Dimarts passat, 24 de setembre, era el Dia Internacional contra el Canvi Climàtic. És un dels grans xous reivindicatius contemporanis, tan inútils com àmpliament coberts per mitjans de tota mena i ideologia. La nova estrella és una joveneta sueca, Greta Thunberg, que pretén alçar-se en la imatge mundial de la lluita contra una de les emergències més greus del planeta. Mentre els mitjans de propaganda occidentals divulguen els discursets de la noieta i la seva militància antiavions, les multinacionals energètiques i extractores continuen arrasant, destruint i explotant molts indrets desprotegits del planeta amb impunitat total. A l’amenaça devastadora de les petrolieres europees i americanes, com ara Shell o Texaco, s’hi afegeixen, sobretot a l’Àfrica, les companyies mineres i petrolieres xineses, discretes, silencioses, i encara més incontrolades en el respecte del medi ambient i la vida humana. Ja veurem, amb els anys, els efectes de l’eficàcia de la noia sueca i els seus acòlits. Probablement, passarà fugaçment per la història, com Marisol, Joselito o Shirley Temple. O com el seu predecessor Al Gore, el d’Una veritat incòmoda, el gran profeta verd, desaparegut dels nostres escenaris i pantalles després d’haver aconseguit el Premi Nobel de la Pau. La lluita del Delta del Níger, del pacifisme a la violència L’any 2010 vaig recórrer el Delta del Níger, al sud de Nigèria, un dels indrets més devastats per la indústria petroliera, especialment per la companyia anglo-neerlandesa Shell. Ho vaig explicar en una sèrie d’articles i un llibre. Al sud de Nigèria, hi conflueixen moltes de les grans qüestions candents del planeta: seguretat energètica i humana, atemptat ecològic i dels drets humans, escalfament mundial, corrupció política, lluita armada, massacres militars, activisme polític i activitat mafiosa, justícia internacional i la fabricació de consens asfixiant dels mitjans de comunicació, el manufacturing consent de Noam Chomsky. El delta del Níger és un dels terrenys de joc o, més ben dit, un dels camps de batalla on la humanitat ha de cercar solucions de futur. Ho fa? Em sembla que no. Aquests darrers anys les notícies que me n’arriben no són gaire esperançadores. A més, gran part del mal ja s’ha fet. I pot ser irreparable o bé ha modificat substanciosament l’equilibri entre l’home i la natura, la vida i la mort, en aquell racó de l’Àfrica. Reunió amb activistes de la Oboburu Community (fotografia: Xavier Montanyà).Kentebe Ebiaridor d'Environmental Rights Action (fotografia: Xavier Montanyà).El Comrade Che Ibegwura, activits pioner, a casa seva, Port Harcourt (fotografia: Xavier Montanyà). Durant el meu viatge vaig tractar amb activistes pacífics, militants de la lluita armada, pagesos, pescadors i víctimes de la repressió de l’estat i les petrolieres, amb la seva important estructura de seguretat privada que, en alguns llocs, incloïa armes de guerra. Aquelles setmanes em vaig fer una idea prou clara de la devastació ecològica i humana que s’hi havia produït, a causa de tota una maquinària de destrucció i violència extractiva molt ben travada. En tornar, vaig escriure: ‘Per a la majoria dels habitants d’aquests països, tenir petroli és una maledicció. Els seus estats, d’una manera o d’una altra, esdevenen estats rendistes, petroestats que viuen dels beneficis de l’or negre que alimenten exclusivament els comptes corrents i els dipòsits que tenen les elits dirigents en paradisos fiscals. L’estat esdevé una estructura fantasmal per a justificar les transaccions amb l’exterior. Davant la comunitat internacional, alimenta el miratge que hi ha control, ordre i interlocutors. Però en realitat el contracte social s’ha trencat; l’estat no treballa pels drets i el benestar dels ciutadans, sinó per apuntalar l’estructura necessària per a l’activitat comercial i industrial de les grans multinacionals del petroli i les seves empreses subsidiàries. La corrupció és l’oli que lubrica els engranatges d’aquests estats que, cada dia que passa, depenen més de la repressió, la censura i el cinisme necessaris per a perseverar en les seves activitats delictives d’alta volada.’ ‘Per què s’ha silenciat la tragèdia del Delta del Níger durant cinc dècades?’, em preguntava jo aleshores: ‘Potser caldria tenir en compte, per exemple, que l’any 2007, el 40% del petroli que importava els Estats Units i el 25% que importa Espanya en prové. L’estat espanyol és el segon client de Nigèria en el comerç petrolier, després dels Estats Units. Però les empreses espanyoles encara no hi fan una inversió directa, encara que Repsol i Gas Natural han signat un acord amb el Govern nigerià per a la futura construcció d’una planta liquadora de gas natural. L’any 2006, Nigèria era un dels principals receptors del fons d’ajuda espanyola al desenvolupament. És interessant de constatar que, molt sovint, com més important és el país proveïdor, més ajuda humanitària rep, i menys informació tenim de tot allò que hi passa.’ Destrosses de la violència a Rumuekpe. Fotografia: Xavier Montanyà En fi, que la gravetat del canvi climàtic o, diguem-ho clar, l’avanç a marxa accelerada cap a la destrucció del planeta, té unes causes que vénen de molt lluny: de l’imperialisme, del colonialisme, de l’explotació capitalista mundial. Un funcionament polític, econòmic i industrial mundial impertorbable i, a hores d’ara, ja, de funcionament gairebé autònom, independent, immune als bons desitjos dels activistes burgesos del món occidental. El capitalisme mundial és implacable. La seva carrera d’aquests darrers dos segles ha deixat un rastre impressionant de mort, explotació obrera i destrucció arreu del món, especialment als països del tercer món. Les intervencions de les Gretes i els AlGores són pura ‘performance’ político-mediàtica per a entretenir el personal, omplir de bestieses les xarxes socials i fer de tub d’escapament de la mala consciència burgesa blanca, per poder continuar consumint i enriquint-nos tranquil·lament, com hem fet sempre. M’estimo més el mestratge, el treball constant d’intel·lectuals com ara el professor Joan Martínez Alier, catedràtic d’Economia i d’Història Econòmica de la Universitat Autònoma de Barcelona, escrivia jo aleshores, que un dia em va dir: ‘Ara cal que aparegui un Albert Gore del Sud, un dirigent de l’ecologisme popular com Ken Saro-Wiwa o Chico Mendes. No n’hi ha prou d’indignar-se amb les injustícies climàtiques, la desaparició de les glaceres dels Andes, la lenta pujada del nivell del mar que perjudicarà Guayaquil. No n’hi ha prou de reclamar el deute ecològic del Nord. Tanmateix, Al Gore té una virtut: cita un oceanògraf que es deia Roger Revelle, un científic destacat en la història intel·lectual del canvi climàtic, un problema que es coneix ja del 1895. Com s’ha aconseguit amagar políticament fins al 1985, any en què es va fundar el Panell Internacional del Canvi Climàtic? Fa noranta anys que surt als llibres de text, en anglès i en alemany, i no en articles esotèrics en revistes estranyes escrites en llengües incomprensibles. La pregunta és: per què s’ha silenciat?’ Tom Ateke, dirigent del grup armat Niger Delta Vigilante. Fotografia: Xavier Montanyà Estic absolutament d’acord amb Joan Martínez Alier. Ara caldria un bany de realitat més autèntic que el que ens proporciona l’ecologisme del capitalisme mediàtic. Caldria recordar, explicar i homenatjar la feina, les idees i les lluites de persones que van ser assassinades, precisament, perquè van esdevenir dirigents populars ecologistes, defensors dels drets de la terra i dels pobles desprotegits. Aquests sí que han fet escola. Ells eren la veritable amenaça del sistema. Per això els van assassinar: el brasiler Chico Mendes, l’hondurenya Berta Cáceres i l’ogoni Ken Saro-Wiwa, entre més, l’home que va despertar la consciència dels pobles del Delta del Níger contra els abusos de la Shell i per això va ser executat, amb vuit companys més, el 10 de novembre de 1995, en temps del dictador Sani Abacha. Després d’una detenció i un procés sense garanties, en la proposició del qual podia haver tingut molt a veure la voluntat de la multinacional petroliera. Poc o res ha canviat als seus països després d’aquells crims. Només cal observar què passa ara a l’Amazones. Allò que sí que s’ha de preservar és l’exemple d’aquells activistes, el seu mestratge i la influència que han tingut en les generacions més joves, perquè només ells, des dels seus pobles, amenaçats fan una feina útil i constant contra l’espoli i la destrucció del planeta. Ells ho viuen en directe, ho pateixen i lluiten. Ho constaten cada dia i s’hi juguen la pell pel futur dels seus pobles i de les seves terres, rius i mars. Sortidor de gas en torxa arran de terra a Rumuekpe. Fotografia: Xavier Montanyà La Shell, una empresa criminal L’any 2017, després d’una llarga investigació exhaustiva, Amnistia Internacional demanava a Nigèria, el Regne Unit i els Països Baixos que investiguessin la Shell per la implicació en nombrosos delictes comesos per les forces armades nigerianes a Ogoniland els anys noranta. AI ho explicava en l’informe ‘Una empresa criminal? La implicació de Shell en les violacions de drets humans a Nigèria als 1990‘. Audrey Gaughran, directora d’afers mundials d’Amnistia Internacional, en presentar l’informe, declarà: ‘Les proves que hem analitzat mostren que la Shell va animar reiteradament les forces armades nigerianes a fer front a les protestes de la comunitat, tot sabent els horrors en què tal actuació derivaria: homicidis il·legítims, violacions, tortures i incendis de pobles (…) Enmig d’aquesta repressió brutal, la Shell fins i tot va donar suport material, inclòs transport, i si més no una vegada va pagar a un governador militar, per haver perpetrat violacions de drets humans. És indignant que mai no hagi hagut de respondre d’això.’ Velles instal·lacions del primer pou de petroli d’Ogoniland. Fotografia: Xavier Montanyà Ken Saro-Wiwa, l’home que va vèncer la Shell ‘Viure un dia a Nigèria és morir-se moltes vegades en un dia’, solia dir l’escriptor i activista ogoni Ken Saro-Wiwa. Ell i els seu camarades del Mosop (Moviment per la Supervivència del Poble Ogoni, en anglès), a còpia de protestes pacífiques multitudinàries i pressions a les institucions internacionals, als anys noranta van aconseguir d’expulsar la Shell de la seva terra. Allò va ser el primer moviment de masses nigerià conegut internacionalment. Gràcies a aquests activistes el món va saber que existien els ogonis, una minoria ètnica nigeriana que havia estat capaç d’articular una nova forma d’agitació política internacional. I amb un resultat reeixit. Pòster dels ‘Ogoni Nine’, executats el 1995. Fotografia: Xavier Montanyà Els ogonis són un poble petit, d’un milió de persones. No podien emprar la violència perquè la dictadura militar de Sani Abacha els hauria anihilats tots sense contemplacions. Van posar en pràctica un activisme polític pacífic multitudinari fins que el 1993, amb el suport de la justícia internacional, van aconseguir d’aturar les activitats de la Shell i expulsar-la d’Ogoniland. Aquella mena de lluita i aquella victòria van descol·locar la companyia i la dictadura militar nigeriana. La resposta va ser la de sempre: reprimir i matar. Es va impedir que la premsa internacional hi accedís. Es calcula que va haver-hi uns dos mil morts i que milers de persones en van fugir. El 1995, Ken Saro-Wiwa i vuit líders ogonis més van ser detinguts, acusats falsament d’assassinat i executats, després d’haver-los sotmès a una farsa judicial. Poden matar el missatger, però no poden matar el missatge Un dels meus contactes a Port Harcourt, al cor del Delta del Níger, és Celestine Akpobari, aleshores responsable de programes d’energia i mineria a Social Action, coordinador del Fòrum de Solidaritat Ogoni i membre del comitè executiu del Moviment contra la Corrupció a Nigèria. Setmanes després de la meva estada, Celestine i dos companys seus van ser detinguts il·legalment i apallissats per la policia de Port Harcourt. Això passava dos dies abans que Celestine prengués l’avió per començar una ronda de conferències per Europa, convidat per Amnistia Internacional. Ell s’havia conscienciat de petit gràcies a Ken Saro-Wiwa i el dia del seu assassinat es va conjurar, com molts més joves ogonis, ijaws i ikwerres, a lluitar pels seus drets i els de la seva terra. Celestine AkpoBari. Social Action, Port Harcourt. Fotografia: Xavier Montanyà Així recordava ell el procés i l’execució del seu dirigent: ‘Fou sentenciat a mort el 21 d’octubre de 1995. Li van donar trenta dies per a apel·lar. Els advocats i la comunitat internacional es preparaven per a l’apel·lació. Però el van matar al cap de deu dies. El tenien empresonat a la caserna militar. Un matí van anar a trobar-lo i li van dir que era l’hora d’anar a la presó civil. Ken va saber que alguna cosa anava malament. El volien matar abans de la reunió de la Commonwealth perquè ja no poguessin fer-hi res. Va saber que l’hora havia arribat. Quan li van dir que agafés les seves coses va dir que no. Només va agafar la pipa i la cartera. Es va treure el rellotge perquè el donessin al seu pare.’ ‘Quan el van dur a l’altra presó, hi havia una presència inusual d’agents de seguretat i de gossos. L’hi van fer entrar. Van dir que li havien de trobar una cel·la. Però quan va ser a dins, el director li va llegir els càrrecs i la sentència. També hi havia un capellà. Van provar de penjar-lo, però la primera vegada no es va morir. Ell va sortir i va dir als altres detinguts: ‘És la forca!’ Tots es van posar a cridar. Encara va dir: ‘Poden matar el missatger, però no poden matar el missatge. El missatge continuarà viu…’ Van ser uns dies quiets, calmats, a Ogoniland. Ningú no sortia de casa. Va ser així molt de temps. Ningú mai no havia pensat que Ken podia ser assassinat.’ Emmanuel Mpeba, director de comunicació del Mosop. Fotografia: Xavier Montanyà Com que el govern va rebutjar la via de protesta no violenta i va disparar contra els joves desarmats, van aparèixer diversos grups armats contra les petrolieres i l’estat. ‘Vigilantes’, se’n deien. El principal era llavors el MEND (Moviment per l’Emancipació del Delta del Níger, en anglès). La situació ara és tensa, després de molts anys de violència extrema i repressió. La injustícia persisteix. Els esdeveniments durant els gairebé vint-i-cinc anys després de l’assassinat de Ken Saro-Wiwa i els seus vuit camarades fan que les darreres paraules que ell va pronunciar davant el tribunal que el condemnà hagin esdevingut profètiques: Paraules de Ken Saro-Wiwa al tribunal. Fotografia: Xavier Montanyà «L’agenda ha estat establerta en aquest judici. El fet que les formes pacífiques que he defensat i propiciat prevalguin depenen de què decideixi l’opressor, dels senyals que s’enviïn al públic en espera. En la meva innocència dels càrrecs als quals aquí m’encaro, des de la meva absoluta convicció, apel·lo al poble ogoni, als pobles del Delta del Níger, i a les ètnies oprimides minoritàries de Nigèria perquè s’aixequin ara mateix i lluitin sense por i pacíficament en favor dels seus drets. La història és al seu costat. Déu és al seu costat». La lluita del Delta del Níger continua. Hi ha moltes consciències joves lluitant a tot l’Àfrica. Com al Brasil o a Llatino-amèrica i Centre-amèrica. Lluites invisibles, lluites marginals. No actuen davant les càmeres quan toca un dia commemoratiu ni fan una performance davant les institucions internacionals i els youtubers. Amb el seu compromís ferm i arrelat ideològicament en els patiments de l’explotació del passat i del present, ells sí que lluiten i lluitaran fins al final per salvar la seva terra, els seus rius, i els seus mars.

Summary: Ken Saro-Wiwa, dirigent i màrtir de la lluita ecològica al tercer món


El primer ministre britànic, David Cameron, ha sorprès els mitjans de comunicació amb una cantarella després d’haver anunciat que deixava el càrrec. Cameron ha comparegut davant de la seva residència, a Downing Street, per explicar que presentaria la dimissió formal a la reina Elisabet II. Ha fet un discurs molt curt, a continuació ha tornat entrar a la seva residència i en aquest punt ha començat a cantar alegrement. Cameron ja va anunciar que dimitiria després del Brexit. La compareixença, l’ha feta després de saber que Theresa May seria la nova primera ministra. David Cameron: "Thank you very much……………………doo, doo, doo, doo. Right…Good." (The End) pic.twitter.com/Z1zHgSlkLf — Daniel Sandford (@BBCDanielS) July 11, 2016

Summary: VÍDEO: La cantarella de Cameron després d’anunciar que deixa el càrrec


La negociació entre el PP i Ciutadans per a donar suport a la investidura de Mariano Rajoy, que es votarà la setmana vinent, ha posat de manifest la capacitat camaleònica del partit d’Albert Rivera d’adaptar el discurs i les exigències a les circumstàncies. I ha permès de comprovar com aquesta mà dura amb la corrupció en favor d’una regeneració democràtica que no s’ha cansat de defensar Albert Rivera no és pas tan ferma quan arriba l’hora de la veritat; i en canvi s’ha acabat veient, per enèsima vegada, com els uns i els altres s’entenen de meravella quan es tracta d’atacar l’ensenyament en català, mirant d’imposar al Principat de Catalunya allò que Bauzá va aplicar a les Illes, el trilingüisme. El primer malabarisme discursiu d’Albert Rivera va ser poc abans i poc després de la campanya electoral, quan va dir primer que no pactaria amb el PP perquè Rajoy fos president i després va negar que hi hagués cap vet al president espanyol en funcions. I durant la negociació recent amb el PP per a la investidura justament de Mariano Rajoy, Ciutadans ha abaixat el llistó d’exigència sobre la necessitat de combatre la corrupció i, en conseqüència, ha apartat tots aquells càrrecs públics. Als punts que Ciutadans va posar damunt la taula per a negociar hi havia l’exigència que els càrrecs encausats per corrupció haurien de deixar la seva responsabilitat. Però què entenem per corrupció? Segons la definició que han fet tots dos partits (el PP té una llista llarguíssima de càrrecs encausats a diferents administracions i institucions públiques), tan sols hi entrarien els casos que tenen a veure amb un enriquiment personal o amb un finançament irregular del partit. Però en quedarien fora els qui són encausats per prevaricació, negociacions prohibides a funcionaris i casos de tràfic d’influències, de malversació de diner públic i de suborn. Amb aquest barem, quedaria fora d’aquesta classificació ben peculiar de casos de corrupció i de casos que no en són l’ex-batlle de Paterna Lorenzo Agustí, que fa poc fou condemnat a set anys d’inhabilitació per prevaricació. No solament això, sinó que tots els ex-regidors i assessors del grup municipal del PP de València no es veuria afectat, perquè els investiguen per emblanquiment de capital. A Ciutadans es queixaven ahir que el PP no s’avenia a incloure les seves exigències en el document de negociació. Però no han tingut pas cap prevenció a l’hora d’enfocar una de les qüestions que per a ells és cabdal: la de combatre la immersió lingüística en català. I tampoc no han trobat que hi hagin posat cap però. L’exigència de Ciutadans és que s’apliqui el trilingüisme a l’escola, a les comunitats amb llengua cooficial. És una pràctica que va engegar el PP de Bauzá a les Illes per posar fi a la immersió del català i arraconar l’ús de la llengua a l’ensenyament. A la negociació han arribat a demanar que s’exigís el compliment de les sentències judicials que hi havia hagut a Catalunya contra la immersió. Sobre aquesta qüestió, Oriol Junqueras recordava avui que la competència en educació era de la Generalitat i ha subratllat que la immersió lingüística ja era trilingüe, perquè permetia d’adquirir els coneixements en llengua catalana, castellana i anglesa. I ahir la consellera Meritxell Ruiz va expressar la preocupació perquè es poguessin arribar a enviar inspectors per vetllar pel compliment de les sentències. Perquè el vice-secretari general de Ciutadans, José Manuel Villegas, va declarar que proposarien que s’establissin ‘tots els mecanismes’ per a fer-les complir, per exemple ‘l’alta inspecció de l’estat espanyol’. ‘Enviaran inspectors estatals a controlar la llengua que utilitzen els nostres docents, com fa 50 anys?’, es demanava Ruiz. ‘És greu, i imprudent’ També n’ha parlat la secretària de política lingüística de les Illes, Marta Fuxà, en declaracions a VilaWeb: ‘Veig aquesta proposta amb preocupació, molta preocupació, perquè s’ha demostrat que la immersió lingüística, en el cas de Catalunya i també aquí a les Illes, ha estat fonamental i ha tingut efectes positius inqüestionables. Totes les xifres i estudis ho demostren. De fet, crec que és la garantia per a cohesionar una societat que té un impacte migratori tan gran.’ I afegeix: ‘Fer-ho d’una altra manera implica discriminar la població que no té accés al català perquè al seu entorn es parla una altra llengua. Així els marginem. Si volem que la gent d’aquí i d’allà se senti ciutadana de ple dret, com els qui han nascut aquí, la immersió lingüística és la millor manera per a garantir-ho. Posar en perill o qüestionar-ho em sembla molt greu i molt imprudent.’

Summary: Ciutadans flaqueja amb el PP i la corrupció i es fa el valent contra la immersió


Uns seixanta blocaires i subscriptors de VilaWeb s’han trobat aquest cap de setmana a Otos (La Vall d’Albaida) en una nova edició de la trobada que reuneix habitualment els autors de blocs de VilaWeb. Els assistents a la trobada van ser rebut pel batlle de la població ahir divendres a l’ajuntament on va començar amb una xerrada debat amb el director de VilaWeb, Vicent Partal. Posteriorment els assistents a la trobada es van desplaçar a Ca Les Senyoretes on va tenir lloc un sopar col·lectiu, al remat del qual van actuar Miquel Gil i Pep Gimeno Botifarra, que van fer un repàs exhaustiu de la música popular al País Valencià. La trobada continua avui dissabte amb una sessió de treball i una visita a la ruta dels rellotges de sol d’Otos. Un moment del sopar col·lectiu a Ca Les Senyoretes Un moment de l’actuació de Miquel Gil i Pep GImeno Botifarra

Summary: Blocaires i subscriptors de VilaWeb es troben a Otos


El Xè Festival Circ de les Cultures s’instal·la aquest cap de setmana a Esporles, a la serra de Tramuntana mallorquina. Companyies de circ, d’arts escèniques, de música i dansa de les Illes i de tot el món es trobaran avui, demà i demà passat en els diversos escenaris de la vila. El teatre gestual, el circ, la màgia i els espectacles de carrer són algunes de les disciplines que s’hi podran veure. La programació s’inaugura aquest horabaixa amb el pregó, a càrrec de la companyia Niño Fili, i hi haurà tres actuacions fins a quarts de nou. Hi destaca la representació de Maletak, dels bascs Kepa Junkera i Sorginak. Però el dia fort és demà. Entre la programació de demà, que comença a les onze del matí, hi podem trobar un espectacle de màgia còmica del català Miki Amangus, documentaris i xerrades de sensibilització sobre els refugiats i un xou argentí de clown, improvisació i malabars. A la tarda serà el torn dels artistes locals: hi actuaran les companyies Taxi de los Sueños, Sherman Wiki amb Caixa de Sorpreses, Ombra Teatre, La Madre i La Lio Parda. Al vespre, s’hi sentirà la música del grup de flamenc Lola Karakola i de Jonny B. Bad, que presentarà un nou disc. El dia es clourà amb una sessió de disc-jòqueis a l’Escenari Fira Festival a tocar de la mitjanit. Diumenge, a més a més de les actuacions, es podrà degustar una paella vegetariana a l’hora de dinar, ben acompanyada pel concert de la cantant Ana Martí. A la tarda hi haurà un xou sorpresa i una altra actuació, la de Tempo Circ. El festival s’acabarà a les vuit del vespre amb un acomiadament a l’Escenari exterior. Durant tot el cap de setmana es podrà visitar l’exposició ‘El paso de los sin nombre‘, del fotògraf Xavié Ferré. Les imatges retraten la complicada vida dels refugiats a la frontera entre Turquia i Síria, i l’exposició ofereix un recorregut interactiu. Tant avui com demà, el fotògraf participarà a primera hora de la tarda en una taula rodona en què podran intervenir els visitants.

Summary: Circ, teatre i música a la serra de Tramuntana


La UNESCO ha declarat avui les Falles de València Patrimoni Cultural Immaterial de la Humanitat en el comitè intergovernamental que es reuneix a Adís Abeba (Etiòpia). La candidatura no només es focalitza en València ciutat, sinó que inclou totes les poblacions que planten monuments fallers. Els punts que s’han valorat són la continuïtat d’oficis tradicionals lligats a la festa, com la dels artistes fallers o el treball de la indumentària tradicional amb la seda, la pirotècnia, la música popular, la literatura fallera, la sàtira i el teixit associatiu, que assegura la seva transmissió intergeneracional. Les Falles, abans de ser escollides, han esquivat algunes al·legacions sobre els problemes mediambientals per la combustió dels monuments, els sorolls i alteracions per a la població. La Junta Central Fallera ha convocat a les set de la tarda a tot el col·lectiu faller per fer una plantada a les Torres de Serrans. El monument ha estat dissenyat per Juanjo García i es cremarà al capvespre de diumenge. Al nostre país, les festes declarades Patrimoni Immaterial de la Humanitat són el Misteri d’Elx, la Patum de Berga, els castells, el Cant de la Sibil·la, les festes de la Mare de Déu de la Salut d’Algemesí, les falles del Pirineu, a més del Tribunal de les Aigües i de la dieta mediterrània.

Summary: Les Falles de València declarades Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO


La vice-presidenta del Consell i dirigent de Compromís, Mónica Oltra, ha instat avui el president de la Generalitat de Catalunya, Carles Puigdemont, a renunciar al referèndum del primer d’octubre. Alguns dirigents de Compromís han retret a Oltra el seu posicionament. El director de gabinet de la conselleria d’Educació, Vicent Martínez, ha dit que havia passat vergonya. Ara mateix estic passant vergonya — Vicent Martinez (@vicentmartinez) September 22, 2017 El diputat de Compromís Josep Nadal ha dit que el referèndum era de la gent i que ni Puigdemont ni Junqueras podien renunciar-hi. El #Referèndum és de la gent. Ni @KRLS, ni @junqueras tenen cap capacitat de maniobra per a renunciar a ell en una negociació #DeRes — Josep Nadal (@JRNadal) September 22, 2017 Oltra ha demanat un diàleg entre el govern espanyol i la Generalitat de Catalunya i, ha assegurat que, per fer-lo, cal que ambdues parts renunciessin als apriorismes. Quan li han tornat a preguntar directament si demanava a Puigdemont que renunciés al referèndum, ha afegit: ‘que renunciï a fer el referèndum de l’1 d’octubre, sí, clar’. ‘Tot el món ha de fer dos passos enrere en Catalunya i asseure’s a parlar’, ha explicat. Ara bé, ha criticat que el govern espanyol no hagués oferit cap resposta política i ha advertit que el Consell no acceptaria cap proposta que inclogués una millora del finançament català sense que també s’abordés l”infrafinançament’ del País Valencià. ‘Qualsevol solució ha d’incloure la resta de territoris. Cap solució en cap territori a costa dels valencians. això que li quedi clar a tot el món’, ha afegit. ‘Ja es veu vindre. Ací s’arregla això, que normalment es fa amb diners, i va i resulta que els valencians tornem a passar la mà per la paret. Doncs no. Esta volta no’, ha sentenciat.

Summary: Dirigents de Compromís critiquen Oltra per haver-li demanat a Puigdemont que renunciés a l’1-O


L’Alex Nicolaev té vint-i-quatre anys i el desembre l’Audiència espanyola el va condemnar a una multa de 4.800 euros i a dos anys i un dia de presó. Per què, el dia extra? Perquè quan la pena supera els dos anys no es pot canviar per una multa i s’ha d’entrar tant sí com no a una cel·la. Com ja comença a ser tristament habitual, la jutgessa ha considerat que el contingut d’unes cançons que ha escrit sota el nom artístic d’Elgio constitueixen un delicte d’enaltiment del terrorisme. Un nou Valtònyc o Hasél. Però la diferència és que aquesta vegada no va ser un i prou, sinó que l’Audiència va condemnar dotze rapers de cop. Diferents cançons, mateixa pena. D’una volada, envia a la presó dotze dels tretze membres del col·lectiu musical La Insurgencia que viuen a l’estat espanyol (el qui fa tretze és menor d’edat i el seu procés judicial va a banda). VilaWeb ha parlat amb Elgio perquè ens expliqui qui és i com ha viscut aquest procés judicial que li ha canviat la vida. —Alex Nicolaev. D’on ve el cognom? —El cognom és rus, vaig néixer a Moldàvia. Vaig venir aquí amb sis anys i he viscut gairebé tota la vida a Sabadell. —A què us dediqueu? —Tot just he acabat la carrera d’enginyeria mecànica. Fins ara treballava en una empresa vinculada a la universitat però, és clar, un cop acabada la carrera no podia continuar-hi. Ara busco feina com a enginyer. —Com està el cas ara per ara? —Ens van condemnar el desembre, però encara no és ferm. Hem fet un escrit d’apel·lació contra la sentència a una altra sala de l’Audiència, que ara el revisa. Un cop en sapiguem la resposta, que segurament serà condemnatòria, haurem de fer el recurs al Tribunal Suprem. A partir de llavors, la sentència serà ferma i es podrà executar la pena. —Parleu en plural perquè van condemnar tots els integrants de l’estat espanyol de La Insurgencia, però què és ben bé aquest col·lectiu musical? —Com dieu, és un col·lectiu musical que va néixer arran d’una proposta d’unes persones de Vigo, a Galícia, per a agrupar artistes de tot l’estat espanyol i fins i tot de Llatinoamèrica per fer cançons reivindicatives i amb caràcter polític. Ens van condemnar a dotze persones d’aquest col·lectiu, només les de l’estat espanyol. Ara ja no formo part de La Insurgencia, però en aquell moment hi era, i per això m’han condemnat a dos anys i un dia de presó, 4.800 euros de multa i vuit anys d’inhabilitació, que ha estat igual per a tots els membres. —És un col·lectiu musical, però no un grup que actua junt? —Ens organitzàvem per les xarxes socials. Ens unia el contingut de les cançons i ens repartíem les tasques que comportava gestionar el col·lectiu. A causa de la distància entre els uns i els altres, no fèiem cançons conjuntes, sinó que cadascú feia les seves cançons i les penjava a un canal de YouTube que teníem. —Van condemnar-vos en bloc a dotze cantants, però per cançons diferents en què no tots dèieu les mateixes coses. —Ens van condemnar a tots com si haguéssim fet la mateixa cançó. Compartíem la mateixa línia política, però cadascú feia les cançons que volia amb les lletres que volia, evidentment eren diferents. No tothom feia sempre les mateixes cançons, no totes eren de caràcter polític. La fiscalia agafa petits retalls de les nostres cançons en què parlem de lluita i mobilització política i entén que tots enaltim el terrorisme i mereixem la mateixa condemna. Per exemple, jo potser tinc deu cançons parlant de lluita i n’hi ha un altre que té mitja cançó, però ens condemnen amb la mateixa pena. —Com argumentaven que us condemnessin amb la mateixa pena per fets diferents? —No es dignaven ni a argumentar-ho. Tot el que deien és que formàvem part del mateix col·lectiu i que aquest col·lectiu es dedicava a ‘enaltir el terrorisme’, com ells diuen, de manera que totes les persones que en formàvem part mereixíem la mateixa condemna, independentment de què hagués escrit cadascú. Això és així tot i que als documents de la fiscalia hi ha apartats dedicats a cada persona i que al judici ens van fer declarar un per un. —Continueu fent cançons? —Abans de tot aquest merder amb l’Audiència ja en feia poques. Cada cert temps trec alguna cançó i vaig fent. I després de la sentència i amb tot el procés judicial, la meva activitat ha estat la mateixa o potser més. Fa poc, vaig penjar un nou videoclip, que es diu ‘Riesgo abstracto’, amb la mateixa línia política i reivindicant el meu dret d’expressar-me. No callarem, és una barbaritat que ens condemnin per unes cançons. —Com ha rebut la família i l’entorn el procés judicial? —Vinc d’un entorn militant de l’esquerra independentista i des del primer moment m’han fet costat. Es va crear un grup de suport a Sabadell i moltes persones han estat fent un munt de feina per a organitzar actes i concerts per a difondre el cas i fer una mica de calés. Pel que fa a la meva família, és cert que en un primer moment van tenir por i un cert rebuig. Amb el temps, això ha desaparegut i també han donat ple suport a la campanya i a les meves idees, tot i no compartir-les. —Com va ser el judici a l’Audiència espanyola? —Vam percebre una actitud de menyspreu, no volien escoltar els nostres arguments. En el moment que el nostre advocat exposava la defensa, la jutgessa, Ángela Murillo, semblava que s’adormia. Badallava i tancava els ulls. No m’estranya que els consellers diguessin que la seva jutgessa no els feia cas. Són judicis polítics on persegueixen les nostres idees, és una farsa. Ens porten allà sabent que ens condemnaran i que ens volen portar a la presó. La nostra defensa i les declaracions que puguem fer els són absolutament igual. —Valtònyc és a l’exili, Hasél va dir que arribat el moment ell entraria a presó. Hi heu pensat? —Evidentment, hi penses, hi ha moltes possibilitats. No n’acostumo a parlar perquè fins que no t’hi trobes no té sentit fer-ho. Quan sigui el moment, al costat dels companys i les companyes del grup de suport i la família, prendré una decisió. Però vaja, amb una condemna de dos anys i amb tota la lluita que es va fent, crec que la millor opció és plantar cara des d’aquí. —L’exili de Valtònyc ha atret l’atenció internacional als casos de repressió a cantants. Heu notat cap canvi? —El canvi mediàtic va començar abans del seu exili. Molts mitjans internacionals com Aljazeera, The Washington Post o The New York Times, s’han fet ressò del que ens passa a l’estat espanyol. Evidentment que en Valtònyc ho internacionalitza encara més, però encara no hi ha hagut el canvi que necessitem, que és l’absolució; tampoc amb el govern de Sánchez. Al final, crec que el canvi no vindrà d’allà sinó de la mateixa gent, quan s’adoni de les coses que passen, tant pel que fa als presos polítics catalans com els rapers, i comenci a mobilitzar-se. —Us ha arribat el suport d’altres punts de l’estat? —Sí, però no amb el mateix grau de solidaritat i combativitat. Catalunya és un cas excepcional, hi ha moltíssima més gent organitzada. Però a l’estat espanyol també hi ha molta lluita, el cap de setmana passat vam ser a Cadis i Sevilla fent xerrades i concerts. —A banda del grup de suport a Elgio que van fer a Sabadell, heu participat en la plataforma No Callarem i en la campanya ‘Demà pots ser tu’ d’Òmnium Cultural i altres entitats, com Irídia o FundiPau. Com us ajuden les campanyes de solidaritat? —Sobretot amb la visibilització i la difusió del cas. A en Valtònyc i en Pablo Hasél no els ha costat tant de tenir suport mediàtic perquè el seu procés judicial fa més temps que dura i són persones individuals, no pas un col·lectiu com nosaltres. Per això, el suport econòmic de No Callarem i la presència mediàtica d’Òmnium, que ha fet que ens conegui molta més gent, són molt importants.

Summary: Elgio: ‘No callarem, és una barbaritat que ens condemnin per unes cançons’


Neix l’Associació Finlandesa d’Amics de Catalunya per ‘fomentar’ els drets lingüístics, culturals i democràtics de les minories i ‘promoure’n l’assoliment en el marc de la Unió Europea’. Així ho expliquen en un comunicat des de l’Associació, fundada el mes passat per promoure al país nòrdic el coneixement de la llengua, la cultura i la història de Catalunya a través de cursos, esdeveniments o activitats, com ara conferències, debats, presentacions de llibres o fins i tot tallers de cuina catalana. Les activitats s’organitzaran durant tot l’any i permetran en bona part que les persones que ho vulguin puguin participar en alguns esdeveniments a distància utilitzant eines digitals. L’associació, presidida per l’advocat Mikko Alkio i dirigida per Janne Riitakorpi, matisa en el comunicat que ‘no opina sobre qüestions polítiques com ara la qüestió de la independència de Catalunya’ i que és una associació ‘cultural’ sense ànim de lucre que es finança ‘principalment’ amb donacions i subvencions privades. L’associació també dona suport a l’establiment i consolidació de vincles comercials entre Finlàndia i Catalunya i s’ha creat un grup de treball dedicat a aquesta temàtica per decidir les properes passes d’actuació.


La magistrada de la Sala Civil i Penal del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) que instrueix la causa contra la presidenta del parlament, Carme Forcadell, i els membres de la Mesa Lluís Corominas, Anna Simó i Ramon Barrufet ha demanat a la cambra i al Tribunal Constitucional espanyol (TC) documentació per incorporar-la a la causa contra ells per haver permès la votació del referèndum unilateral. Entre la documentació sol·licitada, la magistrada demana al parlament que li faci arribar la notificació o comunicació rebuda del TC de la interlocutòria del 6 d’octubre del 2016, en què s’instava la fiscalia a obrir la via penal contra Forcadell i s’anul·lava la resolució que ratificava les conclusions de la Comissió d’Estudi del Procés Constituent, amb concreció de ‘dia, hora i minut’ de recepció, i via de comunicació. Un cop el TSJC ha rebutjat els recursos presentats per Forcadell, Corominas, Simó i Barrufet, la sala civil i penal continua amb la instrucció de la causa contra ells arran de dues querelles de la fiscalia, la primera només contra la presidenta de la cambra i la segona estesa a altres tres membres de la Mesa, pels delictes de prevaricació i desobediència. En una providència, la magistrada instructora demana al parlament que en un termini de set dies li faci arribar les resolucions adoptades en el parlament amb posterioritat a la interlocutòria del Constitucional del 19 de juliol del 2016, en què advertia la Mesa que havia d’impedir qualsevol iniciativa que impulsés el procés constituent. En concret, demana la resolució del 17 de juliol que va ratificar les conclusions de la Comissió d’Estudi del Procés Constituent, i la resolució sobre el referèndum unilateral del 6 d’octubre del 2017 que es va aprovar dins del debat de política general. A més, també reclama a la cambra les actes del ple del 6 d’octubre i de les reunions de la Mesa i de la Junta de Portaveus dels dies 5 i 6 d’octubre. El tribunal també ha sol·licitat les propostes que van presentar els grups parlamentaris de Junts pel Sí (JxSí) i la CUP. Finalment, demana al Tribunal Constitucional una còpia de les notificacions i requeriments fets als membres del Parlament de la interlocutòria del 19 de juliol.

Summary: TSJC requereix documentació al parlament i el TC per la causa en contra de Forcadell i part de la mesa


Joan Porras, més conegut per Joan Bonanit, és el jove manresà que cada vespre diu ‘bona nit’ als presos polítics a l’exterior de la presó dels Lledoners. El primer d’octubre de 2017 era a l’institut Pius Font i Quer de Manresa i explica que els Mossos d’Esquadra van requisar-los les urnes, però sense cap dany humà ni material. Precisament això va explicar fa tres mesos en la seva declaració com a testimoni al Tribunal Suprem espanyol en el judici contra el procés, a proposta de l’advocat Jordi Pina. Allà va detallar com va viure el Primer d’Octubre, a més d’haver deixat ben clar que, per ell, el referèndum va ser ‘la festa de la democràcia’ i que al banc dels acusats haurien d’asseure’s milions de catalans. Parlem amb ell de la manera com va viure aquesta declaració, sobre el moment polític i les mobilitzacions als Lledoners, de les quals és un dels protagonistes. A la presó de Lledoners amb el @Joan_BonaNit i el poble fidel donant bona nit als #presospolítics.Podeu sentir la veu d'ells plena de força.La pell de gallina!Us volem lliures! pic.twitter.com/A6P6OFlCKX — Rai López Calvet (@RaiLopezCalvet) July 20, 2019 —Per què decidiu d’anar a votar a l’institut Pius Font i Quer l’1-O? —Volia formar part d’un moment tan important pel país perquè sempre que s’han fet mobilitzacions hi he estat. Volia participar d’aquesta jornada, que crec que recordarem sempre. —Quin era l’ambient aquell dia? —Recordo un ambient festiu. De fet, quan vaig declarar al Tribunal Suprem vaig dir a l’advocada de l’estat, Rosa María Seoane, que per mi l’1 d’octubre va ser la festa de la democràcia. Vam passar-hi la nit amb la família, els amics, els veïns… Va ser un dia de celebració en què vam parlar, tocar la guitarra, cantar, menjar… Però d’una altra banda també va haver-hi patiment i tensió. Vam passar por en veure imatges de col·legis a prop de Manresa on la Guàrdia Civil va anar a pegar els votants. Vam veure aquestes imatges amb pena i ràbia… —De fet, en la declaració al judici vau explicar que hi va haver un moment de molta por: quan vau pensar que els agents que arribaven eren de la policia espanyola. —Sí. Vam veure que arribaven uns furgons de policia, però només vam veure la franja superior blava. Per això ens vam pensar que era la policia nacional. Llavors vam recollir unes cadires que teníem al pati i que havíem posat perquè la gent gran s’assegués mentre feia cua. Les vam recollir totes perquè ningú no prengués mal. Vam dur els nens petits i la gent gran a una altra banda del col·legi perquè no veiessin com pegaven els familiars i vam seure tots a terra. Llavors vam veure que els qui baixaven dels furgons eren mossos d’Esquadra, que van fer un cordó policíac a la porta i no hi van deixar entrar ningú, però sí sortir-ne. Després van entrar i es van endur les urnes. —Com recordeu els dies posteriors? —Ho vaig viure amb orgull per allò que havíem fet a tots els col·legis. També orgull pel 3 d’octubre, una aturada de país amb tantíssima gent al carrer. Però també ho vaig viure amb ràbia per les imatges que havíem vist, per què havia passat als altres col·legis i per la repressió que l’estat espanyol va exercir sobre nosaltres. —Com és que vau declarar al judici contra el procés? —Vaig anar-hi a declarar com a testimoni de Jordi Sànchez. M’ho van proposar i no en vaig dubtar perquè volia ajudar amb què pogués, com havia fet fins a aquell moment i com continuo fent ara. A més, creia que explicar el meu testimoni podia ajudar, perquè al meu col·legi els Mossos d’Esquadra es van endur les urnes sense causar cap dany material ni pegar ningú. La revelació de Joan Bonanit al Suprem, o com els votants guanyen els fiscals —Fins llavors volíeu preservar l’anonimat. Això no us va fer dubtar o us va suggerir l’opció de declarar de manera anònima? —No vaig dubtar a declarar perquè, a més, no va ser una sortida a la llum premeditada. Simplement va passar. No m’he d’amagar de res tampoc. Ho vaig assumir amb totes les conseqüències i tota la dignitat. Sempre havia dit que, si mai havia de sortir a la llum, volia que fos amb els presos polítics al meu costat. No vaig pensar en la declaració anònima perquè crec que no m’havia d’amagar de res. Anava a declarar com a Joan Porras, no com a Joan Bonanit. Si la gent em reconeixia, ho entomaria amb orgull. Estic molt orgullós de què faig. —D’ençà que es posa cara a Joan Bonanit, us heu trobat en cap situació estranya o incòmoda? —No, em demanen fotografies!  Abans me les feia d’esquena i ara me les faig de cara. Però només m’he trobat gent molt maca i molt agraïda. Estic molt content que vinguin als Lledoners i que donin el suport que donen. —Com us vau sentir aquell dia? —El dia abans jo estava molt nerviós. No vaig ni sopar, pràcticament. El dia de la declaració, crec que vaig saber transformar els nervis en energia positiva i vaig estar força tranquil. Però allò que em va ajudar més va ser veure Jordi Cuixart somrient-me d’orella a orella quan vaig entrar a la sala, seguit del conseller Rull, el conseller Turull, el conseller Forn… Tots mirant-me i somrient-me. En seure, vaig mirar a Jordi Sànchez, que em va fer una picada d’ullet, em va donar ànims i em va somriure. Saber que estava amb ells em va donar molta força i tranquil·litat en aquell moment. I vull agrair-los-ho. En anar-me’n em vaig acomiadar i els vaig donar la mà. Crec que va ser un bon acomiadament dins la situació excepcional en què érem. —Al judici vau anar a declarar amb el llaç groc i vau dir algunes paraules en català. Això últim va ser una mena de reivindicació? —Sí, evidentment el ‘prometo’ i el ‘bon dia’ van ser-ho. També vaig dir que, si votar és un delicte, en aquest banc dels acusats hauríem d’estar milions de catalans, però la fiscal Consuelo Madrigal em va tallar perquè no li interessava què deia i no volia que continués. M’hauria agradat afegir que a nosaltres no ens fan por les urnes. Que sempre que hi hagi urnes, votarem. —Vau notar cap actitud concreta de jutges i fiscals envers vós? —Recordo poques coses perquè tot va passar molt de pressa i al final només em vaig endur algunes mirades, detalls concrets, els somriures dels presos… Per part dels jutges no recordo gaires detalls, però sí que recordo un tracte lleig de funcionaris i policia espanyola. Just abans d’entrar a la sala un policia nacional vestit de paisà em va dir: ‘Què, nerviós?’. Jo li vaig respondre que una mica, i em va dir: ‘Doncs ja veuràs quan entris…’ Quan vaig donar la mà als presos en acabar la declaració em van agafar pel braç i em van treure de molt mala manera, dient-me ‘fora, fora’. A més, fora el Suprem tenia tres amics esperant-me. Eren asseguts a un banc mirant la meva declaració amb el mòbil. En el moment que van punxar la primera imatge meva van aparèixer nou policies nacionals, els van demanar el mòbil i la documentació, els van escorcollar i els van tenir retinguts fins que no vaig sortir de declarar. Quan vaig sortir els van tornar la documentació i els van deixar marxar. Això que et tracten com si molestessis també m’ho ha comentat més gent. Funcionaris que passen davant teu i no et diuen ni ‘hola’… —Hi ha un moment de la declaració en què Madrigal incideix molt en les preguntes sobre si coneixíeu les resolucions del Tribunal Constitucional espanyol i el TSJC sobre el referèndum. Com us vau sentir? —No em vaig sentir intimidat en cap moment perquè no em penedeixo de res de què vam fer l’1-O. És més, crec que ella va adonar-se que no n’estàvem penedits i que érem plenament conscients de què fèiem quan em va demanar si, malgrat conèixer les resolucions, havia passat tota la nit al col·legi. Jo li vaig dir que sí i em va tornar a preguntar: ‘Tota la nit amb la família?’ Vaig tornar a dir que sí i va dir: ‘D’acord. No hi ha més preguntes.’ Ella mateixa va veure que potser no érem conscients de les resolucions judicials, però que sí que érem conscients de què fèiem. —I com us vau sentir durant les preguntes de Vox? —Si hagués estat per les meves ganes, hauria declarat en català i no hauria respost a Vox, pels ideals que tenen. Però havia anat a declarar per ajudar als presos polítics i explicar la veritat. Crec que la resposta que els vaig donar i com ho vaig fer va valer més que no pas el protagonisme que els hauria donat si hagués dit: ‘No vull contestar a aquesta gent perquè són com són.’ Això sí, no els vaig voler mirar en tota la declaració. Em van preguntar si era soci d’Òmnium i l’ANC i vaig respondre que sí, però que també del Barça i de la penya blaugrana. I que no passa res. —Què penseu del moment polític gairebé dos anys després de l’1-O? —Crec que s’ha de recuperar l’esperit de l’1 d’octubre, però cal que ho fem tots. Els partits polítics recuperant la unitat que tenien en aquell moment perquè es va demostrar que, quan vam anar junts, vam aconseguir allò que volíem, que era el referèndum. Les entitats, crec que també han de recuperar punts en comú entre si i actuar conjuntament per recuperar el lideratge de la societat civil. I per últim, la gent, amb la mobilització constant i pacífica, apartant les diferències entre tots i caminant junts cap a un mateix objectiu. —Quina ha de ser la reacció a la sentència? —Si la sentència és condemnatòria, és important que estiguem a l’altura de l’1 d’octubre, sigui quina sigui la condemna, perquè un dia de condemna serà igual d’injust que vint anys. No s’ha comès cap delicte; per tant, l’única sentència possible ha de ser l’absolució. Hem de mobilitzar-nos pacíficament, com hem fet sempre. Ser-hi i no fallar. Començant l’11 de setembre omplint Barcelona, com hem fet cada any, i continuant cada dia que calgui fins a aconseguir la llibertat dels presos polítics i la República. Jo, tal com ja va dir Jordi Cuixart, aposto per la desobediència civil pacífica que vam practicar l’1-O. —Vau dir fa mesos que la vostra voluntat era continuar anant cada vespre a dir ‘bona nit’ als presos fos quina fos la sentència. Ho manteniu? —Sí. El ‘bona nit’ va començar el 4 de juliol del 2018 i s’acabarà quan els presos polítics siguin lliures. Vam fer-ho 212 nits fins que van anar a Madrid i ara que han tornat continuem donant-los suport. La gent no falla. A les protestes als Lledoners s’hi afegeix cada vegada més gent nova, i considero que això és important perquè vol dir que continuem mobilitzats i a punt per quan s’hagi de tornar a sortir al carrer en massa com vam fer l’1 i el 3 d’octubre. —Teniu cap voluntari per a substituir-vos si mai no hi podeu anar? —De voluntaris no en faltaran mai perquè ve molta gent als Lledoners. Encara que sóc jo qui agafa el megàfon, el ‘bona nit’ el diem tots junts. No vull pensar què faré si un dia no hi puc anar. Toquem ferro!  Ací podeu recuperar la declaració de Joan BonaNit al Suprem espanyol:

Summary: Joan Bonanit: ‘No em vaig sentir intimidat al judici perquè no em penedeixo de l’1-O’


Després d’una arrencada forta com en una atracció de parc temàtic, la represa no ha decebut els més afeccionats a la gresca i el teatre del bo al parlament. La dramatització que han ofert els portaveus de l’oposició no ha estat al nivell del teatre del país, però han fet tant com han pogut per a presentar una veritable tragèdia grega. Els actors més destacats de la represa del ple han estat Joan Coscubiela, Albano-Dante Fachin, José María Espejo-Saavedra, Alejandro Fernández, la presidenta Forcadell i un sorprenent Germà Gordó. En cap moment no s’han perdut la tensió i la violència verbal dels diputats unionistes. Al davant, una bancalada independentista bocabadada amb l’espectacle que se’ls presentava sense haver comprat cap entrada. Qüestions de desordre Quan feia poc que s’havia reprès el ple per una reunió llarga i complicada de la junta de portaveus, el portaveu de Ciutadans Carlos Carrizosa ha demanat la paraula. Ha exigit una nova reunió de la mesa perquè el seu grup havia tornat a presentar una petició de reconsideració de la decisió d’admetre a tràmit la llei del referèndum. Forcadell no li ha deixat ni tan sols acabar la frase i ha convocat una nova reunió, aquesta vegada més breu que l’anterior. Desestimada la reconsideració, el ple ha continuat amb la votació de l’alteració de l’ordre del dia proposada per Junts pel Sí i la CUP. Com ha estat constant durant tot el ple, els portaveus dels grups contraris al referèndum han impedit d’avançar amb normalitat i s’han alçat, ara els uns ara els altres, per ‘qüestions d’ordre’. No m’estranyaria que a partir d’ara en canviessin el nom i les anomenessin ‘qüestions de desordre’. La confusió de Forcadell amb Coscubiela… Entre aquestes paraules donades, Forcadell ha confós un bel·ligerant Joan Coscubiela amb el portaveu de Ciutadans. L’ex-dirigent de CCOO s’ha preguntat en veu alta si no havia estat una confusió conscient i volguda… La pregunta en un ple com el d’avui seria si no havia estat ben encertada, la confusió de la presidenta. Entre més raons, perquè qui arrencava els aplaudiments més sonors dels diputats de Ciutadans, el PSC i el PP no eren els seus portaveus sinó el portaveu Coscubiela. Finalment, els diputats han fet una primera temptativa de votació. Entre crits de l’oposició i cops a la fusta dels escons, Forcadell ha cridat a votar i tan sols han votat a favor seixanta-vuit diputats i quatre en contra. La desaprovació s’ha fet sentir encara més entre els diputats opositors. La sorpresa es diu Germà Gordó És en aquest moment que s’ha fet el silenci a l’hemicicle perquè acabava d’alçar la mà el díscol Germà Gordó. Què devia voler dir? En quin sentit es pronunciaria? Se sumaria a la majoria? A la minoria? Es queixaria també pel procediment? ‘Jo no he pogut votar i voldria votar’, ha assenyalat Gordó, que d’ençà que va deixar Junts pel Sí seu al costat dels diputats del PP. La protesta ha convençut Forcadell que calia fer una nova votació: ‘Alguns diputats diuen que no han pogut votar. Repetim la votació.’ Ara el resultat era més normal: setanta-dos vots a favor (Gordó inclòs), seixanta vots contraris i tres abstencions. A continuació, Forcadell ha ordenat de fer la votació sobre la supressió explícita dels tràmits parlamentaris habituals. Però… Vinga a cridar ‘Quins drets se’ns neguen?! Quins tràmits seran suspesos? Quins són els drets que voteu de vulnerar?’ Els portaveus habituals de l’oposició s’han alçat i cridaven sense tenir la paraula. Els crits han sorprès els diputats de la majoria, encara esparverats per l’espectacle. La votació, tanmateix, s’ha acabat fent amb seixanta-nou vots a favor i tres vots en contra. Els crits ja no s’han aturat fins a la suspensió del ple, que s’ha acordat pocs minuts després. Ex-presidenta de l’ANC El timoner del vaixell (ara ja una barca o un bot salvavides) socialista, Miquel Iceta, ha anunciat que el seu partit presentaria un recurs d’empara al Tribunal Constitucional espanyol per la vulneració dels drets dels diputats. Tot venia del fet de no haver pogut presentar la petició d’un dictamen al Consell de Garanties Estatutàries de manera preventiva abans de l’aprovació de la llei. A continuació, Carrizosa (Ciutadans) s’ha adreçat a Forcadell anomenant-la ‘ex-presidenta de l’ANC’ i ha denunciat que es produïa un ‘abús contra la democràcia i contra els catalans’. El socialista Pedret també ha anunciat després de la intervenció de Carrizosa que havien presentat la petició de dictamen directament al Consell de Garanties. Fachin contra Coscubiela No podia passar gaire més temps sense una nova intervenció de Coscubiela. ‘Això no va només del reglament, això va de decència en la democràcia’, ha amollat. Davant dels aplaudiments insistents dels diputats de Ciutadans, del PSC i del PP, Coscubiela ha dit que no tindria mai cap problema de coincidir ‘amb qui fos en defensa de la democràcia’, cosa que ha aixecat un nou aplaudiment encara més fort que l’anterior. Mentre parlava Coscubiela, que anunciava que s’entrava en una dinàmica perillosa, Albano-Dante Fachin ha alçat la mà per demanar la paraula. El cap de files de Podem, en ple enfrontament amb Coscubiela i Rabell, no s’ha mossegat la llengua i ha retret amb contundència l’espectacle ‘lamentable’ d’aquest matí. ‘Em fa vergonya com a representant de la gent això que heu fet aquest matí’, ha dit mirant clarament els portaveus dels altres grups de l’oposició. A més, ha denunciat que el problema no podia ser de reglament i que, des de la discrepància amb Junts pel Sí i la CUP, no compartia l’estratègia d’impedir que es fessin debats i s’aprovessin les lleis amb el suport de la majoria. Els reis són els pares, també al parlament Rovira, en el seu torn, ha explicat que la situació actual era la que havien decidit els partits de l’oposició i l’estat espanyol i els seus òrgans. Uns i altres havien blocat totes les vies normals i habituals amb recursos i suspensions legals. ‘Es pensaven que dimitiríem la nostra responsabilitat i el nostre compromís?’, ha demanat Rovira. ‘Som on vostès han volgut que siguem. Utilitzarem tots els 81.3 que hi hagi al reglament perquè els ciutadans puguin votar. Si allò que hi ha en joc és el vot dels ciutadans, no dubtarem gens ni mica a fer servir qualsevol via per aconseguir-ho.’ Era en aquest moment que els diputats contraris al referèndum han fet aquella cara que fan tots els infants el dia que descobreixen que els reis són els pares. I això és el què ha passat: que s’ha demostrat que la voluntat de democràcia a través d’un referèndum no es pensa aturar davant el filibusterisme dels grups que s’hi oposen. Parlament, 6 de setembre Primera cròncia: L’americana de Ridao, el TNC, ‘ja els han detingut?’ i el portaveu Coscubiela: primer assalt al parlament Segona crònica: La confusió de Forcadell, Fachin contra Coscubiela, el factor Gordó i quan els reis són els pares Tercera crònica: La nostra Muriel, la nació més antiga d’Europa, el crit de ‘Coscu!’ i ‘Ens veurem l’1 d’octubre’


El president del Parlament, Roger Torrent, ha cridat fins a tres vegades a l’ordre la líder de Ciutadans, Lorena Roldán, que ha assenyalat Quim Torra de liderar els CDR. En el transcurs del debat de política general la política de l’oposició no ha volgut retirar les expressions utilitzades, i les ha anat repetint fins que Torrent l’ha advertit que si ho tornava a fer, li retiraria la paraula. ‘Quan els seus comandaments surten a fregar amb lleixiu el terra que nosaltres trepitgem…’, ha dit Roldán referint-se a Torra, a qui dilluns ja va acusar d’animar els CDR a prémer el detonador dels explosius que la Guàrdia Civil diu que va trobar. ‘Ha sobrepassat tots els límits’, li ha dit Torrent, fet que no ha aturat Roldán i ha continuat utilitzant aquesta expressió fins al final del seu discurs.

Summary: Torrent para els peus a Lorena Roldán per les desqualificacions al president Torra


El ple del parlament votarà la setmana que ve la proposta de resolució pactada entre JxCat, ERC i la CUP per a respondre a la sentència del Tribunal Suprem. Els tres grups han defensat d’incloure-la a l’ordre del dia a la reunió de la junta de portaveus, i fins poc abans del ple intentaran de recuperar el punt de la proposta que va ser suspès pel Tribunal Constitucional, aprofitant el tràmit d’esmenes i de transaccions. Aquest punt reiterava la defensa del dret d‘autodeterminació, la reprovació de la monarquia i la reivindicació de la sobirania del poble de Catalunya; les tres qüestions que el TC havia advertit anteriorment a la cambra que no es podien votar i que la proposta reintroduïa. De fet, la CUP ja ha presentat una esmena per a recuperar el text. Els anticapitalistes pretenen de reintroduir el punt afegint-hi un refús explícit a la suspensió del Constitucional que torna a citar la part suspesa. Però aquesta fórmula no ha estat acordada amb ERC i JxCat. Ara les tres forces hauran de negociar si el redactat final que volen que sigui votat és aquest o un altre. Tenen temps per a fer-ho fins a uns minuts abans que es debati al ple. Concretament, l’incís suspès de la proposta diu que el parlament ‘reitera i reiterarà tants cops com ho vulguin els diputats la reprovació de la monarquia, la defensa del dret d’autodeterminació i la reivindicació de la sobirania del poble de Catalunya per a decidir el seu futur polític’. El Butlletí Oficial del Parlament de Catalunya va publicar dimarts passat la suspensió del TC d’aquest punt per decisió del secretari general de la cambra, que també ha estat advertit i notificat de les responsabilitats penals en què pot incórrer si no compleix la seva ‘obligació’ d’impedir o paralitzar qualsevol iniciativa ‘que impliqui menystenir o eludir’ les resolucions del TC. La publicació de la suspensió va obrir una nova fricció entre ERC i JxCat perquè discrepen sobre la manera com han de garantir que la cambra pugui debatre qualsevol qüestió malgrat els intents del Constitucional de censurar-la. El president del parlament, Roger Torrent, va insistir llavors que no posaria en perill els funcionaris per garantir que es podria debatre i votar qualsevol qüestió, perquè són els càrrecs polítics els qui n’han d’assumir les conseqüències. En canvi, JxCat va al·legar que els lletrats no podien prendre decisions políticament tan rellevants com aquesta. El pacte per a tirar endavant la proposta de resolució entre JxCat, ERC i la CUP incloïa no tramitar-la per la via d’urgència, cosa que implicava que forçosament s’havia de votar després de les eleccions espanyoles del 10-N. Tanmateix, atesa la possibilitat reglamentària que els independentistes introduïssin inesperadament la iniciativa en el ple anterior a les eleccions, seguint el mateix procediment que el 2017 van fer servir per tramitar les lleis de desconnexió, el consell de ministres espanyol es va afanyar a impugnar-la en tres incidents d’execució (és a dir, com a incompliments de sentències anteriors del TC) i el Constitucional va suspendre el text el 5 de novembre. En conseqüència, els membres de la mesa i el secretari general van ser notificats i advertits de la suspensió. La fiscalia ja ha advertit que investigava la transcendència penal de les decisions que ha pres la mesa aquestes darreres setmanes malgrat els advertiments del TC. En els punts que no han estat suspesos, la resolució refusa la sentència del Tribunal Suprem, alerta que és un precedent inacceptable contra totes les formes de protesta i criminalitza la dissidència política. També exigeix l’alliberament dels presos, el retorn dels exiliats i la fi de la repressió. A més, qualifica d’escàndol democràtic la condemna contra Carme Forcadell ‘per haver permès que al Parlament de Catalunya es pogués parlar de tot’. El senador del PSC i l’impost sobre les emissions dels vehicles El pròxim ple votarà igualment l’elecció de Manel de la Vega com a senador per designació parlamentària després de l’intent fracassat del PSC perquè ho fos Miquel Iceta i esdevingués el president del senat espanyol. Els independentistes van impedir-ho el maig passat votant-hi en contra. A més, també es farà el primer debat del projecte de llei que finalment regularà l’impost sobre les emissions de diòxid de carboni dels vehicles de tracció mecànica, un dels tributs pendents que desplega la part que no ha estat anul·lada de la llei de canvi climàtic. L’objectiu del govern és que es pugui aplicar l’any que ve, a cavall del nou pressupost, i finalment s’ha tramitat per la via d’urgència.

Summary: El ple del parlament votarà la resposta dels independentistes a la sentència la setmana vinent


El conseller d’Hisenda i Model Econòmic, Vicent Soler, ha anunciat aquest dijous que renuncia a l’acta de diputat a Les Corts, encara que manté el seu càrrec al govern valencià, amb l’objectiu de dedicar-se ‘en cos i ànima’ a aconseguir un finançament ‘just’, qüestió que considera que és la ‘més transcendental’ i ‘prioritària’ per als valencians en aquest moment. Així ho ha anunciat en una compareixença a la cambra, convocada aquest mateix matí, en la qual ha comunicat la seva decisió de renunciar a l’acta de diputat, que té des de les passades eleccions autonòmiques del 28 d’abril, a les quals va concórrer com a número tres per la circumscripció de València. Soler, de 69 anys, doctor en Economia i catedràtic d’Economia Aplicada, ha explicat que es tracta d’una decisió ‘personal’ que ja ha transmès al president de la Generalitat, Ximo Puig, i que es produeix en plena polèmica sobre les possibles retallades davant la falta de Pressupostos Generals de l’estat espanyol i l’infrafinançament del País Valencià. Precisament, el cap del Consell va anunciar aquest dimecres que es reunirà dimarts que ve amb la ministra d’Hisenda, María Jesús Montero, per a exigir-li una solució ‘immediata i legal’ per a les entregues a compte a les comunitats autònomes perquè va advertir que és ‘absolutament necessari per a garantir la tresoreria i el bon funcionament de les arques”‘del govern valencià, al mateix temps que va insistir que no hi haurà ‘cap retallada en els interessos generals dels drets dels valencians.’ Puig insisteix que no es retallaran serveis fonamentals El president de la Generalitat, Ximo Puig, ha insistit que les conseqüències per la falta d’inversions i recursos per al País Valencià derivades per l’absència dels pressupostos de l’estat espanyol no derivarà en cap cas en retallades dels serveis públics fonamentals. Després de participar en el tall del primer ram de la campanya 2019-20 del Raïm de Taula Envasat del Vinalopó, Puig ha reafirmat que ‘mai es retallarà en els serveis públics fonamentals, en els drets dels valencians.’ ‘Però, efectivament, que no hi hagi pressupostos té alguna conseqüència’, perquè se suma a ‘l’infrafinançament’, ha afegit. ‘En aquest moment estem mirant partides que seran de difícil execució o que es puguin traslladar sense cap menyscapteal proper any’, ha relatat sobre les possibles solucions, sempre dins d’una visió de ‘responsabilitat’ en el context de falta d’inversions i recursos per al País Valencià. El president ha insistit que el seu executiu continuarà desenvolupant polítiques ‘sense menyscapte per al nostre compromís, que és social.’

Summary: Vicent Soler renuncia a l’acta de diputat a les Corts


La llibreria cooperativa la Carbonera, al Poble-sec de Barcelona, fa tres anys que organitza, durant el mes de març, un cicle literari sobre les lletres feministes: presentacions de llibres, taules rodones, recitals, vermuts poètics, etc. Enguany, aquest cicle es consolida i pren el nom de Ruda Fem. Fest, que programa activitats del primer de març al 31. Què podem fer aquest cap de setmana: deu propostes El nom del festival poua en l’imaginari de bruixes i plantes medicinals, de curanderes, sororitat i cicles lunars perquè, segons que expliquen les organitzadores: ‘És el que ens ha portat fins aquí i volem fer un homenatge al nostre llegat.’ El cicle comptarà amb autores i editores que parlaran de qüestions com ara la literatura, les violències, el plaer i el consentiment, la maternitat i el dret al propi cos, entre més. El Ruda Fem. Fest començarà aquest diumenge amb un vermut literari amb Carlota Gurt i Alba F. Pous, que parlaran dels seus llibres Cavalcarem tota la nit i Les vides blaves, respectivament. Ruda. f 1 BOT/FARM Herba o mata de la família de les rutàcies, que exhala una fortor particular emprada en medicina popular, com a abortiva, i antigament amb finalitats màgiques. adj 1 Femení de rude. Inculte, mancat de delicadesa, de refinament, de cortesia, de poliment. pic.twitter.com/DDWzhBDYXb — La Carbonera Llibreria (@_LaCarbonera) February 22, 2020 La setmana del 8 de març començarà el dimecres 4 amb una trobada amb el programa ‘Les dones i els dies‘, de Catalunya Ràdio. La periodista Montse Virgili presentarà una xerrada amb Blanca Llum Vidal, Eugènia Broggi, Laura Fernández, Jenn Díaz i Mercè Ibarz. A més, també hi haurà un concert de Núria Graham. Divendres, dia 6, Júlia Bacardit, Mireia Calafell, Laia Malo, Maria Sevilla i Anna Gual faran un recital poètic i dissabte, dia 7, al migdia, es farà un vermut feminista amb Cristina Fallarás i Sonia Vivas, que parlaran de violència masclista i dels llibres Vivas nos queremos i Ahora contamos nosotras. Completaran la programació del mes de març les xerrades, presentacions i actuacions de Patrícia Escalona, Paula Bonet, Desirée Bela, Roba Estesa, Sonia Alins, Bel Olid, Zinteta, Patrícia Luján, Dones en vers, Mireia Boya, Maria Climent, Mireia Sallarès, Júlia Bertran, Gemma Ruiz i moltes més.

Summary: Ruda Fem. Fest: març de lletres feministes a la Carbonera


Laura Borràs, Alba Vergés i Teresa Jordà han agafat aquest dimarts el relleu de les conselleries de Cultura, Salut i Agricultura, respectivament. En un acte conjunt a Brussel·les, les tres conselleres han comparegut juntament amb els seus predecessors en el càrrec, Lluís Puig, Toni Comín i Meritxell Serret, per agrair-los la seva tasca, transmetre’ls l’’honor’ d’agafar-ne el relleu i assegurar que ‘la seva veu no s’apagarà’. ‘Això que estem fent avui no hauria d’haver passat mai’, ha defensat Jordà destacant que Serret hauria de ser ‘a casa’. ‘Som aquí com a conseqüència de la repressió política de l’estat espanyol’, ha recordat Vergés. ‘Sé del cert que ni apagaran la veu del conseller Comín, ni la meva, ni dels que són a la presó o els que han anat a l’exili’. Les noves conselleres també han posat èmfasi en la ‘necessitat’ que Catalunya disposés d’un govern després de mesos d’intervenció pel 155. ‘Fer govern també és una forma de defensar-nos’, ha dit per la seva banda Borràs, que ha agraït la ‘generositat’ de Puig i la resta de consellers que volien restituir. ‘L’objectiu del govern és també conegut: que deixi d’haver-hi presos polítics i exiliats i puguem treballar per un país millor’, ha conclòs la consellera de Cultura, que ha dit que ‘tot sobrarà’ de l’acció de govern si no és possible ‘tornar a casa’ els seus predecessors. El traspàs de carteres s’ha fet a la seu de la delegació de la Generalitat a Brussel·les i és el primer acte polític que s’hi fa en set mesos, etapa durant la qual ha estat intervinguda pel 155. ‘És un plaer poder tornar a la delegació del Govern de la Generalitat de Catalunya sense que acomiadin a ningú’, ha afirmat en aquest sentit Puig, alertant que tenen ‘coneixement i constància’ de la situació que han viscut els treballadors en els últims set mesos. Per això ha agraït al personal de la delegació ‘tot l’esforç’ aquest temps, durant el qual el govern espanyol va cessar la llavors directora de Relacions Exteriors de la Generalitat, Marina Borrell, per la participació de Puig en un esdeveniment cultural dins de l’edifici. Comín justifica que han fet el que els ‘corresponia’ El diputat d’Esquerra i exconseller de Salut Toni Comín ha assegurat que ‘ningú’ els ha obligat a ‘fer un pas al costat’ i que han pres la decisió de no continuar batallant judicialment la seva designació com a nous consellers del president Quim Torra per evitar que s’allargués ‘moltes setmanes i molts mesos la posada en marxa del govern’. ‘Políticament era el que ens corresponia’, ha afirmat. Respecte al seu futur, Comín ha avançat que ‘l’acció política del govern a l’exili estarà sobretot vehiculada a través del Consell de la República’ i que hauran d’’aprendre’ a treballar amb la Generalitat per tal que “les dues institucions es potenciïn mútuament i es complementin’. ‘Tenim una certa ànsia perquè es posi en funcionament’, ha admès. Les noves conselleres prometen ‘continuïtat’ Les tres noves conselleres de Salut, Cultura i Agricultura han promès mantenir-se en contacte amb els seus predecessors i treballar-hi ‘en tàndem’. Així, la consellera de Salut s’ha compromès a donar ‘continuïtat a les polítiques encetades la darrera legislatura’ i a ‘enfortir encara més’ el sistema públic de salut. Segons Vergés aquest “continua constantment atacat per l’estat espanyol’ i, per això, ha defensat que la seva conselleria garantirà ‘l’atenció sanitària a tothom’. Per la seva banda, la titular d’Agricultura ha defensat la importància de la formació d’un nou executiu ‘efectiu’ després del 155 per al sector primari. ‘Molta falta li fa que el govern de Catalunya treballi’, ha reconegut Jordà explicant que s’emporta ‘la motxilla plena de feina’ de Brussel·les després del traspàs. En aquest sentit, ha avançat que ‘hi ha moltes lleis i decrets’ en l’àmbit agrari que ‘ja estan a punt de veure la llum verda’, però no ha concretat quins seran.

Summary: Borràs, Vergés i Jordà agafen el relleu de Puig, Comín i Serret i asseguren que la seva veu no s’apagarà


El nombre d’hipoteques sobre habitatges signades durant el mes de juny a Catalunya ha arribat a 2.713, el que representa un augment del 10,7%, segons ha publicat aquest dilluns l’Institut Nacional d’Estadística (INE). El capital dels préstecs immobiliaris ha assolit els 319 milions euros, el que representa un increment del 18,3% en relació amb el mateix mes de 2014. A nivell mensual, per contra, el nombre d’hipoteques signades ha disminuït un 12,1% entre maig i juny, mentre que el capital dels préstecs també ha caigut un 14,1%. Al conjunt de l’Estat, el nombre d’hipoteques signades ha arribat a 21.454, el que equival a un 26,3% més a nivell interanual.

Summary: El nombre d’hipoteques signades a Catalunya augmenta un 10,7% interanual al juny


María Luisa Carrillo ha estat citada al Suprem espanyol per la defensa de Jordi Cuixart. La votant ha relatat com l’1-O va ser agredida brutalment per la policia espanyola mentre sortia del CEIP l’Estel de Barcelona. ‘Em va agafar d’aquí  i em va estavellar contra terra. Em va estavellar contra terra. Jo només vaig poder dir: “Ai, la meva cama! Ai, la meva cama!” M’havia fracturat l’ala dreta sencera de la pelvis. De dalt a baix. Em va costar quatre mesos, amb el meu caràcter, de no poder-me valdre. No ho oblidaré mai’, ha declarat. Vegeu ací la seva intervenció: En aquest moment, el magistrat Manuel Marchena l’ha tallada i li ha demanat que es calmés. Carrillo ha estat molt vehement durant tota la declaració i no ha dubtat de respondre al president del tribunal. ‘No estic intranquil·la, estic indignada, que és una cosa diferent’, li ha etzibat. Marchena, finalment, ha demanat a l’advocat Àlex Solà que fes una altra pregunta. Carrillo ha dit que l’actuació de la policia espanyola no tenia cap mena de justificació perquè no hi havia cap aglomeració blocant l’entrada del col·legi. ‘Hi havia una cua perfecta que sortia del col·legi i que s’allargava dos-cents metres’, ha descrit. La votant ha dit que l’ambient era tranquil i que ningú no va agredir ni amenaçar els agents. També ha negat que ningú li ordenés de col·locar-se a cap lloc concret abans de la càrrega. ‘Tinc seixanta-nou anys i criteri propi’, ha asseverat. Vegeu ací imatges de l’1-O al CEIP l’Estel: Preguntada pel lletrat si sabia que el Tribunal Constitucional havia anul·lat el referèndum, Carrillo ha dit que no era ‘experta en aquestes coses’, però ha matisat: ‘Sóc una ciutadana lliure i la meva opinió ha de ser respectada. Aquell dia jo vaig expressar una opinió. Lliure i neta.’

Summary: Una votant agredida, a Marchena: ‘No estic intranquil·la, estic indignada’


1 d’octubre de 2017. Enric Sirvent és amb la seva dona a la porta del centre cívic la Mariola de Lleida, col·legi electoral del referèndum. Una setantena d’agents hi arriben amb l’objectiu d’emportar-se’n les urnes, que finalment aconseguiran. Abans, però, provoquen una de les situacions de més tensió d’aquella jornada electoral de violència. Sirvent, primer, és agredit per dos agents i un tercer li clava una puntada de peu als testicles, cosa que li causa una aturada cardiorespiratòria. Cau a terra a plom, però la policia continua actuant. Posteriorment, l’arrosseguen, però no pas per socórrer-lo, sinó per apartar-lo del seu pas. L’agressió a Sirvent no acaba aquí. Hi va haver un altre agent que va obstaculitzar que el reanimessin. Tots ells han estat identificats. Ahir, Sirvent va presentar una denúncia contra els caps de la policia espanyola per delictes de lesa humanitat. Parlem amb ell acompanyat de la seva advocada, Anna Llauradó, aprofitant que per un dia abandona el tros al qual dedica la seva jubilació. La seva bonhomia no li permet de guardar odi als qui el van agredir i van estar a punt de causar-li la mort, i tampoc no dubta que s’acabarà fent justícia. La càrrega a Mariola. Un home té un infart. pic.twitter.com/0dw1lQHXSw — Sílvia Cóppulo (@SilviaCoppulo) October 1, 2017 —En un primer moment, i encara ara, es va dir que havíeu patit un infart, tot i que va ser una aturada cardiorespiratòria. El matís és important. —Sí. Jo vaig patir una aturada cardiorespiratòria. Tothom va tenir interès que s’escampés que era un infart. No vaig patir cap infart. Vaig rebre una forta puntada de peu que em va provocar un dolor fort als testicles, llavors al cor i vaig caure rodó. A partir d’aquí, ja no recordo res més. Després ho he vist en imatges, això sí. —Vau declarar davant el jutjat d’instrucció número 4 de Lleida, on vau poder identificar i denunciar tres agents de policia. Com està el cas? —Això ho sap millor la meva advocada. —Anna Llauradó .: Es va demanar la identificació de tots els agents que van participar en el centre electoral i ja estan identificats. Hem demanat la imputació de cinc d’ells, concretament els tres que el senyor Sirvent va identificar com a persones que l’havien agredit. Van ser dos agents, que el van agredir, i un tercer qui li va donar la puntada de peu. Aquest tercer agent tenia la visera pujada i per això el senyor Sirvent recorda el seu rostre. —El recordo perfectament. —Qui més heu demanat que encausin? —A. L.: Hem demanat la imputació d’un altre agent a qui a les imatges es veu que obstaculitza la reanimació. Quan ell cau, els policies continuen actuant. Fins i tot, es veu com algun policia l’esquiva. Posteriorment, dos agents l’estiren per terra i el deixen a l’altre costat, però no l’assisteixen. El deixen estirat mentre ell està inconscient. Quan la gent s’adona que ha tingut una aturada, intenta acostar-se. Però un agent els ho obstaculitza. Després, quan suposadament aquest agent s’adona de la gravetat, deixa atansar-s’hi la gent perquè li facin la maniobra de reanimació. Però quan la gent reclama un cordó per a fer espai, aquest agent empenta dues persones damunt les qui feien la reanimació. S’ha demanat d’imputar aquest agent i, òbviament, també el cap de l’operatiu. I ara estem pendents si s’accepta la imputació d’aquests agents. —El comissari Quintela, que va declarar al Suprem, va dir que els policies us van assistir… —No em van ajudar pas, no. Ells van continuar carregant i van fer que caiguessin persones sobre meu mentre ja havia patit l’aturada cardiorespiratòria. Sort que hi havia dos metges que eren germans, i també una infermera i un mestre. Ell va rebentar la porta de seguretat del CAP del costat, que era tancat perquè era diumenge, i va poder agafar el desfibril·lador de dins, la infermera li havia dit on era. Si no, jo no seria aquí. Em van clavar dues descàrregues amb el desfibril·lador i em va atendre l’ambulància. Segons m’han explicat, durant una estona la policia no va deixar sortir l’ambulància. —Com dieu? —Fins que no van tenir les urnes i no se les van endur, no van deixar sortir l’ambulància. Les urnes devien ser de kriptonita! Llavors l’ambulància em va portar a l’Hospital Universitari Arnau de Vilanova, i d’allà em van enviar amb helicòpter cap a Vall d’Hebron. Allà hi vaig ser disset dies, dels quals onze a l’UCI. Al principi no sabien a què es devia l’aturada, es pensaven que venia del cor, fins que no es van fixar en els testicles. ‘Què ha passat aquí?’, em van dir. Doncs aquest és el tema. Llavors van entendre que el cop als testicles m’havia provocat l’aturada cardiorespiratòria. —Protegíeu el col·legi electoral? —No, jo no protegia res. Jo era allà, com podia ser al camp de futbol. Tinc el dret universal de ser on vulgui i quan vulgui. Simplement. A la meva edat què he de protegir jo, si primer m’he de protegir jo? Quan va passar això, dos mesos abans m’havia fet una analítica i estava perfecte. No he fumat mai i no bec, tret d’alguna cervesa de tant en tant. Però sóc actiu, faig coses, pujo als arbres a podar… —Sou un home del tros. —Sóc del tros, exacte. Després de cinquanta anys treballant en una entitat financera, doncs ja em tocava. I així estic distret. No sóc de cap partit polític, de cap associació ni res. Només sóc del Barça. De fet, quan em vaig despertar a l’hospital, la primera cosa que vaig preguntar va ser el resultat del Barça, que jugava la tarda del referèndum. 3-0, em van dir. —Quan us vau despertar, us van explicar què havia passat i vau veure les imatges, què vau pensar? —Em vaig quedar atònit. Em pregunten si he sentit odi. Doncs no. Jo era allà, amb el veïnat del meu barri i no he fet mai res a ningú. No sento odi. Vull que s’aclareixin i s’esbrini si hi ha hagut alguna injustícia. Jo vaig morir. Era mort, però em van salvar. Tot per ser allà davant la porta. Jo davant uns policies ensinistrats, tapats, amb cuirasses, porres i cascs. Algú pot entendre que jo m’hi volgués barallar? Aquesta gent ja sabia què faria. Jo m’havia d’haver mort, que tinc setanta anys. —Encara patiu les conseqüències de l’infart? —Porto un desfibril·lador. I no puc fer servir segons quins aparells, com el soldador o el trepant. Estic bé, però m’he de cuidar i he de prendre força pastilles. A vegades em canso més. A part, tinc un quist al testicle i me n’han de fer un seguiment. —Si avui tinguéssiu davant l’agent que us va clavar la puntada de peu, què li diríeu? —Que segueixi així. Si fa el que li manen… Tota la policia fa el que li manen. Cal anar més amunt. —Per això avui us heu querellat per un crim de lesa humanitat contra la cúpula ministerial espanyola i de la policia. Confieu que la via judicial triomfi? —Jo crec que al final es farà justícia. Si no es fa justícia en un cas tan flagrant, què hem de fer? Està tot documentat amb imatges, proves mèdiques. Què més s’ha de fer? —Com vau viure el segon aniversari de l’1-O? —Vaig celebrar els meus dos anys de vida. Vam anar al tros a feinejar, que per sort encara tinc la salut per a fer-ho.

Summary: Enric Sirvent: ‘Aquell dia, la policia sabia què faria i jo m’havia d’haver mort’


El referèndum unilateral sobre la independència (RUI) fins ara no havia estat benvist per En Comú Podem ni per Catalunya Sí que es Pot. Però ara que es reprèn el curs polític hem vist com en aquest espai polític es comença a apuntar una manera d’incorporar la proposta del referèndum unilateral. De moment, l’han apuntada el tinent batlle de l’Ajuntament de Barcelona Jaume Asens (BComú) i el diputat de CSQP Joan Giner (Podem). Qui ho ha fet amb més detall és Asens, en una entrevista al diari Crític: ‘És una proposta que caldria prendre en consideració: que hi hagi dues urnes, l’urna on la gent voti el partit que correspon a la seva ideologia, i una altra urna sobre el referèndum.’ Amb quin propòsit? ‘El referèndum simultani a eleccions podria incentivar la participació del no. La gent del no aniria a votar a les eleccions i li seria molt més fàcil de participar en el referèndum si es fes al mateix col·legi electoral. Al mateix temps, evitaríem que ens fessin votar en unes noves eleccions plebiscitàries, que són el que ha donat l’hegemonia a Convergència. En les últimes eleccions molta gent va votar un conglomerat que es diu Junts pel Sí tot i que en forma part un partit que estava assetjat per la corrupció, i que potser no haurien votat si s’hi hagués presentat sol.’ Giner va deixar anar aquesta mateixa proposta en una conferència aquest cap de setmana passat a la Universitat Anticapitalista de Segovia. ‘La pregunta no és RUI sí o RUI no, sinó com fem aquest element de ruptura. Ha de ser el RUI? Hi ha alternatives? Potser sí. Com fem un RUI perquè tingui prou força social per a representar un element de ruptura? Si ha de ser això, hi som, però ningú no ha plantejat el com perquè això sigui així’, deia Giner. ‘Quina eina hi ha, més enllà del RUI, per a poder fer aquest gest de ruptura? Quines contradiccions ens causa això sense unes eleccions prèvies, posteriors, o alhora? Són tres possibilitats diferents: fer un RUI i després eleccions constituents, fer les eleccions constituents, recompondre el parlament i fer un referèndum, o bé fer-ho alhora. Aquesta és la jugada màgica. I una vegada hi hagi aquest element de ruptura, defensem el que defensem les forces del canvi, com encarem la negociació amb l’estat espanyol i amb quins aliats.’ Tant Giner com Asens dubten del RUI perquè diuen que podria ser una repetició del 9-N, perquè la gent del no no se senti interpel·lada. ‘Perquè hi participi la gent del no, hi ha d’haver una proposta atractiva que la interpel·li. No pot ser un referèndum organitzat per independentistes. Hi ha d’haver espais electorals amb els arguments del sí i del no. I la gent ha de percebre que la cosa va de debò’, diu Asens. I veu en aquesta fórmula un potencial xoc amb l’estat: ‘La llei de consultes s’hauria de reformar, perquè ara no permet de fer consultes en període electoral i tampoc sense permís de l’estat. Hi hauria un xoc fort amb l’estat. També crec que la convocatòria l’hauria de fer el parlament, no només per legitimitat democràtica i política, sinó també per la inviolabilitat dels parlamentaris. Si es modifiqués la llei de consultes en aquest sentit, hi hauria una ràpida resposta del Tribunal Constitucional, que s’afanyaria a suspendre la llei, i entraríem en una dimensió desconeguda de possible desobediència.’ Asens diu que no hi ha ‘una posició de partit’ sobre aquesta proposta. Giner també ho diu, i insisteix que la seva posició no és d’oposició al RUI i que s’obren a debatre qualsevol fórmula que faci que els votants del no se sentin cridats a participar. La proposta que posen ells damunt la taula és, de moment, un esbós; resta per definir, amb aquesta fórmula, què passaria en cas de sortir no a la independència havent acabat d’elegir una assemblea constituent; i com es faria la interlocució amb l’estat que Asens indica en cas de guanyar el sí.

Summary: Tomb discursiu a Podem i els ‘comuns’: RUI i eleccions constituents el mateix dia


El govern de la Generalitat de Catalunya impulsarà una línia de préstecs de fins a 1.000 milions d’euros per ajudar a les petites i mitjanes empreses a fer front als problemes derivats de la crisi del coronavirus 2019, garantint la liquiditat i el màxim de lloc de treballs. A través d’avals de l’Institut Català de Finances (ICF) i Avalis, l’executiu assumirà el 75% del risc creditici dels crèdits que puguin oferir les entitats bancàries, segons ha explicat el vice-president i conseller d’Economia, Pere Aragonès. ‘És un pla de xoc per dotar de liquiditat immediata a les empreses, que és el principal factor de risc’, ha dit Aragonès, recordant que cauen comandes però es mantenen costos fixos. La mesura pot ajudar a unes 4.000 pimes, ha dit. Les mesures del pla de xoc econòmic també inclouen que el número d’atenció sanitària, el 061, sigui gratuït i l’aprovació d’una moratòria fins al setembre de l’abonament de la taxa turística. A banda, la consellera d’Empresa, Àngels Chacón, demana a les empreses que s’adrecin a la web d’Acció en cas de problemes amb de subministrament. En aquest sentit, també ha fet una crida a la calma a la població a l’hora d’anar als supermercats i botigues. ‘A Catalunya hi ha 32.789 establiments d’alimentació. El subministrament està garantit. Que no hi hagi pànic’, ha dit. Torra participarà en la conferència de presidents autonòmics sobre el coronavirus A banda, el president de la Generalitat Quim Torra ha dit que participarà en la conferència de presidents autonòmics sobre el coronavirus que el president espanyol, Pedro Sánchez, ha convocat per dissabte. ‘No hi ha colors polítics, cal responsabilitat’, ha dit, assegurant que la pandèmia de coronavirus ‘posa a prova’ el govern, la societat i les persones. ‘Ha de sortir el millor de nosaltres, no hi ha colors polítics, disputes ni interessos legítims electorals’, ha dit. ‘Demano comprensió i solidaritat a tothom, com a govern farem tot el que faci falta’, ha afirmat Torra. El president ha dit que amb la decisió de participar en la reunió amb la resta de presidents autonòmics aparca ‘temporalment’ la política de no participar en aquest tipus de fòrums. Ho ha justificat dient que l’executiu pren decisions ‘en l’àmbit sanitari, de seguretat, però també per ajudar a les empreses i als treballadors en el perjudici de l’activitat econòmica’. Torra també ha dit que cal preveure l’opció que el govern pugui celebrar consells executius per videoconferència, en cas que algun dels seus membres s’hagi de confinar. ‘Moltes empreses estan molt preparades per poder treballar d’aquesta manera, les animem a fer-ho’, ha dit, remarcant que cal ‘sentit comú’ i evitar ‘concentracions i mobilitat’. ‘Cal apel·lar a les responsabilitats individuals’, ha assegurat el president.

Summary: La Generalitat mobilitza mil milions per ajudar les pimes i garanteix la gratuïtat del 061


La Comissió Europea diu que ‘no té motius per dubtar’ que el judici contra l’1-O serà ‘just’. En una resposta parlamentària als eurodiputats d’ERC, Josep Maria Terricabras i Jordi Solé, el vice-president de la Comissió, Frans Timmermans, assegura que no hi ha ‘motius per dubtar que el dret a un judici just està garantit‘ i defensa que no té indicis de ‘vulneracions del principi de separació de poders en relació a la independència judicial a Espanya’. Els eurodiputats d’ERC han preguntat al vice-president de la Comissió si es pot garantir un judici just tenint en compte als missatges que es van revelar del portaveu del PP al Senat espanyol, Ignacio Cosidó, on assegurava que controlaven la sala penal del tribunal ‘per la porta del darrere’. Timmermans, en la seva resposta, ha refusat valorar el cas i s’ha limitat a dir que no té ‘informacions’ que hi hagi manca de separació de poders i que l’article 6 dels tractats, que garanteix el dret a un judici just, és ‘respectat’ a l’estat espanyol.

Summary: La Comissió Europea diu que no dubte que el judici de l’1-O serà just


El FC Barcelona, la Fiscalia i l’Advocacia de l’estat han signat l’escrit de conclusions conjunt després del pacte de conformitat al qual s’ha arribat en la causa de les irregularitats en el fitxatge de Neymar, per la qual cosa club serà condemnat a pagar 5,5 milions de sanció i tant el president, Josep Maria Bartomeu, com l’expresident Sandro Rosell queden exonerats. La firma s’ha fet aquest matí a la seu de l’Audiència de Barcelona per part dels advocats del club, de l’Advocacia de l’estat i el ministeri públic, segons ha informat el FC Barcelona en un comunicat. L’acord servirà per tancar el procediment obert arran de la denúncia feta pel soci del club Jordi Casas, el desembre del 2013 a l’Audiència espanyola, i que després va ser traslladada als jutjats catalans. El FC Barcelona ha anunciat que des d’aquest dimarts tots els socis tindran a la seva disposició, a l’Oficina d’Atenció al Barcelonista, la certificació de l’acord de conformitat i els informes jurídics que va fer servir la Junta per decidir acceptar aquesta condemna per al club. Aquesta causa s’ha seguit al marge de la de l’Audiència espanyola –que el jutge José de la Mata va decidir arxivar la setmana passada–, en què s’acusava el davanter Neymar da Silva i el seu pare per la comissió de delictes de corrupció en els negocis i estafa impròpia en el seu fitxatge per part del FC Barcelona.

Summary: FC Barcelona i Fiscalia segellen el pacte del cas Neymar que condemna el club i exculpa Bartomeu


El president Artur Mas s’ha adreçat als ciutadans de Catalunya des del Palau de la Generalitat després d’haver rebut una delegació de l’ANC i l’Òmnium, acabada la Via Lliure a la República Catalana. Ha parlat de l’orgull que sentia: ‘Com a president de Catalunya he preferit no ser-hi per preservar la meva posició institucional. Em sento orgullós del civisme, de l’amor a la democràcia i el compromís amb la llibertat dels ciutadans d’aquest país.’ I ha afegit que la mobilització d’avui era un missatge clar a tot Europa i a tot el món: ‘No trobareu cap precedent enlloc del món d’una mobilització persistent com la de Catalunya.’ ‘Confiança, orgull i il·lusió –ha continuat dient–. Tenim un procés activat i un país que té objectius de futur. No anem contra ningú. Ni contra Espanya ni l’estat espanyol. Anem a favor de Catalunya, de la democràcia, de la llibertat i de viure millor. Ho demostrem. Vull agrair aquest clima d’il·lusió, civisme i bon comportament que presideix la mobilització en aquest país.’ Mas ha recordat que la mobilització al carrer és important, però que cal anar a les urnes el 27-S: ‘Al carrer s’influeix, però és a les urnes on es decideix.’ I també s’ha volgut adreçar directament als governants espanyols: ‘Preneu nota d’això que heu vist. Deixeu la miopia política. Deixeu aquest orgull imperial. Deixeu d’amenaçar amb les lleis com si fóssim delinqüents. Som gent serena i normal. Poseu les lleis al servei de la democràcia. Tenim el dret de ser escoltats i de ser ajudats en la implementació dels nostres mandats democràtics.’

Summary: Mas a l’estat espanyol: ‘Deixeu aquest orgull imperial i deixeu d’amenaçar’


El Grup 62 ha donat a conèixer avui la creació d’un nou premi literari a obra inèdita, el premi Proa de Novel·la, de periodicitat anual, obert a tothom i dotat amb 40.000€. Aquesta estratègia editorial coincideix amb el final del monopoli de Proa en la publicació de l’obra guanyadora del premi Sant Jordi. L’any passat, Òmnium Cultural va decidir d’obrir un concurs, al qual podien concórrer totes les editorials en llengua catalana, per a coeditar el premi durant els tres anys següents. El va guanyar el grup Enciclopèdia Catalana, que publicarà el Sant Jordi a partir d’enguany. Proa havia publicat el premi Sant Jordi d’una manera ininterrompuda des del 2001. Quines han estat les motivacions del Grup 62 per a crear un nou premi literari, davant d’un mercat editorial en llengua catalana saturat de premis? Com ha reaccionat Òmnium Cultural? S’ho ha pres com un atac? D’entrada, Emili Rosales, director editorial del Grup 62 (Proa és un dels segells del grup), defensa i destaca les singularitats del nou premi Proa de narrativa: ‘Hem volgut singularitzar-lo, de manera que serà un gran premi que no es publicarà pas pels volts de Sant Jordi, sinó al mes de novembre, per mirar d’ocupar la temporada de Nadal, que creiem que és un espai de venda de llibres que ha crescut els darrers anys i que no té cap gran premi que l’ocupi. Tots els grans premis literaris a obra inèdita es concentren per Sant Jordi. Per altra banda, la dotació del premi Proa és important, però no busca competir amb altres premis, no es troba pas entre els que sobresurten.’ Emili Rosales, director editorial del Grup 62. Però certament, sense la pèrdua del premi Sant Jordi no hauria nascut el premi Proa. En aquest sentit, Rosales diu: ‘Amb l’actual circumstància de Proa, nosaltres apostem pel segell, que considerem que té un catàleg d’excel·lència tant pel que fa als clàssics com als autors actuals de literatura catalana. I en aquest últim àmbit, la creació d’un premi literari a obra inèdita ens és una eina útil i imprescindible per a continuar impulsant el reconeixement social de la literatura catalana.’ Però el mercat editorial no es troba ja saturat de premis? Rosales diu que a vegades hi ha aquest debat, però que ell s’ho ha de mirar des del punt de vista del Grup 62: ‘El grup el conformen deu segells, els quals cerquen una oferta diversificada. N’estem molt contents, dels premis que el grup publica: ja sigui el premi Ramon Llull, enguany lectura preferida de la gent; ja sigui el premi Josep Pla, que enguany ha ajudat a consolidar un autor, Marc Artigau; el premi Sant Joan o el premi Prudenci Bertrana… I pensant en el segell Proa, creiem que un premi literari li serà molt útil.’ Les raons econòmiques pesen en la creació del nou premi. Segons dades facilitades per Emili Rosales, aquests darrers anys, el Sant Jordi ha venut de mitjana entre 10.000 i 15.000 exemplars, una xifra significativa. Amb tot, no vol entrar a valorar la facturació i diu: ‘El premi Sant Jordi té una personalitat que tots coincidim a valorar. El premi Ramon Llull en té una altra, el Pla una altra… El premi Proa té la intenció de publicar una nova novel·la cada any, que tingui la possibilitat d’entrar en el catàleg de Proa, que és la columna vertebral de la literatura catalana avui.’ El comunicat del grup diu que ‘el guardó neix amb el propòsit d’impulsar l’excel·lència, la renovació i el reconeixement de la literatura catalana, com a continuació de la tasca editorial de Proa al llarg de les dècades’. Què entén Rosales per ‘renovació’ de la literatura catalana? Per una banda, diu que vol dir la invitació a incorporar nous noms i, de cara al jurat, posar l’atenció en els originals que plantegin novetats literàries’. Emili Rosales nega taxativament que el Grup 62 hagi volgut declarar la guerra a Òmnium Cultural amb la creació d’aquest nou premi: ‘Al contrari, compartim amb Òmnium la voluntat d’eixamplar l’edició i la lectura de llibres en català.’ En aquest sentit, Rosales ha jugat a favor de les formes, perquè abans d’anunciar el premi amb un comunicat, ha trucat personalment a Marcel Mauri, vice-president d’Òmnium, i a Jordi Lon, membre de la comissió de Cultura dins la junta directiva d’Òmnium, segons que ha explicat Lon a VilaWeb. Jordi Lon també manifesta que Òmnium ha rebut molt bé aquest nou premi, que rema en la mateixa direcció, la voluntat d’ampliar el nombre de lectors: ‘S’ha buscat una època de l’any que no estava ocupada i ajuda a desestacionar la diada de Sant Jordi, com fan la Setmana del Llibre en Català i altres, que miren de generar activitat literària a la tardor. A més, un nou premi ben dotat també implica més oportunitats per als escriptors i això també és positiu.’ Preguntat sobre l’excés de premis literaris en un mercat editorial reduït com el català, Lon diu que això és un debat que afecta tot el sector: ‘Personalment, crec que tenim massa premis a obra inèdita. Per això des d’Òmnium hem creat el premi a la millor novel·la de l’any, per a reconèixer l’esforç que fan els editors i perquè, si mirem altres països on la cultura és important, els premis es donen a obra publicada. Però aquest és un debat on estem tots implicats, Òmnium també, perquè publiquem molts premis a obra inèdita.’ Segons Jordi Lon, el nou premi Proa de Novel·la no perjudicarà el premi Sant Jordi, sinó que seran dos premis complementaris. I també explica que el segell Proa continuarà optant d’aquí a tres anys a publicar el Sant Jordi, tal com li ha assegurat Emili Rosales. ‘Tenim una relació molt cordial amb Emili Rosales’, assegura Lon, que també diu que, segons les bases vigents, Edicions Proa podria optar a publicar el Sant Jordi en els anys a venir. Això sí, en coedició amb Òmnium i només per a un període de tres anys.

Summary: Quan el Grup 62 contraataca amb un nou premi literari


Bloc i País (BiP) ha demanat de convocar un Consell General de la coalició Compromís per repensar-ne el funcionament i que sigui una decisió ‘participada i democràtica per part de les bases’. En aquest sentit, s’ha solidaritzat amb la decisió de Gent de Compromís, que representava als membres de la coalició sense carnet del Bloc, Iniciativa o els VerdsEquo, de cessar l’activitat. ‘Ara que previsiblement encarem quatre anys sense processos electorals és el moment d’enfrontar el repte de la democràcia interna a Compromís de manera tranquil·la, sense pressa, però sense pausa’, diu Bloc i País en un comunicat. Segons el coordinador de BiP, Vicent Fernàndez la decisió de Gent de Compromís és ‘la crònica d’una mort anunciada’, perquè fa ‘massa temps que els militants de la coalició no compten més que per pagar quotes i penjar cartells’. Per això ha lamentat que el Consell General no s’ha reunit en tota la legislatura, tot i que els estatuts estipulen que ho ha de fer dues vegades a l’any.

Summary: Bloc i País demana de repensar el funcionament de Compromís