Martin Selmyr, cap de gabinet del president de la Comissió Europea, Jean-Claude Juncker, ha reconegut que estava ‘personalment preocupat per la situació’ de Catalunya. ‘Però no afegiria ni una coma a allò que ha dit la CE. És quelcom que ha de ser resolt a Espanya i el que jo digués no ajudaria. Però ho seguim amb preocupació’, ha repetit. Aquest canvi de to arriba dies després de les declaracions fetes fa una setmana per Juncker, que en una entrevista a Euronews va dir que si guanyava el sí en el referèndum d’independència de Catalunya les institucions europees ho respectarien. Va assenyalar que, en aquest cas, l’estat català hauria de passar tots els procediments establerts per accedir a la Unió Europea com a membre de ple dret. Tanmateix, i observant la repercussió de les declaracions, portaveus de la comissió van afanyar-se a rectificar les declaracions del president. ‘El referèndum és un assumpte intern, i l’opinió de Brussel·les sobre el referèndum català és el que diguin les Corts i el Constitucional’. Malgrat el silenci habitual de la Comissió i la no implicació en el conflicte, cada vegada hi ha més informacions que revelen la preocupació profunda que hi ha tant a Brussel·les com entre els dirigents dels estats membres de la Unió. Ahir se’n feia ressò l’agència Reuters en un reportatge. Vegeu-lo: Reuters afirma que Merkel i més dirigents europeus estan preocupats per l’actuació de Rajoy a Catalunya

Summary: La Comissió Europea canvia de to i es mostra ‘preocupada’ per la situació a Catalunya


Tal com ja és tradicional, amb motiu de la Diada VilaWeb organitzarà una jornada de portes obertes, en què el director, Vicent Partal, ensenyarà als lectors i subscriptors les instal·lacions, els explicarà com funciona el diari i respondrà a totes les qüestions que li facin. La visita a la redacció es farà dilluns a les 12.30. A banda, la botiga serà oberta, tant diumenge com dilluns, d’11.00 a 14.30. La redacció és al carrer Ferlandina, 43 de Barcelona, al barri del Raval.

Summary: Jornada de portes obertes a VilaWeb l’Onze de Setembre


Els consellers Dolors Bassa i Joaquim Forn han accedit avui a permisos previstos a l’article 100.2 del reglament penitenciari. Els permisos han estat acordats per les juntes de tractament dels Lledoners i del Puig de les Basses i aprovats per la Secretaria de Mesures Penals, Reinserció i Atenció a la Víctima del Departament de Justícia. La decisió és d’aplicació immediata, tot i que l’ha de ratificar el jutge de vigilància penitenciària. La fiscalia també s’haurà de posicionar sobre els permisos. Bassa podrà sortir del Puig de les Basses tres dies la setmana durant vuit hores per tenir cura d’un familiar d’edat avançada, i Forn podrà sortir dels Lledoners 12,5 hores cada dia de dilluns a divendres amb un permís de treball. Fins ara, també s’han concedit permisos a Carme Forcadell, Jordi Sànchez i Jordi Cuixart. La classificació en segon grau permet que els presos polítics puguin accedir de manera automàtica als permisos del 100.2 per treballar i fer voluntariat. A més, si continuen en segon grau i compleixen una quarta part de la condemna –com és el cas de Sànchez i Cuixart– podran accedir a 36 dies de permís anuals.

Summary: Bassa i Forn podran sortir de la presó per tenir cura d’un familiar d’edat avançada i treballar


El Tribunal Constitucional (TC) estudiarà la suspensió de Josep Rull, Jordi Sànchez i Jordi Turull com a diputats de JxCat al congrés espanyol. El Tribunal ha admès a tràmit, per unanimitat, els recursos que el grup parlamentari havia presentat contra la decisió que la mesa del Congrés espanyol va prendre el 24 de maig. També contra l’acord de l’11 de juny, en què es desestimava la petició de reconsideració de la decisió. El ple del tribunal considera que hi ha una ‘especial transcendència constitucional’ perquè els recursos afecten ‘una faceta d’un dret fonamental sobre el qual no hi ha doctrina’ del TC i veu que ‘l’assumpte transcendeix el cas concret perquè podria tenir unes conseqüències polítiques generals.’ Tanmateix, el TC descarta suspendre les resolucions de la mesa recorregudes per Sànchez, Rull i Turull perquè no aprecia que hi hagi ‘urgència excepcional.’ La mesa va suspendre Oriol Junqueras, Sànchez, Josep Rull i Jordi Turull, després d’una reunió en què PSOE, PP i Ciutadans van votar a favor de la suspensió. Es van basar en un informe dels lletrats que establia que ‘cal declarar automàticament suspesos en l’exercici del càrrec’ els diputats empresonats. Ara bé, l’informe partia de la llei d’Enjudiciament Criminal i no pas del reglament del Congrés espanyol, que estableix que per prendre una decisió com aquesta hi ha d’haver un suplicatori. Per la seva banda, els representants d’Unides Podem i En Comú Podem van votar en contra de la suspensió, perquè a parer seu es vulneraven els drets dels diputats.

Summary: El TC admet a tràmit els recursos per la suspensió de Rull, Sànchez i Turull com a diputats al Congrés espanyol


El president de la Comissió Europea, Jean-Claude Juncker, ha avisat la Cambra dels Comuns britànica que ‘no hi haurà una tercera oportunitat’ i ha instat els diputats del Regne Unit a aprovar l’acord de retirada del Brexit. Ho ha dit a Estrasburg després de pactar noves ‘garanties legals’ amb el govern de Theresa May sobre la temporalitat del ‘backstop‘, el pla de contingència per evitar una frontera dura a Irlanda que fins ara ha dificultat la ratificació a l’acord per part de Westminster. Segons que han anunciat Juncker i May, les garanties complementen l’acord de retirada i la declaració política ja existents. ‘A la política de vegades s’obté una segona oportunitat. No hi haurà una tercera oportunitat, no hi haurà reinterpretacions’, ha dit Juncker. Avui el parlament britànic votarà per segona vegada l’acord de sortida del Regne Unit de la UE, després de d’haver-lo refusat al gener. ‘Siguem clars: els membres de la Cambra dels Comuns tenen una gran responsabilitat’, ha dit Juncker, que ha remarcat ‘l’enorme esforç’ fet durant les negociacions. El president de la Comissió espera que les noves garanties acordades siguin suficients per a la votació a Westminster. Segons ell, l’acord assolit amb Londres ‘és el millor possible’. Quines són les noves garanties? Les garanties anunciades es recullen en tres documents nous: un ‘instrument’ i una declaració conjunts i una declaració unilateral del Regne Unit, que Londres ha previst per si es troba abocat a una aplicació del pla de contingència i a formar part de la unió duanera de la UE tot i no formar part de la Unió estrictament. May ha explicat a Estrasburg que el primer document, l’instrument, garantirà que la UE no pugui actuar amb la intenció d’aplicar el pla de contingència indefinidament. ‘I si ho fa –ha afegit–, es podrà impugnar en un tribunal d’arbitratge, i si es considera que s’incompleix, el Regne Unit podrà sortir-ne’, ha afegit. El segon document, la declaració conjunta, és segons el govern de May un suplement a la declaració política que fixa compromisos per part del Regne Unit i la UE per agilitar la negociació i fer entrar en vigor la relació futura. Finalment, la declaració unilateral fixa la interpretació que Londres fa de l’acord i el pla de contingència, que només s’aplicarà temporalment. El pla de contingència Les ‘garanties’ addicionals pactades entre Londres i Brussel·les giren entorn del pla de contingència o backstop, la salvaguarda legal que inclou l’acord de retirada i que en la pràctica preveu que el Regne Unit continuï en la unió duanera de la UE si d’aquí a final del 2020, quan acaba el període de transició, no hi ha cap mecanisme previst que garanteixi que no hi haurà una frontera física entre Irlanda i el nord d’Irlanda. La UE va oferir des del començament que el pla de contingència només s’apliqués al territori del nord d’Irlanda, però May, lligada pels seus socis del DUP, va haver de demanar en canvi que el backstop cobrís tot el Regne Unit. ‘Hem aconseguit que el pla no pugui ser permanent i indefinit’, ha dit May a Estrasburg. Segons que ha explicat, tenir una mena de ‘pòlissa de seguretat’ per a garantir que no hi ha una frontera dura a l’illa d’Irlanda és ‘absolutament correcte’ però si no s’aplica mai no pot ser ‘eterna’.

Summary: Juncker avisa el Regne Unit que ‘no hi haurà una tercera oportunitat’ per a aprovar l’acord del Brexit


El president Carles Puigdemont ha declarat avui que només són els ciutadans qui poden demanar-li que no mantingui l’escó de diputat. Ho ha dit en la conferència inaugural del curs de Dret Internacional i Europeu del PXL University College d’Hasselt, a Flandes, a propòsit de la negociació entre Junts per Catalunya i ERC sobre la resposta a l’ordre del jutge Pablo Llarena de suspendre els diputats processats. Puigdemont es declara convençut que el Parlament de Catalunya protegirà els seus diputats, ‘com el poder judicial ha fet amb el jutge Llarena’. Ha declarat: ‘No hi ha cap sentència que ens obligui a deixar l’escó’. La decisió de Llarena, invocant la llei d’enjudiciament criminal espanyola, topa amb el reglament del parlament, que deixa clar que la suspensió dels diputats només la pot prendre del parlament mateix.

Summary: Puigdemont afirma que només els ciutadans li poden prendre l’escó


Owen Martell (1976) és un escriptor, periodista i traductor gal·lès, que actualment viu a França. Va debutar quan només tenia vint-i-quatre anys amb la novel·la Cadw dy Ffydd, Brawd (2001) i dos anys després publicava Dyn yr Eiliad, obra de referencia en llengua gal·lesa. El 2013 va debutar en llengua anglesa amb la novel·la Interval, que ara es presenta traduïda al català per Marc Rubió i editada per Edicions de 1984. Aquesta obra es basa en el reconegut pianista de jazz Bill Evans, nord-americà d’avantpassats gal·lesos. La setmana passada Martell va rebre VilaWeb a Barcelona per parlar del País de Gal·les, de Bill Evans i de política. —Vau néixer en una família que parlava gal·lès? —Vaig créixer parlant gal·lès amb la meva mare i anglès amb el meu pare, que va acabar aprenent gal·lès. De petit, vaig anar primer a una escola en anglès, però no era gaire feliç i vaig canviar-me a una escola en gal·lès. Cada vegada n’hi ha més, d’escoles en gal·lès, de fet bilingües, i al País de Gal·les és impossible que un nen acabi sense aprendre anglès. —La vida social la feu en gal·lès? —Diria que quan sóc al País de Gal·les, el 70% o 80% de la meva vida social és en gal·lès. Cada vegada és més comú. Jo vaig créixer en una part del País de Gal·les on l’idioma no es parlava gaire. Si vas cap al nord, hi és molt més present. El gal·lès va estar en declivi la major part del segle XX, fins que a la dècada dels seixanta les escoles van començar a ensenyar-lo. Ara el govern té per objectiu arribar al milió de parlants el 2050. Sobre el paper sembla positiu. Però això són xifres oficials. Una cosa és tenir un milió de persones que ha anat a escola en gal·lès i una altra és tenir un milió de parlants. —Sou escriptor i vau ser periodista de la BBC. Els vostres pares provenen d’aquest món? —Sí i no. Tots dos són gent molt interessada en la literatura, l’art, la política. Ma mare va ser mestra durant molt de temps. I el meu pare també, fins que va passar al món de les finances. Assessor financer, per a fer pujar la família. —Arribeu a quaranta anys i passeu d’escriure en gal·lès a escriure en anglès. Per què? —Vaig escriure el primer llibre en gal·lès quan tenia vint i poc anys anys. I va anar tan bé que em van animar a fer el segon. Però jo amb l’anglès també hi tinc una relació íntima, és la llengua amb què parlo amb el pare. Suposo que escriure en anglès era una manera de demostrar que també podia fer-ho. —Quines diferències hi ha entre les dues llengües? —Escriure en anglès té un punt de manca de sinceritat. I m’explicaré. Les estructures en anglès són tan ben travades, i des de fa tants anys, que sempre pots picar d’aquí, d’allà, d’un autor o d’un altre. Mentre que en gal·lès, especialment de la manera com escric jo, tens la sensació de ser el primer. O que inventis. És més divertit, i un desafiament més gran, escriure en gal·lès que en anglès. Cosa que no vol dir que no gaudeixi en anglès. —Quines característiques de la llengua gal·lesa són particulars? —Tenim un sistema de mutacions. Les primeres lletres de les paraules sovint canvien depenent de què els precedeix. Per exemple, ‘casa’, la ‘meva casa’ o la ‘teva casa’, són la mateixa paraula, amb començaments diferents. En adjectius, diferenciem entre masculí, femení, plural. Conjuguem verbs. —Ara presenteu Interval, llibre de ficció basat en el pianista nord-americà Bill Evans. Hi té a veure el fet que tenia avantpassats gal·lesos? —Al començament, sí. Em va interessar. Als Estats Units és molt habitual dir que tens avantpassats irlandesos o escocesos. Però és difícil de trobar-ne de gal·lesos. Era el cas del pare de Bill Evans. Però després vaig veure que tampoc no en sabia pràcticament res, ell mateix. I pel que fa a la família de la mare, venien de l’Europa de l’est. Això em permet de tractar dels immigrants d’arreu del món que es converteixen en americans. Un fenomen misteriós. —El llibre és dividit en quatre parts. Un capítol per familiar: germà de Bill Evans, la seva mare, el seu pare i Bill Evans mateix. I comença amb la mort del bateria Scott La Faro, col·lega d’Evans. Aquest llibre parla de Bill Evans, d’una família, del jazz? —És una novel·la, i les coses són com jo les he imaginades i no tant com eren. Per mi és un llibre sobre la família i la pèrdua. Aquest és el tema. Un llibre sobre relacions familiars. De com fem les paus amb les coses. No és un llibre sobre el jazz, si de cas és un llibre sobre música. Sóc un gran afeccionat a la música. El meu gran hobby. No gaire bon músic. Per mi era interessant veure com donem significat a les coses que ens passen. Ja sia música, nens, relacions humanes. En el cas de Bill Evans era interessant de veure que era un músic increïble i es troba que la gent amb qui tocava es mor aviat. I la relació amb La Faro es talla en sec. I com tots cerquem refugi en la música per trobar confort, gaudi. Què passa quan és un músic qui ho necessita? D’això parla el llibre. Fotografia: Edicions de 1984. —Us heu documentat gaire? —He llegit un parell de biografies, articles, però no cal saber-ho tot. Per crear no cal saber-ho tot, cal saber-ne prou. —Escriviu els capítols en primera persona, també el de la mare. —No sóc pare, sóc fill. I per tant no és tan difícil d’imaginar-se ser la mare, si et prens la relació seriosament. I cada cultura és un món, en això. —Al món llatí les mares poden ser realment omnipresents. I al món gal·lès? —En l’imaginari popular gal·lès la mare és molt important. Al sud hi ha la figura del noi de la mare. Pot ser vist com un insult, una persona tova. La mare és una figura important. Jo la mare que dibuixo és de caràcter dur, molt centrada i dedicada al benestar dels fills. Espero que hi hagi tendresa, també. Va ser la part més divertida d’escriure. És una cosa de les boniques d’escriure. Pots exagerar, estirar, aprofundir, i jugar amb els diferents jos que tots tenim. I pensar-hi llarga estona. En el cas del pare escric sobre un home que no era fàcil. I el faig alcohòlic, que beure és el vici gal·lès. Bevedors de cervesa. Recordo que anys enrere, en cercles nacionalistes, hi havia una frase: val més llet gal·lesa que cervesa anglesa. No sé si hi estic d’acord. I pensa que ara podem tenir cervesa gal·lesa! —La part de Bill Evans, com la feu? —Per mi la part més difícil. De primer no volia que el personatge de Bill Evans digués res, perquè se’m fa difícil de posar paraules a persones famoses. I en aquest capítol tenia aquest repte. Però de la mateixa manera que Bill Evans es veia a través del filtre del germà (primer capítol), mare (segon) i pare (tercer) en aquest quart el filtre era jo mateix com a escriptor, la societat o la història del jazz. —Per què tan pocs diàlegs al llibre? —Perquè no sempre diem què pensem, ni pensem què diem. Per la mena de llibre, i per les coses que volia dir, era més vertader limitar les paraules i deixar-ho en accions. —Per acabar, esteu al corrent del procés polític català? —Puc parlar honestament? —Si us plau. —Per mi la independència de Catalunya i del País de Gal·les no són temes difícils. Hi estic a favor del tot. Crec que és natural i correcte que Catalunya sigui independent. I és molt estrany que hi hagi presoners polítics a Espanya al segle XXI. He vist com funciona l’estat espanyol i no em fa pensar en una democràcia oberta i progressista. Crec que el creixement de Vox, a Espanya, no portarà res de bo. Vaig veure per televisió el Primer d’Octubre. Ho vaig seguir tot el dia. I la manera com va reaccionar la policia espanyola feia por. Incomprensible. Del tot incomprensible que la UE no digui res. —Viviu a França. Com ho veuen, ells? —He discutit moltes vegades amb amics francesos. França ha tingut molt èxit neutralitzant cultures i nacions històriques. Tinc amics a la Bretanya francesa i se’m trenca el cor de veure tan derrotats els bretons, que són tan a prop nostre. França en aquest sentit és terrible. —I el País de Gal·les, com el veieu? —El moviment independentista gal·les creix. Però no sé si arribarem al referèndum. Sí que he vist, per a sorpresa meva, molta gent que no hauria dit mai que es fes independentista i se n’ha fet. A la darrera manifestació independentista que vaig anar érem milers. Anys enrere érem centenars. No estem al vostre nivell ni al dels escocesos. Però creix. I tant que creix.

Summary: Owen Martell: ‘El moviment independentista gal·lès creix. I tant, que creix!’


Joan i Anna són dos ciutadans amb la mateixa pobra fiabilitat, diguem 0,25, que coincideixen a afirmar el mateix de manera independent. Estem, doncs, davant d’una unanimitat de només dos individus. Ens proposem comparar dues probabilitats: que el que diu Anna sigui cert i que sigui cert el que diu Anna si, a més, es dóna la coincidència que Joan afirma el mateix que ella de manera independent. La probabilitat que coincideixin dient la veritat és 1/4 × 1/4 = 1/16. Anàlogament, la probabilitat que ambdós coincideixin dient una falsedat és 3/4 × 3/4 = 9/16. Després, la probabilitat que Anna i Joan senzillament coincideixin (tant si encerten com si no) és 9/16 + 1/16 = 10/16. Finalment, la probabilitat que l’afirmació d’Anna sigui certa quan Joan coincideix amb ella és el quocient d’1/16 dividit per 10/16, és a dir, serà només d’1/10. Atenció al que això significa: la unanimitat de dues persones poc fiables disminueix la probabilitat que sigui cert el judici en què coincideixen (passa de ser 1/4 a 1/10). Déu n’hi do: la unanimitat restant credibilitat? El resultat d’aquest senzill exemple (Paulos, 2015) es pot generalitzar per a un col·lectiu de n individus la fiabilitat individual del qual és p (Wagensberg, 2016). Si aquests s’equivoquen més que encerten (p < 0,5), llavors la probabilitat que una opinió unànime sigui certa disminueix amb el nombre de persones que integren tal unanimitat. Si els individus en canvi encerten més que fallen (p > 0,5) llavors s’esdevé el contrari i la unanimitat reforça la probabilitat que el judici coincident sigui cert, com ha de ser. En el primer cas es dóna el que ben bé podríem anomenar «síndrome del malentès col·lectiu» (SMC). En efecte, la unanimitat d’individus independents i poc fiables té una probabilitat que la seva coincidència sigui certa que decreix amb la grandària de tal unanimitat! Aquella frase tan gastada «si tanta gent ho afirma, alguna cosa hi deu haver de cert» es dissol com un terròs. Enutjosa conclusió, perquè els col·lectius humans s’exigeixen unanimitat justament quan es tracta de prendre decisions transcendents. En efecte, la unanimitat se sol reservar per a lleis d’alt rang complexes i delicades. No és gens fàcil que un col·lectiu de membres independents arribi per atzar a una unanimitat però, si això s’esdevé, llavors molt menys probable encara és que sorgeixi una altra unanimitat de sentit oposat. Pot l’SMC aportar quelcom per a la comprensió de fenòmens socials, polítics o econòmics? Per a respondre aquesta pregunta cal aprofundir en dues qüestions: quan es pot dir que els membres d’un col·lectiu són independents entre si? Què significa tenir una fiabilitat individual baixa? La independència és conseqüència inevitable de tota situació inèdita. S’esdevé en l’arrencada de tota crisi –econòmica, social, ambiental o cultural– quan encara no hi ha informació suficient, quan ningú comprèn encara –una fallida en la borsa, un allau d’immigrants, una avantguarda artística, una plaga… En aquesta fase primerenca, cada membre del col·lectiu assaja la seva pròpia teoria, però encara no hi ha convicció suficient per a influir en els altres via mútua dependència. La comprensió de cada ciutadà depèn llavors només de la seva fiabilitat individual. Els ciutadans cultivats i racionals (p > 0,5) generaran unanimitats interessants de seguir; no obstant això, els ciutadans supersticiosos o aferrats a dogmes fixos (p < 0,5) produiran unanimitats perilloses, perquè com més gent hi contribueixi, menor serà la probabilitat que la seva afirmació coincident sigui certa. Llegiu l’article complet en la web de Mètode. Jorge Wagensberg. Professor titular del departament de Física Fonamental. Universitat de Barcelona. Què és Mètode?

Summary: La síndrome del malentès col·lectiu


La consellera a l’exili Clara Ponsatí és de les veus polítiques més empàtiques amb la revolta dels joves al carrer. Economista a la Universitat de Saint Andrews (Escòcia), reivindica que la gent ha tornat a fer avançar un moviment que partits i institucions tenien adormit, però ara la preocupa que no s’aprofiti el moment i la força. Per això, tenint Hong Kong al cap, Ponsatí va fer una proposta de tres demandes (pau, amnistia i autodeterminació) que el Consell per la República i la CUP van adaptar. És un intent d’articular políticament la força del carrer. En aquesta entrevista telefònica Ponsatí parla de les mobilitzacions, dels joves, de la violència policíaca i del fracàs de les institucions; fa una crítica contundent dels Mossos i es mostra confiada amb l’euroordre. Per acabar, comenta una de les absurditats de la sentència: la confon a ella amb Dolors Bassa. Clara Ponsatí, a Escòcia, en una imatge d’arxiu (Foto: Arpita Shah) —Valoreu-me les mobilitzacions. Com les heu vistes? —La resposta d’entrada ha estat espectacular. Molt bé. Es demostra una potència i una determinació espectaculars. Semblava que tot estava adormit i aturat i clarament no ho estava. És molt important que la gent jove hagi sortit amb una força que no li havíem vist, jo diria que mai. Sóc optimista per això. Però em costa de veure quina continuïtat i quins propòsits tindrà. Em preocupa que no aprofitem la força que tenim. —Explicàveu al vostre text: ‘La gent s’ha adonat que tan sols la gent farà la feina.’ —Crec que després del Primer d’Octubre la gent va quedar sorpresa, perquè havien confiat molt en els polítics i que es portaria a la pràctica el resultat del referèndum. La gent esperava que els diguessin què havien de fer per defensar la República, i ningú no els ho va dir. Perquè la República no va existir per a defensar-se. Els més joves són els que ho han anat interioritzant aquests dos anys, i s’adonen que si ara ho deixen passar, viuran tota la vida en un règim autoritari. I no ho poden suportar. Vénen a dir-nos: ‘Si vosaltres us ho empasseu a còpia de posar llaços i encendre espelmes, nosaltres no.’ —Vau fer un document amb tres demandes molt concretes: pau, amnistia i autodeterminació. Per què les feu? —Ho vaig escriure havent recollit i escoltat idees de gent preocupada perquè tenia poca articulació política, de moment. Les institucions estan paralitzades, però en canvi hi ha una força molt potent al carrer. I és important que es comuniqui. I que la gent que s’ho mira sàpiga què volen, aquesta gent. Tampoc no és que sigui una creació gaire original. Aniran avançant, els tres punts, i potser tindran una formulació diferent. Ara els sectors que ho han recollit ho verbalitzen de manera diferent. El Consell ho ha escrit d’una manera, i la CUP ho ha escrit d’una altra. Hi ha versions amb tres punts, i n’hi ha amb quatre. És important que les setmanes vinents hi hagi un missatge col·lectiu que tothom el pugui expressar. —Hong Kong, referent? —Hong Kong és molt inspirador. Donen lliçons molt bones. Els paios tenen claríssim els cinc punts i això els cohesiona i els dóna més força que la mera força del carrer. Ara, també et dic que una cosa important d’Hong Kong és que els xinesos deien que la seva policia no és tan bèstia com la Brimo. I és que és veritat. I el sistema judicial d’Hong Kong ofereix més garanties que el nostre. Als empresonats per la Revolta dels Paraigües no els han tancat deu anys a la presó. I són lliures, i aquests xavals viatgen pel món ara amb permís del jutge. Nosaltres lluitem per sortir d’un règim que s’ha tornat autoritari amb nosaltres, i ells lluiten per no entrar-hi. El seu sistema judicial a hores d’ara encara és el britànic. En canvi, a Catalunya els jutges de guàrdia decreten presons sense manies. Fins i tot si alguns d’aquests nanos hagués cremat contenidors, que no ho sé, i ja és acceptar, però suposem que sí. I per això el tanquen en presó provisional? Què és això? Quan parlem de les forces d’ocupació, no són els policies i prou. Això és repressió nua i crua, no és estat de dret. —Hi ha hagut un intent de centrar el debat en la condemna d’una violència contra contenidors. —Quan desapareix la policia, desapareix la violència. No cal discutir-ho més. Si el dia que les Brimos i els policies nacionals no surten, resulta que no hi ha violència, és que no n’hi ha. No cal donar-hi voltes. Tot el discurs aquest de ‘condemneu la violència, condemneu la violència’… Ja ho sap tothom, que som pacifistes. Entrar en la seva trampa narrativa és jugar en el seu terreny. Ells quina violència han condemnat? Per favor! Ho trobo intolerable i és molt poc intel·ligent caure en la trampa de fer-los el joc. Un cop entres a les trampes retòriques t’hi quedes atrapat. —Aquests dies hi ha gent que diu: a les mobilitzacions els falta lideratge polític. Doncs potser si hi hagués lideratge polític, no hi hauria mobilitzacions al carrer. I ho haurien adormit tot. —I per què ens hem de conformar que el lideratge polític sempre adormi i mai lideri? Jo ja entenc que ara mateix els que lideren a peu de carrer no poden mostrar la cara. Ho entenc. Perquè la repressió és òbvia. Però un moviment sense cares i sense veus té moltes dificultats per a avançar i fer progressar les seves reivindicacions. Espero que hi haurà lideratge polític, en algun moment. Passa que ens torna a fer molta por que els que es posin davant ens facin frenar. Però que el carrer articuli el que vol és una manera que els partits i les institucions no frenin. —Què n’opineu, del ‘Sit and talk’? —Des del punt de vista comunicatiu, cap a l’exterior, està bé. Però ‘talk’ de què? De què parlem és important. És important saber de què es vol parlar i què es vol negociar. La idea que els catalans d’ordre estem disposats a negociar està molt bé, però no podem transmetre que només seure i negociar ja serà una victòria. Això, no. —Sánchez no va poder reunir-se a la delegació del govern espanyol. España Global no va poder fer un acte. I els policies se’n van haver d’anar de la plaça d’Urquinaona. És a dir: ni utilitzant la força no se’n surten. —Justament, es veu que la força no persuadeix. I que la gent està disposada a aguantar. No controlen el territori. I no controlen el territori perquè no controlen les ments ni els cors. Perquè Espanya Global no és solament que no hagi pogut fer la reunió, sinó que han hagut de retirar també el vídeo de dibuixos animats sobre el judici. Un dels seus grans problemes, que nosaltres també tenim, és que has de conèixer l’adversari. I aquests no ens coneixen. Hi ha un gran nivell d’ignorància. Ni saben amb qui es comuniquen a l’exterior. Pretendre que convenceran de la seva democràcia i l’estat de dret amb aquells dibuixets! Però paro, que tampoc no els hem de subvalorar. No ho fem. —La gent jove no diferencia gaire entre Mossos i policia espanyola. —No em vull posar més agressiva del compte, però el comportament que han tingut els Mossos ha estat molt lamentable. Estan totalment a les ordres del Ministerio del Interior. Si són els caps, en Buch o uns altres, ja no hi entro. Ells sabran. Clara Ponsatí, a Escòcia, en una imatge d’arxiu (fotografia : Arpita Shah). —Canviem de tema. Amb el Brexit, encara sereu eurodiputada. —Les últimes notícies semblen indicar que el Brexit serà al gener, i per tant els eurodiputats britànics podrien marxar la primavera de l’any que ve. Això donarà més seients a la resta d’estats, i és quan jo podria entrar, sí. També s’han d’aclarir les incògnites sobre les immunitats que es discuteixen al Tribunal Europeu de Justícia. M’hi veig? Ja ho veurem. Si les coses funcionen i puc fer-ho, suposo que ho hauré de fer, sí. —De la sentència, és bèstia que confonguin Clara Ponsatí i Dolors Bassa. —És molt bèstia. És aquest nivell de deteriorament institucional que ja no saben fer res del dret. El president del senat és un plagiador sistemàtic, treuen títols sense examinar-se i el Suprem no sap escriure una sentència atribuint els mèrits a cadascú. A mi no m’agrada que li atribueixin els meus mèrits a l’admirada Dolors Bassa, que també en té molts. És d’una barroeria que no té límit, però és un símptoma més del col·lapse del règim. —L’euroordre, a Escòcia, no hi arriba. —Feia uns quants dies semblava que era imminent. Però no sé si els costa traduir a l’anglès, o pensar com ho argumenten, però encara no l’envien. Perquè aquí dalt la sedició no existeix. I la malversació tampoc no existeix en la fórmula que ells descriuen. Aquí la malversació només existeix si et fiques diners a la butxaca. I d’això la sentència no en diu res. Crec que ho tenen molt difícil. Especialment després de l’espectacle del judici, perquè la principal discussió és si hi hauria garanties d’un judici just. ‘Pau, amnistia i autodeterminació’: Ponsatí proposa d’assumir tres punts com a objectiu immediat i concret —A termini mitjà, com us imagineu el desenvolupament? Mobilització més polititzada? Donem per perdut el govern autonòmic? —El govern autonòmic com a principal protagonista de la transició catalana cap a la República, de moment el dono per perdut, sí. Potser d’aquí a mesos, amb un altre parlament, les coses podrien ser diferents. Però amb aquest parlament no ho crec. M’agradaria equivocar-me, perquè al cap i a la fi els vam elegir amb un programa de restitució, i per fer la República. Aquest era el seu programa. De moment no l’han exercit, s’han doblegat a l’autoritat espanyola. —Hi ha qui diu: ‘Si no se’n van tots, no farem res.’ —Les coses no són tan dràstiques. Les coses no es renoven d’avui per demà. Ara veiem personatges que ja són aparcats, alguns molt mal aparcats, però s’ha de veure qui sura i com. Jo dic que no compto amb el parlament. Però això no vol dir que no compti amb ningú del parlament. —Cadascú al seu paper: Torra, ‘sit and talk’ i enviar cartes. Joves, mobilitzats. Quin problema hi ha que tothom faci el seu paper? Per què volem un president mobilitzat i un jove sense cap paper a terra? —En part, sí. Però hi ha límits. Estiguem atents als esforços per a frenar segons què. Que és perillós. Ja ho veurem. —I quines estructures poden aparèixer? El carrer, el carrer amb el Consell? —No ho tinc gaire clar. Crec que el carrer ha de demostrar molta més força continuada i hem de ser capaços de posar l’estat contra les cordes econòmiques. I això obriria una oportunitat per negociar. En situació de desobediència civil, entenc que s’han de tocar els fonaments econòmics. —Canvi d’empresa, vagues, mobilitzacions, talls de carreteres? —Sobretot mobilitzacions. Dificultar el funcionament normal de la vida econòmica. Tot això ens ho podríem estalviar si hi hagués prou reflexos a Europa i als centres de poder europeu. Però fixa’t que l’altre dia en una votació al Parlament Europeu, la idea era parlar de la qüestió catalana i no es va ni poder fer! La majoria de l’establishment no vol ni parlar-ne. Ara, quan aquestes coses canvien, canvien molt de pressa. Però de moment fer-nos il·lusions que l’establishment és prou demòcrata per a canviar això, no. Han donat proves que s’ho poden empassar pràcticament tot. —I de mediador, qui hi veieu? —Al final tot depèn de nosaltres. Si nosaltres ens movem, potser ells també. Però primer, nosaltres.

Summary: Clara Ponsatí: ‘Els Mossos estan totalment a les ordres del Ministeri de l’Interior’


Segons que ha informat la Zarzuela en un comunicat, el rei espanyol Felipe VI no proposa cap candidat per a la investidura i, per tant, hi haurà noves eleccions el 10 de novembre. Avui Felipe VI ha tancat la ronda de consultes amb els partits polítics. El dirigent del PSOE, Pedro Sánchez, ha dit que no acceptaria l’encàrrec de sotmetre’s a una nova investidura si no la tenia garantida, igual com va fer Mariano Rajoy el gener del 2016. Després de setmanes de negociacions fallides amb Unides Podem, que demanava un govern de coalició, ahir el president de Ciutadans, Albert Rivera, va proposar una abstenció amb el PP a canvi de tres condicions: una taula per a planificar l’aplicació de l’article 155 a Catalunya si no s’acata la sentència del procés i el compromís de no indultar els presos polítics si són condemnats al Suprem; desfer el pacte de govern que el PSOE té a Navarra amb Geroa Bai i Podem i cedir-lo a la coalició Navarra Suma; i el compromís de no apujar imposts en el seu mandat. Espanya, abocada a les quartes eleccions en quatre anys? Podeu seguir ací l’última hora de les negociacions per a la investidura:

Summary: Pedro Sánchez no podrà ser investit i Espanya entra en una crisi més profunda


La consellera d’Empresa i Coneixement, Àngels Chacón, ha explicat que proposarà un augment d’uns 120 milions d’euros en el pressupost de 2020 per a les universitats del Principat. En declaracions a TV3, Chacón ha assegurat que els rectors ‘tenen tota la raó’ de queixar-se del dèficit de finançament del sistema universitari i ha assegurat que el seu departament treballa per incrementar el pressupost. A més, ha dit que caldria incrementar el pressupost en més de 500 milions d’euros els cinc anys vinents ‘per apropar-se a la despesa mitjana que estan fent altres països d’Europa’. Els rectors de les vuit universitats públiques catalanes van escenificar ahir al vespre el front comú per reclamar un millor finançament que faci sostenible el model. En concret, reclamen recuperar l’any vinent els 900 milions d’euros de finançament públic d’abans de la crisi i un pla d’inversions de 100 milions d’euros. Davant d’aquesta petició, Chacón ha explicat que el 2017 es van destinar al voltant de 800 milions d’euros i, per tant, amb la seva proposta d’increment de 120 milions d’euros s’assolirien les reclamacions dels rectors. A banda, ha explicat un pla d’inversions en cinc anys que englobaria 240 milions d’euros per la millora del finançament de l’activitat bàsica, que inclouria la reducció del dèficit i de preus; 180 milions d’euros per al sistema de recerca i 125 milions d’euros més per al finançament de centres de recerca i grans infraestructures. La consellera ha afirmat, però, que aquesta és la seva proposta i que ara cal que Economia elabori tots els comptes. Per això, ha reivindicat el ‘caràcter social’ del seu departament, més enllà de Sanitat, Afers Socials i Educació, i ha confiat en què la conselleria estigui sensibilitzada en aquesta qüestió. Tot i això, ha reconegut que és ‘complicat’ gestionar un pressupost que ha assegurat que no és el que voldrien des del govern. D’altra banda, ha assegurat que, si tingués els 60 milions d’euros que, segons diu, costaria rebaixar un 30% les taxes universitàries com va aprovar el parlament, ho faria ‘demà mateix’. Ha afegit que també treballa per incloure les beques salari i ha apuntat la necessitat d’equiparar els preus de graus i de màsters. Per últim, Chacón ha afirmat que parla ‘gairebé cada setmana’ amb els rectors i que durant aquests dies també ha tingut trobades presencials amb alguns d’ells. Aquest dimecres està prevista una reunió entre l’Associació Catalana d’Universitats Públiques i el departament d’Economia.

Summary: Chacón admet l’infrafinançament universitari i proposa un augment de 120 milions d’euros


L’acord entre JxCat i ERC estableix que els diputats amenaçats per Pablo Llarena puguin delegar l’exercici dels seus drets en un altre membre del seu grup parlamentari. El pacte, que divendres debatrà la comissió de l’estatut dels diputats i es votarà en el ple, té dues parts. D’una banda, se sotmetrà a votació la suspensió dels diputats afectats i la majoria independentista impedirà que s’aprovi, com va avançar VilaWeb, perquè l’oposició no tindrà majoria absoluta, necessària segons el reglament del parlament. Però aquest gest de sobirania anirà seguit de la votació d’un segon punt que especifica que els diputats amenaçats per Llarena podran designar una altra persona perquè exerceixi els seus drets com a diputats. És a dir, que podran fer que un altre diputat del seu grup parlamentari pugui exercir el seu vot i la resta de drets. El text no determina si aquesta delegació és per substitució (cosa que implicaria que han estat efectivament suspesos, com reclamava el jutge del Suprem en aplicació de l’article 384 bis de la llei d’enjudiciament criminal) o per delegació, com han fet fins ara els presos polítics, mentre tenien tots els drets i deures intactes. De fet, els sis diputats afectats per la interlocutòria de Llarena ja van ser suspesos de sou al juliol per una decisió de l’oïdora de comptes. JxCat i ERC no han aclarit si, en cas que s’aprovi la mesura, tornaran a cobrar. A més de Carles Puigdemont, són Oriol Junqueras, Raül Romeva, Jordi Sànchez, Josep Rull i Jordi Turull. Llarena no va requerir la suspensió d’Antoni Comín perquè el seu processament per rebel·lió encara no és ferm. En cas que el ple del parlament aprovi el segon punt de l’acord, JxCat no ha precisat si Puigdemont designarà un diputat substitut perquè exerceixi els seus drets, tenint en compte que es deixa a la voluntat dels ‘interessats’. En una conferència de premsa al parlament, la diputada de JxCat Marta Madrenas ha dit que aquesta decisió es prendria més endavant. La qüestió és clau, car JxCat va rebutjar ja de bon començament d’acatar Llarena perquè la suspensió de Puigdemont feia totalment inviable la seva restitució com a president de la Generalitat durant la legislatura. Les divergències entre els dos socis, de fet, podien haver menat al trencament del govern. El resultat final del pacte combina les reclamacions dels dos partits i ha de permetre, segons que ha insistit Sergi Sabrià (ERC), que es preservi l’autonomia parlamentària, que els diputats afectats mantinguin la seva acta i que les decisions siguin ‘efectives’. S’haurà de veure ara quina és la reacció de l’estat espanyol: si el govern de Pedro Sánchez i Llarena consideren que JxCat i ERC acaten la suspensió decretada o desobeeixen el Suprem i, en conseqüència, la decisió de la cambra és impugnada El president del Parlament, Roger Torrent, s’ha reunit al matí amb els membres de la comissió de l’estatut dels diputats. A la tarda, s’ha reunit la junta de portaveus i la mesa, que ha refusat la petició de Cs i el PSC de reconsiderar la convocatòria de la comissió. Fins divendres al matí, els grups parlamentaris podran presentar esmenes a la proposta que, després de passar per la comissió, haurà de sotmetre’s al criteri del ple. En aquesta votació, es preveu que els sis diputats amenaçats per Llarena no votin. Per tant, JxCat i ERC necessitaran el suport d’algun altre grup perquè el segon punt de l’acord reïxi. Això ha de passar abans de dimarts, quan començarà el debat de política general, en què es posarà a prova definitivament la situació dels diputats represaliats.

Summary: JxCat i ERC acorden que els diputats amenaçats puguin delegar l’exercici dels seus drets


Cap a tres quarts de nou del matí, dos grups d’estudiants universitaris han tallat la Diagonal i la Ronda Litoral de Barcelona per ‘escalfar motors’ per la vaga del moviment estudiantil prevista per aquest dijous. Amb el lema, ‘Les estudiants amb la gratuïtat. Recuperem la universitat’ i l’encesa de bengales de colors, els estudiants han impedit la circulació de vehicles durant mitja hora aproximadament per començar a difondre la reivindicació de la rebaixa de taxes universitàries que portaran al carrer el 9-M en una convocatòria d’aturada als campus universitaris i també als instituts públics. La circulació s’ha restablert sense més incidències. La protesta reclama l’aplicació d’una rebaixa dels preus públics del 30%, seguint les mocions parlamentàries que insten el govern en aquesta direcció, i ha estat impulsada pels sindicats i per la ILP Universitats que recull signatures per portar al parlament una proposta de llei que reguli per llei aquesta rebaixa de taxes.

Summary: Estudiants tallen la Diagonal i la Ronda Literal abans de la vaga de dijous contra les taxes universitàries


En un acte preelectoral, el candidat d’ERC a la batllia de Barcelona, Ernest Maragall, ha considerat que el 26 de maig, a les eleccions municipals, les dues opcions seran ‘Colau o Maragall’. El candidat d’ERC ha criticat el debat que tindran aquest diumenge a la nit els també candidats Ada Colau i Manuel Valls, a la Sexta. Un cara a cara que ha titllat de ser ‘un artifici, una imposició, una alteració democràtica per fer veure que el debat real’ és entre ells dos. ‘Aquest és el debat que els interessa als espanyols, en tot cas’, ha reflexionat en veu alta. Ernest Maragall s’ha compromès a obrir un nombre suficient de biblioteques de Barcelona a les nits i els caps de setmana si arriba a la batllia. ‘Nosaltres creiem que fa falta que aquest servei públic estigui present a la ciutat contínuament’, ha explicat tot afirmat que ‘les biblioteques seran la respiració viva de la ciutat contínuament’. El candidat d’ERC a la batllia de Barcelona, Ernest Maragall, també ha parlat de les eleccions espanyoles i ha dit que vol fer ‘impossible l’aliança’ entre el candidat socialista, Pedro Sánchez, i el de Ciutadans, Albert Rivera. Diu que és l’acord que vol ‘el poder econòmic espanyol’. I ha afirmat que Sánchez i Rivera també serien ‘la pitjor alternativa per Catalunya’ tot i que ha reconegut que encara ‘són pitjors els trigèmins d’Aznar’. Segons el candidat, l’única manera d’aturar aquesta opció que només anuncia nous 155, noves agressions als nostres drets i nova violència institucional de l’estat espanyol votant ERC per condicionar la política espanyola des de Catalunya. Maragall ha afirmat que el 28 d’abril hi ha dues opcions ‘PSOE-Cs o ERC i Catalunya’

Summary: Maragall diu que la seva rival a la batllia és Ada Colau


El conseller d’Afers Estrangers, Alfred Bosch, ha contestat des de Mèxic l’atac del seu homònim espanyol, Josep Borrell, qui ha dit d’ell que ‘no té sentit del ridícul’ per haver demanat disculpes al govern mexicà per la conquesta, l’inici de la qual enguany fa cinc-cents anys. ‘Assumir responsabilitats no és ridícul, és tot el contrari’, ha contestat Bosch. El conseller, que va mostrar el seu suport als pobles indígenes, ha dit que els ‘països madurs, avançats, que se senten segurs’ no tenen cap mena de problema a admetre el seu passat i a condemnar un episodi històric que és un ‘genocidi’. El coordinador general de drets indígenes de l’Institut mexicà dels pobles indígenes, Hugo Vilar Ortíz, va agrair les disculpes i va dir que esperen el mateix comportament de l’estat espanyol: ‘Seria molt significatiu que el regne d’Espanya, l’estat espanyol, oferís aquestes disculpes als pobles. Encara avui sentim els efectes  perquè no va ser només una aniquilació física, sinó que té seqüeles a la cultura i la identitat.’ Al març, el president de Mèxic, Andrés Manuel López Obrador, va enviar una carta al rei espanyol, Felipe VI, en què li sol·licitava que demani perdó pels crims comesos durant la colonització del país. Al text, López Obrador assegurava que és l’única manera de completar la reconciliació entre l’estat espanyol i Mèxic. Llavors, la resposta de Borrell ja va tenir el mateix to que les paraules d’ara contra Bosch: ‘Òbviament Espanya no presentarà disculpes’. Segons que va dir, és ‘una mica estrany que en aquest moment es plantegi demanar disculpes sobre esdeveniments que van passar fa 500 anys’. A més, va fer aquesta comparació: ‘Espanya no demanarà a la República Francesa que presenti disculpes pel que van fer els soldats de Napoleó quan van venir a envair Espanya’, ni tampoc els francesos exigeixen, va dir, ‘disculpes als italians per la conquesta de la Gàl·lia per Julio César‘.

Summary: Borrell ataca Bosch per haver-se disculpat per la conquesta de Mèxic


Els pensionistes es manifesten avui contra les retallades del govern Zapatero. Ells han vist com se’ls congelarà les pensions a partir del 2011.

Summary: Pensionistes contra les retallades


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha arribat a la presó de Lledoners avui dimecres poc abans de les 18.00 per trobar-se amb el vice-president de la Generalitat, Oriol Junqueras, i el conseller Joaquim Forn. Colau ja havia estat al centre penitenciari de Sant Joan de Vilatorrada el 30 de juliol passat. Llavors hi va ser per a trobar-se amb Jordi Cuixart, amb qui ja s’havia reunit a Soto del Real. A Madrid també va visitar l’ex-president de l’ANC Jordi Sànchez, i també Joaquim Forn a la presó d’Estremera. S’havia volgut reunir amb Junqueras però no va ser possible.

Summary: Colau visita Junqueras i Forn als Lledoners


L’Ajuntament de Barcelona anul·larà la gratuïtat de les àrees verda i blava d’aparcament durant el mes d’agost per promoure els desplaçaments a peu, en bicicleta i en transport públic i mantenir les funcionalitats de l’aparcament en rotació i per a veïns residents, que sí que continuaran tenint places de zona verda gratuïtes durant aquest mes. El consistori ha destacat en un comunicat que el fet que l’agost aquestes places fossin gratis incentivava l’ús del cotxe durant aquest mes, especialment per part de persones de fora de la ciutat i generava més dificultat per als residents per aparcar prop dels seus habitatges. Ha defensat que aquesta mesura permetrà que les 89.753 persones que fan servir l’àrea de residents durant tot l’any puguin seguir fent-ho l’agost en les mateixes condicions que la resta de mesos i no trobar-se les places ocupades. Els ingressos que es derivin d’aquest canvi en la política tarifària dels aparcaments contribuiran a compensar unes altres despeses d’altres actuacions dirigides a promoure la mobilitat sostenible i segura de la ciutat, i impulsaran un canvi de model. L’Ajuntament ha recordat que la capital catalana presenta uns alts nivells de contaminació i supera en ocasions els límits fixats per la legislació i l’Organització Mundial de la Salut (OMS), i ha afirmat que ha creat una taula contra la contaminació per impulsar mesures per reduir-la. Imprimir

Summary: Aparcar a Barcelona a l’agost deixa de ser gratis perquè és manté el pagament d’àrea verda i blava


Els actes institucionals de la diada de Sant Jordi han estat suspesos per la intervenció de la Generalitat pel 155. Però s’ha mantingut la jornada de portes obertes del Palau als ciutadans des de les onze del matí. Espontàniament, els visitants han anat dipositant roses grogues a la font de Sant Jordi que hi ha al pati dels Tarongers, en record dels presos polítics i dels exiliats en aquesta diada excepcional. Palau de la Generalitat. La font de Sant Jordi del pati dels Tarongers s’omple de roses grogues. #SantJordiCR pic.twitter.com/hDLW9lahwI — Jordi Corbalan (@jcorbalan) April 23, 2018 A la conselleria de Cultura, l’entrada ha quedat plena de roses grogues. Hola @Sorayapp Este es el aspecto que presenta hoy la sede de la Conselleria de Cultura, en la Rambla de BCN. Hemos titulado la decoración "Esperit del 155 en liquidació". pic.twitter.com/hcdTly76fJ — ADIC_Cultura (@ADIC_Cultura) April 23, 2018 Més informació:

Summary: Els visitants al Palau de la Generalitat dipositen roses grogues espontàniament a l’estàtua de Sant Jordi


El president del govern espanyol en funcions, Pedro Sánchez, ha dit avui que la sentència del judici contra el procés serà el mes d’octubre vinent. Per més que la decisió sobre quan es farà pública depèn exclusivament del Tribunal Suprem, és a dir, del poder judicial, el president espanyol, des de la Moncloa i durant la compareixença en què ha anunciat que s’avançaran les eleccions novament el 10 de novembre vinent, ha dit això: ‘Espanya necessita un govern estable, saber que es necessita per als desafiaments que tenim per endavant, de la nostra pròpia època, com les conseqüències polítiques que pugui tenir la sentència del procés a Catalunya el mes d’octubre, la tardor d’aquest any.’

Summary: Pedro Sánchez anuncia des de la Moncloa que la sentència del judici contra l’1-O serà a l’octubre


El delegat del govern a Madrid, Ferran Mascarell, concorrerà a les eleccions municipals de Barcelona del 26 de maig en la candidatura de JxCat, encapçalada per Joaquim Forn. Mascarell, que s’havia postulat com a candidat a la batllia, ho ha anunciat avui a Europa Press després d’haver trobat ‘prou sintonia’ amb la candidatura encapçalada per Forn. El delegat del govern a Madrid ha dit que ha parlat diverses vegades amb Forn, la darrera el divendres, quan el va visitar a la presó. Posteriorment es va reunir amb la número dos de la candidatura, Elsa Artadi. La posició que ocuparà a la llista, però, encara no està confirmada. Ha avisat que, després de les eleccions, s’hauran de buscar acords el més ràpid possible, i ha lamentat que altres partits independentistes hagin descartat una candidatura conjunta, com ERC, que ha dit que haurà d’explicar les raons de la seva negativa. ‘Una de les parts té la voluntat d’anar sola’, ha lamentat. Segons el seu parer, la ciutat requereix un govern fort, motiu pel qual aposta per aquesta unitat. Sobre l’acostament d’ERC a l’òrbita dels comuns, ha dit que és una conseqüència del panorama polític català, que s’està ‘reordenant’. Pel que fa a l’impulsor i guanyador de les primàries independentistes a la ciutat, Jordi Graupera, ha assenyalat que el procés ha tingut aspectes negatius i positius. D’una banda, ha destacat que són un mètode adequat per triar un candidat, però en la seva opinió han estat organitzades des de l’entorn de Graupera i sense un debat suficient ni compartit del projecte de la ciutat.

Summary: Mascarell s’afegeix a la candidatura de Forn a les eleccions municipals de Barcelona


L’editorial Bromera és avui dia la principal referència editorial del País Valencià i una de les empreses més fortes pel que fa a la venda de llibres en català als Països Catalans. Una de les constatacions del bon moment que passa és el canvi de seu i d’instal·lacions dins el terme municipal d’Alzira, on va néixer fa trenta-dos anys. Tot i això, fa dos anys que l’empresa alertava de les escasses vendes i de la minsa implantació que tenia a Catalunya i presentava un pla de xoc per a no restar fora del principal mercat de venda de llibres en la nostra llengua. Ara sembla que la situació ha anat millorant i Bromera rep una atenció constant dels mitjans de comunicació. Sobretot s’ha guanyat la confiança dels llibreters, que comencen a creure en les seves propostes. Hi ha ajudat un catàleg que conté títols superstel·lars, com ara De quin color és un petó, de Rocío Bonilla, que en l’àmbit infantil és un dels títols de més èxit d’aquests darrers temps; o les obres de Pierre Lemaitre, revolució de la novel·la negra a França. Ara, sempre hi ha un però. I el però és que aquest avenç costa que es tradueixi en nous lectors. Gonçal López-Pampló, director literari de Bromera, diu: ‘Amb la creació del segell Més Llibres hem trencat algunes barreres que des de Bromera no podíem trencar, però encara hi ha molts prejudicis lingüístics dels lectors envers els títols publicats en dialecte valencià. Fins al punt que bona part de les traduccions les hem publicades en català oriental. Ens han anat molt bé, perquè venem més traduccions a Catalunya que no pas al País Valencià.’ Tot això podria anar una mica en detriment dels autors valencians que tenen en el catàleg i que, com és ben lògic, es mantenen fidels als seus registres i als seus dialectes de naixença. Tot plegat fa pensar que el debat entre centralitats i perifèries és ben viu. Ho palesa el fet que enguany es complirà el trentè aniversari dels premis literaris d’Alzira, que amb vuit modalitats i una dotació alta són els més consolidats del País Valencià; en canvi, aquesta efemèride ha suscitat ben poc interès al Principat. López-Pampló diu: ‘Hi ha un corredor mediterrani de llengua i cultura malgrat tots els entrebancs i les lentituds dels trens, però sembla que moltes vegades és unidireccional.’ I posa d’exemple la visualització de programes de la nova radiotelevisió valenciana a Catalunya, que segur que és ben baixa, tot i que s’hi parla moltíssim de llibres i, naturalment, de llibres publicats al Principat. La situació encara s’agreuja més quan es parla de les Illes Balears, fins al punt que el director literari de Bromera assegura: ‘Amb gran vergonya us he de dir que no he viatjat mai a Palma.’ En vista d’aquesta realitat, una de les vies que es proposen per trencar les barreres mentals és fer la feina ben feta. ‘Si les empreses culturals fan la feina ben feta i insisteixen a treballar per trencar els prejudicis, a mitjà termini arriben els resultats.’ La feina ben feta té a veure principalment amb les decisions que ha pres el segell per a la campanya de Nadal que ja s’albira (malgrat el bon temps i la calor, un dels fets comentats durant la presentació de novetats). La col·lecció ‘Trànsit’, amb obres a mig camí entre el públic juvenil i el públic adult, ha publicat Castells a l’aire de Dolors Garcia, una biografia sobre Mary Shelley justament en l’any del bicentenari de la publicació de Frankenstein; mentre que al novembre es publicarà Violeta i el llop, la primera novel·la Mònica Richart, que tracta de l’autisme. Però sens dubte, hi ha tres novel·les per a adults que poden ajudar a continuar consolidant el segell fora del seu feu valencià. La primera és Heidi, Lenin i altres amics, de Joanjo Garcia (1947). Ha estat guardonada amb el premi Alfons el Magnànim i és la seva sisena obra. Garcia refusa les etiquetes de prolífic i de jove, tot i que sap perfectament que la literatura és l’únic ofici on a quaranta-cinc anys encara s’és una jove promesa. La novel·la tracta de molts temes, com ara l’urbanisme a la ciutat de València, una ciutat amb molts de solars buits on van apareixent cadàvers d’animals. El passat i el futur es barregen en aquesta obra que l’autor considera ‘anticomunista’. Diu: ‘L’anticomunisme és una de les grans ideologies del segle XX.’ Per la novel·la, hi planen també temes com ara el desarrelament dels immigrants dels anys seixanta a les grans ciutats i el fet que aquestes perifèries urbanes estan deslligades del sentiment de pertinença a una ciutat. Sobre el debat de les centralitats al país, Garcia explica: ‘Quan véns a Barcelona sents un cert desencís de veure que som la perifèria d’una cultura, capaços de bastir coses molt importants que no tenen l’atenció que haurien de tenir.’ La segona proposta és d’un autor clàssic de les nostres lletres: Vicent Usó (1963). Escriptor de llarga trajectòria, a El paradís a les fosques ens duu als temps anteriors a la gran crisi del 2008, ‘quan tothom pensava que el capitalisme no viuria cap crisi i que qui no es feia ric era perquè no volia o perquè no tenia ambició’. Per mitjà del personatge de Maties Passera, un grimpador professional en tots els àmbits, Usó forja la seva crítica al capitalisme salvatge, amb un llibre que acaba quan s’enfonsa Lehmann Brothers, tot se’n va en orri i el paradís queda a les fosques. Per la novel·la, hi volten comercials de la ceràmica, especuladors en art que només miren el preu de les cotitzacions de les seves inversions i una reflexió sobre les maneres d’entendre la vida. I si d’una banda hi ha la crítica al comunisme i d’una altra al capitalisme salvatge, la tercera obra en discòrdia flirteja, segons Ricard Vela, editor de Més Llibres, amb el filoanarquisme. És Contra els homes d’acció, de Marià Veloy (Barcelona, 1978), que no té cap inconvenient que li diguin jove escriptor. Ha creat una faula disfressada de novel·la negra ambientada en la Barcelona pre-olímpica i protagonitzada per un tal Oswald, un home que arriba a casa de la seva antiga amant amb una pistola a la mà fugint de qui sap què. Veloy explica: ‘He partit d’una pregunta: fins a quin punt podem ser lleials a les idees i a la gent que estimem?’ I això articula la novel·la. Així doncs, tres novel·les valentes que arriben amb ganes de trencar un debat absurd. Ara només cal que els lectors perdin la mandra lingüística i un cert autoodi literari i descobreixin les propostes de Bromera per continuar fent la feina ben feta i seduir-nos.

Summary: Bromera, la croada contra la mandra lingüística principatina


La plataforma ‘Primàries Barcelona’ engegada per Jordi Graupera ha aconseguit fins ara 25.000 signatures de barcelonins que demanen crear unes primàries entre les forces sobiranistes i crear una llista unitària de cara a les eleccions municipals de 2019. Una vegada s’unifiquin, es farien unes votacions per decidir quin candidat hauria de ser l’alcaldable per Barcelona en un procés en què s’hi podria presentar qualsevol persona, estigui o no vinculat a un partit. Una vegada fetes les primàries, el projecte engegat per Graupera marcava que qualsevol dels candidats que superés el 15% dels vots tindria dret a formar part de la llista. L’objectiu és que, sumant totes les forces independentistes sota una única llista, es pugui aconseguir la batllia de Barcelona en les properes eleccions municipals, previstes per al juny de 2019. La plataforma anuncia que si s’arriba a les 30.000 signatures es començaran els contactes formals amb partits i entitats sobiranistes perquè accedeixin a formar part d’aquest projecte. En el moment de la presentació, tan sols Demòcrates de Catalunya va mostrar-se interessat pel procés, mentre que la resta de formacions van demanar parlar de projectes de ciutat. L’impulsor de Primàries Barcelona és el periodista i filòsof Jordi Graupera, qui després d’anunciar la seva idea també va avisar que tenia la voluntat de presentar-se en aquestes primàries independentistes amb la voluntat d’aconseguir la batllia i evitar que Barcelona en Comú revalidi la victòria o frenar una possible victòria de Ciutadans. Graupera recorda que cada candidat hauria de comptar amb un projecte de ciutat al darrera i que una vegada hi hagués alcaldable sobiranista, tots els candidats amb una plaça a la llista haurien de treballar per elaborar un programa en què hi hagi iniciatives de totes les forces i ideologies representades. La recollida de signatures va arrencar ara fa poc més d’un mes, el 20 de març, després d’una conferència del periodista al Teatre Victòria que va generar una gran expectació i llargues cues pel públic que hi volia accedir. De fet, Graupera va arribar a fer dos passis de la mateixa conferència en una sola tarda per tal que tothom interessat pogués escoltar-la.

Summary: La proposta de Graupera arriba a les 25.000 signatures per demanar unes primàries sobiranistes a Barcelona


La ultradreta desacomplexada ha arribat definitivament al mapa polític espanyol. Els dotze escons al parlament andalús són un primer pas perquè Vox s’hi faci una posició, tal com passa als principals països europeus. Le Pen, Salvini, Orbán, Wilders i Weidel reben amb els braços oberts Santiago Abascal al club de la ultradreta europea. L’ascens del seu partit és una mala notícia per a tot demòcrata, però que no hagi passat fins ara ens permet d’aprendre de les experiències dels altres països on la ultradreta ja ha fet lloc. Com afecta els postulats dels altres partits? Com s’hi relacionen? I com hi respon la societat quan el discurs de l’odi el fan les institucions? La Xarxa Europea Contra el Racisme (ENAR, les sigles en anglès) treballa arreu del continent per combatre el discurs de l’odi i la discriminació racial. Fa anys que breguen amb la ultradreta i que l’estudien d’un punt de vista científic. Georgina Siklossy, la portaveu, atén la trucada de VilaWeb de Bèlgica estant per donar-nos les claus de la manera com Vox trastocarà la política espanyola. —Després del resultat de Vox a Andalusia els altres partits han endurit l’espanyolisme i han incrementat els atacs a l’independentisme català. És habitual que l’extrema dreta arrossegui els altres partits als seus postulats? —N’hi ha molts exemples. A Espanya és diferent per la qüestió de Catalunya, però als altres països el discurs antiimmigració i islamòfob de l’extrema dreta afecta el dels altres partits. Fins i tot afecta les polítiques que fan. Es pot veure a Àustria, on l’extrema dreta governa amb el partit de centre-dreta. Han introduït mesures molt restrictives envers els drets dels migrants. Quan els partits d’extrema dreta estan prou organitzats per a articular les seves demandes poden marcar l’agenda dels altres. —A Espanya el PP i Ciutadans no tenen gaire problemes per a proposar-hi un pacte. Això és habitual a Europa? —Depèn de cada país. Com he dit, a Àustria el centre-dreta governa amb l’extrema dreta. També ha passat a Itàlia, on el Moviment Cinc Estels governa amb la Lliga. Tanmateix, en alguns altres països la fotografia és més variada. Per exemple, a Alemanya, on cada vegada és més popular, la resta de partits descarten completament de treballar-hi. Suposo que també hi té a veure la història del país. A més, hi ha un fort moviment contrari dins alguns partits, de manera que tenen un discurs realment oposat a la narrativa de l’extrema dreta. Recentment s’ha vist a les eleccions de Baviera, on els Verds van tenir un gran resultat perquè van mostrar un discurs fort oposat al de l’extrema dreta. És cert que el seu resultat també va ser bo, però és interessant de veure que, si un partit polític pren la responsabilitat de fer un discurs contrari en comptes de comprar-los les propostes, guanya vots. —Això pot fer guanyar vots als altres partits, però no fa desaparèixer l’extrema dreta. Com han de reaccionar-hi per fer-los perdre influència? —Si guanyen vots és perquè aquests debats hi són. És important parlar d’aquestes qüestions, però aportant-hi solucions diferents de les seves. He llegit que a la campanya d’Andalusia els altres partits van parlar un munt de Vox. Fins llavors era molt desconegut, però, de tant parlar-ne, els van donar presència pública. També és important el paper dels mitjans, és important no centrar-s’hi gaire. D’una altra banda, a Alemanya van fer una entrevista que em va semblar molt intel·ligent. En comptes de demanar al candidat d’extrema dreta sobre immigració, qüestió amb la qual se sent còmode, li van fer un munt de preguntes de política econòmica. Ni tan sols era capaç de respondre-les, perquè el seu punt fort és el discurs sobre la immigració. —Els partits d’extrema dreta europeus estan connectats? —En alguns casos sí. Al Parlament Europeu n’hi ha un grup amb el Reagrupament Nacional de Le Pen, la Lliga de Salvini, el Partit de la Llibertat austríac… També cal tenir present que tenen força desacords en algunes qüestions. Hi ha punts on connecten, però no pas en tots. —Quin ha estat el paper d’Steve Bannon i l’entorn de Trump en el seu creixement? —És difícil de dir. Bannon prova de crear un moviment d’extrema dreta amb vista a les eleccions europees del maig, però pels informes que tenim tan sols ha aconseguit el suport d’alguns partits, no pas de tots. S’haurà de veure de quina manera evoluciona els mesos vinents, si realment ho aconsegueix. Ha dit que utilitzarà l’anàlisi de dades per a guanyar votants, cosa que és preocupant. Quant a Trump, sense tenir influència directa en l’extrema dreta europea, els ha donat força a l’hora de creure que poden guanyar. —Després del resultat de Vox hem vist que alguns mitjans espanyols han començat a potenciar el portaveu a Barcelona, un home negre ultracatòlic. És habitual que aquests partits tinguin dirigents amb ascendència estrangera per a emblanquir el racisme? —No diria que sigui habitual, però no és pas el primer cas. Al partit d’extrema dreta belga hi ha polítics de minories ètiques. També passa a Alemanya, Suècia, Dinamarca… Els posen per poder dir: ‘Ho veieu? No som racistes.’ En alguns països no amaguen el racisme, però, si volen arribar a un vot més moderat, ho fan servir per a camuflar-lo. —I els prova? —És difícil de dir. Crec que tenen aquestes figures per a respondre a les acusacions de racisme, però no crec que s’esforcin gaire a aconseguir vots de les minories. —Passa una cosa semblant amb la comunitat LGBT. El pensament de la majoria d’aquests partits és reaccionari vers els seus drets, però la dirigent d’Alternativa per a Alemanya, Alice Weidel, és casada amb una dona. Com és possible? —Alternativa per a Alemanya no és especialment activa contra els drets LGBT i de la dona, tal com alguns altres partits. Als Països Baixos fan servir aquesta carta per a enfrontar la població. Diuen a gais nadius que els musulmans amenacen els valors europeus i que els prendran els drets. Alguns partits ho fan servir per a complementar la seva agenda xenòfoba. —I tot i això, creieu que el creixement d’aquests partits amenaça els drets LGBT? —Sí, oi tant. Intentem mostrar que no solament amenacen els drets de les minories ètniques o religioses, sinó també els de les dones o la gent LGBT. He posat l’exemple dels Països Baixos, però Vox s’oposa al feminisme i la llei contra la violència de gènere. Si aconsegueixen poder, implantaran mesures que amenacen els drets de les dones i la gent LGBT. —A Alemanya s’han fet grans manifestacions contra moviments d’extrema dreta. És una bona manera d’actuar o la societat s’hi ha d’enfrontar d’unes altres maneres? —És una manera d’expressar l’oposició a aquests moviments. És important de prendre la paraula i les manifestacions són una manera de fer-ho, però crec que també es pot fer molta feina a escala local. És important de teixir relacions entre comunitats, hi ha molts projectes que ho fan. Treballar sobre el terreny per a acostar-les, així és com pots aconseguir de canviar les actituds i els discursos. Hi ha una organització britànica que es diu Hope not Hate (‘Esperança, Odi no’) que hi treballa i ha vist que té un impacte real en el retrocés del suport a l’extrema dreta.

Summary: Georgina Siklossy: ‘Si un partit fa un discurs contra l’extrema dreta en comptes de comprar-los les propostes, guanya vots’


El Consell Directiu de Fira de Mollerussa ha acordat cancel·lar de la Fira de Sant Josep, prevista del 19 al 22 de març, a causa del coronavirus. Així ho ha anunciat el president de l’ens firal i alcalde de la ciutat, Marc Solsona, que ha assenyalat que les limitacions a esdeveniments amb més de 1.000 persones que ha decretat el Govern, fan que no es reuneixen els condicionants per fer possible la fira en els termes que teníem previstos. Solsona ha remarcat que no és una decisió volguda però si necessària per garantir la salut i tranquil·litat de la ciutadania. És la primera vegada en 148 anys d’història que se suspèn aquest certamen de referència al camp català que l’any passat va registrar xifres de 175.000 visitants en 4 dies. Marc Solsona ha explicat que les limitacions motivades pel risc de contagi del coronavirus no han fet possible celebrar la Fira de Sant Josep d’aquest any. També per un tema de qualitat firal cap a l’expositor i els visitants, ha afegit l’alcalde, que també ha volgut transmetre un missatge de tranquil·litat. En aquest sentit, ha assegurat que treballaran amb l’objectiu d’implementar totes les mesures de fidelització a l’expositor per reunir les garanties suficients per tal que les properes fires no registrin danys per aquesta decisió. L’alcalde també ha volgut deixar clar que Sant Josep no és una fira ajornable en el calendari, perquè precisament el calendari, és el que li dóna el valor en el temps i fer-la en unes altres dates seria comfe ‘r-se trampes al solitari’. Per tot plegat, i davant el risc que haver celebrat una fira amb aquests condicionants hauria provocat una imatge negativa per la mateixa, s’ha decidit cancel·lar-la. A més a més, hi ha la incertesa que els propers dies encara es puguin prendre mesures més restrictives en relació a l’epidèmia i a una setmana vista del certamen firal, no es registra tanta afectació pel que fa al muntatge.Fira de Mollerussa està treballant en el càlcul de les pèrdues econòmiques que suposa la cancel·lació de Sant Josep, la fira motor de l’ens firal, i a falta de poder-les concretar, està clar que això condicionarà tot l’any firal.

Summary: Cancel·len la Fira de Sant Josep de Mollerussa pel coronavirus


El Grup 62 necessitava compensar la pèrdua que significava deixar d’editar el premi Sant Jordi i fa uns quants mesos va presentar amb tota solemnitat un nou premi, alternatiu, el premi Proa de Novel·la, i el va col·locar estratègicament en un àmbit comercial que encara no era gaire ocupat, la campanya de Nadal. Les valoracions del jurat Un jurat variat, format per Vicenç Villatoro, Nelleke Geel, Xavier Pla, Clara Queraltó i Josep Lluch, van rebre abans de l’estiu seixanta-tres originals. Després d’una primera selecció, es van reunir un dia de setembre i van triar la novel·la guanyadora. Avui aquesta novel·la ja és editada i arribarà a les llibreries d’aquí a una setmana, el dia 20. Segons Xavier Pla, el conjunt dels originals presentats mostra que molta gent escriu, que té ganes d’explicar coses, que molta gent escriu bé i que, en conjunt, ha millorat la qualitat narrativa. Pel que fa a la temàtica, molts autors es van decantar a escriure sobre la guerra, no tan sols sobre la guerra del 36-39, sinó també sobre conflictes bèl·lics medievals i tardomedievals. Però el jurat va triar La teva ombra, una novel·la extensa, situada en l’actualitat (l’episodi més antic que s’hi narra correspon al 2001 i el més pròxim, al 2014), i signada amb el pseudònim Kate Longmoor. Oberta la plica es va descobrir que era l’escriptor i periodista literari Jordi Nopca. Fent una primera valoració de l’obra, Xavier Pla considera que Nopca ha fet un salt qualitatiu com a narrador. Perquè la seva novel·la captiva el lector des de la primera plana. Transita entre la vida de dos germans que tenen uns paral·lelismes i unes discrepàncies, sobretot en l’àmbit amorós i professional, que causen sorpresa al lector, que acaba xuclat per una espiral narrativa que el persuadeix fins al final. Pla també ha dit que era una novel·la molt divertida i enginyosa, plena de jocs de paraules, acudits, picades d’ullet… Una novel·la plena de referents musicals i cinematogràfics, que també explora la identitat, en sentit ampli. Aquests dos germans són personatges que escriuen i són els seus escrits els que conté la novel·la. Pla ha acabat dient que aquests germans són figures d’un calidoscopi que ens permet de mirar-los des d’àmbits diversos i al final es crea una mena de joc de miralls, on tots ens trobem reflectits i tots troben les seves obres. Infidelitat i venjança Jordi Nopca ha començat dient que volia ser cautelós per a no explicar massa coses, però ha acabat revelant un munt de detalls i situacions, que mirarem de resumir. D’entrada, ha explicat que era una història que s’aguantava sobre la infidelitat i la venjança. Una novel·la que tenia més foscor que no pas claror. I, tot i que també és divertida –reconeix, connectant amb la valoració de Xavier Pla–, també és torturada: ‘Un dels fets inconscients que em porta a escriure –diu– és fer somriure el lector alhora que el puc esfereir. És aquesta tensió, que busco.’ Dos germans en són els protagonistes, en Pere, el germà petit, i en Joan, el gran. Es porten tres anys. En Pere va començar estudiant comunicació audiovisual, perquè volia ser cineasta, però al final va acabar estudiant antropologia. En Joan va estudiar magisteri. Van créixer en un pis de la Zona Franca, davant la Ciutat de la Justícia, que van veure com s’aixecava. Una Barcelona de frontera amb l’Hospitalet, que segons Nopca s’ha narrat poc en català. ‘Fins ara, als llibres anteriors, havia escrit sobre la cara més dura de la crisi, i amb aquesta novel·la em vaig plantejar tot el contrari: vaig començar a escriure la història d’en Pere, que és la història d’un petit triomfador. I després va arribar la d’en Joan, que és la història d’un triomfador al quadrat. Tots dos escriuen, però en Pere escriu a partir de la ferida i, en canvi, en Joan a partir de l’agressivitat. La història arrenca amb el relat del germà petit recordant l’estiu del 2011, al pis de la Zona Franca, un pis incòmode aleshores, per unes obres de reforma de la cuina. La novel·la té un rerefons social, perquè hi ha la Barcelona deprimida de teló de fons, però en canvi el context polític, el procés d’independència, no hi apareix. Per a Nopca, ‘els personatges fugen del context polític perquè la seva vida privada és massa potent perquè el procés la dispersi’. La Laura i la Kate La novel·la té cinc-centes pàgines i és plena de personatges secundaris. I tot i que els dos germans són el motor de la història, hi ha dos personatges femenins que són determinants i que també es podrien considerar, en certa manera, protagonistes. ‘Són els personatges més enigmàtics, són els de debò’, diu Nopca. ‘Hi ha la Laura, que és periodista i que havia estudiat xinès. I hi ha la Kate, que és violinista de música clàssica. La Kate Longmoor és segurament el personatge que més m’estimo de la novel·la. Per això vaig triar el seu nom com a pseudònim.’ A la novel·la hi ha una connexió anglesa, no tan sols per la Kate, sinó també perquè escolten molta música britànica. I hi apareixen referents literaris, com les germanes Brontë i els Cims borrascosos, tot i que els referents literaris de Nopca a l’hora d’escriure La teva ombra són els russos, sobretot Crim i càstig de Dostoievski, i també Thomas Hardy i més contemporanis, com Philip Roth i Karl Ove Knausgard, aquest últim per a entrenar la veu en primera persona.

Summary: Ombres d’infidelitat i venjança, ingredients del primer premi Proa de Novel·la, que ha guanyat Jordi Nopca


Com cada any per aquestes dates, avui se celebra la Bressolada, la festa de les escoles de la Bressola que té l’objectiu de fer visible la tasca de foment del català que fan aquests centres educatius a Catalunya Nord. Enguany, la celebració ve marcada per la presentació de l’anomenada llei Blanquer, que ha despertat molta indignació entre la comunitat educativa, com també les declaracions del ministre d’Ensenyament francès, Jean-Michel Blanquer, contra l’educació amb immersió en llengües no franceses. La Bressola ja ha mostrat el malestar i rebuig en un comunicat, però la seva directora, Eva Bertrana, diu que tenen previst de fer accions en coordinació amb les escoles immersives de regions on es parla el bretó, l’occità i el basc. Parlem amb ella sobre els perills per al català que pot implicar la llei Blanquer i sobre les novetats de la Bressolada. —Què en destaqueu, de la Bressolada d’enguany? —És la setzena Bressolada que fem i la tercera vegada que l’organitzem a Sant Esteve del Monestir, a la vora del llac. És molt més tranquil, agradable i fa més festa popular, malgrat haver perdut aquell sentit d’ocupar el centre de Perpinyà, on vam deixar de fer-la després dels atemptats de París per raons de seguretat. A les nou, fem una recepció oficial amb autoritats i personalitats del país. Les eleccions municipals i europees fan que no tinguem representació d’autoritats del sud, a banda de la nostra incondicional Ester Franquesa, directora general de Política Lingüística, que farà el possible per venir, com cada any. El pregó el farà el cantautor i artista Gerard Jacquet. Com que posem l’accent en la variant rossellonesa del català, ens calia que algú del país fes un pregó subratllant que la qüestió important és salvaguardar la llengua i, en la mesura del possible, no perdre la variant del país. —Hi ha cap novetat respecte dels altres anys? —L’espectacle en què participen tots els alumnes és una adaptació de l’obra de Jordi Pere Cerdà La dona d’aigua de Lanós en format òpera pop. És una actuació de molta qualitat que dóna molta feina i que sempre es perd, i per això enguany posarem a disposició de les famílies un enregistrament en CD que s’ha fet prèviament. Una altra novetat és que hi haurà una mostra d’entitats del nord, com ara el Casal de Perpinyà, el Casal del Conflent, la Llibreria Catalana i els Angelets de la Terra. A més, presentarem un punt lila. No és que es necessiti, perquè és una festa per a la mainada, però sí que volem sensibilitzar els nostres alumnes sobre aquesta qüestió. A més, acabarem la Bressolada amb una mostra de glosa, que introduïm a les nostres escoles. —Quines autoritats de l’estat francès hi assistiran? —Els batlles dels municipis on tenim escoles són tots convidats, així com un representant de la regió d’Occitània i un representant del Consell Departamental. Els demanarem d’acompanyar-nos més enllà del que fan actualment. El missatge que volem fer passar és que no ens conformem amb el fet que tothom ens estimi i ens agraeixi la feina. Les paraules són boniques i les apreciem, però cal que el suport es demostri amb accions. Tenim un projecte gros i il·lusionant: la creació del segon col·legi de l’etapa d’ESO i del liceu, que correspondria a l’etapa del batxillerat. Fa tres anys que anem picant portes, però ningú no ens dóna cap solució, cap suport concret ni cap ajuda. I el missatge que vull fer passar en aquesta Bressolada és que ja n’hi ha prou. Entre els atacs directes i frontals del ministre i la poca ajuda concreta que rebem dels ens locals… No és pas una fantasia nostra de voler crear aquest segon col·legi i aquest liceu. És la resposta a una demanada ferma de les famílies, perquè no poden, ni volen, esperar més. —Aquest últim any, ha crescut la demanda pel que fa a la immersió lingüística? —Som en la mateixa situació. He parlat amb el director de l’escola de Perpinyà i m’ha preguntat què feia amb les setze famílies que demanaven aquest model. Nosaltres hem d’esperar a tenir baixes d’algú. Només en aquesta escola hi ha setze famílies que demanen d’entrar en l’etapa d’infantil. L’única solució possible és omplir les classes al màxim. I amb quin criteri diem que sí a un nin i no a un altre? L’única cosa que té una mica de lògica és donar la plaça a qui va demanar-la abans. Som en aquest punt. —Heu parlat dels atacs del ministre d’Ensenyament. Aquesta setmana ha dit que la immersió era unilingüisme i que derivava en un desconeixement de la llengua francesa. —Aquestes declaracions vénen arran d’unes propostes de senadors que van posar sobre la taula la demanda que, a les condicions per a tenir dret al forfait escolar, que és l’aportació financera dels municipis que tenen infants escolaritzats en un altre municipi, es considerés l’obligació de les famílies d’escolaritzar els fills en un altre municipi si en el propi no es facilitava l’ensenyament en català, fos bilingüe públic o concertat immersiu. La resposta immediata del ministre va ser, evidentment, que no, i va anar més enllà: va dir que l’ensenyament immersiu produïa nins monolingües i que al cicle infantil només sabien parlar en llengua regional. —Un mite sobre la immersió que s’ha demostrat que és fals. —Totalment. I ell ho sap perfectament perquè, a més a més, ens obliga a fer avaluacions específiques. Ens obliguen a passar, com a totes les escoles de l’estat, l’examen de final d’ESO, i els resultats són tan bons o més que els de la resta d’escoles. No li acceptem que en una assemblea pública es permeti de dir aquestes mentides. O bé aquest senyor no està al cas absolutament de res, la qual cosa no ens creiem, o bé hi ha mala fe darrere. I la mala fe comporta la mala intenció de voler prohibir la immersió a l’estat francès. —Quins són els fonaments principals d’aquesta llei que vol implantar? —Li ha donat per fer la refundació de l’escola. Intenta refundar, com altres han fet recentment, tot el sistema escolar. Hi ha, per exemple, la reforma del batxillerat o mesures com ara que el director de la secundària sigui també director de la primària. Això pot estar bé, depèn com es presenti, però ell treu directives sense fonaments que han provocat vagues. Actualment és un ministre que es troba en grans dificultats. —Una altra mesura polèmica: la suspensió de l’atur dels pares dels alumnes que s’absentin de classe. —El sistema social i familiar de l’estat francès dóna ajudes a les famílies amb pocs recursos. El que el ministre preconitza, pressionat per altres companys del govern, és que a les famílies dels nins absents sense motiu se’ls tregui aquesta ajuda per a lluitar contra l’absentisme. —La llei no és polèmica només pel que fa a la llengua, doncs. —No, toca molts fronts!  No sé si està fent amics… —I pel que fa a la llengua? —Ell posa la força en això que es diu ‘el sòcol comú’; és a dir, matemàtiques, francès i història. I que tota la resta sigui més aviat optatiu. Al liceu, si tota la resta és optatiu, si els cursos de català, bretó, occità o basc es fan a l’hora de dinar, si la nota d’aquestes matèries no computa tant com les altres, cal estar molt motivat per triar-les. Per tant, evidentment baixa la demanda i, per consegüent, el nombre de mestres. I a poc a poc ho anem matant… —Aquestes mesures afecten totes les llengües no franceses? —Sí, i concerneix l’ensenyament públic. I com que no n’han fet prou, amb l’ensenyament públic, aquesta setmana ens treuen aquest atac frontal contra l’ensenyament immersiu. Nosaltres estàvem preservats d’aquestes lleis perquè el caràcter propi d’escola concertada ja estipula que és el centre mateix que posa el seu sistema d’ensenyament. Però com que l’ensenyament immersiu a l’estat representa 13.000 alumnes, això per a ell comença a ser un perill. —Però, amb la llei a la mà, pot imposar-vos res, tenint en compte que sou la concertada? —Fa vint-i-cinc anys que tenim el concert, fa vint-i-cinc anys que passem les avaluacions i fa vint-i-cinc anys que tenim una mitjana superior a la mitjana francesa en francès i altres matèries. No sé què pretén, a banda de tenir urticària en vers les llengües regionals. Potser sí que darrere hi ha una intenció, i simplement prepara el terreny per veure com la gent reacciona. Legalment no ens pot treure el concert, però ens pot obligar a introduir hores de francès a infantil, per exemple, cosa que no fem. Ens pot obligar a un ensenyament més bilingüe que no pas immersiu. O a un ensenyament bilingüe reforçat, que en diuen. I el que fem nosaltres ens sembla el mínim que podem fer… Cal comptar que si els nostres alumnes són, majoritàriament, francòfons a casa i al carrer, encara que no féssim ni una sola hora de francès, estarien exposats al català el 25% de llur vida activa. Aqueixos nins són molt més exposats al francès que no pas al català. Si comptem les vacances, els caps de setmana, les vesprades, la televisió, etc., hi ha una presència molt forta que no pot comportar cap perill de no dominar el francès. És que als francesos els fa por el bilingüisme? Ens ho preguntem. Se sap que és l’alumne francès qui té més dificultats per a aprendre llengües. Tradicionalment i històricament ha estat així. —Creieu que la Bressola pot tenir encara més demanda ara, si es perjudica el català a l’escola pública? —Sí, però tampoc la podrem satisfer. Nosaltres sostenim l’ensenyament públic, en aquest aspecte. És evident. En cap moment estem en competició. Si a ells els falla, nosaltres tampoc no tindrem la plaça per a absorbir la demanda. Ens hem de solidaritzar els uns amb els altres. —Aquesta serà l’estratègia davant un atac que afectarà també la llengua bretona, occitana i basca? —Sí. Estem en contacte amb les escoles bretones, que són les tocades més directament perquè el ministre les va posar com a exemple per a mostrar el seu propòsit. Hi haurà una acció conjunta de les xarxes immersives i pensem llançar un moviment més global de protesta contra el maltractament de l’estat cap a l’ensenyament de les llengües regionals. Es comença a parlar de fer una manifestació en un lloc o uns quants. Hi haurà una resposta si les coses no canvien. Em consta que molts diputats demanen al ministre de retirar aquestes declaracions. La cosa porta cua…

Summary: Eva Bertrana: ‘És l’alumne francès qui té més dificultats per a aprendre llengües’


En el transcurs de l’entrevista d’Ada Colau a ‘El Món a RAC1’, la batllessa de Barcelona i la periodista Pilar Rahola han tingut una discussió pujada de to sobre l’economia de la ciutat. Rahola li ha retret que no tinguessin propostes fermes per a l’economia de Barcelona i que al mateix temps critiqués els creuers del port o la Fórmula 1, que produïen un impacte econòmic força alt. Colau s’ha defensat i ha dit que crearia grups de treball en totes les qüestions importants sobre el comerç de Barcelona amb el propòsit d’originar més consens i diàleg, perquè no n’hi havia hagut fins ara. Per acabar, Rahola ha dit que BComú no ‘es mullava’ pel dret de decidir i li ha recriminat que no votés a favor de l’adhesió a l’AMI. Escolteu l’àudio de la picabaralla dialèctica:

Summary: Enganxada radiofònica entre Pilar Rahola i Ada Colau