Aquest matí, la seu d’Òmnium Cultural rebia els guanyadors dels premis literaris de la Nit de Santa Llúcia i els periodistes. L’ambient era estrany, és clar, com no podia ser d’altra manera, tenint en compte l’empresonament de Jordi Cuixart, president de l’entitat, que demà farà dos mesos que és a la presó. El vice-president, Marcel Mauri, que ha hagut d’assumir la conducció de l’acte a la força, ho ha recordat ben al principi: ‘No em pertocaria a mi de parlar. Aquí assegut hauria d’haver-hi Jordi Cuixart, que el tenim empresonat. Per tant, aquesta Nit de Santa Llúcia que celebrarem aquest vespre a Nou Barris és marcada per aquesta excepcionalitat: per primera vegada en la història d’Òmnium Cultural, el seu president no podrà ser a la vetllada literària.’ I ha continuat Mauri: ‘El nostre desè president, Jordi Cuixart, no hi serà, però això no ens farà apagar els somriures. Buscarem la resposta a la repressió política que patim des de la cultura, que és una de les claus per poder avançar com a país. I ens fa molta il·lusió celebrar la vetllada a Nou Barris, que va ser una aposta personal de Jordi Cuixart.’ Pel que fa als premiats, aquest ha estat un any ben interessant, començant pel premi Sant Jordi que ha guanyat l’escriptor nord-català Joan-Lluís Lluís amb l’obra Jo sóc aquell que va matar Franco. Títol provocador i molt atractiu en els temps que corren i que amaga la construcció d’una ucronia des de la literatura, que molts han pensat alguna vegada: què hauria passat si Franco, pressionat per Hitler, hagués entrat a la Segona Guerra Mundial declarant la guerra als aliats? Però anem a pams: primer Joan-Lluís Lluís ha explicat la gènesi de la novel·la. Ha sorprès explicant que l’origen d’aquesta història es remuntar a quan tenia setze anys, una vegada durant una excursió al Canigó va trobar una placa que deia en català: ‘Malfia’t de la història, somnia-la i refés-la’. ‘Em va fascinar tant, que la vaig anotar en una llibreta. I cada vegada que canviava de llibreta, la tornava a copiar. Temps després vaig saber que eren uns versos de Pere Quart.’ ‘La literatura permet canviar la història, a diferència de la historiografia, i això és molt potent. Per això em vaig fer escriptor i no pas historiador.’ Continua Lluís: ‘Aquesta novel·la també té relació amb la teoria del conformisme històric, que diu que si una cosa ha passat, és perquè havia de passar. De manera que aquests que defensen aquesta teoria pensen, per exemple, que si no arribem a la independència serà perquè no havíem d’arribar-hi i si hi hi arribem, serà perquè havíem d’arribar-hi. I, mentrestant, uns anem pencant mentre uns altres s’ho trobaran tot fet.’ ‘La novel·la pren la ucronia a partir del moment en què comença a explicar com Franco va declarar la guerra als aliats, fet que no es va produir mai. Un context històric fals que va començar, dic jo, el 2 de juny de 1940, una data que m’invento. I tot a partir d’aquest moment és inventat, excepte l’execució de Lluís Companys.’ El protagonista és un home borni, Agustí Vilamat, nascut el 1916 a Solsona, un antiheroi, que quan narra la història es troba en la trentena. Un home que, com ha dit Màrius Serra, membre del jurat, treballa de corrector lingüístic, perquè és un enamorat de la llengua i és un gran lector, un lletraferit. Però la guerra del 1936-39 acaba portant-lo al camp d’Argelers, on la dona que estima morirà arran d’un bombardeig i això l’empenyerà a fer-se maqui i començarà una història de clandestinitat pel Vallespir. Catalunya Nord té un paper important en la novel·la, sobretot el Vallespir, que és una de les zones menys conegudes de la Catalunya Nord. Joan-Lluís Lluís diu que no ha escrit aquesta novel·la en clau d’actualitat, però sí que hi ha una voluntat de venjança a l’hora de matar Franco. ‘Fer literatura d’aquest fet és orgàsmic.’ Joan-Lluís Lluís ha acabat dient que el premi l’havia fet molt content, però que el fet que el truqués Marcel Mauri i no pas Jordi Cuixart l’havia entristit: ‘Jo vull la trucada del Cuixart, me la deu, vull que en Jordi Cuixart em faci la trucada, i espero que sigui com més aviat millor.’ El premi Carles Riba de poesia l’ha obtingut Josep M. Fulquet amb el llibre Ample vol de la nit. Andreu Gomila, membre del jurat, ha destacat la qualitat artística del poemari, que parteix d’una relectura d’El paradís perdut de John Milton (que fa tres anys va publicar l’editorial Adesiara recuperant la traducció de Josep M. Boix i Selva). És un sol poema estructurat en quatre parts, i en què Fulquet reflexiona sobre el mal, el dolor, l’absència, la fugacitat dels moments feliços… És una reflexió sobre la naturalesa de l’art, acaba dient, a partir d’un seguit d’experiències morals. I darrere també hi ressonen Hölderlin, Juan Ramon Jiménez, Ronsard, Rilke. Pel que fa al premi Mercè Rodoreda de contes i narracions, s’ha premiat una debutant, l’escriptora Clara Queraltó. El que pensen els altres és l’òpera prima d’aquesta autora que debutarà en el panorama literari. Nascuda al Pla del Penedès el 1988, és filòloga especialitzada en teoria de la literatura. Va fer un curs de creació literària amb Bel Olid, qui la va animar a moure els setze contes que formen el llibre. Segons que explica: ‘En els contes m’he adonat que parlo de personatges esquerdats, que s’equivoquen, que prefereixen quedar-se en el passar, per la incapacitat d’afrontar el present i el futur. Relaten situacions quotidianes de la família, de la parella i la majoria se situen en l’entorn rural, d’un poble, que és el meu.’ En l’àmbit de literatura infantil i juvenil, el Folch i Torres de novel·les per a nois i noies ha quedat desert, per manca de qualitat dels originals presentats. Mentre que el Joaquim Ruyra de narrativa juvenil ha estat per a Ivan Ledesma amb l’obra Negorith, que s’inscriu en el gènere fantàstic, amb elements sobrenaturals, de terror. Segons que explica, la novel·la gira entorn les aventures d’una noia que té poders: pot veure coses que l’altra gent no pot veure. Ella mirarà d’evitar que un ser maligne destrueixi el món.

Summary: Joan-Lluís Lluís guanya el Sant Jordi amb la novel·la ‘Jo sóc aquell que va matar Franco’


El Tribunal Penal Internacional (TPI) ha condemnat a trenta anys de presó Bosco Ntaganda, antic senyor de la guerra a la República Democràtica del Congo (RDC), per divuit càrrecs de crims de guerra i contra la humanitat pels quals ja havia estat declarat culpable a començaments de juliol. Ntaganda estava acusat d’assassinat, instigació d’atacs contra civils, violació, esclavisme sexual, persecució, saqueig, trasllat forçós de població civil, reclutament de menors de quinze anys en un grup armat per participar en hostilitats i destrucció de la propietat dels adversaris. L’antic rebel, conegut com a ‘Terminator’, ha estat jutjat pels actes que va cometre el 2002-2003 quan era el número dos de l’Estat Major de la milícia Unió de Patriotes Congolesos (UPC), un grup actiu a l’est de la RDC. El tribunal ha determinat que la UPC i el seu braç armat, les Forces Patriòtiques per a l’Alliberament del Congo (FPLC), van estar involucrades en el conflicte a Ituri entre el 2002 i 2003 i que ‘la seva conducta contra la població civil va ser una estratègia preconcebuda’. La seva defensa ha insistit durant el procés a la Haia que Ntaganda va ser un comandant militar lleial i disciplinat i que la seva implicació en els esdeveniments va provocar que hi hagués menys víctimes.

Summary: El TPI condemna a trenta anys de presó el senyor de la guerra congolès Bosco Ntaganda


Ingredients: (per 4 persones) 8 carxofes 1 ceba grossa 1 gra d’all, julivert 1 botifarra crua grossa desfeta d’uns 300 g 1 ou formatge ratllat un grapat de pinyons sal, oli suc de llimona 1 cullerada de farina salsa de tomàquet Elaboració: Agafem les carxofes, les deixem sense tronc i les netegem. Les posem amb aigua, sal, una cullerada de farina i unes gotes de suc de llimona, i que bullin de 12 a 15 minuts. Mentrestant, en una paella amb oli, sofregim els pinyons. Quan els tenim enrossits, els reservem a sobre d’un paper de cuina. Tallem la ceba ben petita i la posem a sobregir amb el mateix oli. A mitja cocció, quan comença a ser transparent, afegim la botifarra crua, esparracada i ben aixafada. Abans que s’acabi la cocció, tirem una picada d’all i julivert, i afegim els pinyons. Amb el foc apagat, tirem l’ou i remenem amb energia perquè tota la pasta quedi ben homogènia. Traiem les carxofes del foc i les posem a escórrer de cap per avall. Un cop escorregudes, amb un cobert o amb el dit mateix fem una mica més gran el forat del mig de la carxofa, per poder posar-hi el farcit. Omplim cada carxofa amb el farcit, ben plena, i per sobre hi posem formatge ratllat. Acabem el plat gratinant les carxofes farcides, al forn a 180º, uns vuit minuts. Per servir el plat, podem acompanyar les carxofes amb unes cullerades de salsa de tomàquet.

Summary: Carxofes farcides


El president de la Generalitat Quim Torra ha avançat que demanarà explicacions després de saber que l’estat espanyol la va retirar milers de milions dels bancs catalans per forçar-los a anar-se’n l’endemà de l’1-O. En la mateixa línia s’ha expressat el vice-president i conseller d’Economia Pere Aragonès, que ha dit que aniran ‘fins al final per saber qui i com va decidir jugar a la crisi financera per salvar la unitat d’Espanya’. Segons que publica el Diari Ara, l’endemà del referèndum es van retirar milers de milions d’euros de CaixaBank i del Banc Sabadell per a forçar-los a traslladar la seva seu social fora de Catalunya. ‘Un (altre) escàndol gravíssim. Com l’estat va utilitzar tots els mitjans al seu abast per a abatre una causa justa, pacífica i democràtica. Fins i tot desestabilitzar l’economia!’, exclama Torra en un missatge a Twitter. Un (altre) escàndol gravíssim. Com l’Estat va utilitzar tots els mitjans al seu abast per a abatre una causa justa, pacífica i democràtica. Fins i tot desestabilitzar l’economia!Exigirem totes les explicacions i investigacions que calguin. I depurar-ne les responsabilitats. https://t.co/asO2S7XSLt — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) October 5, 2018 Es va destapant la guerra bruta econòmica contra l’1-O. Anirem fins al final per saber qui i com va decidir jugar a la crisi financera per salvar la unitat d’Espanya. — Pere Aragonès 🎗 (@perearagones) October 6, 2018 La fuga de capitals provocada per l’estat espanyol, juntament amb el decret per a facilitar el canvi de seu social, va utilitzar-se com a mecanisme de pressió i xantatge contra les institucions catalanes per a evitar la declaració d’independència i escampar por entre la ciutadania. A més, poc abans de l’1-O l’ex-ministre d’Economia espanyol Luis De Guindos va advertir que hi hauria una fuga de capitals, un argument recorrent de l’unionisme.

Summary: El govern exigirà explicacions pels atacs de l’estat a l’economia després de l’1-O


El primer secretari del PSC, Miquel Iceta, ha defensat en una entrevista a Rac 1 que cal ‘flexibilitzar’ l’aplicació de la immersió lingüística del català a les escoles segons la realitat de cada zona. ‘On calgui més català, l’hi posarem; on calgui més castellà, l’hi posarem; i posarem més anglès a tot arreu. Quin problema hi ha?’, ha preguntat Iceta. Segons el dirigent dels socialistes catalans, en alguns entorns de l’àrea metropolitana hi falta català mentre que en altres zones ‘el castellà té marge de millora’. També ha tret importància a l’avís del secretari general d’Units per Avançar, Ramon Espadaler, que amenaça de trencar amb el PSC si s’altera el model actual que considera un ‘pilar fonamental del catalanisme polític’. Per a Iceta, no hi ha cap problema perquè el PSC no ha dit que vulgui ‘acabar’ amb la immersió i troba bé que Units digui que no volen tocar res del model. Segons l’esborrany de la ponència que es debatrà al desembre en el pròxim congrés de PSC, el pacte lingüístic a Catalunya ‘s’ha trencat per la instrumentalització que n’han fet els nacionalismes de la llengua’, reflexió que Iceta ha reiterat dient que ‘part de l’independentisme ha instrumentalitzat el català’. D’altra banda, reivindicat com un èxit de l’esquerra el model d’immersió lingüística i ha lamentat que a Catalunya ‘massa sovint els debats polítics es plantegen en termes gairebé teològics, dogmàtics i no pràctics’. ‘L’objectiu -ha resumit Iceta- és el ple domini de dues llengües, no és la immersió’ Negociacions amb ERC Pel que fa a les condicions d’ERC per a permetre la investidura de Pedro Sánchez, que inclou una taula de negociació entre governs per resoldre el conflicte polític, Iceta ha dit que ja existeix una taula bilateral en referència a la comissió bilateral Estat-Generalitat. Així i tot, no ha tancat la porta perquè es faci ‘la taula que convingui’, ja que, segons Iceta, si es vol diàleg ‘trobar el mecanisme per fer-lo possible ha de ser senzill’. Tanmateix, Iceta ha posat en dubte el paper que pugui tenir el president de la Generalitat, Quim Torra, en aquesta taula de negociació i ha qüestionat que sigui la persona més adequada per ‘trencar el gel’ tenint en compte que aposta per la ‘confrontació’. Així i tot, ha admès que cada partit o institució tria els interlocutors i, segons ha defensat, l’altra part els ha de reconèixer. Una altra de les condicions d’ERC és que no es posin condicions a la negociació. Sobre aquesta qüestió, Iceta accepta que es pugui parlar de tot però també avisa que el debat sobre l’autodeterminació s’acaba ‘molt ràpid’ perquè la resposta és ‘no’. Davant d’aquesta situació, Iceta ha preguntat a ERC si ‘en benefici d’un objectiu renunciarà als avenços possibles que millorarien la qualitat de vida dels catalans i les perspectives del país’. Descarta de ser ministre espanyol Iceta ha tornat a descartar que pugui ser ara ministre del futur govern espanyol perquè creu que, en aquests moments, el seu lloc és al capdavant del PSC i ser el cap de llista a les pròximes eleccions al parlament. En aquest sentit, ha afegit que el partit ha fet un ‘esforç molt gran’ per a promoure la seva candidatura a la presidència de la Generalitat. Torra li respon El president de la Generalitat, Quim Torra, ha considerat una irresponsabilitat les paraules d’Iceta. ‘És una irresponsabilitat tan grossa!’, ha replicat Torra a través del seu compte de Twitter.

Summary: Iceta defensa que cal ‘flexibilitzar’ la immersió lingüística segons cada escola


El Regne Unit ja no forma part de la Unió Europea i es converteix en el primer estat membre que abandona el bloc comunitari. La marxa dels britànics posa punt i final a una relació de 47 anys que no ha estat gens fàcil. Després de tres anys de negociació per gestionar la decisió dels britànics d’abandonar el projecte comunitari, la Unió Europea diu adéu a un dels socis amb més pes, però també a un del membres més incòmodes per les reticències a avançar cap a la federalització del projecte europeu. El divorci ja és oficial, però la ruptura definitiva haurà d’esperar que acabi el període de transició, fixat fins el primer de gener del 2021 amb possibilitat de pròrroga. De moment, la conseqüència més visible serà la institucional, amb els representants britànics ja fora de les institucions europees i la bandera britànica sense onejar al costat de les altres 27.  La Unió Europea retira les ensenyes del Regne Unit de les seves institucions Fins a finals d’any, la sortida del Regne Unit del bloc comunitari no tindrà un gran impacte per a ciutadans i empreses. Durant el període de transició, els britànics hauran de seguir complint les normes europees i els tractats internacionals signats per la Unió Europea. També continuarà en el mercat comú i la unió duanera i seguirà sota jurisdicció de la justícia europea. Els ciutadans, tant europeus com britànics, podran desplaçar-se com fins ara. El que sí podrà fer el Regne Unit és negociar acords internacionals amb tercers països, però la seva entrada en vigor haurà d’esperar que acabi el període de transició o que Brussel·les ho autoritzi. Durant el pròxim any, Londres i Brussel·les negociaran la relació futura. Des de la Comissió Europea ja veuen difícil poder pactar un acord abans del 2021 i no veuen amb mals ulls una pròrroga de la transició. Un escenari que el govern britànic de Boris Johnson, amb por a quedar-se atrapat en el període transitori, descarta. El nucli dur d’aquestes negociacions, que liderarà el francès Michel Barnier, serà el nou pacte comercial, però també s’hauran de discutir qüestions com el moviment de persones, l’accés a aigües pesqueres o els programes d’intercanvi d’estudiants. Vegeu un recull fotogràfic dels moments previs al Brexit. La Unió Europea es reivindica davant el Brexit L’última setmana dels representants britànics a les institucions ha estat intensa, especialment pel ple que ha segellat l’acord i que, alhora, era l’últim per als britànics. Durant la sessió, alguns celebraven desfer-se de Brussel·les i ‘recuperar el control’, mentre d’altres s’acomiadaven amb tristesa i, fins i tot, amb l’esperança de poder tornar-hi. En l’últim dia del Regne Unit a la Unió Europea, però, els únics eurodiputats que s’han fet notar han estat els del partit del Brexit. A mode de representació, han sortit des del Parlament Europeu amb una bandera del Regne Unit per portar-la a un tren amb destinació a Londres. Per la banda europea no hi ha hagut cap escenificació especial. A escasses hores que es fes efectiu el Brexit, els presidents de la Comissió Europea, el Parlament i el Consell Europeu han escenificat l’etapa post-Brexit. En una roda de premsa, Ursula Von der Leyen, David Sassoli i Charles Michel han volgut mostrar unitat i reivindicar el projecte europeu davant la ‘ferida oberta’ que suposa la primera marxa d’un estat membre del club comunitari. El referèndum, una promesa de Cameron per ser reelegit Després de 13 anys amb governs laboristes, els conservadors, amb David Cameron al capdavant, van guanyar les eleccions el 2010. Tres anys després, va assegurar que era ‘hora que els britànics donessin la seva opinió’ sobre la relació amb Brussel·les. La relació de Londres amb Brussel·les mai no va ser ideal. Malgrat ser un dels socis amb més pes, el Regne Unit també ha estat històricament un dels més crítics. Favorable a l’ampliació a més estats per ampliar el mercat comú, els britànics sempre han estat reticents a avançar en la integració europea. Buscant la reelecció el 2015, Cameron va prometre en campanya electoral organitzar un referèndum sobre la permanència a la Unió Europea. Amb la victòria dels conservadors, el referèndum va arribar el 23 de juny del 2016. La victòria del ‘sí’ amb el 51,8% dels vots a abandonar el club comunitari va obrir una negociació entre Londres i Brussel·les per establir els termes de la separació. De les converses va resultar l’acord negociat per l’aleshores primera ministra, Theresa May, que va fracassar tres cops en l’intent que el parlament britànic acceptés el text. Amb la renúncia de May i el nomenament de Boris Johnson, el primer ministre va renegociar l’acord, que finalment va aconseguir aprovar gràcies a unes eleccions que li havien donat majoria parlamentària. El Brexit deixa un Regne Unit dividit El Brexit ha estat un cop dur per a la Unió Europea, però també deixa un Regne Unit dividit. Escòcia, favorable a continuar en el club comunitari, demana ara un segon referèndum d’independència que Londres li nega. A Irlanda del Nord, on també van votar contra el Brexit i totes les parts han rebutjat l’acord de Johnson, la situació és tensa i incerta. Ja fora de la Unió Europea, ara s’obre una nova etapa en què Brussel·les i Londres han de tornar a negociar -ja no com a socis- en unes converses que marcaran tant el futur del Regne Unit com de la Unió Europea.

Summary: El Regne Unit surt de la Unió Europea després de 47 anys


L’Assemblea Nacional Catalana (ANC) ha publicat un vídeo amb què hom pot reviure la Via Lliure en primera persona, fent tot el trajecte de la fletxa que va recórrer la Meridiana el dia 11 de setembre. Les imatges s’ofereixen en 360 graus, de manera que presenten una visió dinàmica, i s’hi pot canviar el punt de vista de l’espectador, movent el dispositiu mòbil o bé el cursor a la pantalla. Vegeu-ne la versió accelerada: Amb aquest vídeo, publicat cinc dies abans de les eleccions, l’ANC vol recordar ‘la il·lusió amb què es va omplir la Meridiana per a convertir l’avinguda barcelonina en una gran onada que va recollir els anhels col·lectius i els va portar al parlament’. Per això demana que ‘la ciutadania prengui consciència de la seva força i el seu paper actiu en la campanya’ i promou la campanya #SomDecisius per tal que tothom ‘es converteixi en un altaveu d’arguments i raons’. Vegeu la versió del vídeo a ritme real:

Summary: Reviu la Via Lliure des de la fletxa en una perspectiva de 360º


La jutgessa del cas Erial ha deixat en llibertat provisional sense fiança l’ex-president de la Generalitat Eduardo Zaplana, malalt de leucèmia, després d’haver recuperat des d’una entitat suïssa 6,3 milions d’euros que presumptament provenen de comissions que podria haver cobrat en el procés de privatització de les ITV. Zaplana va ser ingressat a l’hospital La Fe de València el mes de desembre, on continua ingressat. La decisió de la jutgessa, però, no està argumentada pel seu estat de salut, sinó pel fet que considera que, en haver recuperat els diners, el risc de fuga és mínim. Ni Zaplana ni els altres dos encausats que també s’han posat en llibertat —l’advocat Francisco Grau i l’ex-directiu de Terra Mítica Joaquín Barceló— hauran de pagar una fiança per a sortir de la presó. Hauran de comparèixer una volta a la setmana al jutjat de guàrdia més pròxim al seu domicili. L’ex-president de la Generalitat va ser empresonat al centre penitenciari de Picassent (Horta Sud) el 24 de maig, però des del 18 de desembre està ingressat a l’hospital de La Fe a causa de complicacions derivades de la leucèmia que pateix i per la qual li van fer un trasplantament de medul·la el 2015. Segons que informa EFE, encara no s’ha preparat la documentació per a donar-li l’alta i, a més, encara s’ha de fer diverses proves mèdiques, de manera que continuarà ingressat. El cas Erial investiga el presumpte cobrament de comissions derivades de la concessió de les ITV que es va fer el 1997, durant la presidència de Zaplana, i del pla eòlic del País Valencià que es va engegar el 2003. A més de Zaplana, Grau i Barceló, també s’investiguen l’ex-president de les Corts Juan Cotino; la dona de Zaplana, Rosa Barceló; i la secretària personal de l’ex-president, Mitsuko Henríquez. Els acusen de delictes d’emblanquiment de capitals, suborns, prevaricació, malversació de fons públics, tràfic d’influències, frau en la contractació, delicte fiscal, falsedat documental, associació il·lícita per a delinquir i pertinença a grup criminal.

Summary: La jutgessa deixa en llibertat Eduardo Zaplana


Gonzalo Boye, advocat del president Carles Puigdemont, declara aquest matí com a encausat a l’Audiència espanyola. L’investiguen en un cas relacionat amb emblanquiment de diners i amb el narcotraficant Sito Miñanco, client seu. Però ell ho relaciona amb el fet que és l’advocat del president. ‘Si no em persegueixen, ho sembla.’. Dilluns, l’estat espanyol es va quedar tot el contingut del seu mòbil i tots els seus correus electrònics, tant si tenien a veure amb el cas investigat com amb les altres defenses que porta. Poques hores abans de declarar, l’advocat va citar ahir VilaWeb en un hotel de Barcelona per parlar de la seva imputació i del cas Puigdemont. Ahir al matí ens vam trobar un home nerviós, com poques vegades, i lúcid com sempre. —Dilluns, el dia de l’escorcoll, com va ser? —Sóc una persona de pressentiments. I diumenge vaig dormir molt malament, perquè vaig tenir un mal pressentiment. Ja em va passar quan van detenir el president Puigdemont a Alemanya. Aquesta vegada no podia dormir, vaig posar-me a llegir i vaig sortir a passejar amb la gossa. Va ser quan vaig detectar a prop de casa dos cotxes que em van semblar sospitosos. L’un, amb els llums encesos. L’altre, vaig veure com aparcava i no en sortia ningú. Després, quan preparava l’esmorzar de la meva filla, va sonar el timbre de la porta. Eren les vuit del matí. Ella, d’onze anys, va sortir disparada cap a la porta i jo li vaig dir: no, ja obro jo. Vaig obrir i era la policia. Van entrar, he de dir que molt educadament. L’escorcoll de casa va ser molt breu. Després, al despatx, de les onze del matí fins a la una tocada de la matinada. Copiaven el contingut del telèfon mòbil. Hi van estar quinze hores. Pel que fa a l’ordinador portàtil, van anar al servidor que hi havia al despatx per agafar-ne els correus electrònics. Tots. —Van emportar-se només material que tingués a veure amb el cas Miñanco, o s’ho podien emportar tot? —La cosa normal seria que només s’emportessin els punts relacionats amb el cas. Però diuen que tecnològicament no poden fer-ho. I, per tant, s’ho emporten tot. Tot el contingut del mòbil. Ho van fer. S’ho van endur tot. La secretària judicial és conscient de la gravetat d’emportar-se el contingut del mòbil d’un advocat. Tant per a la seva defensa com per a la dels clients. —També es van endur, doncs, papers sobre la vostra estratègia de defensa del cas Puigdemont? —L’estratègia del cas Puigdemont la tinc al cap. Al cap i prou. Estic tranquil. Tinc el costum sa de parlar en persona de les coses delicades. I la defensa de cada persona és delicada. Sigui un divorci, sigui Puigdemont. Però també vaig veure que no els interessava cap mena de document en concret. —Per què creieu que han entrat a casa vostra? —Hi ha una persona que m’incrimina. M’incrimina per un fet fals. I a aquesta persona, després d’haver-me incriminat, la deixen en llibertat. Això va passar aquest estiu. I jo sabia que existia aquesta declaració. —Seria la segona vegada que us passa: fa anys us van enviar a la presó per la declaració d’un acusat, que després va quedar en llibertat. No es va presentar ni a judici. A la presó per un testimoni que ni apareix a judici. En vam parlar. —Exactament. Ara el testimoni, Manuel Puente Saavedra, reconeix que forma part del narcotràfic, a Colòmbia el cerquen per una mort, té una segona causa de narcotràfic, i de cop, en llibertat. D’avui per demà. Lliure després d’haver declarat en contra meu. No sé on és, ni m’interessa. —L’home diu que us vau reunir amb la filla del narcotraficant Miñanco, el vostre client, i més gent. I que vau planejar com recuperar 900.000 euros que Miñanco tenia blocats. —La reunió es va fer, però ni tan sols hi havia les persones que ell diu que hi havia, ni tenia l’objectiu que diu que tenia. Jo era l’advocat de tota aquesta gent. I m’hi reunia, és clar. Els van detenir acusats d’exportar divises il·legalment. No per emblanquiment. I els van imposar multes molt altes. Em van demanar que els defensés als tribunals, que poguessin recuperar part dels diners, i que la multa fos tan baixa com fos possible. I els vaig respondre que sí, però que tenien un risc: havien d’acreditar d’on sortien els diners. Ningú no té aquesta quantitat de diners en efectiu. Perquè els diners els tenien en efectiu. Em van portar els certificats, com per exemple el del banc, que deia que havien retirat aquells diners en efectiu. Un contracte de crèdit entre particulars. I aquests papers els vaig aportar a l’expedient sancionador. L’expedient va seguir el seu tràmit i va acabar amb una sanció elevada. Però no per emblanquiment de capitals, sinó per exportació il·legal de divises. Més ben dit: per exportació no autoritzada de divises. —Van recuperar els diners? —No han recuperat res. Els diners encara són a les mans de l’estat. De quin emblanquiment em parlen? Els serà molt difícil de lluitar contra tot aquest relat. —Per què defensàveu un narcotraficant com Miñanco? —També tenen dret de defensa. No es pot pretendre que el dret de defensa sigui exclusiu d’uns i prou. Us diré més: a Espanya, les garanties en la jurisprudència, les han aconseguides els judicis de terrorisme i els de narcotràfic. En el primer cas, perquè els advocats ho feien per convicció, i s’estudiaven bé els temes. I en el segon, perquè els pagaven molt bé perquè se’ls preparessin bé. —Per exemple? —La sentència Prado Bugallo contra el Regne d’Espanya per les escoltes telefòniques. Aconsegueix que l’àudio original sigui present a la causa durant el judici. Sentència en un cas de Sito Miñancos, que guanya al Tribunal Europeu dels Drets Humans. Tots els advocats fem servir aquesta sentència per demanar els originals. —I com es feia, abans? —Només amb transcripcions. Als judicis no calia escoltar els àudios. Només les transcripcions. —I en el cas de terrorisme? —La importància de tenir un jutge imparcial. En el cas Otegi Mondragón contra Espanya. El jutge va deixar anar una frase (‘ja ho sabia, jo’) que Europa va considerar que demostrava que no era imparcial. Aquí no ens agraden les sentències de terrorisme. Ni ens agraden les sentències de narcotràfic. Però és aquí on s’ha generat la bona jurisprudència en matèria de drets i llibertats. —Per què vau deixar de ser l’advocat de Sito Miñanco, fa quinze dies? —No ho vaig deixar jo. M’ho va demanar ell. No estava satisfet amb la seva defensa. I va canviar d’advocat. És així, tan senzill com això. He estat tres anys defensant-lo. Li he portat permisos penitenciaris, una altra causa que té a Galícia i a Estrasburg. —La jutgessa del cas, Tardón, qui és? —Maria Tardón, ex-regidora del PP a l’Ajuntament de Madrid. I va estar a Caixa Madrid. Ara ha tornat a la judicatura. Crec que hem fet dos o tres judicis junts a l’Audiència Provincial. —Us defensareu a vós mateix? —No. És absurd. L’advocat que es defensa a si mateix té per client un idiota. I el client té un mal advocat. A mi em defensarà Eduardo Garcia Peña. Advocat i amic. —Hi veieu relació entre la vostra imputació i que sigueu advocat de Puigdemont? —Si no van per mi, ho sembla. Perquè és justament quan estem en el moment culminant a Bèlgica. —Avui declareu a l’Audiència espanyola. Tècnicament us poden enviar a la presó? —Sí, ho poden fer. És una cosa que hem valorat. Poden fer allò que vulguin. Però sincerament, no sé en què es basaran. —Creieu que us volen a la presó, o us volen distreure i afeblir perquè no pugueu afrontar bé el cas Puigdemont? —Ficar-me a la presó seria un error. Ho penso fredament: si no hi ha garanties per a l’advocat de Puigdemont, quines garanties tindria ell si el lliuren a Espanya? Despistat? Ahir vaig perdre un dia, i demà en perdré un altre. Ara, una mesura de presó em semblaria desproporcionada. El jutge belga s’ho prendria fatal. El jutge va estar dijous i divendres passat amb mi. Si l’informen que jo no puc ser-hi, entendrà que hi ha falta de garanties absoluta. Si m’empresonen, seria el punt final. —Per què? —Perquè no es podria lliurar una persona a un país que empresona el seu advocat. Ens faria guanyar el judici de Puigdemont. Jo tinc el telèfon petat de col·legues belgues, molt preocupats. I la premsa alemanya ja ha reaccionat. —Qui us substituiria? —Hi ha un equip. Això no ho fa ningú sol. Però el coordinador sóc jo. —Ho podríeu fer de la presó estant? —Complicat. Però ho faríem. Som un equip de vuit o deu persones. —Jaume Asens ha fet un piulet que diu: ‘Carpeta presoners feta. Ara a per l’exili. Comencen amb els advocats. És de manual.’ —És que és de manual. Ho vaig dir fa temps: tenen una estratègia concèntrica, que aniran ampliant. Primer presos, després entorn, i després advocats. Vaig dir-ho. És la força bruta de l’estat. Això veiem. La força intel·ligent seria seure i resoldre políticament un conflicte polític. Totes les organitzacions de drets humans al·lucinen. Però tant els fa. A Espanya tant els fa. —Per què els advocats europeus han reaccionat tan de pressa a la vostra imputació? Preveien el cas? —No. Això és Kalec, que fa mesos que hi treballa. Ara s’ha escaigut. Kalec va venir a Espanya a l’agost. I va percebre que no podia ser això que jo rebés atacs constants als mitjans, en instàncies judicials, dues multes al Tribunal Suprem. Kalec va considerar que era inadmissible i va començar la iniciativa, que ara s’ha escaigut amb això. —El dia 29 d’octubre l’euroordre de Puigdemont es decidirà? —No. Tenim vista procedimental. Que no anirà al fons de la qüestió. La decisió de fons tardarà. Nosaltres tenim una estratègia que no era al meu telèfon, sinó al meu cap. I que em reservaré per al dia 29. —El taló d’Aquil·les és la malversació? El poden tornar per això? —No. En la legislació belga, i en la majoria de països, la malversació és un delicte que implica ficar-se diners a la butxaca. A Alemanya, en canvi, no. Allà és una administració deslleial. Espanya va adaptar el seu codi penal, en el cas de la malversació, amb l’alemany. Quasi encaixen. Per això allà van dir que sí. Però ara quan a un belga li diguin: aquests senyors en lloc de gastar en A, van gastar en Z, diran: i què? Per mi no és delicte. —Optimista en el cas Puigdemont? —Sí. Molt optimista en el cas Puigdemont. Tenim una estratègia de defensa clara, són en bones mans, i una sentència que perjudica més que no pas ajuda. —Per què perjudica, la sentència? —Quan un es llegeix la pàgina 283 de la sentència i veus en què consisteix el delicte de sedició segons el Tribunal Suprem, i els imposen 13 anys, veus que és una desproporció inqüestionable. Aquesta sentència era predeterminada. Per exemple, hi ha trossos de la sentència que són còpies literals de l’ordre de processament de Llarena. No hi canvien ni les comes. Tenim un quadre en què ho comparem. Vint-i-vuit pàgines, en tenim, de paràgrafs. És interessant de veure com l’ordre de processament es trasllada acríticament a una sentència. L’instructor veu una cosa que no necessàriament és la que veu el jutge. I aquí, paràgrafs clavats. —Com s’entén que emetin una euroordre per a Puigdemont i no per a la resta? —No s’entén. No té explicació en dret, ni en lògica. Demostra l’ansietat d’agafar el president. I la sensació que hi ha gent que fins i tot ha enganyat Llarena, que en la seva interlocutòria diu que hi ha el risc que se’n vagi de la Unió Europea. Però això són rumors periodístics que no ha valorat mai ningú. Jo me’n ric, perquè l’encarregat de valorar una cosa com aquesta seria jo. I no tinc noció d’haver-ho fet. —Com el veieu, el moment del procés? —El moment del procés és molt delicat, perquè uns van cap endavant i uns altres cap endarrere. I això produeix disfuncions. El procés ha estat fort en el moment que hi ha hagut unitat. Unitat per a anar cap endavant, endarrere, o de costat. Però unitat. El gran èxit ha estat que la meitat dels catalans vulguin la independència, i més gent encara poder votar-la. Si ara comencem a discutir dins d’aquest grup, malament rai: divideix i venceràs. Podeu comprar el seu últim llibre, Y ahí lo dejo. Crónica de un proceso, a la Botiga de VilaWeb

Summary: Gonzalo Boye: ‘Ficar-me a la presó seria un error’


Les detencions dels set independentistes el 23 de setembre ha tornat a posar la repressió en primer pla. S’han qüestionat el tracte rebut per la Guàrdia Civil, els interrogatoris a la comandància de Tres Cantos i la designació d’advocats d’ofici per a dos dels detinguts, malgrat que les seves famílies havien demanat lletrats d’Alerta Solidària. En vista de tot això, es veu necessari de saber quins són els drets dels detinguts. La informació que presentem tot seguit es fonamenta en aquest dossier del col·lectiu Drets i també en aquest decàleg d’En Peu de Pau. —La policia pot retenir algú sense atribuir-li cap delicte? La policia pot retenir una persona només el temps necessari per a identificar-lo i fer-li un escorcoll personal superficial o bé per a demanar-li informació relacionada amb la pràctica d’un escorcoll domiciliari. —I si us identifiquen? Demaneu a l’agent de la policia que també s’identifiqui. Si us fan un escorcoll corporal, ha de ser curós i heu de saber-ne el motiu. —Què heu de fer si sou agredits per la policia? Mireu de recordar i apuntar el lloc i l’hora de l’agressió. Cerqueu testimonis que l’hagin presenciada. Si podeu, recolliu informació de l’agent que us hagi agredit, com ara detalls facials, corporals, el número d’identificació… Cerqueu vídeos i fotografies de gent que hi hagi a la vora o de càmeres de videovigilància. Si teniu lesions, feu-ne fotografies en què pugueu ser reconeguts, aneu a l’hospital i demaneu un informe mèdic. —Què passa si us criden com a investigat? Un investigat (o encausat) és qualsevol persona a qui una autoritat o els seus agents li atribueixen haver comès un delicte. Un investigat té el dret de saber quins fets delictius li atribueixen; de no declarar ni fer cap mena de manifestació; de no declarar-se culpable; de ser assistit per un advocat. Una persona a qui requereixen la identificació, si no la proporciona, pot ser traslladada a una comissaria. —Què passa si us detenen? Només poden ser detinguts els sospitosos d’haver comès un delicte. No és possible de detenir ningú sense causa legal ni de manera arbitrària. La llibertat és un dret fonamental. Una detenció ha de durar el temps mínim necessari per a les diligències d’investigació de la policia, i no pot superar mai les setanta-dues hores. —Quins són els drets d’un detingut? Quan hom és detingut, té el dret de saber quins fets delictius li atribueixen, el dret de no declarar ni de fer cap manifestació; de no declarar-se culpable; de ser assistit per un advocat; que la detenció i el lloc on es troba siguin comunicats a algú que ell designi; de fer una trucada a la persona que vulgui; de ser assistit per un intèrpret si és estranger i no parla català ni castellà; de ser visitat per un metge; i de conservar una còpia de la relació de drets de què és titular. No declareu mai a comissaria, sinó al jutjat i en companyia d’un advocat. —Què implica el dret de ser assistit per un advocat. Els detinguts i investigats tenen el dret de tenir un advocat de confiança. És útil de saber el nom d’algun. La policia té l’obligació de posar-se en contacte amb l’advocat designat. L’advocat pot entrevistar-se lliurement amb els investigats no detinguts. També pot entrevistar-se amb els detinguts sol·licitant a la policia que li faciliti un espai per a tenir una entrevista reservada. L’advocat té el dret de fer consignar en l’acta de declaració del seu client qualsevol incidència que cregui important. —És convenient de declarar a comissaria? —No és convenient respondre les preguntes de la policia sense l’assistència d’un advocat designat pel detingut. Qualsevol declaració pot ser utilitzada en contra del detingut davant el jutge. —Què és un habeas corpus? Un habeas corpus és un procediment legal. Qualsevol pot demanar un habeas corpus d’un detingut (fins i tot ell mateix) per a denunciar que les condicions de la seva detenció atempten contra la legalitat. Demanar un habeas corpus obliga els agents de policia a traslladar el detingut davant un jutge d’instrucció que escoltarà el detingut sobre les condicions de la seva detenció i –si ho creu convenient– posarà remei a les vulneracions de drets que hi pugui haver i resoldrà si la detenció és legal o il·legal. La policia té l’obligació de tramitar els habeas corpus. No fer-ho pot implicar responsabilitat penal de l’agent de policia.

Summary: Quins drets tenen els detinguts?


El Ministeri d’Interior espanyol ha desestimat el recurs presentat pel portaveu polític de Demòcrates, Antoni Castellà, contra la marca del Partit Demòcrata Europeu de Catalunya (PDECat), establerta el juliol del 2016. En un escrit al qual ha tingut accés l’ACN, el ministeri recorda que el registre de partits no té competències sobre la ‘coincidència o similitud’ entre noms de formacions polítiques. D’aquesta manera, Interior avala la denominació del PDECat en el logotip. Per contra, Demòcrates advertia des del gener que la marca del partit que coordina Marta Pascal -i que pren el relleu de l’antiga CDC- podria crear ‘confusió’ per la semblança entre les dues forces. Polèmica pel logotip Demòcrates havia reclamat que el PDECat utilitzés la totalitat del seu nom -i no només les sigles- en el logotip oficial de l’estrella. El text del ministeri, però, avala que el partit de Pascal mantingui el disseny actual, on tan sols apareixen les sigles. El PDECat ja va al·legar que no hi havia cap risc de confusió. D’altra banda, fonts de Demòcrates han lamentat, en declaracions a l’ACN, la resolució del Ministeri d’Interior. ‘Ens sorprèn el canvi de criteri del ministeri, i esperem que no tingui res a veure amb el decret d’estibadors, la votació a la Mesa del Congrés o l’abstenció a la moció de censura’, han afegit. Així mateix, des de la formació de Castellà també han apuntat que la sentència del ministeri desestima el recurs ‘perquè es declara incompetent’ i dirigeix Demòcrates a la via judicial per a resoldre el cas. Interior, doncs, apunta a altres vies jurisdiccionals en cas que algun partit, en aquest cas Demòcrates, se senti perjudicat per una altra força en cas que els noms condueixin a confusió. Des de Demòcrates han explicat a l’ACN que decidiran en el proper Consell Nacional, que se celebrarà al juliol, si porten el cas a instàncies judicials o no. En el text, el Ministeri d’Interior repassa les competències del Registre de partits i justifica que l’administració no pot fer un ‘control previ’ en la denominació de forces polítiques, ja que si ho fes, estaria perjudicant la ‘llibertat de construir partits’. En aquest sentit, la resolució també constata que les funcions del Registre se centren a fer ‘verificacions reglades’, com ara comprovar documents.

Summary: El Ministeri d’Interior espanyol desestima el recurs de Demòcrates i avala la marca del PDEcat


La presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie, ha anunciat que l’ANC i Òmnium Cultural es personaran com a acusació popular a la causa sobre les càrregues policials de l’1-O a Barcelona. Ho ha explicat en una entrevista de Ràdio 4, on ha detallat que l’objectiu és ocupar l’espai que va deixar l’Ajuntament de Barcelona, expulsat de la causa per ordre de l’Audiència de Barcelona. L’equip d’advocats de les entitats, que s’hi presenten per separat, serà el mateix que el que tenia fins ara el consistori. Paluzie ha lamentat que, després de l’exclusió de l’ajuntament, la causa ‘ha quedat desemparada’ i creu que cal que l’ANC i Òmnium s’hi personin per jutjar els responsables de les càrregues de l’1-O. ‘Vam valorar que havíem de continuar treballant i que s’acabi jutjant i condemnant els qui van ser responsables de la violència contra la gent’, ha explicat Paluzie.

Summary: ANC i Òmnium es personaran com a acusació popular contra les càrregues de l’1-O


Sabadell ha preparat per demà una agenda d’activitats per a homenatjar l’escriptor Joan Oliver Sallarès, que va fer servir com pseudònim Pere Quart en la seva obra, en el 30è aniversari de la seva mort. La plaça del Doctor Robert i el Racó del Campanar seran els escenaris principals d’una jornada que porta per nom ‘Joan Oliver, al carrer’, segons ha informat l’ajuntament en un comunicat. Hi ha programats tallers, la companyia local ‘Quarta Distància’ farà una ruta dramatitzada que recorrerà els espais que relacionen a l’escriptor amb la població, espectacles infantils i un vermut poètic amb autors actuals per llegir algunes de les obres de Pere Quart. Abans d’arrencar la jornada, al cementiri de la població, se cedirà la tomba de Joan Oliver a la ciutat, el consistori farà una ofrena i descobrirà una placa amb una inscripció perquè la ciutadania recordi que l’escriptor està enterrat en la seva població natal igual que el pintor Antoni Vila. Per commemorar aquest 30è aniversari s’ha creat la Comissió Joan Oliver, formada per institucions i entitats encarregades d’organitzar un programa d’actes entre els mesos d’abril i desembre d’aquest any.

Summary: Sabadell recorda a l’escriptor Joan Oliver en el 30è aniversari de la seva mort


La Comissió Europea ha demanat que se sumin més ONG al Codi de Conducta elaborat pel govern italià amb el suport jurídic de l’executiu comunitari per regular la seva activitat al Mediterrani. El codi els prohibeix d’entrar en aigües líbies per salvar gent i els obliga a acceptar el desplegament de policies judicials italians a bord de les seves embarcacions per investigar el trànsit de persones. El govern italià ha avisat les ONG que, si no accepten el codi, hauran d’assumir-ne les conseqüències. El Codi de Conducta només ha estat acceptat fins ara per les ONG Proactiva Open Arms, Save the Children i MOAS i ha estat rebutjada, entre més, per Metges sense Fronteres, la francesa SOS i l’alemanya Sigui-Watch. ‘Donarà més claredat a tots els actors en les pràctiques de treball i garantirà a les ONG que, si s’adhereixen a alguns principis i estàndards en línia amb el dret internacional, tindran les garanties que podran accedir als ports italians’, ha justificat la portaveu d’Immigració de l’executiu comunitari, Natasha Bertaud, que ha recordat que els ministres de l’Interior de la Unió Europea van donar suport ‘unànimement’ a la idea de desenvolupar un Codi de Conducta. Metges Sense Fronteres retreu que el Codi de Conducta no inclogui l’obligació que els agents de policia judicial vagin desarmats i que obligui a desembarcar les persones rescatades en un ‘lloc segur’ en comptes de poder traslladar-les a altres bucs, com es fa ara, i consideren que això imposa ‘limitacions innecessàries’ a les operacions de rescat, que ralentitzaran i minvaran la seva eficàcia.

Summary: Brussel·les demana a més ONG sumar-se al Codi de Conducta per a regular la seva activitat en els rescats al Mediterrani


El govern xinès ha qualificat d”invasió’ a la seva sobirania econòmica la demanda formulada pels Estats Units que limitin el creixement de les seves empreses estatals, en un nou episodi de la guerra comercial que mantenen tots dos països. En un dur editorial publicat per l’agència oficial de notícies Xinhua, les autoritats qualifiquen aquesta i altres exigències dels EUA com una sèrie d”arrogants demandes’, entre les quals destaca la restricció al desenvolupament de les empreses estatals. Aquestes empreses, segons analistes, no només gaudeixen de subsidis, sinó de paquets clandestins d’ajuda que contenen, entre altres mecanismes, ‘préstecs bancaris a interessos mínims’. La Xina s’ha pres aquesta demanda com ‘un atac al sistema econòmic fonamental del país que va molt més enllà de les negociacions comercials’. ‘Demostra’, afegeix l’editorial, que ‘els Estats Units està intentant envair la sobirania econòmica de Xina i danyar els seus interessos fundacionals’. Així mateix, el text ha responsabilitzat EUA d’haver realitzat ‘acusacions sense fonament’ contra la política econòmica nacional, com la imposició a empreses estrangeres que comparteixin la seva tecnologia amb el govern, dins d’un pla per ‘alterar el camí del desenvolupament nacional a Xina’. Un altre editorial acusa el govern nord-americà d’usar les amenaces sobre la imposició d’aranzels ‘com si es tractés d’una porra, provocant disputes comercials’ fins a convertir-se ‘en el disruptor més gran de la comunitat internacional (…) ignorant les seves pròpies promeses i les regles de l’OMC’. ‘És un acte arbitrari i imprudent d’imposició de regles unilaterals sobre les internacionals. De fet, l’hostilitat cap a les regles internacionals ha estat el segell de les polítiques exteriors de l’actual govern nord-americà’, afegeix el segon comentari.

Summary: La Xina qualifica d”invasió’ la demanda dels Estats Units perquè limiti el creixement de les seves empreses estatals


La nova vice-secretària d’Organització del PP i presidenta del partit a Navarra, Ana Beltrán, ha apostat per estendre la fórmula de la coalició Navarra Suma –coalició de PP, Ciutadans i Unió del Poble Navarrès (UPN)– a Catalunya i més territoris fent un Catalunya Suma. ‘La coalició Navarra Suma ha estat una fórmula d’èxit i també una fórmula de gran generositat per part dels tres partits que l’hem conformat’, ha declarat Beltrán, que ha subratllat que la idea va partir del PP ‘fa ja dos anys’ i es va ‘consumar’ en les eleccions del 26 de maig amb un ‘gran resultat’ que els va fer ser primera força. Tanmateix, això no va ser prou per governar i la socialista María Chivite va ser investida amb el suport de Geroa Bai, Podem, Izquierda-Ezquerra i l’abstenció d’EH-Bildu. Beltrán ha assenyalat que ella sempre ha defensat que ‘davant circumstàncies excepcionals calia prendre mesures excepcionals’, com segons ella era el cas de Navarra. Això sí, ha admès que abans de plantejar ‘aquesta mateixa fórmula de gran coalició per a Espanya’, caldria ‘analitzar-ho amb més profunditat’. De moment Ciutadans ha rebutjat de ple estendre aquesta fórmula a altres territoris al·legant que no es presentarà enlloc més sense les seves sigles. El secretari general de Ciutadans, José Manuel Villegas, ho ha descartat i ha dit que el seu partit ha de deixar clar que representa una alternativa diferent del PP, ‘reformista i profundament regeneradora’. ‘Jo crec que és bo que hi hagi diferents opcions, i Ciutadans representa una opció per a la gent moderada, per a la gent de centre, per a gent liberal. És una opció amb unes característiques pròpies que jo crec que seria dolent que es diluïssin en qualsevol altre tipus d’operació ‘, ha manifestat en una entrevista amb Europa Press. Davant d’això, Beltrán ha dit que en el seu moment ‘a Navarra també ens van clavar un cop de porta, tant UPN com Ciutadans’. ‘Afortunadament després va passar el temps i van anar veient que era molt important per a salvar Navarra i així ho van fer. Aquí ho deixo’. En el cas de Catalunya, i davant la possibilitat d’unes eleccions anticipades, s’ha mostrat partidària d’impulsar un Catalunya Suma entre PP i Ciutadans. ‘Junts som més i la unió fa la força. Sembla una frase feta però en política, i en aquests casos tan seriosos i tan greus, amb un cop d’estat recentment executat a Catalunya és un moment excepcional en què cal prendre mesures excepcionals’, ha dit.

Summary: El PP vol una llista única espanyolista amb Ciutadans a Catalunya


VilaWeb i Tastets organitzen un nou tast, en aquesta ocasió estarà dedicat a un producte genuïnament català: la ratafia. La ratafia s’elabora a licoreries i cases particulars simbolitzant territori, costum i gastronomia. Des de l’àmbit més rural s’ha extès com a licor autòcton de sobretaula. En aquesta activitat, que tindrà lloc el dimecres 31 de maig, us oferim la possibilitat de conèixer tots els detalls d’aquesta beguda. La sessió anirà de la mà d’un expert productor de ratafia d’una empresa centenària del Pirineu, que continua aplicant la recepta familiar al mateix temps que va innovant amb diferent sabors. La jornada començarà amb una explicació sobre l’elaboració del licor i seguidament s’hi tastaran diferents tipus: de codonys, reserva i clàssica. El preu de l’activitat és de 8 euros pels membres de +VilaWeb i de 10 euros per a la resta del públic. Per a participar-hi les places són limitades, cal fer la reserva a la Botiga de VilaWeb.

Summary: Tast de ratafies a l’Espai VilaWeb


Quan l’escriptor Sergio del Molino va publicar el 2016 l’assaig La España vacía, va palesar un fet molt curiós: hi ha grans àrees de l’estat espanyol amb menys densitat de població que no pas Lapònia, al cercle polar àrtic. De fet, alguns indrets de la península Ibèrica –el concepte Espanya buida es pot fer extensiu també a Portugal– són dels menys poblats d’Europa. Una altra de les dades que palesava el llibre és que també en això Catalunya és diferent de la resta de l’estat. La divisió en comarques, amb pobles que actuen com a capital (encara que siguin petites) i les distàncies relativament curtes de cap a les grans ciutats fan que no es produeixin exactament les mateixes circumstàncies que a l’Espanya buida. Ara, el rerepaís presenta comarques poc poblades i, sobretot, en molts casos abundants en pobles petits, singulars, amb una vida rural marcada. És allà on cada persona compta, on els escons es juguen vot a vot, i també on la vida es mesura per uns paràmetres absolutament diferents dels de la ciutat. Com expliquen alguns Mossos d’Esquadra: ‘Allà on realment nosaltres som necessaris és en tots aquests territoris on cada veí té una escopeta a casa i on cadascú podria trobar motius per a fer-la servir.’ I la geografia catalana és plena d’indrets singulars que ara s’han redescobert gràcies a una fal·lera pel món neorural (i que explica èxits com el programa de televisió ‘El Foraster’). Seguint aquesta estela de passió pels indrets menys poblats del país, Cossetània acaba de publicar el llibre Catalunya, 50 pobles amb caràcter, amb texts de Carles Cartañá i fotografies de Jordi Longás. Segons que comenta Cartañá, ‘aquest llibre, doncs, no vol ser una guia ni un catàleg de pobles amb encant. L’hem concebut més aviat com un viatge a través de la nostra geografia, que iniciarem a l’antic illot de Sant Martí d’Empúries per dirigir-nos cap al centre i el sud del país fins a arribar a les terres de l’Ebre. Continuarem riu amunt per enfilar la conca del Segre i a continuació de la Noguera Pallaresa i assolirem els cims del Pirineu que travessarem fins a tocar la terra occitana. D’aquí cavalcarem la serralada en direcció a la sortida del sol. Retornats a l’Empordà farem una visita als catalans del Nord i finalitzarem el nostre periple al peu de la serra de les Corberes. Allà hi ha el jaciment prehistòric de Talteüll, on tot va començar. I potser en algun moment, quan visiteu algun d’aquests indrets o altres de similars, us envairà una sensació ben curiosa i un xic inquietant, com de déjà-vu. Una sensació d’haver estat aquí quan encara no havíeu nascut. Perquè tots venim d’algun lloc, encara que no en siguem del tot conscients’. Verdú, un dels pobles que apareixen al llibre. Foto: Wikipèdia. Els pobles seleccionats són Sant Martí d’Empúries, Brunyola, Tavèrnoles, Lluçà, l’Estany, Talamanca, Òrrius, Garraf, Castellet, Collbató, Argençola, Tarroja de Segarra, Sanaüja, Verdú, Conesa, El Vilosell, Vistabella, L’Albiol, La Febró, Siurana, La Morera de Montsant, Porrera, Pratdip, Freginals, Alfara de Carles, Paüls, El Pinell de Brai, Miravet, Vilanova de la Barca, Àger, Llimiana, Abella de la Conca, Salàs de Pallars, Peramea, Durro, Bausèn, Son, Boldís Jussà, Castellbò, Cabó, Estamariu, Gósol, Meranges, La Roca de Pelancà, Oix, Costoja, Rabós, Bula d’Amunt, Fenollet i Talteüll. Bausèn, a la Vall d’Aran. Una de les inspiracions del treball va ser, sense cap mena de dubte, la cançó ‘Agafant l’horitzó‘ de Txarango, perquè el llibre volia trobar pobles de ‘mar, de rius i de muntanyes’. ‘Els cinquanta pobles escollits havien de ser pobles amb caràcter, amb caràcter de poble, és a dir que conservin un cert mode de vida que puguem entendre com rural.’ I si bé volien fer un llibre compensat territorialment, que fossin bells fotogràficament parlant i no turístics, no sempre han aconseguit els objectius: ‘I no hem aconseguit gairebé cap dels nostres objectius inicials perquè un cop iniciat aquest viatge apassionant, hem deixat de banda tota racionalitat i ens hem deixat portar per la intuïció, l’aventura i els gustos personals. Ens ha enamorat una posta de sol a la Terra Alta, hem tastat uns caragols irresistibles a la Selva, ens han seduït uns vins del Rosselló, el Priorat, l’Empordà o el Penedès i ens ha captivat la simpatia d’una àvia d’un poblet del Vallespir. Però també ens van perseguir els gossos a la vall de Cardós, vam passar calor i ens van picar les abelles a la Noguera, vam punxar una roda prop del Canigó i, moles vegades, a Osona, al Pla de l’Estany o al Baix Camp, senzillament ens hem perdut. En aquest viatge hem après moltes coses i una d’elles és que no heu de fer cas dels fulletons publicitaris o les guies turístiques, dels llibres de viatges o de les enciclopèdies, ni de les imatges que surten a internet. Ni tampoc del que us expliquem en aquest llibre. És tot molt diferent quan t’hi trobes i hem tingut la grata experiència que, en tots i cadascun dels pobles que hem visitat, la realitat és millor.’ Cartañá també explica que ‘la majoria de pobles que surten en aquest llibre van ser creats amb l’aparició dels nous comtats que seguiren la descomposició de l’imperi carolingi, ara fa mil anys, i que habitaren indrets que ja havien estat ocupats prèviament, fos durant el regnat dels visigots o en la dominació islàmica. Alguns conserven encara vestigis dels temps dels romans, dels monuments o les calçades, alguns altres tenen passat grec, sobretot a la costa, en espais compartits amb els indrets que ocuparen els diferents pobles ibèrics. Quant a la dimensió i distribució geogràfica, aquesta és una qüestió que avui diríem de desenvolupament sostenible, atès que el poble té la mida que pot tenir i no una altra, segons el nombre màxim d’habitants que poden subsistir amb els recursos disponibles’. La riera de Talamanca Al llibre també s’afirma que ‘podem mesurar el grau de desenvolupament d’un país per la potència econòmica de les seves grans ciutats, però un país divers i ric sap mantenir un equilibri en el conjunt del seu territori que li permeti mantenir les seves diverses formes de vida, això és, la ciutat i el camp, amb els avantatges que proporciona un desenvolupament sostenible que ha de perseguir, en definitiva, la qualitat de vida i el benestar de les persones’. Així, llegint el capítol dedicat a cada un dels pobles, el lector hi troba una fitxa que indica el municipi a què pertany, la comarca, l’altitud respecte del nivell del mar, la població i una guia per a arribar-hi. Després hi ha el text pròpiament dit, en què Cartañà ens explica les seves experiències i impressions sobre el poble, i les fotografies de Longlàs. El conjunt, un recorregut per la geografia sencera del país marcat per la sensació que tot un món de possibilitats s’obre més enllà de la ciutat i que potser, quan algú parla del país, del poble i de Catalunya i se n’omple tant la boca, li caldria haver trepitjat més sovint algun d’aquests cinquanta pobles i tants més, si més no, per matisar el discurs. I és que aquests pobles amb caràcter tenen tot un caràcter.

Summary: Cinquanta pobles que us agradarà de visitar


Ara mateix, a Europa no hi ha cap moviment independentista que hagi aconseguit organitzar-se socialment com el català els darrers temps. Només en podem exceptuar l’escocès, que després d’haver aconseguit un referèndum pactat el 2014 i haver perdut suport en les últimes eleccions, ha entrat en un període de reorganització. L’organització del referèndum contra la prohibició de l’estat espanyol i els consegüents empresonaments i exilis dels polítics que el van fer possible han convertit el cas català com un problema polític no solament espanyol, sinó de tall europeu. Aquesta és la conclusió a la qual arriben, amb alguns matisos, els partits independentistes d’arreu d’Europa que ha consultat VilaWeb. Creuen que la UE hauria d’exercir una tasca de mediació, tal com han fet en alguns altres indrets fora i dins de la Unió, perquè el conflicte català es resolgui amb el diàleg i la negociació. Això va demanar la primera ministra escocesa, Nicola Sturgeon, just després de la repressió de la policia espanyola contra l’1-O. I va ser crítica amb la UE: ‘Quan els catalans, ciutadans europeus, van ser atacats violentament per la policia només per haver volgut votar, la UE hauria d’haver alçat la veu amb força per a condemnar-ho’. Però Europa ha optat pel silenci, fent famosa la frase: ‘La UE no es pronuncia sobre els afers interns dels estats membres.’ Una expressió de to pretesament neutre que ha perjudicat el bloc independentista, que ha vist com l’estat espanyol el podia reprimir sense haver de posar el fre. ‘La UE, autoproclamada defensora de les llibertats, la democràcia i els drets humans, i que hauria de tenir un paper decisiu en el cas català, desafortunadament ha donat un suport explícit a Rajoy. I això és molt decebedor’, diu Peter Luykx, diputat del parlament belga del partit Nova Aliança Flamenca (N-VA) i president del grup d’amistat que s’hi ha creat per seguir de prop el procés català. Florian Weber, del Partit Bavarès, també assenyala que la UE es presenta com un conjunt d’estats democràtics i que, per tant, hauria de donar una sortida a les demandes dels catalans. Tanmateix, el cas català no és més que un altre exemple que evidencia la ‘ceguesa’ de la UE davant un dret com és l’autodeterminació. Sobre això, Rubén Cela, membre de l’executiva nacional del BNG, creu que no hi ha res més ‘internacional’ per definició que aquest dret. ‘Avui, a Catalunya es lliura una batalla de la qual, en teoria, Europa i el conjunt de la comunitat internacional no s’haurien de mantenir al marge: la dels mínims democràtics’, afirma. ‘La UE és part del problema’ Però Cela afegeix una dosi de realisme a la reflexió i assenyala que difícilment pot estar decebut amb la UE, perquè ‘no n’ha esperat mai res’, i que més aviat sent ‘indignació’. ‘El conflicte català deixa clar, per a qui encara no ho visualitzava, la cara veritable de la UE. Un silenci molt sonor que sota una retòrica de no-ingerència en afers interns, legitima l’actuació antidemocràtica i repressiva del govern espanyol. Per tant, segons el nostre parer, la UE en aquest moment no és part de la solució, sinó del problema’. En política internacional, tot allò que alteri l’statu quo i els equilibris geoestratègics és entès com a una amenaça, i la UE no es manté al marge d’aquesta lògica. El BNG apunta per què el comportament de la UE amb Catalunya no ha estat ni serà el mateix que, per exemple, amb Kossove. ‘No és indiferent el pes específic de l’estat espanyol en termes de PIB, població i posició geogràfica respecte del conjunt de la UE; l’ombra de les multinacionals i “diplomàcia” espanyoles és més allargada de com podíem pensar, i cal tenir en compte que són ben pocs els estats de la UE que no tenen cap conflicte nacional dins les seves fronteres’. A Seán Crowe, portaveu dels assumptes d’afers estrangers del partit irlandès Sinn Féin, tampoc no el sorprèn la resposta de Brussel·les arran de la violència policíaca de l’1-O ni després dels empresonaments dels polítics catalans. Creu que el projecte de la UE està atrofiat: ‘La UE necessita una gran reforma, i la qüestió catalana ho ha demostrat. Tots els països europeus i les organitzacions internacionals haurien de defensar la llibertat dels polítics catalans’. Gianluca Collu, del partit sard Progetu República, també és poc optimista amb la UE i creu que ‘malauradament’ el seu rol actual és merament econòmic, ‘més esclau de la voluntat dels bancs que no pas de defensar els interessos dels ciutadans que la formen’. Jon Iñarritu, senador d’EH Bildu, en la línia del BNG, mostra un desencís amb la UE i en com gestiona els conflictes, que prioritza la diplomàcia entre estats abans que la política. ‘La UE ha privilegiat la limitació de la seva actuació prevista en l’art. 4.2 del Tractat de la UE (TUE) enfront de l’obligació que té de fer complir els valors de l’art. 2, i el resultat és decebedor per a tots aquells qui defensen una aproximació àmplia del concepte de democràcia i fa créixer més el desprestigi de les institucions de la UE’. La influència del cas català Tanmateix, el ‘soroll’ de l’independentisme català durant els darrers mesos va tenint una repercussió positiva en els altres moviments europeus, la majoria dels quals són força més minoritaris. ‘Ha tornat a posar la independència a l’agenda, no solament a Flandes, sinó també a Europa’, diu Luykx, que apunta les diferències entre tots dos processos: ‘El meu partit (N-VA), vol cultivar un suport prou majoritari tant a Flandes com a Valònia perquè puguem evolucionar cap a un estat confederal i després cap a la independència’. Florian Weber, del Partit Bavarès, creu que el fet que la majoria de la població catalana votés partits independentistes va demostrar al poble bavarès que la independència és més que un somni. ‘Tenim una mica més de reconeixement de la nostra idea, la d’una Baviera independent’. A l’estat espanyol, el cas gallec i basc marquen distàncies amb Catalunya perquè cada moviment té la seva realitat i la seva història. Però Iñarritu i Cela prenen nota d’algunes característiques del procés, ‘tal com el seu creixement ràpid, la transversalitat del moviment, la capacitat d’innovar i de generar il·lusió en el projecte de construcció d’un nou estat, o la combinació de tasques entre institucions i entitats socials’. Condemna unànime a l’actuació de l’estat espanyol La repressió de l’1-O, la judicialització de la política catalana i l’empresonament dels dirigents independentistes són observats amb incredulitat pels independentismes europeus. ‘L’actuació de l’estat espanyol ha superat qualsevol cosa imaginable. És increïble que això passi en una democràcia europea en ple segle XXI’, opina Luyxk. El diputat de la N-VA considera que la repressió no ha d’atemorir la societat catalana, que ha de continuar reivindicant la seva llibertat per vies pacífiques. ‘La posició de Catalunya és políticament forta’, afirma. Per això, Collu de Progetu República celebra la victòria independentista del 21-D i recorda que es va votar en un escenari de ‘supressió dels principis més elementals de la democràcia, amb empresonaments i membres del govern a l’exili.’ A més, denuncia que l’estat espanyol, amb la complicitat del sistema judicial, ha posat en marxa un ‘pla reaccionari’ per intentar tombar qualsevol aspiració de l’independentisme. El Sinn Féin es declara en ‘xoc’ per l’actuació ‘antidemocràtica’ de l’estat espanyol, i per això exigeixen que la Moncloa ‘abandoni la via de la confrontació’ i obri un ‘diàleg inclusiu’ amb el Principat, encara que sigui amb una mediació internacional, per tal de trobar una solució política, un parer que també comparteix Weber, del Partit Bavarès, qui afegeix que l’estat espanyol no pot continuar aprofundint en la repressió. ‘A la llarga, no pot governar contra la voluntat dels catalans’, declara. D’altra banda, Cela, del BNG, considera que la Moncloa no ha tingut mai un projecte per a Catalunya. ‘Quan no hi ha raons ni voluntat de convèncer o seduir, sempre arriba a la força. És la història d’Espanya. Es repeteix una vegada més’, afirma. Per això, denuncia la posició de feblesa de l’estat espanyol, que, atesa la irrellevància en la política internacional, necessita acarnissar-se amb les minories internes per justificar l’autoritat. Per a Cela, la repressió pot reportar èxits a curt termini per a la Moncloa, però avisa d’un possible efecte bumerang en el futur: ‘Pot reforçar la solidaritat, cohesionar el moviment sobiranista i, gradualment, augmentar les veus crítiques en l’opinió pública internacional.’

Summary: El cas català, vist pels independentismes europeus


L’ex-director general del Servei Jurídic de la Unió Europea del 1998 al 2010, Jean-Claude Piris, és l’autor d’un article publicat avui a El País on, amb el títol ‘Catalunya i la Unió Europea’, afirma que ‘és il·lusori creure que una declaració unilateral d’independència suscitarà suports dels països de la UE’. Els arguments que hi exposa, han estat rebatuts amb mitja dotzena de piulades pel delegat de la Generalitat a Brussel·les, Amadeu Altafaj. Altafaj, que va ocupar càrrecs de pes a l’executiu europeu abans de ser delegat i representant permanent del govern a la UE, diu que ‘en vint anys a Brussel·les he conegut ‘molts Piris’ i, si fos per ells, la UE tindria menys de vint estats, i Grècia o Espanya no s’haurien rescatat’. També creu que Piris ‘obvia, a més, que cap actor té el més remot interès en una hipotètica sortida d’un territori de 7,5 milions d’habitants arrelat al mercat únic’. ‘La praxis de les últimes dècades és la de ‘initial reluctance followed by pragmatic acceptance’, com deia l’ex-director general de la Comissió Europea Graham Avery’, afegeix Altafaj, que acaba reblant: ‘En deu anys a la CE m’he cansat de fer coses que els Piris de torn deien ‘jurídicament impossibles i políticament impensables’.’ Ací teniu la seqüència completa de piulades: .@lbassets en 20 anys a BXL he conegut “molts Piris”. Si fos x ells, la UE tindria menys de 20 estats, Grècia o Esp no s’haurien rescatat /1 — Amadeu Altafaj (@aaltafaj) August 29, 2015 Per sort, a la UE domina la real politik i l’estabilitat financera, abans que interpretació interessada del TUE. 2/ @lbassets — Amadeu Altafaj (@aaltafaj) August 29, 2015 L’anàlisi jurídica k fa, a més, obvia la ciutadania europea i els drets individuals derivats. No és un oblit, és k no encaixa. @ lbassets — Amadeu Altafaj (@aaltafaj) August 29, 2015 Obvia, a més, k cap actor té el més remot interès en una hipotètica sortida d’un territori de 7,5m hab arrelat al mercat únic. @lbassets — Amadeu Altafaj (@aaltafaj) August 29, 2015 La praxis de ultimes dècades és la de “Initial reluctance followed by pragmatic acceptance”, com deia l’ex DG Graham Avery. @lbassets — Amadeu Altafaj (@aaltafaj) August 29, 2015 En 10 anys a la CE m’he cansat de fer coses que els Piris de torn deien “jurídicament impossibles i políticament impensables”. @lbassets — Amadeu Altafaj (@aaltafaj) August 29, 2015

Summary: Altafaj recorda que la UE sempre s’ha adaptat


Tot semblava indicar que Francisco Camps s’havia deslliurat del cas Gürtel, malgrat que té més causes obertes, però no. La secció segona de la sala penal de l’Audiència espanyola va ordenar ahir de reobrir la investigació sobre les adjudicacions de la Generalitat a Orange Market, una de les empreses de la trama Gürtel. En aquesta peça s’ha d’aclarir qui ordenava les adjudicacions, després de les revelacions que van fer Francisco Correa, Ricardo Costa i Álvaro Pérez, ‘el Bigotis’, durant el judici pel finançament irregular del PP valencià, i que apuntaven directament a l’ex-president Francisco Camps. Quan va saber la decisió, Camps va assegurar que no tenia res a veure amb la trama i exclamà: ‘Sóc l’home més perseguit d’Espanya.’

Summary: L’ex-president Francisco Camps afirma que és l’home ‘més perseguit d’Espanya’


El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, ha qüestionat la legalitat d’investigar el Pacte Nacional pel Referèndum (PNR) per part de la Guàrdia Civil després que el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) hagi dit que el jutjat d’instrucció 13 no ha ordenat les diligències. Ho ha fet a través d’un a piulada a les xarxes socials: Investigar el @referendumpacte dient que es fa per ordre d’un jutjat que diu que no ho ha ordenat, això en quina llei surt? — Carles Puigdemont (@KRLS) 27 de juliol de 2017 El president de la Generalitat havia fet una piulada anterior per expressar tot el seu suport al secretari general de Comunicació, Jaume Clotet, que també ha estat citat a declarar davant la Guàrdia Civil i ha sortit com a investigat policial. El president ha considerat que quan s’investiga el fet de promoure un referèndum acordat ‘el problema de fons és la democràcia’. Tot el suport, @jaumeclotet. Quan s’investiga el fet de promoure un referèndum acordat, el problema de fons és la democràcia. https://t.co/l83KwXwJDH — Carles Puigdemont (@KRLS) 27 de juliol de 2017 També s’ha referit als interrogatoris el conseller d’Empresa i Coneixement, Santi Vila, que ha qualificat d”atac’ i ‘insult a la democràcia’ que s’hagi citat a declarar a l’exportaveu del comitè executiu del PNR, Joan Ignasi Elena.

Summary: Puigdemont qüestiona la legalitat d’investigar el PNR quan un jutjat ‘diu que no ho ha ordenat’


Jeremy Corbyn és el nou dirigent del partit Laborista britànic: ha estat elegit per un 59,5% dels vots en la primera tanda de les eleccions primàries, imposant-se a Andy Burnham, Yvette Cooper i Liz Kendall, tres candidats de l’aparell del partit. D’aquesta manera, després de la dimissió d’Ed Miliband pels mals resultats de les últimes eleccion, Corbyn, un veterà diputat de seixanta-sis anys, els laboristes elegeixen com a dirigent el representant del sector més esquerrà, favorable a la renacionalització de serveis públics, contrari a les armes nuclears, contrari a la invasió de l’Irac, crític amb el rumb que havia pres el partit els últims anys. ‘Les coses poden canviar, i canviaran’, ha dit Corbyn en el congrés que l’ha designat nou dirigent laborista.

Summary: Els laboristes giren a l’esquerra amb l’elecció de Jeremy Corbyn nou líder del partit


El Papa Francesc (@Pontifex) és el líder mundial més seguit a Twitter, amb gairebé 34 milions de seguidors acumulats entre els seus comptes en nou idiomes diferents, per davant del president dels Estats Units, Donald Trump (@RealDonaldTrump), amb 30.133.036 seguidors; i del primer ministre indi, Narendra Modi (@NarendraModi), amb 30.058.659 seguidors. Així es desprèn de les conclusions de l’última edició de l’estudi anual Twiplomacy, que analitza l’activitat dels líders mundials a les xarxes socials sobre una base de 856 perfils de Twitter de diferents caps d’Estat i de Govern, així com ministres d’Afers Exteriors i institucions en 178 països de tot el món. Segons aquest recull, la xarxa social de Twitter és utilitzada per 276 caps d’estat i de Govern, així com ministres d’Afers Exteriors en 178 països, representant el 92% de tots els estats membre de les Nacions Unides. Per la seva banda, Facebook és la segona plataforma social més utilitzada pels líders mundials, en la qual 169 governs compten amb la seva pròpia pàgina oficial. No obstant això, compten amb el doble de seguidors a Facebook que en Twitter. Així mateix, l’informe apunta que el president Donald Trump està entre els líders que gestionen el seu propi compte de Twitter, generant un total de 166 milions d’interaccions (retweets i agradaments) durant els últims 12 mesos, gairebé cinc vegades més que Narendra Modi, amb 35 milions d’interaccions. Respecte als líders de la Unió Europea, l’estudi assenyala que la primera ministra britànica, Theresa May (@Number10Gov), és la que més seguidors té, aconseguint els 5,1 milions, seguida de la Família Reial britànica(@RoyalFamily) amb 2,9 milions; el Palau de l’Elisi francès(@Elysee), amb 1,5 milions; el president del Govern espanyol, Mariano Rajoy(@MarianoRajoy), amb gairebé 1,4 milions de seguidors; i el president de França, Emmanuel Macron(@EmmanuelMacron), que se situa en la cinquena posició superant el milió de seguidors. No obstant això, Macron destaca com el líder de la Unió Europea amb la ràtio més elevat d’interacció, ocupant Rajoy la tercera posició en efectivitat. En aquest camp, el rei de l’Aràbia Saudita, @KingSalman, és el líder mundial més eficaç a Twitter tenint en compte el nombre de retweets per cada piulet original. De fet, els deu piulets que va publicar durant l’any passat han generat una mitjana de 147.456 retweets. En aquest sentit, l’estudi mostra que el compte personal de Twitter del president Trump és el segon més eficaç d’entre els líders mundials, amb una mitjana de 13.094 retweets per piulada; mentre que el Papa Francesc ocupa la tercera posició, amb una mitjana de 10.337.

Summary: El papa Francesc i Donald Trump, els líders mundials més seguits a Twitter el 2017


El president del govern espanyol en funcions, Pedro Sánchez, i el secretari general d’Unides Podem, Pablo Iglesias, han arribat a un acord per a formar un govern de coalició entre el PSOE i Unides Podem. Ho han anunciat en una compareixença conjunta al congrés espanyol, on han signat l’acord. Tots dos dirigents van reunir-se ahir en secret per reprendre les negociacions, que s’havien trencat a l’estiu arran de la negativa dels socialistes a formar un govern de coalició. El desacord va desembocar en una nova convocatòria d’eleccions, la quarta en quatre anys a l’estat espanyol. Sánchez i Iglesias han justificat l’acord i la celeritat amb què s’ha assolit per la necessitat de superar la situació de blocatge a l’estat espanyol. ‘Som conscients de la decepció que va comportar el desacord entre els votants progressistes. El projecte polític és tan il·lusionant que supera qualsevol desacord que hàgim pogut tenir en el passat’, ha dit Sánchez, en referència al fracàs de les negociacions la legislatura passada. El president espanyol també ha dit: ‘Serà una govern rotundament progressista. No hi cabrà l’odi ni la confrontació entre espanyols’. Iglesias ha dit que totes dues formacions havien signat el document amb ‘generositat’ i disposició de deixar enrere els retrets, i ha promès lleialtat. Segons Iglesias, ha de ser un govern que ‘treballi pel diàleg per a resoldre la crisi territorial i per la justícia social com a millor vacuna contra l’extrema dreta’. Les bases de l’acord L’acord per a un ‘govern progressista de coalició’ es compromet a ‘garantir la convivència a Catalunya’ i la ‘normalització’ de la vida política fomentant el diàleg ‘sempre dins la constitució’. El document, avançat per Eldiario.es, precisa que les dues formacions tenen oberta encara una negociació sobre l’estructura i el funcionament del nou govern, que perseguirà de situar l’estat espanyol com a ‘referent de la protecció dels drets socials a Europa, tal com els ciutadans han decidit a les urnes’. El PSOE i Unides Podem diuen que comparteixen ‘la importància d’assumir el compromís en defensa de la llibertat, la tolerància i el respecte als valors democràtics com a guia de l’acció de govern’ i que el nou executiu espanyol ‘es regirà pels principis de cohesió, lleialtat i solidaritat governamental, així com pel d’idoneïtat en el compliment de les funcions’. El preacord inclou un decàleg amb els eixos prioritaris de l’actuació d’aquest govern progressista de coalició i que, a més d’atendre la situació a Catalunya, se centrarà a ‘consolidar el creixement i la creació d’ocupació’; ‘combatre la precarietat del mercat laboral i garantir treball digne, estable i de qualitat’. Diu que també treballarà per la regeneració i la lluita contra la corrupció. I quepProtegirà els serveis públics, especialment l’educació, incloent-hi l’impuls a les escoles públiques de 0 a 3 anys, la sanitat pública i l’atenció a la dependència; que revalorarà les pensions conforme al cost de la vida; que assegurarà l’habitatge com a dret i no com a simple mercaderia; que apostarà per la ciència com a motor d’innovació tecnològica; que recuperarà talent emigrat i que controlarà l’extensió de les cases d’apostes. Un altre dels eixos d’actuació, diuen, serà la lluita contra el canvi climàtic, buscant que la transició ecològica es faci de manera justa, protegint la biodiversitat i garantint un tracte digne als animals. El govern acordat diu que treballarà per enfortir les petites i mitjanes empreses i els autònoms; per impulsar la reindustrialització i el sector primari, i per l’impuls digital. També es comprometen a aprovar nous drets que aprofundeixin el reconeixement de la dignitat de les persones, com el dret a una mort digna, a l’eutanàsia, la salvaguarda de la diversitat i el reconeixement de l’estat espanyol com un país de memòria i dignitat. Un altre dels eixos d’actuació serà assegurar la cultura com a dret i combatre la precarietat en el sector; fomentar l’esport com a garantia de salut, integració i qualitat de vida. Les polítiques feministes són un altre àmbit d’actuació prioritària. L’acord parla de garantir la seguretat, la independència i la llibertat de les dones mitjançant la lluita decidida contra la violència masclista, la igualtat retributiva, l’establiment de permisos de paternitat i maternitat iguals i intransferibles, la fi del tràfic d’éssers humans amb finalitats d’explotació sexual i l’elaboració d’una llei d’igualtat laboral. El preacord es compromet també a ‘revertir la despoblació’ i donar un ‘suport decidit a l’anomenada Espanya buidada’ i a exercir la justícia fiscal i l’equilibri pressupostari perquè ‘l’avaluació i el control de la despesa pública és essencial per al sosteniment d’un estat del benestar sòlid i durador’. Anunci sense majoria per a la investidura Tanmateix, l’anunci s’ha fet sense que Sánchez tingui encara tancats els suports necessaris per a ser investit president al congrés espanyol. Totes dues formacions sumen 155 escons, 21 per sota de la majoria absoluta que el cap del PSOE necessita per a ser investit en primera volta. En segona, necessitaria més vots favorables que en contra. De fet, tots dos dirigents ja han explicat que avui mateix començarien els contactes amb els grups parlamentaris per a assegurar la investidura i també l’estabilitat parlamentària al llarg de tota la legislatura. Sánchez podria ser president en primera volta si ERC i JxCat hi donessin suport, independentment d’allò que votés la resta de formacions amb representació al congrés espanyol. Quines combinacions necessiten Sánchez i Iglesias per a fer realitat el seu pacte de govern?

Summary: Sánchez i Iglesias anuncien un acord per a governar sense tenir encara garantida la investidura


El regidor de la CUP de l’ajuntament de Vic, Joan Coma, ha defensat la desobediència civil no violenta en situacions com la que ha viscut les últimes hores. El van detenir ahir i ha estat traslladat a l’Audiència espanyola per declarar davant el jutge Ismael Moreno per un presumpte delicte d’incitació a la sedició. ‘La desobediència és una eina legítima i democràtica en situacions d’injustícia’, ha dit Coma davant els periodistes, i ha afegit que així ho havia expressat en la declaració al jutjat. El regidor de la CUP també s’ha referit a la mesura cautelar que ha imposat el magistrat de l’audiència a petició de la Fiscalia: ‘M’han retirat el passaport però en tindrem un de nou d’aquí a un any.’ Joan Coma ha sortit de les dependències judicials passada la una del migdia, després d’una compareixença d’uns 45 minuts i d’una espera de més de dues hores per saber la resolució del jutge. Coma ha dit que estava indignat per la seva detenció i s’ha preguntat si arrestar un càrrec electe és la millor manera de preservar la unitat d’Espanya: ‘Tots els pobles han de mobilitzar-se d’una vegada per posar fi a la regressió que viu l’Estat espanyol’, ha dit. El seu d’advocat, Benet Salellas, ha explicat l’especial èmfasi que el fiscal ha posat en la frase de Coma: ‘Per fer una truita cal trencar els ous.’ Li ha demanat què volia dir ‘truita’, què volia dir ‘ous’ i si calia fer força per trencar-los. D’aquestes preguntes tan sorprenents n’han fet befa les xarxes socials. Mig centenar de familiars, amics i representants de la CUP i ERC l’han aplaudit quan ha sortit en llibertat, enmig de crits reclamant la independència: ‘Sense por, ni un pas enrere’, han cridat. Les mesures contra Coma Segons la interlocutòria signada pel magistrat Ismael Moreno, s’ha decretat la llibertat provisional sense fiança de Coma, amb l’obligació de comparèixer davant l’Audiència espanyola sempre que hi sigui cridat. A més, la interlocutòria estableix que té l’obligació de comunicar si es canvia de domicili i que li retiren el passaport. Aquesta última mesura és, segons el magistrat, per a evitar una possible sortida de l’estat espanyol per anar a països de fora la Unió Europea, un fet que la interlocutòria diu que ‘dificultaria que el regidor passés a disposició judicial en el cas que incomplís la seva obligació de comparèixer quan li sigui requerit’. El jutge Ismael Moreno diu que Coma es va negar a anar a declarar a l’octubre i que ha expressat públicament el rebuig a comparèixer davant la justícia. En la part d’antecedents de la interlocutòria, el jutge assegura que el regidor de la CUP va fer una crida a incomplir les lleis que considera injustes i a desobeir als tribunals, concretament al Tribunal Constitucional espanyol, perquè considera que no té legitimitat, utilitzant la frase: ‘Nosaltres sempre hem dit que per fer una truita caldrà trencar els ous.’ Una expressió que el jutge escriu en català i també tradueix al castellà. Podeu escoltar i llegir el discurs que li ha valgut la persecució judicial ací. Coma anunciava la detenció ahir al matí a les xarxes socials. ‘L’estat espanyol em deté. Aprofitem tot allò que ens uneix per plantar-li cara col·lectivament. Una abraçada a tots, de tot cor. Amor etern.’ Era una detenció prevista, després d’haver-se negat a declarar a l’octubre pel suport a la declaració independentista del 9-N. L’audiència va rebre a mitjan desembre el tercer informe que el fiscal havia sol·licitat a la Guàrdia Civil, la policia espanyola i els Mossos d’Esquadra sobre la conferència de premsa que va fer Coma el dia que havia estat citat a declarar, després de dir que no hi aniria. Un cop rebuts, el jutge havia de decidir el pas següent i finalment va optar per enviar la policia a detenir Coma i obligar-lo a comparèixer. El jutge i ex-policia franquista Ismael Moreno Chamarro és qui jutja Coma. És el mateix que va ordenar l’ingrés a la presó d’uns titellaires de Madrid i que investiga l’ANC (vegeu el perfil que en va fer Andreu Barnils arran del cas dels titellaires). Moreno ha utilitzat un concepte franquista per a interrogar Coma.

Summary: Joan Coma: ‘M’han retirat el passaport però en tindré un de nou d’aquí a un any’


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, es reunirà demà a Roma amb els seus homòlegs de diverses ciutats italianes i espanyoles per a abordar la crisi migratòria a la Mediterrània i el paper d’ONG de salvament. A la reunió també hi participarà el director d’Open Arms, Òscar Camps, així com representants de les ONG dedicades al salvament marítim Sea Watch i Mediterranea. En les últimes setmanes, els vaixells Aita Mari, Open Arms i Sea Watch han rebut la denegació administrativa per desenvolupar les seves tasques de salvament marítim. Les ciutats busquen una estratègia conjunta per a la defensa dels drets humans i el dret a la vida de les persones migrades. Colau es trobarà amb batlles i regidors de Milà, Nàpols, Bolonya, Siracusa, Latina, Palerm, Madrid i Saragossa. L’objectiu dels batlles és segellar una aliança entre ciutats europees per donar suport a les organitzacions humanitàries i als vaixells de salvament que operen a la Mediterrània. També, segons diuen, volen revertir la involució dels principis fundacionals de la Unió Europea, basats en la solidaritat i el respecte als drets humans. El vaixell d’Open Arms està blocat al port de Barcelona des del 8 de gener, quan hauria d’haver sortit en direcció a la zona d’operacions SAR (search and rescue) de Líbia per continuar la seva labor humanitària d’observació i rescat, però el govern espanyol li va denegar el permís.

Summary: Colau es reunirà a Roma amb batlles italians i espanyols per a tractar la crisi humanitària de la Mediterrània


La Guàrdia Civil ha citat a declarar el portaveu de la CUP de Torroella de Montgrí (Baix Empordà), Robert Huertas, dilluns vinent acusat d’un presumpte delicte d’amenaces durant el boicot de l’acte de Ciutadans del 26 de gener. La formació assegura que es tracta d’un ‘episodi més’ de ‘descrèdit’ que rep l’esquerra independentista basat en ‘injúries i falses acusacions’. En aquest sentit, afirmen que els mateixos assistents van gravar en diverses ocasions els membres que impedien l’acte i que ‘en cap d’aquestes filmacions pot sortir el nostre representant cometent cap amenaça’. ‘Tenim clar que som un objectiu més en el modus operandi de Ciutadans’, insisteixen. ‘A Torroella, ha començat la seva campanya i no ha decebut ningú: han començat amb provocacions i han continuat amb falses acusacions’, afegeixen. Ciutadans va organitzar un acte polític amb el seu portaveu parlamentari, Carlos Carrizosa, i l’organització juvenil la Forja va convocar una concentració de rebuig a la plaça de l’1-O. Després, però, es va desplaçar uns 300 metres fins a la plaça de Quintana i Combis, l’indret on Ciutadans tenia previst fer l’acte. Quatre vehicles dels Mossos d’Esquadra i una vintena d’agents de l’ARRO es van desplegar per a separar les dues mobilitzacions. Cap a les dotze del migdia, però, amb l’arribada de Carrizosa, la tensió va tornar a pujar i els concentrats els van increpar i insultar mentre els policies els escortaven. Alguns manifestants es van asseure a terra per evitar el pas dels vehicles policials. Durant la protesta, el portaveu de Ciutadans a Blanes, Sergio Atalaya, va rebre l’impacte d’una llauna que li va ferir nas. Ara, la Guàrdia Civil ha citat a declarar dilluns que ve a la comandància de l’Estartit el portaveu de la CUP, Robert Huertas. La formació assegura que és un ‘episodi més’ de l’intent de desacreditar l’esquerra independentista, però insisteixen que no els ‘intimidaran’. ‘Ens han trobat alegres, lliures i combatius. Al feixisme se’l combat i, si ataca, se li planta cara’, remarquen.

Summary: Citen a declarar el portaveu de la CUP de Torroella de Montgrí pel boicot a l’acte de Ciutadans


Els guanyadors de les eleccions de la Cambra de Comerç de Barcelona tenen quatre candidats a la presidència i decidiran el nom de qui substituirà Miquel Valls en una reunió dimecres vinent. Així ho han anunciat els membres d’Eines de País en una conferència de premsa avui a la seu nacional de l’ANC, a Barcelona. La llista compta amb disset membres, cinc dels quals són dones, que aspiren a formar part del consell executiu de la Cambra, inclosos els quatre presidenciables. La presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie, ha explicat que van impulsar la candidatura d’Eines de País en veient la situació de la tardor del 2017, constatant que hi havia determinades ‘febleses’ per aconseguir la independència, entre les quals el paper d’empreses que ‘van contribuir a la por econòmica’ i institucions de la societat civil que ‘van callar davant de les mentides’. ‘Vam trobar a faltar veus amb influència amb sentit de responsabilitat i rigor de la societat civil empresarial que desmentís’ els arguments de la por, ha dit Paluzie. La presidenta de l’ANC ha destacat el paper de ‘lobby’ d’institucions com la Cambra, però ha afirmat que Eines de País treballa ‘amb total autonomia’ de l’Assemblea i sense ‘cap mena d’influència’ en la presa de decisions. Amb tot, ha admès que col·laboraran i que l’objectiu de la major presència independentista a l’ens cameral és tenir ‘una societat civil més preparada per quan torni a plantejar-se un nou embat amb l’estat. L’elecció de la nova Cambra Els membres d’Eines de País decidiran entre 17 candidats amb vocalia a la Cambra per designar els 12 membres del nou consell executiu de l’ens, que han remarcat que comptarà només amb integrants de la llista. Els noms, però, es confirmaran formalment en el primer ple de la Cambra, previsiblement a primers de juliol. Entre ells, segur, hi ha una de les cares més visibles de la llista, Joan Canadell. Segons han indicat des d’Eines de País, la presidència es dividirà en dos mandats per fer-la totalment paritària. ‘Ens volem enorgullir que l’equip de direcció sigui el millor que hagi tingut mai la Cambra de Barcelona’, ha explicat Jesús Serra, un dels guanyadors d’una de les noves vocalies d’Eines de País a la Cambra, i propietari de la constructora Ràpid i Segur. De fet, els impulsors de la candidatura no descarten que el primer mandat l’ocupi una dona i el segon un home. ‘Hem guanyat per majoria absoluta tot i tenir en contra 14 cadires comprades. Normalment quan algú guanya per majoria absoluta gestiona i governa’, ha explicat. En aquest sentit, la llista ha descartat que membres d’altres candidatures entrin al consell executiu, tot i que no ha tancat la porta a col·laboracions. ‘Aprofitarem totes les capacitats perquè el nostre objectiu és gestionar la Cambra i que sigui una eina per a tots. Inclusius ho serem al màxim, una altra cosa és l’òrgan de gestió: tenim la majoria gent prou preparada’, ha insistit Serra. ‘Venim a treballar de forma inclusiva’, ha dit, per la seva banda, una altra de les noves vocals, Maria Català, de Bacus S.L. Català ha reiterat que Eines de País complirà amb els eixos del seu programa, on s’inclou l’opció de declarar persona non-grata el rei Felip VI. D’altra banda, Roser Xalabarder, de Nubur, ha dit que una de les prioritats serà arreglar el cens de la Cambra per combatre la baixa participació a les eleccions i evitar que hi hagi empresaris que no puguin votar o, fins i tot, no sàpiguen que hi tenen el dret. Les ‘cadires comprades’ Pel que fa al paper de les grans empreses, que tenen reservats 14 escons al plenari, Jesús Serra ha destacat que està ‘a les mans de la consellera’ Àngels Chacón canviar la situació. El Govern ha d’impulsar la futura llei de Cambres, i Chacón ja es va comprometre la setmana passada a intentar reduir el pes específic de les grans empreses que, contribuint econòmicament a l’ens, tenen garantida una cadira. ‘Hi ha algú que ha pagat un 2-3% del pressupost i té un 23% dels llocs. Hem de garantir el pressupost però hem de veure si hi ha altres sistemes. La democràcia d’aquest país no es pot vendre per un plat de llenties’, ha dit Serra. Segons ha remarcat, el seu objectiu és parlar amb totes les institucions perquè d’aquí a 4 anys, en les properes eleccions, no es repeteixin les ‘situacions anòmales’ en què les grans empreses entren a la Cambra només pel pagament de diners. Amb tot, des d’Eines de País, han descartar imposar quotes obligatòries als socis per finançar la Cambra, i han dit que confien que la feina de l’ens sigui tan beneficiosa per tot l’empresariat que les empreses contribueixin al seu finançament.

Summary: Eines de País decidirà dimecres el nou president de la Cambra de Comerç entre quatre noms


Mónica Oltra es va enfrontar ahir obertament a l’organització juvenil del Bloc Nacionalista Valencià pel suport d’aquesta organització al dret d’Arnaldo Otegi de presentar-se a les eleccions basques. Tot va començar amb un piulet de JovesPV-Compromís, el nom de l’organització jove del Bloc Nacionalista Valencià. El piulet, que ara no es troba al ‘timeline’ del grup, portava una foto d’Otegi i la frase: ‘Vindrà el dia en què la història política espanyola mirarà enrere i sentirà vergonya dels seus actes. Otegi Lendakari.’ El piulet va ser respost per Mayte Talens amb esment directe a Mónica Oltra. Hi afirmava que era una vergonya ‘victorejar els qui donaven suport als qui havien matat milers de persones’. Vergüenza es vitorear a quienes apoyan a los q han matado a miles de personas. No te parece @monicaoltra? pic.twitter.com/mZY0TNI7Bi — Mayte Talens (@Maytetalens) 28 d’agost de 2016 Mayte Talens no és una persona coneguda, però al seu ‘timeline’ dóna suport explícit al Partit Popular. La resposta de Mónica Oltra va ser molt ràpida, que va criticar el piulet de JovesPV-Compromís. També hi va afirmar que el piulet, fet amb el compte oficial de l’organització jove de Compromís ‘no representava Compromís’. .@Maytetalens Toda mi vida combatiendo a quien no tiene empatía con sufrimiento ajeno.X eso este tuit NO representa ni a mí ni a Compromis — Mónica Oltra Jarque (@monicaoltra) 28 d’agost de 2016 L’actitud d’Oltra contrasta obertament amb la del president Ximo Puig, que va defensar el dret d’Arnaldo Otegi de presentar-se a les eleccions. També ho ha fet, entre més membres destacats de Compromís, el cap del partit al congrés espanyol, Joan Baldoví. De part de l’equip de campanya d’Otegi, l’ex-diputat de la CUP David Fernàndez també ha respost les paraules d’Oltra: @monicaoltraI és sofriment aliè estar 6 anys injustament pres precisament per provar d'evitar més sofriments? Amb tot respecte. — DavidFernàndez (@HiginiaRoig) August 28, 2016

Summary: Mónica Oltra s’enfronta als Joves del Bloc que donen suport a Otegi