El mateix dia que ETA comunica oficialment la seva dissolució, l’històric sindicalista i dirigent independentista Rafa Díez Usabiaga ens rep a la seu de Sortu a Sant Sebastià. Plou. De fet, podríem dir que plou sobre mullat. Díez Usabiaga va sortir l’agost passat de la presó després d’haver-hi passat sis anys i mig. A l’entrevista explicarà per què creu que el van tancar juntament amb Arnaldo Otegi i tres dirigents abertzales més. És un dels dirigents de l’esquerra independetista més respectats i fou el màxim dirigent del sindicat LAB durant dotze anys. Actualment és responsable de l’estratègia política de Sortu, el partit hereu de Batasuna i principal integrant de Bildu, la marca electoral ampliada amb unes altres formacions. La dissolució d’ETA obre la conversa, però aviat anem a parar al procés d’independència de Catalunya, a la situació dels presos i exiliats i a les oportunitats històriques que s’obren amb la involució democràtica de l’estat espanyol. Finalment, parlem d’aspectes més íntims de la presó i d’una carrera política que ja veu el final. —ETA anuncia la dissolució. És la crònica d’una mort anunciada o l’obstinació per un nou cicle? —Jo crec que és una reflexió i una decisió que pretén crear un nou escenari. ETA va néixer en unes condicions polítiques a Euskal Herria i també en el context internacional. I acaba el cicle amb Euskal Herria en unes condicions polítiques diferents i un escenari internacional diferent. I amb la voluntat de facilitar l’obertura o l’aprofundiment d’un procés de canvi polític al país. Per tant, tenim davant el final d’un cicle al nostre país, però també la continuïtat de tot. —En quin sentit? —En aquest procés d’emancipació nacional i social a partir dels avenços substantius i substancials dels últims seixanta anys, Euskal Herria està en condicions d’obtenir unes altres cotes de sobirania i de desenvolupament del projecte polític nacional. Rafa Díez Usabiaga (fotografia: Pere Cardús). —La fi d’ETA no és la reacció a una eficàcia policíaca? —ETA va néixer en el marc del franquisme i amb una societat sacsejada per la repressió franquista. Amb una èuscar condemnat a mort i un PNB amagat i esperant una decisió dels aliats sobre el règim franquista. ETA fou un desvetallament col·lectiu en l’àmbit abertzale i també en determinades posicions d’esquerres. En aquest recorregut, no es pot entendre l’evolució d’aquests seixanta anys, inclòs el marc autonòmic, sense tenir en compte què ha significat ETA com a agent que ha estat font de compromís, de sentiment, d’organització i de resistència. ETA i l’esquerra abertzale, en un context polític, internacional, econòmic i social molt diferent, adopten la decisió d’acabar un cicle i que la societat basca emprengui unes noves concepcions d’acumulació de forces i d’activitat política exclusivament per vies democràtiques. S’ha fet una reflexió sobre el context polític i el desenvolupament del procés d’emancipació nacional de manera que es pugui fer de la manera més positiva possible. —‘Sense violència tot és possible’, deien. Us ho creieu? És cert? —Tan sols cal observar l’evolució del procés català. És una demostració que això és un discurs hipòcrita i que ha estat un element introduït a la societat com un argument fals. Aquests últims anys hem vist com alguns semblava que preferien la persistència d’ETA o d’una determinada dimensió de lluita armada en lloc de voler una solució del conflicte polític. El Partit Popular i alguns altres àmbits de l’estat han tingut molt de protagonisme a l’hora de no edificar un procés de pau. I han mirat de fer sabotatge a les decisions que prenia ETA i l’esquerra abertzale en aquesta direcció. Preferien tenir un escenari amb un cert grau de conflicte militar que no haver d’obrir la situació política. En aquesta nova situació es pot comprovar que l’estat no té respecte a la voluntat democràtica d’Euskal Herria ni de Catalunya. —La voluntat democràtica és perillosa per a l’estat espanyol? —Es posa de manifest que l’autèntic enemic de l’estat espanyol són les idees d’unes majories polítiques i socials que volen reconeixement i la possibilitat que tots els projectes siguin possibles per les vies democràtiques. Aquest és el germen que desemmascara la involució antidemocràtica de l’estat. L’estat mantenia un nivell de credibilitat i discurs en unes condicions determinades que ara deixem enrere. Ara és mostra molt dèbil quan les majories s’expressen pacíficament i per vies democràtiques. El canvi estratègic de l’esquerra abertzale ha fet possible que aquests últims vuit o deu anys l’estat sigui feble quant a l’oferta democràtica. No és capaç de reconèixer unes realitats que no vol assimilar i que ja no tenen a veure amb l’ús de la violència. —L’estat espanyol té por d’obrir la possibilitat democràtica? —Efectivament. L’estat no té cap oferta democràtica. Té por de democratitzar les idees. Diu que sense violència tot és possible, però després no permet la realització dels projectes polítics. L’estat espanyol permet de defensar una posició, però en la mesura que esdevé majoritària la coarten per vies polítiques, judicials, el 155 o la repressió. Hem entrat en una nova etapa. La voluntat de la transició de crear un model territorial d’autonomies amb l’anomenat cafè per a tothom ja no té recorregut. Catalunya i Euskal Herria proposen una nova base democràtica de reconeixement de les nacions i el respecte de la voluntat majoritària. La teràpia autonòmica de la transició ja no funciona. Aquesta batalla l’hem de fer cadascú cercant les majories socials necessàries, però també la podem fer conjuntament a Europa. —Europa és un terreny difícil… —Europa ha de veure que l’estabilitat política i econòmica que tant desitja demana un nou marc democràtic real en què les voluntats democràtiques majoritàries trobin una via per a fer-se realitat. Aquesta és la font d’estabilitat. No hi haurà mai estabilitat política i econòmica si un estat coarta permanentment les voluntats democràtiques i fa servir instruments repressius contra aquestes majories. La sincronització dels nostres dos processos qüestionant el model d’estat i la involució pot ser un factor important aquests anys vinents. Rafa Díez Usabiaga (fotografia: Pere Cardús). —L’estat espanyol ha boicotat el procés de pau? —Efectivament, hi havia sectors polítics i de poder a l’estat que vivien políticament més còmodes en una situació de confrontació armada. Pot semblar dur i sorprenent. Però podien pensar que la violència d’ETA generava un discurs que cohesionava la societat espanyola i l’àmbit polític. Això els permetia de neutralitzar les posicions sobiranistes i independentistes. Quan aquest element cohesionador s’acaba, es demostra que l’estat no té cap proposta ni cap oferta democràtica per a posar damunt la taula. Cal recordar que quan hi hagué el canvi d’estratègia de l’esquerra abertzale i la fi de l’activitat armada d’ETA, el mapa polític institucional va canviar completament. Al parlament de Gasteiz i al govern basc hi havia majoria de PP i PSE, i això va canviar automàticament després. I PP i PSE es van convertir en cinquena i quarta força, respectivament. Al govern de Navarra també van canviar completament les posicions. —El vostre empresonament de més de sis anys és un intent de boicotar la resolució del conflicte? —És cert que nosaltres vam obrir un nivell de debat en l’esquerra abertzale sobre la necessitat d’aquest canvi estratègic. Un nivell de debat que influïa el conjunt de l’esquerra abertzale i que també va influir les decisions d’ETA. En el nostre judici i empresonament hi havia un objectiu més de fons. Es tractava de cercar una situació de desordre a l’esquerra abertzale. Es pretenia que hi hagués escissions i un afebliment del projecte polític. A l’estat no li interessava una sortida ordenada en què l’esquerra abertzale podia ser molt influent en un escenari post-fi d’ETA. Escapçant l’esquerra abertzale van pretendre facilitar aquest escenari de caos, desconcert i desvertebració. Jo crec que la sentència de Bateragune s’ha de llegir més en clau política que res més. —Un militant abertzale ha sabut sempre que la presó era una possibilitat real. Això pot canviar ara? —Em sembla que el cas de Catalunya és una prova evident que l’estat, més enllà de l’existència de violència, tem els projectes que qüestionen l’status quo. L’estat deixa clar que l’actuació rebel contra la seva integritat té un cost gran. I així vol escarmentar els ciutadans i avisar-los sobre els seus compromisos individuals i col·lectius. Aquest estat no acceptarà allò que les majories democràtiques puguin voler en cada moment. L’esquema del seu nacionalisme intolerant i impositiu des de fa segles torna a manifestar-se amb una cruesa absoluta. La democràcia i la via pacífica no els atura. Però això no pot impedir que Catalunya i Euskal Herria avancin en la determinació de fer efectives democràcies completes. Mai no ha estat tan clar que la demanda de sobirania és cada vegada més sinònim de democràcia. —Avui hi ha nou presos polítics catalans i uns quants exiliats, entre els quals el president de Catalunya. Què en penseu? —D’entrada, vull expressar la meva solidaritat amb tots i la meva admiració pel nivell de compromís i determinació d’acord amb la voluntat de la majoria social de Catalunya. El procés català és per a nosaltres una lliçó per l’enorme simbiosi de les institucions i la dinàmica social. Tot canvi polític de gran dimensió necessita un múscul social important i un grau elevat de transversalitat i solidaritat. La fortalesa del procés de Catalunya té molt a veure amb aquesta simbiosi social i institucional. A l’estat no es pensaven fa quatre o cinc anys que el procés podria ser tan impermeable a la campanya constant de la ‘brunete mediàtica’, a la persecució judicial i al xantatge econòmic constant. Encara que el procés ara sigui en fase de recomposició, té ancoratges sòlids que em fan ser optimista sobre la nova fase que cal començar. Rafa Díez Usabiaga, a la seu de Sortu (fotografia: Pere Cardús). —Què en pot aprendre, el moviment independentista català, del basc? Potser la capacitat de resistència a la repressió? —La justificació constant per l’estat de la repressió política i la construcció d’argumentacions jurídiques ad hoc són situacions que fa anys que vivim aquí de manera constant. Diria que la societat catalana no esperava una resposta de l’estat en els paràmetres que s’han produït. Potser algú s’havia cregut que es respectaria la voluntat majoritària pel fet de ser expressada pacíficament. Es podia pensar que la teràpia de l’estat contra Euskal Herria tenia uns altres elements de justificació que la feien diferent de la que s’aplicaria a Catalunya. Però és evident que l’estat ha reaccionat igual amb violència o sense. La societat i bona part dels dirigents independentistes catalans no estaven psicològicament preparats per a pensar que l’estat reprimiria amb aquesta força. I això fa caure el mite que havia venut l’estat que qualsevol idea es pot defensar i realitzar en termes pacífics i democràtics. Ara caldrà resituar-se i sortir de la perplexitat. La sincronització dels processos català i basc és una de les claus de la nova etapa. Pot ser decisiva. —Heu estat tancat a la presó sis anys i mig. En vau sortir l’agost passat. Quin consell podeu donar als presos polítics catalans i als seus familiars? —Quan ets a la presó, és molt important ser capaç de gestionar-se el temps un mateix. Aquestes vint-i-quatre hores del dia donen per a molt. I un dels elements més importants d’autodefensa és la gestió del temps. Que no es deixin endur pel que significa la monotonia diària a tots els nivells. Cal tenir un grau de disciplina personal en la gestió del temps. És molt important per a superar aquesta situació. Per una altra banda, aquesta gestió del temps en l’aspecte físic i intel·lectual permet de tenir un cordó umbilical amb l’exterior. I d’això cal tenir-ne molta cura. Tant pel pres com pel seu entorn. El millor aliment d’un pres, allò que més el reconforta en el dia a dia, és tenir aquest cordó umbilical amb l’exterior i estar amb un cert grau de tensió en relació amb el teu país i al batec social i col·lectiu. La solidaritat i el suport familiar, i des de qualsevol àmbit, és fonamental perquè el qui pateix les conseqüències de la repressió se senti part d’un poble en moviment. Rafa Díez Usabiaga, a la seu de Sortu (fotografia: Pere Cardús). —Us veiem molt actiu i al peu del canó. No heu tingut el pensament que personalment ja us havíeu arriscat i sacrificat prou? —Vejam, jo penso que hi ha un cicle de militància de la meva persona que s’acaba. Em sembla que una de les nostres tasques en aquest moment és fer d’enganxall generacional amb actius que han d’assumir responsabilitats i han de ser els qui interpretaran millor els canvis socials, econòmics i polítics que es produeixin. Nosaltres som d’una cultura vella. Una cultura política que s’ha desenvolupat des del final del franquisme. Sovint ens costa d’interpretar elements que es produeixen a la societat actual. No sabem com encaixar-los en el carril central de l’eix nacional. Per exemple, tota l’explosió de la lluita feminista. O els pensionistes. O lluites que tenen cos i desenvolupament propi al marge de l’eix nacional. Els paradigmes canvien i els joves valoren el concepte de la política d’una manera diferent de com ho fèiem nosaltres. La idea de política o de partits polítics o d’estructures organitzatives ha canviat considerablement entre els joves. Nosaltres en fèiem gairebé una opció de vida, de la política. Entràvem en la política com els capellans entraven en l’Església, amb mentalitat per a tota la vida. Ja no són així, les coses. —Heu trobat que aquests canvis s’han accelerat mentre éreu a la presó? —Sí. Si m’ha sorprès res aquests anys, és el canvi d’aires de la societat basca en un període tan curt. M’ha sorprès veure com guanya terreny l’individualisme. Les prioritats individuals canvien molt. I el compromís polític s’entén d’una manera molt diferent. També les prioritats col·lectives són molt vulnerables a les modes i onades reivindicatives mundials. Els joves i les noves generacions poden tenir una capacitat d’anàlisi diferent de la nostra. I hem de ser capaços que el nostre capital i experiència serveixi per a fer aquest encaix amb ells. Jo arribo a un final de cicle pel cansament físic i intel·lectual lògic. És possible que no tingui la capacitat d’entendre determinades coses que passen avui. Hem de fer un trànsit de l’experiència als nous valors que emergeixen en favor d’un projecte polític de servei al país. Rafa Díez Usabiaga tanca els ulls mentre pensa (fotografia: Pere Cardús).

Summary: Rafa Díez Usabiaga: ‘La sincronització dels processos català i basc pot ser decisiva en la nova etapa’


Els principals líders de la Unió Europea (UE) han felicitat Emmanuel Macron per la seva victòria a la primera volta de les eleccions presidencials franceses i l’han animat de cara a la segonda ronda, que es celebrarà el 7 de maig. Es tem una possible victòria de Le Pen, que vol convocar un referèndum per treure França de la UE. El president de la Comissió Europea, Jean-Claude Juncker, el va felicitar per telèfon i li va desitjar bona sort. La cancellera d’Alemanya, Angela Merkel, ha titllat el resultat de ‘molt bo’ perquè Macron és favorable a una UE més forta i a una economia social de mercat. A les felicitacions s’hi ha sumat el líder dels social-demòcrates al Parlament Europeu, Gianni Pitella, que en un comunicat ha assegurat que els francesos han expressat la seva voluntat pel canvi i ha fet una crida al front comú per evitar la victòria de Le Pen. El cap de files dels populars europeus, Manfred Weber, també ha donat suport a Macron. El líder dels liberals a l’Eurocambra, Guy Verhofstadt, ha elogiat el candidat francès i ha argumentat que representa una França tolerant, ambiciosa i europeista. Els líders dels Verds, Ska Keller i Philippe Lamberts, han criticat els punts febles de Macron en temes socials i de medi ambient però igualment li han donat suport. Ravi qu'@EmmanuelMacron soit au 2ème tour de l'#ElectionPresidentielle2017. #Enmarche pour une France tolérante, ambitieuse et européenne. — Guy Verhofstadt (@GuyVerhofstadt) April 23, 2017 If #Macron wants to defeat #farright, he needs to get real on social justice and inclusion of those who feel marginalised. — Ska Keller (@SkaKeller) April 23, 2017 L’Alta Representant de la Diplomàcia Europea, Federica Mogherini, ha piulat que Macron representa ’esperança i el futur’. Voir les drapeaux de la #France et de l'#UE saluer le résultat de @emmanuelmacron, c'est l'espoir et le futur de notre génération — Federica Mogherini (@FedericaMog) April 23, 2017 Pel que fa a Le Pen, ha rebut el recolzament dels grups euroescèptics i del líder de l’UKIP, Nigel Farage, i del Partit per la Llibertat dels Països Baixos, Geert Wilders. Farage ha atacat el ‘discurs buit’ de Macron i ha assegurat que el fet d’aparèixer amb la bandera de la UE ‘ho diu tot’, mentre que Wilders ha afegit que és un dia gloriós pels patriotes francesos. Macron speaking with EU flag behind him. Says it all. — Nigel Farage (@Nigel_Farage) April 23, 2017 Macron speech was vacuous nonsense. Other than backing the status quo he says nothing. — Nigel Farage (@Nigel_Farage) April 23, 2017 Congratulations sent to Marine Le Pen.A day of celebration for all Patriots in Europe.On to the 2nd round and the Presidency! pic.twitter.com/bpZoKU2xvZ — Geert Wilders (@geertwilderspvv) April 23, 2017

Summary: Els líders europeus feliciten Macron i confien que derroti Le Pen a la segona volta


Milers de palmeres han cremat durant la nit en quatre incendis a horts d’aquests arbres a Elx (Baix Vinalopó), segons que han informat fonts del Consorci Provincial de Bombers a l’agència Europa Press. La Policia Local d’Elx, juntament amb els bombers i la policia espanyola ha anunciat que s’ha obert una recerca per a esclarir-ne les causes. El primer foc s’ha declarat al voltant de les 00.50, en un hort de palmeres en la partida de la Foia. Més tard, entorn de les 02.25, s’ha produït un segon incendi també d’hort de palmeres en la partida d’Algorós. Paral·lelament, prop de les 02.27, ha començat a cremar un altre hort, aquesta vegada a la CV-856 a l’altura del quilòmetre 1. Finalment, a les 06.00, s’ha declarat un quart incendi en la CV-851 a l’altura del quilòmetre 2. Els quatre incendis, tots en el terme municipal d’Elx i en un interval d’una mica més de cinc hores, s’han saldat amb milers de palmeres cremades, segons les mateixes fonts. En l’extinció hi han intervingut bombers del Consorci Provincial dels parcs d’Elx, Crevillent, Sant Vicent i Almorabí, un total vint-i-cinc efectius, a més d’una unitat de bombers forestals amb sis efectius.

Summary: Milers de palmeres cremen en quatre incendis a Elx


La Guàrdia Civil va encara més enllà en la persecució i intimidació de l’independentisme polític i cívic. El Ministeri d’Interior espanyol ha filtrat a El Confidencial tres fulls d’un informe de la Guàrdia Civil enviats fa poc al jutge del Tribunal Suprem Pablo Llarena en què són assenyalats una vintena d’activistes i membres d’entitats vinculades al pacifisme i a la mobilització civil no violenta, entre els quals hi ha el diputat d’ERC i ex-portaveu de Casa Nostra – Casa Vostra, Rubèn Wagensberg; el director de Fundipau, Jordi Armadans; l’ex-diputat de la CUP David Fernàndez; la filòsofa Marina Garcés; l’històric activista i assessor de l’Institut Internacional per a l’Acció No Violenta Pepe Beúnza; el vice-president d’Òmnium Marcel Mauri; l’ex-diputat de la CUP Antonio Baños, jutnament amb més representants i portaveus de diversos CDR. El procediment és l’habitual de la Guàrdia Civil o la policia espanyola quan volen atemorir o criminalitzar algú dins l’independentisme: filtrar-ho a El Confidencial, un mitjà molt ben connectat amb els comandaments dels cossos policíacs espanyols. De fet, els autors de la notícia són els mateixos que van publicar una altra informació filtrada per la policia espanyola i que va ser donada per bona: un suposat cas de reclutament d’espies per part dels Mossos en un pis franc, que es va demostrar que era fals. Ara l’objectiu són representants dels moviments socials més pacifistes que hi ha a Catalunya. La Guàrdia Civil fa una llista dels noms, com si es tractés d’una informació revelada, com si hagués estat amagada, per bé que és una informació pública i fàcilment accessible des de fa mesos. En l’informe, assenyalen específicament la iniciativa En Peu de Pau, impulsada per una dotzena d’entitats amb el propòsit de traslladar a la ciutadania l’antimilitarisme, el pacifisme i el feminisme en un context de mobilitzacions en favor de la República i contra la repressió. En declaracions a VilaWeb, Wagensberg diu que amb informes com aquest ‘volen que la gent s’atemoreixi i que s’ho pensi dues vegades abans de participar activament en qualsevol iniciativa política. El missatge que volen fer arribar és que “si feu alguna cosa us estarem vigilant amb lupa”. I les paraules que fan servir contra nosaltres cerquen tergiversar el que fem.’ A més, fa notar ‘la feina poca elaborada per part de la Guàrdia Civil’, perquè és clar que van fer servir simplement el vídeo de la conferència de premsa de la presentació d’En Peu de Pau, perquè els noms de tots els assenyalats són presentats en el mateix ordre de les intervencions. Heus ací els noms assenyalats:

Summary: La Guàrdia Civil intenta criminalitzar ara En Peu de Pau i assenyala una vintena d’activistes


Jaume Franquesa és professor d’antropologia a la Universitat de Buffalo, i actualment resideix als Estats Units. Franquesa, doctor en antropologia per la Universitat de Barcelona, va publicar un interessant article sobre l’auge de Vox i l’extrema dreta que anticipava mesos enrere el creixement del partit de Santiago Abascal. El va titular ‘L’excepció que desapareix. Espectres republicans i reaccionaris del populisme a l’Espanya rural‘ i estudiava els lligams de Vox amb el món rural. En aquesta entrevista telefònica, Franquesa dissecciona per a VilaWeb el partit Vox i les seves característiques des del punt de vista de la renda, el camp i la ciutat, els lligams amb Steve Bannon i el context global. —A Vox el voten els pobres? —Si mirem el vot per renda, és força estable en gairebé tots els nivells de renda. Es dispara al percentil més alt en algunes zones. Té tendència molt igual a tot arreu. Les dades són publicades als diaris i es veu de manera força clara. Ara, deixeu-me dir una cosa: el nivell de renda que sabem no és el del votant, sinó el del barri. Però sí que ens dóna una pista general. Per exemple, al PP, com més rics, més el voten. A Vox, és força estable. A les eleccions de l’abril, Vox va anar molt bé sobretot a les zones altes de les grans ciutats. I ara al novembre hem vist que guanyava vot de renda pobra. Un vot que no cal que sigui d’esquerres. Sembla que era vot de Ciutadans o el PP. I els llocs on fa mal i entra fort són els de la zona de nova indústria: Múrcia, Alacant, Almeria i la zona de Lepe. Llocs amb horticultura comercial. A llocs com Madrid, creix en l’última corona metropolitana, que toquen Castella la Manxa. De cop i volta, ara ha guanyat un milió de vots. Caldrà veure si són votants fidels. —Com emmarqueu Vox dins l’auge global de l’extrema dreta? —Vox té especificitats espanyoles, però també de fora. Des del 2008, amb la crisi, l’extrema dreta ha tingut pujades significatives a gairebé tot Europa. I pensem també en personatges com Trump als EUA, Bolsonaro al Brasil i Duterte a les Filipines. La percepció generalitzada és que la cosa no funciona com hauria de funcionar (empobriment, austeritat i que la democràcia no funciona) i que som governats per poders llunyans (multinacionals, la Troica, la judicatura). A aquesta situació, la resposta de l’extrema dreta sol tenir tres variants. Primer: trobar un boc expiatori, normalment la immigració, però en el cas espanyol els mal anomenats nacionalismes perifèrics sovint fan també aquesta funció. Es vol culpar algú dels mals. En segon lloc, la cerca de jerarquia i autoritat. El votant dels partits d’extrema dreta, per a resoldre els problemes, no busca pas més democràcia, sinó més autoritat. Viktor Orban diu que cal anar cap a democràcies il·liberals. I finalment, una nostàlgia. En el cas espanyol, es veu amb reivindicacions sobre el passat imperial i la nostàlgia del franquisme. —Com llegiu la misogínia? —Ho relaciono amb la nostàlgia. La nostàlgia d’unes relacions patriarcals que perceben com a conegudes, estables, clares. —Quines particularitats té Vox? —Que el seu auge no és només una resposta a la crisi, sinó una resposta a la resposta que presenten el 15-M i el procés. Defenso que la principal resposta a la crisi i a l’austeritat, l’any 2008, es dóna per l’esquerra. Els qui volen augmentar la democràcia. Això és el 15-M, i això és en gran manera el procés. Vox no puja abans perquè el 15-M i el procés ja són una resposta a la crisi. I també perquè el 2011 mana el PP, que fa de dic de contenció. L’extrema dreta ja es troba dins el govern i les reaccions autoritàries, també: la llei mordassa, la reforma laboral, el pes de la judicatura. Una vegada la dreta ha perdut el govern, apareixen amb més força aquestes solucions més populistes de dretes. Vot a Vox a les darreres eleccions espanyoles. Mapa de Marc Belzunces. —Pot haver-hi un Vox a la catalana? —Si Vox no té recorregut a Catalunya és pel seu furibund anticatalanisme. La situació nacional fa molt difícil que sigui mai majoritari a Catalunya amb tant espanyolisme. Però la resposta de dretes a la situació que vivim és generalitzada arreu d’Europa i seria molt difícil de creure que Catalunya en fos una excepció: buscar bocs expiatoris, culpar els immigrants i la nostàlgia per un passat imaginat… Sí que pot haver-hi una part de la població catalana que se senti atreta per tot això. A Espanya, la marca de classe de l’extrema dreta és bastant forta en la qüestió nacional: Vox treu molt pocs vots a Catalunya, i també al País Basc, Navarra i Galícia. —Al País Valencià, en canvi… —Molts. I a les Illes Balears, bastants. —Per què us interessa tant Vox, com a objecte d’estudi? —Jo vaig fer recerca al món rural del 2010 al 2014. En plena crisi. Els anys més crus. Terres de l’Ebre. I una cosa que em va sobtar va ser mirar-me el 15-M des de la Terra Alta. I la desconnexió que hi havia entre allò que passava a les ciutats i es veia per la televisió i allò que passava al món rural, on també hi havia penúries, pobresa. Aleshores, el 2017-2018, hi va haver un congrés a l’Haia per parlar de l’auge de l’extrema dreta al món rural. Em van demanar que escrivís sobre això a l’estat. I en va sortir l’article ‘L’excepció que desapareix‘. —Excepció? —Fins aleshores, tot allò publicat deia que l’extrema dreta creixia a tot arreu tret d’Espanya (i Portugal). I amb discursos elogiosos sobre la fortalesa de la democràcia espanyola. Un discurs que ja no em creia gaire, aleshores. Igual com, suposo, qualsevol que visqui al país no es creu que l’estat espanyol sigui tan profundament democràtic ni l’extrema dreta, tan allunyada. Vaig encertar una cosa i em vaig equivocar en l’altra. Vaig encertar que l’excepció era a punt d’acabar-se. I així ha estat: a Andalusia i, ara, a les eleccions estatals. Es confirma que l’excepció ja no existeix. I em vaig equivocar que eren les zones rurals més perifèriques i marginades, l’Espanya buidada, on l’extrema dreta tenia més possibilitats de triomfar. Això no ha passat. Els resultats hi han estat desiguals. La prova és Terol Existeix. Tampoc no sembla que Vox obtingui grans resultats als antics cinturons roigs. L’auge no és especialment destacable. La partida no ha acabat. Arran de la crisi, primer va prendre la iniciativa l’esquerra, i ara més la dreta. Veurem com va. Santiago Abascal en una imatge que va penjar a Twitter. Exemple de nostàlgia del passat imperial. —Què us ha cridat l’atenció de les eleccions del novembre a l’estat espanyol? —Cal entendre millor el vot a Vox al sud-est. Múrcia, Almeria, zones més aviat pobres i on ha estat primera força. Fins ara, semblava que a Vox li costava de trobar vot popular d’esquerres. Fins avui. A diferència del Front Nacional de Le Pen, on va haver-hi un transvasament de votants comunistes cap a Le Pen, a Espanya això no sembla que passi, de moment, i caldrà veure si mai acaba passant. La sortida d’esquerres a la crisi van ser els indignats. La indignació els movia. Vull saber quin sentiment alimenta el vot a Vox. Són els ressentits? La frustració? Com a antropòleg m’agradaria conèixer la textura íntima que aporta Vox. —Hi heu notat Steve Bannon, a Vox? —Bannon té dues lectures. Primer, intoxicar. Intoxicar comunicativament. I Vox ho fa. I l’altra és la necessitat, com veuen Bannon, Salvini i Le Pen, que l’extrema dreta només creix amb vot popular. Passa que Vox té molt poc desenvolupat el discurs social. Si mirem les receptes de Vox, no deixa de ser força un partit d’aparells de l’estat, de classes altes i neoliberals. Fins a quin punt se’n podrà desempallegar? Aquest és el discurs social de dretes que les pressions internacionals deuen voler que desenvolupi.

Summary: Jaume Franquesa: ‘Si Vox no té recorregut a Catalunya és pel seu furibund anticatalanisme’


La consellera de Justícia, Ester Capella, ha retret a la diputada de Ciutadans Lorena Roldán que afirmi que els presos polítics reben un tracte de favor a les presons catalanes. ‘No em digui quins són els drets que hem de garantir. Tots els drets, perquè només tenen privats el dret a la llibertat’, li ha etzibat. Així mateix, ha reptat Roldán a visitar els presos. ‘Quan vulgui només ho ha de demanar. Pot visitar el pres que desitgi, sempre que la vulguin rebre, i pot comprovar la veritat. Llàstima que la veritat no li interessa’, li ha dit, després que la dirigent de Cs, Inés Arrimadas, rebutgés de visitar els presos polítics dels Lledoners. Capella li ha recordat que Amnistia Internacional i més d’un centenar de catedràtics de dret penal, processal i constitucional qüestionen el judici a l’1-O: ‘Els hauria de caure la cara de vergonya!’ 🎥  #consellera @estercapella a C's: “Mentre van dient que els presos i les preses polítiques🎗 gaudeixen de privilegis, no s’han preocupat de visitar cap pres de cap presó catalana. Si tan els amoïna la situació, vagin a veure'ls" #Parlament pic.twitter.com/mUXxxQPR4B — Esquerra Republicana (@Esquerra_ERC) November 8, 2018

Summary: Capella diu prou a la difamació de Cs contra els presos: ‘Els hauria de caure la cara de vergonya!’


Com ja és habitual, el mes de setembre les llibreries ofereixen novetats en el camp de la divulgació dels bolets i maneres de cuinar-los. Aquest any no és una excepció, tot i que hi ha menys títols que en temporades anteriors. Trobem novetats de dos autors ben coneguts dels boletaires: Ramon Pascual, micòleg i biòleg de referència en la divulgació de les ciències, i el jove entusiasta Marc Estévez, que també ja fa anys que transita per aquest món forestal. I s’hi sumen dues novetats gastronòmiques, dedicades a la cuina del bolet, amb receptes dels cuiners Sergi de Meià i Mariona Cuadrada. Cal preparar-se perquè els primers rovellons ja han tret el cap a les zones muntanyoses del país. ‘Guia de bolets per dur sota el braç’ Ramon Pascual Columna Edicions Com diuen els responsables editorials de Columna en la sinopsi del llibre, Ramon Pasqual és l’autor de referència del món dels bolets i de la seva divulgació, amb més d’una desena de llibres publicats. Enguany, presenta a Columna una guia clàssica dels bolets de Catalunya per al gran públic, pràctica, gràfica i amena. A tot color, amb una fitxa clara i amb algunes receptes de cuina per a cada bolet. Una guia útil per a tots aquells que volen conèixer (o reconèixer) quins bolets es poden menjar. El volum conté una introducció en forma d’entrevista. De Ramon Pascual també podeu trobar altres llibres de micologia enfocats a la divulgació: ‘Guia dels bolets dels Països Catalans’ (Cossetània), ‘Els bolets’ (La Butxaca), ‘El mapa dels bons bolets a Catalunya’ amb Núria Duran (Pòrtic), ‘Primera guia del boletaire (Cossetània), ‘Guia de bolets per a nois i noies’ (Cossetània)… Però Pascual no només ha escrit sobre els bolets. D’ell trobem una llista llarga d’obres dedicades a conèixer plantes i arbres del país. Destaquen: ‘Guia dels arbres dels Països Catalans’ i ‘Guia dels arbustos dels Països Catalans’, publicats a Pòrtic. ‘Atles del boletaire’ Marc Estévez Casabosch Ara Llibres Després de llibres ben exitosos de vendes com ‘El gran llibre dels bolets, ‘El secret més ben guardat’, ‘Les millors rutes per trobar bolets’, ‘Bolets en temps de crisi’, ‘La ruta del tresor’, ‘El secret dels rovellons’, Marc Estévez proposa aquest any ‘Atles del boletaire’, una guia per trobar bolets al llarg de la geografia catalana, a qualsevol època de l’any. Comarca a comarca, bolet a bolet. Hi trobareu mapes, descripcions de més de 50 espècies comestibles, consells, fotografies i calendaris de recol·lecció. Marc Estévez, nascut a Barcelona, fa uns quants anys va decidir establir-se a pagès, on ha pogut experimentar i anar cultivant la saviesa que proporciona el contacte directe amb la terra. I d’aquesta vivència també va néixer el llibre ‘Un hort per ser feliç’. Tots els llibres d’aquest autor són publicats a Ara Llibres. ‘La cuina dels bolets’ Sergi de Meià Ara Llibres El cuiner Sergi de Meià es va donar a conèixer als fogons d’un establiment de primer ordre en l’àmbit vinícola, el Monvínic. Allí, jove i amb caràcter, sota les directrius de Sergi Ferrer-Salat, va treballar el producte de proximitat i el maridatge a alt nivell, suggerent i original. Era l’any 2010 que la revista ‘Food & Wines’ situava Monvínic entre els cinc millors bars del món amb millors maridatges. Després de sis anys, a primers del 2014, Sergi de Meià va deixar Monvínic i es va establir pel seu compte, obrint un restaurant a Barcelona amb el seu nom, un establiment basat en la cuina catalana de proximitat i vinculat al moviment ‘slow food’. Avui, Sergi de Meià, amb trenta-cinc anys, reinventa les receptes de sempre, proposa esmorzars de forquilla i ganivet, i els seus menús destaquen per la qualitat culinària i la qualitat dels productes. En el seu receptari particular, el bolet hi té un paper destacat, com a protagonista o com a acompanyant. I ell mateix és un boletaire experimentat. Ara aquest coneixement l’ha aplegat en el llibre ‘La cuina dels bolets’ (Ara Llibres). Aquesta edició il·lustrada inclou receptes, maridatges, consells de conservació i també passejades i rutes per les zones boletaires més estimades i conegudes del cuiner. Sergi de Meià proposa als lectors: ‘Viatjarem per tot el territori català, el País Basc, Dinamarca i molts paratges més que signifiquen molt en la meva història com a cuiner i caçador de bolets.’ ‘Bolets. Minireceptari’ Mariona Quadrada Cossetània edicions Apareixerà a l’octubre Incloem en aquest recull un nou volum de cuina de Mariona Quadrada, que encara no és a les llibreries, però que apareixerà a l’octubre: ‘Bolets. Minireceptari’. Aquesta cuinera i mestra de cuiners no és la primera vegada que ofereix un receptari de bolets: dins la col·lecció ‘Amb gust de Mediterrani’, Quadrada ha publicat ‘Bolets. La saó de boscos i prats’ a Cossetània, il·lustrat amb fotografies de Josep Borrell.

Summary: Arriben nous llibres per conèixer, reconèixer i cuinar els bolets


El diputat de Catalunya Sí que es Pot i membre de Podem Joan Giner va participar aquest cap de setmana passat en una conferència i debat a la Universitat Anticapitalista de Segovia. Hi va parlar del procés constituent català, de la posició de la seva formació en relació amb la independència i de per què no veia que el RUI fos una bona eina, entre més qüestions. Alguna de les afirmacions que va fer a la seva intervenció va aixecar polseguera a Twitter, arran de la difusió que va fer el compte @KasperJuul_0 de fragments de vídeo de la conferència. En un d’aquests, el més polèmic, se sentia com Giner parlava de les dues Catalunyes que tornaven a néixer: ‘La Catalunya catalana i la dels immigrants, treballadors de les perifèries de Catalunya. I resulta que probablement nosaltres som una part de la culpa d’aquesta creació.’ Heus ací el fragment de vídeo: Giner (CSQEP, 27/08/2016): "Están empezando a nacer las dos Cataluña" y "somos parte de la culpa de esta creación". pic.twitter.com/quVS4vQxBo — Kasper Juul (@KasperJuul_0) August 28, 2016 Giner va dir després, també a Twitter, que en aquella conferència no deia que hi hagués dues Catalunyes, sinó que calia evitar que sorgissin. I per demostrar-ho va publicar un fragment més ampli de l’explicació… No parlo de dues Catalunyes, parlo de com evitar q això es produeixi. Tall complet del vídeo deslloriga el malentès pic.twitter.com/wpUutmQxrW — Joan Giner (@giner_joan) August 29, 2016 … i el vídeo complet de tot l’acte: Com arriba Giner a parlar de les dues Catalunyes? A la conferència, el diputat de CSQP reitera la crítica que ja va fer al començament de la legislatura del discurs de la coalició en campanya sobre la qüestió nacional. D’una banda, repeteix que el caràcter plebiscitari del 27-S els va perjudicar, però assumeix que ‘no es pot girar l’esquena’ a un moviment de masses com l’independentista. Diu: ‘A Catalunya som en un moment més pre-revolucionari que a l’estat espanyol. Perquè hi ha una massa de gent que fa política al carrer, ens agradi o no la seva intenció política. Girar l’esquena a això, a aquesta gent que diu que vol constituir, fer alguna cosa, és posar-te de fre d’un moviment social. Qualsevol persona d’esquerres no ha de ser un fre, sinó participar en això.’ No hi ajuda, segons ell, el fet d’haver alimentat discursivament la imatge de les dues Catalunyes, que és justament com va fer Pablo Iglesias durant la campanya del 27-S i que tan mal favor va fer a CSQP. ‘Comencen a tornar a néixer les dues Catalunyes: la Catalunya catalana i les Catalunyes dels immigrants, els treballadors de les perifèries. I resulta que probablement nosaltres som una part de la culpa d’aquesta creació de les dues Catalunyes’, deia Giner, preguntant-se: ‘Fins a quin punt el fet de reivindicar tant la perifèria contra el centre i l’actuació que hem tingut com a CSQP almenys a la campanya ha fet reforçar la idea de les dues Catalunyes. Hem de pensar molt bé perquè, si al final dividim la gent amb la nostra tesi nacional, farem un flac favor a la classe treballadora i podríem dir que és reaccionari participar en aquesta mena de tesis.’ I en una referència als missatges d’amor d’Iglesias i companyia (‘estimem Catalunya!’), afegia: ‘És important que els “compas” de l’estat espanyol tinguin cura de nosaltres i ens estimin molt, però hem de construir unes tesis pròpies que permetin de construir un relat únic per a Catalunya, i comencem a pensar en un relat a partir del 26-J, que és el catalanisme popular.’ En aquest relat nou, Giner defensa el gest d’Ada Colau d’anar a la manifestació independentista de la Diada convocada per l’ANC i Òmnium; un gest ‘per a allargar la mà a l’independentisme que vol construir ponts amb nosaltres.’ Joan Giner veu el perill de quedar (ell i el seu partit amb el seu relat) presoner de dos vectors: el de caure en la distinció de les dues Catalunyes, cosa que considera reaccionària; i el ‘d’assumir que la direcció del període constituent serà portada per a la màfia, la casta, el règim català, els fills del pujolisme i els capitalistes, els nostres enemics’. Això també ho veu reaccionari. Finalment, desdenya el RUI, perquè considera que seria una repetició del 9-N i la meitat dels catalans no se sentiria interpel·lada, i veu la CUP i ERC, i fins i tot ‘el PSOE’, de potencials aliats per a canviar la correlació de forces que governen a Catalunya, i dur a terme un procés constituent alhora, o abans, que es convoqui un referèndum. I desestima la unilateralitat perquè no veu que ara hi hagi prou base social per a emprendre-la. Entra en una certa contradicció, perquè es pregunta a si mateix: ‘Si no podem fer un RUI perquè la meitat de la població no s’hi sent interpel·lada, doncs què fem? Si nosaltres som capaços de guanyar unes eleccions a Catalunya, que ens voti més d’un 30% de l’electorat i tenim molta referència a les perifèries de Catalunya, perquè no ho provem nosaltres, de fer un RUI?’ I acaba dient: ‘No tenim prou força’, passant per alt que aquesta força, sumada a la que podrien representar els partits independentistes, sí que podria ser suficient, majoritària. ¿Y por qué los comunes no refuerzan un RUI con su "influencia en las periferias"? "No tenemos la fuerza suficiente". pic.twitter.com/9Ne4EZIIzS — Kasper Juul (@KasperJuul_0) August 28, 2016

Summary: Com va arribar a parlar Joan Giner (CSQP) de les dues Catalunyes?


L’aturada de la liquidació del Diplocat un cop retirada l’aplicació de l’article 155 i constituït el govern de Quim Torra, permetrà en un futur immediat la recuperació de l’acció exterior catalana. Josep Borrell, ministre espanyol d’Afers Estrangers, en una entrevista a la COPE, ha explicat que ‘no es pot prohibir’ el Diplocat, car ‘no contravé cap norma’ i ha recordat que altres comunitats autònomes disposen d’organismes que es dediquen a aquesta activitat. Borrell, tanmateix, ha avisat que estaran alerta per qualsevol fet contrari a la llei espanyola. ‘No hi hauria base jurídica ni capacitat per prohibir-lo si les coses funcionen amb normalitat, si no ja veurem’. Segons la portaveu del govern català Elsa Artadi, com que ‘no el van poder aturar per la via judicial’, el consorci no ha perdut la personalitat jurídica i, per tant, ‘el procés de liquidació no va finalitzar’. Aviat es convocarà el ple del patronat, el qual presidirà el president de la Generalitat, Quim Torra, tal com va avançar ahir VilaWeb. El Diplocat era format per institucions públiques —com la Generalitat de Catalunya, les batllies de Barcelona, Girona, Lleida, Tarragona i Vielha e Mijaran—, entitats de l’àmbit financer i empresarial —com la Federació Catalana de Caixes d’Estalvis, el Consell de les Cambres de Comerç, Indústria i Navegació de Catalunya, la PIMEC, i Foment del Treball Nacional—, entitats de l’àmbit social, sindical i esportiu —com la Taula d’Entitats del Tercer Sector Social de Catalunya, CCOO, l’UGT, el FC Barcelona— i universitats, escoles de negocis i centres acadèmics.

Summary: Josep Borrell reconeix que no pot tancar el Diplocat


El PSOE ha ofert a Miquel Iceta de presidir el senat espanyol, cambra en què té majoria absoluta després de les eleccions del 28 d’abril. Iceta no és pas senador, de manera que ha de ser designat pel Parlament de Catalunya en substitució d’un altre senador. Avui mateix, José Montilla ha presentat la renúncia al seu escó al senat espanyol i ha avalat la candidatura d’Iceta. Fonts del partit expliquen que ara caldrà seguir els tràmits prevists perquè el parlament el designi senador autonòmic. La junta de portaveus del parlament ha refusat de fer-ho urgentment i ha passat la votació a la setmana entrant. Iceta hauria de ser designat abans de la constitució del senat, el 21 de maig. El president del grup parlamentari d’ERC, Sergi Sabrià, està molest d’haver-se assabentat de la decisió per la premsa. Per això ha avisat que no hi donaran suport. Tanmateix, ha dit que intueix que el PSC ja deu tenir pactats els vots favorables, en referència a Ciutadans. Però Ciutadans ha criticat la proposta de Sánchez i ha dit que la presidència d’Iceta seria una concessió a l’independentisme. Per una altra banda, la diputada de JxCat Gemma Geis ha evitat de dir què votaria. L’executiva del PSC ampliada amb els primers secretaris del partit ha validat la proposta del president espanyol en funcions, Pedro Sánchez. Iceta, a més de presidir el senat, pretén continuar exercint com a secretari primer del PSC i com a diputat al parlament.

Summary: Sánchez proposa Miquel Iceta de president del senat espanyol


Buscar feina a través de les aplicacions del mòbil pot facilitar aquesta tasca sovint tan angoixant. La majoria de pàgines web que concentren centenars d’ofertes disposen d’aplicacions, tenir-les al mòbil pot facilitar la recerca: permet repassar les ofertes noves en qualsevol moment i rebre les alertes de les ofertes que es corresponen al tipus de feina que s’està cercant. Ací podeu trobar les cinc aplicacions més utilitzades: —Indeed. És una de les aplicacions més valorades pels usuaris (4,1). Es tracta d’un metabuscador, les cerques es fan a partir d’altres pàgines que contenen ofertes. Amb aquesta aplicació es pot postular a una oferta a través del currículum propi o bé es pot crear al perfil d’usuari. A través del GPS del mòbil pot cercar feines segons la ubicació en cada moment, una opció molt útil, ja que compta amb una xarxa internacional. Permet seguir empreses per rebre immediatament les ofertes que publiquen, guardar les més interessants per postular-hi més tard i, a diferència de moltes altres aplicacions, permet veure l’avaluació de l’empresa que en fan els empleats. —LinkedIn Job Search. La xarxa social amb perfil professional també té la seva aplicació i no es queda enrere, és una de les més ben valorades (4,3). Funciona de manera molt senzilla amb un buscador on cal posar la feina que s’està buscant i la localització on es vol trobar. També inclou alguns filtres, com per exemple buscar les més recents. Segurament el millor que té és la privacitat: per aquells que ja tinguin un perfil a Linkedin poden utilitzar aquesta aplicació sense fer-ho públic, un tema clau per aquells que vulguin canviar de feina. També permet rebre notificacions. —Infojobs. L’aplicació de la pàgina web més coneguda reuneix les mateixes qualitats que la pàgina i obté molt bona puntuació (4,2). Les cerques es poden fer per perfil professional, província, estudis i tipus de contracte. També permet seguir l’evolució de les candidatures, amb l’aplicació es pot tenir una visió general de què està passant amb les diferents feines on s’ha postulat. També permet activar una notificació quan l’empresa llegeix el currículum presentat. —Job Today. Encara que no obtingui tan bona puntuació (3,9) i no disposi de pàgina web, l’aplicació de Job Today triomfa entre els més joves i recull feines del sector serveis: cambrer, comercial, esteticient, repartidor, perruqueria, etc. A diferència d’altres aplicacions permet la conversa directa entre el demandant i l’ofertant a través d’un xat.

Summary: Les aplicacions més utilitzades per a buscar feina


L’estat espanyol ha detingut, aquest agost, dos opositors d’Erdogan per extradir-los a Turquia, tot i haver estat denunciats amb proves sense fonament i també malgrat l’oposició de diversos estats i la societat civil. Les bones relacions i la col·laboració del govern Rajoy amb el règim turc, com més va més autoritari, contrasta amb les relacions de Turquia amb els altres estats europeus. Dos ciutadans comunitaris detinguts a l’estat espanyol Dos dies després de l’atemptat de Barcelona, el 19 d’agost, va ser detingut a Granada l’escriptor Dogan Akhanli, de nacionalitat alemanya però d’origen turc. La Interpol n’havia emès una ordre internacional d’arrest arran de la petició de les autoritats turques. L’escriptor, resident a Colònia des de 1992, és crític amb Erdogan i ha apel·lat a la democratització de Turquia, a més d’haver defensat la memòria del genocidi armeni per part de l’imperi Otomà, principalment amb la trilogia Kayıp Denizler (Els mars que han desaparegut). El genocidi armeni és un tabú, a Turquia. L’endemà de la detenció va ser posat en llibertat condicional tot esperant de resoldre’s l’extradició, ordenada arran de l’acusació sense fonament de la qual va ser absolt el 2011 i que ha estat oberta posteriorment. Dues setmanes abans, el 3 d’agost, havia estat detingut a l’aeroport de Barcelona Hamza Yalçin, periodista amb nacionalitat sueca des del 2006. És acusat d’haver insultat el president Erdogan i de tenir vincles terroristes, fet que nega categòricament. El periodista va escriure un article en què retreia a Erdogan de dur el país cap a una dictadura i d’haver-se inventat el cop d’estat. Actualment és a la presó de Can Brians I, pendent que Turquia en sol·liciti formalment l’extradició. Si no ho fa en un termini de quaranta dies, que acaba l’11 de setembre, el periodista serà posat en llibertat. Yalçin no ha estat a Turquia des del 1998 i aquesta detenció és relacionada amb la campanya que Erdogan va començar el 2014 contra periodistes i mitjans de comunicació. Si rep la reclamació del govern turc, el govern espanyol té un termini de quinze dies per a decidir si continua el procés d’extradició o no. Si el continua i el reclamat no hi està d’acord, s’obre un procediment que acaba amb un judici d’extradició. A petició del fiscal, el jutge el va enviar a la presó perquè va considerar que no tenia arrelament. Ho va fer el magistrat de l’Audiència espanyola Ismael Moreno-Chamarro. Aquest jutge, ex-policia franquista, és conegut per haver investigat per sedició i rebel·lió l’ANC i l’AMI i per sedició el regidor de la CUP Joan Coma, i també per haver perseguit un grup de titellaires andalusos. L’estat espanyol, amb Turquia i contra Europa La detenció del ciutadà alemany Dogan Akhanli ha desfermat tot de critiques des d’Alemanya. El setmanari Der Spiegel ho considerava un moviment turc i va publicar una notícia titulada ‘El llarg braç d’Erdogan’. L’oposició a l’extradició ha unit tots els partits alemanys, fins i tot la cancellera, Angela Merkel, i el líder socialdemòcrata, Martin Schulz, i ha fet que hi intercedeixi el ministre d’Afers Estrangers, que ha demanat que no es faci cap pas sense l’opinió germànica. Així mateix, el canceller austríac, Christian Kern, ha anunciat que demanaria a Rajoy que rebutgés l’extradició a Turquia dels dos escriptors d’origen turc detinguts, perquè dubta que els respectin les garanties jurídiques. Hamza Yalçin ha rebut el suport de partits catalans, el Departament d’Afers Exteriors de la Generalitat, l’Ajuntament de Barcelona, el Síndic de Greuges i tot d’associacions que han condemnat la detenció. El col·lectiu Alerta Solidària, l’organització antirepressiva de l’esquerra independentista dels Països Catalans, s’ha fet càrrec de la defensa legal del periodista. La detenció dels dos opositors no és pas cap cas aïllat en la col·laboració turco-espanyola. Tots dos estats tenen un acord bilateral en matèria penal. El 2013 va ser detingut a Còrdova Bahar Kymyongur, activista turco-belga reclamat pel règim d’Erdogan, que acusava de pertànyer a una ‘organització terrorista’, per bé que hom creu que va ser detingut per unes protestes al Parlament Europeu contra el ministre d’Afers Estrangers turc l’any 2000. L’estat espanyol també va detenir l’any passat nou membres d’una xarxa de suport a la guerrilla kurda. La situació contrasta amb la posició alemanya, que no ha donat resposta als 4.500 dossiers d’extradició enviats pel govern turc a Berlín. Les relacions entre tots dos governs són especialment dolentes. Per una altra banda, el govern francès fins i tot ha tipificat de delicte la negació del genocidi armeni. Les males relacions dels estats europeus amb Turquia es van evidenciar a l’abril, quan els Països Baixos van denegar l’entrada tant del ministre d’Afers Estrangers turc com de la ministra de Família, cosa que va fer que Ankara ‘convidés’ l’ambaixador neerlandès a no tornar-hi ‘durant una temporada’ i que Erdogan qualifiqués els Països Baixos de ‘nazi i feixista’. Merkel va actuar de manera similar perquè considerava inadequat ‘d’exportar una campanya electoral’, fet que Erdogan va qualificar de ‘practiques nazis de Berlín’. També Àustria i Suïssa van impedir visites similars. El Parlament Europeu va votar al juliol de suspendre les negociacions d’adhesió de Turquia de manera immediata. Fins i tot l’OTAN ha advertit el govern turc que ha de respectar l’estat de dret, arran de la suspensió de 9.103 agents de policia després del referèndum de l’abril, una votació plena de sospites, que encara va acabar donant més poder a Erdogan. El suport de Rajoy a Erdogan L’actitud del govern espanyol és totalment diferent: és uns dels principals estats que donen suport a l’adhesió de Turquia a la Unió Europea. El febrer del 2014, quan Erdogan ja era acusat de corrupció i autoritarisme, Rajoy va visitar l’estat turc i va fer de teloner d’Erdogan en un míting de la campanya de les eleccions locals, davant cinc mil persones, coincidint amb la inauguració d’una línia de metro, feta per una empresa catalana. Després de l’intent de cop d’estat, el govern espanyol també va mostrar suport ampli a Turquia. Va defensar ‘l’ordre constitucional’ i, a més a més, va expressar que comptava amb Turquia com un ‘país amic i aliat’. Els drets humans, en perill Arran de les dues detencions, la revista Vocal Europe acusa les autoritats espanyoles, particularment la policia, de no ser conscients de la manca d’estat de dret a Turquia: ‘Són més aviat ignorants, distants i rígids en relació amb els casos anteriors. Tendeixen a creure les autoritats turques, fins i tot quan menteixen tan sovint, sense cap noció de justícia ni cap prova.’ El Defensor del Poble espanyol ha recordat que el Conveni Europeu dels Drets Humans va ser suspès fa més d’un any a Turquia. Tot i això, des del 2009, Espanya i Turquia tenen un tractat bilateral en matèria penal. Tal com recull la Plataforma en Defensa de la Llibertat d’Informació, des del cop frustrat del 2016 a Turquia, s’hi han tancat 177 mitjans de comunicació, hi han estat acomiadats 10.000 periodistes i treballadors dels mitjans, a 778 periodistes més els han retirat el carnet de premsa i 231 hi han estat detinguts, dels quals, 159 continuen empresonats. Turquia és l’estat amb més periodistes a la presó i Espanya col·labora en aquesta persecució. La majoria són perseguits per opinions o per haver criticat el govern, però sempre són acusats de donar suport a un grup ‘terrorista’, o pertànyer-hi, o insultar el president. La persecució de l’opinió no s’atura en els mitjans o els periodistes, sinó que, des del cop d’estat fracassat, 1.845 ciutadans han estat processats, acusats d’insultar el president, principalment a les xarxes, i divuit continuen a la presó. Aquests últims sis mesos, han detingut formalment 1.656 persones per publicacions a les xarxes, i des del març, més de 100.000 webs han estat blocades. A Turquia, fins i tot s’hi ha tancat la Wikipedia. La purga s’ha estès a tot l’estat. En el sector públic, han estat acomiadats 140.000 funcionaris turcs, dels quals 40.000 eren professors, acusats principalment de ser seguidors de Fethullah Gülen, que assenyalen com a instigador del cop d’estat. El govern encara manté detinguts 40.000 treballadors públics, dels quals 10.000 són policies, 7.000 soldats i 168 generals, i 2.000 són jutges i fiscals. Aquesta purga permet a Erdogan de modelar l’estat a plaer, expulsant-ne els treballadors públics menys afins a les seves polítiques. El tomb d’Erdogan també ha implicat un canvi de discurs: d’un nacionalisme republicà laic, assentat per Kemal Atatürk, a un nacionalisme turc, otomà i islamista, en què no hi ha espai per a les minories. Després del cop d’estat, l’únic partit exclòs de les reunions per a respondre als fets va ser el tercer partit en escons, el progressista i pro-kurd Partit Democràtic dels Pobles (HDP), tot i haver signat la declaració de condemna del cop aquella mateixa nit. Segons que explica el diputat armeni de l’HDP Garo Paylan a VilaWeb, a començament d’any havien estat detinguts deu mil membres del partit, dels quals cinc mil continuaven empresonats, inclosos tretze diputats i prop d’un centenar de batlles. Però, tot i aquesta repressió, continuen endavant. El parlament turc ha aprovat aquest estiu la prohibició de l’ús dels termes ‘genocidi armeni’, ‘Kurdistan’ i ‘terres kurdes’, i també de dur pancartes a l’Assemblea Nacional. Llaços amb Estat Islàmic El govern turc havia estat acusat molt sovint de col·laborar amb Estat Islàmic en canvi de beneficis i mentre Estat islàmic s’enfrontava amb els kurds. Però aquests darrers temps la posició ha anat canviant. Erdogan s’havia negat reiteradament a participar en la coalició contra Estat Islàmic, ja que era qui evitava l’expansió dels kurds –que havien declarat una regió autònoma– i contenia la influència xiïta. Els atacs turcs a les forces kurdes, que s’oposaven a Estat Islàmic, eren constants, i també la permissivitat en la venda d’armes i en el pas per la frontera de camions carregats de petroli, que servien per a finançar l’organització gihadista. El govern rus, fins i tot, va acusar l’entorn d’Erdogan de lucrar-se en la compra d’aquest petroli de contraban. Alguns mitjans també van denunciar el lliurament d’armament i explosius mentre encara es mantenia oberta la frontera. Cedint a les pressions dels Estats Units, Turquia va tancar els punts fronterers i va permetre als Estats Units l’ús de les bases conjuntes en territori turc per a bombardar Estat Islàmic, fet que va portar a un tomb en l’actitud dels gihadistes envers Turquia. El 28 de juny de 2016, hi va haver el primer atemptat suïcida contra la població turca (no kurda) a l’aeroport d’Istambul, que va causar 45 morts i 239 ferits. Va ser a partir d’aquell moment que Turquia va començar a actuar, conjuntament amb Rússia, contra Estat Islàmic. El 24 d’agost de 2016, va començar l’operació ‘escut de l’Eufrates’, juntament amb l’Exèrcit Lliure Sirià, la primera intervenció militar directa turca en territori de Síria. Així i tot, gran part de l’atac ha anat focalitzat als kurds, que han vist com les seves posicions eren atacades amb més duresa que no pas el territori controlat per Estat Islàmic. Turquia ha estat utilitzat com a contenció de refugiats i Europa s’ha aclucat d’ulls en les constants violacions dels drets humans i les irregularitats electorals, mentre Erdogan va fent créixer el seu autoritarisme i la repressió contra l’oposició. Però la seguretat dels crítics i asilats en les democràcies europees era un límit. Sembla que l’estat espanyol, fem aliat de Turquia, l’ha traspassat.

Summary: L’estat espanyol col·labora amb Turquia, tot i la violació de drets humans


La Xina i els Estats Units han aconseguit un acord inicial per resoldre les seves diferències comercials, a més d’altres qüestions com les transferències tecnològiques, serveis financers i la protecció de la propietat intel·lectual, i que suposarà que finalment no siguin aplicats els aranzels creuats que ambdues potències tenien previst imposar-se respectivament a partir del diumenge. Diversos representants del govern xinès han anunciat avui en conferència de premsa que l’acord sobre el context per a la primera fase d’un tractat comercial amb els Estats Units inclou el compromís nord-americà de retirar els aranzels addicionals impostos a les exportacions xineses, mentre que el gegant asiàtic augmentarà les seves importacions de productes energètics i agrícoles nord-americans. ‘Amb l’acord de primera fase EUA s’ha compromès a revertir part dels aranzels aplicats a productes xinesos i a ampliar les exempcions per a les exportacions xineses’, ha assenyalat Wang Shouwen, vice-ministre de Comerç de la Xina, afegint que Pequín ‘no introduirà els aranzels que anaven a aplicar-se des del 15 de desembre’. Els funcionaris xinesos, no obstant això, van declinar oferir detalls sobre l’abast de l’acord entre les dues potències, així com dels aranzels que serien retirats, apuntant que el pacte encara està ‘en fase de revisió’ i no es farà públic fins més endavant. El president dels EUA, Donald Trump, per la seva banda ha indicat que es tracta ‘d’un acord molt gran de primera fase’, afegint que la Xina ha acordat fer ‘molts canvis estructurals i compres massives de productes agrícoles, energia i béns manufacturats’, tot i que ha recordat que els aranzels del 25% s’aplicaran, al costat del 7,5% sobre la resta. ‘Els aranzels de penalització fixats pel 15 de desembre no s’aplicaran pel fet que vam fer el tracte’, ha anunciat el president nord-americà a Twitter. ‘Començarem les negociacions sobre l’Acord de la fase dos immediatament, en lloc d’esperar fins a les eleccions del 2020. És increïble per a tothom. Gràcies!’, ha postil·lat.

Summary: La Xina i els EUA arriben a un acord que frena la imposició de nous aranzels


El Sindicat de Treballadors de l’Ensenyament del País Valencià (STEPV) ha exigit al Partit Popular en un comunicat que ‘deixe de fer un ús partidista de l’ensenyament’, davant la iniciativa que van anunciar els populars perquè les famílies puguen denunciar i posar en coneixement l’existència ‘d’elements catalanistes a les aules’. STEPV també ha destacat que recentment va defensar la professionalitat del professorat valencià davant ‘acusacions interessades d’adoctrinament en diversos centres educatius per part de partits polítics com el PP, entitats de la seua esfera ideològica i determinats mitjans de comunicació’. Però ara, amb la campanya que va anunciar la portaveu d’Educació del grup popular a les Corts, Beatriz Gascó, el sindicat considera que el PP ‘ha creuat una línia roja en plantejar una campanya de caça de bruixes cap al professorat i els centres educatius’. L’objectiu, a parer seu, ‘desgastar el govern del Botànic fent un ús partidista, novament, de l’educació’. ‘Ha estat el PP valencià qui, històricament, ha usat l’educació per als seus interessos polítics i ideològics’, subratllen des de STEPV, per posar com a exemple que ‘Tot el món recorda perfectament la iniciativa de l’exconseller Font de Mora en 2009 d’impartir Educació per a la Ciutadania en anglés, perquè el PP no estava d’acord amb aquesta assignatura’. Un fet que ‘va provocar les mobilitzacions més multitudinàries de la comunitat educativa abans de les retallades de 2012 i següents’. ‘També va ser Font de Mora qui va expedientar el director de l’IES Las Norias de Monforte del Cid per haver permés que es col·locara un cartell del conseller cap per avall enmig d’aquelles protestes’, un expedient que ‘va ser aixecat dos anys més tard pels tribunals de justícia ‘, recorden des de l’organització docent. ‘Filó d’or’ a l’anticatalanisme ‘Ara, i en el context de la situació a Catalunya, el PP està veient un filó d’or electoral en la reactivació de l’anticatalanisme al País Valencià i no té cap escrúpol de fer servir de nou l’educació per als seus fins polítics’, asseguren des de STEPV, per a qui la postura dels populars ‘és d’una hipocresia sense límits’. Davant d’aquesta situació, la central sindical ha reiterat la seva defensa de ‘la professionalitat del professorat i el bon saber fer’ del cos docent valencià i ha posat els seus serveis jurídics a disposició de ‘aquelles persones que siguen perseguides ideològicament pel PP. El sindicat també ha anunciat que, paral·lelament, ha de convocar les accions que siguin necessàries per ‘posar fi a aquesta cacera de bruixes’, alhora que ha exigit una resposta ‘contundent i efectiva’ des del govern valencià.

Summary: El STEPV avisa al PP que no tolerarà ‘cap campanya d’agressió al professorat i a l’escola’


El conseller i diputat per la llista d’Esquerra al Parlament de Catalunya Toni Comín és a l’exili a Lovaina, on viu amb la parella i la filla, que ja ha començat a parlar en neerlandès. Ell continua vinculat al Consell de la República, i segueix al detall la política catalana, les negociacions pel pressupost, les disputes entre partits independentistes i les eleccions municipals. VilaWeb ha parlat per telèfon amb el senyor Comín i se l’ha trobat, com sempre, contundent, de mirada lliure i pendent de l’actualitat. —Toni Comín donaria suport al pressupost del PSOE? —Jo crec que no es pot votar a favor del pressupost per la raó òbvia i evident que Pedro Sánchez no ha demostrat cap canvi d’actitud. La qüestió és: el govern del PSOE és fora del marc mental franquista o no? És fora del marc en què hi ha atrapats els partits de la dreta i el Tribunal Suprem? Té clar, el PSOE, que s’ha d’aturar la persecució judicial, i entén que la solució de Catalunya és la mateixa que la d’Escòcia? Nosaltres volem que els socialistes espanyols es comportin com Cameron. Ho fan? Si resulta que tenim davant un govern que és incapaç de desmarcar-se d’aquest marc mental franquista, per por, per càlcul electoral, per mandra, per inèrcia, no té cap sentit que nosaltres hàgim de donar suport a un pressupost. —No sé si tenen marge. Segons el CIS, i com recordava Joe Brew, a Espanya un espectacular 20% de la gent vol un estat sense autonomies. Un 12%, menys autonomia. I només un 5% accepta el dret de les autonomies a la independència. El 40%, statu quo. Dades que no inclouen Catalunya. Quin marge té? —El drama de la política espanyola és un drama cultural. Des del franquisme, i en nom de la lluita antiterrorista, s‘ha mantingut una idea de la unitat d’Espanya pre–democràtica. I aquest és el fonament més profund de la cultura política espanyola: la unitat d’Espanya és sagrada i està per sobre dels drets civils i polítics. D‘això que passa avui, jo en responsabilitzo molt el PSOE de Felipe González de 1982. Allà hi havia una oportunitat històrica i es va desaprofitar. Van ser uns grans irresponsables. Van desaprofitar l’oportunitat, als anys vuitanta, de desfranquistitzar no tan sols les institucions sinó la cultura política dels ciutadans d’Espanya. —I la política catalana, com la veieu actualment des de Lovaina? —Dins l’independentisme encara hi ha qui està massa condicionat per la lluita per l’hegemonia. Això és un problema. I jo, des del principi, m’he manifestat molt clarament. La lluita per l’hegemonia ara no toca. Aquesta lluita, des del 27-O, hauria d’haver quedat suspesa fins a nou avís. Ara toca unitat estratègica. Però hi ha qui pensa que les travetes encara són importants, perquè debiliten l’equip rival. Doncs, per a mi, la resta dels independentistes no són rivals. Són aliats. Jo sóc a la llista d’ERC al Parlament de Catalunya i els meus aliats es diuen CUP i Junts per Catalunya. Tenir-los d’aliats no em fa menys d’Esquerra. I jugar a l’aliança amb aquests sectors no em fa ser menys diputat de les llistes d’ERC. Ni em fa traïdor de res. —A què us referiu? —No donava crèdit quan he sabut que a Catalunya hi ha gent que considera que Comín ha traït Esquerra perquè té bona relació amb els altres actors, particularment amb Junts per Catalunya, particularment amb Carles Puigdemont. Primer, em pensava que era broma. Que jo sàpiga, Puigdemont no és el meu enemic. És el meu aliat. Per altra banda, hi ha la unitat estratègica. I quan analitzes els documents polítics de les organitzacions i els partits, són més a prop que no pugui semblar. —Per exemple? —Ningú no renuncia a la via unilateral, tothom entén que com més siguem, millor; tothom entén que no podem aturar-nos i hem de continuar endavant; tothom entén que després de les sentències s’haurà de fer alguna cosa. És a dir, les diferents estratègies són més a prop que no sembla. Ara bé, la unitat estratègica demana objectius concrets. Específics. Per exemple, fer un referèndum el primer d’octubre. Allà, estàvem tots alineats: CUP, ANC, Òmnium, PDECat, ERC. Per tant, si hi hagués una proposta molt evident, molt evident, molt evident, la unitat estratègica ja la tindríem aquí i cauria pel seu pes. Aquesta vegada, d’idees n’hi ha unes quantes, però sembla que cap no és prou indiscutible perquè s’acabi d’imposar tota sola. Comín i Alba Vergés, en una imatge d’arxiu. —Parlem del govern Torra. Quina valoració en feu? —Al president Torra li agraeixo molt que sigui qui diu més clarament, i obertament, que la independència no es pot guanyar des de les institucions i prou. I que això només es pot guanyar des de la mobilització ciutadana. I que la mobilització ciutadana té un cost altíssim per a la gent. I la gent ho ha de saber. I després, la gent ha de decidir. La nostra obligació no és dir a la gent què ha de fer. Però sí dir-li quin és el preu de la independència. El preu real. De manera crua i clara. I no tenim la valentia de dir-ho. El president Torra és dels més clars, perquè parla de sacrificis. Hem de dir a la gent que si volem la independència, caldran sacrificis. I si no els voleu fer, hi teniu dret, però no hi haurà independència. Si la gent no vol fer sacrificis, no hi haurà independència. Per desgràcia, a Espanya la independència no es fa votant en una urna. A Espanya, no. Pel que dèiem abans. Jo al president Torra li agraeixo moltíssim aquesta valentia. Aquesta és la paraula. Valentia. Que és justament per això que rep crítiques. Que si és un radical, que si crida a no sé què. No. Diu clarament quin és el preu de l’objectiu que la gent diu que té. I després, que la gent ho consideri. No direm què ha de fer. Però sí que hem de ser clars. Tu vols la independència? Doncs això té un cost. —I pel que fa al govern? —Pel que fa a la gestió del govern Torra, passa allò que vaig dir. Tenim un govern efectiu, sí. Però no podem generar expectatives que després no es poden complir. Ho vaig posar per escrit. El govern de la Generalitat, un cop investit, tindria una funció fonamentalment defensiva. És a dir, evitar que el govern el tinguin els altres i desmuntin la mica d’autonomia que tenim. Però el govern no pot satisfer les expectatives del 21-D. El govern, per si sol, no té prou capacitat. —Passem al Consell de la República. —El Consell de la República és una idea que, tot i els dubtes, s’ha acabat imposant. Els escèptics ho són en privat. I els convençuts, en públic. Això passa perquè el Consell manté viu el mandat del primer d’octubre. La legitimitat i l’energia política que es van desencadenar aquell dia, si no les institucionalitzes, es van dissolent. Si em permeteu, el Consell és un tres en un. Per un cantó, el govern a l’exili per elevació. L’estat major per elevació. I un Diplocat per elevació. És les tres coses a la vegada. —Per elevació, què voleu dir? —Vol dir que si aquest país, després de la sentència, es posa dempeus, no és gens descartable que l’estat espanyol torni a reaccionar, novament, amb un 155. Qui serà aleshores el refugi, el representant de la voluntat d’una majoria de ciutadans de Catalunya? El govern imposat de Madrid o el Consell de la República? L’estat major, i amb perdó, és ara mateix l’espai que expressa millor la unitat de l’independentisme. Hi ha Esquerra, Junts per Catalunya, Poble Lliure, ANC, Demòcrates i hi volem afegir més actors. I és el Diplocat per elevació perquè el govern de la Generalitat té una acció exterior limitada per Madrid. Per l’estatut mateix. No pot anar pel món a fer alta diplomàcia i de manera oberta. El Consell, sí. Ara, però, hem de fer coses tan prosaiques com el reglament del Consell. Preparar un règim electoral, perquè la tardor que ve, a tot estirar, hem de fer unes eleccions a l’assemblea de representats. També hem de desplegar una estructura tècnica. Necessitem personal i crear l’administració del Consell. Treballem en això. I en tirar endavant alguns projectes. Els projectes estrella. Alguns d’importants. —Per exemple? —Un de gris, però que per a mi és bàsic. Hem de bastir un think tank, perquè ens falta base científica per a dissenyar l’estratègia política. És a dir, necessitem l’observatori de com evoluciona el suport a la causa catalana dins els països d’Europa. No en tenim dades. A Itàlia ens coneix un 3% o un 13%? I quants a favor? I això és treballar amb instituts de demoscòpia de diferents països. I l’altre vessant és parlar amb experts de dret internacional públic i filosofia política que acabin de consolidar el relat. I que es vegi clar que la nostra reivindicació és legítima. I legal. Aquí tenim una batalla. Perquè el problema que ens trobem en l’àmbit internacional és que veuen clar l’1-O (com us van pegar) però no tant el 27 d’octubre (vau fer una costa anticonstitucional). Hem de donar la volta al relat de l’anticonstitucionalitat del 27 d’octubre. I aquí necessitem filosofia política, juristes, dret internacional i constitucional. —Heu pensat a presentar-vos a les eleccions europees? —A mi, a les europees, m’agradaria una llista única encapçalada per Oriol Junqueras. Vaig dir-ho fa molts mesos. Com també ho han dit Carod-Rovira i tanta altra gent. I crec que té sentit que en aquesta llista hi hagi presos, en primer lloc, i exiliats. Però fixeu-vos que, probablement, tampoc no podríem agafar l’acta. La junta electoral central ja ha dit que hem d’anar a Madrid a recollir-la. —La vostra amistat amb Jaume Asens i la vostra feina a la Conselleria de Salut us converteixen en un dels independentistes amb més proximitat amb els comuns. Com els veieu, a Barcelona? —Els faria aquesta pregunta: Barcelona com a capital d’una República farà una societat més igualitària o menys? Més! No menystinc, ni de bon tros, la solidaritat que han mostrat amb els presos. Ni la denúncia que han fet de la repressió. Ni que van trencar amb el PSC pel 155. No menystinc res d’això. Però veig que a vegades encara discuteixen en el tauler de joc de l’eix nacional. Unionisme, independentisme i els qui es volen entremig. Tot legítim. Però és que, des de l’1-O, el taulell ja no és aquest. Ara és violència contra pau. En l’eix franquisme versus democràcia, en l’eix pau versus violència, els comuns, com els hereus del PSUC que són, han de ser inequívocs. I potser no ho són del tot. Quan miren tan de reüll la frontera electoral que tenen amb Ciutadans, per exemple, a Nou Barris, crec que no s’adonen que, potser sense voler-ho, posen al mateix nivell víctimes i botxins. Oi que hem dit que amb Vox no podem anar ni a la cantonada? Doncs amb els qui han avalat el 155, tampoc.

Summary: Toni Comín: ‘Puigdemont no és el meu enemic, és el meu aliat’


Us oferim ‘Arriba la nit i ‘Som persones’, interpretades per Txarango al Palau, amb la participació de Cesk Freixas i Màrius Serra.

Summary: Txarango al Palau de la Música


Segona jornada de la revolta. Avui les entitats sobiranistes ens han convocat al passeig de Lluís Companys, davant de l’edifici del Tribunal Superior de Justícia a migdia. Hi som puntuals i veiem com es pot muntar un escenari equipat amb tots els estris per a fer-se sentir en tan sols vint minuts. A les onze ja hi ha gent concentrada davant d’unes tanques instal·lades pels mossos d’esquadra que fan la vigilància de la mobilització. Gent gran i joves, pràcticament adolescents, comencen a entonar els clams habituals d’aquests dies. ‘És una urna; no mossega’, ‘vo-ta-rem’, ‘aquí comença la nostra independència’… Fotografia de VilaWeb. Hi ha una mena de cursa entre els més grans per ser a la primera fila d’unes tanques que tan sols serviran per a impedir que la multitud vagi a parar al carrer que separa l’edifici del passeig. La col·locació de l’escenari despista a més d’un perquè la primera fila també ha canviat de bàndol, com la por. Amb l’escala per enfilar-s’hi ja instal·lada, comencen a arribar polítics de tots els partits excepte del PP, Ciutadans i el PSC. Coscubiela tampoc no hi és. Potser ha pensat que hi aniria a la tarda. En canvi, hi podem veure una generosa representació de l’univers dels comuns i els ‘podems’ i companyia. Hi ha el diputat de Madrid Xavier Domènech, el regidor de Barcelona Jaume Asens, el secretari de la mesa del parlament Joan Josep Nuet, la diputada al parlament Jèssica Albiach, l’ex-diputat Companyon… També hi fan cap la presidenta Carme Forcadell, els eurodiputats Ramon Tremosa i Jordi Solé, l’ex-presidenta del parlament Núria de Gispert, la diputada Titón Laïlla, el vice-president Oriol Junqueras, el secretari d’Economia Pere Aragonès, el diputat Gabriel Rufián… També, evidentment, Jordi Cuixart i Jordi Sànchez, d’Òmnium i de l’ANC, respectivament. Fotografia de VilaWeb. Al cap de poca estona ja no cap ni una agulla al passeig. També cal dir que hi ha uns escenaris instal·lats per a La Mercè que deixen poc espai a la gent. Els Mossos d’Esquadra reforcen la seguretat per tots els costats i acaben tallant el trànsit per deixar encabir la gent que s’acumula als laterals. Fins que no han fet aquesta operació, els cotxes anaven passant i feien sonar la botzina i brandaven estelades i domassos a favor de la democràcia, provocant els aplaudiments i la cridòria dels assistents. Tot seguit, han començat els parlaments dalt de l’escenari. Han començat els presidents de l’ANC i d’Òmnium, exigint la llibertat dels detinguts i anunciant que no abandonarien aquell lloc fins que no ells fossin amb les seves famílies. Després ha parlat la presidenta Forcadell. Ha fet un discurs de compromís amb la democràcia i les institucions, i la cridòria dels manifestants s’ha intensificat. També ha parlat Pere Aragonès, que ahir va salvar-se d’una detenció que semblava cantada. El secretari d’Economia ha expressat el compromís del govern amb el referèndum de l’1 d’octubre i ha afirmat que votaríem. Els eurodiputats, Tremosa i Solé, han explicat l’impacte dels fets d’ahir a la premsa europea i internacional i la seva exigència que s’acabi el silenci europeu. Fotografia de VilaWeb. Joana Ortega i Irene Rigau han fet un parlament molt sentit. Ortega ha dit que ens volien enterrar, però que no sabien que som una llavor. De dignitat, de llibertat i de democràcia. Rigau ha parlat de la necessitat de mantenir el to amable i no violent de la revolta. A continuació, la torrencial Gabriela Serra ha fet ressonar el passeig amb la seva crida a construir una alternativa democràtica en una república independent. Finalment, ha estat el torn dels comuns amb la veu cantant de Xavier Domènech, i de Podem, amb Albano-Dante Fachin. L’expectació era gran entre un públic netament independentista, que volia sentir de primera mà les reaccions d’aquest univers polític després de l’intent de cop d’estat. I ningú no podrà dir que tant Domènech com Fachin no hagin deixat a un costat els matisos i les reserves que havien mostrat fins ara respecte del referèndum i no s’hagin posat al costat de la democràcia atacada. Fotografia de VilaWeb. Tot plegat, en una primera part de concentració que continuarà a la tarda després de la desbandada per a dinar. Fins a quina hora durarà? Hi passarem la nit? Els detinguts poden passar 72 hores detinguts sense passar pel jutge en virtut de la imputació dels delictes de sedició, que a l’estat espanyol preveu penes llargues de presó. Si la cosa compta des d’ahir al matí, podrien passar a disposició del jutge dissabte al matí. La Mercè ja haurà començat i la protesta i la festa es barrejaran. Que estrany tot plegat. Sigui com sigui, joves, grans i tots els del mig semblen disposats a no abandonar les places i els carrers del país mentre quedi cap presoner polític i no s’hagi pogut votar.

Summary: El pas endavant dels comuns, l’abast generacional i les consignes espontànies davant el TSJC


El jutge espanyol que investiga el cas Pujol, José de la Mata, ha cursat una nova comissió rogatòria a les autoritats andorranes perquè sospita que la família de l’ex-president de la Generalitat va amagar en bancs andorrans més diners que no s’han trobat amb les investigacions fetes fins ara. Ho ha avançat el diari El Mundo i ho ha confirmat a VilaWeb l’advocat de la família Pujol a Andorra, Jean Michel Rascagneres. L’advocat ha considerat la comissió rogatòria del jutge una ‘maniobra desesperada de distracció’ després de no haver pogut trobar proves que demostrin un suposat emblanquiment de capitals. Per a de la Mata el termini d’investigació del cas s’acabarà aquest setembre. Aleshores haurà de decidir si els envia a judici o si demana més temps per a investigar. Segons la justícia espanyola, els diners dels Pujol a Andorra provindrien del cobrament de comissions il·legals en canvi d’obra pública per part de l’antiga Convergència Democràtica de Catalunya. La família Pujol sempre ha mantingut que es tracta únicament d’un cas d’evasió fiscal. Andorra, cinc anys després del cas Pujol Demanda a quatre bancs andorrans Concretament, de la Mata va demanar dimecres a la justícia andorrana la documentació de tots els comptes que l’empresari, periodista i ex-director de la televisió pública andorrana, Francesc Robert, hagués tingut a les entitats Andbank, Crèdit Andorrà, Banc Sabadell d’Andorra i Banca Privada d’Andorra. Fos com a titular o apoderat. El jutge sospita que Robert, amic i soci de Jordi Pujol Ferrusola (el fill gran de l’ex-president), hauria emblanquit capitals de la família. De fet, l’Audiència espanyola el té encausat d’ençà del 2017 sota aquesta acusació. Tanmateix, sempre ha negat haver fet de testaferro de Pujol Ferrusola i haver emblanquit capitals de la família. La comissió rogatòria, a la qual ha tingut accés VilaWeb, demana informació exhaustiva dels comptes de Robert, entre la qual les transferències de diners, els ingressos les retirades i els destinataris dels moviments de fons. De la Mata ha enviat la petició a les autoritats andorranes després d’haver-li-ho sol·licitat el 24 de juliol la fiscalia anticorrupció espanyola. És la vint-i-dosena petició internacional que cursa pel cas Pujol. En l’escrit de la fiscal Belén Suárez, al qual també ha tingut accés VilaWeb, s’afirma que Pujol Ferrusola va fer servir sis comptes d’Anbank en què Robert constava com a titular, ‘cosa que significa que Jordi Pujol Ferrusola és titular de fons diferents dels que ja se sap quins són o bé n’ha estat’.

Summary: La justícia espanyola fa un últim intent de trobar més diners dels Pujol a Andorra


L’assemblea del PDECat ha rebutjat relaxar el quadre d’incompatibilitat de càrrecs institucionals i de partit i els consellers Miquel Buch i Damià Calvet no podran ser a l’executiva amb responsabilitats orgàniques. L’estructura del partit s’havia d’adaptar a l’anomenat pacte dels Lledoners, però la votació ha estat un primer revés per a la nova direcció que sortirà del congrés. L’executiva de Marta Pascal defensava que es mantingués el règim tal com estava, i ahir a la nit hi va haver un intens debat en comissió. Aquest matí s’ha traslladat al plenari, on hi poden participar tots els associats inscrits. Segons fonts presents a la votació, un 59% no ha volgut flexibilitzar el sistema. El plenari també ha aprovat mantenir la via unilateral al preàmbul dels estatuts per aconseguir la independència. La votació ha estat molt ajustada, i s’ha imposat aquesta opció amb un 47,9% a favor, segons fonts presents. La direcció de Pascal havia proposat treure’n la referència per evitar problemes amb el registre dels estatuts al ministeri de l’Interior. Però l’esmena que advocava per mantenir l’esment ha arribat viva fins al plenari i ha prosperat. Es mantindrà com estava: treballar per assolir l’objectiu de la república ‘sense renunciar a la via unilateral.’ Les dues ponències principals, la ideològica i l’organitzativa, han estat aprovades per una àmplia majoria. El 99,30% i el 92,89%, respectivament, hi han votat a favor.

Summary: Buch i Calvet no podran ser a l’executiva del PDECat


Els presos polítics i els exiliats enguny s’han vist forçats a viure Sant Jordi lluny de Catalunya. Així i tot, han dirigit missatges de felicitació de la Diada des de les xarxes socials. El primer va ser el diputat de Junts per Catalunya Jordi Turull, que es va avançar i ahir ja va fer arribar un missatge de felicitació de Sant Jordi: ‘Demà molt bona diada de Sant Jordi a tothom! Des d’Estremera, imaginant tots els racons de Catalunya plens de roses, llibres, civisme i amor, també hi seré. Blanca, Laura, Marta i mare no us puc donar la rosa però si el testimoni de la meva gran estima. Un petó ben fort!’ Demà molt bona diada de Sant Jordi a tothom! Des d'Estremera, imaginant tots els racons de Catalunya plens de roses, llibres, civisme i amor, també hi seré. Blanca, Laura, Marta i mare no us puc donar la rosa però si el testimoni de la meva gran estima. Un petó ben fort! pic.twitter.com/SFDyd89q2I — Jordi Turull i Negre (@jorditurull) April 22, 2018 També ha compartit amb els ciutadans el regal que altres consellers que són a Estremera li han fet: el llibre ‘Bon dia, són les vuit!’ del periodista Antoni Bassas. ‘No sabeu la il·lusió que m’ha fet! Gràcies!’, escriu. Missatge de Jordi Turull: "En Quim, en Josep, en Raul i l'Oriol m'han regalat un llibre per Sant Jordi: 'Bon dia, són les vuit!" d' @antonibassas. No sabeu la il·lusió que m'ha fet! Gràcies!" #elmeucosalapresoelmeucoracatalunya Ah! I visca el color groc! — Jordi Turull i Negre (@jorditurull) April 22, 2018 Ahir Jordi Cuixart va fer 43 anys i Òmnium Cultural va organitzar una jornada de concerts i activitats culturals contra la repressió a Santa Perpètua de Mogoda. Avui Cuixart felicita la diada de Sant Jordi amb un missatge acompanyat per família i amics. :’Avui, acompanyats d’un mar de roses grogues de dignitat col·lectiva. Cal que neixin flors a cada instant. Us estimo. #SantJordiGroc’ Missatge des de Soto del Real: Bona diada de #SantJordi2018: cultura, amor i llibertat que rememoro amb moments màgics com el de la foto. Avui, acompanyats d'un mar de roses grogues de dignitat col·lectiva. Cal que neixin flors a cada instant. Us estimo #SantJordiGroc pic.twitter.com/I4eMJpldd4 — Jordi Cuixart (@jcuixart) April 23, 2018 Jordi Sànchez, ex-president de l’ANC i diputat de Junts per Catalunya, anima a gaudir la festa, que l’any vinent confia viure en llibertat: ‘Sobretot, sortiu i gaudiu d’aquest Sant Jordi. Regaleu-vos llibres i roses. L’any que ve seré entre vosaltres, gaudint d’aquest dia tan especial llibertat.’ Sobretot, sortiu i gaudiu d'aquest #SantJordi. Regaleu-vos llibres i roses. L’any que ve seré entre vosaltres, gaudint d’aquest dia tan especial #llibertat pic.twitter.com/98CLLb8qAw — Jordi Sànchez (@jordialapreso) April 23, 2018 El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, ha publicat un missatge de felicitació pels tres Jordis empresonats. ‘Guanyarem la vostra llibertat, i amb ella, la de tot el país’, ha escrit. Per molts anys @jorditurull, @jordialapreso i @jcuixart, guanyarem la vostra llibertat, i amb ella, la de tot el país.#SantJordi2018⚘📚#FreeCatalanPoliticalPrisoners 🎗 pic.twitter.com/bB4GUPRgPF — Carles Puigdemont 🎗 (@KRLS) April 23, 2018 A banda, el president ha fet des de Berlín el tradicional missatge institucional de Sant Jordi, on ha recordat els presos i els exiliats, l’excepcionalitat i el caràcter obert de la jornada. El vice-president del govern, Oriol Junqueras, ha demanat als catalans que llegixin i estimin perquè ‘les dues coses us faran lliures.’ I afegeix: ‘Gaudiu de la diada de Sant Jordi.’ Junqueras des d'Estremera: Llegiu i estimeu perquè les dues coses us faran lliures. I avui, gaudiu de la Diada de Sant Jordi! — Oriol Junqueras 🎗 (@junqueras) April 23, 2018 Per la seva part, Joaquim Forn lamenta no poder celebrar com sempre Sant Jordi i demana de gaudir-lo i fer que sigui ‘cultura, civisme i reivindicació’. ‘Sant Jordi sempre ha estat la millor mostra del què som com a poble, la nostra essència’, diu. Sant Jordi sempre ha estat la millor mostra del què som com a poble, la nostra essència. Aquest any no el podré celebrar com sempre. Des de la presó us dic que gaudiu del dia i que sigui més que mai això: cultura, civisme i reivindicació.#SantJordi2018 — Joaquim Forn (@quimforn) April 23, 2018 Dolors Bassa, des d’Alcalà Meco, agraeix la calor humana que rep de la presó: ‘Fa dies que rebem precioses roses pintades de tots colors. Bona diada a tothom!’ Dolors B. : "Gràcies per fer que la diada de Sant Jordi arribi fins Alcalà-Meco. Fa dies que rebem precioses roses pintades de tots colors. Bona diada a tothom! " #SantJordi2018 — Dolors Bassa (@dolorsbassac) April 22, 2018 Raül Romeva, d’Estremera estant, escriu un missatge afectuós a la família: ‘Cadascú té el seu Sant Jordi. El meu és la meva família. Gràcies Diana, Elda i Noah per fer-me’l viure també a Estremera. I gràcies a totes i tots els que seguiu escrivint i enviant cartes; amb vosaltres el vivim cada dia.’ Raül: "Cadascú té el seu Sant Jordi. El meu és la meva família. Gràcies Diana, Elda i Noah per fer-me'l viure també a Estremera. I gràcies a totes i tots els que seguiu escrivint i enviant cartes; amb vosaltres el vivim cada dia." pic.twitter.com/55N7AOe0dv — Raül Romeva i Rueda (@raulromeva) April 22, 2018 Toni Comín, des de Bèlgica, ha enregistrat un vídeo explicant que la llegenda de Sant Jordi simbolitza el combat entre la llibertat i el totalitarisme. ‘Avui és un combat europeu, del qual els cas català és només un dels escenaris principals’, afirma. Feliç #SantJordi2018! Aquí la meva felicitació, a petició dels companys de l'@assemblea. Un missatge: el combat entre llibertat i totalitarisme -q la llegenda de Sant Jordi simbolitza tan bé- és avui un combat europeu, del qual el cas català és només un dels escenaris principals pic.twitter.com/RjZG18d3Bz — Toni Comín (@toni_comin) April 23, 2018 Clara Ponsatí, des d’Escòcia, dirigeix la seva felicitació als tres Jordis que són a presó: Jordi Turull, Jordi Cuixart i Jordi Sànchez. Jordis @jorditurull @jordialapreso @jcuixart ! pic.twitter.com/8gQpFnt1gB — Clara Ponsatí (@ClaraPonsati) April 23, 2018 La secretària general d’Esquerra Republicana, Marta Rovira, ha fet referència al seu exili a Suïssa i ha dit que és una Diada de Sant Jordi diferent perquè és la primera que passa lluny de casa. ‘Gaudiu d’aquest dia ple de llibres i amor. La cultura ens farà lliures. Bon Sant Jordi!’ Avui és una Diada de #SantJordi diferent, la primera que passo lluny de casa. Gaudiu d’aquest dia ple de llibres i amor. La cultura ens farà lliures. Bon Sant Jordi! — Marta Rovira Vergés🎗 (@martarovira) April 23, 2018

Summary: Els presos polítics i els exiliats feliciten Sant Jordi lluny de Catalunya


Ford invertirà quaranta-dos milions d’euros a la planta d’Almussafes (Ribera Baixa) en el marc de l’estratègia d’electrificació de la companyia, que inclou una instal·lació d’acoblament de bateries d’última generació i els nous models híbrids de l’S-MAX i el Galaxy. Així ho ha anunciat avui el president de Ford Europa, Stuart Rowley, després de visitar la factoria valenciana i després de mantenir una reunió amb el president de la Generalitat, Ximo Puig, en la qual també hi han participat els consellers d’Hisenda, Vicent Soler, Economia Sostenible, Rafa Climent, i Mobilitat, Arcadi España. Rowley, que ha arribat al Palau de la Generalitat en el nou Kuga híbrid endollable que ja s’ha començat a fabricar en la planta d’Almussafes – el primer model híbrid endollable que es fabrica a la planta -, ha destacat que gràcies a aquesta inversió, la planta valenciana serà el centre de producció d’automòbils de Ford que més models híbrids fabriqui a tota Europa.

Summary: Ford invertirà 42 milions d’euros a Almussafes per a nous models híbrids i l’acoblament de bateries


Tràmit fet. El ple del Parlament decidirà dimarts sobre la suspensió dels diputats amenaçats per Pablo Llarena i sobre el mecanisme perquè puguin delegar l’exercici dels seus drets. La comissió de l’estatut dels diputats ha aprovat aquest migdia que la cambra voti, primer, si els sis diputats amenaçats per Pablo Llarena han de ser suspesos i, després, si podran designar un substitut perquè exerceixi els seus drets. La iniciativa ha tirat endavant amb el suport de JxCat, ERC, els comuns i la CUP, mentre que C’s, el PSC i el PP no han volgut votar perquè consideren que s’està sotmetent al criteri de la cambra una resolució judicial de compliment automàtic. El pròxim ple, però, serà convuls. El que és segur és que la majoria independentista farà un gest de sobirania refusant les suspensions. Després, no està clar que JxCat i ERC sumin més suports perquè s’aprovi el punt que estableix que els diputats afectats podran delegar els seus drets (incloent-hi el del vot) en un altre diputat del mateix grup. L’aval dels comuns no seria suficient. Segons que ha argumentat el lletrat Joan Ridao, necessitaran arribar a la majoria absoluta, i de moment no la tenen. Els dos socis de govern no volien, d’entrada, que els sis diputats afectats i Antoni Comín participessin en aquesta votació i la CUP sospesa si avalarà o no el que podria ser una substitució pràctica d’aquests diputats. És a dir, un acatament a Llarena. Ridao també ha precisat en la comissió que, si s’aprova, es podria interpretar que s’està complint amb la resolució del Suprem. A JxCat, ERC i els comuns els faltaria un vot per sumar-ne 68. La CUP ha defensat avui que el Parlament només decideixi dimarts si els diputats s’han de suspendre o no, sense que s’acordi fixar un mecanisme que a la pràctica podria implicar l’acatament de la resolució del Tribunal Suprem. Però no se n’ha sortit. JxCat i ERC consideren que els diputats afectats han de poder delegar el vot i que no s’alterin les majories. Al juliol, els socialistes van donar suport a la proposta del president del Parlament, Roger Torrent, perquè es produís el que era una pràctica substitució dels diputats amenaçats, però la iniciativa no va prosperar pel refús de JxCat a suspendre Carles Puigdemont i acabar, així, amb tota possibilitat de restituir-lo durant la legislatura. Aquest migdia, el PSC no ha votat el dictamen de la comissió i tampoc no ho farà dimarts al ple. La diputada Alicia Romero ha denunciat la gravetat que s’arribi a sotmetre al criteri del ple el compliment d’una resolució judicial quan, de facto, la interlocutòria del Suprem ja es compleix des que els diputats amenaçats van ser suspesos de sou. Romero ha argumentat que JxCat i ERC volen suspendre’ls i el que fan és una ‘teatralització’. ‘Farien un bé al país i al Parlament sent més honestos’, ha sentenciat la diputada del PSC. Yolanda López, representant dels comuns, s’ha felicitat de l’acord i s’ha posicionat a favor que el ple el voti. C’s ha abandonat la comissió perquè considera que les suspensions decretades per Llarena són automàtiques i que no s’han de debatre a la comissió ni votar al ple. El representant d’aquest grup, Joan García, ha avisat a la mesa de la comissió que ‘podrien estar col·laborant en la desobediència d’una resolució judicial’. García ha portat a la comissió a votar si s’havia de retirar aquest punt de l’ordre del dia: JxCat, ERC, els comuns i la CUP han fet pinya per mantenir-lo, mentre que el grup d’Inés Arrimadas, el PSC i el PP han votat que s’eliminés. El ple del Parlament tindrà dimarts l’última paraula a les dotze del migdia, just abans que comenci el debat de política general, previst a dos quarts de cinc de la tarda. C’s anuncia la presentació d’una querella El portaveu de C’s, Carlos Carrizosa, ha anunciat que presentaran una querella contra els membres de la mesa del Parlament i de la comissió de l’estatut dels diputats un cop s’hagin produït les votacions definitives al ple. Carrizosa ha insistit que no s’ha acatat el manament judicial de manera ‘pura i simple’ com considera que hauria d’haver estat. També estudien ampliar la querella a tots aquells que hagin ‘col·laborat’ en el debat sobre l’acatament d’una resolució judicial i això pot incloure Ridao, segons ha apuntat carrizosa, en tant que és el lletrat de la comissió.

Summary: L’acord perquè els diputats amenaçats puguin delegar el vot no té la majoria garantida


L’advocat de Carles Puigdemont, Jaume Alonso-Cuevillas, ha presentat una denúncia a la fiscalia per presumptes delictes d’amenaces i d’odi contra els individus que van amenaçar-lo a ell i a Pablo Iglesias, secretari general de Podem, des d’un tanc de l’exèrcit espanyol. A la denúncia, el lletrat transcriu el diàleg de les dues persones que apareixen a un vídeo difós pel periodista Miquel Ramos. ‘Aquí cerquem la solució dels problemes d’Espanya. Donarem una sorpresa a Puigdemont a Brussel·les. Setanta tones de pur amor i pura democràcia. “Cuetes”, el següent ets tu, cabró’, diu un d’ells. VIDEO de un militar español en un tanque: “Vamos a darle una sorpresa a Puigmdemont @KRLS . 70 toneladas de puro amor y pura democracia. Coletas @Pablo_Iglesias_ el siguiente eres tú, cabrón. Arriba España!” pic.twitter.com/c3LatywDhV — Miquel Ramos (@Miquel_R) 12 de desembre de 2017 Segons va confirmar a l’ACN el ministeri de Defensa espanyol, els fets es van produir a Saragossa el 8 de desembre. Un sotsoficial va permetre d’entrar dos amics civils a les instal·lacions militars i va cometre la ‘negligència’ de deixar-los pujar dalt del tanc. Podeu llegir ací la denúncia:

Summary: Puigdemont denuncia els civils que el van amenaçar des d’un tanc


El cap d’any les webs del govern andorrà van ser piratades per un col·lectiu que reivindica la independència del Sàhara i reclamava que el govern andorrà reconegués la RASD. Ahir el govern va fer el balanç oficial de l’acció per a assegurar que en cap cas va estar afectada informació sensible, tal i com diverses informacions afirmaven. Segons el govern andorrà tot el contingut de les webs és públic i informatiu i no té cap connexió amb la gestió administrativa.

Summary: Un col·lectiu partidari de la independència del Sàhara entra en les webs del govern andorrà


El sindicat CCOO ha denunciat aquest dilluns que el Govern ‘no respecta les normes més bàsiques de les relacions laborals amb una vulneració gravíssima del dret a la vaga’, pel fet de recórrer a agents de les Forces de Seguretat de l’Estat a l’Aeroport de Barcelona-El Prat davant la vaga indefinida dels treballadors d’Eulen. En un comunicat, el secretari d’acció sindical de CCOO de Construcció i Serveis, Daniel Barragán, ha assegurat que es tracta d”una agressió més als treballadors i treballadores que han vist enormement atacats els seus drets amb les reformes laborals empreses’. Barragan ha assenyalat la relació entre les reformes laborals i la situació a laboral dels treballadors d’Eulen: ‘ens trobem davant un sector en què nombroses empreses campen amb total tranquil·litat i que no compleixen ni des de lluny els mínims sectorials davant la mirada impassible de l’Administració Pública’. Des del sindicat CCOO s’assegura que l’actual conflicte laboral al Prat té el seu origen en ‘un greu problema que ja té història’ amb ‘torns inacabables, cap compensació per haver de complir amb requisits molt exigents de formació i total flexibilitat de torns i horaris, etc.’ Per això, ha exigit a l’Administració i patronals que assumeixin les seves responsabilitats i cerquin una solució pactada amb la part social ‘per a tots els aeroports amb la urgència que la situació exigeix’.

Summary: CCOO denuncia la ‘vulneració del dret a la vaga’ al Prat i reclama una solució pactada