L’Alt Comissionat per a les Pensions de l’estat francès, Jean-Paul Delevoye, encarregat de la reforma impulsada pel govern d’Emmanuel Macron, ha presentat avui la seva dimissió per un presumpte conflicte d’interessos, arran d’unes activitats professionals no declarades. A les crítiques dels sindicats per la polèmica reforma, detonant de la vaga general, s’havien afegit en aquests últims dies les al·lusions directes a Delevoye, que va compatibilitzar diversos càrrecs durant la seva etapa dins del govern francès, alguns d’ells remunerats. Entre els càrrecs que no havia declarat a l’Alta Autoritat per a la Transparència de la Vida Pública en figura un com a administrador voluntari d’un institut d’assegurances privades, un dels sectors que teòricament sortiria beneficiat de la reforma que intenta tirar endavant l’executiu. Delevoye ha reconegut en la seva carta de dimissió que va cometre un error per no informar dels seus múltiples llocs, però ha negat irregularitats i ha denunciat una instrumentalització del cas. En aquest sentit, ha assenyalat que prefereix fer una passa enrere per no perjudicar els esforços de Macron amb vista a tirar endavant un projecte que considera ‘essencial’ per a l’estat francès. L’Elisi ha confirmat que Macron ha acceptat la dimissió de Delevoye, de qui ha lloat el seu compromís com a responsable de la reforma. ‘No volia entorpir el Govern en un moment en què es defensa la reforma per la qual porta treballant amb fermesa des de fa dos anys’, ha afirmat una font citada pel diari ‘Le Monde’.

Summary: Dimiteix el responsable de la reforma de les pensions a l’estat francès per un possible conflicte d’interessos


El portaveu d’ERC al congrés, Gabriel Rufián, ha assegurat que és ‘irresponsable i testosterònic’ parlar de repetir les eleccions espanyoles, després de reunir-se amb Adriana Lastras, número tres del PSOE. El diputat no ha avançat el vot de la formació en una possible investidura, però s’ha mostrat predisposat a no blocar la legislatura. Rufián ha demanat al PSOE que recuperi la valentia de la moció de censura contra Rajoy i torni a la taula de negociació, perquè la situació al Principat se soluciona dialogant ‘i no amb togues i porres’. La dirigent socialista ha assegurat que les qüestions de política social els uneix amb ERC i que d’ençà que Pedro Sánchez va arribar a La Moncloa els republicans han defensat gairebé tots els decrets llei que han presentat. Lastra també ha demanat a ERC que hi votin a favor o s’abstinguin, però que en cap cas bloquegin la investidura perquè no hi ha una alternativa possible si es vol evitar unes altres eleccions.

Summary: Rufián diu que ERC no vol blocar la legislatura espanyola


L’eurodiputat irlandès del Sinn Féin Matt Carthy ha estat qui ha alçat la veu davant Antonio Tajani i els altres 747 parlamentaris que eren presents en la sessió constitutiva del Parlament Europeu a Estrasburg. El president sortint de l’eurocambra el volia fer callar, però Carthy ha condemnat l’impediment perquè fossin a l’hemicicle Carles Puigdemont, Toni Comín i Oriol Junqueras. Més tard, davant l’edifici del parlament, i agombolat per deu mil manifestants independentistes, ha fet un discurs contundent, dient que hi havia un núvol fosc damunt el parlament, perquè era inquietant i preocupant aquesta limitació de drets polítics que s’ha consumat avui. Hi hem parlat a migdia, just després de la seva intervenció en l’escenari d’Omplim Estrasburg. —Heu denunciat el silenci dels dirigents europeus. —El president Tajani ha obert la intervenció dient que el Parlament Europeu ha estat la casa de la democràcia, ha estat la veu dels ciutadans europeus, l’única institució de la UE elegida directament pels ciutadans. Però hi ha dos milions de ciutadans a qui s’ha negat la veu en aquesta cambra; i mentre això continuï, el Parlament Europeu perd la legitimitat per a parlar de democràcia, d’estat de dret i de drets humans. Perquè la negació de la democràcia és la negació del dret més bàsic i és inacceptable. El silenci del president Tajani i de més dirigents europeus he de dir que és absolutament vergonyós. Els votants catalans mereixen de tenir representació, de la mateixa manera que els meus votants, o que els votants del president Tajani. Tots són igualment ciutadans europeus i mereixen de tenir representació al Parlament Europeu. —I els altres eurodiputats? Quina actitud tenen? Què n’espereu, dels eurodiputats dels altres grups? —Sabem que hi ha molts eurodiputats que donen suport al dret d’autodeterminació del poble català. Hi ha encara un nombre més gran d’eurodiputats que donen suport al dret de tots els representants electes de prendre possessió dels seus escons. Hi ha molts eurodiputats que són agressius o hostils al fet que els parlamentaris catalans siguin representats de cap manera; si poguessin els vetarien tots. Però hi ha un gran grup d’eurodiputats que romanen callats. Per a mi aquest silenci és vergonyós i no és acceptable; han de parlar amb la seva veu, han d’alçar la veu per la democràcia i els drets humans, per la prevalença dels processos democràtics. Perquè avui són els eurodiputas catalans, però qui serà demà? Ens hem de plantar i dir als dirigents de la UE que ningú no pot negar als representants electes del poble europeu el dret de ser aquí, en aquesta institució. —Pot ser un precedent perillós a Europa? Si Espanya pot vetar diputats electes, qui no ho podrà fer demà? —El govern espanyol ha establert unes noves normes, que tenen un sol propòsit: negar al poble de Catalunya el dret de tenir els seus representants electes al parlament europeu. Si a Espanya li és permès de fer això, què impedirà que un altre país imposi unes altres normes per impedir a uns altres eurodiputats que no els agradin d’ocupar els seus escons? Qui ha de decidir qui s’asseu al Parlament Europeu són els votants, la gent, i al poble de Catalunya li ha estat prohibit aquest dret. És absolutament inacceptable. I és una vergonya que qualsevol diputat romangui callat en una agressió com aquesta contra la democràcia. —Confieu que Puigdemont, Comín i Junqueras acabaran essent finalment eurodiputats amb tots els seus drets? —No ho sé. Però cada dia que passa sense ser eurodiputats és un dia més que la Unió Europea no pot donar cap lliçó a ningú del món sobre democràcia ni sobre estat de dret. No ho pot fer; ha perdut tota la credibilitat. Algun dia hi haurà una Catalunya independent, i això serà així perquè els catalans ho volen. Això ens ensenya la història: que acabarà passant. Ens hem de preguntar si volem que una Catalunya independent sigui membre de ple dret de la UE. Jo sí que ho vull; crec que la majoria dels europeus ho volen. I els dirigents europeus han de començar a actuar, no tan sols per a la gent de Catalunya, sinó per a tots els qui creiem en la democràcia a tot Europa i a tot el món. —Heu fet un discurs molt apassionat en l’acte d’avui. Què us sembla la resposta dels catalans en aquesta mobilització? —És increïble de veure tanta gent que ha vingut de Catalunya. És la manifestació més gran que he vist mai davant el Parlament Europeu. És un senyal, no per a mi, perquè hi dono suport, sinó per a tothom dins aquest edifici . El Parlament Europeu ha gastat milions d’euros en una campanya anomenada ‘aquesta vegada votaré’ abans de les eleccions, per encoratjar el vot de la gent, i hi ha més de dos milions de catalans que van dir ‘aquesta vegada votaré’ , i en canvi el parlament europeu veu bé que tres eurodiputats catalans siguin vetats. És inacceptable. Per a la gent de Catalunya que ha vingut: sou benvinguts a Estrasburg. Espero que aquesta visita no hagi estat debades i que els dirigents de les institucions europees escoltin la vostra crida.

Summary: Matt Carthy: ‘Avui són els eurodiputats catalans, però demà qui serà?’


Neus Munté i Carles Agustí es disputaran la candidatura del PDECat a la batllia de Barcelona en un procés de primàries del partit. Els dos pre-candidats tenen ara temps fins el 8 d’abril per a recollir cent avals entre els associats del PDECat a Barcelona, i un mínim de cinc-cents entre la ciutadania de la ciutat. L’ex-consellera Munté és actualment la presidenta de partit, mentre que Agustí és membre del comitè nacional del PDECat i el responsable de govern obert de la Diputació de Barcelona. Les primàries estan previstes pels dies 11 i 12 de maig. Avui mateix, Joaquim Forn ha explicat en una carta que renuncia a concorre a les primàries pel seu empresonament. Avui he fet arribar aquesta carta als associats del @PDeCATBCN que també vull compartir amb tota la gent que em demanava fer un pas. Moltes gràcies pel vostre suport en tot moment! 🎗 pic.twitter.com/jkXjEX9HIf — Joaquim Forn (@quimforn) March 9, 2018

Summary: Neus Munté i Carles Agustí, pre-candidats a les primàries del PDECat per la batllia de Barcelona


La CUP ha demanat avui al president de la Generalitat, Carles Puigdemont, que convoqui una cimera per a decidir la data d’un referèndum unilateral d’independència. En una conferència de premsa, la diputada Anna Gabriel ha dit que amb el resultat de les eleccions del 26-J ja no hi havia cap possibilitat d’un referèndum pactat amb l’estat espanyol. Per això, considera que les forces polítiques han de donar resposta a la demanda d’un referèndum. ‘La demanda no és només dels independentistes: hi ha més forces que no ho són explícitament i que també voldrien el referèndum’, ha afegit Gabriel. Segons la CUP, els grups polítics que haurien de participar a la cimera són: Junts pel Sí, CUP, Catalunya Sí que es Pot i En Comú Podem. El diputat Benet Salellas ha detallat com hauria de ser aquest referèndum: ‘Un referèndum fet amb les màximes garanties i tot l’aparell de la Generalitat al seu servei. Som conscients que ha de tenir legitimitat i ha de comptar amb la participació dels qui no volen la independència.’ També ha dit que el referèndum i el procés constituent, que ha de començar aquest setembre, han de ser els pilars de la construcció de la república. La CUP també ha emplaçat el PSC a sumar-se al dret de decidir.

Summary: La CUP demana a Puigdemont que convoqui una cimera per decidir la data del RUI


Sovint quan es moren pensadors o escriptors nascuts a principis del segle XX és un bon moment per recuperar el seu pensament i obra. No és el cas del sociòleg Zygmunt Bauman que ha estat ben present arreu fins pocs dies abans de la seva mort. Tot i així, VilaWeb ha volgut parlar amb Judit Carrera, Salvador Cardús, Raül Garrigasait, Josep M. Terricabras, Joan Manuel Tresserras i els seus editors Antoni Munné i Montse Ingla de quin serà el llegat que quedarà i per què ens ha influït tant. En aquesta pàgina podeu trobar la informació i vídeos de totes les intervencions de Bauman al CCCB. Hi ha 4 conferències: Fronteres (2004), Arxipèlag d’excepcions (2005). Diàleg amb Giorgio Agamben, Desigualtats (2010), Educació (2013). El sociòleg va tenir una col·laboració intensa i profitosa, que va començar el 2004 i va durar més d’una dècada. Tenia previst tornar al CCCB el més que ve, però no ha pogut ser. Judit Carrera (Cap del Centre de Documentació i Debats del CCCB): ‘Bauman convida a perdre la por i a reconèixer la humanitat en l’Altre’. Moltes cultures, una única Humanitat. Aquest és un dels lemes de l’obra de Zygmunt Bauman, que convida a reconèixer la diversitat de cultures que avui ja és indissociable de la vida de cada barri, de cada ciutat. El pare de la modernitat líquida, que descriu un món fràgil, canviant i imprevisible on tot és incert i res és per sempre, defensa que avui només són irreversibles la dependència mútua i la convivència entre estranys. El món s’ha fet un. I, contra els que accepten un xoc entre civilitzacions i la construcció de murs per separar el que ja és inseparable, Bauman convida a perdre la por i a reconèixer la humanitat en l’Altre. Els refugiats inquieten perquè són els missatgers de forces globals incontrolables i el mirall de la fragilitat del nostre confort. El rebuig de la diferència i la producció de poblacions supèrflues són una preocupació constant en l’obra del sociòleg polonès. Ja des de l’estudi de l’Holocaust, Bauman fa una apel·lació ètica a acceptar el destí compartit de la Humanitat. La seva obra acompanya la història europea del segle XX i il·lumina un futur cada vegada més imprevisible i inquietant. Salvador Cardús (sociòleg):’ L’èxit popular d’aquesta accentuació del caràcter ‘líquid’ de la vida social ha descrit l’estupefacció, i l’angoixa, que hem sentit pel redescobriment del caràcter incert del futur’. No és fàcil fer un comentari crític de l’obra de Zigmunt Bauman per dues raons: per l’abundant proliferació d’escrits de valor desigual que en els darrers temps ho han anat passant tot per la liquadora –si se’m permet la ironia-, i pel clima de devoció generalitzada amb què se’l té, poc propici a la presa de distància. I a mi, el que més em crida l’atenció, són aquestes dues qüestions: el perquè de la fortuna d’una metàfora tan simple com la de la “societat líquida”, i el perquè de la necessitat de devoció –i els mecanismes sobre els quals se sustenta- a determinades figures del pensament. De la segona qüestió no en diré res perquè m’allunyaria del tema. Però sobre la primera sí que hi faré dos apunts. Un, que sempre m’ha costat saber quan la vida social no ho ha estat, de líquida. La incertesa ha estat sempre implícita en la condició humana, i més aviat el procés de civilització i el progrés tecnològic ha permès que cada vegada estigués més controlada. Més incert que la vida tradicional a pagès –des de la precària supervivència personal a la imprevisibilitat de les collites-, no se m’acut pas res. I dos, que crec que l’èxit popular d’aquesta accentuació del caràcter “líquid” de la vida social, més que no pas ajudar-nos a descobrir com és la societat actual, el que ha fet és descriure l’estupefacció, i l’angoixa, que hem sentit pel redescobriment del caràcter incert del futur. I dic redescobriment pel fet d’haver viscut un període d’obnubilació –anomenat pomposament de “postmodernitat”- que ens havia fet pensar que tot estava sota control i que, per tant, ens podíem permetre el luxe d’una permanent especulació, instal·lats en el present. Una societat líquida, doncs, que no permetia seguir instal·lats en un fal·laç “carpe diem”. No cal dir que la crisi dels darrers anys hi ha ajudat molt a la popularització de la metàfora de Bauman. Montse Ingla i Antoni Munné (responsables de l’editorial Arcàdia): ‘Bauman maldava perquè assumíssim la nostra interdependència com a espècie per construir un món que ens permetés viure junts en la diferència’. Recollir el pensament de Zygmunt Bauman en unes poques ratlles és impossible. La seva obra s’estén per tots els grans temes que afecten les societats contemporànies: la modernitat i l’Holocaust com a manifestació de la barbàrie; l’esllanguiment de les identitats; el consumisme com a tret distintiu de la contemporaneïtat; la desigualtat i la manca de comportament ètic; la globalització, la desintegració de valors que va metaforitzar com a liquiditat, les migracions i la crisi dels refugiats, i sobretot la identificació d’allò que ell va descriure com a «interregne», prenent la terminologia de Gramsci, que veia com el territori on ens trobem ara: la fi d’un món que ha quedat enrere i les temptatives cap a un temps al qual encara no hem arribat. Bauman maldava perquè assumíssim la nostra interdependència com a espècie per construir un món que ens permetés viure junts en la diferència. Raül Garrigasait (filòleg i traductor de l’obra de Bauman al català): ‘Per a Bauman l’existència líquida era la forma de condemna pròpia del món contemporani´ Bauman, amb la seva torrentada de llibres i de conferències, va difondre una imatge de la societat contemporània que ha comprat gairebé tothom: les regles, les comunitats i les institucions s’erosionen, les velles continuïtats de la consciència col·lectiva i individual s’esmicolen sota la pressió mercantilista. Els seus llibres exposaven aquesta imatge amb un discurs molt travat, amb un aire de sociòleg d’abans de la guerra, i de vegades els acabàvem de llegir pensant-nos que allò que ell mostrava era el món real i no pas una recreació teòrica de certes tendències —un «tipus ideal», en la terminologia de Max Weber—. Tot i que per a Bauman l’existència líquida era la forma de condemna pròpia del món contemporani, sovint aquesta imatge ens ha reconfortat com una explicació fàcil i familiar. Jo crec que la metàfora quedarà associada al nostre temps, però que ens interessarà fixar-nos en tota la matèria sòlida que la sosté, en tot allò que resta per sota de la metàfora i que, al capdavall, explica que continuem vivint. Josep-Maria Terricabras (filòsof): ‘Ens va fer entendre l’acabament de les seguretats permanents’ Zygmunt Bauman (1925-2017) ha estat un sociòleg lúcid i incisiu. El seu pensament ha tingut una gran influència en els darrers vint-i-cinc anys. De vegades una expressió afortunada ajuda a condensar idees molt diverses i ell va tenir l’encert de parlar de “modernitat líquida”, en comptes de referir-se a la “postmodernitat”. Amb això ens va fer entendre l’acabament de les seguretats permanents, de les situacions incanviables, de la societat sòlida. Però també va anunciar que, mentre es construeixen realitats noves, ens trobem en època d’interregne, una època que s’ha de gestionar. Bauman ens deixa una nova consciència i una responsabilitat nova. Joan Manuel Tresserras (doctor en ciències de la informació i exconseller de cultura): ‘Bauman serà recordat pel ‘seu estil de pensar’ tan capaç d’atendre la complexitat i la paradoxa i de superar els esquemes massa rígids de tradicions anteriors’ ‘Bauman ha estat doblement influent. En primer terme, pels temes que ha abordat i ha contribuït a replantejar (el totalitarisme, el consumisme, la globalització, la incertesa…). Algunes de les seves metàfores i claus interpretatives -com la del temps o de la societat líquida- han quedat establertes com a referents caracteritzadors del cicle intel·lectual postmodern. Però també, d’una manera potser encara més durable i influent, Bauman ens ha impressionat i serà recordat pel seu “estil de pensar” tan personal i original, tan analític i penetrant, tan capaç d’atendre la complexitat i la paradoxa i de superar els esquemes massa rígids de les tradicions anteriors. I, com una extensió directa de l’anterior, serà evocat també per la consistència argumental de les seves reflexions i l’elegant exposició de les seves idees”.

Summary: Què quedarà del pensament de Bauman? Per què ens ha influït tant?


Tensió i enfrontaments dialèctics per les Jornades de Formació que el partit ultradretà Vox fa al barri de Bonavista de Tarragona. Grups antifeixistes havien convocat una protesta contra la presència dels ultres al barri fet que ha irritat alguns simpatitzants de Vox. Un d’ells ha provocat els antifeixistes i ha suposat que un grup es tanqués en un establiment. A més, també un s’ha produït un enfrontament amb dues persones que han cridat consignes com ‘Pim, pam, pum, que no en quedi ni un’ als partidaris dels ultradretans. Els Mossos d’Esquadra han intervingut en tots dos casos per separar els grups. Vegeu ací imatges de la concentració antifeixista: Els ultradretans han reproduït l’himne d’Espanya ha tot volum i han encès una traca de petards. A les 18 hores hi ha convocada una nova concentració de protesta contra l’acte de Vox. Els convocants demanen que els participants portin ‘un xiulet o qualsevol estri per a fer soroll, brossa i molta merda’. 🔴 URGENT: NOVA CONVOCATÒRIA! 🔥👊 Aquesta tarda tornarem a plantar cara al feixisme de Vox que avui es reuneixen a Bonavista. 📆 Avui, dissabte 17 de novembre🕒 18 h📍Bar-restaurant Brasería Cabrera (c. Tres, núm. 35, Bonavista)#AlertaUltra #TarragonaAntifeixista pic.twitter.com/eBUVsO5NOQ — Arran Tarragona💡 (@Arran_Tarragona) November 17, 2018

Summary: Vox provoca tensió a Tarragona amb un acte al barri de Bonavista


La dirigent de Ciutadans Inés Arrimadas deia aquesta setmana al parlament, adreçant-se al president Quim Torra: ‘Què diu vostè a aquestes persones que van arribar fa quaranta o cinquanta anys d’altres parts d’Espanya a aixecar Catalunya amb les seves mans i ara han d’escoltar com la consellera de Cultura els diu colonitzadors lingüístics? Què diu vostè a la gent que ha vingut d’altres països quan vostè escrivia ‘es corre el risc que la nació es desfaci com un sucret en un vas de llet tenallada entre l’allau immigratori?’. 🎥 @InesArrimadas a Torra "¿Qué le dice a los que han venido de otras tierras a levantar Cataluña cuando su Consellera les considera colonizadores lingüísticos, o a los funcionarios que callan porque no siguen la ideología nacionalista impuesta en la Administración?" #Parlament pic.twitter.com/dk5Jv1EI3B — Ciutadans (@CiutadansCs) June 6, 2018 Aquestes declaracions han alçat moltes crítiques, precisament de fills d’aquesta gent que fa quaranta anys van arribar a Catalunya, i d’immigrats. Li han respost així a Twitter: Sra Arrimadas, mi madre, andaluza de Cadiz, no vino a levantar Catalunya, vino con su padre y 5 hermanos a trabajar y progresar, y lo hizo porque su Andalucia natal solo le ofrecia comerse los mocos a cucharones. Lo entiendes, sinvergüenza, o eres boba hasta para esto? https://t.co/IPY1mPhNjs — Xavier Casanova Vict (@xcasanovav) June 7, 2018 Perdona? Sra. @InesArrimadas, mi familia no vino a levantar nada, vino a buscarse una vida mejor y aquí la encontraron, y sabe que más encontraron? Futuro y un pueblo harto de manipuladores y mentirosos llenos de odio como usted!Basta!!! Déjenos en paz ya 🤦🏼♀ https://t.co/E2hvZHLGNK — Elisabet Lizaso (@Eliaek) June 7, 2018 Y por cierto, esos inmigrantes que vinieron buscando futuro y sus hijos, somos catalanes, amamos esta tierra y su cultura, pq es la nuestra, y la protegeremos de bestias sin sentimientos que odian las diferencias y destruyen con saña todo lo que no sea lo que ellos creen! — Elisabet Lizaso (@Eliaek) June 7, 2018 Ines Arrimadas, como catalana de raíces andaluzas te pido deja de hablar en mi nombre o el de mi familia, deja de generalizar, sólo me siento insultada por ti y tu partido. Dedícate a hacer política de oposición para todos los catalanes en vez de crear división. GRACIAS! https://t.co/uW0C9VVq1N — María 🎗 (@maria8769) June 6, 2018 Això d “vinieron a levantar Cataluña” q alguns repeteixen com un mantra es un menyspreu constant als habitants originaris d CatalunyaAixò es #supremacisme @InesArrimadasEs com dir q els meus avantpassats vivien a l’edat d pedraPq van marxar d’allà on eren?Pq van escollir Cat? — Jacton Anderson (@jactonanderson) June 8, 2018 A ver Inés.Vine a trabajar a Cataluña por que aqui había trabajo .Jo no vine a levantar nada.Te prohibo que hables por mí.Com què aquí vaig fer amics i amors..aqui em vaig quedarNo vaig pretendre mai que la meva casa d'acullida s'hi assembles en res a la que havia deixat. — TONI ROYO 🎗 (@aroza48) June 7, 2018 Escucha Inés, cuando mi bisabuela dejó Murcia y vino para Cataluña, no vino para levantar nada, dejaron su tierra porque se morían literalmente de hambre y no tenían nada. Así que habla por los tuyos, pero no hables en nombre de mi familia.https://t.co/HiWewAnGdd — Joan Mangues (@jmangues) June 7, 2018 Mis abuelos paternos eran asturianos. No vinieron a levantar nada más que a sí mismos, y vaya si lo hicieron. Pero porque Cataluña ya era próspera. https://t.co/gcuseji0V0 — Eva Pesquera Solé (@EvaPesqueraSole) June 8, 2018 Ines mi padre vino a Cataluña pk en su pueblo se moría de hambre (dicho por el ) y aki no te regalaban nada pero te daban la oportunidad de trabajar y mantener a la familia no a levantar nada simplemente a poder vivir con dignidad — nuria ortiz (@nuria1956) June 8, 2018

Summary: Fills d’immigrats arribats a Catalunya repliquen Arrimadas: ‘No parlis en nom meu’


Ni la situació dels presos polítics, ni el dret d’autodeterminació. El PSOE no pensa parlar de res d’això amb ERC i amb el PDECat a canvi del suport de les dues formacions independentistes catalanes a la moció de censura a Mariano Rajoy. Així ho han expressat diversos dirigents socialistes, com ara el secretari general del PSOE, José Luís Abalos, que ha dit al president Quim Torra que no negociarien sobre els presos polítics per a obtenir el seu suport a la moció a de censura. ‘No negociarem sobre aquestes qüestions’, ha declarat a la Cadena Ser. El socialista ha afirmat que quan va sentir Torra dient que donarien suport a la moció si es donava suport als presos polítics catalans va pensar que el PSOE tenia raó ‘quan va dir que no negociaria cap qüestió en aquest sentit’. I ha afegit: ‘Ells sabran què han de fer, nosaltres sabem què hem de fer’. D’una altra banda, l’ex-president de la Generalitat José Montilla ha descartat que el PSOE parli del dret d’autodetrminació per sumar els independentistes a la moció de censura contra el president espanyol, Mariano Rajoy. ‘Tothom sap el marge de maniobra que té el PSOE, les coses que pot fer i les que no farà’, ha dit a ‘El Matí de Catalunya Ràdio’. Amb més contundència ha assegurat que és ‘evident que no’ en parlarà. Tot i això, ha destacat que els socialistes poden oferir un govern, encara que sigui per un període curt, ‘disposat a parlar i a dialogar’ amb Catalunya, cosa que ha lamentat no ha passat en els darrers anys. Ha afegit que amb Pedro Sánchez com a president ‘hi hauria un inici de relacions institucionals normalitzades’. El fet que hi hagi persones a la presó, ha admès, és un ‘inconvenient greu’ per a aquesta normalització, però ha dit que això no depèn dels governs. Montilla espera que la moció de censura presentada pel PSOE contra el president del govern espanyol sigui un pas per solucionar les ‘crisis’ que viu l’estat espanyol, però ha reconegut la seva dificultat de tirar endavant. ‘Però sens dubte el PSOE ha fet bé en presentar-la’, ha declarat. Així, ha dit que hi ha les forces polítiques ‘necessàries’ perquè tingui èxit, però ha reconegut que tenen ‘interessos diversos’ i això la dificulta. ‘No és fàcil que la moció tiri endavant tot i que seria bo pel país’, ha resumit.

Summary: El PSOE no pensa parlar ni de presos ni d’autodeterminació a canvi del suport a la moció de censura


JxCat ha remès a diversos grups del parlament l’esborrany d’una proposta de resolució en què es demana de crear una comissió d’investigació sobre els atemptats del 17 d’agost a Barcelona i Cambrils. L’escrit va dirigit a ERC, Catalunya en Comú i la CUP i pretén d’analitzar i investigar dels fets del 17 i el 18 d’agost de 2017 a Catalunya i les causes, antecedents, implicacions, perpetració i conseqüències. El text de JxCat recorda els quinze morts i més de cent ferits de l’atropellament de la Rambla de Barcelona reivindicat per l’autoanomenat Estat Islàmic. Segons que indiquen fins ara les investigacions, fou liderat per l’ex-imam de Ripoll Abdelbaki Es Satty. La formació considera que l’atemptat forma part d’un conjunt de fets ocorreguts ‘abans i després’ dels atacs: ‘abans’, l’explosió d’una casa a Alcanar (Montsià) en què van morir dues persones i es van trobar més de 100 bombones de butà i restes d’algun tipus d’explosiu, presumptament. Els fets de ‘després’ són la mort d’una dona a Cambrils (Baix Camp) després d’haver estat atropellada per un cotxe que escapava dels Mossos. Els cinc ocupants del vehicle, que duien ganivets, una destral i cinturons amb explosius falsos, van morir en un tiroteig posterior amb la policia catalana. També després, el 21 d’agost a Subirats (Alt Penedès) els Mossos van abatre el presumpte autor material de l’atemptat de Barcelona, Younes Abouyaaqoub, que també portava un fals cinturó d’explosius. Cossos de seguretat i intel·ligència JxCat al·lega que s’ha de crear aquesta comissió per la polèmica que es va generar sobre l’autoria dels atemptats, les diferents línies d’investigació i la participació dels cossos de seguretat i d’intel·ligència de l’estat espanyol. Recorden que va haver-hi ‘versions contraposades que no han permès de tenir fins ara la certesa dels fets’ i per això impulsen ara aquesta iniciativa. Després dels atemptats, es va saber d’un avís de la intel·ligència de la CIA als Mossos d’Esquadra sobre el risc d’atemptat terrorista a la capital catalana, fet que va ser desmentit pel conseller d’Interior, Joaquim Forn. La segona polèmica es va generar arran de les informacions que asseguraven que el CNI havia mantingut contacte amb l’imam de Ripoll mentre era reclús a la presó de Castelló per narcotràfic el 2014, quan fou posat en llibertat. Junts per Catalunya també sol·licita una anàlisi dels mecanismes institucionals de resposta als atemptats analitzant les polítiques comunicatives externes (opinió pública) i les internes (les dutes a terme pels diferents cossos de seguretat). També demana la descripció i documentació dels atemptats i dels antecedents que els van generar o van possibilitar i una anàlisi sobre la participació, preparació i implicacions en la configuració. Exigeix que s’aportin els danys i conseqüències sobre les persones i els béns, una anàlisi de responsabilitats, una del context geopolític internacional i les ‘lògiques de guerra global’, i una del sistema socioeducatiu en els autors de l’atemptat i el seu entorn. Finalment, inclouen a la petició la possibilitat que la comissió pugui incorporar un nombre d’especialistes no superior al dels diputats que en prenguin part. JxCat en té prou amb els seus 34 diputats per dur-la al ple, però cerca el suport d’altres forces per presentar-la de forma conjunta. Seran els parlamentaris els qui decideixin si es constitueix o no perquè es necessita la majoria de 68 vots per substanciar-se.

Summary: JxCat proposa de crear una comissió d’investigació dels atemptats de Barcelona i Cambrils


El govern de Rússia ha ordenat tancar les fronteres amb la Xina per prevenir la propagació del coronavirus, que ja ha matat 170 persones i n’ha infectat més de 7.700. El primer ministre rus, que va assumir el càrrec aquest mes, ha explicat que informaran de les ‘mesures pertinents’ per tancar la frontera a la zona d’Extrem Orient, així com d”altres decisions que ha pres’ el govern, segons l’agència Sputnik. Els països que delimiten amb la Xina han augmentat la vigilància per prevenir l’entrada del virus, que té l’epicentre a la ciutat de Wuhan. Diverses aerolínies han anunciat que suspenen les connexions aèries, mentre que diversos països han procedit a evacuar els seus ciutadans en zones sota quarantena.

Summary: Rússia tanca la frontera amb la Xina per contenir el coronavirus


Després de tants anys de govern del PP, de corrupcions a dojo i majories absolutes que semblaven i que es feien eternes, la balança electoral va començar a reflectir els canvis (subtils, fins i tot eteris) que suraven a l’aire: era l’any 2015 i passades les eleccions, i les posteriors negociacions, l’Acord del Botànic va fer possible que Ximo Puig esdevingués president de la Generalitat valenciana. Passades algunes setmanes d’incerteses, amb les peces de l’Ajuntament de València i de la Generalitat ballant la contradansa, ara fem alcalde Fernando Giner (regidor i actual portaveu de Ciudadanos al País Valencià), ara no, ara sí, ara no i tornem a començar, l’1 de juny, al Jardí Botànic de València, els representants del PSPV, de Compromís i de Podem van signar un pacte programàtic de govern per a la novena legislatura. Poc després se’n va concretar la forma: Puig, president; Oltra, de Compromís, amb l’acció i la visibilitat de la vicepresidència; conselleries repartides i Podem donant-hi suport des de fora i fent alhora de contrapès opositor. Dos anys després d’aquell acord, i constatat que, malgrat les dificultats (de tota mena, i amb espai destacat per al finançament), el Govern del Botànic no ha estat, ni de bon tros, el ‘caos’ que a tort i a dret intentaven anunciar els predicadors de la dreta espanyolista, hom podria preveure que, quan arribés el periòdic congrés del PSPV, Ximo Puig hi tindria una plàcida travessia. El balanç, i les enquestes, que han començat a reflectir una prudent consolidació del nou statu quo polític valencià, així ho feien pensar. Però no. N’hi ha que, com fa la dita, mai no perden una oportunitat de perdre una oportunitat, i ara el PSPV viu immers en una nova batalla interna. O la mateixa. L’anunci d’una candidatura que disputa a Ximo Puig la secretaria general del PSPV ha tornat a posar les navalles a sobre de la taula. I estan esmolades. Sánchez, la revenja Més enllà de les ambicions personals, de fet, la clau d’aquesta candidatura, aquest ara i aquí que deixa potes enlaire el PSPV, s’ha de cercar, en bona mesura, a Madrid. Tothom té clar que el cap de cartell, el somrient Rafa Garcia és l’instrument del camisa blanca original, és la navalla que alguns han anat polint i afilant i que ara duu a la mà el recuperat secretari general del PSOE, Pedro Sánchez. Tot, per fer efectiva la revenja. Encara que això comporti desestabilitzar no tan sols un PSPV que viu sempre amb les trinxeres preparades sinó el mateix Govern del Botànic, un cop ferit qui n’és el president. Perquè Sánchez no perdona el suport actiu de Ximo Puig a la seva rival dins del PSOE, l’andalusa Susana Díaz. I de seguida s’ha preparat per a passar comptes. En aquella batalla, el PSPV va tenir-hi dos posicionaments enfrontats, i dues cares: d’una banda, Ximo Puig, president de la Generalitat, secretari general del PSPV, amb aquest seu toc valencianista d’antropologia morellana, obertament situat (per a astorament de molts dels seus, o dels neutres, o dels observadors) amb Susana Díaz; de l’altra, José Luis Ábalos, secretari general del PSPV a la ‘província’ de València, bregat en mil batalles internes, especialista en les canonades del partit, castellanoparlant i castellanopracticant, fent costat a Pedro Sánchez. Des del començament. Quan semblava que no tindria res a fer contra la piconadora de l’aparell estatal. Quan va saber veure la seva oportunitat. I va guanyar. ‘Per a Ábalos, la situació ideal és un Ximo que regne però que no governe’ Al País Valencià, els resultats d’aquelles primàries al PSOE van ser clars: 62% a favor de Pedro Sánchez, 28% per a Susana Díaz. Ximo Puig quedava tocat. Molt. Ábalos, de la seva banda, aconseguia la recompensa que no havia obtingut en congressos anteriors (quan va donar suport a Rodríguez Zapatero, per exemple, mentre Ximo Puig, junt amb el lermisme, apostava per Bono: tot i guanyar, no hi va haver càrrec a mida): ara tenia a l’abast la Secretaria d’Organització del PSOE. Des d’aquesta nova posició de poder (que hom pot imaginar més dolça si recorda que José Luis Ábalos optava a secretari d’organització del PSPV, fent tàndem amb Jorge Alarte, l’any 2012, i que va perdre davant de la candidatura de… Ximo Puig), Ábalos es va afanyar a plantejar la possibilitat de deslliurar, a Puig, de la càrrega de la secretaria general del PSPV. Perquè no calia que el president de la Generalitat i el cap del partit fossin la mateixa persona, deia. Perquè, de fet, era millor que no fossin tots dos Ximo Puig. Perquè, en definició d’un vell militant que no es considera de cap dels dos bàndols, ‘per a Ábalos, la situació ideal és un Ximo que regne però que no governe’. Només que Ximo Puig, òbviament, s’ha resistit a la maniobra. Rafa sí o sí Qui és, però, aquest jove sense corbata, amb somriure perenne i, d’un temps ençà i al més pur estil Pedro Sánchez, també amb camisa blanca, que ha saltat a la palestra i que diu que opta a secretari general per ‘donar veu a la militància’? I, sobretot, amb quins suports compta? Rafael García García (Burjassot, Horta, 1971) és llicenciat en Història de l’Art. Mai no ha treballat en aquest camp, però, ni en res que no estigués d’alguna manera relacionat amb la política: des que, amb 25 anys, va estrenar militància al PSPV-PSOE, a les joventuts, ha crescut políticament i laboralment a l’ombra de José Luis Andrés Chavarrías, alcalde etern de Burjassot (hi va governar ininterrompudament des del 1987 fins el 2011) i, en terminologia interna, “un dels senyors de la guerra comarcals”. Amb Chavarrías i el seu home de confiança, José (Pepe) Ruiz com a protectors, García va ser gerent de l’empresa pública municipal i assessor al mateix Ajuntament. Orgànicament, secretari d’organització del PSPV-PSOE de l’Horta Nord i, després, de la ‘província’ de València. L’alcaldia es va fer esperar. Rafa García somriu i respon afirmativament qualsevol petició del veïnat. Encara que contradigui l’anterior o la següent Arribada l’hora de proposar successor per a alçar el bastó de batlle, Chavarrías va ungir amb naturalitat Rafa García per a les eleccions del 2011. Després, això sí, d’afavorir la sortida per elevació de Carmen Montón, l’actual consellera de Sanitat del govern de Ximo Puig, que era regidora de Burjassot, que havia aconseguit anomenada a la ciutat i que semblava apuntar cap a la successió fins que va fer cap a Madrid, de diputada al congrés espanyol. El candidat, per tant, va ser l’elegit per Chavarrías. Només que els resultats d’aquelles eleccions municipals el van obligar a pactar: l’única manera d’evitar l’entrada del PP al govern de Burjassot fou un acord amb Compromís i Esquerra Unida, tres anys per a Jordi Sebastià (Compromís) a la batllia i un per a García (PSPV). La seva biografia aprofita el fet per destacar la ‘paciència’ del candidat: va saber esperar, diuen, fins que li va arribar l’hora. El 2014, per tant, i en virtut del pacte, va ser batlle. I després de les eleccions següents, el 2015, aleshores ja sense demora, també. Expliquen que entre els comerciants de Burjassot l’anomenen ‘el senyor del sí o sí’: perquè somriu i respon afirmativament qualsevol petició del veïnat. Encara que contradigui l’anterior o la següent: sí. Una passejada pel Facebook del batlle García, que es manté prou al dia, en pot mostrar interessos i tarannà, i explicita fins a quin punt es dedica a mantenir presència a sopars i actes associatius del municipi. Paelles, falleres, mestresses de casa o artesanes del ganxet són els seus dominis naturals. Al capdavall, Rafa García fa del ‘contacte amb el poble’ una marca pròpia. La mateixa bandera que alça, canviant ‘poble’ per ‘militància’, en la batalla contra Ximo Puig. I tot això, sense deixar-ne anar ni una ni mitja en català. Tant ell com el seu entorn, ens apunta de seguida un militant de la comarca, ‘són de vida i formació castellanes’. Sense entesa És difícil de trobar una data de la topada, quan va ser que Ximo Puig i Pedro Sánchez van consumar el desacord, però el cas és que ben bé sembla que no es poden veure. Tal com es va desfilant el relat, a més, sembla que la cosa tingui bones dosis de fricció personal. I pot ser. Però també hi ha política. Al capdavall, això és un partit. Ser Pedro Sánchez en campanya, venir a València, quedar a dinar amb periodistes i no dir-ne res a Ximo Puig es pot interpretar com un gest de mala educació (i més encara si, tal com ha anat més o menys transcendint malgrat l’off the record, la trobada queda esquitxada de brometes sobre Puig). Però és un clar desaire polític quan Sánchez és el secretari general del PSOE i Puig, el del PSPV. I president de la Generalitat. Lleig. D’aquestes, val a dir, n’hi ha hagudes unes quantes. Com el míting famós a Burjassot, poc temps després, i també el 2016: el mateix dia, i a la mateixa hora, en què el president de la Generalitat feia un acte a Elx, Pedro Sánchez omplia la Casa de la Cultura en la seva campanya per a les eleccions espanyoles. A Burjassot, hem dit, sí. Precisament. Amb Rafa García de flamant i feliç amfitrió. Amb Ábalos a primera fila. I la consellera Montón. I Joan Lerma, també, cosa que va sorprendre tothom, aclamat com a ex-president i en absència de l’actual. Però no era lermista, Ximo Puig? Sí, bé, els camins del PSPV són inescrutables. A Joan Lerma, de fet, no li havia agradat ni mica ni gens l’Acord del Botànic. I en aquesta animadversió envers les aliances (amb Compromís i Podem) coincidia perfectament amb Sánchez. La proposta de Puig, de fer una Entesa valenciana al senat espanyol, una llista conjunta al País Valencià (amb Compromís i Podem) va rebre un no dràstic des de Madrid. Sense cap concessió. Ni per la idea, expressada per Ximo Puig mateix, de convertir aquell òrgan en una ‘cambra territorial i federal en la qual hi haja representades les majories parlamentàries de cada autonomia per a poder defensar veritablement els interessos de cada territori’, ni per la possibilitat d’esgarrapar senadors que, de l’altra manera, i com va passar, caurien al cabàs del PP. Ximo punt net – Rafa punt es El cas és que ara la batalla ha passat dels gests a la confrontació directa. El 16 de juliol hi ha el congrés del PSPV. De moment, Ximo Puig ha presentat pràcticament el doble d’avals que l’aspirant: 8.120 (7.584 de vàlids) contra 4.600 (que han quedat en 4.411). L’experiència demostra que això no vol dir res. Però la correlació de forces de la pugna espanyola Díaz-Sànchez tampoc no és ni de bon tros traslladable a la confrontació valenciana. De fet, molts dels dirigents que es van significar en favor de Pedro Sánchez donen ara, al País Valencià, suport a Ximo Puig. La consellera Montón mateix, per exemple. O el portaveu del PSPV a les Corts, Manolo Mata. Perquè aquella era una guerra, diuen, i aquesta, una altra. I perquè la ingerència de Madrid no cau gens bé al País Valencià. Gens. Tampoc al País Valencià que representa el PSPV. Els dos candidats, de moment, es preparen per a les votacions. Es fan fotografies representatives (Puig, institucional i evocador, va presentar candidatura al Jardí Botànic; García, amb el partit com a bandera, a la seu del carrer de Blanqueries), recullen suports (el darrer, i sonat, el manifest de sindicalistes d’UGT, amb la seva totpoderosa Federació de Serveis Públics, CCOO i Intersindical valenciana, a favor de Ximo Puig), afinen les xarxes. Cadascun a la seva manera: les adreces de les webs respectives també mostren intencions: l’una, rafa-garcia.es, és, de moment, plana única amb hagiografia que inclou logotip amb les pròpies inicials ; l’altra, www.ximopuig.net, redirecciona a la de campanya, ximopuigprimaries.com. Però, de moment, no funciona. Ja es veurà com avancen els esdeveniments. Tenint en compte la força dels corrents soterrats que, com si fos maledicció etrusca o marca de naturalesa, esquincen el PSPV, res no fa preveure que el resultat de la contesa pugui calmar les aigües. Molts pensen, de fet, que la intenció dels promotors de Rafa Díaz no és guanyar aquest assalt, sinó prendre posició per al següent. Continuarà.

Summary: Batalla encesa al PSPV


El director del Centre Nacional d’Intel·ligència (CNI), Félix Sanz Roldán; l’ex-director del Centre d’Intel·ligència contra el Terrorisme i el Crim Organitzat (CITCO) José Luis Olivera; l’ex-director del Gabinet de Coordinació i Estudis de la Secretaria d’Estat de Seguretat espanyol Diego Pérez de los Cobos i altres comandaments policíacs no han comparegut avui en la Comissió d’investigació dels atemptats del 17 i 18 d’agost del 2017 a Barcelona i Cambrils (Baix Camp). D’aquesta manera, no han acudit en la sessió de la comissió d’investigació, que començava a les 15.00, l’ex-cap superior de la policia espanyola a Catalunya Sebastián Trapote, l’ex-cap de la Guàrdia Civil de Catalunya Ángel Gozalo i l’ex-director general de la policia espanyola Germán López, tots citats pel parlament en qualitat de testimonis, i en cap cas s’han adreçat a la comissió per explicar-ne els motius. Fonts parlamentàries consultades han indicat que la comissió ha constatat les incompareixençes i ha acordat tornar a citar els sis testimonis aquest divendres i, si no apareixen, previsiblement s’elevarà la situació a la mesa del parlament perquè decideixi si trasllada el cas a la fiscalia. Avui sí ha comparegut en la sessió, que és parcialment a porta tancada, el comissionat de Seguretat de Barcelona, Amadeu Recasens, i també hi intervindran l’intendent major de la Guàrdia Urbana de Barcelona, Evelio Vázquez, i el cap de la Policia Local de Cambrils, Josep Muñoz. Sobre les 18.00 es preveu que comparegui en la comissió el director general d’Acció Cívica i Comunitària, Bernat Valls, en aquest cas de manera oberta.

Summary: El director del CNI i l’ex-cúpula policíaca espanyola no compareixen en la comissió parlamentària del 17A


El portaveu del PP al senat espanyol, Ignacio Cosidó, ha volgut llevar importància a l’escàndol sobre el seu missatge de WhatsApp en què assegurava que el partit controlava el tribunal de l’1-O ‘des de darrere’. Segons l’ex-director de la policia espanyola s’ha interpretat malament el contingut del missatge, tot i que ha admès que el llenguatge no era ‘afortunat’. En declaracions als periodistes, ha assegurat que el PP no controlaria el nou Consell General del Poder Judicial espanyol perquè ‘no pot’. De totes maneres, ha continuat defensat l’acord entre el PP i el PSOE per a repartir-se el control del CGPJ. ‘No és l’acord ideal, però és un acord possible i necessari’, ha dit. Sobre el jutge Manuel Marchena, que serà el nou president del Suprem i el CGPJ, ha dit que és un home amb ‘autoritat moral’, fet que li permetrà de garantir la independència del poder judicial i aconseguir que les decisions del consell siguin tan unànimes com puguin ser.

Summary: Cosidó diu que s’ha interpretat ‘malament’ el seu whatsapp sobre el tribunal de l’1-O


‘Sí, els presos podrien sortir al carrer de seguida’ (ABC), ‘Els presos podran sortir de la presó diàriament un cop se sàpiga la sentència del Suprem’ (Ok Diario), ‘Els presos del procés, a dos mesos de la semillibertat’ (El País), ‘Els “Jordis” podrien sortir de la presó poc després de Reis’ (El Periódico)… Són alguns dels titulars publicats aquestes darreres setmanes a la premsa espanyola, que de manera insistent, i coincidint amb la publicació de la sentència, ha deixat entendre que els presos polítics condemnats pel Tribunal Suprem espanyol podran sortir de la presó immediatament. O que de seguida gaudiran de beneficis penitenciaris, ja sigui perquè puguin obtenir un tercer grau immediat o perquè alguns no trigaran a complir ja una quarta part de la condemna (les penes van de nou anys a tretze), tenint en compte els dos anys que ja acumulen de preventiva, de manera que ja podrien demanar permisos per a sortir. Però la pinzellada grossa d’aquests titulars amaga una situació força més complexa. Perquè, d’entrada, és fals que, una vegada s’hagi complert una quarta part de la condemna, automàticament es puguin tenir permisos per a sortir de la presó. Jordi Sànchez i Jordi Cuixart són els qui arribaran primer a aquest punt, perquè fa més temps que són a la presó i han estat condemnats a nou anys de presó per sedició. Això vol dir que el mes de gener vinent hauran complert una quarta part de la pena. I Joaquim Forn el mes de juny. En aquest cas, segons l’article 47.2 de la llei penitenciària espanyola, els presos condemnats poden rebre permisos de sortida. Però això és un dret, no pas una obligació dels serveis penitenciaris. Anem per ordre. La sentència del Tribunal Suprem espanyol és ferma d’ençà del 14 d’octubre proppassat. I fins el mes vinent les juntes de tractament de les presons dels Lledoners, el Puig de les Basses i el Mas d’Enric tenen temps per a fer una proposta raonada del grau dels presos i de la presó on han de complir la condemna, que amb tota seguretat serà la mateixa on són ara. És previsible que els presos rebin una qualificació inicialment de segon grau, que és la més estesa, i no pas de tercer grau. El tercer grau és un règim de semillibertat que faria que directament poguessin sortir de la presó de dia i el cap de setmana. Qui decideix el grau és la junta de tractament de cada presó, formada per funcionaris –un jurista, un psicòleg, un treballador social, un educador– que fan la proposta a la Direcció General de Serveis Penitenciaris de la Generalitat. Aquesta qualificació de grau pot ser objecte de recurs per la fiscalia, i ha de ser validada pel jutge de vigilància penitenciària i, en darrera instància, pel tribunal sentenciador, és a dir, pel Tribunal Suprem espanyol. Per tant, una proposta qualificació de tercer grau per als presos polítics perquè puguin disposar d’aquest règim de semillibertat podria ser tombada molt probablement pel Suprem. La quarta part de la condemna Una altra qüestió té a veure amb els drets penitenciaris, és a dir, amb la possibilitat de tenir permisos de sortida esporàdics. Si són qualificats amb un segon grau, que és l’opció més previsible, tindran trenta-sis dies anuals de permís per a sortir d’ençà del moment que hagin complert una quarta part de la condemna i sempre que no tinguin cap expedient disciplinari. Però això no és pas un automatisme: són requisits mínims, que no obliguen pas l’administració penitenciària a concedir els permisos. Són els funcionaris de la junta de tractament de cada presó que han de decidir si concedeixen el permís. La junta pot no concedir-lo, encara que es compleixin aquests requisits de temps complert de condemna i de ‘bon comportament’. És una situació que passa molt sovint als centres penitenciaris; és molt habitual que els presos no tinguin cap permís fins que no hagin complert ben bé mitja condemna, segons que explica a VilaWeb el professor de Dret Iñaki Rivera, director de l’Observatori del Sistema Penal i els Drets Humans. Què pot fer que una junta de tractament denegui un permís, malgrat tot? Són múltiples raons, factors subjectius i valoratius que depenen de cada pres. Per exemple, que no faci un bon ús del permís, que hom pensi que pot reincidir, que no tingui prou arrelament o una família desestructurada, que pertanyi a ambients marginals, que no reconegui ser autor del delicte… Però la junta de tractament també el pot concedir, aquest permís. I si és el cas, el jutge de vigilància penitenciària pot validar-lo, però abans ho ha de notificar a la fiscalia, que s’hi pot oposar, i pot impedir que efectivament s’acabi concedint. El 100.2 Hi ha encara una altra via per a l’obtenció de permisos, una via extraordinària que no pot ser impugnada al Tribunal Suprem espanyol perquè no té a veure amb la qualificació penitenciària sinó amb les condicions de vida dels reclusos. És l’article 100.2 del reglament penitenciari, que pot aplicar l’administració competent, que en aquest cas és la Generalitat, mitjançant la Direcció General de Serveis Penitenciaris. Aquest article introdueix flexibilitat en el sistema de classificació dels presos penats, de manera que es poden aplicar condicions pròpies del tercer grau a presos que tenen la qualificació d’un segon grau, ‘sempre que aquesta mesura es fonamenti en un programa específic de tractament’. Això permetria als presos de fer sortides esporàdiques. Aquesta mesura l’ha de validar un jutge de vigilància, però l’aplicació és immediata. I si bé no la pot tombar el Suprem, sí que pot ser impugnada per la fiscalia a les audiències provincials de Barcelona (en el cas dels Lledoners), Girona (el Puig de les Basses) i Tarragona (el Mas d’Enric). No hi ha automatismes en la qüestió dels permisos penitenciaris, en la possibilitat que els presos condemnats puguin sortir, ni que sigui de manera aïllada, de la presó. Sempre hi intervenen elements de valoració, que en el cas dels presos polítics depenen de la Generalitat, però també de la fiscalia i de diverses instàncies judicials. L’impacte social i polític que tindrà el primer dia que puguin sortir al carrer per un permís penitenciari després de la condemna serà tingut en compte probablement per aquestes instàncies diverses, per als qui hi tinguin la darrera paraula.

Summary: Quan podrien tenir els primers permisos de sortida els presos polítics?


Els darrers empresonaments de polítics catalans i la detenció de Puigdemont han fet alçar algunes veus crítiques dins el PSC. Miquel Iceta va marcar certa distància de l’aval a la repressió de Ciutadans i el PP al ple de dissabte, però els batlles socialistes del Vendrell, Granollers i Castellar del Vallès s’han mostrat més contundents els darrers dies. El batlle del Vendrell, Martí Carnicer ha desconvocat el ple municipal ordinari previst per avui a la tarda a causa de ‘la situació d’extrema gravetat democràtica que viu Catalunya’. Ho recull la petició presentada pel PDeCAT, grup soci de govern, que el batlle ha admès en signar avui a migdia un decret per a suspendre’l, tot assegurant que no es podria desenvolupar amb normalitat. En una línia similar, el batlle de Granollers, Josep Mayoral, que ja va criticar divendres els empresonaments, ha demanat avui a tots els batlles del Vallès Oriental que se sumin al front per la democràcia que ha proposat el president del parlament, Roger Torrent. Mayoral considera que cal una ‘aliança de tots els demòcrates per aconseguir la llibertat de totes les persones perseguides’ i posar fi a les imposicions i a la repressió. A més, adverteix que l’actual sensació d’indefensió i d’injustícia s’ha de combatre amb una resposta ‘pacífica, massiva i sobretot política’. Pel que fa a Castellar del Vallès, el ple va exigir ahir l’alliberament immediat dels presos polítics i va demanar una ‘sortida dialogada i política al conflicte existent’. Ignasi Giménez, el batlle, va fer una declaració institucional amb el suport de Som de Castellar-PSC, ERC, Decidim i PDeCAT per a defensar la sobirania de les institucions catalanes i denunciar ‘la intolerable situació de judicialització de la política que afecta tota la societat civil, les institucions i els debats parlamentaris’. L’executiu local també va instar l’estat espanyol a preservar els drets polítics i civils fonamentals de tots els diputats i diputades, així com dels representants de la societat civil i els membres del govern. ‘Exigim la fi de la judicialització de la política catalana i condemnem l’arbitrarietat i l’ús partidista amb què s’apliquen les lleis, tot pervertint la separació de poders que qualsevol estat de dret digne, ha de garantir’, va expressar el batlle. També va advertir que fins que no es restableixi un govern en la plenitud de les seves funcions, l’Ajuntament de Castellar no participarà en cap acte en què assisteixin càrrecs de l’estat espanyol, que tampoc seran convidats a la vila.

Summary: Malestar entre batlles socialistes a causa de la nova onada repressiva


El jutjat 3 d’Osca ha imposat fiances milionàries pel cas Sixena a l’ex-conseller de Cultura Santi Vila (216.000 euros) i al conseller exiliat Lluís Puig (88.000 euros), amb l’amenaça d’embargar-los. La interlocutòria del jutjat diu que les fiances pretenen ‘garantir les possibles responsabilitats’ que els puguin atribuir, però el fet és que els obliguen a pagar xifres superiors a les multes que es demanen com a condemna. L’Ajuntament de Vilanova de Sixena, que exerceix d’acusació particular, demana unes sancions de 162.000 euros per a Vila i 66.000 euros per a Puig. En canvi, la fiscalia sol·licita una multa de 6.138 euros per a cadascun. És a dir, les fiances són de 54.000 euros superiors a la multa que es demana per a Vila i 22.000 euros més en el cas de Puig. L’ajuntament pretén que assumeixin el cost del trasllat de les obres del Museu de Lleida fins al monestir de Sixena. Durant el litigi, Vila i Puig sempre han defensat que van actuar com a consellers d’acord amb la llei de patrimoni cultural. Tanmateix, la justícia espanyola va ordenar a la Guàrdia Civil que requisés els béns del Museu de Lleida coincidint amb l’aplicació del 155 sobre la Generalitat i va refusar tots els recursos del govern. Camí del saqueig: seguint el camió fins a Sixena Com s’ha pagat la fiança? Mentre no es faci el judici i no hi hagi sentència, Vila i Puig han hagut de dipositar les fiances corresponents per a evitar que els embarguin immobles. La Caixa de Solidaritat va pagar la fiança de Puig, però s’ha negat a assumir la fiança de Vila, que ha hagut de presentar les escriptures de casa seva per a fer front a la fiança. El govern no podia pagar la fiança, tot i que ambdós consellers actuessin d’acord a la llei de patrimoni cultural. Segons la llei catalana de serveis jurídics del 1996 –article 9.2–, la Generalitat no pot defensar membres del govern, alts càrrecs ni funcionaris en procediments judicials en què siguin acusats de delictes contra l’administració pública tipificats al títol XIX del llibre II del codi penal espanyol, en què s’inclouen els delictes de desobediència, prevaricació i malversació. Pel mateix motiu, el govern no va poder fer aportacions a la caixa de solidaritat per a pagar les fiances dels consellers, dels membres de la mesa ni dels processats a la causa del jutjat 13 de Barcelona. Penes d’inhabilitació i presó Quant a les penes, a més de les multes, ambdós consellers són acusats de desobediència i la fiscalia els demana dos anys d’inhabilitació. L’acusació particular afegeix a Vila una acusació d’usurpació d’atribucions judicials i li demana onze mesos de presó. El litigi de Sixena va tenir un punt d’inflexió el 8 d’abril del 2015, quan el jutjat 1 d’Osca va sentenciar l’anul·lació de les compra-vendes de les obres d’art que va fer la Generalitat entre el 1983 i el 1992 i el Museu Nacional d’Art de Catalunya (MNAC) el 1994. La sentència també atorgava la propietat d’aquestes obres a l’orde santjoanista del monestir de Sixena. La Generalitat va recórrer contra la sentència i contra l’ordre que l’executava i requeria el trasllat de les quaranta-quatre obres del Museu de Lleida, però els arguments del govern no van convèncer els tribunals. La Sixena dels experts, o com salvaguardar un patrimoni universal

Summary: Per què el govern no ha pogut pagar les fiances de Lluís Puig i Santi Vila pel cas Sixena?


La negociació de l’acord duaner entre Andorra i la Unió Europea s’endarrereix fins a la tardor, segons la RTVA. Havia de quedar resolta el mes vinent, però Brussel·les vol estudiar el resultat del referèndum britànic per sortir de la Unió. El govern andorrà no ho veu com un gran contratemps, perquè les negociacions no s’aturaran pas. El govern confia que una part de la negociació, la de caràcter polític, pugui estar enllestida al juny. Es deixaria per al setembre la part més complicada, l’acord sobre el lliure trànsit de mercaderies entre el Principat i la Unió.

Summary: S’ajorna la negociació de l’acord duaner entre Andorra i la UE


El 69% dels catalans consideren com a injusta la situació dels presos polítics i exiliats, segons l’enquesta Òmnibus del Centre d’Estudis d’Opinió (CEO). En contra, un 18% creu que és justa la presó i l’exili, mentre que 14% dels ciutadans no ho sap o no contesta. De la mateixa manera, un percentatge similar de la població (64%) creu que en el darrer any la ciutadania ha vist reduïdes les seves llibertats individuals i col·lectives i els seus drets fonamentals. L’enquesta, malgrat que la seva publicació concideix amb ràtzia contra l’independentisme, va ser realitzada entre el 3 i el 25 de juny d’enguany. Més enllà d’aquesta qüestió, un 68% dels catalans estan a favor de fer un referèndum per a decidir la relació amb Espanya i més de la meitat dels enquestats (52%) creu que el més necessari ara mateix és una negociació sense els límits de la constitució espanyola (40%) o una política unilateral (11%).

Summary: Dos terços dels catalans consideren injusta la situació de presos polítics i exiliats


La Universitat Complutense de Madrid (UCM) ha resolt suspendre al cofundador i ex-dirigent de Podem, Juan Carlos Monedero, durant sis mesos de feina i sou per haver incomplert presumptament el règim d’incompatibilitats al qual està subjecte com a professor d’aquest centre, ja que va fer una tasca d’assessoria a diversos països llatinoamericans, segons han informat a Europa Press fonts de la universitat i de la direcció del partit morat. La resolució d’expedient disciplinari, que ha avançat el diari ‘El Mundo’, també disposa el començament el procediment per a la devolució del 10% dels ingressos obtinguts per a aquesta feina feta el 2013 a través de la seva empresa Caja de Resistencia Motiva 2, per la qual va cobrar uns 425.000 euros. Es tractaria d’uns 40.000 euros. La Universitat Complutense de Madrid (UCM) va obrir el novembre del 2015 un expedient disciplinari contra el cofundador de Podem Juan Carlos Monedero per possible falta “molt greu” per, presumptament, incomplir les normes sobre incompatibilitats de la institució. El novembre del 2015 es va acordar l’obertura d’aquest expedient d’acord davant de possible vulneració del Reglament de Règim Disciplinari dels Funcionaris de l’Administració de l’Estat. Monedero va haver de presentar a Hisenda una declaració complementària per regularitzar els seus impostos pels ingressos que va percebre per assessorar Governs llatinoamericans, ja que els va facturar a través de la mateixa universitat. L’obertura d’expedient versava sobre si Monedero havia contravingut allò disposat en els estatuts de la UCM (article 173 i 174) que estableixen que cal donar la necessària conformitat del departament, al costat de l’autorització del rector, i abonar a la institució un percentatge dels ingressos obtinguts per la persona a la qual se li concedeix la compatibilitat. En l’etapa de l’ex-rector de la UCM, José Carrillo, es va obrir una informació reservada per dilucidar l’obertura de l’expedient a Monedero. Al seu moment, Carrillo va criticar les pressions que rebia per accelerar aquest procés i recalcava que solien tardar un mínim d’un any a resoldre l’esmentada informació reservada. Ara, ha estat en l’etapa del nou rector de la Complutense, Carlos Andradas, quan s’ha procedit a la resolució de l’expedient al cofundador de Podem sobre la incompatibilitat de fer assessories sense permís de la institució.

Summary: La Complutense suspèn Monedero sis mesos de feina i sou


JxCat, ERC i la CUP poden negociar fins a l’últim minut el redactat final de la resolució de resposta a la sentència contra el procés. Però, de moment, proven d’esquivar el vet del Tribunal Constitucional sense desobeir-lo frontalment. Amb la mesa del parlament en el punt de mira de la fiscalia espanyola, i després d’haver estat advertida del perill d’incórrer en un delicte de desobediència, la iniciativa s’ha acabat convertint en un torcebraç entre la cambra i el Tribunal Constitucional per la llibertat d’expressió. El TC va suspendre una part de la proposta en què els grups reiteraven el dret d’autodeterminació, la reprovació de la monarquia i la sobirania de Catalunya, les tres qüestions sobre les quals el parlament ja no pot pronunciar-se, segons el TC. Els tres grups independentistes poden pactar la manera de recuperar aquest punt fins demà a la tarda poc abans de la votació, però de moment han presentat esmenes diferents per a fer-ho, tot i que marcades per un mateix patró. L’última ha estat la d’ERC. I com ja ho van fer la CUP i JxCat, les seves esmenes també eviten una desobediència oberta al TC. L’argúcia de l’esmena d’ERC és introduir un redactat on es ‘rebutja’ la suspensió del TC i s’esmenta tot seguit com a referència l’incís censurat pel TC, que diu que el parlament ‘reitera i reiterarà tants cops com ho vulguin els diputats i les diputades, la reprovació de la monarquia, la defensa del dret a l’autodeterminació i la reivindicació de la sobirania del poble de Catalunya per decidir el seu futur polític’. Aquesta és la mateixa fórmula que han defensat la CUP i JxCat en les esmenes que ja van presentar a la resolució. ERC hi afegeix la consideració que l’actuació del TC ‘és contrària als drets fonamentals de llibertat d’expressió, llibertat ideològica i participació política’. Malgrat la similitud de les tres esmenes, els grups independentistes no han estat capaços de consensuar-ne una de conjunta, cosa que va portar ERC a criticar els moviments ‘individuals i partidistes’ de la CUP i JxCat a l’hora d’abordar una iniciativa que havia de ser, des del començament, la resposta institucional dels independentistes al parlament contra la sentència del Tribunal Suprem. Els partits independentistes miren d’evitar una desobediència oberta al TC al parlament Mentrestant, el contingut de les esmenes complica una nova impugnació del govern espanyol i del TC. De fet, la Moncloa no va recórrer contra un altre punt de la resolució que també denunciava la ‘censura que el Tribunal Constitucional pretén imposar al Parlament de Catalunya, clarament incompatible amb l’autonomia i la inviolabilitat de la cambra’.

Summary: ERC s’afegeix a JxCat i la CUP per esquivar la desobediència oberta al TC


El Tribunal Superior de Justícia de les Balears (TSJIB) va notificar ahir una interlocutòria en la qual acorda l’obertura de judici oral contra el magistrat Miguel Florit i contra l’estat espanyol com a responsable civil subsidiari per la confiscació de mòbils a redactors que cobrien el cas Cursach. Per a assegurar les responsabilitats en aquesta causa, coneguda per cas Mòbils, la magistrada-instructora, Felisa Vidal, requereix a l’acusat una fiança de 60.116 euros. La Sala Civil i Penal del TSJIB ha tramès al jutge una còpia de l’escrit d’acusació i de les actuacions perquè presenti un escrit de defensa. També insta l’Advocacia de l’estat espanyol perquè s’hi personi. L’acusació demana 42 anys d’inhabilitació La representació d’Europa Press, Diari de Mallorca i EFE i els periodistes Blanca Pou i Kiko Mestre demanen de condemnar el jutge a penes de 42 anys d’inhabilitació per prevaricació, vulneració del secret professional, delicte contra la inviolabilitat del domicili i intercepció il·legal de comunicacions.

Summary: El TSJIB obre judici oral contra el jutge Florit per la confiscació de mòbils a periodistes


Els professors de secundària de Catalunya Nord han demanat al Ministeri d’Educació francès la reactivació del Certificat d’Aptitud al Professorat de l’Ensenyament Secundari (CAPES) de català, suspès al setembre. Representants dels sindicats CGT Education, Sud Education, SNES- FSU (Syndicat National des Enseignements de Second Degré) i l’APLEC (Associació per a l’ensenyament del català) consideren que els arguments per la suspensió del CAPES no estan justificats i afecten tots els professors de català dels col·legis i liceus del departament. Actualment, una desena de centres no pot fer cursos de català, ni com a opció ni en la línia bilingüe. Nina Castellarnau, de Sud Educacion, ha denunciat que això fa que calguin professors de català a la secundària. El ministeri encara és a temps d’obrir places per al CAPES de català 2020, però només falten quinze dies abans que la suspensió sigui definitiva. Castellarnau recorda que l’ensenyament és un dels vectors més importants de la transmissió de la llengua i de la cultura catalanes. S’espera una amplificació de les mobilitzacions si no hi ha resposta del ministeri en les pròximes setmanes.

Summary: Els professors nord-catalans denuncien el blocatge de les places de català


La dimissió de Cristina Cifuentes és un maldecap menys per al president del govern espanyol, Mariano Rajoy, que no haurà de respondre més preguntes sobre si la presidenta de la Comunitat de Madrid ha de dimitir o no. Com és habitual, Rajoy no ha hagut d’actuar i ha esperat que la polèmica es podrís i caigués tota sola. Un problema menys. Però, de retruc, la dimissió de Cifuentes també és una constatació més de la caiguda en picat del PP, que de moment no sembla tenir xarxa de salvació. No és una crisi esporàdica, sinó gestada per múltiples elements: corrupció, males praxis, la puixança de Ciutadans, la pèrdua de poder en les places on el PP tradicionalment era el partit fort i, sobretot, el procés català. El gran ‘problema’ amb què el PP ha hagut de bregar d’ençà que Rajoy va pujar al govern el 2011 és sense dubte el procés de Catalunya cap a la independència. Contra les aspiracions dels catalans, ha tingut una oposició frontal, sense espai per al diàleg, i això ho ha pogut fer sense desgastar-se políticament, si més no a Espanya, car els altres grans partits, PSOE i Ciutadans, li han donat suport en tot moment i l’han ajudat a fer pinya quan més ho ha necessitat. Però, paral·lelament, la pugna amb el govern de Puigdemont ha posat en relleu els tics més autoritaris del PP. La judicialització de la política s’ha fet més evident que mai i l’extrema dreta s’ha revifat amb força. Fins ara les mobilitzacions feixistes se cenyien a actes esporàdics, però ara ja tenen presència en manifestacions en favor de la unitat d’Espanya. Afegim-hi els actes de censura continus, producte d’un sistema judicial nomenat pels populars. El cansament de l’electorat espanyolista envers el projecte popular es va fer visible en les últimes eleccions espanyoles, les del 2016, quan va perdre 49 diputats, cosa que el separava de la majoria absoluta del 2011. Tanmateix, arran de la impossibilitat de pactes d’altri, Rajoy va poder mantenir la presidència. Ciutadans es menja el PP La patacada sí que va ser històrica al Principat, un any més tard. Tot i que Catalunya i Espanya no són comparables electoralment, les eleccions del 21-D són un símptoma clar d’allò que pot acabar passant al PP espanyol. El PP va perdre bous i esquelles i va baixar d’11 diputats a 4 i prou. La interpretació és molt clara. L’electorat espanyolista es va estimar més jugar a favor de Ciutadans, la dreta empolainada, i Arrimadas va queixalar encara més terreny a un PP que ha acabat sense grup parlamentari. Aquesta situació es pot reproduir a Espanya. Només cal fixar-se en els sondatges publicats pels mitjans espanyols, que aplaudeixen la bel·ligerància amb què actua Ciutadans envers Catalunya. Segons les previsions de les enquestes, Ciutadans ja ha passat davant del PP i com més va més augmenta la distància. L’última, feta pel Periódico, indicava que en unes eleccions espanyoles el partit d’Albert Rivera passaria dels 32 diputats actuals al congrés a 114. És a dir, que gairebé hi quadruplicaria la presència, es convertiria en primera força i es menjaria el PP, que cauria de 137 escons a 79-82. Ciutadans se sent fort i aquests últims mesos es presenta com l’ala més dura i nacionalista espanyola que pot plantar cara a l’independentisme. Rajoy i els seus s’han desgastat i Rivera se n’aprofita. Un exemple molt aclaridor per a entendre aquesta estratègia de Ciutadans el vam veure ahir. Contra ‘la inacció del govern’, Ciutadans va decidir de dur al TC la delegació del vot al parlament del president Puigdemont i del conseller Toni Comín. Mala maror a Madrid pel descrèdit de Llarena i la guerra entre PP i Ciutadans Adéu a ‘l’eix de la prosperitat’ A la dreta, hi caben tots els partits, però si fins ara el pastís se’l menjava el PP tot sol, d’ara endavant se l’ha de repartir amb Ciutadans. També a la comunitat de Madrid, on donen suport al govern del PP. Amb la dimissió d’ahir de Cifuentes, Ignacio Aguado, de Ciutadans, ja es frega les mans pensant en les eleccions de l’any vinent. Si el PP acaba perdent la presidència de l’autonomia, es consumarà la fi de l’anomenat eix de la prosperitat. El 14 de juliol de 2004 Jaume Matas, Francisco Camps i Esperanza Aguirre van signar al castell de Bellver el protocol fundacional de ‘l’eix de la prosperitat’. Era època de vaques grasses, amb el PP fent i desfent en ajuntaments i conselleries, especialment allà on deien que duien ‘prosperitat’: al País Valencià, a les Illes i la comunitat de Madrid. Però la ressaca d’aquella època s’ha anat girant en contra dels populars, que té gairebé mil investigats per corrupció. El 2015 van perdre els ajuntaments de Palma, València i Madrid, i també la Generalitat Valenciana i el govern balear. Cifuentes era l’única resistència, però sembla qüestió de temps que Ciutadans li acabi prenent l’espai vital. Encara falta molt per a les eleccions espanyoles del 2019, però el PP haurà de remar molt si vol revertir una dinàmica negativa.

Summary: La dimissió de Cifuentes, l’últim símptoma de la caiguda en picat del PP


La Comissió Europea ha decidit aquest dijous ampliar el seu cas contra Google per abusar de posició dominant afegint-hi un nou plec de càrrecs sobre les seves pràctiques en el mercat de la publicitat online. ‘Dominar no és un problema sota la llei europea. Pots ser gran. Però és il·legal abusar d’una posició de mercat poderosa restringint la competència’, ha advertit la comissària de la Competència, Margrethe Vestager. A més, la CE ha enviat un nou escrit a Google sobre les seves pràctiques en els serveis de comparadors de preus. ‘Els consumidors veuen els resultats que Google vol que vegin, no necessàriament els que són més rellevants’, ha lamentat Vestager. Segons la Comissió Europea, ‘les accions de Google han perjudicat els consumidors’, però també les empreses de la competència i la innovació. ‘Google ha perjudicat la innovació perquè els seus rivals saben que, siguin com siguin de bons els seus serveis, mai seran tan visibles com els de Google’, ha insistit Vestager. La comissària de la Competència ha assegurat que tenen ‘noves proves’ que ‘reforcen’ la seva visió inicial que ‘Google abusa de la seva posició dominant a l’afavorir els seus serveis de comparació de preus’. La Comissió ja va enviar l’any passat un primer plec de càrrecs sobre aquesta qüestió, i ara n’envia un de suplementari, a més d’un de nou relatiu al món publicitari. En aquest darrer aspecte, Vestager ha explicat que ‘en els darrers 10 anys’ els contractes que ha signat Google amb pàgines web per incloure cercadors i publicitat ‘han restringit’ l’habilitat d’aquestes pàgines per acudir als competidors del gegant californià. Segons la comissària, els contractes inclouen ‘clàusules d’exclusivitat’ o ‘requereixen un número mínim d’anuncis de Google’ que han de rebre ‘els millors espais de la pàgina’. La investigació a Google, que com a empresa es va canviar el nom a Alphabet, pot acabar amb una multa multimilionària. La comissària Vestager ha dit que la CE té ‘el deure d’actuar’ si es demostra que l’empresa ‘ha vulnerat la llei de competència’. Amb tot, la danesa ha admès que el cas s’allarga perquè volen presentar uns arguments ‘forts’ i de ‘qualitat’ per si cal acabar als tribunals.

Summary: Brussel·les amplia el cas contra Google i l’acusa de restringir la competència en publicitat online


El govern francès i alemany podrien seguir les passes dels Estats Units i prohibir l’entrada a les seves fronteres a les persones provinents de la Xina, com a mesura per evitar la propagació dels coronavirus. Els ministres de Salut d’ambdós països han dit que estudien aquesta possibilitat: ‘Es tractarien de possibles restriccions de viatge o, almenys, un augment en els controls a la frontera’, ha explicat Jens Spahn, titular de la cartera de Salut a Alemanya. Si Alemanya i França imposen aquesta prohibició hi podria haver una reacció en cadena, ja que segons ha assenyalat la ministra francesa, Agnes Buzyn, ‘no té sentit que un únic país prengui mesures’. Per això ha demanat a la presidència croata del Consell de la UE que convoqui una reunió de ministres de salut en qüestió de dies per a discutir mesures que afectin tot l’espai Schengen. Si l’estat espanyol també acaba imposant aquesta restricció, Barcelona i el MWC se’n podrien veure afectats directament. Cal tenir en compte que les previsions del congrés mundial del mòbil apunten que rebran 6.500 professionals xinesos del sector. Els Estats Units ja va prohibir l’entrada a persones provinents de la Xina al país, una mesura de la qual Donald Trump n’ha tret pit: ‘Els hem ofert una ajuda tremenda (a la Xina), som els millors del món per això. Però no podem tenir a milers de persones entrant (al país) que podrien tenir aquest problema, el coronavirus’. La Xina, en canvi, creu que la reacció només provoca el ‘pànic’. Demana que no hi hagi més països que prohibeixin l’entrada de persones provinents de les seves fronteres i asseguren està controlant el brot. Avui mateix el govern britànic ha recomanat a tots els seus ciutadans a la Xina que surtin de país si poden, ja que el brot ha causat més de 400 morts i més de 20.000 afectats en el gegant asiàtic. 21 persones en quarantena, cap infectat Per la seva banda el ministre espanyol de Sanitat, Salvador Illa, ha confirmat que cap de les 21 persones repatriades de la ciutat xinesa de Wuhan que estan en quarantena a l’hospital Gómez Ulla de Madrid té el coronavirus. Ho ha dit després del Consell Interterritorial de Salut, que ha reunit la cúpula del Ministeri encapçalada per ell mateix i els disset consellers autonòmics del ram. Illa ha celebrat que tots hagin pogut assistir a la trobada ‘inclosa la de Catalunya’.

Summary: Europa estudia de tancar l’espai Schengen a les persones provinents de la Xina


El candidat d’En Comú Podem, Jaume Asens, ha proposat la creació d’un Ministeri de Feminismes al govern espanyol perquè estigui ‘a l’altura’ de les mobilitzacions feministes. En una conferència de premsa organitzada per l’Agència EFE, Asens ha explicat que cal que totes les polítiques estatals tinguin la visió de gènere incorporada i que sigui, per tant, una qüestió transversal. A banda d’aquesta mesura, que Asens ha explicat que és una de les seves apostes ‘estrella’, el representant dels comuns ha retret a la candidata del PP per Barcelona, Cayetana Álvarez de Toledo, les seves declaracions al debat de RTVE en què posava haver de manifestar un ‘sí’ per tenir relacions sexuals i ho ha qualificat de ‘vergonya’. A més, l’ha acusat de fer una ‘falsa divisió’ i ha assegut que la ‘guerra’ és entre homes i dones que defensen els drets humans i qui banalitza la violència masclista.

Summary: En Comú Podem proposa la creació d’un Ministeri de Feminismes


Olivier Peter és un dels advocats de Jordi Cuixart, i també d’Anna Gabriel. Aquest jove suís especialitzat en la defensa dels drets humans davant el Tribunal d’Estrasburg va entrar a la defensa de Cuixart per donar-li un caràcter internacional i polític. Dijous passat, era a Madrid per seguir el testimoni del seu client. VilaWeb el va poder entrevistar en un dels bars que hi ha a prop del Tribunal Suprem mentre dins la sala parlava Santi Vila i a Catalunya es vivia una jornada de vaga. En aquesta entrevista, Olivier Peter dóna molta importància a la mobilització popular per a desencallar el cas català, perquè creu que no se solucionarà pas tot als tribunals. —Fem l’entrevista a un bar a tocar del Tribunal Suprem de Madrid. Expliqueu com heu arribat fins aquí, si us plau. —Ahir  a la nit vaig veure que Carles Mundó començava a declarar a dos quarts de vuit del vespre, en contra de la llei de procediment espanyol, que diu que les vistes han d’acabar a les vuit. I em vaig adonar que a Jordi Cuixart li podia tocar avui. El bitllet d’avió l’he comprat fa unes poques hores. Quedava un sol seient. A Suïssa tot això no passaria. Primer, per respecte als acusats. I després, per respecte als advocats. Així no es poden preparar correctament les vistes. El primer dia ja em vaig presentar al Suprem i no em van deixar entrar, ni tan sols de públic, i em van fer fora. Això a Suïssa tampoc no es permetria. La manca de respecte a les defenses mostra caràcter ideològic. Dit això, jo tampoc sé si podria ajudar gaire més. Cuixart està molt ben representat. Molt. Jo estic a la línia internacional. Volia ajudar des de la sala i dijous no va poder ser. Veurem avui, o el dia que declari. —Aquests dies, quins detalls del judici heu vist que us hagin fet pensar ‘això em serà útil per al Tribunal d’Estrasburg’? —La gestió del calendari no respon a criteris jurídics, sinó polítics. En particular, el canvi de dates de testimonis. Amb detalls com aquests, es nota el caràcter arbitrari del procediment. Darrere la cara garantista del tribunal, hi ha una voluntat política. I se’ls hi escapa. Al judici d’Arnaldo Otegi, la jutgessa Àngela Murillo li va dir: ‘Ja sabia què em respondríeu’. Marchena guarda més les formes. Però em demano si Murillo i Marchena voten el mateix partit. Hi haurà moltes ocasions d’explicar el control per darrere d’aquest tribunal. Ho sabem. En tenim indicis. I ho veurem més. —Sou expert a Estrasburg. Tesi: Estrasburg dirà missa. I Espanya no caldrà que compleixi res. —El govern espanyol no té opcions. Té l’obligació, davant la comunitat internacional, de complir. Això es guanyarà a Estrasburg, segurament, sí. Però fixeu-vos, el cas Otegi és cridaner. Estrasburg va arribar quan Otegi ja havia passat anys a la presó i era lliure. Estrasburg és important per a la història. Però els problemes actuals s’han de solucionar ara. —I això com es fa, en el cas que ens ocupa? —Políticament. Crec que aquest cas és polític, i per tant s’haurà de resoldre políticament. I aquí la mobilització popular és la clau. Mobilització popular, diàleg i acords. Avui  és un dia important. Per a la defensa de Cuixart, és molt important la vaga general. Donaria molta força declarar en un dia de vaga general. Estrasburg és una forma de pressió, i l’exercici del dret de manifestació passa pels tribunals. Però no únicament. Els drets fonamentals també s’aconsegueixen per la via de la mobilització. Com el dret d’autodeterminació. O el de manifestació. Com diu Cuixart, el dret de vaga es guanya fent vaga. I el de manifestació, manifestant-se. I és lluitant al carrer, i als tribunals, com es defensen els drets i s’implementen. —A Cuixart també se’l defensa davant de l’ONU. Com va la demanda presentada en nom seu davant el Comitè de Drets Humans? —No puc donar-ne detalls, perquè no l’he presentada jo personalment. Preparem el camí a Estrasburg. I anem informant les autoritats internacionals de les vulneracions que hi ha aquí. I les reaccions són importants. De moment, Amnistia Internacional, l’Organització de Juristes Internacionals, l’Organització Mundial Contra la Tortura, tots els pesos pesants de la comunitat internacional s’han posicionat no tan sols reclamant un judici just, sinó que diuen que aquesta acusació és arbitrària i que les acusacions haurien de caure. Entre la posició que demana fiscalia i la de les organitzacions internacionals, hi ha disset anys de diferència. Uns en demanaven disset i els altres, cap. Jo no havia vist un cas tan bèstia i clar, a Europa. I diria més. Ha entrat un govern que pretén ser socialista i garantista dels drets fonamentals i demana vuit anys de presó. La diferència entre organitzacions com Amnistia Internacional i el govern del PSOE és aquesta: vuit anys de presó. Cada dia que Jordi Cuixart passa a la presó és una ofensa per a l’opinió pública internacional. —On vau conèixer Jordi Cuixart? —Jo el vaig conèixer a la presó. Cuixart és a la presó per les seves idees. I està preparat per a pagar un preu individual pels drets col·lectius. Té el perfil d’aquestes persones que permeten que el moviment sigui més ampli. Si avui tenim drets, és gràcies a persones com Jordi Cuixart. —Després d’uns dies de judici, on creieu que podrien haver incidit més les defenses? —No critico mai la feina dels meus companys. Crec que ho han fet molt bé. Jo estic molt orgullós de compartir la feina amb Benet Salellas, Marina Roig i Àlex Solà. En tres setmanes he après més que no pas en anys d’experiència. —Com creieu que acabarà aquest procés? —Crec que hi ha una sentència que ja és escrita. I des de fa temps. Però la dignitat, unitat i força dels acusats aquests dies canvia les relacions de força i l’opinió publica de l’estat espanyol. Una opinió pública espanyola agredida per una campanya increïble de desinformació. I els acusats demostren la veritat, la realitat. I com deia, entenc que la mobilització popular, com ara la vaga, que ha estat potent, és un senyal que les relacions de força canvien. I per últim, hi ha una dada objectiva que podrem valorar. El resultat de les eleccions espanyoles de final d’abril. I veurem el nou govern. No podem preveure tots els factors. Però sí que hem de preveure possibles situacions. —La sentència és escrita. Quants anys calculeu? —La sentència és escrita, i és empresonar la direcció política i social del moviment independentista català per debilitar-lo. I aquesta estratègia, que es pensaven que seria positiva, ara veuen que els porta a una posició de blocatge. I es troben que el moviment independentista no està afeblit, sinó reforçat. Entenc que el moviment té molta més força. Cuixart, Sànchez, Junqueras avui tenen més força. —Hi ha algunes intervencions d’aquests dies que, la veritat, no sé si acaben de reforçar el moviment, políticament parlant. I des del respecte. —Crec que la situació d’algunes persones ha estat molt difícil. De tots. Han passat temps molt durs a la presó. Aïllaments. Lluny de casa. Problemes de salut. No arriben aquí com tocaria. Hi arriben debilitats perquè l’estat ho ha volgut. En les condicions que es troben, s’han defensat prou bé, trobo. —Alguna cosa que volguéssiu afegir? —Sí. Potser alguna gent està sorpresa perquè tenen els dirigents a la presó. Però fixeu-vos en casos històrics. Gandhi, a la presó. Dirigents de l’Amèrica Llatina que han acabat essent presidents han passat abans per la presó. Anys. Torturats. I n’han sortit amb força i legitimitat. De Gaulle va ser condemnat a mort. I mira. Amb perspectiva història es veuen, aquestes coses. Els alemanys han aixecat estàtues a soldats desertors de la II Guerra Mundial. Si mirem les coses amb perspectiva, els presos d’avui poden ser els herois de demà. Els presos d’avui poden ser els presidents de demà. —Cuixart volia reforçar el caràcter polític del judici amb vós. Per què? —Jo vaig tenir el privilegi de defensar Anna Gabriel, i el discurs va ser de defensar els drets fonamentals i de no negar el caràcter polític dels actes de Gabriel. I el caràcter polític de la persecució, també. A Suïssa no es donen extradicions per motius polítics. Potser en aquell moment vaig marcar una certa distància amb altres línies de defensa. Unes defenses que penso que són complementàries. Per una altra banda, jo he tingut alguna experiència en vulneració de drets fonamentals de l’estat espanyol. Si no m’erro, de les vuit condemnes del Tribunal de Drets Humans d’Estrasburg el 2018, en quatre hi som o en Benet Salellas o jo. Junts, en total, ja en portem unes deu. —Anna Gabriel. Pot estar tranquil·la? —La persegueix una jurisdicció d’excepció, una fiscalia polititzada. I continua essent un símbol de l’oposició. Per a l’estat espanyol, encara és un objectiu. I si travessa la frontera, s’enfronta a un judici que no serà just. El risc hi és. Anna Gabriel n’és conscient. Jo no puc llegir el futur. Però el risc que de sobte una part de la judicatura canviï les acusacions hi és. I vull dir uns sectors. Perquè també hi ha una part de la judicatura espanyola ben correcta.

Summary: Olivier Peter: ‘Els presos d’avui poden ser els presidents de demà’


L’editora de l’Altra editorial, Eugènia Broggi, va començar a publicar La meva lluita, de Karl Ove Knausgard, el març del 2015. Una autobiografia novel·lada en sis volums d’entre cinc-centes i set-centes pàgines cadascun. Ella sabia que anava tard, que Anagrama en castellà, en aquell moment, ja li portava un avantatge en lectors que no li convenia. També sabia que era una editorial petita i el projecte era gros, per tant, el risc també era alt. Però la passió d’editora, la passió en llegir les planes d’aquell volum, Un home enamorat (el segon de sis), la van atrapar de tal manera que s’hi va tirar de cap. En aquests dos anys, ha publicat els cinc que han aparegut, l’últim, Dies de pluja, aquest mes de maig. Tots cinc traduïts per Alexandra Pujol Skjønhaug. Els altres títols: La mort del pare (1), L’illa de la infantesa (3) i Ballar en la foscor (4). Us oferim uns fragments seleccionats per l’editora Eugènia Broggi de Dies de pluja, el cinquè volum de La meva lluita de Karl Ove Knausgard. L’escriptor va passar per Barcelona aquest final de juny. El vam poder escoltar al CCCB, dins la programació contínua de Kosmopolis, on va parlar de la seva trajectòria literària. Per exemple, va explicar: Com més personals són les coses, més universals són? ‘Per a mi, aquest era un projecte personal, sobretot. I pensava que no seria de gran interès per als altres, perquè parlava de molts detalls de la meva vida quotidiana, tan real i realistes com fos possible, amb voluntat de capturar elements no pas dramàtics sinó comuns, quotidians. I pensava que seria una cosa tan privada que no interessaria ningú, ni tan sols als meus amics. Però el projecte va esclatar a Noruega i després també va esclatar en altres països, tot i que no en la mateixa dimensió. I, de fet, se’m fa difícil connectar amb això. Entendre-ho em resulta complicat, però crec que té a veure amb el significat de la literatura. Sempre hi ha un escriptor i sempre hi ha un lector, sempre hi ha aquesta relació íntima. I aquesta relació obre un canal.’ ‘Una de les coses que volia, quan vaig començar el projecte de La meva lluita, era recuperar la noció de l’aquí i l’ara. És a dir: a mi em feia l’efecte que la meva vida s’esdevenia en un altre lloc, fora de mi i del meu espai. Com si no fos mai conscient del present, com si no tingués mai consciència plena del present. I amb l’escriptura volia copsar aquest moment present. Per fer-ho, vaig utilitzar-me a mi mateix i el lloc on jo m’estava. Però, és clar, per fer-ho, has de sortir del lloc local i anar a l’àmbit universal que és la literatura. Per això parlo de coses molt concretes. Jo no escric sobre un pare, sinó sobre el meu pare.’ ‘Escriure d’aquesta manera et permet escapar de la vergonya, del pudor, i d’una cultura noruega que se’ns ha transmès. Perquè la vergonya et fa com una mena de discurs que et diu què pots fer i què no pots fer, i t’imposa una manera de ser i no cap altra. És un mecanisme de repressió i de pressió, la vergonya. En la cultura noruega, en les arrels del meu país, es transmet la idea que has de ser com tothom. Jo sóc una persona vergonyosa, però quan escric supero aquestes coses que m’avergonyeixen, perquè en l’espai literari ets lliure, pots transgredir. A La meva lluita hi ha molts llocs que jo no hauria d’haver tocat. Tota la sèrie intenta, precisament, fugir d’aquesta vergonya, d’aquest sentiment de pudor.’ ‘Per a mi, escriure no té a veure amb les paraules. No m’interessen les paraules. M’interessa descriure el meu pensament. Escriure és endinsar-te en tu mateix, cercar una veu, una forma, i quan ho plasmes ja és literatura. I això no pots fer-ho tot sol, perquè quan escrius sempre hi ha un retorn.’ ‘Jo sempre he llegit molt. Ho feia per fugir. Quan vaig començar a escriure les meves primeres novel·les ho vaig fer pel mateix: aleshores la literatura era un lloc on em sentia segur, podia experimentar… Era escapisme. Però en un moment donat vaig decidir que no volia utilitzar la literatura per a escapar-me, per a fugir, i vaig decidir escriure sobre les coses més importants de la meva vida i d’una manera molt directa.’ Si voleu llegir tota la sessió, aquí.

Summary: L’Altra editorial, seduïda per Karl Ove Knausgard