres mateixos hem debilitat amb els nostres errors, mancances i egoismes.» «Fa cosa veure com només quatre anys després de la seva primera presa de possessió, feta com si encapçalés una revolució proletària amb llenguatge del segle XIX o començament del segle XX, Ada Colau revalidaria el mandat posant-se a les mans de Ciutadans, el cap de llista del qual, Manuel Valls, era sense dissimular-ho el candidat preferit de part de l’establishment.» « fer-me enrere i no convocar eleccions va causar efecte, juntament amb l’aparició d’enquestes que començaven a apuntar que Ciutadans podia superar i relegar ERC a la tercera força del Parlament. Aquesta possibilitat penso que és la que realment va capgirar la balança.» «A De Alfonso el vaig proposar jo per dirigir l’Oficina Antifrau. Després, incomprensiblement, es va convertir en confident del ministre de l’Interior i en conspirador.» «Vull deixar constància que al contrari del que creu la majoria de la gent, Benet Salellas sempre va ser més contundent que Anna Gabriel a l’hora de mantenir el veto a la meva persona.» Sobre fer el pas al costat: «Divendres tinc trucada de Jordi Sànchez. Em recorda, com qui no vol la cosa que un dia havíem parlat de la possibilitat de fer un pas al costat.» Pas al costat: «Si Mercè Conesa hagués acceptat venir al Govern quan Unió en va marxar l’estiu del 2015, hauria estat molt probablement el meu relleu natural. Però va dir que no. Ara la Neus Munté també s’estimava més declinar l’oferta. Haurien estat les primeres dones a presidir la Generalitat de Catalunya.» «Encara avui, quatre anys després, la meva mare em recorda, mig de broma mig seriosament que cada dia dóna les gràcies a la CUP per haver-me vetat. La meva mare, per cert, hi afegeix: ‘Ni et passi pel cap de tornar-hi.’» «Quan una cosa no neix del tot bé, és ben cert que després costa de redreçar. I el PDECat va néixer coix.» Sobre el Primer d’Octubre: «Jo considerava que podia resultar innecessari muntar un altre referèndum si no podia fer-se amb totes les garanties i totes els estàndards exigits internacionalment . Malgrat tot, si es decidia, com es va fer, triar una convocatòria de referèndum, jo seria el primer de defensar-la.» «Era inimaginable que organitzar un referèndum acabés amb gent a la presó o a l’exili.» « tenien la teoria que mort el gos, morta la ràbia. Es freguen les mans quan decapiten líders sobiranistes. Calia demostrar-los que el gos era viu.» «Jo hauria preferit anar a presó abans que posar en risc patrimoni, sobretot l’habitatge. Alguna vegada m’havia expressat en aquests termes davant de l’Helena, que em mirava amb cara de sorpresa, per dir-ho suaument.» «Tenia sentit aprovar la Llei del Referèndum i la de la Transitorietat? M’havia fet aquesta pregunta en més d’una ocasió.». Artur Mas i Helena Rakosnik surten del TSJC (fotografia: Albert Salamé). «A la pregunta de ‘On seran capaços d’arribar?’ que tots ens plantejàvem jo em responia que se’m feia difícil imaginar que l’Estat apostés per un escenari de violència indiscriminada. Em vaig equivocar de ple.» «Personalment, coneixent-lo com el conec, no crec que les ordres d’intervenció policial el Primer d’Octubre les donés ell» . Primer d’Octubre: «Jo pensava que el fet de no haver superat el llistó del 50% de participació afegia encara més interrogants per defensar el resultat com un mandat definitiu . L’opció que jo vaig recomanar insistentment era la de portar la declaració d’independència al Parlament poc després de l’1-O, acompanyada de la dissolució del Parlament i la convocatòria d’eleccions pel president de la Generalitat.» «Un país capaç de votar en condicions tan adverses i defensar els vots tan heroicament s’havia guanyat el dret a ser independent, però no encara a la independència.» Després del Primer d’Octubre: «Algú dubta que en aquell moment, si s’hagués fet una crida des de la Generalitat, no haurien sortit al carrer cent cinquanta o dues-centes mil persones a resistir? La resposta és que hi eren. Però es va descartar vist el que havia succeït l’1 d’Octubre.» «Alguns moviments i actituds d’ERC durant aquells dies són clarament reprovables.» «No podem ser tan ingenus d’atribuir tot el que va passar a la DUI. La repressió de l’estat s’hauria produït igualment.» La DUI del 27 d’Octubre: «Jo no podia abraçar aquella decisió com si fos meva perquè no la compartia, tot i entendre-la. Amb el president fins al final, sense compartir la seva tria.» Podeu comprar Cap fred, cor calent a la Botiga de VilaWeb

Summary: Artur Mas, cap fred, cor calent i pell gruixuda


La vaga dels treballadors de terra d’Ibèria a l’aeroport de Barcelona ha causat vuitanta-una anul·lacions en la segona jornada de protesta. Vueling ja havia avisat dijous que suspendria setanta-tres vols, però avui British Airways n’ha anul·lat vuit més. De fet, Vueling ha assegurat que la vaga ha afectat uns 15.600 passatgers de la companyia que tenien vols amb origen o destí a Barcelona. La majoria han estat recol·locats en altres vols el mateix dia o l’endemà. El comitè de vaga es reunirà demà al matí per decidir si continua amb les protestes. Consulteu l’estat de tots els vols d’arribada i sortida ací. En declaracions a Europa Press, Minguillón ha qualificat de ‘desafortunat’ atribuir els retards generalitzats dels vols d’ahir a la forta pluja, que va fer paralitzar durant mitja hora els enlairaments i els aterratges. Avui encara s’han registrat retards i, segons Aena, s’espera recuperar totalment la puntualitat a final del dia. L’aeroport operarà un total de 1.074 vols. El portaveu ha informat que els treballadors compliran avui també amb els serveis mínims, que ha qualificat d’excessius, i ha explicat que el seguiment de la vaga és del 80%, mentre que Ibèria l’ha rebaixat fins el 14,79%. Minguillón ha afirmat que ‘no hi ha notícies’ sobre una nova reunió de negociació amb la companyia, i que els representants del comitè d’empresa es reuniran demà a les 10.30 hores per decidir si fan noves jornades de vaga. La vaga dels treballadors de terra d’Ibèria, que reclamen millores laborals, ja va causar ahir la cancel·lació de seixanta-dos vols, als quals es van sumar les trenta-dues cancel·lacions per la meteorologia adversa a Barcelona.

Summary: 81 vols anul·lats en la segona jornada de vaga l’aeroport de Barcelona