Sergi Sabrià (Palafrugell, 1975) és una de les cares més visibles d’Esquerra, des de la posició de president del grup parlamentari d’aquest partit. L’entrevistem per parlar del 21-D i també per aprofundir més l’estratègia d’Esquerra durant els mesos vinents. Sabrià, que va ser batlle a trenta-un any, està acostumat a relacionar-se amb la premsa. Potser per això sovint té el vici de posar-se a la defensiva i tancar-se com un caragol. Ens explica que, de vegades, una conjunció li pot complicar la vida. Al final, però, amb el seu somriure indefinit i una mirada que no para de moure’s, acabem parlant d’ell. El seu pronòstic és optimista: ‘Això només pot acabar en victòria.’ I afegeix: ‘Acabarem la feina i ho farem bé.’ A les parets del despatx, les fotos de Junqueras, Comín, Bassa, Forcadell ens interpel·len tota l’estona. —Com us l’imagineu, el 21-D? —El 21-D és la passejada del virrei per Catalunya. Seria molt important per a tots que hi hagués moltíssima gent al carrer i que una vegada més fos una mobilització pacífica. En les circumstàncies actuals, buit de treball previ i de propostes, ens costa molt d’entendre. Ens hauria agradat que vinguessin aquí a parlar de solucions polítiques. No a parlar de Rodalia, que un dia ja en parlarem perquè tenen molts deutes amb els catalans. El problema que té avui Catalunya és un altre que es diu repressió, presos polítics i solució democràtica a un conflicte polític. Guia: Totes les protestes contra el consell de ministres espanyol del 21-D a Barcelona —Quin missatge voleu donar a la gent que vol sortir al carrer el 21-D? —Cercar els actes unitaris. Hem estat capaços de posar-nos d’acord una altra vegada. Això s’emmarca en un treball conjunt respecte de l’estratègia. Això havia de ser secret, però ara ja se sap que s’hi treballa i que hi ha hagut reunions. És positiu que la marxa lenta de vehicles és una cosa de tots, que el concert d’Òmnium és cosa de tots, que la manifestació també… Hi ha uns acords respecte de com actuar. Els aldarulls ens sumen zero. Al nostre moviment, al nostre discurs i a la nostra imatge internacional li suma zero. Per tant, provocar incidents només resta. Cerquem una victòria conjunta, democràtica i pacífica. —Els incidents són el relat de la justícia espanyola. —Efectivament. Les fotografies agressives del procés són d’ells. No els podem regalar les nostres. Qui pegava cops de porra eren ells. Ara ens hem d’estalviar les imatges d’agressions cap a nosaltres. —Parlàveu de l’acord estratègic que negocieu amb JxCat i la CUP, a més de les entitats. En quin punt es troben les converses per a arribar a la unitat estratègica? —És imprescindible d’arribar-hi i valoro positivament que hi hagi converses. Sé que la gent té molta pressa. És important de tenir-ho com més aviat millor, però és més important de tenir un consens real sobre quins són els passos que convenen al país. Segurament serà després de Nadal. Vam caminar junts fins a l’1-O, el 3, el 10, el 27… i després d’això hi ha visions diferents de gent que vol exactament el mateix, que hi hagi una República Catalana independent. Això vol dir que els camins s’han d’anar ajustant per a fer-los compatibles o per a trobar-ne un de sol. Totes dues coses funcionen. Trobar una manera de continuar avançant conjuntament des de la pluralitat que ens fa forts, des de la CUP a una banda fins a l’amalgama del món postconvergent. Aquesta pluralitat ens fa potents, però també difícils els consensos estratègics. Sóc de Palafrugell i allà la gent em diu que ja està bé i que ens posem d’acord. És molt difícil de posar-se d’acord en una amplitud tan gran. Ara, quan ho fas, ets indestructible. I ho hem fet moltes vegades. Hem vist el país patir en moltes situacions. Recordo per exemple quan havíem de decidir la pregunta del 9-N. —Som en una situació similar? En aquell moment, semblava que tot se n’anava en orris i que de cop i volta… —No sé si som en un moment així, n’hem tingut molts. Però sí que sé que si arribem a l’acord ens fa indestructibles. Perquè és tan ampli i ajunta tanta gent que la potència que ens dóna ens fa molt forts. Estic segur que l’aconseguirem. —Què us separa per a arribar a l’acord si l’objectiu és el mateix? —Si entro a fons en les discrepàncies, l’acord serà més difícil. Només hi afegiria complexitat. Tenim moltes coses positives. La set de república, el fet de tenir el mateix objectiu hi ajuda molt. La certesa de tots plegats que això s’ha de fer per vies absolutament pacífiques i democràtiques. Això també hi ajuda molt. —Quin és el camí i la proposta d’Esquerra Republicana en aquest moment? —És la que més s’ha explicat, segur. Ha passat per una conferència nacional del partit. En un consell nacional. S’ha explicat de manera reiterada a tot arreu. M’agradaria pensar que el camí d’Esquerra és el més explicat de tots; si no, alguna cosa hem fet malament. —Més enllà d’eixamplar la base… —Eixamplar és un trosset petit. —Per exemple, en el vostre full hi ha un moment que diu que primer cal que surtin els presos i després ja en parlarem? —No. O sigui, no són compartiments que van primer l’un després l’altre… Hi ha una estratègia antirepressiva que ha de ser compartida. En aquest país hi ha aquestes majories del 80% que tothom ha fet seves i que Esquerra fa molt temps que en parla. Ara el president Torra en parla tot sovint i Òmnium fins i tot n’ha fet una gran campanya. Òbviament ha de ser una prioritat que tots els presos surtin de la presó com més aviat millor, i serà el primer pas perquè els exiliats puguin tornar. Aquesta és una capseta que és a l’estratègia d’ERC i que ha d’estar a l’estratègia conjunta, segur. Que ens hem de posar reptes respecte del creixement del moviment és part de l’estratègia d’Esquerra. Potser la gent ens ha posat la bandera, però no crec que ningú tingui dubtes respecte d’això. Hi ha reptes que hem d’assolir en aquesta nova fase de procés. Si sempre hem estat el 47%, cal posar-se el repte de superar el 50%. Això ens fa fortíssims. Que som més forts amb les institucions que sense i amb el 155, també ho entén tothom. Que som més forts quan tenim els Mossos que quan no els tenim malgrat que en alguns moments patim, segur. Que som més forts quan tenim els serveis socials, segur. Hi ha una capseta de l’estratègia d’ERC que és governem, governem-nos bé i des del control propi de les institucions. Hem de ser capaços de contraposar una Generalitat que ajuda la seva gent, encara que sigui amb mitjans migrats, amb un estat que el dia que el que opines no li sembla bé et pega i et tanca a la presó. Això ho hem de fer cada dia. Que l’estratègia internacional és cabdal, també ho hauríem de compartir tots. Hem de treballar des de tots els àmbits. Sigui el Consell per la República, el conseller Bosch o l’estratègia jurídica, on hem obtingut grans victòries. Esquerra Republicana diu que si fem tot això alhora arribarem a una situació d’un nou embat. Això ho hem explicat reiteradament. Algú pot dir que només parlem d’eixamplar la base. Nosaltres parlem de tot, tota l’estona. —Aquest embat, a vegades –per declaracions de Junqueras o Tardà– sembla que pot significar una prolongació de l’autonomia durant cinc anys o sis. —Si algú ha entès això, he de dir-li que no. No té més història. Ser realistes, a algú li pot semblar malament? —Què enteneu per ser realistes? —Ser realistes és que algú havia de sortir i explicar que haurem de fer tot això a la vegada per a ser independents. I que no serà demà. És així. Hi havia molta gent que no hi estava disposada. Esquerra Republicana què volia? Que fóssim independents el 28 d’octubre. Un munt de circumstàncies fan que el 28 no poguéssim exercir com una república independent. I això ens porta al final d’una part del procés com l’havíem entesa fins ara. Això és així. Hem de definir una nova etapa per a guanyar-la. A Esquerra fem això. Si el dia que érem més forts no ens en vam sortir, ens hem de preparar per a guanyar el següent embat. Jo no vull perdre més. Esquerra va estar molt sola en el moment d’explicar tot això. Algú va voler convertir això en un discurs dient que Esquerra és autonomista. Esquerra és independentista des del dia que la van parir. Això no pot posar-ho en dubte ningú. Nosaltres volem guanyar. Ni fer veure que ho volem ni equivocar-nos. —Guanyar vol dir anar més a poc a poc? —Si no s’entén aquesta part, tenim algun problema. Algú té cap proposta per a ser independents demà? És molt important aquesta pregunta. —Demà, no… —Per tant, hi ha molta gent que no s’atreveix a dir que això sigui una mica més lent? Esquerra no vol que això sigui més lent. Esquerra vol guanyar. I diem que demà no podrem guanyar. Això és molt important que s’entengui i que els mitjans ens ajudeu i que no es falsifiqui dient que Esquerra vol ser una autonomia més temps. Esquerra diu: demà no estarem en condicions de ser independents i ens hem de preparar per a ser-ho com més aviat millor. Això ens fa més autonomistes que algú altre? Doncs digueu-me qui ens fa independents demà. —Això és el momentum de què parla el president Torra? —No ho sé. —Dit d’una altra manera, la pregunta seria si el moviment independentista s’ha de marcar un límit temporal perquè la República esdevingui inevitable. —A veure si em sé explicar. La política va molt més de pressa que no anava. Nosaltres posem sobre la taula uns reptes que en altres moments haurien pogut trigar moltíssim. En aquest país els independentistes creixen del 15% al 40% en deu anys. I ara crec que un repte que ens fa molt més forts és travessar la línia del 50% com sigui. De l’enquesta de l’Ara de l’altre dia, la part més interessant no és que ERC en tregui tants, sinó que per primera vegada l’independentisme supera el 50%. Que és igual, que és una enquesta i té el valor que té. Però n’és la part més interessant. Perquè això vol dir que faríem un pas importantíssim. I això quan pot ser? Potser d’aquí a vuit mesos o d’aquí a dos anys o potser passarà a les municipals. —Tardà ha parlat de tornar al referèndum forçat o inevitable. Ho veieu possible a llarg termini, amb aquest govern espanyol o el que pugui venir? —Inevitable m’agrada molt, perquè no és directament contrari a no acordat. Inevitable vol dir que hi ha un moment en què no pots evitar d’acordar-lo. A mi una cosa que em sembla potent, també de les últimes enquestes publicades, és que cada vegada hi ha més catalans que voten Ciutadans i que creuen que l’única solució és un referèndum. Per tant, és brutal un consens del 80% a favor de decidir el conflicte votant. La defensa del referèndum inevitable em sembla potent. Ara, això vol dir que hem de fer la feina. Que passem del 50%, que no ens aturem en l’àmbit internacional, necessitem suport de fora… És evident que l’estat tot sol no ho farà això motu proprio. Per més que nosaltres mantinguem sempre la porta oberta al diàleg, no li sortirà de dins. Ho necessitem tot. És una estratègia amb molts fronts. —Si l’estat no cedeix, tornem a la via unilateral? —Nosaltres no abandonem cap via. —Però de vegades s’ha de prioritzar. —Si em dieu de tenir oberta la via del diàleg, d’aprofitar aquestes majories amplíssimes del 80%, doncs sí. Aquesta és la que toca ara. L’unilateral hem demostrat que la podem exercir una vegada… La pregunta que m’han fet més vegades a la meva vida, en una conferència de premsa, és: quan es demostri clarament que el referèndum del primer d’octubre no es pot fer, què fareu? I els responia sempre: un referèndum… I no ens creien. Hi ha coses que ens fan més forts, com és complir les amenaces. Avui som més forts que el primer d’octubre. Els vam dir que votaríem i ho vam fer. L’estat sap la capacitat d’aquest país per a anar endavant i nosaltres sabem més clar els límits que té això. L’estat hauria d’haver après que quan aquest país decideix de tirar endavant arriba fins al final. —Com a persona també teniu la sensació de ser ara més fort? —En l’àmbit personal, tots n’hem après. Hi ha un dia que, com tots, m’assec amb la meva família i els dic: pot passar de tot, que hem de fer? Aquesta conversa la tinc amb la meva dona un dia a casa, al vespre, i em diu: continuar, ens en sortirem. La meva família és més forta avui que abans d’aquell dia. Vam compartir els dubtes i tot. Això ens ha passat en el terreny personal, com a organització i també com a país. Veure que la persona que t’acompanya et diu: ens en sortirem, a fons, ho hem de fer, és molt important. Allò que passa a casa meva al juliol o a l’agost, crec que li passa al govern d’aquest país al setembre. Ets mort i dius ho farem igualment i això, al cap d’uns dies, es trasllada al país sencer, que entén que allò ho hem de fer tots: el poble, que és qui ho ha aixecat des del primer dia. L’1 i el 3 som un país alçat. Ens sabem molt forts. —Però la repressió fa efecte. —És cert que tenim una repressió brutal, els companys a la presó… I com a organització també. A mi, en aquest despatx, la Marta em mira i em diu: ‘Me’n vaig, però que me’n vagi no ens ha de fer canviar res i ens ha de mantenir determinats fins a la victòria. Tots al costat de l’Oriol, que és a la presó, i jo us ajudaré com pugui des del lloc on vagi.’ —… —Això va passar aquí mateix, on parlem ara. De cada episodi d’aquests, que són duríssims, n’hem de sortir enfortits i més determinats que mai. Aquest patiment conjunt forma part d’aquest final d’etapa. El procés ja no és la revolució dels somriures, potser és una altra cosa, però ens hem fet grans i no estem disposats a perdre. Potser no riem tant, però sabem que això només pot acabar amb una victòria. —Fa poc que heu vist Marta Rovira? —La veig, però ara fa dies que no. —Ara és molt més activa. Tindrà un paper cada vegada més present? —Internament, ha estat molt present en tot moment i qui conegui el partit sap que la Marta Rovira n’era el puntal. En cap moment ha deixat d’exercir de secretària general. L’Oriol era la cara cap enfora i al govern. La Marta és qui sempre havia aguantat el partit i no ha parat en cap moment de fer-ho. Una altra cosa és en quin moment ha pres la decisió de ser més present públicament. I això creixerà. L’entrevista a Catalunya Ràdio és un punt d’inflexió, des de llavors és més present a molts més espais. —Es diu que Oriol Junqueras mana molt des de la presó, és veritat? —L’estructura de partit és molt sòlida i al comandament de la maquinària sempre hi ha hagut la Marta. L’Oriol és un visionari. Per tant, aquesta funció la continua fent des de la presó. Sempre sol endevinar amb molta claredat què vindrà i ara també. Ho veiem en els seus articles i els qui tenim l’oportunitat de veure’l ens trobem l’Oriol de sempre, que té clar tot això que abans us explicava. Hem de fer moltes coses i si les fem bé i totes alhora guanyarem. —Ell també s’ha fet més fort? —Quan vas als Lledoners et trobes que allà dins hi ha set monstres, set persones enormes. És un procés que han fet tots. Estan absolutament convençuts que seguien un mandat democràtic i que posar les urnes no pot ser mai delicte. Són grandiosos. —Si la sentència és dura, quina estratègia teniu? —Si això passa haurem de treballar conjuntament. Hi hem de lluitar en contra. Això fem. No vull dir que tinguem gaires oportunitats, és evident quins jutges hi ha i que hi ha un pla en què s’ha dissenyat com ha d’acabar, però per a mi, aquests judicis al final seran una altra finestra al món. Una altra oportunitat d’explicar-nos. Els ho hem de fer difícil, malgrat que tinguin la decisió presa. Els hem de guanyar cada dia. I quan els hàgim guanyat durant noranta dies, que són els tres mesos que pot durar el judici, que surtin i dictin una sentència en contra. Potser no tombarem els jutges, però potser l’estat entendrà que li costarà més cara aquesta sentència, potser el món ens entendrà una mica més. Per tant, hem de guanyar cada dia. —Què en penseu del Consell per la República? —Hauríem de centrar el 80% dels esforços en la tasca d’internacionalització en els dos àmbits. En l’àmbit més institucional d’ambaixades, consolats… i també en l’àmbit judicial. Carles Puigdemont els ha posat del revés en les seves victòries judicials i hem de continuar, des d’un òrgan més preparat amb dues fundacions al darrere, fent-ho des d’allà. —Però Puigdemont l’entén més com un organisme de democràcia directa… —També poden ajudar en temes de mobilització, o donar un cop de mà a l’Institut Ramon Llull de Cultura. Està bé fer processos participatius; jo quan era batlle en vaig fer molts, però crec que la tasca fonamental és la internacionalització. —A la tribuna del parlament sembleu molt emotiu i feu un discurs patriòtic, però davant la premsa us veieu més fred. —Patriota ho sóc sempre!  Vaig ser el primet batlle independentista de Palafrugell després de molts anys. Va ser un miracle. —Per què? —Perquè érem molt joves. Al final la política municipal són les circumstàncies. Hi havia dos batlles que es passaven la batllia entre ells i que tenien setanta anys. Vam arribar uns nens i la gent va dir, provem-ho. Pensava que faria de regidor i vaig acabar essent batlle. —Sembleu molt emocional, però no hi ha qui us mogui d’un discurs molt concret. —La premsa sou difícils! Al parlament dic el que vull, responc… treballo els discursos amb l’equip. Han estat dies difícils. El meu primer discurs va ser el de la investidura de Turull. —Fèiem referència a aquest… —Era dalt d’un avió i em diuen torna. Anava cap a Brussel·les a veure en Comín. I em diuen que he de fer el discurs. No vaig entendre per què, però entremig marxa la Marta Rovira. Aleshores vaig entendre moltes coses. No vaig dormir en tota la nit, preparant el discurs. I sentia el pes de tota la història a sobre. En Jordi  me l’estimo molt i patia molt. Es veia d’una hora lluny que allò acabava malament, que allò que era a punt de fer l’estat seria absolutament transcendent. Pensar en la transcendència de tot plegat i preparar-ho amb temps m’agrada. El faristol davant la premsa, en canvi, té una part més defensiva. Surts a dir alguna cosa i que no et moguin d’allà. M’agraden molt els periodistes. Dels que es dediquen a la política, n’hi ha que tenen pànic a la premsa. A mi em sembla que feu una feina molt difícil i m’ho passo molt bé. Ara faig de president del grup parlamentari, però abans tocava més el món de la comunicació. —Sou també molt pragmàtic. —És probable que davant la premsa tinguis una actitud més defensiva perquè pateixes. Vols dir una cosa i potser et fan sortir un titular que no hi té res a veure. Quan fas les conferències de premsa… alguns matins hem patit per relliscades mínimes per una conjunció. Després has de trucar, tornar-ho a explicar, alguns t’accepten les explicacions, alguns no… És complicat. Jo ho visc molt. El meu estat natural és molt emotiu, la gent em nota si estic content o enfadat. Sempre m’ha passat. En Gordó un dia em va dir que no servia per a aquest negoci, perquè se’m veia d’una hora lluny. En canvi, ell –deia– sempre feia la mateixa cara. M’agrada més la versió de viure-ho molt. —Parlàveu de Turull, però no hem parlat de la vaga de fam. Us va fer impacte? —Ara sóc un diputat antic. Aquesta casa ha canviat molt. Esquerra venia d’una renovació molt gran, hi entrava tot l’equip Junqueras. Però aquí era ple de diputats que ho eren de feia vint anys. Ara els que n’hi hem passat cinc som els veterans. En Turull era una mica això. Ho sabia tot i ens discutíem a mort, però era un paio de paraula. Quan et donava la mà, sempre complia els acords. Li tinc molta estima. En la batalla parlamentària acabes fent amics, també. Amb en Jordi ens estiràvem els cabells, però quan feies un pacte amb ell era insubornable. —Si us haguessin dit fa un any que Turull faria una vaga de fam, us ho hauríeu cregut? —No. Però ho entenc tot. Les circumstàncies són descomunals. Hem de respectar la decisió de cadascú. Em sembla brutal això que fan i la imatge que donen cap enfora. És molt potent. Tot el respecte. Els vam anar a veure de seguida i ara fa dies que no hi vaig, m’agradaria. Ens diuen que estan bé. Tinc ganes de veure’ls.

Summary: Sergi Sabrià: ‘L’acord estratègic segurament serà després de Nadal’


El president del Consell Europeu, Donald Tusk, ha fet una proposta als dirigents dels estats membres de la Unió Europea (UE) que s’han reunit aquesta tarda: proposa que el socialdemòcrata Frans Timmermans sigui elegit president de la Comissió Europea i que Manfred Weber, del PP europeu, presideixi el parlament. Serien els substituts de Jean-Claude Juncker i Antonio Tajani. Aquesta proposta sembla que és la que té més suport entre els mandataris dels vint-i-vuit estats de la UE. No és pas una iniciativa de Tusk, sinó un repartiment negociat aquestes darreres hores per França, Alemanya, Espanya i els Països Baixos durant les reunions del G-20 que s’han fet a Osaka (el Japó) i que el president del consell ha traslladat a la conferència de presidents de l’eurocambra, després de constatar que compta amb una majoria qualificada, segons que han informat diverses fonts europees a Europa Press. La Unió Europea s’empantanega en les negociacions per a substituir Juncker Tusk no ha esmentat expressament ni Timmermans ni Weber, però ha informat que hi ha ‘un socialdemòcrata que compta amb una majoria qualificada al consell’ i ha recordat que en la cimera de fa una setmana dos dels caps de llista de les eleccions europees no van ser descartats del tot. A més, la presidència del consell l’ocuparia un representant de la família liberal i l’Alta Representació de Política Exterior de la Unió Europea seria també per a un membre del PPE, que obtindria dos dels quatre llocs dels quals van parlar, en compensació pel fet de renunciar a la Comissió Europea. El repartiment per als alts càrrecs de les institucions comunitàries que es renovaran a la tardor inclou també la presidència del Banc Central Europeu, encara que d’aquest lloc, que pesa també en els equilibris a tenir en compte, no se n’ha parlat en la reunió de Tusk amb l’eurocambra. Tusk ha dit als eurodiputats que aquest equilibri serà el ‘punt de partida per a la discussió’. Els caps de grup li han dit que si es proposava qualsevol nom que no fos el dels cap de llista podria ser refusat al parlament.

Summary: Tusk proposa que Timmermans presideixi la Comissió Europea i Weber l’eurocambra


El regidor de Capgirem Vic Joan Coma ha estat detingut avui per ordre de l’Audiència espanyola després d’haver-se negat a declarar-hi per un presumpte delicte d’incitació a la sedició. El procés judicial contra Coma es basa en les manifestacions que va fer el dia 9 de desembre en un ple municipal en què es va debatre i aprovar una moció de suport a la resolució rupturista del Parlament de Catalunya. Tot seguit us oferim l’àudio d’aquell parlament: I ací la transcripció de l’àudio: «Primer de tot, us vull dir que celebrem que, malgrat l’informe de secretaria, aquesta moció sigui debatuda en aquest plenari. Entenem que aquesta serà la política habitual d’aquest govern, ja que estem en uns temps i vénen uns temps en què serà habitual anar més enllà de l’actual gàbia constitucional per tirar endavant tot aquest projecte col·lectiu. La resolució del 9-N va ser un pas importantíssim per a l’alliberament nacional d’una part del nostre país: els Països Catalans. El parlament es va comprometre a executar el mandat democràtic sorgit de les urnes del 27 de setembre. Per primera vegada el Parlament de Catalunya proclama ‘l’obertura d’un procés constituent ciutadà, participatiu, obert, integrador i actiu per tal de preparar les bases de la futura constitució catalana’. Entenem que, a més, la declaració de ruptura amb l’estat espanyol té dues grans virtuts. Per una banda, compromet el parlament a adoptar les mesures necessàries per a obrir aquest procés de ruptura de l’estat espanyol, d’una manera democràtica, massiva, sostinguda, pacífica, que permeti l’apoderament de la ciutadania a tots els nivells i es basi en la participació oberta, activa i integradora. Democràcia, participació, poder popular, coses que hem reivindicat des de fa molt temps. Per una altra banda, el parlament s’erigeix en únic dipositari de la sobirania i en expressió del poder constituent. Declara, així, que deixem de supeditar les decisions de les nostres institucions a les decisions de les institucions espanyoles, en particular a les decisions del Tribunal Constitucional, que considera mancat de legitimitat i competència. Desobediència, fa temps també que en reclamem. Nosaltres sempre hem dit que per fer la truita caldrà trencar els ous, i aquesta declaració significa un clar pas endavant cap a la construcció de la república catalana. Tant o més important que el cos de la declaració és l’annex. El parlament també s’ha compromès a tirar endavant mesures contra la pobresa energètica, per garantir el dret a l’habitatge, per garantir la sanitat a tothom. Concretament es diu que cap persona no en pot quedar exclosa per raó d’origen, tingui o no la condició assegurada o beneficiària del sistema nacional de salut, i amb independència de si consta o no consta en el padró dels municipis. Educació, també hi ha temes de llibertats polítiques, de modificació de les administracions locals per reconduir totes les retallades que ha significat la LRSAL per l’autonomia dels governs municipals. Hi ha temes de refugiats: garantir que acollirem tants refugiats com creguem que podem acollir a casa nostra, independentment del que marqui l’estat espanyol. Temes referits al dret de l’avortament. També hi ha una revisió de la càrrega del deute en el conjunt de la despesa pública per tal de trobar els recursos necessaris per fer front a aquest pla de xoc social que es negocia. Entenem, doncs, que es tracta d’una declaració molt important, com també és importantíssim que s’hi doni suport des de tots els ajuntaments. Per això mateix ho aprofitem per exigir a Convergència i ERC, a Junts pel Sí, que es prenguin molt seriosament la declaració i no la titllin simplement de declaració d’intencions. Lamentem que la mesa del parlament recorregués al TC contra la suspensió de la resolució, ja que això és un acte totalment incoherent si aquesta mateixa resolució no reconeix aquest tribunal. Ens sembla, doncs, un acte totalment incoherent i que afegeix dubtes a la voluntat real d’aquestes dues forces de tirar endavant el projecte independentista. Hem vist també que l’Audiència Nacional ha obert diligències a diferents ajuntaments que han aprovat aquesta mateixa moció. Des d’aquí volem mostrar i oferir tot el nostre suport als consistoris investigats per l’Audiència Nacional. Defensem el seu dret a la desobediència davant d’una institució il·legítima, anacrònica i hereva del Tribunal d’Ordre Públic franquista. Considerem aquestes desobediències com els primers passos cap a la creació de la república catalana. En aquest sentit, nosaltres demanem a aquest consistori que en cas que aquestes diligències també arribin a Vic, una vegada aprovada aquesta moció, es neguin en rodó a aportar cap mena de documentació del ple d’avui a l’Audiència Nacional. Aquest consistori no ha de respondre a les peticions o requeriments que arribin d’aquesta o d’altres institucions de l’estat espanyol com a conseqüència de la votació de la moció de suport a la declaració de ruptura, perquè aquestes institucions ja no tenen cap mena d’autoritat sobre nosaltres, cap mena d’autoritat. És imprescindible que Vic actuï en aquest sentit. Hem deixat de ser súbdits per esdevenir lliures. I per esdevenir lliures hem de practicar la llibertat constantment. Fins aquí la nostra intervenció.»

Summary: El discurs de Joan Coma que li ha valgut la persecució judicial: ‘Per fer la truita s’han de trencar els ous’


El coordinador general d’EH Bildu, Arnaldo Otegi, ha defensat que bascos, catalans i altres ‘nacions sense estat’ haurien de ‘sincronitzar els seus rellotges polítics i estratègies’, tant en l’àmbit espanyol com en l’europeu, davant dels ‘escenaris d’autoritarisme’ que s’estan donant.En una entrevista a Onda Vasca, recollida per Europa Press, Otegi ha assenyalat que, en la seva opinió, ‘les nacions sense estat necessiten actuar com a país’ perquè ‘no té molt sentit que cadascun mantingui una estratègia’. Per això, ha defensat que ‘les forces que reclamem una democratització real de l’estat espanyol, que passa pel reconeixement nacional i el dret d’autodeterminació, hauríem de fer un esforç per sincronitzar els nostres rellotges polítics, i no només en l’escenari espanyol, sinó en l’europeu’. D’aquesta manera, ha alertat que els ‘escenaris d’autoritarisme en tots els sentits’ que s’estan donant ‘exigeixen àmplies aliances’, per aquest motiu ‘catalans, bascos i altres nacions sense estat hauríem de jugar aquesta partida conjuntament’. Arnaldo Otegi ha incidit que el procés català ha evidenciat que el model territorial de l’estat espanyol ha fracassat i, en la seva opinió, ‘la projecció d’escenaris de cara al futur, independentment del marge que pugui tenir Sánchez per aguantar a la Moncloa, és regressiu’. En aquest sentit, ha citat la victòria al Partit Popular de Pablo Casado, que ‘representa l’esperit que hi ha en les elits per imposar un estat absolutament autoritari’. ‘Els anuncis que ha fet d’il·legalització de partits independentistes, la reforma electoral per treure els partits bascos, catalans o gallecs del congrés, o la seva pròpia carrera amb Rivera per veure qui manté posicions més retrògrades en el tema de la immigració anuncien aquest tipus d’escenaris’, ha advertit. Nou estatus basc En aquest context, s’ha referit a la reforma de l’estatus basc que s’està abordant al parlament basc i ha remarcat que existeixen problemes ‘suficients’ i ‘prou greus’ per ‘entendre que necessitem prendre decisions aquí’. Encara que li ‘agradaria que se sumessin altres forces a l’acord d’estatus polític de sobirania’ aconseguit entre EH Bildu i PNB, ha assenyalat que ‘el que passa és que estem al ‘dia de la marmota’ perquè fa 40 anys que es debat sobre el mateix: ‘qui decideix, els bascos o decideixen per nosaltres?’. D’aquesta manera, ha manifestat que ‘per descomptat’ que desitja que ‘altres forces s’integrin’ en aquest acord, encara que ha qüestionat ‘a quin preu’ s’ha d”obrir’ el consens. Així, ha criticat que, ‘per a ells el preu d’un acord suposa que nosaltres renunciem al nostre projecte polític, al dret a decidir’, quan ‘nosaltres no li diem a PSE i Podem que renunciïn al seu projecte polític, que renunciïn a defensar la unitat d’Espanya’. ‘En aquest terreny de joc no hi entrarem. Nosaltres estem en un projecte democràtic, en el qual decideix la gent sobiranament i aquest hauria de ser el marc’, ha insistit Arnaldo Otegi, que ha dit tenir ‘l’esperança que el temps ajudi al fet que aquest consens sigui més gran’.

Summary: Otegi crida bascos i catalans a ‘sincronitzar els seus rellotges polítics i estratègies’


Lojze Peterle (Čužnja Vas, 1948), fou el primer primer ministre de l’Eslovènia independent. Era el 1990, el mateix any que va ser nomenat president del Partit Eslovè Demòcrata-cristià. Va viure directament els fets del juny del 1991, la intervenció armada de l’exèrcit iugoslau contra la proclamació de la independència d’Eslovènia, que va menar a la Guerra dels Deu Dies, durant la qual hi va haver seixanta-dos morts. Lliçons d’unilateralitat: com ho han fet els altres països? Avui Peterle és eurodiputat pel partit conservador de la Nova Eslovènia, integrat dins el grup del Partit Popular Europeu. Hi hem tingut una breu conversa telefònica, durant la qual ha deixat clar que la via eslovena, tant criticada ara pel PP espanyol, Ciutadans i més partits espanyols i del Principat, fou pacífica i democràtica. I recorda que la violència que hi va haver els va venir imposada per la reacció autoritària del govern iugoslau, que féu ús de l’exèrcit. —El PP i més partits espanyols han criticat la via eslovena per a assolir la independència perquè es va fer sobre seixanta-dos morts. Què en penseu? —Pel que fa a la violència, voldria reiterar que teníem una constitució eslovena que donava el dret d’autodeterminació, és a dir, que teníem una base legal per a la nostra lluita per la independència. Vaig mirar de convèncer el primer ministre, Markovic, que ho féssim d’una manera pacífica i tanmateix ens van atacar. Eslovènia no fou violenta; vam intentar assolir la independència per vies pacífiques, però vam ser atacats per l’exèrcit iugoslau i, és clar, ens vam haver de defensar. La violència va venir de Belgrad. —Avui alguns partits espanyols han identificat directament la via eslovena amb la violència. —No, no. Nosaltres teníem una base legal i hi va haver un atac militar contra Eslovènia. I ens vam defensar. I hi ha una altra cosa. Heu esmentat el nombre de víctimes; si nosaltres haguéssim estat violents hi hauria hagut milers de víctimes el primer dia de l’atac perquè vam ser atacats el dia de la proclamació de la independència, i vam utilitzar la mínima força, la necessària, per mirar d’imposar-nos per la via diplomàtica i la política, fins que més tard vam aconseguir un alto-el-foc amb la mediació de la Unió Europea. —Què en penseu que aquests partits diguin això, ara, de la via eslovena? —No qualificaré aquestes declaracions. Però la veritat de la independència d’Eslovènia és clara: hi va haver víctimes perquè la violència ens va venir imposada. —Penseu que va ser un error que Eslovènia aconseguís la independència trencant la unitat de l’antiga Iugoslàvia? —No, no fou cap error. Fou el desig i la voluntat del poble expressats en un referèndum. Gairebé un 90% de la gent va votar a favor de la independència. Hi va haver un mandat polític clar. Vam guanyar unes noves forces democràtiques en una Iugoslàvia no democràtica. Eslovènia va guanyar unes primeres eleccions democràtiques, gràcies a les quals vaig esdevenir primer ministre. I vam guanyar aquelles eleccions en què el principal punt del nostre programa era un estat eslovè democràtic. No ens penedim d’haver fet ús del nostre dret d’autodeterminació. Editorial de Vicent Partal: La via eslovena i les manipulacions de La Vanguardia

Summary: Lojze Peterle: ‘Eslovènia no fou violenta; ens van atacar’


Els Mossos d’Esquadra han fet diverses càrregues contra els participants en la manifestació antifeixista de Terrassa contra un acte convocat pel partit d’ultradreta Vox a la plaça del Primer de Maig de la ciutat. Hi ha hagut uns quants ferits, entre els quals la diputada de la CUP Maria Sirvent, que, segons que ha informat la CUP, ha rebut un impacte de bala d’escuma a la mà mentre assistia una manifestant que hi havia a terra amb un impacte al cap. Sirvent, afegeix la formació, és a urgències. Ací podeu veure l’estat de la mà de la diputada: D’altra banda, l’Assemblea Nacional Catalana (ANC) també ha denunciat ‘l’actuació desproporcionada dels Mossos.’ El secretari territorial de l’entitat, Pep Tomàs, també ha rebut un impacte de bala d’escuma. ⬛⬜ Denunciem l’actuació desproporcionada dels @mossos. A Terrassa han rebut impactes amb bales de foam la @MariaSirvnt, en Pep Tomàs, secretari de la territorial @trsxlaindepe, i altres companys. Tot el suport! #AixíNo pic.twitter.com/scrsUP88aV — Assemblea Nacional 🚩 (@assemblea) December 6, 2018 Els manifestants contra la concentració del partit d’extrema dreta han cremat alguns retrats del rei, banderes espanyoles i alguns exemplars de la constitució espanyola. Acabada la concentració, els agents han carregat contra els manifestants, que, segons fonts dels Mossos que cita l’ACN, havien llançat pedres, llaunes i objectes diversos contra la línia policíaca, a més de cremar contenidors. En aquest moment, segons que explica la policia catalana, és quan s’ha fet ús de les bales d’escuma. Durant les càrregues, els Mossos han detingut dues persones. El SEM ha informat que havia atès cinc agents dels Mossos d’Esquadra i dos manifestants. El periodista de TV3 Oriol Freixenet ha enregistrat aquests vídeos de les càrregues: Càrrega dels Mossos a #Terrassa als manifestants #antifeixistes pic.twitter.com/8SjtOnIgni — Oriol Freixenet (@Ofreixenet) December 6, 2018 Projectil llançat pels #Mossos a la càrrega comtra els manifestants #antifeixistes a #Terrassa. Restes de la batalla pic.twitter.com/VLDBFBJ9YS — Oriol Freixenet (@Ofreixenet) December 6, 2018

Summary: La diputada de la CUP Maria Sirvent, ferida per una bala d’escuma dels Mossos a Terrassa


La Gran Fira de Juliol de València ha aconseguit reunir en la seva edició de 2019 a més de 250.000 assistents i, en paraules del regidor de Cultura Festiva, Pere Fuset, ha ‘consolidat el seu model descentralitzat i diversificat’. El nombre de persones que ha assistit als actes, espectacles i propostes festives de la Gran Fira de Juliol suposa ‘un nou pas endavant en l’èxit i consolidació d’un model descentralitzat que combina tradició i modernitat i que converteix el de juliol en un mes molt especial per la seva intensitat festiva’, ha celebrat l’ajuntament en un comunicat. Fuset ha agraït el ‘suport ciutadà’ a la festa. ‘Amb la Batalla de Flors s’acaba una edició més de la Gran Fira, la quarta d’una nova era que s’ha consolidat apostant per la descentralització d’una oferta plural i diversa per a tots els públics, on a més dels petits actes als barris també cal destacar les nits temàtiques com la nit del Folk, la nit a la Mar o la Gran Nit, així com el cicle de Focs a la Fira’, ha assenyalat. L’edil de festes ha posat el focus en les activitats que han tingut lloc en els Jardins del Palau, i alhora ha destacat ‘la col·laboració i implicació de diferents administracions’. ‘Hem aconseguit consolidar la Gran Fira com el festival de festivals de l’estiu a València’, ha subratllat. Fuset ha remarcat que el ‘model de Gran Fira de Juliol posat en marxa durant el govern de la Nau’ prosseguirà amb el govern del Rialto. ‘Un model amb el suport del públic que ha omplert totes les activitats’, ha afegit. Les activitats fetes en els Jardins del Palau han congregat més de 60.000 persones; a la Correfira van ser més de 7.000 al llarg de les catorze parades efectuades en barris i pobles; a la Nit a la Mar es va superar la xifra de 35.000 espectadors, mentre que a la Gran Nit de juliol van ser més de 50.000 els assistents. Pel que fa als concerts de Vivers, el nombre d’espectadors va ser de 40.000 al llarg de les dinou nits d’actuacions. Altres actes destacats inclosos en la programació de la Gran Fira que també han aconseguit una gran participació del públic són els diferents concerts de la Berklee a la Ciutat dels Arts i les Ciències, el festival Los40 SummerLive a la Plaça de l’Ajuntament, així com altres activitats musicals a l’IVAM i de cinema al Muvim. Així mateix, actes com la mateixa cavalcada inaugural i el Correfoc han registrat aquest any una major afluència de participants, Fuset ha qualificat de molt positives aquestes xifres i ha ressaltat que l’augment de participants en cada nova edició suposa ‘un pas més en la consolidació de la Gran Fira com a motor econòmic, turístic, cultural i social per a la ciutat durant el mes de juliol’. Han estat més de 200 activitats les que s’han realitzat al llarg de juliol a cinquanta ubicacions diferents, dins de la 148 edició d’una Fira que fa quatre anys va començar una ‘nova era’. Fuset ha agraït ‘la col·laboració amb altres entitats per cooperar amb una marca potent en benefici de la ciutat’.

Summary: La Gran Fira de València tanca l’edició d’enguany amb 250.000 assistents


El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, ha fet finalment una compareixença pública, al cap de més de set hores de l’atemptat de Barcelona. Ha comparegut a la seu de la delegació del govern espanyol a Catalunya, en un discurs sense admetre preguntes en què ha anunciat que decretava tres dies de dol i que convocaria el Pacte Antiterrorista aviat. Rajoy ha afegit que els cossos de policia de l’estat espanyol oferien suport i col·laboració als Mossos d’Esquadra i a la guàrdia urbana de Barcelona. Tanmateix, quan ha arribat a Barcelona només s’ha reunit amb responsables de la policia espanyola i de la Guàrdia Civil, a més del delegat del govern espanyol a Catalunya, Enric Millo, que ha piulat aquesta fotografia de la reunió: Reunión en @DeleGobCataluna con @marianorajoy, @policia y @guardiacivil tras el atentado terrorista de hoy en Barcelona pic.twitter.com/41IYbOnpn3 — Enric Millo (@EnricMillo) August 17, 2017

Summary: Rajoy compareix set hores després de l’atemptat i sense haver-se reunit amb els Mossos


El president de Súmate, Eduardo Reyes, i el catedràtic de Ciència Econòmica i d’Economia Financera de la UPF Oriol Amat aniran de número 6 i 7, respectivament, a la candidatura de Junts pel Sí, que aplega CDC, ERC i les entitats independentistes. Així ho ha confirmat el cap de llista, Raül Romeva, en una entrevista Barcelona Televisió. Romeva ha destacat el ‘rigor acadèmic’ d’Amat i ha subratllat: ‘Molta gent està sacrificant la seva vida i la seva zona de confort per poder sumar-se a aquest projecte col·lectiu’. Per tant, ja han quedat confirmats els set primers llocs de la llista formada també per l’ex-presidenta de l’ANC Carme Forcadell, l’ex-presidenta d’Òmnium Muriel Casals; el president de la Generalitat, Artur Mas, i el president d’ERC, Oriol Junqueras. .@raulromeva confirma @eduardorepi i @oriolamat com a números 6 i 7 de la llista #Juntspelsi a Barcelona https://t.co/iUL2HAzWep — BTVNOTíCIES (@btvnoticies) July 24, 2015

Summary: Eduardo Reyes i Oriol Amat, números 6 i 7 de Junts pel Sí a Barcelona


El CCCB s’afegeix a les accions reivindicatives del 8 de març amb la jornada de conferències ‘WOW‘ –‘Women of Wonderland’–, que té l’objectiu de mostrar hi ha moltes dones referents en tots els sectors. Quantes vegades, quan algú demana per un esportista de referència ,la resposta és un home? O per què quan pensem en referents del món científic vénen al cap noms masculins? Aquestes són algunes de les reflexions que proposa la jornada. Les protagonistes seran cinc dones que treballen en àmbits molt diferents i que explicaran com ha estat la seva trajectòria professional i els obstacles que s’han trobat. Començarà a les 8.40 i s’acabarà a les 17.45, just a temps d’anar a la manifestació de Barcelona amb motiu del Dia de la Dona Treballadora. Us presentem breument les cinc dones que intervindran en la jornada: Yaiza Sanz És emprenedora i creadora de continguts digitals. Té un canal de YouTube amb més de 380.000 seguidors, en què parla de sexe i de relacions afectives i hi explica experiències personals. També té una botiga eròtica en línia. En la seva conferència explicarà com apoderar-se per canviar les coses que no ens agraden i que ens limiten. Marta Macho Stadler És professora de la Universitat del País Basc i doctora en matemàtiques per la Universitat de Lió. Ha rebut diversos premis en reconeixement de la seva tasca de divulgació científica i de les accions per a difondre la contribució de les dones científiques tant a l’acadèmia com al progrés social. En són exemples el premi Emakunde (2016) i el premi Igualtat de la Universitat d’Alacant (2015). Fotografia: Mikel Mtz. de Trespuentes. UPV/EHU. Maica García Godoy És jugadora de waterpolo i capitana del Club Natació Sabadell. Té un palmarès molt extens i és tot un referent de l’esport femení. Amb la selecció espanyola ha participat en dos jocs olímpics i s’ha classificat per als d’enguany, a Tòquio. També ha estat campiona i subcampiona del món i dues vegades campiona d’Europa. Amb el seu club acumula medalles de campionats d’Europa, supercopes d’Europa i d’Espanya, copes de la Reina, lligues de divisió d’honor… A més, ha estat escollida millor jugadora de l’estat espanyol disset vegades. Alejandra Chacón És sociòloga i especialista en psicologia social. Fa quinze anys que treballa en l’àmbit de l’estratègia publicitària de sectors com ara l’alimentació, la banca i les ONG. Actualment és directora estratègica de l’empresa Havas Mitjana Group. És una de les impulsores del projecte #Over, juntament amb l’empresa c de c i l’Institut de la Dona, que vol eliminar els estereotips de la dona en el món de la publicitat. El 2019 va ser nominada als premis Dones a Seguir, en la categoria de comunicació. La Prados (Violeta Navas) És il·lustradora, humorista i creativa. Amb els seus dibuixos de ‘humor tronat per a gent intel·ligent’ –tal com els defineix en el seu perfil d’Instagram– tracta qüestions d’actualitat relacionats amb els problemes socials, el feminisme, etc.

Summary: El CCCB organitza una jornada per a reivindicar la figura de dones referents


Una desena d’organitzacions feministes de Ponent i de l’Alt Pirineu i Aran reclamen que es despenalitzi l’avortament a Andorra. Concretament, han fet arribar al cap de l’executiu del Principat, Xavier Espot, a l’arquebisbe d’Urgell, Joan-Enric Vives, i a l’ambaixador de l’estat espanyol a Andorra, Àngel Ros, un comunicat que dissabte passat van consensuar a la Seu d’Urgell sobre aquesta qüestió. En aquest sentit, asseguren que les dones que viuen en aquest país estan ‘atrapades en una llei autoritària i retrògrada’ que els impedeix interrompre voluntàriament l’embaràs i critiquen que la situació estigui promoguda per l’arquebisbe -un dels dos coprínceps andorrans- i sota de les directrius del Vaticà. El comunicat el signen el Moviment Feminista La Noguera, el Col·lectiu Feminista Alt Urgell, La Guilla Feminista – Ribera del Sió, La Geganta Desperta – Pallars Sobirà, el Grup Feminista de Ponent (Grup de Dones de Lleida), La Segarrenca (Cervera), l’OFNI (Lleida), el Grup Feminista Maria Rius (Les Garrigues), el Moviment Feminista del Pallars Jussà, Lo Perkal de les Faldetes (Fraga) i Stop Violències – Andorra. Al text, demanen al govern andorrà que aprovi una llei de l’avortament que garanteixi els drets de totes les dones que viuen a Andorra. A més, les organitzacions feministes volen que l’ambaixador espanyol treballi ‘per a difondre el respecte i la garantia dels drets humans del dret a l’avortament’ i faci arribar les seves peticions a l’executiu andorrà. Finalment, s’han solidaritzat amb Stop Violències, després que la seva presidenta, Vanessa Mendoza Cortés, hagi estat denunciada.a la fiscalia per l’executiu andorrà per exposar en la sessió 74 de la CEDAW de l’ONU les conseqüències que té la prohibició de la interrupció voluntària de l’embaràs al país, segons els casos que han atès a l’entitat. Vanessa M. Cortés: ‘Andorra és una teocràcia, no una democràcia’

Summary: Una desena d’entitats feministes reclamen la despenalització de l’avortament a Andorra


La diputada Montse Bassa, germana de Dolors Bassa, presa política condemnada a dotze anys de presó, ha estat l’encarregada de fer el discurs d’ERC el segon dia del debat d’investidura de Pedro Sánchez al congrés espanyol. Bassa ha fet un discurs molt dur amb el paper del PSOE en la repressió, ha dit que la indignació la portava a votar no, però que els presos d’ERC –Junqueras, Romeva, Forcadell i Bassa– eren, malgrat tot, partidaris del diàleg i la negociació des del pacifisme. I que per això s’inclinava, ella i ERC, per l’abstenció i fer possible la mesa de negociació entre governs. ‘També vostès són botxins, perquè és a les seves mans fer i canviar les lleis. Si Bassa, si Forcadell i la resta de presos polítics són a la presó és perquè vostès volen que hi siguin.  La qüestió és on és el PSOE. Se n’alegra, el PSOE, del nostre dolor? Està satisfet que hagin sentenciat a dotze i tretze anys de presó els nostres companys i dels cops que la violenta policia va donar a la gent que pacíficament va votar?  Personalment, tant se me’n dóna, la governabilitat d’Espanya. La indignació em faria votar no a un PSOE còmplice en la repressió d’un poble. Però quan visito, amb aquella merda de vidre, la Dolors, la Carme, l’Oriol i en Raül sempre em somriuen i em diuen que creuen en el diàleg. I tenen raó, perquè creiem en la paraula. Forcadell reivindica la necessitat de l’empatia. Si volem resoldre el conflicte i que la taula sigui profitosa, necessitem aquesta empatia.’

Summary: Discurs impactant de Montse Bassa al congrés espanyol: ‘Vostès, el PSOE, també són botxins’


Roger Español, que va perdre un ull per una bala de goma de la policia espanyola durant l’1-O a l’escola Ramon Llull de Barcelona, declara avui a la Ciutat de la Justícia. Español declara com a víctima i també com a investigat, acusat d’un delicte d’atemptat contra l’autoritat, per haver llançat suposadament unes tanques de seguretat a la policia espanyola. A les portes de l’edifici s’ha convocat una concentració de suport, amb la presència del president de la Generalitat, Quim Torra, la consellera de Cultura, Laura Borràs, i el vice-president d’Òmnium, Marcel Mauri, entre més. És previst que Español comenci a declarar a les 10.30. Torra ha volgut manifestar el suport a Roger Español: ‘Serem sempre al costat de tots els represaliats del Regne d’Espanya. Roger, no estàs sol. Força i endavant, sempre endavant’, ha dit a Twitter, amb l’etiqueta #joacuso. Amb la consellera @LauraBorras, @marcelmauri i molts altres amics, hem donat tot el nostre suport al Roger Español. Serem sempre al costat de tots els represaliats del Regne d'Espanya. Roger, no estàs sol. Força i endavant, sempre endavant. #joacuso pic.twitter.com/HHP6ovr6sb — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) February 15, 2019 Un centenar de persones s’han concentrat a les portes del jutjat amb una pancarta amb el lema ‘Per la llibertat d’un poble’. Els manifestants porten adhesius on es pot llegir ‘Tots som Roger’ i ‘Un judici a tot un poble’. Ciutat de la injusticia.acaba de entrar Roger Español #JoAcuso #judicifarsa pic.twitter.com/hzjPswcG6v — Francisco (@cisco_952) February 15, 2019 El President @QuimTorraiPla acompanya en #RogerEspañol que avui declara com a imputat per desordres públics el 1-O! No estàs sol!! pic.twitter.com/pi5Gt8Ekzn — David Torrents (@torrents_d) February 15, 2019 Òmnium també és present a la Ciutat de la Justícia i ha fet arribar el seu suport a Roger Español. Hem volgut acompanyar en Roger Español el dia que declara acusat d'un delicte d'atemptat contra l'autoritat. En Roger va perdre un ull per una bala de goma de la Policia Nacional espanyola l'1-O a l'escola Ramon Llull de Barcelona. Màxima solidaritat! #DemàPotsSerTu pic.twitter.com/YmStRNNsjI — Òmnium Cultural (@omnium) February 15, 2019 ERC també ha fet costat a Roger Espanyol. Hi han acudit el diputat al congrés espanyol Joan Tardà i el senador Bernat Picornell, en representació del partit. Acompanyant en Roger Español a la ciutat de la justícia. La lluita serà llarga però dia sí, dia també, al peu del canó. pic.twitter.com/ixQPIYGJ2H — Bernat Picornell Grenzner (@bernatpicornell) February 15, 2019 El diputat de la CUP Carles Riera també ha anat a la Ciutat de la Justícia per fer costat a Español. @carlesral con Roger Español #JoAcuso #judicifarsa pic.twitter.com/iO0F3y25tb — Francisco (@cisco_952) February 15, 2019 L’ACN també ha fet una crida a acompanyar Roger Español durant la seva declaració. ⬛⬜📢 Demà, a les 9.30 h, serem al costat d'en Roger Español a la Ciutat de la Justícia, on està citat a declarar. Vine a acompanyar-lo! #NoEsteuSoles! El vicepresident @pep_cruanyes hi serà en representació de l'Assemblea perquè #TotesSom1O. #Makeamove pic.twitter.com/z80kCyKXEp — Assemblea Nacional 🧭 (@assemblea) February 14, 2019

Summary: Quim Torra acompanya Roger Español abans de la seva declaració


‘Arenyencs, interpretant els sentiments i els anhels del poble que ens acaba de dir el seu sufragi i tenint present que aquest acte simbòlic presideix la realitat present, proclamem Arenys de Munt primer municipi que ha votat lliurement i democràticament la independència de la nació catalana.’ Amb aquestes paraules s’acabava la llarga jornada del 13 de setembre de 2009 una diada històrica a Arenys de Munt (Maresme). Es desfermava l’eufòria després de mesos de feina i tensió. El crit era unànime: ‘Aquí comença la nostra independència!’ Era la primera vegada que els ciutadans dels Països Catalans eren consultats sobre la independència. El resultat va ser aclaparador: el 96,33 % va votar sí. Amb un gest tan senzill com un vot canviaven el rumb del país i Arenys de Munt passava a la història com el poble que havia començat el procés independentista actual. Una guspira que va portar al Primer d’Octubre. Un gest que va canviar la societat ‘Ara sembla impossible, però en el 2009 parlar d’independència no era comú i encara menys parlar de fer un referèndum. Plantejar obertament fer una consulta d’independència va ser gairebé un acte revolucionari’. Va canviar la dinàmica del país i sobretot vam perdre la por’ explica Ximenis, portaveu de la consulta i regidor de la CUP, partit que va impulsar el projecte presentant una moció al ple d’Arenys de Munt. Una idea que és compartida per Albert Tarrés, membre de la Comissió Organitzadora que recorda el que va passar com un canvi de mentalitat: ‘Fins llavors, la paraula d’independència era tabú.’ I és que la consulta d’Arenys de Munt, com embrió de les consultes que es van fer desprès, va fer expandir la paraula i el concepte independència per tots els racons del país. La van posar a l’agenda política i van possibilitar que se’n parles al carrer. Els independentistes van poder explicar les seves propostes i el que va ser més significatiu: es va passar del desig a debatre obertament com arribar a l’objectiu. Carles Móra, batlle de la localitat en aquell moment, ho té clar: ‘Arenys de Munt va esdevenir la punta de llança de l’independentisme.’ Però això no vol dir que els promotors de la consulta no tinguessin arrels en tot el moviment que els havia precedits. Quan Móra parla d’aquells dies vol recordar que l’independentisme ve de molt lluny: ‘Hi ha molta gent que hi ha deixat la sang i la salut, per aquesta idea. Allò que vam fer nosaltres no és gaire meritori. No es pot comparar el nostre sacrifici amb el dels represaliats de l’1-O, o els presos i exiliats. Nosaltres ens ho vam passar molt bé i no vam patir tant’. Encara més: la moció que es va presentar al ple tenia el propòsti que l’ajuntament cedís la sala municipal per a recollir signatures en suport d’una iniciativa legislativa popular (ILP) perquè el Parlament de Catalunya discutís i aprovés una llei de convocatòria de referèndum d’autodeterminació. Però els partits, incloent-hi els independentistes, van tombar aquella proposta al parlament. Arenys de Munt es va transformar en una festa per la democràcia Aquell 13 de setembre, la riera d’Arenys es va omplir de gom a gom, i les cues per a votar van durar tot el dia. Hi havia música al carrer, dinars populars i una riuada de gent de tot arreu. Es respirava un ambient indescriptible, que no s’havia viscut mai fins aleshores, un ambient de victòria. D’alguna manera els independentistes es van comptar per primera vegada. I, fent-ho, es van adonar que eren molts més que no es deia. I van veure també que junts eren molt més forts. No calia esperar un senyal dels polítics. Es podia actuar de manera directa. Es van viure situacions que eren totalment noves però que, vistes ara, amb la perspectiva que dóna la història, recorden el Primer d’Octubre. La de al multitud obrint pas i aplaudint la gent gran perquè pogués votar ha estat un símbol d’una manera de fer. Albert Tarrés explica que la cosa més colpidora d’aquell 13 de setembre a Arenys de Munt va ser veure votar la gent gran, emocionada. Recorda que es va improvisar una urna perquè els qui no tenien els papers necessaris per a votar ho poguessin fer. Aquells vots no es van comptabilitzar, però s’havia de trobar una fórmula perquè tothom pogués expressar el seu anhel. Si alguna cosa va sorprendre aquell dia va ser l’alegria de la gent. Una alegria sense por. En aquell moment no estàvem acostumats a veure gent contenta ficant el seu vot en una urna. En les altres convocatòries electorals no hi havia il·lusió. ‘Hi havia un entusiasme que s’encomanava’, explica Móra. El resultat no era vinculant, però aquell dia va evidenciar que molts catalans compartien aquell desig i que reclamaven de votar. I no tan sols hi va haver alegria. També nervis. La Falange havia amenaçat de fer boicot a la consulta i per això una de les màximes preocupacions de la comissió organitzadora era que tot funcionés amb normalitat. La sala de votacions era clau. Res no podia desvirtuar el vot. La Falange i l’advocacia de l’estat, claus de l’èxit La Falange, sense voler-ho, també va tenir un paper important en l’èxit de la consulta. El 8 de juliol van fer acte de presència, per primera vegada, a Arenys de Munt. Van repartir-hi papers contra la consulta. Però tot es va enrarir el 6 d’agost, quan van demanar de manifestar-se per Arenys de Munt el 13 de setembre mateix. Volien concentrar-se davant la casa de la vila, fet que va desencadenar un ball de cartes administratiu. L’ajuntament proposava un lloc alternatiu, alhora que maldava per impedir la manifestació. Però la direcció general de la Policia de la Generalitat no els va fer cas i la va autoritzar. Això sí, la va desplaçar uns quants metres, fins a la plaça de Catalunya. El 2 de setembre el poble es va llevar amb una bona noticia. El Departament d’Interior rectificava i feia ajornar una setmana la manifestació de la Falange. Però va ser un goig sense alegria. Aquell mateix dia, l’advocacia de l’estat recorria contra l’acord del ple. L’endemà el tribunal contenciós administratiu 14 de Barcelona suspenia cautelarment l’acord. Aquest vaivé d’actuacions va aconseguir que Arenys de Munt fos notícia a tot arreu. Fins i tot en va parlar la vice-presidenta del govern espanyol, María Teresa Fernández de la Vega. Finalment, el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya va prohibir l’ús de la sala municipal per a la votació i va obligar a acceptar la manifestació de la Falange el dia de la consulta. Móra va acabar acatant-ho. Volia evitar la imatge dels Mossos requisant urnes. Però ara ho valora així: ‘Si no arriba a ser per la maniobra maldestra de la Falange i l’advocacia de l’estat, possiblement tot plegat hauria passat força desapercebut. Els altres referèndums fets al poble no van pas copsar tant d’interès.’ Veient l’estat de la qüestió, la comissió organitzadora va cercar un local alternatiu i va decidir de mantenir la consulta com a entitat privada. La reacció de la població, l’explica Jordi Clopés: ‘Una cosa prohibida fa que la gent tingui més ganes de fer-la.’ Clopés, que va formar part de la comissió organitzadora de bon començament, va viure en primera persona com el projecte s’anava fent gran de mica en mica. ‘Va ser com una bola de neu. Anaven passant els dies i s’hi anava afegint gent i tenint més ressò mediàtic.’ A la primera reunió, només eren tres, a la segona, després d’una crida per la ràdio, eren dotze… Quan es va tancar la llista de la comissió organitzadora eren una trentena. Les setmanes posteriors van començar a arribar voluntaris d’arreu. Fins i tot de fora de la vila. El poder de la gent, la lliçó de la unitat ‘Tothom va posar-hi el seu granet de sorra. Tothom era important’, remarca Carles Móra, que defensa que tant mèrit té aquell que es va dedicar a fer entrepans, com els qui van actuar o els qui van penjar els cartells de la consulta.. De noms, n’hi ha per a donar i vendre. Sílvia Vázquez era voluntària de la mesa que va recollir el primer vot, Xavier Safont va coordinar l’equip de seguretat, ‘Juanita’ Marquès va cedir casa seva per fer el vot anticipat… Tothom hi era necessari. ‘No hi ha ningú més important que un altre, perquè va ser feina de tots’, diu el batlle. Hi havia voluntaris de totes les edats, professions, ideologies i condicions socials. Tothom hi era benvingut. Com recorda Jordi Bilbeny, ‘la gent va ser la gran protagonista. Aquells dies, vam perdre la por de l’estat i no vam deixar que els polítics decidissin per nosaltres’. I això ja va ser un gran èxit. Però ningú no es pensava que aquest èxit de seguida es convertiria en una victòria més gran. Arenys de Munt no va ser pas l’únic municipi que va fer la consulta. Més de cinc-centes viles i ciutats van seguir-ne l’exemple i el model. El moviment de les consultes va comptar amb desenes de milers de voluntaris i va portar centenars de milers de catalans a votar sobre la independència. En definitiva, les consultes van significar un abans i un després en l’independentisme. Mirant enrere, tot allò que ha passat aquests deu anys és difícil d’explicar sense Arenys de Munt. Sense la determinació d’aquell poble que va despertar un país.

Summary: La consulta d’Arenys de Munt, com la determinació d’un poble va despertar un país


BRUSSEL·LES, 19 (EUROPA PRESS) L’Alta Representant de Política Exterior i de Seguretat Comuna de la Unió Europea, Federica Mogherini, ha condemnat el nou llançament aquest dimarts de tres míssils per part de Corea del Nord cap al mar Oriental, abans conegut com a mar del Japó, i ha assegurat que el bloc està consultant amb els seus socis la resposta. ‘Estem en estret contacte amb tots nostres socis i treballarem amb ells per respondre a aquesta última acció’, ha avisat la cap de la diplomàcia europea en un comunicat. Mogherini ha denunciat que el nou llançament per Pyongyang constitueix ‘una altra violació clara i greu’ de les seves obligacions internacionals en virtut de diverses resolucions del Consell de Seguretat de l’ONU i ‘augmentarà les tensions a la Península coreana i soscavarà la pau i la seguretat a la regió més àmplia’ després del seu assaig nuclear ‘il·legal’ del passat 6 de gener. La Unió Europea ha tornat a instar Pyongyang a ‘complir les seves obligacions internacionals i mostrar contenció en les seves accions’ i que abandoni els seus programes balístics, nuclears i d’armes de destrucció massiva de manera ‘completa, verificable i irreversible’ i l’ha instat a ‘abstenir-se de més accions que puguin augmentar les tensions regionals i s’impliqui en un diàleg creïble i significatiu amb la comunitat internacional’. Corea del Sud ha considerat que el nou llançament de míssils per Pyongyang és una reacció a la decisió de Seül i Washington de desplegar el sistema de defensa antimíssils THAAD a la península.

Summary: La UE condemna nou llançament de míssils per Pyongyang


El Tribunal Europeu de Drets Humans (TEDH) ha admès a tràmit la denúncia que Valtònyc va presentar contra Espanya per haver ‘violat’ el seu dret a la llibertat d’expressió. El Tribunal Suprem va confirmar el febrer del 2018 la condemna que l’Audiència espanyola li havia imposat el 2017 a tres anys i mig de presó per les lletres d’algunes de les seves cançons. En la denúncia el cantant al·legava que l’estat va vulnerar l’article 10 del Conveni Europeu de Drets Humans, que recull el dret a la llibertat d’expressió. En la demanda també hi constaven les decisions que, fins ara, ha pres la justícia belga amb relació a la seva extradició. El 17 de setembre, el jutjat de primera instància de Gant va rebutjar l’euroordre entenent que els fets pels quals Valtònyc va ser condemnat a Espanya no són delicte a Bèlgica.

Summary: Estrasburg admet a tràmit la denúncia de Valtònyc contra Espanya


Més de mig miler de dones representants del moviment feminista es reuniran aquest cap de setmana a València en la V Trobada Estatal del 8-M, organitzat per la comissió del mateix nom per a establir les bases que regiran les pròximes mobilitzacions entorn del 8 de març. Seran ‘dos dies de treball intens durant els quals més de 500 dones provinents de tot l’estat espanyol i d’altres països debatran i aportaran la seva visió per a construir entre totes la vaga feminista i les accions del Dia Internacional de la Dona’, assenyala l’organització en un comunicat. Aquesta trobada ve precedida per altres realitzades al llarg de 2018, com la que es va celebrar a Elx el 23 de setembre, i serà l’última en l’àmbit estatal abans del 8M. Les participants es dividiran en diferents grups de treball per a tractar els temes que conformaran els eixos de les mobilitzacions: cures, consum, treball, educació, violències, migració i antiracisme. El principal objectiu de la trobada és proposar i consolidar les reivindicacions de la vaga del 8M de 2019 i el seu argumentari, per a així cridar a la participació de totes les dones de l’estat espanyol. Vaga 8-M: Quins són els envits del feminisme?

Summary: Més de cinc-centes dones es reuniran aquest cap de setmana a València per a preparar la vaga del 8-M


El moviment avortista ha desplegat una intensa activitat aquests últims mesos a Andorra per demanar la despenalització de l’avortament. Ara els contraris han activat l’associació ProVida. Els impulsors, segons l’ex-conseller general Simó Duró, s’han marcat com a primer objectiu el desenvolupament de la part legal i administrativa. El primer pas és la creació dels estatuts de l’associació. Un cop enllestits els tràmits, s’engegarà la fundació de l’associació amb una assemblea en què, segons unes altres fonts, hi hauria el grup de persones que s’ha manifestat i al mateix temps es convidaria qualsevol ciutadà pro-vida perquè s’hi afegís. Els impulsors volen deixar clar que no és cap associació vinculada amb l’Església, sinó que agrupa gent favorable a mantenir el precepte constitucional que prohibeix l’avortament.

Summary: Els antiavortistes d’Andorra s’organitzen per mantenir la prohibició


El president dels Estats Units, Donald Trump, ha promès ‘encarregar-se’ de la crisi oberta amb Corea del Nord després dels últims assajos de míssils balístics duts a terme pel règim de Kim Jong-un, encara que no ha aclarit les opcions que estan sobre la taula. Trump ha reunit aquest dilluns el seu equip de Govern i, en ser interrogat per aquest tema, ha promès actuar. ‘Ens encarregarem de Corea del Nord (…). Ens encarregarem de tot’, ha dit davant el seu equip en una breu declaració captada pels mitjans a l’inici de la trobada. A la cita ha assistit per primera vegada John F. Kelly com a cap de Gabinet. Trump ha destacat que serà ‘un dels millors’ de la història, sense al·ludir al seu predecessor, Reince Priebus, apartat la setmana passada després d’una evident divisió entre diversos dels pesos pesats de l’entorn del president. A la taula també s’ha assegut aquest dilluns el fiscal general, Jeff Sessions, objecte de nombroses crítiques per part del president en les últimes setmanes. La Casa Blanca ha evitat especular sobre el futur de Sessions, mentre que el cap del Departament de Justícia ha descartat dimitir i ha reiterat públicament el seu suport a Trump.

Summary: Trump promet ‘encarregar-se’ de Corea del Nord


Les cendres de Fidel Castro comencen avui un recorregut d’uns mil quilòmetres per Cuba fins a arribar a Santiago, on va començar la revolució l’any 1959. Dissabte, en aquesta ciutat es farà un nou acte a la plaça Antonio Maceo i l’endemà, diumenge, les despulles de Castro seran enterrades al cementiri de Santa Ifigenia, al costat dels ‘herois’ de la independència i la revolució. L’acte de comiat de diumenge tancarà els nou dies de dol nacional decretats pel govern en record de l’ex-president. Anit, l’Havana va acomiadar-lo en un gran acte a la plaça de la Revolució. Desenes de milers de persones i dirigents de tot el món es van arribar al memorial José Martí per dir l’últim adéu a Castro. Els presidents de Veneçuela, Nicolás Maduro, i Bolívia, Evo Morales, van ser els primers de retre-li homenatge, hores abans de començar l’acte oficial. Tots dos dirigents, aliats de la Cuba castrista, van observar en silenci el retrat de Castro, les condecoracions militars i les corones de flors que l’envoltaven, abans de signar el llibre de condol. ‘Aquest és un moment dolorós per la pèrdua del germà, el company, l’amic Fidel Castro. Vinc en nom del poble bolivià a agrair el seu ajut incondicional i solidaritat amb Bolívia’, va dir Morales. Al seu torn, Maduro va reivindicar la revolució bolivariana: ‘Continuem drets, continuem junts, avui més que mai’, va dir quan va arribar a l’illa. Molts més dirigents han anat a Cuba: el president de Zimbabwe, Robert Mugabe, el primer ministre grec, Alexis Tsipras, el rei emèrit espanyol, Juan Carlos I, i també el president de Nicaragua, Daniel Ortega. L’equatorià Rafael Correa i el mexicà Enrique Peña Nieto també van acomiadar ahir Castro, juntament amb representants de més països de l’Amèrica Llatina com ara Xile, Colòmbia, l’Argentina i l’Uruguai. Els discursos s’han succeït mentre els rostres del Che Guevara i Camilo Cienfuegos observaven l’escena. Nicolás Maduro ha estat el més aplaudit. L’acte ha durat unes quatre hores i l’ha tancat Raül Castro, que ha parlat per primera vegada des de la mort del seu germà. ‘Ens comprometem davant de les seves restes a continuar el seu exemple immortal’, ha dit. Castro ha volgut demostrar que el règim persistirà i ha repassat tots els moments històrics que van superar amb Fidel.

Summary: Les cendres de Castro comencen avui un recorregut per Cuba fins a Santiago, on serà enterrat


El president del Parlament de Catalunya, Roger Torrent, i el vice-president primer, Josep Costa, han anunciat un acord entre Junts per Catalunya i ERC per defensar els diputats amenaçats pel magistrat del Suprem espanyol Pablo Llarena, que pretén que siguin suspesos dels seus drets i deures en aplicació de l’article 384 bis de la llei d’enjudiciament criminal. L’acord salva la legislatura ja que els dos partits que donen suport al govern podien votar diferent al parlament i això hauria obert una enorme crisi. Finalment, serà el ple del Parlament el que decidirà si suspèn o no els presos polítics i Carles Puigdemont. Ara bé, abans que el ple decideixi si acata o no la suspensió que exigeix el Tribunal Suprem, la comissió de l’estatut dels diputats n’ha de fer un informe motivat. Després, és el ple el que ho ha de decidir. D’acord amb el reglament de la cambra, la suspensió ha de comptar amb el suport de la majoria absoluta. La mesa del Parlament ha acordat aquest migdia que es convoqui aquesta comissió amb el suport de la majoria independentista. C’s i el PSC s’hi han oposat. Torrent ha remarcat que el pacte inclou les tres premisses que ERC havia defensat: cap diputat haurà de deixar la seva acta, no s’alterarà la majoria parlamentària i els acords presos a la cambra seran ‘efectius’. També es compleix l’exigència de JxCat perquè sigui el ple qui prengui la decisió. La CUP va defensar des del primer moment que fos així. Segons Torrent, el pacte ‘reuneix el millor de les diferents propostes que durant aquestes setmanes s’han anat posant sobre la taula’. ‘No hi havia cap altra possibilitat que posar-nos d’acord’, ha reblat. ‘És el ple, els 135 diputats, els que hem de decidir sobre la suspensió dels diputats i no un jutge’, ha destacat Costa. El 18 de juliol el president del parlament va desconvocar l’últim ple del curs perquè JxCat i ERC no s’havien posat d’acord. L’objectiu dels dos grups era arribar al debat de política general de la setmana que ve amb la situació resolta. El pròxim pas és que Torrent convoqui la comissió de l’estatut del diputat, que s’ha de constituir. Un cop la comissió hagi enllestit el dictamen, s’elevarà al ple, que hauria de votar-lo abans que comenci el debat de política general. Tot i que Torrent i Costa no han volgut explicar quin serà el sentit del seu vot en la comissió i en ple, tindria poc sentit que ERC i JXCat després d’aquest gest votassen de forma diferent. Els diputats amenaçats són Carles Puigdemont, Oriol Junqueras, Jordi Turull, Josep Rull, Jordi Sànchez i Raül Romeva. Pablo Llarena els volia aplicar de manera automàtica l’article 384 bis de la llei d’enjudiciament criminal. L’acord compta amb el vistiplau de tots els diputats amenaçats pel jutge del Suprem.

Summary: JxCat i ERC salven la legislatura amb un acord per a defensar els diputats amenaçats pel jutge Llarena


Avui és el cinquè dilluns feiner de vaga al metro de Barcelona. Els treballadors i l’empresa, Transports Metropolitans de Barcelona (TMB), encara no han arribat a cap acord sobre el conveni col·lectiu. La vaga és farà en tres franges horàries: de les 7.00 a les 9.00, de les 16.00 a les 18.00 i de les 20.30 a les 22.30. Els serveis mínims seran del 40% en les dues primeres franges i del 20% a l’última. Segons que expliquen els sindicats, les darreres negociacions no han permès de superar les diferències entre les parts. La UGT lamenta el ‘discurs acusatori’ de TMB i de l’Ajuntament de Barcelona i assegura que això ha originat actes incívics i agressions físiques contra els treballadors. En canvi, TMB critica que el comitè de vaga no vulgui cedir en res i que mantingui les vagues parcials indefinides cada dilluns. Respecte de les agressions físiques, l’empresa creu que els sindicats les han esgrimides per a condicionar i demorar la negociació, per bé que condemna qualsevol agressió i es posa a la disposició dels treballadors afectats. Segons TMB, els principals punts de desacord són l’augment salarial, la vigència del conveni i el nombre de treballadors que caldria incorporar al nou sistema de torns. Segons els sindicats el 90% dels treballadors ah seguit les quatre jornades de vaga anteriors. És previst que avui torni a haver-hi aglomeracions a les andanes i que els combois circulin plens. Per TMB, els serveis mínims són insuficients per a absorbir la demanda, especialment al matí: entre les 7.00 hores i les 9.00 hi ha unes 215.000 entrades a la xarxa de metro.

Summary: Cinquè dilluns de vaga al metro de Barcelona


Clara Ponsatí ha deixat Brussel·les i s’ha instal·lat a Escòcia al començament d’aquesta setmana, quan va agafar un avió per reincorporar-se a la càtedra d’economia a la Universitat de Saint Andrews. Les autoritats acadèmiques ja han rebut l’ex-consellera d’Ensenyament, que ha presentat la dimissió al president Puigdemont. Ponsatí va rebre VilaWeb ahir en un lloc indeterminat del Regne Unit per explicar el seu pas pel govern, per què ha deixat Brussel·les, què farà a Escòcia, com afronta el seu futur personal i legal i com veu l’actual procés polític. La catedràtica Ponsatí, però, també té temps per a mirar enrere i valorar l’1-O i els dies posteriors. —Per què heu vingut a Escòcia? —He de continuar amb la meva vida i necessito activitat professional i modus vivendi. Al mateix temps m’ha semblat positiu que hi hagués una veu dels exiliats catalans al Regne Unit. He escrit una carta al president Puigdemont en què li explico que renuncio al meu lloc de consellera, que ha estat un període molt breu i extraordinàriament intens, que estic agraïda que se’m donés confiança i que, malgrat que tot el que hem fet és farcit d’encerts, també hi ha limitacions òbvies: Catalunya encara no és independent. Per mi va ser un honor i un privilegi ser la consellera d’Ensenyament de l’1-O. Ell m’agraeix el servei i em demana que continuï disponible per la causa de la llibertat de Catalunya. Hi estic. —Us sentiu segura des d’un punt de vista legal, al Regne Unit? —Al cent per cent no ho estàs mai. Aquí podria viure, certament, un procés com el viscut a Bèlgica: arrest policíac, declaració davant el jutge, veure què decreta, etc. I ens podríem trobar amb un jutge que estigués d’acord amb Llarena. Poc probable, però qui sap. No es pot descartar. —Potser una monarquia us salvarà d’una altra monarquia. —Però potser d’aquí a uns dies vaig a una república. La vida acadèmica permet de viatjar molt. —Teniu cap advocat? Com encareu l’aspecte legal? —He parlat amb uns quants advocats d’aquí, sí. Tot dependrà de què escriguin des d’Espanya. Si escriuen alguna cosa per arrestar-me, aleshores ja ho veurem. —Ja fa uns quants dies que sou a Escòcia. Quina rebuda heu tingut a la Universitat de Saint Andrews? —Em valoren a escala professional i em tenen afecte. I això està bé. I en particular em va agradar molt la frase que va fer servir la meva cap: ‘Clara, estem molt orgullosos de tu.’ Està molt bé que les autoritats de la universitat, políticament independents, i no especialment alineats amb la independència de Catalunya, valorin que els seus professors ocupin posicions importants i exerceixin lideratges polítics. Han manifestat suport des dels primers dies. —Els partits flamencs s’han abocat amb el president Puigdemont. Què farà l’SNP, a Escòcia? —No tindré l’impacte que ha tingut l’arribada del president a Brussel·les. El meu perfil és menor. El centre de l’exili continuarà essent Brussel·les. Al final, sóc una persona que torna a fer classe i articles acadèmics. Per una banda, podria ser que ells preferissin estalviar-se el problema. Però ja sóc aquí. Sóc resident, hi tinc casa, hi tinc feina i uns drets. Que això podria tenir un impacte polític? Potser. Ja ho veurem. Només podrà tenir impacte si la justícia espanyola comet la imprudència de demanar una ordre d’arrest. Em sembla que només els pot perjudicar a ells. La situació més probable és que els diguin que això no és justificat. —Des de Brussel·les, com heu viscut el procés a Barcelona? —Ho veig tan empantanegat com es veu des de Barcelona o Londres. Per una banda, hi ha un gran afany per a formar govern. Això té dos components. El component natural de recuperar les institucions i servir el país. I una pretensió vana de recuperar la normalitat, que no podrà tornar mai. Què pesa més no és clar. I les negociacions per a formar govern no és clar que hagin posat el focus en allò que era més important: com mantenir la tensió amb l’estat espanyol per aturar la repressió i recuperar la democràcia. És una tasca que tenim pendent. Em sembla que no puc donar grans idees més enllà de compartir la preocupació per la situació d’atzucac. És evident que perquè Brussel·les pugui fer tota la feina, encara hem de fer passos. I també que s’acabi d’entendre des de Barcelona. Perquè sembla que encara no és clar que no es tracta només de formar un govern autonòmic. Hi ha molta boira encara, sobre tot això. —Per què creieu que hi ha aquesta boira? —A Barcelona la repressió es veu de manera diferent de com la viuen els represaliats. Els exiliats, com qui diu, hem travessat el riu. Som a l’altre costat. I potser tenim més llibertat d’expressió i pensament. El xantatge del Tribunal Suprem i el govern espanyol sobre la política catalana és molt efectiu a Barcelona, al parlament, i en el comportament d’alguns alts càrrecs del govern de la Generalitat. A Brussel·les aquest xantatge no ens fa efecte personal. I aleshores hi la tensió entre el desig d’intentar aturar la repressió i el pensament, jo crec que equivocat, que si retornem al discurs autonòmic la repressió s’aturarà. Encara no hem entès que això és mentida. Encara ho hem d’acabar de pair. Hi ha el pensament, jo crec que equivocat, que si retornem al discurs autonòmic, la repressió s'aturarà. —Els de l’exili, quins covards, comparats amb els de la presó. Més d’un ho diu sense saber que en el seu moment anar-se’n de Catalunya semblava insegur i quedar-se, no tant. —Quan vaig començar a parlar sobre la possibilitat d’anar-me’n, tots els advocats amb qui vaig parlar em van dir que no ho fes. Que el sistema d’euroordre era automàtic i que al cap de vint-i-quatre hores seria presa. I vaig parlar amb més d’un. Però un advocat que treballa a Londres m’ho va fer veure diferent. Tampoc no va ser gaire categòric. Però només va ser un. A final d’agost ja prenia mesures sobre això i ja sabia que una euroordre a segons quins països no era tan automàtica. No vull entrar en la discussió de qui és més valent i qui no. Ara, a mi no em sembla coherent formar part d’un parlament que proclama la independència i al cap de menys de quaranta-vuit hores s’accepta la jurisdicció de l’Audiència Nacional. I amb acusacions que no eren fonamentades. A mi això no em sembla coherent. I ho critico. No em sembla coherent votar la independència i tot seguit acatar l’Audiència Nacional. Dit això, no vull anar més enllà. —No estaven decidits? —Teníem sobredosi de samarretes de colors. Que van anar molt bé, per arrencar-ho, però va haver-hi un moment que les samarretes s’havien d’acabar. I encara teníem la mentalitat de les samarretes. Cada país té la història de la independència que té, i la nostra encara s’ha d’escriure. Segurament aquesta és una fase que havíem de passar. Només podem pensar això. Tota altra cosa seria massa derrotista. Va haver-hi uns dies, el vespre de l’1-O que pensava que teníem una oportunitat. Però no insistiré que tenia raó, i discutir sobre la història és una mica absurd. Hauríem pogut intentar-ho just després de l’1-O… Això ho penses, però potser ni jo ni molts no estàvem prou informats. Passa que va ser dur veure que no s’intentava, i després veure que potser no es feia perquè no teníem les eines. Jo encara no n’he tret l’aigua clara. I no sé quan la’n traurem. —Passat fet. I ara, què fem? —Ara és una cursa de fons. I de resistència. L’estat espanyol no pot anihilar Catalunya. I la seva agenda és aquesta. Que siguem tots espanyols. Com s’ho faran? L’única manera de satisfer la seva agenda és que Barcelona no sigui Catalunya, sinó Espanya. I per això cal que els qui hi viuen es reconeguin com a espanyols. I això es fa proposant un projecte atractiu. Però no ho fan. Crec que no poden. Si l’únic que planteges és que s’ha de ser espanyol perquè t’ho mano…. No se’n sortiran. Però una cosa és que ells no se’n surtin i una altra que ens en sortim nosaltres. Estem empatats. Però el dolor és tot a la nostra banda. Ells no pateixen. Seria molt pretensiós saber què s’ha de fer. Crec que s’ha d’aguantar la posició i no patir tant pel dia a dia, pel que passa als despatxos de Barcelona. Però també entenc que cadascú fa l’anàlisi des de la seva posició. I a mi no m’aclapara gaire directament el… —…el fet de no tenir govern? —No. En canvi m’angoixa bastant que el sottogoverno que hem deixat no resisteix com hauria de resistir. Trobo que aquesta reacció col·lectiva que hem tingut de voler que parés el dolor de manera molt ràpida, que no hi hagi més presos, que facin el que sigui per sortir, tot això ens surt molt car. No seré jo qui digui que ha d’haver-hi més presos i exiliats. Però si no tenim una cultura de disponibilitat a patir… Serà una cursa de fons bastant llarga. Tinc la sensació que ha d’haver-hi un cert relleu generacional als lideratges. Tampoc no ho conec amb detall com han funcionat els directors generals i secretaris generals. Però no tinc la sensació que siguin trinxera. De fet, però, ni el Parlament de Catalunya no ha estat trinxera. M'angoixa bastant que el 'sottogoverno' que hem deixat no resisteix com hauria de resistir —I Brussel·les, ha estat trinxera? —Crec que sí, però juguem amb avantatge: juguem lluny del foc. Per tant, si el parlament no pot fer coses perquè som un país ocupat, les haurà de fer un altre espai. Això em sembla que s’hauria d’institucionalitzar. —Hi ha gent que diu que el tros que falta serà fet fora del govern. —Si poguéssim entrar per plantar cara, però com que no tenim forces… Crec que hi ha coses que les haurem de fer des de fora, sí. Els pròxims temps potser toca fer coses que no seran acceptables des del règim autonòmic i s’hauran de fer fora. —La repressió fa aflorar coses que poden ser destructives? —La repressió ha fet aflorar les febleses del nostre lideratge. I això és trist, però no ens ho podem amagar a nosaltres mateixos. Hauria estat molt bé que el jutge Llarena sentís declaracions molt més decididament en defensa d’allò que havien fet els catalans l’1-O. N’ha sentida alguna. I n’hauria hagut de sentir alguna més. A mi m’hauria agradat. I ja entenc que jo no hi era, allà i per tant… Els grans lideratges són els que, davant la dificultat, verbalitzen les seves posicions de forma contundent. —I ara amb lideratges febles, com avancem? —Resistint, i passant el relleu a noves generacions. Haurà de passar. A les nostres institucions, que són espanyoles, hi tenim llistes tancades, per exemple, que no afavoreixen gens els relleus i el rendiment de comptes davant els ciutadans. Però ens trobem en una situació tan extrema que acabarà passant. L’altre dia algú parlava de la trituradora de la política catalana. —Sort d’Europa, també. —És que és tan delirant, això de Llarena. Espanya hauria pogut tenir una reacció repressiva sense excedir-se tant. I han optat per cobrar-se les presons per endavant. Saben i entenen que seguint les seves regles no podrien tenir ningú a la presó. Per això s’ho cobren per endavant. L’escarment. Us farem passar un escarment. I llavors els presos polítics són un missatge: vigileu que us pot passar com a aquests. Ara, això Europa no pot tolerar que passi a casa seva. Però permet que passi a Espanya. Ho tolera. No mouen ni un dit perquè això no passi a Espanya, però una altra cosa és deixar que passi a casa seva. —No puc evitar de preguntar sobre la polèmica conversa filtrada de Lluís Salvadó. —Mai no he considerat els meus pits un dels meus mèrits. Podrien, això sí, ser un mèrit addicional. Jo ja sóc gran i els meus pits no causen gaire interès. No tinc res més a dir d’aquest episodi. —Vau arribar a govern per a fer la independència, però també éreu consellera amb idees sobre ensenyament. —M’hauria agradat molt ser consellera una temporada. Al país li falta gruix intel·lectual. Ara ja sé que no podré fer els canvis. Però en tenia, sí. Sobretot en la formació del professorat: ser més exigents formant professors. Demanant més nivell. L’èxit dels sistemes educatius depenen de la qualitat humana i intel·lectual, dels professors. Crec que tenim uns grups de professors amb qualitat humana excel·lent. Mèrit que no es pot menystenir. Però encara hem de millorar molt en uns altres aspectes. I crec que això té a veure amb la manera com el país reconeix l’esforç. No és només un problema dels mestres. Hem de reconèixer l’avantatge intel·lectual i social de ser exigents amb els nens. Estan molt preocupats que els nens siguin feliços. Molt bé. Però en canvi no estem gaire preocupats perquè aprenguin a fer coses que no els agraden. Perquè són per al seu bé. No és un problema només de Catalunya. Com que som una societat molt cohesionada, i cohesionadora, que té molta cultura de la integració, i això és molt bo, moltes vegades ens costa, per exemple, de no donar oportunitats a les altes capacitats. De no deixar que hi hagi grans diferències. Perquè ens fa molta por la diferència.

Summary: Clara Ponsatí: ‘No em sembla coherent votar la independència i tot seguit acatar l’Audiència’


Eduardo Reyes ha deixat la presidència de Súmate, per dificultats a l’hora de compaginar el càrrec amb la tasca de diputat. El substitueix José María Clavero, afiliat durant trenta anys a CCOO, ex-militant del PSUC i fundador de la primera comissió de personal no docent de la UAB. És nascut a Osca i parla habitualment en castellà, però quan cal recorre sense impediments al català. Fa gala del seu bilingüisme, és partidari de la cooficialitat del castellà en una república catalana i retreu als polítics catalans que no parlin en castellà quan fan actes polítics en barris de ciutats del cinturó metropolità de Barcelona. Clavero és president en funcions de Súmate, i ara per ara és l’únic candidat a presidir l’entitat a l’assemblea que es farà previsiblement a mitjan mes d’abril. —Què podeu aportar a Súmate? —A Súmate he picat pedra, anant a petits actes, a fer xerrades sobre pensions, a pobles, a casals de la gent gran… He estat dos anys fent molts actes. Acumulo una experiència des de la base de Súmate. No hi vinc a fer grans canvis, a Súmate, perquè si els fes reconeixeria que s’han fet coses malament, i les coses s’han fet bé. Lògicament, Eduardo Reyes i jo som diferents; hi haurà canvis en la forma, però no en el fons. Sempre penso que el diàleg és important i que a la junta directiva tot s’ha de fer per consens i de manera dialogada entre els membres. —No hi ha hagut pas sempre unitat d’acció a la junta. L’estiu passat hi va haver tensió interna arran justament de si Reyes havia de deixar pas. —Hi va haver tensió, és cert. Però això passa a qualsevol organització. Sobretot quan algú té aspiracions individuals i les posa per sobre del benestar de grup, o de les finalitats que marquen els estatuts. Intentem aplicar els estatuts. Aleshores hi va haver persones molt concretes, algunes de les quals ja són fora de Súmate, que es van voler posar damunt del bé comú de l’entitat. Es va solucionar i es va tirar endavant. —El canvi no es va fer aleshores, i ara sembla que s’ha precipitat. —L’any passat hi va haver aquest petit merder perquè n’hi havia que exigien la dimissió , emparant-se en el fet que Carme Forcadell i Muriel Casals havien dimitit els càrrecs en el moment en què van ser candidates. Però els seus estatuts ho recollien així, i els nostres no en deien res. Ens cenyim a la nostra normativa interna. I sí que hi ha un codi ètic que suscitava aquesta qüestió, però tampoc no diu que obligatòriament s’hagi de dimitir. Reyes no va dimitir perquè els estatuts no l’hi obligaven. I ara l’Eduardo s’ha adonat que l’absorbeix molt la feina i no té temps per al dia a dia de Súmate. Ha estat una decisió seva, no forçada com volien l’any passat, sinó voluntària. —Dieu que a Súmate s’han fet les coses bé. Què no s’ha fet prou bé? —Els estatuts s’enfocaven al dret de decidir, es van redactar amb una perspectiva prèvia a l’actual. Aquests estatuts es van redactar quan un grup d’amics es van reunir una tarda en un bar i van decidir de constituir Súmate. Però els estatuts no es basen en l’experiència, sinó en allò que ells preveien que passaria, enfocat al dret de decidir. I els estatuts que es presentaran a la pròxima assemblea ja tindran un enfocament més social: lluitarem per un país millor, sense abandonar el dret de decidir; lluitarem per una república, per fer un país social que tots defensem. —El 27-S l’independentisme no va tenir tanta penetració a les ciutats i barris de l’àrea metropolitana. Súmate fa autocrítica? —L’objectiu no s’ha aconseguit prou. Però no ha estat per falta de feina de Súmate. Hem fet una multitud d’actes, a l’Hospitalet, a Gavà, a Badalona, a Santa Coloma de Gramenet, a Cerdanyola… No diria que sigui una crítica a fer a Súmate, perquè hem fet tant com hem pogut. Som pocs, ens falten recursos econòmics i materials. Però fem tant com calgui per arribar a tota aquesta gent. A Badia, hi he anat quatre vegades; és una de les ciutats més dures de tot el cinturó de Barcelona. Jo he vist construir Badia, en un descampat. Fou construïda en temps del franquisme, amb la idea de fer-hi habitatges per a immigrats. De catalans amb vuit cognoms catalans, n’hi ha pocs, però amb vuit cognoms castellans n’hi ha molts. És una ciutat molt dura, en aquest sentit. Serà difícil d’entrar-hi, però una mica ja ho hem fet, per més que a les urnes no es vegi. —De quina manera ho heu fet? —Jo recordo que la primera vegada que vaig anar a Badia vaig voler parlar amb la gent i no em volien ni escoltar ni agafar el tríptic que dúiem. I ara la gent parla amb nosaltres i ens escolta. Ens reben amb una altra cara. Hem avançat una mica, no tant com voldríem, però una mica sí. —Quin és el problema, doncs? Per què l’independentisme no és vist amb més bons ulls? —Se’ls ha d’explicar la veritat. Falta molta formació política, i l’única que absorbeixen és la que diu el govern del PP o la que els ven Telecinco. Jo recordo haver estat en una xerrada en què em deien: ‘Es que Rajoy ha dit…’ I els fas veure com Rajoy els ha mentit, quan va dir que no apujaria l’IVA, quan va dir que no tocaria la sanitat… Per tant, els dic: ‘Si us ha mentit tantes vegades, no seria lògic que us continués mentint?’ I els dono dades de les webs dels ministeris. Dades. I no et fan cas, costa molt. Hi has d’estar hores per a convèncer-los. Fotografia: Pere Cardús. —Aquesta actitud d’anar a explicar la veritat no és paternalista? —No, no hi anem de manera gaire paternalista. —Em refereixo tant a Súmate com a l’independentisme, que en general ho enfoca així. —No, no anem dient ‘us explicarem la veritat’. Això seria una actitud amb supèrbia. Però sí que és cert que tenim una formació interna per a adreçar-nos a la gent. I tots els de Súmate que fem actes hem fet formació sobre com adreçar-nos a la gent perquè aquest discurs arribi a la gent, i abandonant, és clar, les qüestions paternalistes; jo no les he emprat ara, no les he emprat mai. —Però penseu que els polítics independentistes han pecat de paternalisme? —Sí, desgraciadament, més d’un partit polític. I una de les coses que des de Súmate critiquem és que alguns grans polítics –i no donarem noms– no vagin al cinturó roig parlant en castellà. —Digueu-me noms. —No, no. Però el fet és que som en una situació de bilingüisme. El carrer és bilingüe, som bilingües, Súmate és bilingüe. Jo sóc immigrant, nascut a la província d’Osca, tinc el nivell de suficiència de català, però la meva llengua materna és el castellà. I és el que passa a molta gent, a milers o potser milions de persones immigrades que hi ha al voltant de Barcelona, que els agradaria escoltar el discurs en castellà. És el que no han fet moltes vegades polítics de Catalunya: adreçar-se a ells amb la seva llengua materna. Al cap i a la fi, a Catalunya el bilingüisme existeix sense cap problema. —Critiqueu que els polítics no parlin en castellà quan van a segons quins barris i ciutats? —Sí, que només hi participin en català. I això d’entrada crea rebuig entre l’audiència. —Això sabeu del cert que és així? —Sí. Tota aquesta massa que no és favorable al sobiranisme, o que és indecisa –tot i que jo en diria desinformats, perquè no sabem la veritat de les coses– moltes vegades reben millor el missatge en castellà que no en català. Això ho hem pogut comprovar, els de Súmate. A nosaltres ens veuen més pròxims perquè ens veuen amb la seva llengua materna. Els grans polítics, per tant, haurien de fer actes i adreçar-s’hi en la seva llengua pròpia. Si veiem que hi ha polítics que s’adrecen al parlament europeu, i ho deuen fer en anglès. —Però aquí tothom l’entén, el català. —Sí, però amb ells no és igual parlar-hi en català que en castellà. —No? Ni per als nascuts aquí? —Moltes vegades tampoc. Perquè han rebut aquesta cultura a casa i costa de canviar el xip. Jo ho he viscut. He treballat en un lloc molt gran on hi havia molts immigrats que, a més, es negaven a entendre el català. Ara ja no, però fa uns quants anys hi havia immigrats així. —La gent que pensi així ja deu ser impermeable del tot al discurs sobiranista. —De vegades no. He parlat en els actes amb gent castellanoparlant de tots els estils. De vegades és una qüestió de mandra; també és cert que és gent gran, a qui costa més d’aprendre les coses. —Però una cosa és parlar el català i una altra és entendre’l. —Sí, però entendre’l vol dir que has de parlar amb gent que el parla, has de llegir en català… I aquest és l’esforç que no fan. Però després, políticament, en canvi, poden trobar-se dins d’aquests centenars de milers d’indecisos, que no saben què votar. Són gent a qui podem fer veure que una república catalana sí que serà un país millor que el que tenim, i que no es refiïn del famós referèndum ni de la reforma de la constitució. Hi podem continuar insistint. —I tota la gent que és castellanoparlant en aquests barris i que vol que li parli en català qui habitualment ho fa en català? A aquests no els sabrà greu? —Doncs amb ells hi parlarem en català. Tots els de Súmate som bilingües. Sí, he conegut gent que em diu que no pot aprendre català si no l’hi parlen. Però en aquests barris serà una minoria. La majoria prefereix la seva llengua materna. —Què us sembla el manifest ‘Per un veritable procés de normalització lingüística a la Catalunya independent‘? —Per a mi l’idioma no és cap problema; és un problema artificial creat per uns polítics que van contra Catalunya i volen parlar de fractura social. Jo no he tingut mai cap problema. Creen un problema artificial, els polítics unionistes. Ara passa la cosa contrària: hem passat dels unionistes als que defensen un català total, absolut i que no es permeti res més. Continua essent artificial, no un problema real. —El manifest no diu això. —Sí, però intenta implantar… que tota la tendència sigui una sola. Per què no deixem que el carrer decideixi, que parli com vulgui? —El que diu el manifest és que el bilingüisme ideològic és perjudicial per al català, per la situació desigual amb el castellà. —En aquests moments tenim una immersió lingüística que funciona. Jo tinc fills que dominen les dues llengües perfectament. Si la cosa funciona, per què l’hem de tocar? D’acord que el català és minoritari al costat d’una llengua que la parlen centenars de milions de persones al món. Però ara funciona la immersió; s’ha implantat i ha funcionat a Catalunya. Per què hem de tocar les coses? —Trobeu que la situació actual del català és òptima? —Jo trobo que sí. Perquè al carrer no hi ha problema. El problema ve buscat des de fora, de manera artificial. —L’ús social del català, la presència en mitjans, en l’administració pública, el tracte que rep… són satisfactoris? —Si anem a una llibreria la majoria de llibres són en castellà. Es publica poc i a més amb tirades curtes en català. Recordo que fa uns mesos em vaig comprar ‘Delenda est Hispania’ , que és en català. I el dependent em va avisar: ‘És en català.’ I jo li vaig dir: ‘No passa res.’ I em va insistir: ‘És que és en català.’ ‘Ja ho sé’, li vaig tornar a dir. I encara m’ho va repetir una tercera vegada. Com si fos un delicte. Aquesta és segurament la mentalitat que hem de canviar. —Senyal que la situació del català no és òptima. —Però el que cal canviar no és el sistema, sinó la mentalitat d’aquestes persones. —I com es fa? —Jo crec que a poc a poc i sense imposicions, perquè totes les imposicions són dolentes, i creen rebuig. Les coses s’han de fer sense imposició ni dictàmens que semblen la veritat absoluta. No. La immersió lingüística funciona. Si després s’ha de protegir a través de la premsa, de la televisió… Les generacions futures, fills dels immigrats, de mica en mica entraran en la roda en què trobaran el català com una llengua normal, vehicular de Catalunya, que és la llengua pròpia. I s’hi ficaran de mica en mica. Si es vol fer d’avui per demà no funcionarà. —Penseu que el castellà hauria de ser llengua oficial? —Jo he treballat a la UAB, i el 1982 es va prendre una decisió: llibertat d’idioma a les aules. Cadascú parlava en la llengua que volia i l’altre tenia l’obligació d’entendre-les totes dues. I va funcionar, i no hi va haver cap problema. Per tant, a l’administració sempre el català? Sí, em sembla el més lògic, és la llengua pròpia de Catalunya. Però que es protegeixin les altres llengües, no només el castellà, sinó també l’aranès. —Sou partidaris de la cooficialitat, doncs? —Sobre l’oficialitat, hi ha un idioma propi, que és el català, i un altre que ha de ser cooficial, que és el castellà. Com a mínim durant uns anys, que hauran de ser moltíssims anys veient com va la immigració.

Summary: José M. Clavero (Súmate): ‘Els polítics catalans haurien de parlar en castellà al cinturó roig’


Un grup de deu persones s’ha manifestat en favor de despenalitzar l’avortament, durant l’acte d’inauguració d’una escultura de Pere Molés, en commemoració del setantè aniversari de la Declaració Universal dels Drets Humans. Els manifestants, encapçalats per la representant de Stop Violències, Vanessa Mendoza, han aixecat mocadors on es podia llegir ‘avortament’ i una pancarta amb el lema ‘Hear me too’, mentre el ministre de Salut, Carles Álvarez, pronunciava el seu discurs. Algunes manifestants també portaven al coll un mocador verd, emblema de les mobilitzacions argentines per la despenalització de l’avortament. A l’acte, a la plaça de l’Hospital, hi ha assistit també el cap de govern, Toni Martí, el director general de l’oficina de l’ONU a Ginebra, Michael Moller; i el síndic, Vicenç Mateu, entre més autoritats. Moller no ha volgut pronunciar-s’hi. ‘És una qüestió interna d’Andorra’, ha dit.

Summary: Manifestació en favor de despenalitzar l’avortament a Andorra