El 16 de maig de 1960 el físic nord-americà Theodore Maiman (1927-2007) va obtenir la primera emissió làser, precursora d’un dels més importants i versàtils instruments científics de tots els temps. Els reproductors de CD, DVD i Blu-ray, els punters làser, les impressores làser, els lectors de codis de barres utilitzats en molts comerços o els sistemes de comunicacions per fibra òptica que connecten la xarxa global d’Internet són només alguns exemples d’aplicació del làser en la nostra vida quotidiana. També el làser té importants aplicacions industrials, com el tall de peces, la soldadura de metalls, el guiatge de maquinària i robots en cadenes de fabricació o el mesurament precís de distàncies, i aplicacions biomèdiques en diversos tractaments quirúrgics, en l’eliminació de la miopia o en el tractament de certs tumors. El làser fins i tot s’utilitza als centres de bellesa que contínuament ens bombardegen amb anuncis sobre depilació làser. No obstant això, el làser és de gran importància, no només per les múltiples aplicacions científiques i comercials que té o per ser l’eina fonamental de diverses tecnologies punteres, sinó perquè va ser un factor crucial en el renaixement de l’òptica que va tenir lloc en la segona meitat del segle passat. Al voltant de l’any 1950 molts investigadors consideraven l’òptica com una disciplina científica amb un gran passat, però sense aspecte de tenir un gran futur (Kragh, 2007). En aquells anys eren els articles científics d’altres parts de la física, com la física nuclear i de partícules, la física de l’estat sòlid o l’electrònica després de la invenció del transistor, els que pràcticament copaven les revistes de física més prestigioses. No obstant això, el làser va canviar aquesta percepció de manera dràstica i va donar lloc a un desenvolupament nou i vigorós de l’òptica. Pot dir-se, sense risc a equivocar-se, que el làser va ser el revulsiu que va reactivar molts camps de l’òptica de manera explosiva, com l’holografia, i va donar lloc, a més, a uns altres de nous com l’optoelectrònica, l’òptica no lineal o les comunicacions òptiques. El naixement del làser El làser és un dispositiu capaç de generar un feix de llum que posseeix una intensitat molt major que la llum emesa per qualsevol altre tipus de font lluminosa. A més, presenta la propietat de la coherència, de la qual, en general, manquen els feixos lluminosos ordinaris. La dispersió angular del feix del làser és molt més petita, per això observem l’emissió del raig làser com un fil rectilini de llum. La paraula làser és en realitat un acrònim format per les inicials de Light Amplification by Stimulated Emission of Radiation («amplificació de llum per emissió estimulada de radiació»). Encara que el desenvolupament d’aquest dispositiu té els orígens en un treball d’Einstein de 1916 sobre emissió estimulada de radiació, va ser un article publicat el 1958 per dos físics, Charles Townes (1915-) i Arthur Schawlow (1921-1999), titulat «Infrared and Optical Masers» (Schawlow i Townes 1958), el que va posar les bases teòriques que van permetre a Maiman construir el primer làser l’any 1960. Ho va fer als laboratoris d’investigació Hughes, a Califòrnia, utilitzant com a medi actiu un cristall cilíndric de robí sintètic, òxid d’alumini amb petites impureses de crom, d’un centímetre de llarg, amb les bases lluents. Constituïa, per tant, el primer ressonador òptic actiu de la història. Augusto Beléndez es catedràtic de Física Aplicada i director de l’Institut Universitari de Física Aplicada a les Ciències i les Tecnologies de la Universitat d’Alacant. Llig l’article sencer al web de Mètode QUÈ ÉS MÈTODE?

Summary: Una revolució per a l’òptica


El 48è premi Crexells, que atorga l’Ateneu Barcelonès a una obra publicada l’any anterior i que es dóna a conèixer al voltant de la revetlla de Sant Joan, ha estat per a la novel·la Sobre la terra impura, de Melcior Comes (Proa). Amb aquest premi, la novel·la de Comes es consolida com la més valorada del 2018, ja que també ha obtingut el premi de la crítica Serra d’Or, el premi Núvol i ha estat finalista del premi Òmnium a la millor novel·la de l’any. Sobre la terra impura és la història d’una família de sabaters d’Inca, marcada per un secret que fa avançar la trama; narrada per un escriptor, plena de reflexions metafísiques, literàries, amb una mirada sobre Mallorca que s’insinua com un paradís en fals… Ho diu un dels membres del jurat del Crexells, el periodista i crític literari David Castillo, l’únic que repeteix en un jurat completament renovat. El conformen dos periodistes culturals, el mateix Castillo i Jordi Nopca; la crítica literària i llibretera Marina Porras; l’escriptora i periodista Ada Castells, també vinculada a l’Escola d’escriptura de l’Ateneu; i amb un perfil més acadèmic, Joan Santanach, professor de literatura medieval de la Universitat de Barcelona. Tots són personatges actius del sector que segueixen el dia a dia literari català d’una manera minuciosa. Després de dos anys tempestuosos, fins al punt que l’any passat el premi Crexells va quedar suspès, enguany la voluntat del president de l’Ateneu, Jordi Casassas, és tornar a la normalitat. Casassas ha lamentat les irregularitats dels darrers anys i ha dit que enguany s’havia donat un tomb, i que calia reivindicar que el Crexells era el premi degà de les lletres catalanes (fa noranta anys que va néixer) i sempre havia tingut un compromís amb el país. Per mirar de donar estabilitat al Crexells, la junta ha recuperat una estructura de jurat convencional, eliminant la participació popular que s’havia incorporat feia deu anys. Tornant a l’obra premiada, Melcior Comes destaca que cal llegir la novel·la com una història econòmica, de l’empresariat del calçat de l’illa. La descriu així: ‘És un treball especulatiu, una novel·la de trama també, llaminera, que atrau el lector amb una intriga. És la història d’una família amb un secret, que també parla de la guerra i d’uns mètodes (l’extorsió terrorista dels anys setanta).’ Comes reivindica els autors que l’han marcat, Baltasar Porcel, Joan F. Mira i també Vicenç Pagès Jordà, que diu escriuen amb normalitat i amb una llibertat total. En aquest sentit, Melcior Comes ha explicat com una anècdota divertida i sucosa, no exempta de versemblança, que demanava a la seva mare de què no havia d’escriure. Aquells temes que ella esmenta, perquè poden disgustar qui sigui, són els temes que tria per a escriure, ‘són els que sé que he de fer.’ Sobre el fet que la novel·la tracti la història econòmica del sector del calçat de Mallorca, Comes ha recordat que en les novel·les guanyadores del Pulitzer sempre apareixen fàbriques. També a les novel·les de Balzac, que estava obsessionat per les fàbriques. Els membres del jurat han destacat l’alt nivell literari de l’any 2018: van fer una primera selecció d’onze novel·les possibles. Finalment, després de diferents reunions, es va procedir a una votació en què es va triar per majoria la novel·la de Melcior Comes. Entre les virtuts que n’han destacat, hi ha l’ambició literària, la riquesa lèxica, la complexitat i la construcció dels personatges.

Summary: Melcior Comes també guanya el premi Crexells


El jutge del Tribunal Suprem espanyol Pablo Llarena ha enviat al Regne Unit informació complementària sobre la causa contra Clara Ponsatí, ja que les autoritats britàniques es van negar a tramitar l’euroordre de detenció i lliurament amb la informació aportada fins ara. Així es pot comprovar al document compartit pel periodista de TV3 David Melgarejo: Llarena envia al Regne Unit informació complementària sobre l’OEDE contra @ClaraPonsati. Més arguments sobre la desobediència que sobre la sedició. @324cat pic.twitter.com/ZPo45EWWnD — David Melgarejo (@DavidMelgarejo_) November 8, 2019 Al document enviat, de només dues planes, es basa de manera íntegra en fets que acreditarien només un delicte de desobediència, excepte en una vaga referència a una reunió que la cúpula dels Mossos va fer al Palau de la Generalitat amb el president Puigdemont i altres membres del govern advertint-los del risc d’enfrontaments si es mantenia el referèndum. El text de Llarena és poc concret sobre què va fer Ponsatí que es pugui considerar sedició; s’ha d’inferir que es tracta d’haver cedit els locals per al referèndum. Al darrer paràgraf, Llarena resumeix que Ponsatí va actuar per a alterar l’ordre constitucional: «En la seva condició d’autoritat pública i en l’exercici de les seves funcions a la comunitat autònoma de Catalunya, en tant que consellera d’Ensenyament del govern autonòmic, els dies 6 i 29 de setembre de 2017, va desobeir les resolucions i els requeriments reiterats del Tribunal Constitucional del Regne d’Espanya, així com l’ordre del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya i, en l’exercici de càrrec públic, va emprendre les accions descrites amb l’objectiu de celebrar el referèndum d’independència, tot i conèixer-ne la il·legalitat i nul·litat del procés, que finalment va desembocar, tal com es preveia, en actes violents: tot això amb l’objectiu d’aconseguir l’alteració de l’ordre legal i constitucional vigent.»

Summary: Llarena esbandeix amb dos fulls plens de vaguetats la informació sobre Ponsatí que li demanava el Regne Unit


El fiscal anticorrupció Emilio Sánchez Ulled ha afirmat avui que l’espoliació del Palau de la Música va ser propiciat per un ‘cercle socio-polític‘ amb una ‘dinàmica complaent’. En aquest sentit, ha criticat que ‘la bandera justifica gairebé qualsevol abús a la cartera’. Ulled ha fet aquestes afirmacions durant l’exposició de l’informe final de la fiscalia en el cas Palau. El fiscal ha volgut deixar clar que Millet i Montull van reconèixer que Ferrovial pagava diners a CDC, a través del Palau, a canvi d’obra pública. A més, ha detallat que hi ha proves suficients que acrediten els delictes i, per tant, ‘la fiscalia no compta només amb el reconeixement dels acusats.’ Ulled també ha posat en dubte la labor dels organismes de control del Palau, que van restar paralitzats mentre s’espoliava la institució. Segons el fiscal, el cas és una ‘fotografia social demolidora’ que demostra la impunitat i la ‘prepotència de molta gent que es creia intocable’.

Summary: El fiscal del cas Palau recorre a l’argument de la ‘bandera’ en l’informe final del judici


El jugador del Barça Leo Messi haurà d’anar a judici per presumpte frau fiscal, per als quals l’advocat de l’estat demana divuit vint-i-dos mesos i mig de presó. La imatge de Messi al banc dels acusats serà possible justament perquè l’advocacia de l’estat va mantenir l’acusació contra Messi, contra l’opinió de la fiscalia, que va retirar la querella i només la va mantenir per al pare del jugador. La persona que ha aconseguit portar a judici Leo Messi ha estat l’advocada de l’estat Marta Silva de Lapuerta, actual directora del servei jurídic de l’estat espanyol. Es dóna la circumstància que Silva de Lapuerta va formar part de la directiva del Reial Madrid durant la primera etepa de Florentino Pérez, entre el 2000 i el 2006. I no només això: Silva de Lapuerta és una de les persones que representa millor les influències entre el poder polític i el poder econòmic espanyol, i la continuïtat entre el poder del règim franquista i el de la transició, fins al dia d’avui. Ella també és membre de ‘La Gloriosa’. Marta Silva de Lapuerta. N’hi ha prou fent un cop d’ull al seu currículum professional. Però comencem amb un apunt biogràfic, personal: Marta Silva de Lapuerta, nascuda el 1969, és filla del ministre franquista d’Obres Públiques Federico Silva Muñoz, que va tenir el càrrec entre el 1965 i el 1970. Després, va ser president de CAMPSA i va ser un dels anomenats ‘siete magníficos’ que van participar en la fundació d’Alianza Popular, partit precursor del PP. Formada a la Universitat CEU San Pablo, Silva forma part de la promoció d’advocats de l’estat de 1996, que es coneix com ‘La Gloriosa’, que pren aquest nom perquè la majoria dels seus integrants ocupen alts càrrecs a l’administració pública o en grans empreses privades espanyoles. És el cas d’Iván Rosa, per exemple, que és un dels grans assessors de Telefónica. Rosa és el marit de l’actual vice-presidenta del govern espanyol, Soraya Sáenz de Santamaría, a qui s’ha relacionat molt amb ‘La Gloriosa’ tant pel fet de ser la muller d’un dels seus membres com pel fet de ser també advocada de l’estat en la promoció del 1999. ‘La Gloriosa’, casta política i empresarial espanyola Una part important dels integrants de ‘La Gloriosa’ (els trenta-cinc membres van aprovar les oposicions quatre dies abans que Aznar guanyés les seves primeres eleccions) han estat o són ara en llocs rellevants del govern de Mariano Rajoy. Per exemple, Jaime Pérez Renovales ha estat el número tres de la Moncloa, com a sots-secretari de Presidència, fins que el mes de juny fou nomenat secretari general del consell del Banc Santander, un banc on ja havia tingut un càrrec directiu abans d’entrar a formar part del govern espanyol. Un altre nom: Miguel Temboury, sots-secretari d’Economia i Competitivitat. És nét del falangista Onésimo Redondo i fill de comtes espanyols. Va ser director del gabinet del ministeri d’Interior espanyol amb Ángel Acebes quan hi va haver l’atemptat de l’11-M, l’any 2004. Més: Leopoldo-González Echenique, president de RTVE entre el 2012 i el 2014, va ser abans secretari general de NH Hoteles. Està casat amb Mónica López-Monis, advocada de l’estat de la mateixa promoció, de ‘La Gloriosa’, secretària general de Bankinter, abans amb càrrecs directius a Banesto i al Santander. Hi ha molts més noms, dels quals destaquem un més, el de Severo Bueno de Sitjar, responsable de l’advocacia de l’estat a Barcelona. Va presentar una demanda contra la Generalitat per danys i perjudicis perquè la seva filla no podia estudiar en espanyol en una escola concertada. El Tribunal Suprem es va pronunciar en favor seu. Neboda de l’ex-tresorer del PP Álvaro Lapuerta Marta Silva de Lapuerta és la número vint-i-sis de la promoció. Abans de ser la cap de l’advocacia general de l’estat va tenir càrrecs importants al Reial Madrid i també a Sacyr Vallehermoso, on va ser secretària general entre 2003 i 2009, sota la presidència de Luis del Rivero, també ex-directiu del Reial Madrid, i encausat en el cas de la comptabilitat secreta del PP. En aquest mateix cas s’encausava també Álvaro Lapuerta, ex-tresorer del PP i oncle justament de Marta Silva de Lapuerta, l’advocada general de l’estat. Cal recordar, a més, que durant els anys que Silva de Lapuerta va ser a Sacyr aquesta empresa va fer suposadament aportacions en diner negre a la caixa B del PP, de 480.000 euros, segons consta en els anomenats ‘papers de Bárcenas’. Però sota la direcció de Silva de Lapuerta, l’advocacia de l’estat no es va personar com a part de l’acusació en el cas de la comptabilitat B del PP. Qui sí que exercia d’acusació, l’Observatori Desc, va denunciar que l’advocacia de l’estat no havia actuat amb independència en aquest cas. En el seu currículum recent d’actuacions cal destacar també que, com a màxima representant de l’Agència Tributària, va ser responsable de l’acusació i el judici del cas contra el Barça pel fitxatge de Neymar. I això no és tot. També va ser ella, com a advocada general de l’estat, qui va registrar personalment els recursos contra la llei de consultes i contra el 9-N al Tribunal Constitucional. Uns recursos que, uns temps després, han derivat en la causa contra Artur Mas, Joana Ortega i Irene Rigau.

Summary: Els poderosos vincles polítics i econòmics de Marta Silva, acusació de Messi


En els temps que corren, a vegades és complicat de trobar veus intel·lectuals i acadèmiques que analitzin l’actualitat política sense fanatismes i sentències irrenunciables. Ignacio Sánchez-Cuenca (València, 1966), professor titular de Ciència Política de la Universitat Carles III, respon amb un to assossegat. Sempre ha mostrat comprensió envers les demandes catalanes i en el seu últim llibre, La confusión nacional: la democràcia española ante la crisis catalana (Catarata, 2018), conclou que l’estat espanyol ha prioritzat la unitat nacional per davant de la democràcia. Això sí, al moviment independentista també li veu mancances i creu que després de la sentència, es fragmentarà: ‘Hi haurà un trencament intern entre possibilistes i idealistes’. És molt crític amb Ciutadans i el PP per no haver construït un ‘cordó sanitari’ al voltant de Vox i preveu una victòria de la triple aliança en les eleccions espanyoles. ‘Un govern de dretes farà la vida impossible a Catalunya.’ —Les eleccions eren l’única sortida que tenia Pedro Sánchez? —Sí. Un govern amb 84 diputats i suports puntuals del PNB i Podem no tenia prou per a continuar. Hi havia una demanda d’eleccions en bona part de la societat i no es podien retardar més. Era inevitable. —Com pot influir el judici? —No crec que hi influeixi en res, perquè a l’abril encara no hi haurà sentència, perquè és impossible. A Catalunya se’m fa més difícil de mesurar-ne l’impacte, però a escala espanyola segur que no. —Com valoreu la tasca del PSOE durant els vuit mesos de govern? —Ha mantingut una posició molt ambigua. Tenia dues opcions. Una, jugar la carta del front progressista amb el suport de tots els nacionalistes i fins al final. I l’altra possibilitat era fer fora Rajoy, fer un servei a Espanya i a continuació convocar eleccions. Però al final no ha fet ni l’una cosa ni l’altra, ha acabat a mig camí i és una posició molt difícil d’explicar. Al final hem perdut vuit mesos en els quals sí que s’han fet coses, a parer meu molt valuoses, però moltes menys de les que s’havien de fer després d’un període tan llarg de la dreta. És que si consideraves tan nociu que els independentistes et donessin suport en les reformes, doncs haver convocat eleccions després de l’estiu. Com tampoc no entenc per què van acabar portant la votació del pressupost en la pitjor setmana de l’any, quan comença el judici. No sé per què havien de coincidir totes dues coses en una setmana. —Heu entès el no dels independentistes al pressupost de Sánchez? —No. Em costa d’entendre. Clarament, el govern situa els partits nacionalistes en un ultimàtum. Renuncia a negociar-hi, això és clar. Llavors, hi havia dues opcions: acceptar-lo o no acceptar-lo. Però no acceptar-lo significa que la situació empitjorarà objectivament. Perquè hi ha un perill molt alt que guanyi la dreta i perquè en aquest pressupost havien fet un esforç, per primer cop en molts anys, de procurar de complir una de les clàusules de l’estatut que demana una inversió pública proporcional al pes econòmic de Catalunya dins Espanya. Però comprenc que la situació és endimoniada per als dirigents independentistes i que els situava entre l’espasa i la paret. Però penso que han triat una cosa que no els convé pas. —Ara mateix, l’entrada de la dreta al govern espanyol és inevitable? —Ara mateix, el perill que hi hagi una majoria absoluta de dretes és molt alt. Molt alt. I si passa això, no sé què passarà al país. I l’afer català es podrirà. No crec que ara mateix l’independentisme pugui guanyar gaire més suport popular a Catalunya i un govern de dretes farà la vida impossible a Catalunya. —Què vàreu pensar en veure la foto d’Abascal, Rivera i Casado? —Doncs em va fer il·lusió veure-la perquè dos mesos abans havia argumentat que a Espanya el liberalisme com a ideologia política sempre acaba arruïnada per la qüestió nacional. I a Rivera li ha passat això. Òbviament, venia del conflicte nacional a Catalunya, però es presentava a Espanya com un dirigent liberal, regeneracionista, que vol fer reformes per a fer més competitiva Espanya. Però arriba el moment de la veritat i pot més la qüestió nacional que no la liberal. Perquè un liberal de veritat no aposta per vies repressives com ha fet Ciutadans. Llavors, a mi m’alegra que s’hagi produït aquesta foto perquè ha servit per a llevar definitivament la careta a Rivera. —Però tal com entenem la democràcia i la nostra concepció de valors, quin perill té Vox? —Tot pot espatllar-se, això és clar. Tot és susceptible d’empitjorar. Ara, no sé si Vox evolucionarà com un partit purament nacionalista espanyol, molt dretà i liberal en economia o si evolucionarà a l’estil del Front National, de posicions més estatistes i proteccionistes en qüestions econòmiques, molt xenòfob i molt antisistema. No sé cap a on tirarà, però em fa la impressió que a Espanya no tindrà gaire èxit perquè la gent l’associarà a un partit de ‘señoritos’. I mentre això sigui així, tindrà uns límits de creixement electoral molt clars i no passarà del 10% del vot o del 12%. Si aconsegueix de llevar-se aquesta llufa i no semblar un partit, per dir-ho d’alguna manera, de ‘tifes’ i nacionalistes, i adopta posicions més a l’estil Marine Le Pen, llavors hi ha més perill que aconsegueixi més suports. —Un dels costs d’aquesta aposta per la unitat nacional és que la política espanyola basculi el centre democràtic cap a la dreta? —Això és difícil. Tens raó tal com ho presentes, però d’altra banda, a Espanya, fins i tot els votants tradicionals del PP sempre han estat favorables a les polítiques redistributives i de solidaritat. Llavors, crec que això no ha canviat tant. Tota aquesta crisi política desestructura el sistema però no n’altera els valors igualitaris i socials. I de fet, per exemple, encara que Vox intenti remoure la qüestió de la immigració, tampoc no veiem que sorgeixi una onada de xenofòbia com sí que ha passat en més països. Llavors, la crisi catalana sí que és un tema molt tòxic, perquè desestructura completament la política espanyola i afavoreix les posicions més dretanes en la qüestió territorial, però no trenca els consensos socials sobre igualtat econòmica i solidaritat que hi ha hagut durant moltes dècades. —Compartiu l’afirmació que l’independentisme ha despertat la ultradreta? —Jo ho formularia diferent. No hauria sorgit Vox si no fos per la crisi catalana. Això sí que ho penso. —Llavors, sempre que hi hagi algú que vulgui ser diferent es pot explotar un sentiment d’ultradreta? —Bé, jo crec que la crisi catalana de la tardor del 2017 produeix una ferida molt forta en el teixit social espanyol. Ho viuen com una ofensa, els fereixen l’orgull. El nacionalisme espanyol que fins llavors havia estat bastant suau, tènue, es reactiva amb aquesta ferida i es transforma en excloent. En aquest clima, un partit que lluitava per treure el cap en el sistema polític com és Vox i que no ho aconseguia, perquè en les eleccions del 2014 va obtenir uns 200.000 vots, de cop es troba en unes condicions molt favorables al seu missatge. —I el cordó sanitari que demanàveu en un article, no ha existit per a res. Això no ha passat ni a França ni a Alemanya ni a més països on els partits conservadors han girat l’esquena a la ultradreta. —Sí, sí, em resulta incomprensible que a Espanya no hi hagi un debat més intens sobre aquesta espècie de nacionalització de Vox, com si fos un partit més dins del sistema. I que Casado, que al cap i a la fi defensa un partit d’ordre i del sistema constitucional del 78, s’atreveixi a ser-hi tan pròxim. I, sobretot, que un partit que es fa dir liberal com Ciutadans no tingui inconvenient de manifestar-se al costat i fer-s’hi la foto, doncs és una anomalia a Europa. La tendència és que quan l’extrema dreta és petita, se l’aïlla, i és com passa a França, Alemanya o Suècia. —Sentiu que aquest judici pot ser un punt d’inflexió en la història democràtica de l’estat espanyol? —Jo crec que no. Jo crec que és un esdeveniment rellevant, molt important, però que respon a una tendència que va començar fa anys. A Espanya el debat sobre la qüestió nacional s’ha anat estrenyent i estrenyent cada vegada més. I coses que abans a alguns semblaven legítimes, avui en dia els semblen una brutalitat. Llavors, jo crec que és un pas addicional més, però en cap cas un canvi de tendència. El judici no deixa de ser un reflex de la societat. No crec que tingui gaire capacitat de transformació, obrir el debat o canviar la mentalitat de la gent. És un reflex de la manera com ha anat evolucionant el debat per a crear una Espanya que s’ha anat tornant cada vegada més intransigent i menys liberal. —Segurament després del judici l’entesa encara serà més complicada. —Naturalment, a Espanya jo crec que sí. Dependrà molt de si guanya la dreta a les eleccions. Si guanya la dreta, òbviament que serà encara més intransigent. I en el cas de l’independentisme, a Catalunya, no ho tinc tan clar. De fa un any, quan m’ho demanen, encara que no tinc una base científica per a demostrar-ho, crec que, quan s’aclareixi el moment culminant del judici, el moviment es trencarà entre els més pragmàtics i els més dogmàtics. —De fet, és un trencament que s’ha fet visible aquests darrers mesos. —Sí. El moviment ja no és tan granític com temps enrere. Les divergències entre ERC i el PDECat són molt visibles. I dins el PDECat mateix també es palpen moltes tensions. Llavors, un cop hagi passat aquest moment d’escalfament arran del judici, aquestes tendències centrífugues acabaran trencant el moviment. —El trencaran o el transformaran? —Es dividirà. El front unitari que hem vist fins ara es trencarà. Això no vol dir que rebaixaran les preferències per a la independència. Simplement crec que hi haurà un trencament intern entre possibilistes i idealistes, per posar-hi algun terme. —Com explicaríeu per què s’ha arribat fins al judici? —Sembla que m’escapi de la pregunta, però no. Crec que ens hem de remuntar a la segona legislatura d’Aznar. Allà comença a trencar-se l’equilibri que s’havia aconseguit al final de la transició i que dura fins a l’any 2000. Amb la majoria absoluta Aznar es comença un projecte clar de reconstrucció de les relacions territorials dins Espanya en el qual la nació espanyola ha de ser la dominant, l’hegemònica i, fins i tot, l’única. En el qual se silenciï i es neutralitzi qualsevol reivindicació nacional que no sigui la d’Espanya. Llavors, això és un procés lent que es va desenvolupant de manera progressiva, que té una manifestació molt clara com la del PP contra la reforma de l’estatut i que continua avançant posicions en la societat. Això ho comencen les elits intel·lectuals del país i acaba penetrant en tota la societat. I quan comença el procés el 2010, es comença a veure com la societat espanyola es va distanciant de la catalana quant a les preferències per un model territorial o un altre. Llavors, el judici arriba en un moment en què bona part de la societat espanyola, probablement majoritària, manifesta una mena d’afartament per la tensió territorial i creu que cal imposar una de les dues parts. I la part que s’imposarà és la gran, l’estat. —Allò que dieu en el llibre La confusión nacional, que l’estat havia de decidir entre unitat nacional i democràcia i que ha acabat preferint la unitat nacional. —Sí, de fet és una de les conclusions del llibre. Estic convençut que continua essent cert. Les elits espanyoles estan disposades estan disposades a sacrificar una part de la democràcia. No pas totalment, perquè això condemnaria el país a la irrellevància i no podríem estar a la UE, però sí una part per tal de mantenir el debat territorial dins uns paràmetres bastant limitats. —Tindrà cap cost a mitjà o llarg termini? —Un de clar és la pèrdua d’una part de la democràcia. És un preu a pagar per mantenir la unitat territorial a qualsevol preu. Però crec que en algun moment es veurà que hi ha un cost de reputació internacional del país. La UE ara mateix està organitzada com un club d’estat que es protegeixen i que es posen d’acord per fer polítiques independentment d’allò que pensi la ciutadania. I en aquesta UE Espanya encara no ha estat castigada per la manera com actua en la crisi catalana, però jo crec que, de mica en mica, si continua en la mateixa línia, cada cop tindrà una posició més excèntrica i més incòmode per als seus socis. Llavors, sí, a mitjà termini sí que té un cost. —En aquest procés de decisió, l’esquerra gairebé va desaparèixer el mapa a l’hora de defensar un dret com l’autodeterminació. Per què? —Jo no estic d’acord amb aquest diagnòstic. A diferència d’alguns altres moments, jo crec que Podem ha defensat amb claredat que estava a favor d’una solució pactada i de fer un referèndum, oi? Que tampoc no poden dir gaire més perquè s’enfrontarien a ser incompresos a Espanya, però tampoc no han deixat de dir-ho. Podem va obtenir el 20% del vot, i és un percentatge important de la població. —I el PSOE? Va donar suport al 155 i no ha fet cap concessió d’ençà que és al govern. —El cas del PSOE és diferent. Els votants són molt heterogenis. Un 60% vol solucions repressives, per dir-ho d’alguna manera, i un 40%, a vegades més i arriba fins al 50%, prefereix una solució negociada i un referèndum. Llavors, el PSOE, vist de fora, és en una conjuntura complicada perquè té l’electorat partit per la meitat. Això no passa ni a Ciutadans, ni al PP ni a Podem. —Però el PSOE sí que podem dir que se’n va desentendre. —Sí, el PSOE se’n va desentendre. Sí, però també va procurar que el 155 fos com més lleu possible contra les temptacions d’un de més fort. Per mi, la decepció més gran del PSOE és que, una vegada arribat al govern, va renunciar a actuar en el front judicial i va deixar que continués el seu curs com si no hi hagués hagut un canvi de govern. És la part que més em costa d’entendre. —I quins errors observeu en l’estratègia independentista dels darrers temps? —Jo no sóc independentista, entre més perquè no sóc català, i m’estimo més viure en una Espanya en la qual hi hagi Catalunya. Dic això perquè a mi no em mou cap motivació personal. Si m’ho demanes com a analista, jo crec que el moviment independentista hauria millorat la posició i ara seria més sòlida si hagués parat després de l’1-O. Després del referèndum, amb la repressió d’aquell dia, jo crec que es crea una onada de simpatia internacional envers la causa catalana. En el si de la mateixa societat catalana hi ha una acumulació de forces a favor de l’independentisme molt gran perquè el referèndum va tenir bastant èxit malgrat les condicions en què es va fer. Si en aquell moment es para i es decideix que no es farà un pas addicional fins que no pugi el suport, jo crec que això hauria reforçat molt la simpatia i els suports futurs que hagués pogut tenir la causa independentista. —L’independentisme no podia entendre que després de l’1-O no es declarés la independència. —Però com que va fugir cap endavant després de l’1 d’octubre, jo crec que en aquell moment l’independentisme es despenya. S’enfronta a un enemic, un rival més fort que ell com és l’estat espanyol; s’enfronta a la incomprensió dels estats europeus, que no entenen que les coses es facin unilateralment; i s’enfronta al retret democràtic de molts que troben que amb un grau de suport important però no pas majoritari no pots anar tan lluny.

Summary: Sánchez-Cuenca: ‘Quan s’aclareixi el moment culminant del judici, el moviment independentista es trencarà’


L’aparador mediàtic del partit entre el Barça i el Reial Madrid, un dels espectacles més seguits del món amb una audiència potencial de 650 milions d’espectadors, és la clau de l’acció que el Tsunami Democràtic ha previst aquesta tarda, i que tal com va anunciar en una entrevista al ‘FAQS’ de TV3 es podrà veure en directe per la televisió. Aquest matí, a més, han fet una crida perquè els afeccionats amb entrada hi portin pilotes inflables i hi ha persones al voltant del Camp Nou repartint cartolines amb el lema ‘Spain, sit and talk’. El responsable de decidir què es veu i què no serà l’empresa Mediapro, que és qui realitzarà el partit i distribuirà el senyal arreu del món. A causa d’això, alguns mitjans de Madrid han començat a pressionar el realizador perquè censuri qualsevol acció de protesta.  Seguiu minut-a-minut la mobilització del Tsunami Democràtic N’és un exemple l’editorial de Josep Pedrerol a Jugones, l’espai de la informació esportiva de laSexta: ‘Qui serà avui el realitzador? Quines consignes té? Evitar el protagonisme dels radicals i cuidar el futbol? O ser l’altaveu de l’independentisme? Segur que cuidar el futbol, oi? Segur que sí.’ 🗣 "¿Qué consigna tendrá el realizador de #ElClasico? ¿Ser el altavoz del independentismo o cuidar el fútbol?". El EDITORIAL de @jpedrerol en #JUGONES. pic.twitter.com/ZIY9CXQQ3b — El Chiringuito TV (@elchiringuitotv) December 18, 2019 El realitzador serà Óscar Lago, que dirigirà un equip de dotze persones. Lago és un realitzador amb una llarga experiència –ha realitzat més de mil partits de la lliga espanyola, un centenar de la Champions, la final de la copa Libertadores i altres esdeveniments, com els Jocs Olímpics de Barcelona i el Gran Premi de Fórmula 1 al Circuit de Montmeló– que ha estat seleccionat per a formar part de l’equip de realització de l’Eurocopa 2020. El vídeo de Lago en plena acció durant el gol de Sergi Roberto que va culminar la remuntada del Barça davant el PSG a la Champions de 2016-2017 es va fer viral per la seva passió. Vegeu-ho ací: Tot i això, ja havia estat assenyalat altres vegades. A començament d’any, OkDiario va publicar un article titulat ‘Óscar Lago, el culer independentista que gestiona les imatges del VAR’ on qüestionava la seva professionalitat per la seva adscripció ideològica i futbolística. VilaWeb ha sabut que treballadors de Mediapro reben ordres explícites d’amagar qualsevol protesta durant el partit. Si passa res sobre la gespa, la realització serà d’altres elements de l’estadi. Tot allò que se sap sobre l’acció del Tsunami Democràtic pel Barça-Madrid

Summary: Pressions a Mediapro perquè no ensenyi el Tsunami Democràtic al Camp Nou


Demà estan citades a declarar tres persones de Blanes a la Guàrdia Civil per impedir la retirada de llaços grocs. Com a mesura de protesta, diverses organitzacions han demanat de manifestar-se a les 16.30h davant la Comissaria de la Guàrdia Civil de Girona, on han de declarar els investigats. ⚠ PROU REPRESSIÓ ⚠ Tres companyes de #Blanes citades a declarar per la @guardiacivil per impedir la retirada dels llaços grocs. CONCENTRACIÓ DE SUPORT📆 Dimecres 24/10🕑 16:30h📍 Comissaria de la Guàrdia Civil de #Girona (C/ Emili Grahit, 52) pic.twitter.com/x9jlRcJBai — Arran (@Arran_jovent) October 23, 2018 3 companyes de #Blanes estan citades demà a la caserna de la guàrdia civil de #Girona. Perquè no acceptem el xantatge repressor de l’Estat i no pensem renunciar als nostres objectius, #DecidimSer. pic.twitter.com/9z21ORy8nq — Decidim Ser (@DecidimSer) October 23, 2018

Summary: Tres citats a declarar a la Guàrdia Civil per impedir la retirada de llaços grocs


Jaume Padrós, president del Col·legi de Metges de Catalunya, farà el seguiment mèdic de la vaga de fam que ahir van començar Jordi Sànchez i Jordi Turull. Padrós és un metge d’una llarga trajectòria, molt apreciat pels seus pacients, entre els quals ha tingut persones tan il·lustres com J.V.Foix. El seu tarannà afable i la seva formació humanista afavoreixen la confiança. Ara, aquesta manera de ser i la seva trajectòria l’ajudarà a encarar una situació difícil: haver d’acompanyar a dos dels seus amics i pacients en un tràngol dur i excepcionalment dolorós. Arran de la vaga de metges d’aquests dies, VilaWeb tenia a punt una entrevista amb ell sobre la situació d’aquest col·lectiu, però atesa l’excepcionalitat del moment, Padrós ha acceptat de complementar l’entrevista amb unes preguntes sobre la vaga de fam de Sànchez i Turull. Ens diu que l’afronta amb una gran responsabilitat i subratlla el caràcter completament extraordinari de la protesta i el fet que els presos polítics siguin molt conscients de les conseqüències d’una vaga de fam indefinida. —Us encarregueu el seguiment mèdic de la vaga de fam de Jordi Sànchez i Jordi Turull. Sou una persona que els és pròxima, això no deu ser gens fàcil? Com ho afronteu? —Amb una gran responsabilitat. Quan ells em van requerir aquesta setmana per fer-m’ho saber, jo no m’ho esperava, òbviament. Vaig haver d’explicar-los què implica perquè comprenguessin bé la decisió que prenien i les conseqüències que podia tenir. No parlem d’una cosa banal. Pot tenir transcendència per a la seva salut i no a llarg termini, fins i tot a curt termini. Em vaig voler assegurar que entenien allò que els deia i que no era sotmesa a cap pressió de cap mena ni a cap coacció; que era una decisió lliure i ben entesa. A partir d’aquí, l’única cosa que puc fer com a metge és respectar-la. —Heu dit que hi haurà diversos experts implicats. —Hi ha un equip assistencial molt competent als Lledoners que, malgrat que estigui en una presó, depèn jeràrquicament de l’Institut Català de Salut. Per tal de vetllar pel compliment del protocol i el Codi de Deontologia (amb un article específic sobre quina ha de ser l’actitud dels metges en aquesta situació), hem constituït una comissió d’experts. Té la finalitat de poder anar informant i anar fent que el col·lectiu prengui posició en funció de les eventualitats que es puguin produir per explicar quina posició prenen els metges en les vagues, entendre què pot passar a cada moment i, sobretot, donar empara legal i deontològica a l’equip assistencial dels Lledoners. —Quins riscs per a la salut implica una vaga de fam? —Cansament, alteració i pèrdua del son, pèrdua muscular i de nutrients essencials, a banda afectacions als òrgans vitals. La vaga també pot causar hipoglucèmies al començament, dolor i malestar digestius, hipotensions i a voltes arítmies. —Creieu que hi ha prou consciència de la duresa d’aquesta decisió per a la salut? —Ells sí que en són conscients. És especialment transcendental perquè prenen una decisió sabent quins riscs assumeixen. En general, jo crec que no n’hi ha prou consciència perquè, sortosament, el nostre país no ha estat exposat a situacions com aquesta. A Catalunya hem d’anar a la transició democràtica, on hi havia el Xirinacs i aquelles vagues davant la Model, que van derivar també en vagues de fam. Aquesta és una vaga de fam per motius polítics i, a més, amb final indefinit. És un fet sense precedents a Catalunya. No han dit que faran vaga durant una setmana, sinó que no han concretat quant temps pensen estar-s’hi. Per tant, la situació és especialment greu. —Si us sembla bé, canviem de tema i parlem de la vaga de metges. Com valoreu l’acord entre Metges de Catalunya i el govern? —En si mateix és bo, el valoro positivament. Un acord significa que totes dues parts han volgut cedir i que una situació de molta tensió hagi acabat així és una bona notícia. Hem de dir que, a diferència d’algunes altres vagues, aquesta no ha estat important només per què s’hi reivindicava, sinó també perquè ha estat l’expressió d’un gran malestar de l’atenció primària. És obvi que aquest acord assolit no resoldrà els problemes, ni de bon tros, però ha de marcar un punt d’inflexió cap on han d’anar els futurs canvis que el sistema d’atenció primària necessita. Però no tan sols l’atenció primària, sinó el conjunt del sistema sanitari. Una vaga seguida tan multitudinàriament ha tingut la finalitat d’expressar aquest malestar, i això és la cosa més important. Crec que tota la societat catalana i tots els representants polítics se n’han sorprès una mica perquè, si tenim el millor sistema sanitari del món, els metges són els professionals més ben valorats i el sistema sanitari és el servei públic més ben considerat, com és que tenen aquest malestar? Crec que hem destapat els problemes i misèries d’aquest sistema. —Quins són? —Hi ha una necessitat de transformar el model assistencial i organitzatiu, no tan sols de l’atenció primària. Això és determinant per a l’anàlisi de les causes que justifiquen aquesta vaga. Vull recordar que fa més de dos anys el Col·legi de Metges, i jo personalment en seu parlamentària fa un any i mig, vam dir que l’atenció primària era plena d’elements que ens portaven cap a un còctel explosiu: joves en precari, sobrecàrrega amb metges sèniors cremats… Tant els sindicats com el col·legi professional i la societat científica hem coincidit en el diagnòstic. Hem fet veure a tota la societat i als seus representants que hem de fer canvis en el model assistencial. —Quins en són els punts febles? —Ja no ens serveix en una societat com l’actual, envellida i amb prevalença de malalties cròniques. El model assistencial que tenim ara, molt basat en els hospitals, ens servia fa algunes dècades per a una mena de realitat. Ara necessitem transformar-lo perquè les necessitats són diferents. Això ho fan alguns països, però nosaltres ens hi hem de posar. Necessitem posar-hi més diners. No podem tenir un sistema d’excel·lència si els diners del PIB que hi destinem són molt per sota del de països del nostre entorn. Finalment, necessitem canviar els models d’organització. Hauríem d’aconseguir que, per exemple, la pressió en l’atenció primària no acabi fent de la consulta mèdica un espai de recepció de qualsevol cosa, banalitzant-ne la funció. No tot s’ha d’atendre ara i avui i sense cap mena de possibilitat que els professionals decideixin com s’organitzen i com atenen les necessitats, que són de caràcter objectivament mèdic i assistencial. Canviar el model d’organització només es pot fer amb una gran dosi de comprensió i, sobretot, de consens. —Com es pot aconseguir que els metges tinguin més autonomia? —Això vol dir que els professionals han de tenir capacitat de gestionar el pressupost que tenen per a funcionar. També és important de gestionar l’agenda, el fet de poder decidir quants pacients pots veure un dia, aquell dia o aquella setmana. Això fan els professionals, però molts equips d’atenció primària no perquè les estructures s’han tornat tan rígides que no ho permeten. Això ha de canviar, i és un canvi que ha de venir de manera col·lectiva. Els professionals estan disposats a fer-lo i crec que el CatSalut i l’ICS també. —Entre els molts motius darrere la convocatòria de vaga, s’ha parlat de la fugida de metges. —No és veritat que se’n vagin de manera multitudinària. Sí que hi ha molta precarietat. Els metges se’n poden acabar anant si no els oferim cap futur. Hem de tenir present que aquest moment la precarietat s’acarnissa sobre els més joves, però, si em deixeu singularitzar, sobre les dones. Malgrat que hi hagi igualtat efectiva entre homes i dones i cultura de la conciliació a la professió, en els treballs temporals interins això no passa. A la pràctica, les dones acaben carregant la feina familiar. Això vol dir que la disponibilitat per a poder treballar quan a més tens una feina temporal, acaba essent molt dificultosa. La precarietat té gènere i s’acarnissa amb les dones. —Què més caldria millorar? —També s’han d’interrogar les facultats de medicina. No s’ha fet mai cap avaluació sobre quants metges necessitem, però la cosa segura és que els deu anys vinents es produiran canvis sociodemogràfics molt importants en la professió mèdica. Per exemple, es jubilarà un terç dels metges actius. Aquests canvis sociològics tan importants poden tenir molt impacte, atès que fabricar un metge són sis anys de formació, als quals se n’han de sumar quatre o cinc més d’especialitat. Això significa que comencem el compte enrere en un moment en què la majoria de nous metges que treballen al nostre país són extracomunitaris. —Això què implica? —Que són metges que no han passat pel sistema de formació del nostre país. Vol dir que segurament ens hem de plantejar si la capacitat docent de les facultats de medicina del nostre país és suficient per a donar resposta a la necessitat de metges que tenim, sobretot si pensem que hi ha molts possibles estudiants de medicina que no poden estudiar. S’obren moltes portes i aquest debat ha vingut per quedar-se. —Com ha afectat a la sanitat la situació econòmica i política d’aquests darrers anys? —Ara som en un moment d’una mena de relaxament perquè diuen que l’economia es va recuperant. Però els metges estan farts que els diguin que són collonuts i ara han esclatat. Quant a la política, això ho dèiem molt abans del procés. El Col·legi de Metges ja n’alertava fins i tot abans de les retallades.

Summary: Jaume Padrós: ‘Una vaga de fam pot tenir transcendència per a la salut, fins i tot a curt termini’


Un del cinc possibles casos de listeriosi al País Valencià ha sortit positiu en un coprocultiu. El pacient està hospitalitzat, presenta simptomatologia lleu (gastroenteritis) i se li farà una altra anàlisi per a confirmar el diagnòstic. Així ho ha explicat la Conselleria de Sanitat Universal i Salut Pública, que ha explicat que segueixen estudiant la resta de casos, que presenten simptomatologia lleu i no estan hospitalitzats. Actualment s’investiguen cinc casos al País Valencià: quatre homes i una dona embarassada. El cas d’una altra dona embarassada ja no s’investiga en haver donat un resultat negatiu en l’hemocultiu, però hi ha el nou cas d’un home, amb el que la xifra es manté estable. Tots ells han comunicat en els seus centres de salut haver consumit carn entatxonada a Andalusia, sense saber l’origen i marca del producte. Davant aquests casos, Salut Pública activa el protocol corresponent que consisteix en la realització d’una analítica i posteriorment un coprocultiu per a corroborar el resultat final. La carn afectada no s’ha introduït ni comercialitzat al País Valencià.

Summary: Un dels possibles casos de listeriosi al País Valencià surt positiu en un primer cultiu


Esquerra Republicana ha convocat una concentració de suport al diputat Josep Maria Jové a les 8.15 al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC), al passeig Lluís Companys de Barcelona. Jové declararà al TSJC perquè és aforat. Està investigat per desobediència, malversació i revelació de secrets. El seu advocat, Andreu Van den Eynde, va demanar que no declarés fins que acabés el judici contra el procés al Tribunal Suprem espanyol, però el TSJC va desestimar-ho. Jové era el número 2 d’Oriol Junqueras al Departament d’Economia i se’l considera una peça clau per a l’organització del referèndum. Jové fou citat com a testimoni al Suprem, però va acollir-se al dret de no declarar perquè està investigat pels mateixos fets. La Guàrdia Civil va detenir-lo el 20-S en plena Ronda Litoral i va escorcollar el seu despatx i el seu domicili, d’on va extreure el document EnfoCATs i l’agenda Moleskina, dues proves que les acusacions exhibeixen contra els presos polítics. 📢Demà al matí vine a donar suport a @jmjovellado, citat a declarar per la causa de 🗳 l'1 d'octubre 🕗8:15 hores📍Davant del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya#JudiciALaDemocràcia pic.twitter.com/XpdAWc3cbk — Esquerra Republicana (@Esquerra_ERC) June 6, 2019

Summary: ERC convoca una concentració de suport a Jové al TSJC


La combinació d’hidroxicloroquina –un derivat de la cloroquina, que és una molècula usada contra la malària– amb un antibiòtic, l’azitromicina, podria donar un resultat positiu en el tractament d’infeccions per coronavirus. Això es desprèn d’un tractament fet a un grup de malalts de Covid-19 de Marsella per un grup dirigit pel professor Didier Raoult, especialista en malalties infeccioses i director de l’IHU – Méditerranée Infection de Marsella. Aquest estudi ha estat, però, criticat per altres científics que adverteixen que la cloroquina és tòxica i pot tenir efectes secundaris greus, raó per la qual demanen estudis més profunds per contrastar uns resultats que qualifiquen de prematurs. Com a exemple vegeu aquest comentari a la revista Curiologie: ‘A propòsit d’un estudi molt fràgil i d’un perillós aldarull polític i mediàtic‘. Segons les conclusions publicades divendres passat, aquesta combinació de medicaments, que són coneguts i d’ús comú, va aconseguir en sis dies de reduir completament la càrrega viral en tots els pacients. L’estudi es va publicar a la revista International Journal of Antimicrobial Agents del qual n’és el director el mateix Raoult -fet molt criticat ja que trenca amb les normes ètiques habituals de publicació científica. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Les dades de l’estudi L’estudi de l’IHU – Méditerranée Infection es basa en un tractament fet des de començament de març a 36 pacients. D’aquests, 20 van ser tractats amb hidroxicloroquina i 16 van ser pacients de control, no tractats. 6 dels 20 pacients tractats amb hidroxicloroquina varen rebre també azitromicina. Segons les dades de l’estudi, els pacients de control, no tractats, i el que van ser tractats amb hidroxicloroquina es van comportar de manera diferent a partir del tercer dia. El sisè dia el 70% dels pacients tractats amb hidroxicloroquina s’havien guarit del virus i dels pacients de control només s’havien guarit el 12,5%. Però el resultat més sorprenent l’oferien els sis pacients tractats simultàniament amb hidroxicloroquina i azitromicina, perquè tots sis es van guarir del virus al cinquè dia i van presentar una baixada molt notable de la càrrega viral ja el tercer dia. Cal aclarir que és una prova feta a malalts i que, per tant, en cap cas no es parla d’un vaccí sinó d’un tractament de cura. I també que el resultat d’aquesta prova no es pot extrapolar, perquè no és prou conclusiva, a causa sobretot de la poca base d’individus sobre els quals s’ha fet. Els autors de l’estudi reconeixen, de fet, que la teràpia s’ha provat en molts pocs pacients, però consideren que la situació d’urgència sanitària i la contundència del resultat en justifiquen la publicació. Tanmateix, diversos experts han demanat precaució i el govern francès ha ordenat una prova general en uns quants centres per veure si es poden reproduir aquests resultats en més entorns i, doncs, validar-ne les conclusions. Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars Jordània i Nova York comencen proves Ahir, gairebé simultàniament, les autoritats sanitàries de Jordània i l’estat de Nova York, als Estats Units, van autoritzar de començar proves amb pacients basades en aquesta combinació de medicaments i els resultats del tractament de Marsella. Als Estats Units el tractament ha estat polèmic perquè el president Donald Trump el va recomanar en un piulet dissabte. El comissari de l’Administració Federal d’Aliments i Fàrmacs, Stephen Hann, va replicar al president demanant-li prudència fins que no hi hagi més proves: ‘És possible que aquesta sigui la medecina apropiada, però també pot ser que una dosificació inadequada faci més mal que bé’, deia Hann. Didier Raoult dirigeix l’IHU – Méditerranée Infection, una unitat de recerca sobre malalties infeccioses i tropicals a Marsella, i és també professor a la Universitat d’Ais de Provença. Forma part del consell científic creat per l’estat francès per a assessorar en la lluita contra la Covid-19 i és un dels científics francesos més citats en publicacions científiques. Algunes declaracions polèmiques seves han fet que sigui considerat, malgrat això, un personatge controvertit en determinats cercles. Avui comença a Catalunya la producció de respiradors amb impressió 3-D

Summary: Un tractament fet a Marsella crea esperances de guariment de la Covid-19 però també crítiques


Els ex-diputats de la CUP Antonio Baños i Eulàlia Reguant han explicat la seva decisió de no contestar a les preguntes de Vox en el judici contra el procés al Tribunal Suprem espanyol. Ho han fet al programa ‘FAQS’ de TV3, on han dit que n’havien parlat entre ells i amb els advocats. ‘A Marchena vam posar-li un mirall al davant amb tot això que passa en aquest judici, i l’anomalia que un partit com Vox estigui entre l’acusació popular fent electoralisme i campanya de manera descarada’, ha dit Reguant. També han explicat que, ara per ara, no havien rebut cap notificació del Suprem sobre l’incident i han recordat que la notificació havia de fer-se in situ. "A Marchena li vam posar un mirall al davant del que és un judici on VOX està actuant com a acusació" Eulàlia Reguant (@aramateix) #FAQSbotifarraTV3 ▶ https://t.co/0af1ogKLTD pic.twitter.com/CgZl7i6pCm — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) March 2, 2019 Reguant ha explicat que l’havien citada pels fets del 20-S i que qualsevol cosa que ella pogués aportar a la defensa del president d’Òmnium, Jordi Cuixart, les poden aportar també altres persones. ‘Estava citada per uns fets molt concrets’, ha dit, en referència a la reunió que va tenir amb Jordi Sànchez, Jordi Cuixart, Mireia Boya i Roger Torrent. ‘Els Jordis consideraven si desconvocar i vam tenir un debat al voltant d’això. Jo també preveia explicar una cosa que ja ha sortit en alguns documentaris, que és que a les vuit del vespre vaig pujar al cotxe de la Guàrdia Civil.’ "Jo anava al Suprem a dir que a les vuit del vespre del 20S vaig pujar al cotxe de la Guàrdia Civil" Eulàlia Reguant (@aramateix) #FAQSbotifarraTV3 ▶ https://t.co/0af1ogKLTD #JudiciTV3CatRàdio pic.twitter.com/VSt27UINem — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) March 2, 2019

Summary: Reguant i Baños expliquen la seva actuació al Suprem: ‘A Marchena vam posar-li un mirall al davant’


L’Òpera de Budapest ha retirat del cartell quinze representacions del musical Billy Elliot després que una campanya homòfoba en contra n’ha afectat seriosament la venda d’entrades. Mitjans pròxims a les tesis del president Viktor Orbán afirmaven que el musical era una eina de propaganda homosexual. Un exemple n’és l’editorial del diari Magyar Idők del 1r de juny, que deia que ‘Billy Eliot’ podia ‘convertir els nens en gais’ i apuntava que promovia un ‘estil de vida desviat’ en contra de la demografia que necessita el país: ‘La propagació de l’homosexualitat no pot ser un objectiu nacional quan la població s’envelleix i minva i el nostre país és amenaçat d’una invasió.’ El diari suggeria de censurar-ne algunes escenes ‘o de fer-ne petits canvis’ i, si no era possible, no representar-les. L’Òpera de Budapest acull les representacions del Billy Elliot del 2016 ençà i ha estat vist per més de cent mil persones. El musical és basat en el film homònim de l’any 2000. Protagonitzat per Jaime Bell i Julie Walters, mostra la història d’un noi que es rebel·la al pare per ser ballarí i no lluitador de boxa, com pretén ell. És un musical representat amb succés arreu del món i que ha merescuts força premis.

Summary: Una campanya homòfoba a Hongria liquida ‘Billy Eliot’


Com definiríeu Talking Brains? Els museus de ciències són llocs interactius. Talking Brains és una exposició en un museu de ciència, per això és molt interactiva. Alhora vam voler integrar un component estètic molt marcat, en els materials, el disseny; tot està planificat fins a l’últim detall. Malgrat que hi ha poca quantitat de text, els conceptes científics brollen de la metàfora artística. Aquest dualisme és el que m’atrau. En l’exposició heu triat el llenguatge com a «objecte» d’estudi científic. L’exposició presenta el llenguatge com a un objecte d’estudi de les ciències naturals. Fins on sabem, aquest punt de partida la fa única: és la primera exposició en l’àmbit mundial amb aquest focus. Ara, des de mitjans del segle XX, la lingüística moderna ja té aquesta ambició: dur l’estudi del llenguatge al camp de la biologia. A més de les bases genètiques per a la capacitat lingüística, la biologia ajuda a estudiar la geometria específica d’implementació del llenguatge en el cervell. En estudiar tasques relacionades amb l’activitat lingüística s’activen regions distribuïdes per tot el cervell (tant en la zona cortical com en la subcortical), però que no l’impliquen en la seva totalitat. Aquesta complexa xarxa relaciona el que es considera el «connectoma del llenguatge». Quina relació hi ha entre llenguatge i cognició? Les patologies relacionades amb la parla són finestres per observar el funcionament del llenguatge. Els estudis dels darrers cinquanta o seixanta anys que volen trobar la relació entre llenguatge i cognició s’han centrat en l’«afàsia», una afectació cerebral que manté la comprensió i el pensament, però afecta la capacitat de parlar. L’aparent desconnexió entre parla i cognició semblaria una contradicció amb el que propugnem a l’exposició. Cal tenir en compte però, que les lesions que produeixen afàsia, bàsicament accidents vasculars cerebrals, acostumen a succeir quan la persona té entorn seixanta anys; per tant els afàsics han estat persones amb llenguatge durant la major part de les seves llargues vides. Així doncs, aquí deixaríem la contradicció, perquè la relació emergeix en el cervell en desenvolupament. Els infants que tenen retard en el llenguatge, o que no desenvolupen cap llengua, tenen problemes cognitius. És a dir, la cognició col·lapsa quan el llenguatge no es desenvolupa. El llenguatge, doncs, és fonamental: els éssers humans arribem a la cognició a través del llenguatge. Si mirem el regne animal, veurem que altres animals no humans tenen capacitats cognitives i es comuniquen; però d’una altra manera. En el nostre cas, el llenguatge organitza el nostre pensament. L ‘esquizofrènia és una patologia que exhibeix desordres i desorganització en els processos de pensament. Els afectats també senten «veus» i poden presentar deliris. Tots tres símptomes –el discurs desorganitzat, les veus i les al·lucinacions o els deliris– tenen a veure amb el llenguatge. Però pocs estudis lingüístics en busquen les arrels en aquesta malaltia. Atès que utilitzem el llenguatge tot el temps, fins i tot quan no estem parlant (ja que elaborem monòlegs interiors), les malalties poden ajudar a comprendre el funcionament del cervell lingüístic. Tot i que l’afàsia sembla suggerir que hi pot haver una desconnexió entre la cognició i el llenguatge, en realitat els trastorns del llenguatge durant el desenvolupament semblen mostrar el contrari. I crec que les patologies, com ara l’esquizofrènia, també poden insinuar la resposta. Com adquirim el llenguatge? Gairebé des de l’inici de la consciència auditiva (a principis del tercer trimestre de desenvolupament) es poden certificar reaccions fetals que mostren una preferència per al llenguatge davant d’altres estímuls sonors, com la música. Així que el bebè ja neix sensible als patrons del llenguatge ambiental, especialment el de sa mare. Cal pensar que la veu materna no és només un estímul per al processament lingüístic, sinó que també transporta emoció i intervé en tasques de relació imprescindibles per a la supervivència. L’espai sonor del nadó estructura el seu cervell lingüístic des del principi. Així que, quan l’infant parla, entorn el primer any, ja fa temps que es prepara. L’adquisició del llenguatge ha començat amb les seves capacitats auditives. Mai no som criatures prelingüístiques, som sempre criatures lingüístiques. El llenguatge és un aspecte de la nostra essència. Algunes patologies estan relacionades amb la incapacitat d’adquirir llenguatge; algunes evidències associen l’autisme a una sensibilitat reduïda davant el llenguatge. Els nadons normals prefereixen els sons lingüístics als sons no lingüístics; però en autistes sembla que aquesta preferència no es dóna i que el llenguatge és un aspecte més del soroll general. Quan la mare és sorda, el fetus no rep cap so. Però si el nen veu que els pares es comuniquen per llenguatge de signes rebrà un llenguatge que no comportarà cap problema per al seu desenvolupament cognitiu. Serà un «nadiu» en la llengua de signes. El problema es dóna si un nen sord neix en una casa on tots tenen audició i no s’adonen de la sordesa. Això pot comportar retard en l’adquisició del llenguatge i, en conseqüència, un cert retard cognitiu. Per tant, llenguatge i cognició van aparellats. En quin moment de l’evolució va aparèixer la geografia cerebral que va permetre el llenguatge? Una cosa està clara: quan va aparèixer el llenguatge no el necessitàvem per a sobreviure. Però la condició ecològica canvia, les societats canvien. Quins canvis anatòmics van poder propiciar l’aparició del llenguatge? Segur que no va aparèixer del no-res. Potser un canvi estructural en l’organització del cervell va permetre processar el llenguatge i, com a efecte secundari, vam començar a parlar. Ara, en el moment en què va aparèixer, el llenguatge es va expandir i va esdevenir necessari per construir una història. Chomsky diu que el llenguatge podria haver començat de forma inútil. Segons ells perquè hi ha una desconnexió entre el llenguatge i la cognició. En la seva tesi Chomsky ho va voler exemplificar amb la possibilitat de construir frases gramaticalment correctes, però sense significat rellevant: «Colourless green ideas sleep furiously» (“Les idees verdes incolores dormen furiosament”). Però sóc de l’opinió que en el llenguatge no hi ha res absurd. Frases sense sentit aparent poden tenir un ús poètic i contenir un pensament. No crec que es pugui desconnectar la cognició del llenguatge. Tornant a l’aparició del llenguatge, segur que requeria certes condicions. Utilitzem el llenguatge simbòlicament, les paraules tenen un significat simbòlic que transmet contingut. Per tant, la capacitat simbòlica és una condició prèvia. Quina de les espècies d’hominins té aquesta capacitat? Els arqueòlegs donen la resposta. Hi ha suficient consens acadèmic que els neandertals i els sapiens (la nostra espècie) tenien una capacitat simbòlica prou diferent. Els neandertals podien fer collarets i decorar el seu cos, però no s’ha trobat que construïssin figures amb un contingut simbòlic com van fer els sapiens. A l’exposició hi ha una reproducció de l’«home lleó»: una figura amb cap de lleó i cos d’home. És considerat un objecte simbòlic perquè representa una quimera que no existeix, fruit de la imaginació. Per a mi, l’existència d’un cervell capaç d’ajuntar dos conceptes i generar una cosa nova que desencadena la imaginació és la constatació que devia tenir també llenguatge. És aleshores quan es van poder narrar històries, crear una religió, pensar en el futur, planificar la vida, parlar de política. Un cop demostrada l’aptitud simbòlica pots assegurar que hi ha d’haver llenguatge associat. I si enllacem el llenguatge amb la capacitat simbòlica, l’evidència arqueològica més antiga de capacitat simbòlica ens duu enrere entre vuitanta o setanta-cinc mil anys. I en aquell moment ja hi circulaven els sapiens. Som una espècie molt jove, de no més de dos-cents mil anys; així que hi va haver un lapse temporal de cent mil anys fins a fer el primer objecte simbòlic trobat. Després, hi va haver un altre lapse temporal fins als trenta-cinc mil anys enrere, de quan es troben figures simbòliques. Per tant, des de fa sis milions d’anys, que ens vam separar de la línia filogenètica dels ximpanzés, fins a l’aparició d’escultures simbòliques, va transcórrer molt de temps sense llenguatge simbòlic. Tornant a l’organització dels neandertals, si la capacitat simbòlica va lligada al llenguatge, sigui quina sigui la capacitat de vocalització que tinguessin, deixa clar que no tenien un llenguatge simbòlic com el nostre. Podien fer enterraments, tenir una certa capacitat d’abstracció; però per alguna raó no van ser suficientment creatius com per a fer figures d’art simbòlic. No tots els meus companys tenen la mateixa opinió, però aquesta és la meva: no hi ha llenguatge sense simbolisme. Llig l’article sencer a la web de Mètode. Cristina Junyent. Què és Mètode?

Summary: Wolfram Hinzen: ‘El llenguatge organitza el nostre pensament’


El consell de ministres ha aprovat aquest divendres un decret que estipula que els autoconsumidors d’energia elèctrica no hauran de pagar l’import de l’energia ni els impostos derivats d’aquesta, però sí que estaran obligats a pagar el cost del sistema elèctric o el dèficit de tarifa acumulat. El Reial Decret contempla dues modalitats per l’autoconsum elèctric. Si el panell solar o qualsevol instal·lació que generi l’energia serveix només per l’autoconsum, estableix que la infraestructura no superi els 100 kW de potència i prohibeix vendre l’energia sobrant. Les dedicades a la venda d’energia tenen com a condició que superin 100 kW i que el propietari estigui registrat com a productor elèctric. El ministre d’Indústria, José Manuel Soria, ha explicat aquest migdia en la roda de premsa posterior al consell de ministres la normativa que descriu de quina manera i sota quines condiciones es podrà generar i alhora consumir energia elèctrica. Soria ha assegurat que aquesta norma té com objectiu “impulsar la utilització d’energies renovables i la generació distribuïda”. És a dir, apropar la generació de l’energia elèctrica fins al lloc final on es consumeix. Les instal·lacions de menys de 100 kW pensades només per l’autoconsum podran regalar l’energia que els sobri a la xarxa elèctrica però, en cap cas, vendre-la. Les instal·lacions amb una potència superior als 100 kW si que podran treure beneficis econòmics de l’energia elèctrica que no consumeixin. Què haurà de pagar l’autoconsumidor? Els autoconsumidors pagaran els costos del sistema elèctric. Això comprèn l’amortització del dèficit elèctric acumulat, les despeses extres de la producció i distribució d’energia a les Illes Balears i les Canàries i els incentius a les energies renovables. També estaran obligats a abonar el denominat “pagament per capacitat”, que garanteix el funcionament de les centrals tèrmiques en el cas que no es pugui aconseguir l’energia solar o eòlica. El titular d’Indústria ha dit que l’autoconsumidor “ha de pagar aquestes despeses com qualsevol altre consumidor ja que el sistema ha d’abonar d’alguna manera aquest cost”. Per altra banda, Soria ha apuntat que tothom que autoconsumeixi no pagarà ni l’import de l’energia, ni l’IVA d’aquesta, ni tampoc els peatges derivats de l’electricitat com el transport i la distribució sempre i quan la instal·lació generadora d’energia no estigui “enganxada a la xarxa”.

Summary: El govern espanyol regula les condicions per a l’autoconsum elèctric


La diputada dels Verds alemanys Katja Dörner ha demanat per escrit a la cancellera Angela Merkel sobre què opina dels presos polítics catalans. La primera pregunta diu: ‘Com avalua el govern federal la qüestió de drets humans dels presos catalans que fa mesos que són en presó preventiva? Els drets humans dels presos seran garantits sota la llei internacional?’ A més, li ha demanat ‘quines conclusions treu el govern alemany de la petició d’Amnistia Internacional que els presos catalans que són en presó preventiva de fa mesos hagin de ser alliberats immediatament, car no hi ha justificació per a la detenció i l’acusació de rebel·lió és infundada.’ ‘Com hi pensa actuar el govern alemany?’, hi afegeix. El govern alemany hi ha respost de manera diplomàtica, sense comprometre la relació amb l’executiu espanyol. A la primera pregunta, ha respost que ‘com a membre de la Unió Europea, Espanya té el respecte de l’estat de dret i els principis democràtics. Espanya és un estat de dret on s’apliquen els drets fonamentals acordats en la Unió Europea. El govern espanyol reconeix expressament aquests valors comuns europeus.’ Diuen que és per això que ‘en aquest context, el govern federal assumeix que els presos catalans detinguts a Espanya seran sota l’estat de dret i els seus drets fonamentals garantits internacionalment, respectats’. La resposta de la segona pregunta diu que ‘el govern federal considera que la qüestió catalana és un afer intern espanyol, que s’ha de resoldre políticament d’acord amb l’actual constitució espanyola i els principis democràtics’. ‘Com ja hem dit’, afegeixen, ‘Espanya, com a membre de la Unió Europea, s’ha compromès a respectar l’estat de dret i els principis democràtics. En aquest context, el govern federal alemany no té opinió en la qüestió sobre la justificació de de l’empresonament.’ I acaba: ‘Aquestes decisions són responsabilitat de la judicatura espanyola.’

Summary: El partit Verd alemany força el govern de Merkel a respondre sobre els presos polítics catalans


L’advocat de Carles Puigdemont i candidat de JxCat al congrés espanyol per Girona, Jaume Alonso-Cuevillas, ha afirmat que Catalunya serà una república abans que el Tribunal Europeu de Drets Humans (TEDH), a Estrasburg, es pronunciï sobre el judici als dirigents sobiranistes al Tribunal Suprem espanyol. En una entrevista d’Europa Press amb motiu de la publicació del seu llibre 1 judici (polític) i 100 preguntes (Símbol Editors), ha afirmat: ‘Abans no tinguem la sentència d’Estrasburg ja serem una república’. Calcula que aquest veredicte arribarà d’aquí a cinc i vuit anys. L’advocat preveu que després de la sentència del Suprem les defenses presentaran un recurs d’empara al Tribunal Constitucional espanyol i, una vegada esgotada la via interna, recorreran al TEDH. Així i tot, avisa: ‘Estrasburg, si ens va bé com esperem, serà una solució puntual per als presos, que està molt bé. Però no ens donarà la república.’ Per a Cuevillas, que dilluns presentarà el llibre en un acte amb el president Quim Torra en el Teatre Poliorama de Barcelona, la condemna és decidida, perquè una majoria dels membres de la sala ja van formar part de la sala d’admissions de la querella de la Fiscalia, però assegura que encara no han acordat per a quants anys. ‘Crec que ens quedarem a la meitat de les peticions inicials de les acusacions, perquè volen una sentència per unanimitat per a evitar vots particulars i hi ha dos o tres magistrats que no ho veuen tan clar. En el moment de trobar l’acord hauran de rebaixar plantejaments.’ A més, creu que els haurien d’absoldre, d’acord amb una anàlisi purament jurídica. De fet, respecte del relat dels fets de la Fiscalia en l’escrit d’acusació, que abasta del 2012 al 2017, ha ironitzat: ‘No hi ha suficient Viagra en tot el mercat per a mantenir un aixecament cinc anys, és impossible’, per la qual cosa, als seus ulls, no hi ha delicte de rebel·lió. L’advocat creu que els condemnaran per un delicte de conspiració per a la rebel·lió perquè, ‘com que no hi ha hagut violència diran que hi havia un pla per a un aixecament’, i ha afegit que han de mantenir la condemna per malversació amb vista a una eventual reactivació d’una euroordre contra Puigdemont. Ha vaticinat que les euroordres es reactivaran quan hi hagi sentència del Tribunal Suprem espanyol i ha confiat que no prosperin. Cuevillas diu que els acusats enduren represàlies: ‘És un càstig vestit de procés judicial: El mateix estat espanyol el 2005 va despenalitzar el delicte de convocatòria de referèndum il·legal.’ Considera que el tribunal no és imparcial i que el judici no és més que un tràmit perquè la llei obliga a fer un judici abans de dictar una sentència i, per tant, no se’l poden estalviar. Així i tot, ha considerat que és el més important de la història d’Espanya i un dels més importants d’Europa. A més, ha dit que serà estudiat en les facultats de dret durant dècades. Sobre la presència de Vox com a acusació popular, ha admès que els dóna una plataforma i ha indicat que el tribunal podria haver valorat de suspendre les sessions perquè no interferissin en la campanya electoral. ‘No té sentit que un tribunal de set, dels quals dos formen part de la Junta Electoral que prohibeix, no ja el groc i els llaços, sinó la paraula ‘democràcia’, permetin que Vox continuï actuant. Que ordenin de suspendre el judici’, ha dit. Així mateix, ha considerat que ‘amb la llei de partits a la mà els podrien il·legalitzar perfectament’, encara que tot depèn de l’aplicació que hom en vulgui fer.

Summary: Jaume Alonso-Cuevillas pronostica que Catalunya serà independent abans de la sentència del TEDH


La vice-presidenta del Consell, Mònica Oltra, ha assegurat avui que no sap exactament quan el govern valencià aprovarà l’ajust de despesa sobre el qual ha debatut en les últimes setmanes. I ha postergat aquesta decisió al moment en què la proposta ‘siga madura’ i sempre amb consens. La vice-presidenta ha assegurat que el pla d’ajust que haurà d’escometre el govern valencià no suposarà ‘anar cap endarrere’, sinó que ‘potser’ el que suposa és no avançar tot el que es preveu. I ha remarcat que s’està anant ‘pas a pas.’ Segons ha indicat, ‘contenció de la despesa no és reduir el creixement que s’ha tingut ja’ sinó que potser es preveia arribar a 7 i s’arribarà a 6 o 6,5. En l’habitual conferència de premsa posterior al ple del Consell, Oltra ha ‘recordat’ que l’executiu valencià és ‘de coalició’, caracteritzat per saber ‘escoltar, dialogar i trobar punts d’equilibri, també en aquesta qüestió, motivada per la falta de govern a Espanya i la falta de lliurament de crèdits per 730 milions d’euros.’ ‘Davant un problema el diagnòstic del qual compartim, hi ha diferents mirades sobre com abordar-lo. Una d’elles és reivindicar davant del govern d’Espanya que garanteixi la suficiència financera de les comunitats, que en definitiva és garantir el dret dels ciutadans, i que transfereixi el més aviat possible aquests 730 milions’, ha afegit. Oltra també ha precisat que la major part dels ingressos previstos en els pressupostos autonòmics vénen de les transferències de l’estat espanyol. I, en el cas de la recaptació dels impostos cedits, ha indicat que el País Valencià és el segon que més ha recaptat en patrimoni i ha fet ‘els deures’ amb una reforma fiscal progressiva. ‘No com altres comunitats, que demanen a l’estat mentre munten paradisos fiscals i ens fan dúmping a la resta’, ha advertit. En qualsevol cas, la vice-presidenta ha precisat: ‘les retallades era el que es feia abans.’ L’actual govern, ha defensat, ‘ha revertit totes les retallades del PP’ i ara el que s’ha de fer és ‘contenir la despesa, que no és minvar-la.’ Sobre la suficiència de l’ajust de la despesa prevista per la Conselleria d’Hisenda, Oltra ha reclamat paciència, almenys fins a veure si la reunió que el president Ximo Puig té previst mantenir dimarts que ve amb la ministra espanyola d’Hisenda, María Jesús Montero, fructifica o fins i tot ‘arriba un superabonament de 500 milions d’euros per maltractament financer’, ha ironitzat Oltra. Taxa turística Oltra, ha assegurat en ser preguntada per la possible implantació d’una taxa turística que el govern ‘no tira la tovallola amb res’, encara que ha admès que es tracta d’un debat “de les Corts més que de l’executiu valencià. Ha apuntat que ‘hi ha postures favorables i desfavorables, per això hi ha un debat, i tot té un procés de maduració. Estem en aquest procés, és una possibilitat sobre la taula per a augmentar els ingressos de les institucions públiques, però necessita un consens important per a portar-la a terme’, ha conclòs.

Summary: El Consell ajorna les retallades fins que la proposta ‘siga madura’


L’ex-president de la Generalitat Artur Mas i els diputats de JxSí al parlament, Marta Pascal i David Bonvehí, s’han reunit a la seu de l’extinta CDC per tancar els últims serrells de la candidatura a la direcció del Partit Demòcrata Català (PDC). Fonts consultades per Europa Press han explicat que la reunió s’ha fet hores abans que es tanqui el termini de presentació de candidatures a la presidència, la direcció executiva –integrada per 12 membres–, la presidència del consell nacional i el defensor dels associats. Després de la reunió, Pascal i Bonvehí han acudit al parlament, on hi ha ple, per acabar d’ultimar els detalls d’una candidatura que es va anunciar ahir poc després que el president del grup de JxSí al parlament, Jordi Turull, renunciés a aspirar a ser coordinador general. De fet, a Pascal i Bonvehí se’ls ha vist a la cambra parlant amb el diputat i batlle de la Seu d’Urgell, Albert Batalla, i amb el diputat i batlle de Valls, Albert Batet, dos noms que no podran incorporar-se a la candidatura pel règim d’incompatibilitats aprovat al congrés fundacional del cap de setmana. En paral·lel, altres fonts han explicat a Europa Press que el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, s’ha reunit amb Neus Munté, consellera de Presidència i candidata a vice-presidenta del Partit Demòcrata, i Jordi Turull. D’altra banda, la presidenta de la Diputació de Barcelona, Mercè Conesa, ha presentat la seva candidatura a presidir el consell nacional, i Reagrupament ha anunciat que presentava candidatura a la direcció executiva del partit. Nova Convergència, la plataforma de Germà Gordó, té previst reunir-se una hora abans que acabi el termini per decidir si presenta batalla per optar a la direcció executiva del partit.

Summary: Mas, Pascal i Bonvehí es reuneixen per tancar els serrells de la candidatura al Partit Demòcrata


«Em dic Lolita Bosch, escric, faig periodisme, investigació i activisme per la pau, m’agrada viure la vida com la visc, i sóc mare. Tinc 45 anys. Però mai, fins ara, no m’havia atrevit a dir públicament que dels 14 als 17 anys vaig ser víctima del bullying. O hauria de dir que jo, també, dels 14 als 17 anys, vaig ser víctima del bullying.» D’aquesta manera tan contundent comença la nova novel·la de Lolita Bosch (Barcelona, 1970), La ràbia (Amsterdam Editorial), en què parla del bullying a partir del fet d’haver-ne estat víctima quan era adolescent. I en parla també havent sabut els abusos de què són objecte avui molts adolescents que l’escriptora ha anat a trobar, per parlar-hi i compartir-hi el dolor i la ràbia que les víctimes d’aquests abusos han de suportar, sovint en silenci. I per mirar d’ajudar-los. Perquè, ara que ha trobat el coratge d’escriure sobre l’assetjament escolar, també espera que la novel·la contribueixi a fer visible aquest problema, que avui és un tabú social encara, tot i que les xifres que l’escriptora dóna són escruixidores: un adolescent de cada quatre n’és víctima i, ara com ara, aquests nois i noies no tenen mecanismes de protecció. Són objecte d’agressions que socialment es minimitzen, que les escoles tapen, que poden començar a casa. I que no tenen uns patrons, constata Lolita Bosch. Tothom és exposat a ser víctima de bullying. Lolita Bosch ens té acostumats a les novel·les de caràcter autobiogràfic. No és pas el primer llibre en què conrea l’autobiografia literària. Ja ho va fer a Qui vam ser (Empúries, 2006) i La família del meu pare (Empúries, 2008), per exemple. Comencem per aquí. —Segurament tinc molta curiositat per mi. No és que m’interessi jo, sinó els processos que he viscut, que van més enllà de mi, que són processos extrapolables i que poden compartir moltes més persones. En el cas del bullying és encara més evident això: arran de posar-me a escriure el llibre, n’he conegut tants de casos! I els de la meva generació eren durs, però ara són pitjors perquè pateixen el ciberbullying. —Al llibre narreu algunes atrocitats… —Ho són. —I quan penses que aquests adolescents que les cometen després creixeran i es faran adults… És difícil d’entendre que després no repeteixin aquests models, dins la família, a la feina. —Quan ets adolescent no saps què fer del teu cos i per això ataques el cos de l’altre. Però en el bullying l’atac sempre és en grup i d’una manera sistemàtica. Aquesta violència després, en l’edat adulta, desapareix. Si més no, en una part. I, contràriament a allò que s’ha dit, les víctimes no reproduïm els atacs, més aviat al contrari. Dels adolescents que han fet bullying, n’hi ha que se senten culpables, però n’hi ha que no, o consideren que no n’hi havia per a tant o no se’n recorden. És increïble. I la societat diu que és un joc de mainada. No! Per això deixo ben clar que per a mi el bullying és una responsabilitat social, no dels pares ni de les escoles ni dels nens. —Hi ha un gran silenci social sobre l’assetjament escolar. —Això també va passar durant dècades amb les víctimes de la violència de gènere o amb la xenofòbia. Però en aquests dos casos la problemàtica es va fer visible i la gent s’hi va solidaritzar i se la va prendre seriosament, i avui és malvist i greu i socialment s’hi ha començat a posar remei. Però això amb el bullying no passa encara. I també hauria de passar. —Així, no en feu especialment responsables les escoles i els mestres? Com és possible que no el detectin? Com és possible que, si el detecten, el minimitzin o el tapin? —No, el problema és social, no específic d’un col·lectiu només. Els mestres ja es fan càrrec de moltes coses, però hi ha coses que s’escapen del seu control, perquè passen en allò que se’n diu off shore, que és la rodalia del centre educatiu on els alumnes es continuen comportant com a alumnes. Vull dir que no només depèn dels mestres i els centres educatius. La Generalitat té un protocol d’actuació, però és un protocol que comença quan es detecta un cas de bullying. Però això serveix de poc si no hi ha una feina de sensibilització a les escoles contra el bullying. Perquè sovint no es detecta i també hi ha mestres que no tenen aquesta capacitat d’empatitzar-hi. Amb molta sort, un nen que és objecte de bullying ho dirà als pares (sovint els nens callen, per no ser acusats de bocamolls o per por) i els pares ho diran a l’escola. Però hi ha molt poques escoles que sàpiguen com actuar. La majoria d’escoles no actuen i la majoria de nens no ho diuen. —Aleshores? —Mira, patir bullying no és ni tan sols una raó prioritària per a poder canviar de centre educatiu. Sovint t’has d’empadronar en un altre poble per poder canviar de centre. I no totes les famílies poden fer-ho. —Per què creieu que socialment encara no s’actua contra l’assetjament escolar? —Cada societat tolera un grau de violència. Ara mateix, hi ha molts nens que estan acollonits perquè no els passi res abans de dinar. Però en el bullying no s’actua ni es prenen mesures si no hi ha una situació extrema. Avui, desgraciadament, no és un tema públic si l’adolescent no se suïcida. —Al llibre expliqueu la dificultat que vau tenir per a escriure sobre aquest fet, com a víctima que en sou. Quin procés vau seguir? —El dia que vaig decidir d’escriure la novel·la va ser el dia que vaig rebre un correu d’un dels qui em van fer la vida impossible a l’institut, convidant-me a un sopar d’antics alumnes, per ‘recordar els vells temps’. Quan li vaig recordar algunes coses que m’havien fet i li vaig dir que no volia tornar a veure ningú de la classe per res del món, em va respondre incrèdul, dient que s’havia quedat de pedra. No recordava res!, tenia una inconsciència total sobre allò que m’havia fet. I a partir d’aquí vaig començar a escriure i vaig començar a organitzar uns grups amb víctimes per demanar-los: ‘Com estàs? Què necessites?’ Ningú no els pregunta això. I el fet és que aquests adolescents no acaben de ser ciutadans de ple dret, perquè no voten. I això és important! I ara, a molts d’aquests nens els diagnostiquen ‘anorèxia emocional’, perquè diuen que no pensen en positiu d’ells mateixos. Però això és responsabilitzar les víctimes! Amb aquest diagnòstic, en el fons els diuen ‘és culpa teva’. I no. La societat tendeix a responsabilitzar les víctimes, perquè així l’estat no se n’ha de fer càrrec. —El bullying deixa una seqüela de traça gruixuda? —És una seqüela per a tota la vida. I jo sento que m’he salvat! I vaig pensar: ‘Si dir-me Lolita Bosch i ser escriptora serveix de res, doncs ho faig a favor d’ells, a favor de les víctimes del bullying. Perquè les xifres són brutals: un 16% dels alumnes menors d’edat de tot el món han patit i pateixen bullying de manera extrema. Un 12,1% són víctimes del cyberbullying més cruel. Es calcula que un 22,4% de nois del món fan servir el mòbil per fer mal als altres. I un 13,4% de les noies, també. 1 alumne de cada 3 ha participat en el bullying d’alguna manera: bé com a víctima, bé com a torturador. —I dieu que no hi ha patrons entre les víctimes de l’assetjament escolar? —No. Ser víctima del bullying és ser sistemàticament atacat per un grup de persones, que sempre agredeixen els alumnes d’un en un. Per això la primera pregunta que tota víctima del bullying es fa a si mateixa: ‘Per què a mi?’ L’única cosa que uneix les víctimes és la ràbia. I la segona pregunta: ‘Com puc sortir d’aquí?’ Els agressors busquen les febleses de les víctimes. La meva era la nostàlgia horrorosa que sentia pel poble que havia deixat quan la meva família es va traslladar a viure en un altre indret. No hi ha un motiu comú entre les víctimes. —Permeteu-me que hi insisteixi: no hi ha polítiques desenvolupades contra el bullying al nostre país? —No. El bullying no és una prioritat política avui, tot i que un adolescent de cada quatre en sigui víctima. I això és com dir que ho permetem. Pensa que quan entro en contacte amb adolescents que pateixen bullying, no sé on adreçar-los. No els puc donar cap recurs. Els dic tres coses: primer, digues-ho als pares; segon, digues-ho a l’escola; tercer, canvia de centre. Però és tan difícil de canviar de centre que, si no els és possible, què poden fer aquestes víctimes? No conec cap escola que hagi posat fi a un cas de bullying. El vídeo més vist de la història de YouTube és un cas de bullying. Fa deu anys que treballo en programes contra la violència a Mèxic, donant recursos a les víctimes. Doncs, per a les víctimes de bullying, no en tinc, de recursos. Les víctimes de bullying són ciutadans sense drets, la societat no els protegeix. I jo vull viure en una societat que doni eines tant a les víctimes com als qui fan bullying perquè deixin de fer-ne. Perquè algú s’ha de fer càrrec dels violents, també. —Podem parlar de novel·la, en el cas de La ràbia? Sembla que hi insistiu. —Per què ho és. Aquesta realitat s’ha de novel·lar perquè s’entengui més. Jo explico què vaig patir, però en una situació fictícia. El context és novel·lat. —I dieu que és una novel·la que us ha costat d’escriure. —Molt. La ràbia va guanyar el premi Roc Boronat que atorga l’ONCE i, el dia que vaig pujar a recollir el premi vaig pensar que em posaria a plorar. Perquè no m’hauria pensat mai que aquell dolor, aquelles situacions tan ofensives que havia viscut es convertirien en una cosa bona. Ja ho veus, la literatura ho cura tot. —Per què us hi vau presentar, al premi Roc Boronat? —Jo no em presento a premis pactats. Aquest és un premi net. I m’agrada la figura de Roc Boronat: a banda que va tenir una vinculació amb Mèxic, m’agrada el seu llegat. Perquè, tot i no ser cec, va fundar i presidir l’Associació de Cecs de Catalunya el 1934 i va permetre de dignificar els invidents, que fins llavors acabaven al carrer demanant almoina. I també conec la feina extraordinària que fa l’ONCE avui. I així com Roc Boronat va tornar la dignitat als cecs, també penso que s’ha de tornar la dignitat a les víctimes del bullying. Perquè en el meu cas ningú no va fer res. No som una societat tan civilitzada com ens pensem. —Tal com sou, una dona compromesa i combativa, sembla que per a vós comenci una etapa nova, de compromís amb la lluita contra l’assetjament escolar, que el llibre n’és el punt de partida. —Sí, espero que les escoles em cridin per parlar de bullying. Vull que el llibre serveixi a la gent que és víctima de bullying avui. La pregunta ara és: en què puc ajudar? Perquè sé què és llevar-se cada dia i tenir por d’anar a escola.

Summary: Lolita Bosch: ‘Sé què és llevar-se cada dia i tenir por d’anar a escola’


El secretari d’Estat dels Estats Units d’Amèrica, Mike Pompeo, i el del Tresor, Steven Munchin, han comparegut aquesta tarda per a explicar l’abast concret de les sancions que ja va anunciar el president Donald Trump com a resposta a l’atac iranià contra bases militars nord-americanes que es produí el proppassat dimecres. Els EUA imposen multes milionàries contra vuit alts càrrecs del govern iranià i contra empreses i fortunes del sector de la banca, el petroli, el transport marítim, la construcció, la mineria, el tèxtil i la fabricació a la potència persa. Pompeo ha informat que també s’hi exposarà qualsevol que hi faci negocis. Les sancions se sumen a les més de mil que el govern de Trump ja havia imposat a ciutadans, empreses i organitzacions de la potència persa a fi de danyar-ne l’economia i aconseguir que Teheran canviés el rumb de la seva política nuclear. Sobre l’avió ucraïnes que es va estavellar el mateix dia dels atacs poc després d’enlairar-se de l’Aeroport Internacional Imam Khomeini de Teheran, Pompeo ha declarat: ‘Creiem que és probable que l’avió fos abatut per un míssil iranià. Esperarem que la investigació ho esbrini abans de prendre una decisió’ que ‘de ben segur, serà l’adequada’. I ha informat que ha mantingut converses amb els governs del Canadà i Ucraïna sobre l’assumpte. El govern iranià ha insistit, per contra, que no hi ha cap prova que el sinistre de l’avió tingués lloc per culpa de cap míssil. Avui, diversos mitjans internacionals han difós un vídeo on es pot veure com un objecte indefinit impacta contra l’avió minuts abans que aquest s’incendiï i caigui. Qüestionat per la premsa arran de l’assassinat de Qassem Soleimani, Pompeo ha assegurat que el general planificava una sèrie d’atacs ‘a gran escala contra els interessos dels EUA, incloent-hi ambaixades’, i que no saben ‘exactament quin dia s’haurien executat, però eren atacs imminents’.

Summary: Els EUA consideren ‘probable’ que l’avió ucraïnès fos abatut per un míssil de l’Iran


L’ex-president de la Generalitat Artur Mas ha defensat el procés participatiu del 9 de novembre de 2014 pel qual serà jutjat demà, juntament amb les ex-conselleres Irene Rigau i Joana Ortega: ‘Vam fer allò que havíem de fer, ho tornaríem a fer i entrarem al tribunal amb la cara ben alta’. En una conferència de premsa en el Museu d’Història de Barcelona al costat d’Ortega i Rigau, Mas ha assegurat que no havien de ‘demanar perdó per res’ ja que van complir amb una demanda majoritària de la societat catalana: votar sobre el futur polític de Catalunya. ‘Molta gent es va mobilitzar a fons perquè Catalunya pogués expressar lliurement la seva opinió, i des del govern ho vam canalitzar’, ha assegurat acompanyat de diversos consellers de l’actual executiu català, del portaveu del PDECat al congrés i també investigat pel 9-N, Francesc Homs, i de membres del partit. Mas ha dit que, davant la demanda d’una votació, va defensar el procés participatiu en el qual van votar més de dos milions de persones que ‘van donar una lliçó de democràcia i sentit de futur davant Catalunya, el conjunt d’Espanya i tothom’. No obstant això, ha lamentat que en haver-ho dut a terme malgrat els advertiments de l’edstat i malgrat el canvi de format de consulta a procés participatiu s’hagi pretès aplicar un càstig exemplar als seus promotors: ‘Xoquem contra un estat intolerant, de tarannà poc democràtic, d”ordeno i mano’, que no tolera la discrepància’, ha valorat, i ha recordat que es va reivindicar a si mateix com a responsable màxim del 9-N.

Summary: Mas: ‘Entrarem al tribunal amb la cara ben alta’


El portaveu dels Verds/ALE en assumptes econòmics i financers, l’eurodiputat Sven Giegold, assegura que Luis de Guindos és un candidat ‘molt dolent’ per ocupar la vicepresidència del BCE. Segons explica en declaracions a l’ACN, la designació de l’espanyol per part dels seus homòlegs europeus ‘posa en perill la independència’ de l’entitat bancària perquè és el ministre de l’Eurogrup que més temps fa que hi és. ‘Normalment la política monetària hauria de ser independent i ara tenim un moviment directe de l’Eurogrup a una de les posicions més altes del BCE’, critica. Els Verds proposaran en l’audiència que la comissió d’Afers Econòmics celebra avui amb De Guindos que s’emeti un dictamen negatiu. ‘Espero que molts membres del parlament, o la majoria, diguin que no hi ha suport per part de l’Eurocambra a aquesta decisió’, explica Giegold. El diputat alemany lamenta també la ‘infrarepresentació’ de les dones en l’àmbit de les finances i assegura que ‘ja és hora’ que el BCE tingui una dona en una posició d’aquest tipus. ‘El Parlament Europeu ja va dir que Lane era millor candidat, tot i que hauríem apreciat també una candidata’, conclou. De Guindos va ser proposat formalment pels seus homòlegs europeus com a vicepresident del BCE la setmana passada, després que l’altre candidat per ocupar la posició, el governador del Banc d’Irlanda Philip Lane, retirés la seva candidatura. La decisió va topar-se amb recels de la majoria dels grups de l’Eurocambra, que havien considerat a Lane com el candidat més convincent després que tant ell com el ministre espanyol compareguessin davant de la comissió d’Afers Econòmics el 14 de febrer. Amb tot, sigui quina sigui l’opinió final del Parlament Europeu, que haurà de votar-ho en ple al març, l’aprovació definitiva de la designació de De Guindos com a vicepresident del BCE recaurà, en última instància, en els caps d’estat i de govern de la UE. Sobre aquest punt, l’eurodiputat Sven Giegold lamenta que la cambra no tingui plens drets de decisió: ‘El Parlament Europeu no és un grup reduït prenent decisions a porta tancada, com l’Eurogrup, sinó que es tracta de membres escollits pels ciutadans’.

Summary: Els verds europeus consideren De Guindos un candidat ‘molt dolent’ per a la vice-presidència del BCE


La diplomàcia espanyola continua fent de les seves per boicotar totes les actuacions a l’exterior relacionades amb Catalunya o l’independentisme. Francisco Pascual de la Parte, cònsol general d’Espanya a Munic, va participar ahir en l’acte ‘Catalunya i Espanya: el camí a seguir’, organitzat per la Universitat d’Augsburg, tot i que no formava part del programa. El motiu? Entre els ponents hi havia Josep Costa, vice-president del parlament. En declaracions a VilaWeb, ha criticat presència del cònsol, ja que era un acte acadèmic i no pas un míting polític. ‘L’organització no era especialment favorable a la independència. Hi participaven un professor i un jurista per evitar qualsevol biaix. Era un acte acadèmic, però el cònsol… diguem que ha fet les gestions necessàries, com fa sempre la diplomàcia espanyola, per autoconvidar-se’, ha explicat. Costa ha assegurat que el cònsol va dedicar tota la intervenció a criticar l’independentisme i les accions dels governs de Carles Puigdemont i Quim Torra. A més a més, el vice-president destaca les males maneres del diplomàtic, que l’interpel·lava directament i l’assenyalava amb el dit. Davant de la manca d’autocrítica, un dels assistents va preguntar a De la Parte què ha fet malament Espanya perquè l’independentisme ocupi ara la centralitat política a Catalunya. El cònsol va respondre comparant la situació de Catalunya amb la d’Alemanya a principi dels anys 30. En aquest sentit, va dir que en un context de crisi la gent és vulnerable a les manipulacions i això explica l’auge del nazisme i l’independentisme. ‘Les cares de la gent eren de sorpresa i de perplexitat. No es creien el que estaven escoltant’, diu Costa. Jugada mestra del cònsol espanyol a Munich, autoconvidat a un acte acadèmic sobre Catalunya a Augsburg. El “diplomàtic” compara l’independentisme amb el nazisme davant la sorpresa de tothom. Un centenar llarg de professors i estudiants ja entenen perquè volem la independència. pic.twitter.com/boYzhH022q — Josep Costa🎗 (@josepcosta) June 6, 2019 El vice-president del parlament va tornar a intervenir per retreure-li al cònsol algunes afirmacions, com ara que assegurés que el govern de Puigdemont havia malversat fons públics per a fer l’1-O. Costa li va dir que les seves paraules suposaven una vulneració de la directiva europea sobre la presumpció d’innocència. Finalment va cloure la seva intervenció amb una pregunta a l’audiència: ‘Voldríeu formar part d’un país que fa servir els seus servidors públics per ofendre-us d’aquesta manera en públic?’ Acabat l’acte, el vice-president explica que el cònsol es va acomiadar de manera cordial assegurant que era la seva feina rebatre les accions de l’independentisme. ‘Em va donar records pel president Puigdemont i em va dir que no era res personal, que feia la seva feina’, afegeix. De la Parte, un cònsol reincident El cònsol no és desconegut per l’independentisme. El setembre passat va intentar rebentar un acte sobre Catalunya a la capital de Baviera en el qual participava el president Carles Puigdemont. De la Parte va dedicar bona part de la seva intervenció a menystenir l’independentisme i a assegurar que les escoles catalanes adoctrinen. El cònsol d’Espanya a Munic recitant el reguitzell de falsedats habituals que porta escrites de Madrid directament. Per cert diu que estima Catalunya i els seus amics viuen a Catalunya. Per això ens enviaven els ‘Aporellos’ pic.twitter.com/9WvRmFRjV7 — Josep Lluís Alay 🎗 (@josepalay) September 26, 2018

Summary: El cònsol espanyol a Munic intenta rebentar una conferència de Josep Costa a Augsburg autoconvidant-s’hi


La Policia Local de València ha imposat en la primera setmana de sancions a conductors de patinets elèctrics un total de tres-cents noranta-dos multes, la majoria per circular sense casc i una sola per conduir de forma temerària. Així ho ha indicat avui el regidor de Seguretat Ciutadana de l’Ajuntament de València, Aaron Cano, qui ha reiterat que no hi ha un greu problema. L’import mitjà de la sanció és de seixanta a cent euros. Cano s’ha pronunciat d’aquesta manera en la conferència de premsa que ha ofert per a fer balanç de la primera setmana d’imposició de sancions, un període que es va iniciar dilluns passat després de tres mesos d’informació als usuaris d’aquest tipus de vehicles per a donar a conèixer les normes que han de complir. De les tres-centes noranta-dues multes que ha posat la Policia Local entre el 23 i el 29 de setembre, tots dos inclosos, dos-cents seixanta-tres (67%) han estat per circular sense casc; quaranta-quatre (11%) per usar auriculars mentre es condueix i cinquanta-cinc (14%), per circular per zones prohibides, mentre que la resta obeeix a sancions molt lleus.

Summary: València multa quatre-cents conductors de patinets elèctrics en una setmana


El govern del Kurdistan ha dit aquest dijous que està disposat a dialogar amb les autoritats iraquianes sobre l’estatus dels aeroports kurds, els controls fronterers i els bancs, després de les restriccions imposades per Bagdad pel referèndum d’independència del 25 de setembre. Irac va declarar il·legal el referèndum i ha imposat restriccions per tractar d’aïllar el govern kurd, com ara la prohibició de vols internacionals amb sortida o destinació al Kurdistan. A més, va reclamar al govern kurd que cedeixi el control dels llocs fronterers i va deixar de vendre dòlars als banc kurds. ‘Per impedir un càstig col·lectiu, traslladadem de nou al primer ministre, Haider a l’Abadi, que estem preparats per a qualsevol forma de diàleg i negociació d’acord amb la constitució iraquiana’, ha assegurat el Kurdistan. Dimecres, els kurds van acusar les forces i els milicians iraquians d’estar preparant una ‘important ofensiva’ a la regió de Kirkuk i prop de Mossul, al nord de l’Irac. Un portaveu de les forces armades iraquianes va negar que s’estigués preparant una ofensiva i va assegurar que les tropes es disposaven per atacar els milicians d’Estat Islàmic en una zona propera a la frontera amb Síria. Aquest dimecres, el Consell Suprem Judicial de l’Iraq va emetre ordres d’arrest contra el president de la Comissió Electoral del referèndum i dos dels seus assessors per ‘incomplir una resolució judicial en vigor’ que prohibia el referèndum.

Summary: El govern kurd proposa a l’Irac de dialogar sobre els aeroports, els bancs i les fronteres