Avui s’acaba la campanya de les primàries del PDECat per a triar el candidat a les eleccions municipals de Barcelona d’ací a un any. S’hi han presentat Neus Munté (entrevista) i Carles Agustí. Més de dos mil associats del partit decidiran els pròxims dies qui presidirà la llista electoral. Però encara poden canviar moltes coses. De fet, Carles Agustí exposa en aquesta entrevista algunes possibilitats que exigeixen una entesa amb altres formacions per a evitar una victòria de Manuel Valls o d’Ada Colau el 2019. Comencem parlant de Barcelona, abans de tractar també la qüestió de la República i alguns aspectes personals i vitals de Carles Agustí. —Quines vibracions heu tingut durant la campanya de les primàries? —Tinc bones sensacions i crec que el missatge que he transmès connecta amb els nostres associats. Més enllà d’un model de Barcelona clar, amb el lema ‘Obrim Barcelona’, també he procurat parlar dels temes que preocupen els associats. En aquesta primera fase voten els dos mil associats del Partit Demòcrata, i les preocupacions tenen a veure amb Ada Colau, la manca de projecte per a Barcelona, qui dibuixa un millor projecte de ciutat per als pròxims anys, però també hi ha preocupació per la situació del país, pel fet que Barcelona no exerceixi de capital de la República… I també preocupa el model de partit. Ja fa uns anys que aquest partit fa un exercici molt interessant de resituació que encara no hem culminat. Junts per Catalunya pot ser un bon port d’arribada per a fer realitat el partit modern, de segle XXI, àgil i amb estructura més líquida i horitzontal. Jo crec que he connectat amb les preocupacions dels associats i la sensació és bona. Estic satisfet. —En què es diferencia la vostra proposta de la de Neus Munté? Què oferiu de diferent? —Faig valdre la meva experiència i trajectòria política i professional. Per tant, un coneixement més bo de Barcelona. He estat comissionat de participació ciutadana i associacionisme, i això m’ha donat un coneixement molt capil·lar dels problemes i inquietuds de cada barri i cada districte de la ciutat. Des d’aquesta responsabilitat, jo portava la relació amb les sis mil associacions de Barcelona i amb els ciutadans. També faig valdre la meva expertesa en govern obert i transparència. Expertesa en les vies de transformació i modernització de les administracions públiques, els partits i la política des de l’obertura, la proximitat, la pedagogia, la comunicació… I també tinc una trajectòria internacional. Més enllà dels avals ciutadans que ens demanava la normativa de les primàries, vaig presentar vint avals de personalitats internacionals. Un dels accents que poso a la campanya és la vocació internacional. També vull destacar la meva aposta per Junts per Catalunya com a port d’arribada del debat sobre la construcció d’un partit realment modern i adaptat al segle XXI. —Aquest port d’arribada implica la desaparició del PDECat? —Tenim una oportunitat excel·lent per a decidir com es fa aquesta desembocadura a Junts per Catalunya en el congrés o l’assemblea que s’haurà de fer el juliol. Jo crec que l’assemblea ha de tractar d’això, precisament. De la construcció definitiva de Junts per Catalunya. Si el PDECat acaba dins de Junts per Catalunya o queda dissolt o bé si es transforma. No ho sé. Són fórmules que es poden fer servir. Però Junts per Catalunya era inicialment una marca electoral vinculada al Partit Demòcrata que ha estat d’èxit i que ens ha permès d’obrir molts espais. Hem de saber aprofitar aquesta oportunitat. —Ada Colau abanderava el discurs de la participació en les eleccions de fa tres anys. Quina valoració feu de la seva gestió en aquest àmbit? —Colau ha parlat de participació, però tot ha quedat en les paraules i no s’ha transformat en fets. I això defineix la seva trajectòria política en molts àmbits. Tots aquests principis, i també la lluita contra la desigualtat, contra els desnonaments, contra la pobresa, han quedat en paraules. Perquè les dades i els indicadors que tenim de tots aquests fenòmens diuen que hem empitjorat. Passa igual amb la participació ciutadana. S’han fet algunes coses interessants, com la plataforma Decidim, però poca cosa més. La multiconsulta, que era el gran pas endavant que es podia fer en aquest àmbit, ha fracassat perquè no s’hi ha dedicat l’atenció necessària. El model de participació ciutadana d’Ada Colau és del segle XX, en el millor dels casos. No és del segle XXI. Al món que avança en aquest segle, les ciutats impulsen models de govern obert. El govern obert inclou la participació ciutadana, però juntament amb transparència i dades obertes. És una estratègia conjunta i transversal a tota l’administració. Colau ha tornat al model del segle XX de participació ciutadana separada i aïllada com a tema a part de l’administració. Hem fet uns quants passos enrere. —Quines són les actuacions més urgents que necessita la ciutat? —L’àmbit social és prioritari. L’alcaldessa Colau es va presentar amb uns quants missatges de caràcter social, però les dades diuen que hem empitjorat en gairebé tots els indicadors. Tenim més gent que mai dormint al carrer. Som la ciutat europea amb més gent que dorm al carrer. Una dada molt trista. El preu del lloguer puja a uns nivells molt preocupants. Ja arribem als nou-cents euros de mitjana, i el 40% dels sous no arriben a mil euros. És fàcil detectar bosses de precarietat social i laboral evidents. Hi són. I massa sovint és una pobresa silenciosa, que es pateix en la intimitat i el silenci, i que exigeix treballar-hi de manera urgent. Proposo de recuperar la idea de l’alcalde Trias, el sou digne de ciutat. Ha de ser pactat amb tots els agents socials. Cal aconseguir que a Barcelona no hi hagi cap sou per sota dels mil euros. I una altra prioritat pensant en el país és que Barcelona exerceixi de capital de la República. —Com es fa? —Ara no ho fa. Ara s’hi posa d’esquena. L’alcaldessa es va posar el llaç un sol dia per a un homenatge als familiars dels presos. Això no s’hi val. Barcelona ha de ser capital de la República cada dia. I exercir de capital. Això vol dir bàsicament dues coses: encapçalar la restauració democràtica –d’una democràcia que ara mateix està desconstruïda– i ser al costat del govern del país en la implementació del resultat d’un referèndum vinculant com va ser el de l’1 d’octubre. Ens vam trencar literalment la cara per defensar la democràcia i el govern de la ciutat no pot mirar cap a una altra banda. —Com encareu la possibilitat d’un candidat de Ciutadans o d’un bloc unionista que es digui Manuel Valls? —Ara mateix és un interrogant. És una persona rebutjada a França i, a més, rebutjada pel seu autoritarisme. Per tant, ja s’ajusta al perfil de Ciutadans. És una persona sense més recorregut polític a França. I amb una ideologia que se suposava que era socialista i catalanista per influència de la seva família. I ara apareix a Ciutadans! La sensació és que Valls actua com un mercenari, com va fer el senyor Millo en el seu moment. Tant és amb quin partit es presenten. Són gent que tant pot anar a petar al Partit Comunista com a Ciutadans. I té un desconeixement absolut de la ciutat de Barcelona. D’altra banda, pot ser un candidat que, amb el seu discurs, aglutini bona part del vot unionista. I podria acabar essent la llista més votada, tenint en compte l’atomització del mapa de partits a Barcelona. —I com es pot combatre, això? —Això apel·la a les forces independentistes i, especialment, jo apel·lo a l’Alfred Bosch d’Esquerra Republicana, que és la força més reticent, perquè anem junts. Jo dic a l’Alfred Bosch que hem d’anar junts. Perquè junts guanyem. Si anem plegats amb els moviments que hi pugui haver, el de Jordi Graupera, Esquerra, el Partit Demòcrata i altres partits més petits, segur que no baixem de quinze o setze regidors, si és que no fem majoria absoluta. Recordem que als municipis governa automàticament la llista més votada si no hi ha una majoria alternativa clara. Si anem separats, per aquesta mateixa lògica, donem moltes opcions que la llista més votada sigui la d’Ada Colau o la de Manuel Valls. Ens podem trobar que, essent majoria els partits independentistes, Manuel Valls acabi d’alcalde de Barcelona. La gravetat d’aquesta possibilitat em sembla que és prou evident per a apel·lar a totes les forces independentistes i, especialment, a Esquerra Republicana i Alfred Bosch, amb els qui ens acabarem entenent si veuen aquesta situació de possible gravetat extrema. —Vau ser companys d’escola o amics amb Manuel Valls de petits? —Companys d’escola, no. Vam ser companys de barca. De barca! Vam coincidir a Cadaqués en un període de les nostres vides que hi passàvem algunes setmanes d’estiu. Jo ja no hi vaig. Però de petit, amb els meus pares, hi anàvem. I ell també. Jo era molt petit i no el recordo. Segons que m’han explicat els meus pares, compartíem barca amb el seu pare i hi havíem anat tots plegats. Jo tinc les imatges confuses. Potser tenia cinc o sis anys. I ell era una mica més gran. No recordo haver estat amic seu. Però puc dir que aleshores compartíem barca. Ara no. Ara anem en barques ben diferents. —Abans heu parlat de Jordi Graupera. No us convenç la seva proposta de primàries obertes? —El senyor Graupera i el Partit Demòcrata hem d’anar junts. El discurs que fa el senyor Graupera i el que faig jo són molt semblants. I podem parlar de les formes. Al Partit Demòcrata hem fet un exercici democràtic exemplar amb aquestes primàries. Eren unes primàries on es podria haver presentat en Graupera, si hagués volgut. Ell fa les seves primàries. I em sembla molt interessant. És interessant que sorgeixin moviments ciutadans amb força. Estem obligats a entendre’ns. En resum, cadascú ha de fer el seu procés. Quan en Graupera hagi fet el seu procés de primàries i tinguin els seus noms, podrem seure en una taula i trobar una fórmula amb criteris objectius sobre la força de cadascú. Podem parlar del sistema i les formes. No hem de descartar cap possibilitat. —Tot aquest procés es fa en una situació completament excepcional perquè una figura important del partit a Barcelona és a la presó. Què podeu fer per Joaquim Forn i què n’espereu? —Primer, hem de respectar qualsevol decisió que ell prengui. Hem de desitjar que surti de la presó tan aviat com sigui possible. Ningú no sap per quina raó és a la presó. Hi és per les seves idees i per haver gestionat amb absoluta perfecció un atemptat molt greu que hi va haver a Barcelona. Cal lluitar perquè surti de la presó aviat. Quan dic que Barcelona ha d’exercir de capital de la República per encapçalar la restauració democràtica, vol dir fer tot allò que estigui a les nostres mans i més perquè no hi hagi presos polítics. Si tenim en Joaquim Forn amb nosaltres al carrer –jo sóc optimista–, caldrà respectar la decisió que prengui. Si vol obrir una etapa de descans, o si decideix que vol tornar a la política… Caldrà respectar-ho absolutament. I evidentment, si ell decidís fer política i fer-la a Barcelona, podria ser una figura que ens englobés a tots en aquesta candidatura conjunta. Per què no? En definitiva, respectarem les seves decisions, no pot ser d’una altra manera. —El país viu un període d’una certa confusió. Quin camí trobeu que cal prendre els mesos vinents? —S’ha d’implementar clarament el resultat del referèndum vinculant de l’1 d’octubre. Vam votar un referèndum, el resultat va ser molt clar, i és un resultat confirmat tres vegades més: el 9-N, el 27-S i el 21-D. Sempre amb victòria de l’independentisme. No podem votar permanentment. Ja hem votat moltes vegades de manera vinculant. Referèndums i eleccions amb legalitat espanyola. I sempre ha guanyat l’independentisme. Per tant, el camí és implementar el resultat de l’1 d’octubre. Això no vol dir que demà mateix proclamem no-sé-què sense totes les garanties. O sí. No ho sé. Repensem l’estratègia si és necessari. Però hem d’implementar el resultat de l’1 d’octubre. —L’estat està decidit a impedir-ho… —Cert. Som davant d’un estat que tan sols vol aixafar-nos i fer-nos desaparèixer. Es pensa que pot liquidar el catalanisme i l’independentisme per sempre. Estan ben equivocats. No podem afluixar. Cada pas que fem enrere, l’estat el farà endavant. Hem de plantar cara des del govern i des del carrer. Jo defenso que es faci un govern. És molt necessari. Perquè el 155 va corcant les institucions. Però al costat del govern, la dignitat. I la dignitat vol dir investir Carles Puigdemont de la manera que sigui, encara que sigui un president legítim i que hi hagi un altre president de gestió aquí. És igual. Cal trobar la fórmula d’investir Carles Puigdemont. I dignitat també vol dir carrer. Continuar al carrer. El procés sempre l’ha dirigit el poble. I així continuarà essent. Aquesta és l’estratègia bona. —Cal eixamplar la base per poder avançar? —Quan es parla d’eixamplar, no es pot fer trampa. No hi ha ningú que no vulgui eixamplar sempre. És absurd negar-s’hi. Però si es parla d’eixamplar la base com una excusa per no implementar el resultat de l’1 d’octubre o per tornar a una suposada normalitat que no existeix ni existirà, jo no hi estic gens d’acord. Qui amplia la base de l’independentisme cada dia és l’estat espanyol amb les seves actuacions. Cal denunciar la vulneració constant de la democràcia, dels drets bàsics i dels principis de la llibertat. —Sou fill de l’escriptor Carles Hac Mor. Com us ha influït això? —M’ha influït del tot. Jo sóc catalanista pel meu pare. Sóc nacionalista, independentista… Per mi, tot és el mateix. Potser hi ha hagut una evolució, però és el mateix. M’ha influït completament, el meu pare. Venim d’ideologies diferents. Ell era militant de Bandera Roja, com Ferran Mascarell. Després va passar pel PSUC. Va ser dels qui va perdre la batalla ideològica en relació amb el nacionalisme. Va ser dels qui inicialment van anar cap a Nacionalistes d’Esquerra. I va anar fent una evolució de vot que, amb el tripartit, va acabar confluint amb allò que jo votava. Potser no coincidíem en totes les eleccions. Però vam confluir. Era molt d’esquerres, però primer era catalanista. Era independentista. Jo sóc catalanista perquè el meu pare em duia a les manifestacions de principi dels vuitanta en defensa de Pujol en el cas Banca Catalana i totes aquelles mogudes. El meu pare va aconseguir que jo fos independentista, però també va aconseguir –potser sense voler-ho tant– que jo fos convergent. Em va influir molt. I les converses que vam tenir van ser molt importants per a la meva formació. —I quin paper ha de tenir la cultura a Barcelona? —Jo veig amb preocupació la situació de la cultura a la ciutat. Hi ha una manca d’inversió cultural evident. I no parlo tan sols de Barcelona i d’Ada Colau. La diferència d’inversió en grans infrastructures culturals amb Madrid és escandalosa. Però també hi ha mancances en el suport a la creació cultural de format menor. Una bona part d’aquest sector viu pràcticament en la indigència. Quan recuperem el pols de les institucions i de l’economia, caldrà invertir en cultura. Que al capdavall és la base de tot. De la cultura, en surt l’evolució i progrés de la societat. En el debat sobre les fortaleses i febleses de Barcelona no hi ha la cultura. I això és preocupant. Hi ha la tecnologia, l’smart city, el Mobile, el turisme, el Barça… Però no hi ha aquella potència que havia tingut Barcelona com a node cultural d’àmbit internacional. I això cal reforçar-ho.

Summary: Carles Agustí: ‘Dic a Alfred Bosch que hem d’anar junts perquè la llista més votada no sigui ni la d’Ada Colau ni la de Manuel Valls’


Joan Baldoví és un dels líders polítics més ben valorats del congrés espanyol, d’acord amb el baròmetre del CIS. En el decurs de tota la legislatura, com a únic diputat de Compromís, ha aconseguit donar visibilitat a una agenda política valenciana. I està disposat a continuar-ho fent durant la següent legislatura, però acompanyat de més diputats, amb un grup propi al congrés, si la possible coalició Compromís-Podem tira endavant i assoleix un resultat reeixit. Baldoví es presentarà a les primàries encapçalant la llista, i deixa clar que la coalició entre totes dues formacions ha de tenir un accent inequívoc valencià i un lideratge de Compromís, atesos els resultats de les últimes eleccions a les Corts. De tot això ens parla Baldoví en aquesta entrevista, en què comencem per preguntar-li per l’última gran polèmica política de l’agost, la que han suscitat les declaracions del conseller de Justícia català, Germà Gordó, quan deia que el procés d’independència no podia desatendre la nació completa. Unes paraules que han estat criticades per partits com ara el PP i el PSOE, inclòs el president Ximo Puig. —Les declaracions de Germà Gordó sobre els Països Catalans han suscitat polèmica. Què en penseu? —Pense que no ajuden gens als qui fem valencianisme. Crec que Germà Gordó ha d’intentar que els maldecaps que tenen els catalans, que són importants, es resolguen, i deixar que els valencians tirem pel nostre camí i fem allò que vulguem. Jo no sóc ningú per a ficar-me en una altra comunitat autònoma, en un altre país, i açò hauria de fer Germà Gordó. Pense que el camí que ha d’emprendre el País Valencià l’hauran de decidir els valencians, i declaracions com les de Germà Gordó precisament no ajuden en el camí d’explicar lligams ni de dissipar desconfiances. No ajuden en absolut aquells qui legítimament fan valencianisme al País Valencià. —Gordó parlava de la intenció de fer extensiva la nacionalitat catalana a la resta de ciutadans dels Països Catalans en cas d’independència del Principat de Catalunya. Aquesta proposta què us sembla? —A mi em sembla que hauria de ser una decisió personal de cadascú. No em sembla bé ni malament. Seria una decisió del govern de Catalunya i crec que no hi hauria ni d’entrar ni d’opinar. Els valencians tenim tantes dificultats i tan grans que és una qüestió que ara per ara em ve lluny. —Jordi Sebastià diu en un article a VilaWeb que sembla que el silenci de l’opinió pública valenciana envers el procés català es deu a la por d’obrir el debat sobre què vol ser el poble valencià. —Crec que el poble valencià és ara mateix en un moment que no havia tingut mai. I sóc dels qui sempre pensa que aquests processos d’identitat, els valencians, vista l’experiència que hem tingut al passat, hem d’agafar-los amb prudència. Hem d’anar a poc a poc, fent xicotets passos, perquè tant durant els anys de la transició, la batalla de València com en aquests vint anys ininterromputs de govern del PP han treballat molt contra el valencià i contra el sentiment d’identitat nacional valencià. Per tant, és un moment en què hem de fer passos decidits endavant, però sense fer soroll ni rebombori, i sobretot sense obrir polèmiques que únicament interessen als qui són enemics del valencià i no volen que els valencians sigam un poble amb capacitat de decidir el nostre futur per nosaltres mateixos. Els processos d’identitat, els valencians, vista l'experiència que hem tingut al passat, hem d'agafar-los amb prudència —Sí que s’hauria d’obrir el debat, però amb prudència, voleu dir? —Amb moltíssima prudència. La lliçó d’aquests últims anys ens ensenya que aquests debats han perjudicat els qui estimem la llengua i el país. M’estime més de fer passes xicotetes però decidides perquè el valencià acabe d’entrar a tots els àmbits i perquè els valencians comencen a guanyar consciència de poble. També perquè tinguen un bon finançament i no s’obrin debats d’identitat que sempre han acabat ajudant els enemics de la nostra llengua i del nostre poble. —Com va la negociació entre Compromís i Podem per a anar junts a les eleccions espanyoles? —A efectes formals no hi ha hagut cap negociació, tot i que sí que és cert que hi ha hagut converses informals. Jo crec que fins a mitjan setembre no s’obriran oficialment negociacions si decidim d’obrir-ne perquè el 12 de setembre el consell nacional del Bloc debatrà la possibilitat de fer un referèndum i de saber com ens hem de presentar a les eleccions i amb quin partit. —Sembla que en general hi ha força predisposició de tots els partits per a arribar a un pacte entre Compromís i Podem per a les eleccions espanyoles. —La gent del Bloc, és a dir, una part de Compromís, vàrem fer una consulta no vinculant per a valorar, d’alguna manera, testar quin era el parer de la gent. I va guanyar una proposta en què es fixaven quatre condicions per a establir negociacions. Quatre condicions en què estic d’acord: una coalició legalitzada a València, és a dir, al marge de Podem; que hi haja un grup valencià al congrés; que tinga una agenda valenciana; i que la lidere un valencianista. —Posareu alguna condició pel nom que surti d’aquesta coalició? —Allò que vàrem especificar, i així defense, és que el nom de Compromís hauria d’anar en un lloc preeminent. Personalment, en el cas que hipotèticament hi haguera finalment alguna mena de coalició, Compromís hauria d’anar al davant. Així va quedar ben clar a les eleccions del maig, en què vàrem obtenir resultats més bons que no pas Podem. I perquè crec que tota la feina que s’ha anat fent per configurar una alternativa valenciana no es pot malbaratar, i s’ha de mirar de mantenir tot això que ha costat tants anys. És a dir, que es veja nítidament que és una opció valenciana i valencianista. En el cas que hipotèticament hi haguera finalment alguna mena de coalició, Compromís hauria d'anar al davant —Ho veieu amb bons ulls, doncs? —Jo ho veig en bons ulls si es respecten aquestes condicions. M’explique. Crec que en aquesta nova legislatura es podrien obrir melons importantíssims que afectarien de manera directa els valencians. Un és el model de finançament. És a dir, podríem parlar de qüestions per les quals els valencians hem estat sempre maltractats. Per això és important que hi haja un grup valencià al congrés perquè siga present a totes les negociacions. El model de finançament és una cosa que per llei hauria d’haver estat ja aprovada, s’havia encallat i s’havia deixat per a la pròxima legislatura. És un inconvenient que no pot continuar més temps. És un model que ens ofega. —Dieu que una de les condicions és que el líder de la coalició sigui un valencianista. Serà vostè? —Jo em presentaré a les primàries i si els meus companys ho decideixen, encapçalaré la llista. I si no em trien, posaria tot allò que està al meu abast perquè hi haguera un valencià al congrés, fóra qui fóra. —Posem per cas que obteniu més del 15% dels vots del País Valencià i podeu formar grup parlamentari propi. En aquest cas, des del punt de vista de funcionament, tindríeu llibertat d’acció o es pactarien prèviament un paquet d’acords per a seguir? —S’haurien de pactar una sèrie d’acords, allò que jo anomeno una agenda valenciana. Evidentment a totes les negociacions hi ha contrapartides, però hi ha qüestions en què es poden votar coses diferents; ho he vist entre Convergència i Unió i entre Coalició Canària i Nova Canària, en què uns voten una cosa i els altres una altra de diferent. —Temeu que aquesta aliança decebi una part del Bloc que s’hi ha oposat de manera contundent? —Entenc que hi ha gent que legítimament pot pensar que Compromís perda l’essència. Jo dic que Compromís justament ha estat fruit d’una sèrie de pactes. Per exemple, a les eleccions passades anàvem en companyia d’un partit estatal com era Equo. Jo crec que hem sabut demostrar al congrés que hi ha hagut un diputat que ha marcat el territori i l’agenda dels afers valencians. En conseqüència confie que, si al final tot s’explica bé, amb Podem el poble valencià pot guanyar en visibilitat i en capacitat de decisió. Un grup valencià faria que pugés el nivell de consciència nacional i permetria de demostrar que aquest territori és singular, cosa que durant trenta-cinc anys no hem pogut fer. Un grup parlamentari valencià al congrés podria ajudar a fer veure que el poble valencià també és un poble amb unes singularitats i amb unes dificultats específiques. Jo hi seré per a col·laborar-hi, però si es fa un referèndum entre la gent del Bloc i al final els meus companys decideixen que no s’ha de crear aquesta coalició, el primer que es posarà a ajudar seré jo. La democràcia és això. Amb Podem el poble valencià pot guanyar en visibilitat i en capacitat de decisió —No teniu cap mena de reserva o de temor sobre què implicaria teixir una aliança amb Podem? —Sí, evidentment, per exemple, que es puga diluir el missatge valencianista. No negue que en qualsevol decisió hi ha avantatges i també perills. I aquest podria ser el perill, que el missatge nítidament valencià no tinga prou ressò i que la gent pense que estem diluïts. Seria tasca dels diputats que eixirien de fer que açò no passàs. No ha passat en aquesta legislatura, quan alguns pensaven que el missatge de Compromís es diluiria en la marca Equo, i crec que no passarà si hi ha unes condicions ‘si ne qua non’. —Podem fa l’efecte que es desinfla, i que ara cerca aquestes aliances en què el nacionalisme és fort. Penseu que acabarà tenint menys influència de la que es podia esperar fa uns quants mesos? —Açò indiquen totes les tendències. En un moment determinat hi va haver una sobreexposició de la gent de Podem i crec que les eleccions autonòmiques van deixar tothom a lloc. Al País Valencià el resultat de Compromís ha estat inequívocament més satisfactori que no pas el de Podem.

Summary: Joan Baldoví: ‘Un grup valencià al congrés faria pujar el nivell de consciència nacional’


MADRID, 6 (EUROPA PRESS) El portaveu adjunt d’ERC al Congrés, Gabriel Rufián, ha recordat aquest dijous als qui han criticat el seu comportament en els interrogatoris en la comissió d’investigació sobre el Ministeri de l’Interior sota el mandat de Jorge Fernández Díaz, que li van dir “gilipollas” des de les files del PP. En declaracions als passadissos de la Cambra Rufián s’ha queixat que l’endemà de les compareixences de l’exministre de l’Interior i de l’exdirector de l’Oficina Antifrau catalana, Daniel de Alfonso, s’estigui parlant del seu comportament i no que “dos senyors es van dedicar a conspirar a un despatx”. “Però si volem parlar de formes, a nosaltres ens van dir gilipollas”, ha comentat sense posar nom a la veu femenina que des dels seients del PP li va dedicar aquest insult durant el seu interrogatori a De Alfonso. Rufián no ha volgut respondre la pregunta de si ell, amb les seves maneres fomenta que primi el debat sobre les formes. “Potser són coses meves, però potser es parla tant de nosaltres per no parlar del que van dir ells”, ha insistit.

Summary: Rufián recorda als qui critiquen les seves formes en la comissió sobre Fernández Díaz que el PP li va dir ‘gilipollas’


Aquesta tarda hi ha hagut diverses concentracions en defensa del model d’escola catalana i la immersió lingüística arreu del Principat. La plataforma Som Escola, que agrupa diverses entitats de la societat civil, havia fet una convocatòria davant els ajuntaments a favor del model actual i en contra de la intenció del govern espanyol de fer canvis aprofitant el 155. La convocatòria ha estat marcada per la pluja i el fred. L’acte central ha tingut lloc a la plaça Sant Jaume de Barcelona i ha comptat amb la presència de representants de les diferents entitats que integren la plataforma Som Escola, que considera ‘intolerable l’ús de l’escola com a instrument polític i que es posi en perill un dels grans èxits socials del país’. Allà, un grup de pares, mares i alumnes ha llegit un manifest de suport a la immersió lingüística i de rebuig davant els intents de fer demagògia a costa de la llengua. ‘Els plantejaments que propugnen públicament una involució educativa uniformitzadora, l’adoctrinament ideològic, la generació de sospites i denúncies i la segregació lingüística volen posar en risc aquest model educatiu català compromès amb la igualtat d’oportunitat dels infants i amb els valors cívics i democràtics de convivència de la nostra societat’, han denunciat. Per això, demanen al conjunt de la societat que ‘faci seu aquest patrimoni que és el model educatiu català, i que es comprometi a consolidar-lo, protegir-lo i contribuir-ne a la millora’. Durant l’acte també s’ha agraït la tasca dels docents i professionals del sistema educatiu ‘gràcies als quals l’escola ha mantingut tothora la funció de cohesió social i de convivència democràtica en un context de tensions vinculades a la crisi econòmica’. La concentració tanca una jornada reivindicativa que ha arrencat aquest matí amb un acte en el qual s’ha escenificat el consens i compromís del municipalisme amb la immersió lingüística, amb la presència de diferents entitats i alcaldes de diferents partits polítics. L’acte, impulsat per la plataforma Som Escola s’ha fet a Santa Coloma de Gramenet, a tocar de l’escola Rosselló-Pòrcel, un dels bressols de la immersió. Les entitats que s’agrupen al voltant de Somescola han fet una defensa aferrissada de la immersió ‘com un model d’èxit i garant de la igualtat i la cohesió social’. A Barcelona, la concentració ha estat a la plaça de Sant Jaume. .@somescola defensem la #immersiólingüística tot i la pluja i el fred! pic.twitter.com/foDYcr7faM — IAC (@la_IAC) 28 de febrer de 2018 Comença a #Badalona la concentració de @somescola pic.twitter.com/tOWkFyPDbV — USTEC-STEs (IAC) (@USTECSTEs) February 28, 2018 Ple de gom a gom a l'Ajuntament de #Tarragona en l'acte en defensa de l'escola catalana. L'escola catalana no es toca!✊🏻#somescola #EscolaCatalana #immersiólingüística pic.twitter.com/KyNMJg0K87 — ERC Tarragona (@esquerratgn) February 28, 2018 A #Igualada @somescola pic.twitter.com/UN86N7DcDv — USTEC-STEs (IAC) (@USTECSTEs) February 28, 2018 A plaça de la Vila de #SantaColoma #Gramenet SOM per defensar el nostre model d'escola perquè garanteix la cohesió social i la convivència democratica #SomEscola pic.twitter.com/rBAoZ9MEn2 — SOM Gramenet (@SOMgramenet) February 28, 2018 Avui ens concentrem a la Plaça de la Vila per defensar el model d'escola en català #SomEscola pic.twitter.com/MdnwYpxwD8 — ERC Vilafranca (@ERCVilafranca) February 28, 2018 Que no ens toquin l'educació ni plovent #Torredembarra @somescola @DocentsxRep @omnium @assemblea pic.twitter.com/4kjWM0IxFF — Josep Bargalló Valls (@JosepBargallo) February 28, 2018 Protegim el model d'escola catalana davant @ajterrassaConcentració convocada per @somescola davant els intents uniformitzadors i d'adoctrinament del govern espanyol#FemRepública #femterrassa pic.twitter.com/qN6IIJZsMU — ERC Terrassa (@ERCterrassa) February 28, 2018

Summary: Concentracions de suport a l’escola catalana arreu del Principat


El candidat d’ERC a la batllia de Barcelona, Ernest Maragall, ha agraït a Joaquim Forn que tingui ‘la valentia’ de presentar-se a les municipals amb Junts per Catalunya. ‘Serà un plaer debatre sobre els reptes de Barcelona i compartir l’acció política conjunta cap a la República’, ha escrit en un piulet. Per a Maragall, la candidatura de Forn representa la voluntat de ‘no normalitzar la infàmia’ i de ‘no renunciar als drets polítics’. No normalitzar la infàmia també és això: no renunciar als drets polítics. Gràcies @QuimForn per la teva valentia. Serà un plaer debatre sobre els reptes de Barcelona i compartir l’acció política conjunta cap a la República. No deixarem de lluitar per la vostra llibertat. https://t.co/0CqORforTt — Ernest Maragall i Mira (@ernestmaragall) January 23, 2019 El candidat d’ERC es va reunir ahir amb Joaquim Forn a la presó dels Lledoners, on és empresonat d’ençà del seu trasllat d’Estremera l’estiu passat. Maragall ha afegit que tenen diferències sobre el projecte de ciutat que volen per a Barcelona, tot i això, ha assegurat que en la seva reunió ‘vam començar a parlar de la unitat de l’independentisme.’ Des de les diferències de projecte que la ciutat també vol contrastar, ahir a Lledoners ja vam començar a parlar de la unitat de l’independentisme. Fem-ho bé. Sempre endavant! De nou, com ahir, una abraçada. — Ernest Maragall i Mira (@ernestmaragall) 23 de gener de 2019

Summary: Maragall, sobre la candidatura de Forn: ‘No normalitzar la infàmia és això’


El consell de l’Advocacia Catalana ha lliurat al jurista i conseller de Justícia Carles Mundó el Premi Agustí Juandó i Royo. És un guardó que reconeix la tasca d’aquells que durant la seva trajectòria professional s’han distingit per la defensa i promoció de la llengua catalana en l’àmbit jurídic i administratiu. L’anul·lació dels judicis polítics de les víctimes del franquisme, en aplicació de la llei de reparació de les víctimes, és un altre dels mèrits que li han estat reconeguts. La comissió de llengua del consell n’ha destacat ‘la tasca incansable, amb convicció i fermesa, en favor de la normalització de l’ús del català a la justícia, amb una plena confiança en el col·lectiu de l’advocacia per a aconseguir aquest objectiu’. L’advocacia ha aplaudit el pla pilot que es va desenvolupar durant el mandat de Mundó per afavorir la presentació dels escrits en català als jutjats. D’ençà que es va instaurar aquest premi, l’any 2004, ha servir per a reconèixer persones i entitats diverses. El premi té l’objectiu de sensibilitzar el món jurídic sobre l’ús de la llengua catalana en tots els àmbits judicials. L’historial de premiats L’any 2005 van ser premiats el jutge de pau d’Anglès, Pere Figuereda, i el d’Arbúcies, Josep Maria Iglésies. El 2006 el guardó es va lliurar als advocats Sebastià Frau i Mercè Teodoro. L’any 2007 el van rebre els notaris de Barcelona Lluís Jou i Eladi Crehuet, juntament amb Joan Bernà, de Girona. El magistrat balear Gabriel Fiol va ser distingit amb aquest reconeixement l’any 2008. I el 2009, el Col·legi d’Advocats dels Pirineus Orientals, representat pel degà, Hervé Germà. L’any 2010 fou premiada l’advocada de Lleida Antònia Forrellad, i el 2011 el fiscal de medi de Tarragona José Ignacio Monreal; el 2013, el jutge de Manresa José Manuel del Amo; el 2014, l’advocat mallorquí Francesc Riera; el 2016, l’advocat barceloní Pere Cuxart i l’any passat l’advocat gironí Joan Geli Rissech. L’acte de lliurament del premi que ha reconegut la tasca de Carles Mundó s’ha fet al Mas l’Esperança de Gurb. Hi han intervingut el president del consell de l’Advocacia Catalana i degà del Col·legi d’Advocats de Mataró, Julio J. Naveira; el president de la comissió de llengua del consell i degà del Col·legi d’Advocats de Vic, Joan Riera; el secretari de relacions amb l’administració de justícia del Departament de Justícia, Joan Domènech Abad; i el batlle de Gurb, Joan Roca.

Summary: L’Advocacia Catalana distingeix el conseller Carles Mundó per la tasca en favor del català a la justícia


El jutjat d’instrucció número 20 de Barcelona ha obert una investigació contra la revista El Jueves per una acusació d’injúries, arran d’una denúncia de la policia espanyola. N’ha informat el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, que diu que la denúncia fou presentada per ‘diversos continguts publicats a la revista’. El director de la publicació, Guille Martínez-Vela, ha estat encausat i l’han citat a declarar el 8 de novembre a la una del migdia. Fa unes setmanes, uns sindicats de la policia espanyola ja van anunciar que presentarien una denúncia contra la revista i l’acusarien d’injúries. El compte oficial del cos policíac (un compte que ha fet propaganda de manifestacions unionistes), va respondre-hi criticant un piulet d’El Jueves que deia: ‘La contínua presència d’antiavalots acaba les reserves de cocaïna a Catalunya’. La continua presencia de antidisturbios acaba con las reservas de cocaína en Cataluña https://t.co/YEP6WokDzU — El Jueves (@eljueves) October 5, 2017 Apoyamos y defendemos la libertad de expresión, ¿pero no creéis que os habéis pasado de la "raya"?#RESPETO https://t.co/pFrt01fsUH — Policía Nacional (@policia) October 5, 2017 Llegiu ací la notícia sencera a la web d’El Jueves.

Summary: Un jutge investiga la revista El Jueves per una denúncia de la policia espanyola


L’ex-president de la Generalitat Francisco Camps recorrerà contra el seu encausament en la peça que investiga contractacions del Consell amb societats de la trama Gürtel, perquè considera que no hi ha cap element fàctic ni declaració que la sostingui. La defensa de Camps considera que l’acusació del jutge del cas Gürtel, que investiga l’adjudicació a Orange Market d’un contracte de la fira turística Fitur 2009, manca de fonament jurídic. Camps ha estat encausat a petició de la fiscalia anticorrupció, després de les confessions dels capitosts de la Gürtel i de l’ex-secretari general del PP valencià, Ricardo Costa, en el judici en què van acabar condemnats per delicte electoral. El titular del jutjat central d’instrucció número 5 de l’Audiència espanyola, José de la Mata, instructor de les peces que encara s’han de jutjar del cas Gürtel, l’ha citat a declarar com a encausat en la peça de la causa que investiga contractes menors de quatre conselleries i cinc empreses públiques de la Generalitat amb Orange Market, la sucursal a València del grup de Francisco Correa, i diverses empreses satèl·lit. Després d’aquesta citació en una peça separada del cas Gürtel, Camps ja acumula quatre encausaments, perquè és investigat en les dues causes que investiguen les presumptes irregularitats en la construcció del circuit de Fórmula 1 i la gestió dels cinc grans premis en els Poblats Marítims de València, en els jutjats d’instrucció 2 i 17 de València, a més de la causa que indaga en la presumpta malversació comesa en l’organització de la visita del papa Benet XVI a València el juliol de 2006, que instrueix el jutjat d’instrucció número 5.

Summary: Camps recorrerà contra el seu encausament en el cas Gürtel


Artur Mas, Joana Ortega i Irene Rigau han estat condemnats pel Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) per un delicte de desobediència arran de la seva actuació en l’organització de la consulta del 9-N. La sentència del tribunal diu que els apliquen l’article 410.1 del codi penal. Aquest article forma part del capítol tercer de la llei, titulat ‘De la desobediència i la denegació d’auxili’, i diu: «Les autoritats o funcionaris públics que es neguin obertament a complir les resolucions judicials, decisions o ordres de l’autoritat superior dictades en l’àmbit de la seva competència i revestides de les formalitats legals incorreran en la pena de multa de tres a dotze mesos i inhabilitació especial per a feina o càrrec públic per un temps de sis mesos a dos anys.» Mas, doncs, ha estat castigat amb la màxima pena possible pel delicte de desobediència, mentre que Ortega i Rigau han rebut càstigs una mica inferiors (un any i nou mesos i un any i mig, respectivament). El cas és que aquest article del codi penal forma part del títol dinovè: ‘Delictes contra l’administració pública’. Fins ara, s’ha dit que la presentació d’un recurs al Tribunal Suprem deixaria en suspens l’aplicació de la pena fins que la sentència no fos ferma. Així ho defensa encara l’advocat de Rigau, Jordi Pina. En els casos de Mas i Ortega, que no exerceixen càrrecs públics en aquest moment, la sentència no té una aplicació concreta més enllà del fet de ser inelegibles en unes pròximes eleccions. Però i la diputada Irene Rigau? És sobre aquest cas que el lletrat i professor de teoria política Josep Costa ha fet un crit d’alerta. Per Costa, la llei electoral pot afectar Rigau directament encara que la sentència no sigui ferma. L’article sisè de la llei electoral espanyola diu que són inelegibles ‘els condemnats per sentència, encara que no sigui ferma, pels delictes de rebel·lió, de terrorisme, contra l’administració pública o contra les institucions de l’estat quan s’hagi establert la pena d’inhabilitació per a l’exercici del sufragi passiu o la inhabilitació absoluta o especial o de suspensió per a la feina o el càrrec públic en els termes prevists en la legislació penal’. Segons això, cap dels tres condemnats no podrien presentar-se en unes eleccions, encara que el Tribunal Suprem no hagués resolt el recurs que ja han anunciat que presentaran. Però, a més, la condició de diputada de Rigau resta en suspens pel punt quart d’aquest article sisè, que diu: ‘Les causes d’inelegibilitat també són causes d’incompatibilitat.’ Segons el professor Costa, aquest punt quart és el que obre una incògnita sobre la situació de Rigau com a diputada del parlament. Si les causes d’inelegibilitat també ho són d’incompatibilitat per a exercir un càrrec públic, la condemna per l’article 410 del codi penal per un ‘delicte contra l’administració pública’ afectaria la permanència de Rigau a la cambra legislativa catalana. Tanmateix, Costa apunta que el règim d’incompatibilitats és una competència de la cambra i, segons el reglament del parlament, aquests casos es tracten dins la Comissió de l’Estatut del Diputat. Quan un diputat incorre en una situació d’incompatibilitat, n’ha d’informar aquesta comissió, que ha d’avaluar la situació i resoldre si s’escauen les causes d’incompatibilitat. Després d’un període d’al·legacions del diputat afectat, la comissió ha d’elevar la decisió al ple de la cambra. Aquesta situació pot dur el parlament a haver de pronunciar-se sobre la situació de Rigau aquests dies vinents. Costa considera que els dubtes que suscita l’article sisè de la llei electoral obre la possibilitat al parlament de decidir de no aplicar aquesta virtual incompatibilitat de Rigau. Aplicar aquesta llei implicaria una vulneració de drets fonamentals, seria poc garantista i podria causar un perjudici evident a l’afectada. A més, seria la primera vegada que s’aplica aquest article de la llei a un diputat que no pertany a un partit il·legalitzat. Finalment, Costa considera que no es pot declarar incompatible un diputat contra el parer de la majoria del parlament.

Summary: La continuïtat de Rigau, en mans ara del parlament?


El secretari d’Organització del PSOE, José Luís Ábalos, ha expressat a RNE la disposició de la seva formació a reunir-se amb Ciutadans sobre la seva possible abstenció o suport a la investidura de Pedro Sánchez. Ho ha fet poc abans que el líder de Ciutadans, Albert Rivera, hagi anunciat que ha reclamat per carta a Sánchez una reunió urgent per pactar la seva abstenció. Segons Ábalos, en la mesura que les condicions que demana Rivera ja es compleixen, ‘no hi hauria d’haver cap problema perquè facilitin un govern i posin punt final a la situació d’incertesa en la que estem’. Ábalos ha assegurat que Sánchez ‘sempre ha estat requerint’ una reunió amb Rivera, i per tant ‘el president sempre ha estat disposat’ a aquesta trobada. ‘Si realment això no és un gest previ a la cita amb el rei sinó que és una qüestió sincera i real, no hi ha cap problema a abordar-ho’, ha afirmat. Espanya, abocada a les quartes eleccions en quatre anys? Ábalos ha celebrat el ‘canvi de posició de Ciutadans’, que planteja unes condicions que ja ‘es compleixen perfectament’. En aquest sentit ha insistit que ‘a Catalunya continuarem defensant la vigència de la constitució i la integritat territorial d’Espanya’, i ‘des del govern actuaríem amb el 155 quan es qüestionés’. També ha reiterat que a Navarra hi ha un govern ‘constitucionalista’ i que el seu executiu no preveu augmentar els impostos a les classes mitjanes i treballadores. ‘L’únic que esperem és responsabilitat de partits que tenen a la seva mà que puguem sortir d’aquest impàs’, ha afirmat Ábalos. El PSOE acceptaria ara els vots gratuïts de Podem Ábalos també ha afegit que la seva formació no rebutjaria un suport ‘gratuït’ d’Unides Podem a la investidura de Sánchez. ‘Si manifesten que ens donen suport, nosaltres òbviament ho acceptarem’, ha sentenciat. La gran crisi espanyola (1): El 44% del temps sense un govern amb funcions plenes

Summary: El PSOE està disposat a reunir-se amb Ciutadans de cara a la investidura


Set activistes madrilenys que van formar part de l’organització de la manifestació independentista a la plaça de Cibeles de Madrid del 16 de març seran jutjats per una denúncia del col·lectiu d’extrema dreta Hogar Social Madrid. Els acusen d’haver amenaçat integrants de l’agrupació durant la protesta. Els activistes, independents i també de col·lectius com Izquierda Castellana, Yesca i Coordinadora Antifascista, formaven part del servei d’ordre de la manifestació, coordinat per les entitats convocants amb l’objectiu que es desenvolupés sense problemes. Segons que explica Elena Martínez, una de les encausades, alguns dels organitzadors van ser identificats sis vegades per agents de la policia, malgrat que no hi va haver cap incident destacat durant la mobilització. ‘Això evidencia que existeixen llistes negres de persones militants i activistes’, alerta. ‘Hi havia una molèstia molt important de sectors del règim amb el fet que aquesta mobilització es fes i tingués tant d’èxit. En un primer moment, van tractar-ho amb silenci, però després van provar d’assetjar militants de Madrid que defensem el dret de decidir.’ Els activistes defensen que l’única cosa que va passar aquella tarda és que diversos organitzadors van veure membres del grup ultra a la zona de la manifestació amb uns globus amb banderes d’Espanya i càmeres de vídeo. Les persones del servei d’ordre van alertar-los que no permetrien que provoquessin cap aldarull. No obstant això, Martínez explica que l’expedient que ella mateixa ha pogut consultar al jutjat com a citada recull una versió ben diferent: hi diu que els activistes antifeixistes van amenaçar els integrants d’Hogar Social amb insults com ara ‘porcs’ i amenaces com ara ‘us arrencarem el cap’. ‘Hi ha moltes llacunes en el relat i cap mena de descripció. L’única cosa que diuen és que dúiem roba negra. Com tots els mitjans van recollir, tots els membres del servei d’ordre anaven de negre amb un braçalet groc.’ I continua: ‘Abans de la llei mordassa, quan hi havia una manifestació legalment convocada en temps i forma, qui era multat era qui convocava la contramanifestació. En aquest cas, diversos membres d’Hogar Social Madrid van venir amb intenció de provocar, rebentar o generar algun tipus d’incident.’ Els encausats diuen que els tres individus d’Hogar Social que es presenten com a presumptes víctimes de les amenaces no havien denunciat pas, en un primer moment. ‘No han posat cap mena de denúncia. Ha estat la Brigada Provincial de Madrid, un cos especial que treballa amb grups que anomenen d’extrema esquerra i extrema dreta, els qui van cridar Hogar Social Madrid a les seves dependències a declarar.’ Concretament, Martínez fa referència a Melisa Domínguez, la cara visible del col·lectiu d’extrema dreta, que ja ha protagonitzat altres polèmiques similars. ‘El relat el construeixen amb la policia, que va dient què ha passat, i ella només contesta “sí”, “sí”, “sí”. Per exemple: “Estàveu tranquil·lament passejant pel Prado?” “Sí.” “Se us van acostar set persones amb aspecte antifeixista i independentista i us van cridar violentament?” “Sí.” Quina denúncia més estranya, aquesta en què és la policia qui t’explica què ha passat.’ A més del judici, Martínez també ha de fer front a una multa, posada amb la llei mordassa, cosa que diu que no és coherent amb el relat: ‘M’inclouen dins del judici per estar entre les persones que suposadament amenaçaven els membres d’Hogar Social, però, alhora, em diuen que no, que vaig aparèixer de sobte cridant com una boja i intentant impedir l’actuació policíaca.’ L’activista considera que, com que era una de les cares visibles de la manifestació –convocant, va fer de portaveu els dies previs i va intervenir en l’acte de tancament-–, han volgut donar-li ‘un doble premi’. Hogar Social, la impunitat dels ‘okupes’ d’extrema dreta ‘La brigada d’informació, al seu informe, defineix Hogar Social Madrid com una associació cultural i veïnal, i diu que som nosaltres que hem construït el relat fals que són d’extrema dreta’, comenta Martínez. Però no hi ha gaires dubtes de la ideologia que defensa aquest col·lectiu, sorgit el 2014 al barri madrileny de Tetuán. Han fet accions com ara repartir aliments ‘només per a espanyols’ i llançar bengales contra una mesquita després dels atemptats de Brussel·les. Imiten les maneres de fer dels moviments socials d’esquerres, ocupant edificis de la ciutat i acudint a desnonaments, però remarcant que les seves accions són ‘només per a espanyols’. Martínez denuncia una ‘connivència explícita, organitzada i reincident entre l’extrema dreta i els cossos de seguretat de l’estat’, especialment pel que fa al paper d’aquest col·lectiu: ‘La brigada d’informació va cridar Melisa Domínguez a les seves dependències per a declarar i, d’acord amb això, organitzar una denúncia per actuar d’ofici i enviar-nos a judici. I el nostre no és l’únic cas que ha anat d’aquesta manera.’ Jorge Jiménez, un activista madrileny condemnat a presó arran de l’intent d’aturar un desnonament, també ho defensava en una entrevista a VilaWeb: ‘La connivència amb la policia és força evident. Fa dos anys, quan eren en el seu màxim apogeu, denúncia que posaven, detenció que es feia. Sense passar cap mena de filtre. Donaven un nom o passaven una fotografia a la brigada d’informació i la policia detenia qui ells assenyalaven. Les causes sempre acabaven arxivades, però era força curiós.’ Martínez recorda que Hogar Social va ocupar un edifici a la plaça de Colón de Madrid, davant la seu del Ministeri d’Interior espanyol, i que van ajornar-ne el desallotjament dues vegades: ‘A quin centre social li permeten fer això en plena plaça de Colón?’ Tercer cas relacionat amb concentracions de suport a Catalunya No és la primera vegada que activistes madrilenys que han defensat el dret d’autodeterminació de Catalunya han estat encausats. També és el cas dels sis joves acusats d’haver agredit dues persones d’un grup ultra durant la manifestació de suport a Catalunya el Primer d’Octubre. Els demanen tres anys i mig de presó per un delicte de desordres i lesions amb agreujants (odi ideològic i intimidació). La increïble història dels sis de Madrid I encara hi ha un altre encausat per la concentració de suport a Catalunya convocada a Madrid el 20-S. És el fotoperiodista Juan Carlos Mohr, sancionat amb una multa de 2.000€, segons la policia, per ‘haver saltat la línia policíaca de seguretat, faltar el respecte dels agents i desobeir les seves ordres per identificar-se’. Acusen el fotoperiodista d’haver infringit l’article 36.6 de la llei mordassa. Elena Martínez també és acusada d’haver vulnerat aquest article, malgrat que encara no sap la xifra concreta de la multa. ‘Una vegada pot ser casualitat, dues comença a ser sospitós, però quan són tres o quatre veiem que hi ha un patró d’assetjament’, considera. ‘Aquesta mobilització li va fer molt de mal, al règim, perquè fa miques el relat que tenen sobre Madrid i l’enfrontament entre pobles. Volien la segona part del partit.’ Els activistes, que seran jutjats el 21 de maig als tribunals ordinaris de la plaça de Castella, es mostren preocupats per la possibilitat que finalment els pugui imputar càrrecs més greus, malgrat que el delicte d’amenaces ja pot arribar a implicar presó: ‘Se’ns pot jutjar per un delicte contra drets fonamentals amb agreujant de delicte d’odi. La policia ho ha traslladat a la fiscalia i no sabem si quedarà en res o prosperarà’, conclou Martínez. Per fer front al cost del procés judicial, han obert el compte ES78 2100 2124 6101 0041 3024 i fan una crida a fer-hi aportacions solidàries.

Summary: ‘Existeixen llistes negres’: set activistes madrilenys, a judici arran de la manifestació independentista a Madrid


El portaveu d’ERC al congrés espanyol, Gabriel Rufián, i l’ex-president espanyol José María Aznar, ha tingut una forta topada dialèctica a la comissió d’investigació sobre el finançament irregular del PP. Rufián ha comparegut amb una samarreta amb el rostre de José Couso, el càmera de televisió assassinat durant la guerra de l’Irac, i li ha demanat si tenia vergonya per la seva gestió política i per les acusacions de corrupció contra tants dirigents del PP. Aznar ha estat agressiu en les respostes, acusant insistentment Rufián de pertànyer a un partit colpista, i fins i tot se li ha escapat que els presos polítics catalans estan condemnats. I això que després ell mateix ha demanat que es respectés la presumpció d’innocència dels acusats del PP. ‘A Espanya la presumpció d’innocència es va convertint en presumpció de culpabilitat’, ha dit Aznar. I Rufián li ha etzibat: ‘Aquesta és la seva herència. Vostè és el padrí d’un càrtel de ministres acusats de corrupció.’ Heus ací alguns dels moments més tensos de la compareixença: Gabriel Rufián (ERC): “He d’aguantar que em digui colpista?” Les picabaralles entre Gabriel Rufián i José María Aznar durant la compareixença d’Aznar davant de la comissió del Congrés que investiga el presumpte finançament il·legal del PP #ElsMatinsTV3🔴 https://t.co/VaZXzAUZlE pic.twitter.com/ObOFPHjdgP — Els matins TV3 (@elsmatins) September 18, 2018 Gabriel Rufián (ERC): “Aquesta és la seva herència. Vostè és el padrí d’un càrtel de ministres acusats de corrupció” #ElsMatinsTV3 🔴https://t.co/VaZXzAUZlE pic.twitter.com/FwCrnR9BgL — Els matins TV3 (@elsmatins) September 18, 2018

Summary: Rufián treu de polleguera Aznar al congrés: ‘Vostè no té vergonya’


Aquest matí, el parlament s’havia preparat per fer la investidura de Carles Puigdemont. Havia de ser a la tarda. Però el president de la cambra, Roger Torrent, ha decidit d’ajornar el ple sense haver-ho acordat amb els socis de majoria republicana. El ball de retrets, rumors, ‘punyalades’ i reunions ha estat com una cursa de relleus pels passadissos, les sales, els despatxos i els faristols. Quan ja semblava que la jornada s’havia apagat, quan la majoria de diputats i mitjans de comunicació ja desfilaven deixant la seu parlamentària enrere, les portes exteriors del parc de la Ciutadella s’han esbatanat per la força d’una munió de manifestants al crit de ‘Puigdemont, el nostre president’. Els Mossos d’Esquadra, que havien establert un perímetre de seguretat a tot el parc des d’ahir a la tarda, no han pogut aturar la gentada amb banderes, pancartes, caretes del president i mocadors grocs. A les tres de la tarda, l’hora prevista per al ple d’investidura, les entitats sobiranistes i els CDR havien convocat una concentració de suport al passeig de Lluís Companys. Moltíssima gent hi ha anat bo i sabent que el ple s’havia ajornat. Volien cridar ben fort que no es podien fer passos enrere ni cedir al xantatge de l’estat espanyol. La pancarta més grossa que ha saltat la tanca del parc deia ‘Prou excuses, República ara’. Els agents de la policia de Catalunya, que actuen sota el comandament del govern espanyol pel 155, no han pogut contenir la força de la gent, que s’ha plantat davant la façana principal del parlament. Allà els ha sortit a rebre l’ex-diputada de la CUP Gabriela Serra, qui en un gest prou clar ha decidit de saltar la tanca que la separava de la gent des del costat dels mossos. L’aplaudiment, la cridòria, ha estat immensa. Uns metres més enllà, diputats de Junts per Catalunya, entre els quals el secretari de la mesa, Eusebi Campdepadrós, també aplaudien els concentrats i en rebien una xapa per a la solapa per la llibertat dels presos. A continuació, entre cants de ‘Els segadors’ i crits d’independència, llibertat i suport a Puigdemont, han aparegut tres dels quatre diputats de la CUP (Natàlia Sànchez, Maria Sirvent i Vidal Aragonés), aplaudint la gentada i cantant l’himne. Mentrestant, uns metres més enrere, la capitana de Junts per Catalunya, Elsa Artadi, tornava a la cambra amb el puny alçat i al crit de ‘Ni un pas enrere’. Sergi Sabrià, portaveu d’Esquerra, atenia algun mitjà amb la cridòria de fons. Davant els milers de persones que ara ja ocupaven el jardí que reposa als peus de la cambra, el palau que reuneix els representants del poble i que viu els moments d’incertesa més gran de la seva vida recent. Ara continuen cridant consignes, cantant cançons, fent volar les banderes. Els crits i els cants se senten de dins de la cambra estant. Sóc a tocar de l’hemicicle. I com si fos una veu llunyana, però coral, se sent: ‘Investiu el president o ocupem el parlament’. Vegeu ací tots els vídeos de l’entrada dels manifestants al parc de la Ciutadella.

Summary: ‘Investiu el president o ocupem el parlament’: l’esclat de la gent a l’hora de la investidura ajornada


El contingut del pacte entre el PSOE i ERC –que compromet el govern espanyol a un diàleg i una consulta a Catalunya que referendi l’acord d’aquest diàleg, sense esmentar la constitució espanyola– ha fet estripar les vestidures a gran part de la premsa espanyola. Mentre el PP ja ha anunciat mobilitzacions al carrer contra l’acord, els editorials de les principals capçaleres veuen en el pacte una gran traïció de Pedro Sánchez als espanyols i l’avantsala d’un referèndum d’independència.  Llegiu l’acord entre el PSOE i ERC, íntegre Tal com ho veu l’ABC, amb l’acord ‘Sánchez posa per escrit la secessió’. El resum del pacte, diu l’editorial del diari, és bilateralitat i referèndum, ‘tot allò que fa temps que demanen els separatistes i que més mal fa a Espanya’. L’ABC exclama que el govern espanyol que sortirà de la investidura de Sánchez ‘comet la irresponsabilitat –veurem si pot ser sancionable penalment– de posar per escrit, per primera vegada a la història, que Espanya és fraccionable’. A més d’insinuar una persecució penal contra Sánchez, el diari diu que el contingut del pacte no és un suport, ‘sinó un cep que el condemna a una prostració davant d’ERC’, i titlla el futur govern espanyol de ‘coalició obscura’ que posa en joc ‘Espanya i la constitució’. El diari El Mundo titula l’editorial d’avui ‘Una investidura agònica i humiliant’ i diu: ‘Els termes de l’acord, emmarcats en una retòrica que assumeix l’exigència de l’independentisme d’obligar l’estat a negociar l’autodeterminació, resulten profundament lesius per a la sobirania nacional. Espanya no mereix que el seu president surti d’una majoria parlamentària sostinguda pels mateixos que van perpetrar el cop de l’1-O’. A més, destaca com a especialment dolorós que el contingut de l’acord s’hagi conegut per mitjà d’ERC i que Sánchez hagi ‘preferit parapetar-se en l’opacitat i el secretisme’ d’un pacte que ‘legitima la principal exigència del separatisme, que consisteix a reconèixer Catalunya com a subjecte de sobirania’. Per a La Razón, l’acord PSOE-ERC és ‘El pacte de la vergonya’. Segons que diu a l’editorial, si l’acord es complís ‘representaria el lliurament de la sobirania nacional a un partit independentista que només aspira que l’estat accepti les condicions d’un referèndum d’independència i la desconnexió definitiva de la resta d’Espanya’. Tampoc no agrada que la negociació bilateral entre governs hagi de començar quinze dies després de la constitució de l’executiu espanyol, ‘fet que indica que no hi haurà tasca més important que aquesta’. ‘És a dir, l’executiu és a les mans d’un partit secessionista dirigit des de la presó, disposat a retirar el seu suport si no es compleixen les seves exigències’, diu. Ara bé, malgrat tot, La Razón veu una llum d’esperança: ‘Aquest acord és tant de màxims, tan irrealitzable, que, arribat el moment, després de la segona sessió d’investidura del dia 7, caldrà treure’n la palla.’ L’editorial d’El Español es fixa especialment en la bilateralitat de la negociació i pren el detall que al redactat de l’acord, que és en castellà, el nom de Catalunya és escrit en català per a titular ‘Quan Cataluña ja és només “Catalunya” o la rendició del PSOE’. El text critica amb duresa que el PSOE, ‘un dels partits clau de l’estabilitat i ancoratge de la democràcia’, ‘ha llançat per la borda el seu passat i futur’ i diu que els socialistes estan disposats a ‘implementar una nova legalitat on els separatistes se sentin còmodes’. Això, ‘no només situa el socialisme fora del sistema, sinó que condueix Espanya a una incertesa insostenible’, diu. Finalment, l’editorial demana sacrificis a ‘setze diputats socialistes “valents” que poden fer-se l’harakiri a la votació d’investidura’ i recorda que en el passat els dirigents socialistes van aconseguir d’expulsar Sánchez de la direcció del PSOE. ‘Mai a la història de la nostra democràcia s’havia arribat a aquest desgast de les institucions i a tal tensió de la vida política. Per això mateix, s’ha d’exigir al socialisme dels grans consensos un sacrifici en el qual ens juguem molt.’, acaba. Pel que fa a Eldiario.es, l’encarregada d’analitzar el pacte és la sots-directora del diari, Neus Tomàs, i ho fa amb un to totalment diferent, titulant ‘Pacte PSOE-ERC, ara comença la cosa difícil‘. Per a Tomàs, en la negociació ‘s’ha buscat un equilibri que permet a les dues parts de destacar que per primera vegada hi ha dos partits que intenten d’explorar una via de diàleg per a encaminar el mal anomenat conflicte català’, que ella considera una crisi constitucional i, per tant, ‘un conflicte espanyol’. Per últim, és destacable que El País –capçalera que amb el pas dels anys ha canviat la bandera del progressisme per la bandera d’Espanya– defugi el tema del dia en l’editorial. En comptes de posicionar-se pel que fa a l’acord PSOE-ERC, se centra en el conflicte diplomàtic d’Espanya a Bolívia, que escriu que s’ha de resoldre a tres bandes, comptant-hi també Mèxic.

Summary: La premsa espanyola s’escandalitza amb el pacte PSOE-ERC i veu la independència a tocar


Amb el ‘vist per a sentència’ del jutge Jesús María Barrientos, s’ha acabat aquesta tarda el judici pel 9-N a Artur Mas, Joana Ortega i Irene Rigau. Abans, tots tres acusats han fet ús del dret de l’última paraula. Artur Mas ha començat la intervenció agraint la manera com els magistrats havien portat el judici, la feina feta pel fiscal –tot i no estar-hi d’acord– i la feina de representació que han fet els tres advocats de la defensa. ‘Crec que som aquí –ha dit– no per haver desobeït cap tribunal, sinó per l’èxit del 9-N. Com que no va agradar a l’estat espanyol i es va considerar com un desafiament, ara som aquí perquè han volgut que algú pagués per aquell desafiament.’ ‘Quants judicis com aquest hi hauria ara si es jutgessin tots els actes de desobediència? Què passaria amb totes les lleis que desobeeix el govern espanyol?’, ha demanat Mas. ‘No som aquí per haver desobeït cap tribunal’, ha insistit. ‘Jo em vaig declarar màxim responsable polític del 9-N. I no solament màxim, sinó únic. Quan dic únic, no vull dir que tot allò ho fes jo sol’, ha afegit Mas. I ha tornat a exculpar els altres encausats pel 9-N: ‘Quan els consellers prometen el càrrec del govern, prometen lleialtat al president del govern. Joana Ortega, Irene Rigau i Francesc Homs van prometre lleialtat al president de la Generalitat. I totes les instruccions i decisions sobre aquell procés del 9 de novembre van sortir de la Presidència de la Generalitat.’ I ha insistit: ‘Sóc responsable d’haver ideat i organitzat el procés que es va fer el 9-N. Sóc responsable d’haver convocat les eleccions del 27-S que van tenir una altíssima participació i amb una majoria absoluta per primera vegada a la història a favor de constituir un estat català independent. Sóc també responsable d’haver portat tota aquesta trajectòria que els he explicat fins a les últimes conseqüències. I això em va portar a fer una passa al costat i separar-me de la presidència per permetre que tot aquest procés continués endavant.’ I ha afegit: ‘No sóc culpable d’haver comès cap delicte. Ni jo, ni Joana Ortega, ni Irene Rigau, ni Francesc Homs. Estem íntimament convençuts que no vam cometre cap mena de delicte. El ministeri fiscal ha tingut molt d’interès a demostrar que nosaltres hauríem hagut d’actuar igual a final de setembre, arran de la primera suspensió que el 4 de novembre.’ I s’ha adreçat al fiscal per dir-li: ‘Vostè volia saber què no vaig entendre de la providència del TC?’ Mas ho ha explicat: ‘A final de setembre, en dos dies, va quedar tot suspès. No havíem tingut temps de muntar res i, per tant, no teníem res a aturar. El 4 de novembre ja era tot en mans dels voluntaris. I volia saber com pensava el TC que podíem donar ordres als voluntaris. Entre l’anunci del procés participatiu i la providència del tribunal van passar tres setmanes. I les vam aprofitar a fons.’ També ha explicat què volia dir que tot fos a mans dels voluntaris: ‘Hi havia un munt de gent que no acceptaven ordres. No volien ser manats. En el nostre ànim no hi havia desobeir cap tribunal. Volíem plantar cara davant d’un govern espanyol que volia impedir que la gent participés en aquell procés. No recorden que jo vaig dir que aquell procés no tenia conseqüències legals? Que un govern s’enfronti a un altre govern pot agradar més o menys, però no és cap delicte.’ Mas s’ha adreçat clarament als magistrats del tribunal: ‘El 9 de novembre de 2014 va ser una jornada de què ens hauríem de sentir orgullosos. Van coincidir moltes d’aquelles virtuts per les quals un país es pot sentir orgullós. L’esperit pacífic, la participació, l’esperit democràtic. En lloc de sentir-nos-en orgullosos… quina pena, senyor president. I deixi’m afegir: quin immens error.’ I ha acabat amb aquests mots: ‘Si es tracta d’enfortir una democràcia, no entenc que el 9-N es pugui considerar un delicte.’ Ortega: ‘Quan un poble té uns anhels de llibertat tan grans, ningú no el pot aturar’ L’ex-vice-presidenta Joana Ortega també ha fet ús del dret de l’última paraula. Ha dit: ‘Se’m jutja per una actuació política d’un govern legítim que obeïa un mandat democràtic.’ I ha afegit: ‘Quan un poble té uns anhels de llibertat tan grans, ningú no el pot aturar’. També ha avisat sobre l’actuació de la justícia contra la política: ‘Algú pot pensar que una resolució judicial acabarà donant resposta a les voluntats polítiques de Catalunya?’ Ortega ha dit que amb el 9-N, Catalunya ‘va escriure una nova pàgina de la seva història’. I ha afegit que pensava allò que li havia dit l’ex-president portuguès Mario Soares: ‘Catalunya acabarà essent allò que vulguin els catalans.’ Ha confessat que el 9-N havia estat el dia de tota la seva carrera política que va sentir més realitzat el sentit de servei públic. I ha acabat: ‘No tinc consciència d’haver comès cap delicte.’ Rigau: ‘Hem fet aquest país caminant i continuarem caminant’ Finalment, ha estat el torn d’una emocionada Irene Rigau. Ha començat recordant uns versos de Machado: ‘Para dialogar, preguntad primero. Después, escuchad.’ I ha afegit: ‘Espanya sembla que ignora aquests versos.’ També ha fet una defensa de la necessitat de reforçar la democràcia: ‘La democràcia representativa ha de ser reforçada.’ Tot seguit ha fet una defensa de la feina dels professors de l’ensenyament del país. Ha demanat si ningú pensava que ella hauria pogut portar els professors a obrar incorrectament o a participar en la comissió d’algun delicte. Rigau, emocionada i amb llàgrimes als ulls, ha recordat la seva trajectòria de molts anys de lluita política: ‘No em va depurar el franquisme i em pot inhabilitar la democràcia al final de la meva trajectòria?’ Encara ha reflexionat en veu alta: ‘No em puc imaginar que comencés, com a resultat d’aquest judici, un procés d’involució democràtica.’ I ha acabat amb aquesta frase: ‘Hem fet aquest país caminant i continuarem caminant.’ Ací teniu totes les cròniques del seguiment del judici: Dilluns: Amb la vènia o sense… Artur Mas planta cara al tribunal pel 9-N Primera de dimarts: Dos inspectors amb excés de zel i el fantasma de Caridad Ramos animen el judici Segona de dimarts: Agenjo dibuixa un escenari de pressions (amb un cop de mà del jutge del 9-N) Tercera de dimarts: El ‘hand-off’ del 9-N centra els durs interrogatoris del fiscal a Cañada i Escalé Quarta de dimarts: Un testimoni del judici del 9-N acusat de fer xantatge sorprèn exigint de no sortir a la televisió Primera de dimecres: El testimoni fallit proposat per Manos Limpias i el transport de les urnes, al judici al 9-N Segona de dimecres: Homs no s’amaga al judici del 9-N i exclama ‘quina llàstima!’ quan el fiscal no li fa preguntes Tercera de dimecres: El CATN passa pel judici: ‘Calia forçar molt la legalitat per portar el 9-N als tribunals’ Quarta de dimecres: Xavier Trias, Joan Rigol i Miquel Buch reforcen els arguments de la defensa de Mas, Ortega i Rigau Resum dels tres primers dies: Tram final del judici al 9-N: quins són els relats de l’acusació i la defensa? Primera de dijous: L’acusació no aconsegueix fer contradir els voluntaris del 9-N Segona de dijous: Dos agents de la Guàrdia Civil generen dubtes sobre les proves informàtiques del judici al 9-N Tercera de dijous: El fiscal manté la petició d’inhabilitació per a Mas, Ortega i Rigau Primera de divendres: Sorprenent al·legat polític del fiscal del 9-N: ‘Aquest judici també és democràcia’ Segona de divendres: ‘No ens n’amaguem; el govern volia donar veu a la voluntat popular’ Tercera de divendres: ‘El govern espanyol vol la mort política dels tres acusats’ Quarta de divendres: Artur Mas: ‘No som aquí per haver desobeït, sinó per l’èxit del 9-N’


Ens veiem amb Josep Miquel Arenas, més conegut com a Valtònyc, en un bar de Brussel·les. Hi viu del mes de maig, quan va decidir que volia continuar tenint veu i es va exiliar a Bèlgica seguint els passos del president Puigdemont i els seus consellers. Assegura que en cap cas no hi ha vingut a amargar-se, sinó a continuar lluitant per una condemna justa. Afirma que de l’única cosa que fuig és de la injustícia espanyola. Una justícia que el persegueix d’ençà que té divuit anys, per divuit cançons. Divuit cançons que li han comportat tres anys de condemna. Però Valtònyc ho té clar. Ell no s’ha exiliat només per continuar lluitant pel seu cas, sinó també pel dels divuit rapers espanyols condemnats com ell per les lletres de les cançons. A la vegada vol fer visibles totes les injustícies que es viuen a l’estat espanyol. Valtònyc somia cada nit en Mallorca, la seva terra. I somia de recuperar algun dia tot el temps perdut i poder viatjar l’Amèrica del sud, on sempre ha volgut viure, on mai no ha pogut viatjar. Confessa que no mira vers el futur, però es mostra esperançat amb la justícia belga. ‘No he fet res…’ diu, convençut que a Bèlgica sabran entendre les seves cançons com el que són i que veuran que no hi ha enaltiment al terrorisme. —Sempre dèieu que estàveu conscienciat d’entrar a la presó… Quan comenceu a pensar en l’opció de l’exili? —Quan una familiar d’un pres em diu que l’han posat en aïllament una setmana per haver fet una entrevista. Aquí és quan m’ho pens tot. Fins aquell moment, em pensava que de dins de la presó podria fer més mal a s’estat espanyol. Pensava que podria continuar denunciant la meva situació i fer coses. Però del moment que veus que per una entrevista aïllen qualcú, t’ho planteges tot. També quan vaig descobrir que em posaven en règim de dispersió, a cinc-cents quilòmetres de ca meva. D’això se xerra molt poc, però m’allunyaven de ma família perquè m’havien jutjat per terrorisme. —Trieu l’exili no tant per evitar la presó com per continuar tenint veu? —Exacte. Per continuar denunciant, per internacionalitzar el meu cas. A més, des d’aquí crec que arribarem amb més urgència al Tribunal Europeu de Drets Humans. Quan s’hi creï un precedent, els altres devuit rapers de s’estat espanyol condemnats a ingressar a la presó per haver escrit cançons, veuran com també els eliminen la condemna. No sóc aquí només per jo, també hi sóc pels altres. De fet, xerro molt poc de jo, intent xerrar molt sobre els altres casos i de què passa a l’estat espanyol. —Entenc que no em podeu explicar com vau arribar aquí, però us va sorprendre que estant vigilat per la policia poguéssiu arribar-hi? —Són així d’inútils. La gent m’havia donat més de trenta vols per ajudar-me a despistar-los, i entre ells n’hi havia un cap a Brussel·les, que és el que vaig triar. La majoria sortien de Castelló, es veu que és barat volar fins allà… —Hi ha un dia que se sap que heu partit de l’estat espanyol, però llavors hi ha uns mesos de silenci abans de la conferència de premsa… —Això és culpa de l’estat espanyol. Nosaltres ens vam presentar ja del començament a la policia i la justícia belga, però no em podien detenir per uns quants motius. El primer perquè Espanya els havia lliurat l’euroordre en castellà. Després els la van demanar en flamenc. La van enviar, però no em van voler incloure en el sistema Schengen. Si no ho feien, no em podien detenir. Jo anava a la policia i em deien: ‘És que no podem fer res, Espanya no et vol detenir.’ El que volien era tenir-me aquí com a basura especial, però nosaltres vam moure fitxa i vam treure la cançó de ‘Bella Ciao’. Llavors sí que em van incloure en el sistema de Schengen i em van poder detenir. —Per tant, creieu que feien els erros expressament? Creieu que pensaven que si us n’anàveu i no fèieu soroll ja els anava bé? —Clar, és que esser la basura especial és la pitjor cosa que hi ha. No podíem fer la conferència de premsa, no podíem fer res… Era estar silenciat. Jo no vaig venir aquí amagar-me, vaig venir a lluitar contra la condemna. També era molt dur veure que s’anaven fent actes de suport a diferents punts de l’estat espanyol i jo no hi podia sortir. —Per què Brussel·les? —Per començar, era un dels llocs que hi havia en els trenta bitllets . I després aquí hi ha els exiliats. I com és evident això fa que hi hagi una xarxa que ja funcioni. A més, la justícia belga ha demostrat esser una justícia independent i no polititzada. Hi ha separació de poders, cosa que a Espanya no passa. I, per què no?, perquè els espanyols també tenen molta ràbia a Bèlgica, oi? —Quan arribeu a Brussel·les, què feu? —Entregar-me a la justícia. I després cercar una feina, un pis, una targeta de mòbil belga… Fer tots els passos necessaris perquè la policia sàpiga que jo no vinc aquí a amargar-me. Jo no vinc fugint de la justícia sinó que vinc fugint de la injustícia i cercant justícia. —En el moment que us n’aneu, us acomiadeu d’alguna persona? —No, només de ma germana, que és qui em va acompanyar a s’aeroport. Però per seguretat no em vaig poder acomiadar de ningú més. —Què és la cosa més complicada de l’exili? Anar-vos-en i no saber quan tornareu? —És molt heavy. Jo dins el meu cap pens que estic a Palma. Ara mateix no tinc la sensació d’estar a Brussel·les. El teu cap no pot desconnectar, i més quan amb totes les traves de l’estat espanyol no podia parlar lliurament, no podia reescriure la vida. De fet, encara cada dia somiï que sóc a Mallorca. És molt heavy. Però supòs que hi haurà un moment que canviarà. —A l’euroordre us reclamen per terrorisme… —Mira si sóc xerec cantant… —És fort, oi? —No vàrem entendre si era una estratègia bona o dolenta… Dolenta perquè banalitzen la paraula ‘terrorista’ i ningú no m’extradirà perquè hagi cantat ni ho etiquetarà com a terrorisme. El jutge es va xapar el cul. Però el tema és que aquí injuriar la corona no és delicte, però estan sensibilitzats amb el terrorisme. A Bèlgica, l’apologia i l’enaltiment del terrorisme no és delicte, però la incitació sí. Per això, malgrat haver-me jutjat a Espanya per apologia i enaltiment des terrorisme, ara a l’euroordre ho varen traduir com si fos incitació al terrorisme. Per això han marcat aquesta casella. És una fórmula per a intentar l’extradició, perquè, si no, d’una altra manera és impossible. Però a la vegada la caguen… —Els advocats us en donen cap pronòstic? Es mostren confiats? —És que no he fet res… —Hi ha un moment que us diuen que sou lliure mentre estudien l’extradició. És un descans? —És una petita victòria. Jo ja he anat tres vegades a l’Audiència espanyola i el tracte és molt dolent, juguen molt amb la por. Aquí va esser molt diferent. Són més humans. Vaig estar content de veure aquest canvi en la justícia. —Quines mesures cautelars us han imposat? —Quasi no me n’han posades. Les úniques mesures són mantenir la feina i no sortir de Bèlgica. —Aquí també hi són Puigdemont i els consellers exiliats. L’exili uneix? —Sí, sobretot amb en Lluís Puig. S’ha preocupat molt per jo. És una persona molt humana, pròxima, i estic content d’haver trobat gent com ell. Així com més amics que he fet aquí. De cares conegudes, diria que Lluís Puig és de les millors persones que hi ha. —Us ha sorprès algun suport en especial? —M’ha sorprès el suport rebut a escala internacional, amb noms de rapers com Public Enemy, Chuck D o Rage Against The Machine. Noms que veus que et donen suport i penses: ‘Tio, sí que has arribat enfora.’ —I allò que més us ha emocionat? —Segurament Kase O, de Violadores del verso. Va organitzar una manifestació a Saragossa. A més, quan va venir a cantar a Mallorca i em va telefonar per si volia pujar a cantar amb ell a l’escenari… Crec que això és la cosa que més em va marcar. —I la contrària, un suport que no hagi arribat? —M’han sorprès que no diguessin res qualcuns cantautors espanyols que de joves feien cançó protesta com ara Serrat, Sabina. O fins i tot Loquillo. Del que sí que me n’adon és que ara que estic a Bèlgica exiliat i que per motius naturals m’he hagut d’acostar als consellers i al president, he perdut suport de s’esquerra espanyola. I això m’ha sorprès. Si ells pensen que ho farien més bé que jo… que venguin ells a l’exili i jo me’n torn a Espanya a fer com fan ells. Segur que ho farien millor. —I Pablo Iglesias… una de les cançons per la qual us han condemnat us la va encarregar ell per al seu programa…. —És que és això. Em retreuen que estic amb la burgesia catalana, que diuen ells, però, exactament, què volen que faci? Que me’n vagi amb en Pablo Iglesias, que no ha fet ni un miserable tweet per jo? Aquí hi ha la diferència. Uns s’han solidaritzat i uns altres no han fet res. —Qui sí que va fer un piulet en el seu moment era Pedro Sánchez… D’ençà que és president del govern espanyol, us ha dit res? —No ha dit res. Com tantes més coses. Els programes electorals mai no s’acompleixen. —Com dèieu, heu rebut crítiques per haver-vos acostat al govern legítim de Catalunya… També crítiques per haver parlat la setmana passada a Waterlooo. Què els diríeu, a aquesta gent? —Cony, tio, que s’escoltin el discurs… Que vaig fer visibles moltes lluites, fins i tot la dels taxistes. Si no ho hagués fet jo, qui ho haguera fet? Ningú. Han de mirar aquestes coses. Dissabte era un dia important aquí a Bèlgica a l’hora de denunciar la repressió de l’estat espanyol. No podia perdre aquesta oportunitat, calia fer veure aquestes lluites. La gent és beneita. Està molt avorrida. Se posen amb tot…. —No éreu independentista… Quan hi ha un canvi de mentalitat envers aquest tema? —Jo vull que pugueu tenir la República catalana, però…És que no sé com explicar-ho… —Hi teniu simpatia? —Més que això. Jo vull que hi hagi la independència, però més que per un sentiment, com té molta gent, és per una estratègia per a afeblir s’estat i la burgesia espanyola. Sempre he pensat que si votar servís de qualque cosa, estaria prohibit. I, efectivament, el primer d’octubre estava prohibit. La ruptura amb Catalunya, a l’estat espanyol li farà molt de mal, però moltíssim. A més, el dret d’autodeterminació és un dret innegable. Catalunya compleix les característiques per a esser una nació, a diferència que Mallorca. —Mallorca no? —Allà no hi ha la psicologia per a ésser una nació. Però Catalunya sí que la té. Si la gent vol esser independent, ho hauria d’esser. Però jo no tinc aquest sentiment… Si jo digués que sóc independentista, crec que insultaria molta gent que sent la independència de veres, en el cor. —Coneixem molt el Valtònyc músic, però qui és Josep Miquel Arenas? D’on veniu? —Sóc un jove a qui sempre ha agradat la informàtica, així com la poesia i les glosses. Sempre m’havia agradat el rap però mai no m’havia plantejat fer-ne. Quan anava a 2n d’ESO vaig començar a fer les batalles de glosses i em vaig començar a interessar per aquest món, després em vaig passar al rap i m’ha portat fins aquí. —I el fet que les vostres lletres siguin tan polititzades? —Això ja va venir de més gran. Va esser quan tenia desset anys que vaig llegir el llibre Les venas abiertas de Americana Latina de Galeano. Aquí em va començar a interessar la política. Encara que de petit no entenia coses com per què existeix la fam en el món o les desigualtats socials… Després vaig començar a llegir llibres de Marx i de més autors més polítics, i em vaig convertir en un marxista-leninista. —I per aquestes lletres més polítiques després arriben les condemnes a tres anys i mig de presó… Quan les escrivíeu podríeu arribar a pensar mai què vindria després? —Sí, m’ho pensava. El 2011 ja van detenir Pablo Hasél i tots vàrem veure que ens podia passar qualque cosa semblant. És normal que, en un estat feixista, els antifeixistes patesquin la repressió. —I saber alguna vegada què us podia passar ha fet que us autocensuréssiu? —No, era molt jove i no tenia responsabilitats. Quan em van detenir jo era un estudiant. A mi, me la pelava tot. Ara era diferent, ja tenia una feina, una casa, el meu gos… Tenia responsabilitats que he hagut de deixar. Ara potser sí que m’ho hauria pensat més. També tinc una maduresa que abans no tenia. Pensa que les lletres per les quals em varen condemnar són de quan tenia devuit anys, era molt burro. Si m’hagués passat ara, potser m’haurien condemnat per unes altres lletres, però no haurien estat tan immadures. —En canviaríeu cap? —Canviaria les lletres masclistes, en les quals he atacat les dones per la seva condició de dona i no per la qüestió ideològica. Per exemple la que li vaig dir puta a Esperanza Aguirre. També canviaria les lletres homòfobes. En aquell moment el rap ho era molt. —Enteneu que hi hagi gent que us retregui el vocabulari violent? —No, no ho entenc. El rap sempre ha estat així. Qualsevol persona que ha escoltat rap ho sap. I pareix mentida que això vengui de s’estat espanyol, on tenim una cultura des vuitanta i noranta amb un punk que és molt heavy. Llavors es cantava amb un vocabulari molt explícit. I no solament els grups de música punk, també passava en temes més comercials, com per exemple el de Loquillo. Hem anat enrere amb tot. —Enteneu qui us defensa, però assegureu que no comparteix les vostres lletres? —No ho entenc. És com si digués que defens els drets dels homosexuals però que m’agraden les dones. Per solidaritzar-te no cal que facis judicis morals o que posis una barrera per diferenciar-te. Jo m’he solidaritzat amb els polítics catalans, però en cap moment els he dit: ‘Jo em solidaritzo amb vosaltres, però sé que vàreu esser els qui vau aprovar els desallotjaments exprés o els qui ens vau atonyinar amb els mossos quan governàveu.’ T’hi solidaritzes i ja està. Els judicis morals i les crítiques vénen en un altre moment. —No és contradictori? Amb tot plegat us donen més veu. —No és contradictori, et donen més veu perquè també els interessa intensificar aquest senyal. Volen que arribi a més gent que si comparteixes el meu missatge, inquietuds o característiques, és a dir, que si ets jove, treballador i t’interessa la política, no critiquis la monarquia, l’estat, no facis cançons…. Els interessa que això s’ampliï. M’utilitzen com emissari per a aplicar l’autocensura als altres. És com una condemna exemplar. —I ara què? Quin futur hi veieu? —Doncs no ho sé. Soc una persona que intenta no pensar gaire en el futur i viure el present. També com a mètode de supervivència. Sempre ho he fet servir i m’ha funcionat. En el sentit que no pens en les conseqüències ni en el futur. Visc el futur i pens endavant. —Hi veieu cap final, a tot això? —És que és molt xungo. Des devuit anys quan veig un col·lega em demana: ‘Què lo de les cançons? Quan entres a la presó?’ És súperpresent a la meva vida des que tinc devuit anys. Déu vulgui que s’acabi. Malgrat que si s’acaba, sempre em recordaran per això: ‘Es tio que la va liar amb unes cançons.’ —I us heu imaginat què fareu quan tingueu la llibertat plena? —Me n’aniré a l’Amèrica del sud. —Per cap motiu? —Quan tenia devuit anys em varen llevar el passaport i des de llavors no he pogut viatjar. L’Amèrica del sud sempre m’ha agradat molt. M’agrada com és la gent. Aquí a Europa són més freds. A Flandes no els mola que els toquis i no són pròxims a la penya. Jo sóc el contrari. Sóc molt proper, faig bromes molt pesades… M’assemblo més a la gent que hi ha a l’Amèrica del sud. Vull veure Veneçuela, Cuba… No ho sé, em veig més vivint allà i tenint-hi una família, que no aquí. —Última pregunta. Hi ha molta gent que se la fa. I si no us la faig, no em deixaran tornar a la redacció. Hi ha cap motiu pels polos Lacoste? — El tema de les samarretes Lacoste… … és perquè em patrocinen. — De debò? — …

Summary: Valtònyc: ‘No vaig venir a Bèlgica a amagar-me, vaig venir a lluitar contra la condemna’


El president de la Generalitat i candidat de Junts per Catalunya (JxCat) a les eleccions del 21-D, Carles Puigdemont, s’ha dirigit al cap de llista del PSC, Miquel Iceta, que ha dit que, si fos president, dimitiria al cap de dos anys si no aconseguís acords amb l’estat espanyol. En una connexió en directe des de Brussel·les a l’acte de JxCat a Girona, Puigdemont li ha dit: ‘Ja vas tard, Miquel-155-Iceta. L’has feta tan grossa que la dimissió te la demanarà la vergonya.’ El número sis de la candidatura, el conseller Josep Rull, ha apel·lat a l’emotivitat, ha cridat els catalans a continuar ‘l’herència dels pares i avis’ i s’ha compromès a incrementar el ‘préstec de país’ rebut per a les generacions futures. La cap de llista per Girona, Gemma Geis, ha advertit que si Puigdemont no guanya les eleccions ‘Europa entendrà que el procés s’ha acabat. Seria l’error més gran de la nostra història.’ En el mateix sentit s’ha expressat el número cinc i ex-membre de la mesa del parlament, Lluís Guinó, que ha dit que l’únic vot útil és a JxCat. La número deu per Barcelona, Elsa Artadi, ha advertit que una victòria de Cs o del PSC portaran Rajoy a manar a la Generalitat. A l’acte, amb l’assistència d’un miler de persones, hi havia la dona de Puigdemont, Marcela Topor, i la coordinadora general del PDECat, Marta Pascal. També l’ex-consellera socialista Marina Geli, que ocupa un lloc simbòlic a la candidatura.

Summary: Puigdemont, a Iceta: ‘L’has feta tan grossa, que la dimissió te la demanarà la vergonya’


Hem preguntat a Manuel Borja-Villel, Nuria Enguita Mayo, Laurence Rassel i Carles Guerra, els quatre directors que han aixecat la Fundació Tàpies durant els vint-i-cinc anys que té de vida, quin aspecte destacarien de la seva etapa (a Carles Guerra, que acaba d’assumir la direcció li preguntem què espera deixar). I en segon terme, els hem demanat quin espai creuen que ocupa la Fundació Tàpies a Catalunya i quin hauria d’ocupar. Les seves respostes són d’avantguarda i de futur. Les podeu veure en aquest vídeo. En un segon vídeo, recollim íntegrament les intervencions que van fer els quatre directors en l’acte central de celebració dels vint-i-cinc anys de la fundació, el divendres 11 de desembre. La Fundació Tàpies va néixer el 1990, impulsada pel mateix artista Antoni Tàpies i per la seva família, en especial el seu fill Miquel Tàpies, primer director i president de la fundació. L’artista es va morir el 2012 i Miquel Tàpies es van morir l’any passat. Aquest any, un concurs internacional ha escollit el projecte de Carles Guerra per continuar portant la Fundació Tàpies a l’avançada de les institucions museístiques internacionals. L’acte institucional dels vint-i-cinc anys, presidit per l’alcaldessa Ada Colau i amb la presència de centenars d’artistes, directors de museus, gestors culturals, intel·lectuals, amics i col·laboradors de la fundació, era esperat pel fet que es va plantejar com una conversa amb tots quatre directors. Al final es va alterar el programa i van intervenir un darrere l’altre. El primer director, del 1990 al 1998, Manuel Borja-Villel, va destacar que l’èxit de la fundació radica sobretot en tres grans eixos: l’obra, la fundació i la ciutat. Borja-Villel considera que l’artista Antoni Tàpies va impulsar la idea de patrimoni, de col·lecció, des d’una revisió crítica de com s’escriu la història. També en l’àmbit de la fundació, l’artista va permetre en tot moment el qüestionament de la institució, per replantejar-la, i fer-ho amb la gent. Finalment, va dir que des de sempre la Fundació ha tingut una vocació internacional però generada des de Barcelona: ‘En aquest sentit, recordo una gran exposició, en certa manera fracassada com tota gran exposició, perquè no estàvem preparats, que fou ‘La ciutat de la gent.’ L’exdirector ha conclòs que en aquests tres àmbits el treball de la Fundació Tàpies ha estat exemplar. Per la seva banda, Núria Enguita Mayo, que va dirigir la Tàpies del 1998 al 2008, va recordar que el fet de poder treballar des d’una llibertat total li va permetre mantenir el qüestionament crític que sempre ha caracteritzat la fundació: ‘L’absoluta complicitat de Miquel Tàpies va permetre fer un programa molt arriscat en alguns moments. Ell sempre m’animava a anar endavant tot i les crítiques, i deia que la Fundació Tàpies era l’R+D de l’art contemporani a Barcelona.’ Va acabar dient: ‘Avui comença una etapa nova, esperançadora, tot i el moment difícil que es viu.’ Laurance Russel, directora del 2008 al 2015, va manifestar: ‘Voldria recordar que la fundació com tota institució és un projecte col·lectiu, juntament amb els desitjos i esforços personals. Una proposta doncs de bé comú. Quan vaig arribar s’estava reformant l’edifici. Amb en Miquel Tàpies vam pensar com es podia obrir la fundació a espais diversos per a públics diversos i disciplines diverses. Es van fer caure parets i es van obrir finestres. Gests físics de relació amb l’edifici. Una altra idea molt important per al Miquel era obrir l’arxiu del seu pare: el seu pare com a ciutadà i a través de la seva correspondència mostrar un diàleg continu amb altres artistes, intel·lectuals i la ciutadania de la seva època. I vam tornar a obrir la fundació sense cap nostàlgia però amb memòria. Tàpies i la fundació sempre s’han pensat en relació amb el món. I vam experimentar amb els límits del museu, vam posar a prova els límits del museu. La fundació havia de ser un lloc d’empoderament, de risc màxim, perquè hi havia la protecció de l’artista, la seva obra i la família Tàpies.’ Finalment, va parlar Carles Guerra, actual director des de fa pocs mesos: ‘L’obra d’Antoni Tàpies ens aboca a representar una modernitat pensada des de coordenades perifèriques. Les anomalies polítiques ens han donat caràcter i estan en la base de la nostra modernitat. Ara, però, diem que de l’adversitat en fem projecte i així seguirem. El futur de la nova institució implica defensar la cultura en el si d’aquesta nova economia que mobilitza fins a la darrera partícula de les nostres vides. Estem aquí per explicar-ho, per donar valor al paper de la cultura en els projectes de futur. Vivim en una ciutat rica en recursos i capitals diversos, que molt sovint els representa la seva història. Certament és la ciutat de la gent. Tenim pendent de fer d’aquesta institució i d’altres, models d’articulació socials, on puguin aplegar-se col·lectius molt diversos, sense els complexos i les inhibicions que troben a la resta de la societat. La promesa de 3000 anys d’amistat que llancem com a motiu d’aquesta celebració vol expressar el desig d’allotjar tantes aliances com sigui possible.’

Summary: Fundació Tàpies, l’R+D de l’art contemporani a Barcelona