CASTELLÓ, 26 (EUROPA PRESS) El president de la Diputació de Castelló, Javier Moliner, ha advertit que mentre presidisca la institució provincial, el Consorci Hospitalari Provincial no se’n va dissoldre “tot i que el Consell presente una proposició no de llei cada dia sol·licitant-ho”. Alhora, ha assegurat que tot i que la consellera de Sanitat, Carmen Montón, “prosseguisca la seua escalada d’agressions contra els drets dels malalts castellonencs i de les seues famílies, ens va a tindre sempre davant a mi i a tot el Govern Provincial”. Moliner s’ha manifestat així després de finalitzar este dimarts el Consell de Govern de l’Hospital Provincial, “després que la Conselleria de Sanitat haja aprovat l’acomiadament i la liquidació de més de 40 llocs de treball del centre sanitari”, segons ha informat la Diputació en un comunicat. El president del Govern provincial ha assenyalat que “fins ací hem arribat. Ni anem a permetre que desmantellen l’Hospital Provincial ni que dissolguen el Consorci”. La Diputació va votar en este Consell de Govern en contra dels “acomiadaments” del personal i de tots els punts de l’ordre del dia perquè “sempre he dit que la línia roja en la nostra relació al consorci amb la consellera Montón és la qualitat assistencial dels castellonencs”, segons ha dit Moliner. AMB ARROGÀNCIA Segons la seua opinió, a la consellera “no li ha importat actuar amb arrogància quan ha aprovat la decisió d’eliminar 40 llocs de treball, quan ni ha informat, ni ha consultat, ni res de res, a la Diputació de Castelló, quan té el 50% del Consorci de l’Hospital Provincial”, ha apuntat Moliner. Moliner ha assegurat davant de desenes de treballadors concentrats a l’eixida del centre sanitari, que el Govern provincial “no va a tolerar ni una agressió més a l’Hospital Provincial, perquè hem aguantat tots les insolències de la consellera per no fer més dany del qual ella estava fent a l’Hospital Provincial”. Tot i això, –ha afegit– “com Carmen Montón ha superat ja la línia roja, que implica el desmantellament de l’Hospital i un evident perjuí per a l’assistència sanitària de tots els castellonencs, hem votat no a tot”. Sobre esta qüestió, ha subratllat que és “lamentable” l'”arrogància” d’un Consell que “és incapaç tan encara que de cridar a qui té el 50% del Consorci, ni per a explicar-li els punts que requerixen majoria qualificada”. Moliner ha informat que la consellera de Sanitat ha portat el punt de l’acomiadament dels treballadors de l’Hospital Provincial “dient que venia avalat per un pla funcional i per un informe de la Universitat Jaume I”, però “ni hem vist el pla funcional, ni hem vist l’informe de la UJI, tot i que he demanat reiteradament que se m’aportara la informació de la Universitat i em l’han negat reiteradament”, ha lamentat. El president de la Diputació s’ha mostrat “molt contundent” en este punt, perquè la consellera Montón ha argumentat que “la decisió pivota sobre un pla funcional, que em consta que es va presentar ací fa uns mesos, però els estatuts del Consorci, concretament l’article 13, marca que és competència del Consell de Govern aprovar-ho, però ni ha anat a Consell, ni ho ha aprovat cap Consell de Govern”. ARGUMENTS JURÍDICS Per tant –ha indicat– “tinc la certesa que hi ha arguments jurídics per a poder enderrocar la validesa d’este acord d’acomiadar els treballadors si es recolza en un pla funcional que mai ha estat aprovat pel Consell de Govern”. “Que tots els treballadors tinguen la certesa que mentre jo siga president de la Diputació, mai s’aprovaran decisions d’aeste tipus amb el meu suport”, ha dit. En este sentit, Moliner creu que la consellera Montón està prenent decisions per a “perjudicar” este Consorci Hospitalari perquè passe a ser un hospital secundari i que passe a dependre de l’Hospital General. “Esta és la voluntat que s’amaga darrere de tots estps passos i, a partir d’este moment, saben que això sol es pot aconseguir baixant l’excel·lència d’este centre, per a la qual cosa prescindixen de professionals”. Moliner ha assegurat que des de la Diputació se’n va a treballar “amb totes les nostres armes” per a impedir-ho. “Per això no aprovarem res mentre no obrin taula de diàleg amb els sindicats, amb qui ostenta el 50% de representació d’este Consorci i que tenim just dret a conèixer tota la informació per a valorar-la i prendre la millor decisió per a l’Hospital”, ha subratllat. En qualsevol cas, el president de la Diputació ha defensat davant dels treballadors de l’Hospital Provincial que “mentre jo siga president de la Diputació de Castelló, este Consorci no se’n va dissoldre tot i que el Consell present una proposició no de llei cada dia sol·licitant-ho”.

Summary: Moliner advertix que el Consorci Provincial no es dissoldrà mentre siga president de la Diputació de Castelló


L’Assemblea de Docents porta avui i demà a votació la proposta d’acord del govern balear en matèria d’educació. Amb desenes d’urnes instal·lades en escoles i instituts de tot Mallorca, el comitè de vaga de l’assemblea vol donar veu al professorat perquè es pronunciï sobre la proposta d’acord global de la Conselleria d’Educació, dirigida per Martí March. El procés de votació es tancarà demà amb un recompte a l’IES Binissalem que començarà a les set del vespre. El comitè de vaga considera que el govern i la conselleria han tancat l’acord en fals i els acusen d’haver menystingut el col·lectiu: ‘El menyspreu amb què és tractat el nostre moviment és un error polític que, marcat per les seves presses, ha duit el govern a no haver sabut negociar amb un dels actors més dinàmics i representatius de la comunitat educativa aquests darrers anys.’

Summary: L’Assemblea de Docents balear porta la votació sobre l’acord amb Educació a escoles i instituts


L’octubre és un mes intens, al País Valencià: comença amb la celebració del 9 i es clou al Puig, al tradicional aplec del darrer diumenge. La nit abans, a més a més, hi ha una altra cita que també és tradició: la festa de lliurament dels premis Octubre, una trobada literària, política i social que organitza l’editorial 3i4 des de fa quaranta-sis anys. La gala del dia 28 (darrer dissabte d’octubre, sí) tindrà dos grans eixos, a més de l’estrictament literari amb el lliurament dels guardons creats per Andreu Alfaro: hi haurà un homenatge a Joan Fuster, en el vint-i-cinquè aniversari de la seva mort, i es commemorarà el centenari de la Revolució Russa (dita també Revolució d’Octubre). Abans d’arribar a la gala, ja s’han presentat diverses novetats llibresques relacionades amb Joan Fuster: Nosaltres, les fusterianes, un recull amb articles de més cent quaranta dones dels Països Catalans; La improbable vida de Joan Fuster, amb relats de deu escriptores, tots relacionats amb la vida de l’assagista de Sueca, qui esdevé així múltiple personatge literari; i l’assaig Per què Fuster tenia raó, de Pau Viciano. La Revolució del 1917 ha centrat un cicle de conferències a l’OctubreCCC (sí, ja ho hem dit: és el mes), que es tanca amb la presentació de més llibres: 3i4 ha editat cinc volums amb escrits de Lenin, entre els quals Què fer, amb pròleg de David Fernàndez, i Imperialisme, fase superior del capitalisme, amb pròleg de Josep Fontana. Es presentaran el dia 27 després de la darrera conferència: ‘Impacte de la revolució al País Valencià’, a càrrec de Josep Miquel Santacreu (Universitat d’Alacant). La Nit dels Octubre comptarà amb les actuacions de Maria J. Peris i Arcadi Valiente, que cantaran Kurt Weil; Rafel Arnal, amb ‘Criatura dolcíssima’; i Màrius Serra, que compartirà amb els assistents un Enigmàrius que aviat esdevindrà també, potser, tradició del darrer dissabte d’octubre valencià.

Summary: La Revolució Russa i Joan Fuster, eixos dels Octubre 2017


Duran camises blanques mentre duri el judici contra el procés. La majoria dels diputats sobiranistes s’han presentat avui al ple del Parlament de Catalunya vestits així. Del groc, al blanc institucional. La cambra mira de tornar a la normalitat mentre al Tribunal Suprem comencen a desfilar els testimonis. La quotidianitat política s’imposa, però a la bancada esquerra de l’hemicicle havia corregut la consigna de fer-se veure, com a mínim, amb una estesa de blanc. El judici sacseja els fonaments de l’independentisme i colpeja personalment molts diputats que tornen a l’escó amb els companys al banc dels acusats. I així ha estat com el president del grup d’ERC, Sergi Sabrià, ha recordat la declaració d’ahir de Carme Forcadell, en defensa del debat parlamentari lliure, i com Quim Torra, visiblement emocionat, ha parlat de Jordi Cuixart. Torra no oblida que, abans de Cuixart, ell mateix també va ser president d’Òmnium. Si les coses haguessin anat d’una altra manera, potser hauria estat ell qui avui escoltaria els testimonis assegut al banc dels acusats, després de més de cinc-cents dies a la presó sense condemna. Potser per això, perquè a vegades l’atzar marca la vida, Torra no ha deixat passar a Inés Arrimadas cap somriure ni senyal de mofa mentre ell parlava de Cuixart i en lloava l’al·legat ‘històric’ sobre la desobediència civil i la no-violència, recordant com el president d’Òmnium plantava cara als jutges i els fiscals de la sala barroca del Suprem. No és només una qüestió d’afinitat política, és una profunda connexió personal. ‘No es rigui més de Jordi Cuixart, no té dret de riure de Jordi Cuixart’, ha etzibat el president a Arrimadas. Amb una contundència gairebé oblidada per aquest parlament, Cuixart va declarar davant de tothom que mantenia viva la batalla personal i col·lectiva pel dret d’autodeterminació encara que ho hagués de pagar amb molts anys de presó. Això, en un moment en què JxCat, ERC i la CUP continuen dividits en la tàctica i l’estratègia, i quan Torra s’ha d’espolsar contínuament les acusacions d’autonomisme que li fan els anticapitalistes. Els diputats de la CUP no s’han vestit de blanc. ▶ #President @QuimTorraiPla: "Els grups que no heu anat a cap sessió del judici de l’1O us hauria de caure la cara de vergonya. Ahir Forcadell va defensar la sobirania i la inviolabilitat del #Parlament i Jordi Cuixart va fer un al·legat històric de defensa de la lliure opinió". pic.twitter.com/m7si3ISjkM — Govern. Generalitat (@govern) February 27, 2019 Arrimadas somreia mentre constatava l’afectació de Torra amb Cuixart, i fredament guardava uns quants papers en una carpeta amb el logotip del partit. Hi ha dies que l’hemicicle es transforma en una mena de circ romà, on els diputats que no intervenen desaproven l’adversari amb exclamacions poc educades. Aquestes expressions són habituals en la bancada de Ciutadans, però aquest matí no ha estat especialment sorollós, malgrat la susceptibilitat de Torra. Arrimadas ha passat bona part de la sessió de control llegint i subratllant documents amb retoladors fluorescents. No ha preparat cap dels seus famosos cartells per ensenyar-los a càmera. Després d’haver anat a Waterloo per agafar embranzida davant la Casa de la República i fer un salt mortal fins a Madrid de bracet d’Albert Rivera, la cap de l’oposició ha optat per preguntar sobre el decret de les VTC i el dictamen del Consell de Garanties Estatutàries, sense cap més posada en escena afegida. Ciutadans patirà aviat la marxa de la seva dirigent. La calma abans de la tempesta? Ningú no podia imaginar-se que aquest matí el blanc esdevindria el color corporatiu contra el judici, i Arrimadas també duia una camisa blanca sota de l’americana envellutada, igual que bona part dels membres del seu grup parlamentari. Paradoxes reivindicatives. També anaven de blanc contra el ‘judici farsa’ Jéssica Albiach i Susana Segovia, la presidenta i la portaveu de grup dels comuns i, curiosament, Elisenda Alamany, però unes quantes, moltes, files d’escons enllà: al galliner. Alamany ja ha abandonat el grup parlamentari de Catalunya en Comú Podem i és diputada no adscrita, mentre negocia amb ERC si s’incorpora a la llista dels republicans al 28-A, amb Gabriel Rufián i sense Tardà, que en aquell moment s’explicava davant del Suprem. I és que les eleccions espanyoles també s’han escolat en un parlament que fa mesos que no marca l’agenda catalana. ‘Al PSOE, o se l’empeny o arrossega o acabarà als braços de Ciutadans’, ha retret Albiach a Torra. El possible tripartit del PP, Cs i Vox sobrevola un horitzó en què, a criteri del president de la Generalitat, només hi ha una certesa: no és tan important qui serà el pròxim president espanyol sinó la manera com afronti la reivindicació del dret a l’autodeterminació. Els famosos 21 punts presentats a Pedro Sánchez al Palau de Pedralbes: això aniran a defensar els diputats independentistes al congrés espanyol, segons Torra. Però el president no ha respost a la pregunta: si l’independentisme torna a ser decisiu perquè el dirigent del PSOE torni a ser president, l’investirà? Queda molta campanya, encara, un llarg judici i un altre pressupost. Torra compareixerà a la tarda per explicar les xifres de l’avantprojecte, però el govern no el portarà al parlament si no en té la tramitació garantida. Quan la CUP va tombar els comptes a Puigdemont, el president es va haver de sotmetre a una qüestió de confiança, i d’allà va sortir el referèndum unilateral. Fa pocs dies, Pedro Sánchez justificava la convocatòria electoral per la mateixa raó. Però ni Quim Torra ni Pere Aragonès no volen que el pressupost els condicioni l’abast de la legislatura. I a l’oposició no li surten els comptes per contraatacar, encara que Torra hagi emplaçat Miquel Iceta a presentar una moció de censura amb els partits del 155. ‘Si no pensa governar, deixi-ho córrer, president’, li ha demanat Iceta. Matemàtiques. En l’equació del mandat, només hi ha una variable prou rellevant per a fer-ho saltar tot per l’aire: les sentències contra els presos polítics i la resta d’encausats. Quan arribin, al parlament potser no en tindran prou, amb les camises blanques.

Summary: Camises blanques contra el ‘judici farsa’


La diputada de la CUP Natàlia Sànchez ha retret al president de la Generalitat Quim Torra que vulgui mantenir la legislatura fins que s’aprovin els pressupostos de l’any 2020, que ha considerat ‘fracassats’, i ha reivindicat la CUP com a alternativa a JxCat i ERC. En una conferència de premsa posterior a l’anunci de Torra, ha qüestionat que JxCat, ERC i els comuns aprovin ‘una estratègia governamental sense un govern que pugui executar-la’. ‘Si tenim un govern fracassat, què ens porta a aprovar un pressupost d’un govern fracassat?’, ha demanat. Quan podrien ser les eleccions avançades que ha anunciat el president Torra? Sànchez ha insistit que si el president ‘dóna per culminada aquesta legislatura’ i exposa públicament ‘la manca de confiança i lleialtat’ dels seus socis, ‘no és coherent que un govern fracassat busqui l’aprovació d’un pressupost que ha de ser la seva eina per a governar’. Així mateix, ha rebutjat la ‘visió apocalíptica’ que planteja el govern en cas que no s’aprovessin els comptes del 2020. ‘El pressupost no és una eina neutra; és una eina política que representa amb números l’obra d’aquest govern’, ha sostingut, i ha qüestionat que s’hagin d’aprovar ‘si avui el president de la Generalitat ha dit que ha fracassat i ha culminat’. ‘Ha estat la crònica d’una mort anunciada, una legislatura travessada des del primer dia per les pugnes entre JxCat i ERC, en lògica electoral, i per a guanyar l’hegemonia política del país’, ha lamentat Sànchez.

Summary: La CUP es reivindica com a alternativa i retreu a Torra que no convoqui ara les eleccions


Charles Andrew Pittman, un jove nord-americà detingut el matí de la vaga general contra la sentència i que fa cinc mesos que és a la presó de Brians I, sortirà avui de la presó. Segons que ha informat Alerta Solidària, que porta la seva defensa, el jutjat d’instrucció 30 de Barcelona n’ha decretat la llibertat amb càrrecs i amb compareixences quinzenals com a mesura cautelar. Ara fa un mes, l’Audiència de Barcelona va suspendre el judici contra Pittman –en què la fiscalia demanava una pena de sis anys de presó pels delictes de danys i desordres públics– per fer noves investigacions, atès que la fase d’instrucció s’havia tancat precipitadament. Amb aquesta decisió, l’Audiència va reconèixer que s’havien vulnerat les garanties processals perquè durant la instrucció únicament s’havia pres declaració al detingut i s’havia fet un informe pericial de les substàncies confiscades (un emblanquidor dental), sense fer cap més investigació. En paraules d’Alerta Solidària, Pittman, de 26 anys, va ser detingut per la Guàrdia Urbana ‘mentre intentava de sobreviure a la ciutat i per trobar-se en el lloc i moment equivocat’. A banda de Pittman, encara estan empresonats per les protestes contra la sentència l’Ibrahim, en Charaf i en Mouhcine. Coincideix que cap dels quatre no té permís de residència, situació que la justícia ha fet servir per a justificar-ne empresonament.

Summary: Charles A. Pittman, empresonat durant les protestes contra la sentència, sortirà avui de la presó


La decisió d’ahir del Consell d’Estat espanyol de desautoritzar la impugnació de la candidatura de Carles Puigdemont a la investidura per part del govern de Mariano Rajoy ha estat rebuda com una galleda d’aigua freda en els cercles del poder polític i mediàtic a Madrid. I n’és una bona mostra la informació de la majoria de la premsa espanyola sobre la decisió anunciada ahir a migdia per Soraya Sáenz de Santamaría, que és qualificada d’error estratègic greu i criticada per les implicacions que pot tenir. Ho repassem. El País El País titula a la portada: ‘El Consell d’Estat s’oposa al recurs contra Puigdemont’. En la notícia, el diari reconeix que la decisió ‘significa un revés dur per a l’executiu’. I afegeix que la decisió del Consell d’Estat ‘va produir estupor i consternació’ en el govern espanyol. ‘Quan va decidir de recórrer-hi en contra, no comptava que el Consell d’Estat li clavés aquesta clatellada’. Afegeix que en cap moment dins aquest òrgan no va ser ben rebuda la impugnació proposada pel govern espanyol. ‘Per al govern  és insuportable políticament la imatge de Puigdemont essent investit de manera telemàtica o per delegació . La investidura tindria una força simbòlica per a l’independentisme i la imatge d’un govern central que per segona vegada aparta Puigdemont de la presidència de la Generalitat. En canvi, en l’editorial el diari expressa una posició molt més comprensiva amb el govern espanyol. El periodista explica en el seu article la patinada de Rajoy; el diari, en l’editorial, sembla voler arreglar les coses i deixar clar que tanca files amb l’estratègia contra l’independentisme. ‘El govern, en nom de la democràcia i la constitució, i en representació de la ciutadania, ha d’exhaurir totes les vies polítiques i legals al seu abast per evitar una investidura que abocaria les institucions de l’autogovern a un nou conflicte amb l’estat.’ El Mundo El Mundo parla del ‘risc que corre el govern dividint el Tribunal Constitucional sobre la investidura de Puigdemont’. Veu perillós que el govern espanyol no faci cas de l’informe del Consell d’Estat i tiri pel dret amb la impugnació. Perquè, per una banda, considera possible que el TC coincideixi amb el punt de vista de l’òrgan consultiu o que, en cas d’admetre el recurs, divideixi internament el tribunal en relació amb el procés d’independència. El Mundo també retreu a Rajoy que consultés la impugnació de la candidatura de Puigdemont amb Pedro Sánchez i no amb Albert Rivera. El Español ‘Rajoy i Soraya patinen improvisant una estratègia de duresa contra Puigdemont’. L’article qualifica de ‘revés jurídic’ l’informe del Consell d’Estat espanyol contra ‘una estratègia amb la qual ningú no comptava’ Pedro J. Ramírez, el director, escriu un editorial molt dur contra Rajoy i Santamaría: ‘Un govern fora de si es passa de frenada’ . Diu Ramírez que ‘es tracta d’una clatellada tremenda, sense precedents, que deixa en evidència i molt tocat el govern.’ I entén la maniobra tan arriscada d’anunciar aquesta impugnació sense haver-se assegurat el suport del principal òrgan consultiu de l’estat pel fet d’haver de fer un ‘cop d’efecte’ que distregui de l’escàndol per les declaracions de Ricardo Costa confessant que el PP es finançava amb diner negre. I retreu a la vice-presidenta espanyola que es vantés en la compareixença d’ahir de no haver consultat la mesura amb Ciutadans. Perquè Ramírez entén també que l’error del govern espanyol es deu a un intent de demostrar mà dura contra Puigdemont quan el PP ha tingut un fracàs estrepitós en les eleccions del 21-D a Catalunya i va perdent pistonada en benefici del partit d’Albert Rivera. ‘Només es pot interpretar com una fugida endavant’, conclou. A El Español, de propina, hi ha un article signat per Cristian Campos, titulat ‘Rajoy, aquest franquista avorrit’, que diu: ‘Rajoy va avançar per l’esquerra Franco dimecres quan va respondre a Carlos Alsina que ell no hi entenia, en operacions policíaques.’ La Razón La Razón, en canvi, dóna suport a l’estratègia de Rajoy. El diari s’ha arrenglerat des de bon començament amb el PP en la guerra contra Ciutadans. ‘Rajoy propicia que el TC freni Puigdemont’, titula el diari de Francisco Marhuenda. En l’editorial, però, el diari avisa el govern de Rajoy que hauria d’anar amb compte, ‘no mostrar debilitat’ . ’No es pot amagar que el dictamen, no vinculant, significa un contratemps no pas menor per a l’actuació de l’executiu.’ I es declara preocupat pel fet que ‘la discrepància serà utilitzada pels secessionistes per a continuar atiant la cerimònia de la confusió i donar corda a les peregrines teories victimistes’. ABC Justament l’ABC també veu el perill que ‘els colpistes intentin aprofitar-se de l’error de la vice-presidenta’. La decisió del Consell d’Estat ‘va ser un galleda d’aigua glaçada  sobre més d’un cap a la Moncloa’. I afegeix: ‘El moviment d’última hora, anunciant un recurs que ningú no esperava en aquest moment, per a desactivar la candidatura de Puigdemont i obligar el president del parlament català a proposar un altre candidat, els ha sortit malament.’

Summary: Estupor a la premsa de Madrid per l’error de Santamaría contra Puigdemont


El Departament d’Ensenyament va presentar ahir el document ‘El model lingüístic del sistema educatiu a Catalunya’, que vol actualitzar el model actual. La presentació es va fer al Petit Palau de la Música Catalana, amb la presència del vice-president del govern i conseller d’Economia i Hisenda, Pere Aragonès, i del conseller d’Ensenyament, Josep Bargalló. Les propostes que conté aquest nou model han suscitat controvèrsia, amb acusacions contra el departament que dirigeix Bargalló de fer perillar el sistema d’immersió, pel pes que pugui acabar tenint el castellà en l’ensenyament en les escoles que són en zones ‘de catalanització plena’, tal com diu el document. Aquest matí Bargalló ha donat explicacions a la cadena SER i ha desmentit es rebaixi la immersió. ‘El que fem és adequar la didàctica de les llengües a la realitat sociolingüística actual dels nostres centres’, ha dit. Ha dit que calia que tots els alumnes fossin ‘altament competents en català i castellà’ i que és ‘una estratègia que s’ha de seguir de manera diferenciada a cada centre’. Us oferim el document íntegre, per l’interès que té per a tota la comunitat educativa:

Summary: El document del nou model lingüístic al sistema educatiu presentat pel conseller Bargalló


El Parlament de Catalunya entra en serveis mínims per evitar que es propagui la Covid-19. La mesa de la cambra ha decidit aquest migdia reduir l’activitat parlamentària i, en paral·lel, la decisió de Ciutadans de portar el pressupost de la Generalitat al Consell de Garanties Estatutàries n’ajornarà l’aprovació durant un mes. La votació final dels comptes estava prevista per al ple previst per a la setmana vinent, però ara no podran ser aprovats almenys fins a l’abril, malgrat l’emergència afegida amb què els necessiten, segons el govern, per a afrontar la crisi sanitària. El president de la Generalitat, Quim Torra, ha titllat d’‘irresponsabilitat’ la decisió de Cs. ‘Si de debò els preocupen les persones, posin el país per damunt dels interessos de partit i deixin que s’aprovin’, hi ha afegit. En un comunicat, Cs ha justificat la seva decisió perquè creu que els comptes ‘han quedat antiquats a causa de l’impacte econòmic de la pandèmia’. No obstant això, cal tenir en compte que el Consell de Garanties no avalua els continguts del projecte sinó que determina que compleixi amb la constitució espanyola i l’estatut. Malgrat això, Cs ha esgrimit raons polítiques, i no d’encaix autonòmic, per ajornar l’aprovació dels comptes. Ha argumentat que les previsions inicials no es compliran perquè l’escenari ha canviat i, en canvi, al·leguen que haurien de prioritzar incrementar el material hospitalari, posar en marxa un protocol d’actuació per a les farmàcies i incloure noves mesures de suport per als petits comerciants. El vicepresident del govern, Pere Aragonès, ha advertit a Cs que ‘posa en risc la protecció de les persones’ perquè a la pràctica limita els recursos disponibles per a les properes setmanes. Els comptes, ha recordat, permetran al departament de Salut comptar amb 900 milions d’euros addicionals i afrontar necessitats de despesa urgents per a afrontar l’epidèmia provocada pel nou virus. ‘Si Cs creu que el pressupost del 2020 no serveix per a fer front al coronavirus, encara menys els de 2017’, ha sentenciat. La líder dels comuns al parlament, Jéssica Albiach, també ha demanat a Cs que reconsideri la decisió perquè es necessiten més recursos per al sector sanitari. ‘Cap votant de Cs entendria tanta irresponsabilitat’, ha advertit. El parlament abaixarà el ritme fins almenys el 27 de març. No es reuniran les comissions, no hi haurà compareixences i s’aturarà la feina de les ponències. Només es faran plens si estan relacionats amb la crisi sanitària o és necessari que es convalidin decrets amb urgència. En aquests casos, només hi podran participar presencialment 21 diputats com a màxim i un diputat de cada grup tindrà delegat el vot de la resta del grup parlamentari. S’hi aplicarà, així, la fórmula de funcionament de les comissions legislatives. El ple que havia de començar dimecres es farà amb aquests condicionants i amb un únic punt a l’ordre del dia: la convalidació de l’increment retributiu del 2020 per al personal del sector públic. El dia 27 es tornaran a avaluar la situació i les recomanacions que en aquell moment faci el govern. Fins llavors, les reunions de la mesa es faran telemàticament en cas que es restringeixen els moviments de forma general i obligatòria a tota la ciutadania. El parlament funcionarà per a garantir els serveis essencials, però es limitarà l’accés a l’edifici i es permetrà el teletreball del personal de la cambra. L’accés dels periodistes també ha quedat restringit.

Summary: El parlament es queda en serveis mínims pel coronavirus


Centenars d’agricultors, convocats per les organitzacions Asaja, COAG i UPA de Madrid, s’han concentrat davant del Ministeri espanyol d’Agricultura, Pesca i Alimentació per denunciar ‘la situació límit’ del camp. La plana major de Vox ha intentat aprofitar-se de la protesta, però la seva presència no ha estat del tot benvinguda. Diversos agricultors han convidat Santiago Abascal, Iván Espinosa de los Monteros i Rocío Monasterio a marxar de la concentració crits i xiulets. ‘Les organitzacions que hem convocat no hem demanat que vingui cap polític’, ha etzibat un dels líders sindicals als dirigents d’extrema dreta. Mentre Abascal es feia fotografies, un altre sindicalista ha dit per megàfon: ‘Demanem que abandonin la concentració  no és el moment ni la forma’. El president de Vox també ha hagut d’escoltar com es mofaven de la seva carrera professional: ‘Abascal, vejam les durícies que tens.’ Finalment la cúpula del partit ha decidit abandonar la protesta ‘per evitar un xou’. 🎥 Los agricultores invitan a Abascal y al resto de líderes de Vox a marcharse, entre gritos y abucheos: 🗣 “Hay que defender el campo, no venir a hacerse la foto”🗣 “Patriota de pandereta, este no es tu sitio”https://t.co/weXME06Ivr pic.twitter.com/ZexHFmUEBK — Cadena SER (@La_SER) February 5, 2020

Summary: Agricultors expulsen la cúpula de Vox d’una protesta: ‘Abascal, vejam les durícies que tens’


La televisió pública eslovena ha recollit unes declaracions del ministre eslovè d’Afers Estrangers, Karl Erjavec, en què explica que es va reunir amb el ministre espanyol Alfonso Dastis. En la reunió, Dastis li va transmetre la preocupació de Madrid per la solidaritat del parlament eslovè amb Catalunya. Segons Erjavec, el ministre espanyol li va arribar a demanar si Eslovènia ‘prendria cap decisió al marge del marc legal espanyol’, és a dir, si reconeixeria la Catalunya independent. El ministre eslovè li va respondre amb molta claredat: ‘Ara mateix això no és possible perquè Catalunya encara no ha anunciat res.’ Segons que ha pogut esbrinar VilaWeb, Erjavec no és pas dels ministres del govern eslovè més favorables a la causa catalana, però davant el ministre espanyol va haver de transmetre la posició oficial del seu govern, clarament decantat en favor del dret d’autodeterminació de Catalunya. Erjavec ha explicat a la televisió del seu país que Dastis li va demanar de parlar dilluns, durant la cimera de ministres d’Afers Estrangers de la Unió Europea, perquè estava preocupat per les decisions que havia pres el parlament eslovè sobre Catalunya. Erjavec assegura que va informar Dastis que Eslovènia rebutjava la violència exercida el primer d’octubre i defensava el dret d’autodeterminació com un dret universal respecte del marc legal de tots els estats. La preocupació de Dastis ve de la decisió que va prendre el parlament eslovè el divendres passat: va rebutjar per unanimitat la violència contra el referèndum, va defensar el dret d’autodeterminació i va exigir una solució pacífica per al cas de Catalunya i el començament de les negociacions entre els governs espanyol i català. Fotografia d’Adam Casals

Summary: Espanya tem que Eslovènia reconegui la independència de Catalunya


Els ministres de finances i d’economia de la zona euro han aprovat aquest divendres a la nit el tercer rescat de Grècia, després que aquest matí el Parlament grec també hi votés a favor. El tercer sí europeu suposarà que les arques gregues rebran una injecció de fins a 86.000 milions d’euros, a canvi d’unes mesures d’austeritat que han comportat una forta divisió a les files del partit que governa Grècia, Syriza. El programa d’ajuts a l’economia grega està dissenyat per als pròxims tres anys. Tot i que a la votació al parlament grec va guanyar el sí, també va suposar per a Tsipras la pèrdua de confiança de bona part dels diputats. Fins a quaranta membres de Syriza es van oposar a la proposta, de manera que van deixat Tsipras per sota dels cent vint diputats que necessita per a continuar governant. Només cent divuit dels diputats hi van votar a favor, mentre que trenta-dos hi van votar en contra i onze es van abstenir. Ara s’especula que Tsipras pot convocar eleccions la setmana vinent per escapar d’una possible moció de censura.

Summary: L’Eurogrup aprova el tercer rescat de Grècia, un ajut que divideix Syriza


PRISTINA, 11 (EUROPA PRESS) La coalició liderada pel Partit Democràtic de Kosovo (PDK), de centre-dreta, hauria guanyat les eleccions legislatives celebrades aquest diumenge al país balcànic amb un 40% dels vots, segons un sondeig a peu d’urna de la cadena de televisió Klan Kosova TV. Concorren al costat del PDK l’Aliança pel Futur de Kosovo (AAK) i Iniciativa per Kosovo (NISMA) en una coalició liderada per Ramush Haradinaj, de l’AAK. Per darrere hi queda la formació Autodeterminació (Vetevendosje), amb un 30% de respatller. En tercer lloc estaria la coalició del LDK, liderada pel Partit Democràtic de Kosovo (LDK) del primer ministre Isa Mustafa, la Nova Aliança de Kosovo (AKR) i la formació liberal Alternativa. La votació correspon a eleccions anticipades convocades pel Govern després d’una moció de censura contra el primer ministre Isa Mustafa. El nou Govern haurà d’impulsar l’economia i el procés d’adhesió a la UE. Uns 1,9 milions de kosovars estan registrats per votar i gairebé mig milió d’ells viuen fora del país. Aquestes són les terceres eleccions legislatives des que Kosovo es va independitzar de Sèrbia l’any 2008.

Summary: Kossove.- El centre-dreta s’imposa a les eleccions


L’escriptora i periodista Empar Moliner va cremar ahir davant de les càmeres un exemplar de la constitució espanyola. Ho va fer durant la intervenció en la seva secció del programa ‘Els matins’ de TV3 mentre explicava la sentència del Tribunal Constitucional espanyol que anul·la el decret de pobresa energètica del govern català, que obligava les elèctriques a garantir el subministrament a les famílies que no el podien pagar. Moliner va anar arrencant fulls de l’exemplar i els va llançar dins un cubell metàl·lic. ‘Per tant, s’hauran d’escalfar de qualsevol manera, amb qualsevol llibre que tinguin a la mà. I fer-se una mena d’estufa’, deia. I hi va calar foc. Moliner va acabar dient: ‘El silenci també és còmplice. Si ets polític –Inés Arrimadas, Lluís Rabell, Xavier Garcia-Albiol…– permets que aquestes 859 famílies no tinguin llum ni calefacció. I has de pensar què és més important per a tu. Els que no dieu res heu de pensar què és més important per a vosaltres.

Summary: Empar Moliner crema una constitució espanyola en directe


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha convocat aquest matí el conseller d’Acció Exterior, Alfred Bosch, arran que s’hagi fet públic que el seu cap de gabinet va ser destituït per denúncies d’assetjament sexual. Torra li ha demanat explicacions sobre els fets i sobre la no activació del protocol previst per la resolució de situacions d’assetjament sexual per raó de sexe i de l’orientació sexual a la Generalitat. Fins ara no consta cap comunicació del Departament a la Direcció General de Funció Pública, segons que informa Presidència. Quim Torra ha comunicat al conseller Bosch l’obertura d’una inspecció de serveis de personal per esclarir què ha passat i els motius pels quals no es va activar el protocol obligatori. També li ha exigit que el Departament sol·liciti a Funció Pública l’obertura d’un expedient d’informació reservada per a aclarir els fets i li ha demanat que actuï en l’àmbit psicosocial com a conseqüència del clima laboral que es pot haver generat per la situació i per esbrinar si les persones afectades poden desenvolupar la seva activitat professional amb normalitat. Com a resposta, el departament ha emès un comunicat tot confirmant que emprendran les dues mesures proposades per Torra. El conseller Bosch, a més, ha demanat disculpes en nom seu i de la conselleria pel ‘dolor que hagi pogut causar’ el cas, i ha indicat que farà una sèrie de trobades amb les unitats del departament per a escoltar els treballadors. Segons que ha difós Presidència a través d’un comunicat, el govern ‘expressa el seu compromís absolut contra les violències masclistes i l’assetjament sexual’ i investigarà ‘si s’ha produït desprotecció de les persones que hagin pogut ser víctimes d’assetjament i aclarirà si s’ha actuat amb totes les garanties per a les persones afectades per aquest cas’.

Summary: Torra demana explicacions a Bosch pel cas d’assetjament sexual a Exteriors


D’un temps ençà, els dolços són uns vins difícils d’encaixar en la vida contemporània. Bandejats dels àpats, sovint no sabem quan ens els hem de prendre. Per postres, una vegada tips? A mitja tarda? Com a aperitiu? És aquest desencaixament que fa dir a la sommelier Montse Velasco que el vi dolç és avui, per molts, un vi oblidat. Tanmateix, és a l’origen i essència de la mateixa història mil·lenària del vi i és ple de riquesa i complexitat en la manera d’elaborar-se, sovint amb llargues criances, de la qual cosa acaba resultant un ventall gustatiu ben ampli. La sessió de Montse Velasco, dins els ‘Tasts amb personalitat’ de la Festa de la verema d’Alella, que portava un nom tan suggeridor com acollidor vers aquesta tipologia de vins, ‘Dolça companyia’, va començar amb una llarga introducció, que contenia informació bàsica i útil sobre alguns dels grans vins dolços del món i els diferents processos d’elaboració a partir dels quals s’obtenen. Va citar alguns dels territoris amb grans dolços i vins dolços reputats com ara els de gel, els Eiswein, que trobem al Canadà i a Alemanya i Àustria, dos països on en fan amb diferents denominacions, com ara els Trockenbeerenauslese i els Spätlese; els vins de Porto a Portugal; els Tokais d’Hongria; la malvasia de Sitges; el Fondillon d’Alacant; el Pedro Ximenez de Xerès; el vi de missa de Tarragona… I entre aquests, alguns dolços de gran prestigi, únics o especials, com el Tokaji Aszú i Tokaji Eszencia d’Hongria, el Commandaria de Xipre (un vi tan antic que és citat per Homer); i el Sautèrnas d’Occitània. I entre els processos d’elaboració, va desgranar les diverses maneres de fer un dolç a partir del raïm sobremadurat o del deshidratat, l’adhesió d’alcohol o la parada de la fermentació. La denominació de vi naturalment dolç, a partir de l’assecatge al cep, la verema tardana, la congelació al mateix cep, la botrytis noble; o bé sistemes de pansificar-lo fora del cep, com ara el pansificat de cambra o al sol, la maduració en damajoanes o tines de fusta, el vi bullit… Després d’aquestes nocions bàsiques (sobre les quals no entrarem al detall), la sommelier va oferir un tast de quatre dolços elaborats de maneres diferents, maridats amb quatre sorprenents tastets gastronòmics obra del restaurant la Cuina del Guinardó, propietat de la família Velasco. Llopart Nèctar Terrenal Semidolç 2016 Escumós de Corpinnat, de Subirats, al Penedès. Elaborat amb les varietats xarel·lo i parellada al 50%, aquest escumós conté 38 grams de sucre per litre. Té un carbònic molt ben integrat. La sommelier hi va plantejar un maridatge de contrast, amb una tapa de bacallà amb crema de porro i pebrot del piquillo amb un punt de pimentó. La tapa en potencia la frescor, que fa desaparèixer una part de la dolçor que conté l’escumós. Penjat d’un fil 2018 del celler Can Roda Aquest dolç DO Alella, de Santa Maria de Martorelles, té 11,5º i és 100% de pansa blanca. La concentració de sucre s’aconsegueix collint el raïm madur, deshidratant-lo penjant els gotims d’un fil durant tres mesos i parant-ne la fermentació en fred. Montse Velasco hi va maridar una croqueta de gorgonzola amb nous. Ambre 2009 del celler Mas Llunes Seguidament, es va entrar en els dolços de l’Empordà, amb una garnatxa de Garriguella elaborada per aquest celler familiar. Es tracta d’un dolç ranci. En aquest cas el raïm es cull sobremadurat i el procés de fermentació es para afegint-hi alcohol. Montse Velasco va maridar aquest dolç amb una torradeta de sobrassada (del forn Trinitat i de Xesc Reina, respectivament) amb cacauets petits del Brasil. Simfonia en dolç 2007 del celler Sangenís i Vaqué Es tracta d’un celler familiar de Porrera, DOQ Priorat, propietat de Pere Sangenís i Conxita Vaqué fundat el 1978. És un vi naturalment dolç, fet de garnatxa i una mica de carinyena, de 15,5º. Criat amb bótes de roure, tira una mica cap al dolç ranci. Montse Velasco va proposar un maridatge jugant també amb el dolç: panet de xocolata negra (també del forn Trinitat), amb un punt de taronja i una capa de sucre de glassa pel damunt.

Summary: Submergint-nos en el ric món del vi dolç


El diputat d’ERC al parlament, Antoni Castellà (Demòcrates), ha criticat que el president del parlament, Roger Torrent, li cridi a l’ordre per acusar Cs de ser ‘tòxics’ i no faci el mateix quan aquest grup els acusen de ser supremacistes. Així ho ha destacat en un missatge al seu compte de Twitter després que, durant una moció sobre empresa i ocupació impulsada de Cs, el grup liderat per Inés Arrimadas ha protestat quan Castellà els ha titllat de ser tòxics. Després d’això, Torrent ha demanat a Castellà que mesuri les seves paraules i l’ha convidat a rectificar, i aquest ha respost en el ple: ‘Fa molts anys que sóc diputat i mesuro molt bé el que dic’. Per això, el president del parlament li ha cridat a l’ordre i ha assegurat que abordaran aquesta qüestió en una futura mesa. Costa molt d’entendre que el president del @parlamentcat no cridi l’atenció a @CiutadansCs per dir que els independentistes som supremacistes i avui em cridi a mi l’atenció per dir que C’s son una organització tòxica per la pau i el civisme d’aquest país — Antoni Castellà #SÍ (@CastellaToni) March 21, 2019

Summary: Antoni Castellà (Demòcrates) critica que Torrent li cridi a l’ordre per acusar Cs de ser ‘tòxics’


El front europeu de l’independentisme ha començat aquest 13 de gener un nou capítol gràcies a l’entrada del president Carles Puigdemont i el conseller Toni Comín al Parlament Europeu. La batalla de l’exili ha entrat a una de les fortaleses de la UE. Adeu Waterloo com a únic camp base, que dos dels generals ja són dins el parlament. Hi falta el tercer. El comunicat de guerra guanyador, el va proclamar el president del parlament, Sassoli, que a les 17.09 del dilluns 13 de gener de 2020, en un perfecte llenguatge burocràtic, va dir això: ‘El Parlament Europeu, després de les decisions de la TJUE del 19 desembre de 2019, pren nota de l’elecció d’Oriol Junqueras i Vies, Carles Puigdemont i Casamajó i Toni Comin i Oliveres. Després de la resolució de la JEC del 3 de gener, i del Tribunal Suprem del 9 de gener, el Parlament constata la vacant d’Oriol Junqueras i Vies. Segons l’article 3 apartat 2, mentre les seves credencials no siguin verificables o hi hagi impugnació, els senyors Toni Comin i Oliveres i Carles Puigdemont i Casamajó obtenen els escons al Parlament Europeu i als seus òrgans. Carles Puigdemont Casamajó i Toni Comin i Oliveres s’adhereixen als no inscrits.’ De res no van servir els escarafalls del representant de Vox, Jorge Buxadé, l’ultradretà que cridava des de la cadira, i es posava dret, davant la indiferència de la cambra i el ‘feu el favor de seure, que això no es porta a votació’ que li etzibava Sassoli. Un Sassoli, per cert, que duia a la solapa una flor en record de les víctimes del 13 de gener de 1991 a Lituània davant les tropes russes. Morts poques hores després de declarar la independència. Vint-i-nou anys després, al capdamunt de l’hemicicle, als seients 853 i 854, els dos flamants eurodiputats van fer la seva primera acció parlamentària. Va consistir en una acció simbòlica, una conferència de premsa i uns danys col·laterals. L’acció simbòlica fou sostenir, al seu escó acabat d’estrenar, un cartell groc de ‘Free Junqueras’ que van poder colar, tot i la poca col·laboració dels uixers (com Diana Riba, escandalitzada, expressava dins l’ascensor) i la bona col·laboració d’uns altres diputats. Ells el van colar. Puigdemont i Comín van estar dins l’hemicicle encara no mitja hora, el temps just per a votar dues vegades qüestions menors, i van sortir a fer la conferència de premsa a les 17.45. Convocada per la plataforma EU-Catalonia Platform, va servir per a veure la solidaritat de tres eurodiputats francesos: Christian Allard (Greens Efa) Benoit Biteau (Greens Efa) Leila Chaibi (GUE-NGL), que al costat del basc Pernando Barrena i Diana Riba van donar la benvinguda als dos nous eurodiputats, asseguts al seu costat, i van reclamar justícia per a Oriol Junqueras. Diana Riba, Biteau i Chaibi van ser molt durs i van anunciar accions polítiques (impugnar l’acord que no s’ha dut al ple) contra la decisió de Sassoli de donar per bona la inhabilitació de Junqueras; i també accions jurídiques (portar-ho al Tribunal General de la UE i al Tribunal Constitucional espanyol). La conferència de premsa va servir bàsicament per a veure com Puigdemont s’enfrontava a uns periodistes espanyols que no han acabat de pair la victòria del front de l’exili. I menys després del titular que els va deixar anar: ‘Constatem que la immunitat comença als Pirineus’, que feia pensar en aquell ‘Europa comença als Pirineus’ que s’ha fet servir durant tants anys per subratllar l’aïllament espanyol. Les preguntes espanyoles van ser sobre el seu sou, sobre com s’atreveix a demanar que es complexi la llei europea si ell va vulnerar la llei espanyola, sobre si exigeix a Pedro Sánchez que no voti el suplicatori o el farà caure del govern de Madrid, o si tornarà a l’estat espanyol. The Guardian va demanar si es penedia de res (i Puigdemont va dir allò que diu sempre: que sí, que es penedeix de no haver declarat la independència el 10 d’octubre en lloc del 27). I finalment, a preguntes de TV3, Puigdemont i Comín van respondre que si mai tornen a l’estat espanyol amb immunitat, la primera cosa que faran com a eurodiputats serà anar a visitar els presoners. Però molt convençuts que podran tornar a l’estat espanyol no ho semblaven, no. Puigdemont va avançar que la seva residència continuaria essent Waterloo. Per als danys col·laterals, vam haver d’esperar uns quants minuts. Van consistir en les cares llargues del grup de Ciutadans al Parlament Europeu, que van ocupar la sala de premsa minuts després per valorar una jornada no gaire bona per a ells. Hi vam veure Garicano, al costat de Jordi Cañas, afirmant que només Farage i Bildu donen suport a Puigdemont –passant per alt Sassoli, tot un president. L’acte, curt i trist, va acabar amb la responsable de premsa tallant Garicano abans no es fes un embolic dels grossos admetent –com va admetre, però no, però sí–, que Puigdemont hauria de tenir immunitat també dins l’estat espanyol i no únicament dels Pirineus en amunt. Dimarts, 14 de gener, la batalla de l’exili dins el Parlament continuarà, qui sap si en un debat on participaran, ves tu, Puigdemont i Josep Borrell alhora. Pàgines d’un capítol nou, acabat d’estrenar, que tindrà en el suplicatori una de les grans qüestions. O no. ‘I ahí lo dejo.’

Summary: Dos generals de l’exili dins el Parlament Europeu


Ahir els representants dels partits polítics van començar la ronda de consultes amb el rei espanyol, que té la facultat constitucional de proposar un candidat a la investidura. És un rol simbòlic, perquè el monarca sempre proposa el candidat que ha guanyat les eleccions. Només hi ha hagut una excepció, quan el 22 de gener del 2016 Mariano Rajoy va declinar la proposta de Felipe VI perquè se sotmetés a la sessió d’investidura al·legant que no tenia prou suport. Aquella vegada, Pedro Sánchez va fracassar tot i haver pactat amb Ciutadans perquè tant Podem com el PP van votar-hi en contra, cosa que va obligar a repetir les eleccions al juny. Previsiblement, Felipe VI tornarà a designar Sánchez perquè se sotmeti a la investidura. El candidat del PSOE té garantit el suport d’Unides Podem, però almenys necessita que ERC canviï el no per l’abstenció. Fins ara, Sánchez ha intentat dues vegades de ser investit i no se n’ha sortit. Només va aconseguir la presidència després de la sentència del cas Gürtel i la moció de censura contra Rajoy el juny del 2018. Habitualment, de la ronda de consultes se’n fa pública la fotografia protocol·lària de la salutació dels polítics i les declaracions que fan després. Però com s’hi posa data? Què diu el rei espanyol durant la reunió? Hi ha temps límit? L’ex-diputat d’ERC Joan Ridao i el diputat de Compromís Joan Baldoví atenen la trucada de VilaWeb per a explicar algunes de les interioritats i anècdotes d’aquestes reunions amb Juan Carlos I i Felipe VI que normalment no arriben a la llum pública. Baldoví: ‘És molt escrupolós’ Joan Baldoví, de Compromís, és un dels diputats que més ha assistit a reunions amb Felipe VI. Va estrenar-se al congrés espanyol el 2011 i aleshores va assistir a la ronda de consultes amb Juan Carlos I. Les quatre eleccions espanyoles que hi ha hagut d’ençà del 2015 han fet que s’hagi hagut de reunir amb Felipe VI fins a vuit vegades, l’última ahir. ‘La primera vegada em va cridar l’atenció que em rebés amb la meua llengua. Amb el cap de premsa, que és català, sempre hem parlat en la nostra llengua comuna. Quan arribes et fan passar a una sala d’espera, on intercanvies impressions amb el cap de la Casa Reial sobre què comentaràs amb el rei’, explica. ‘Hui hem parlat de què farem aquesta legislatura, del nostre vot per un govern progressista, dels compromisos amb el nostre país, del grup mixt…’, diu. Sobre l’actitud del monarca, comenta que és més aviat passiva: ‘El rei és més d’escoltar i preguntar, que és el que li correspon de fer amb els representants polítics. No manifesta simpaties, i en això és molt escrupolós.’ Afegeix que també hi ha algun moment per a parlar de la família i les afeccions, i que el procés d’independència sempre és un tema candent, però que la situació política fa que bàsicament es parli de la governabilitat. Alguna diferència entre Juan Carlos I i Felipe VI? ‘Juan Carlos ho tenia més fàcil el 2011, el PP va guanyar amb majoria absoluta i l’encàrrec de formar govern era per a Rajoy. El nostre vot no era important a la investidura. Això feia que poguéssem parlar de temes més intranscendents. Per exemple, em va explicar una visita que va fer a Sueca quan era xicotet, i com que ens vam presentar amb Equo també em va parlar de quan van instal·lar les primeres plaques solars a la Zarzuela a final dels seixanta.’ Ridao: ‘Tenia un dossier perfectament definit’ L’ex-diputat d’ERC Joan Ridao va assistir a la ronda de consultes amb Juan Carlos I el 2008, que va desembocar en la segona investidura de José Luis Rodríguez Zapatero. ‘El protocol és molt rígid. Abans d’entrar, el cap de premsa i el cap de la Casa Reial t’aconsellen discreció sobre la conversa amb el rei. Et donen 40 o 45 minuts, i el rei té un rellotge damunt la taula que sona quan ha passat el temps. Pots estar parlant agradablement, i de cop i volta s’aixeca i tu te’n vas perquè passi el següent’, recorda Ridao. ‘Tenia un dossier perfectament definit sobre els temes. Recordo que a en Joan Herrera li va donar la tabarra amb l’últim llibre d’Al Gore i el medi. A mi, que sóc de Rubí, em va parlar de quan va venir a visitar la ciutat el 1962 després de la riuada, amb un taló d’un milió de pessetes. També em va atabalar amb la república, dient-me que tenia molts amics republicans com Santiago Carrillo, i va criticar Pedro J. Ramírez perquè en aquell moment El Mundo tenia una guerra amb la monarquia’, afegeix. ‘També parlava i et preguntava coses més personals, sobre la dona i els fills’, diu. Ridao també comenta, divertit, com era la sala d’espera i la salutació: ‘A la sala d’espera tenien tots els diaris i revistes, fins i tot els més locals. Presumien que era per la pluralitat de la casa reial. Allà només hi havia un senyal de televisió, la de TVE, i un fotògraf, crec que de l’agència EFE. Aquests sempre han tingut el monopoli.’ Pel que fa als mitjans l’atenció posterior no es feia a la Zarzuela, sinó que feien un muntatge a sis quilòmetres o set, a la carretera del Pardo. ‘Era bastant al·lucinant’, conclou.

Summary: ‘Era bastant al·lucinant’: les interioritats de les consultes del rei espanyol amb els partits


El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, acompanyat del vice-president, Oriol Junqueras, i el conseller d’Afers Estrangers, Raül Romeva, ha presentat aquesta tarda a Madrid l’última oferta al govern espanyol per pactar el referèndum sobre la independència de Catalunya. Puigdemont no ha fixat cap termini concret per a disposar d’una resposta, però ha avisat que si no hi ha cap proposta per part del govern espanyol hauran d’acabar negociant l’aplicació del resultat i la transició cap al nou estat. Puigdemont ho ha dit així: ‘Dirigirem de manera immediata la proposta formal per pactar el referèndum al govern espanyol. Els escoltarem. Les garanties per fer-lo són el resultat; la validesa la dóna el resultat. La pregunta, que no porti a cap confusió, i que tothom sàpiga què significa votar sí i què significa votar no. Un acord sobre la majoria necessària i la majoria compartida. Esperarem les seves propostes. Esperarem fins a l’últim minut de la pròrroga, però si no s’articula cap proposta, el compromís del govern amb el poble de Catalunya és inviolable. Farem el referèndum. I aleshores farem una nova proposta de referèndum, però no per pactar-lo sinó per negociar la implementació del resultat i de la transició cap al nou estat.’ ‘No som cap desafiament, sinó representants d’un poble que vol decidir el seu futur a les urnes.’ Així s’ha presentat Carles Puigdemont davant un auditori ple de gom a gom, amb gent que s’ha hagut de quedar al carrer per un aforament massa limitat (dues-centes setanta persones) per a tanta expectació. A l’auditori Caja de Música de l’Ajuntament de Madrid hi havia representants de Podem, començant per Pablo Iglesias, que ha pres nota detalladament d’allò que Puigdemont, Junqueras i Romeva anaven exposant. Hi havia representants diplomàtics de vint-i-quatre ambaixades, i moltíssima premsa, amb una bona part de corresponsals estrangers. Puigdemont ha fonamentat la proposta de diàleg al govern espanyol sobre el referèndum en ‘una base sòlida’: el mig milió de signatures i les quatre mil entitats catalanes representades i recollides al Pacte Nacional pel Referèndum. ‘No ens rendim en l’exploració del diàleg. I no ens cansarem de recordar que l’autèntic propòsit de la majoria dels catalans és poder votar. Uns per a decidir independència, uns altres per a continuar com a comunitat autònoma de l’estat espanyol. La majoria de catalans espera ser escoltada, i que el govern espanyol no s’hi continuï girant d’esquena.’ Què hauria de fer el congrés, segons Puigdemont El president ha demanat al govern espanyol ‘que entengui quin paper i quina responsabilitat té’. I sobre això li ha proposat que vagi a les corts espanyoles ‘a validar els acords perquè el poble català pugui exercir dret autodeterminació.’ És a dir, que si s’ha de canviar la constitució perquè el referèndum pugui encaixar sense cap mena de dubte en l’ordre constitucional, que es faci. ‘Un acord així només pot sortir molt reforçat del congrés. Per a això compteu amb nosaltres. Però no compteu amb cap simulacre ni amb cap maniobra de dilació.’ Junqueras: ‘Tenim el ferm convenciment d’exercir l’autodeterminació’ Amb aquesta última frase es referia a la proposta llançada per sorpresa per Soraya Sáenz de Santmaría divendres passat perquè Puigdemont debatés sobre el referèndum al congrés espanyol. Però perquè no hi hagi equívocs sobre el concepte de sobirania, el president ha deixat clar que el compromís de fer el referèndum ‘és inviolable’. Abans, Oriol Junqueras havia deixat clar que tots tres s’adreçaven als representants polítics espanyols i a la societat espanyola. El vice-president ha insistit en el compromís del govern de fer possible l’exercici del dret d’autodeterminació per més que el govern espanyol s’obstini a no negociar-ne la manera. ‘El referèndum és un instrument imprescindible. L’autodeterminació és un dret inherent a totes les nacions del món’, ha dit. I, davant la mirada dels més de vint representants diplomàtics, ha afegit: ‘Ni podem ni volem renunciar a aquest dret que ens és inherent com a comunitat política i tenim el ferm convenciment d’exercir-lo.’ Romeva: ‘No ho feu per Catalunya; feu-ho per Espanya’ Per una altra banda, Raül Romeva ha destacat en la seva intervenció l’europeisme de Catalunya i el tarannà obert al món del poble català. ‘El futur d’Europa s’ha de basar en la llibertat, i no en la imposició. Proposem que sigui ara la voluntat popular que plantegi una nova unió des de la diversitat i amb llibertat . Tenim l’ocasió de ser un model a escala continental. Una ocasió que no hauríem de desaprofitar.’ I ha acabat adreçant-se així a l’auditori: ‘Accepteu la invitació. No ho feu per Catalunya, feu-ho per Espanya i com a aposta de futur.’

Summary: Puigdemont avisa Rajoy: o pacta el referèndum, o pacta la transició al nou estat


Som Energia ha crescut d’un 30% en nombre de socis el 2018, amb 13.700 persones més, i ha comercialitzat un 53% més d’energia respecte de l’any anterior, amb un total de 246.825 megawatts per hora. En un comunicat, la cooperativa energètica ha informat que el 2018 ha facturat 49,5 milions d’euros i que preveu de superar els 60 milions el 2019, arribar a 60.000 socis i superar els 100.000 contractes d’electricitat. Ha explicat que la seva base és de particulars, però que també subministra energia a 1.500 empreses, 250 cooperatives, 460 associacions i fundacions, mig centenar de comunitats de veïns i gairebé un centenar d’administracions públiques. En conjunt són 7.200 contractes d’electricitat. En l’assemblea general de la cooperativa, que s’ha fet avui a Girona i a quinze seus connectades per videoconferència, s’ha aprovat el pressupost del 2019, s’han renovat dos càrrecs del Consell Rector i s’han fet saber les dades de la Memòria Social i Econòmica. A més, s’ha informat que al setembre preveuen de començar a compensar els excedents de qui disposi de plaques solars i opti per aquesta modalitat, ‘amb un valor que s’apropi al preu de mercat’ del voltant de 0,05 euros per quilowatt per hora. En l’assemblea també s’han presentat deu mocions sorgides dels socis, que, a més de proposar-les, les han treballades i debatudes prèviament en espais virtuals, com la plataforma Participa, i en fòrums presencials, com la Trobada de Grups Locals. Una de les mocions presentada i aprovada ha estat la d’estudiar la manera d’obrir la participació de les comunitats locals en el finançament de projectes de generació de la cooperativa, amb què es pretén d’acostar aquests projectes a la població del territori on es fan. En l’assemblea han participat presencialment 314 persones, de les setze seus repartides per tot el territori i organitzades pels Grups Locals, i 215 persones més hi han participat telemàticament. Judit Casas (Som Energia): ‘No acumulem beneficis perquè no hem de pagar grans sous a ex-polítics que fan de consellers’

Summary: Som Energia creix de 13.700 socis el 2018 i comercialitza un 53% més d’electricitat


El conseller de Treball, Afers Socials i Famílies, Chakir El Homrani, ha anunciat avui que el govern posarà en marxa un pla de xoc per atendre els menors estrangers no acompanyats (MENA) que dormen al carrer, preguntat pel cas de les desenes de nois que dormen a l’església de Santa Anna de Barcelona. Les accions es coordinaran amb el Departament de Salut per tractar els joves que tenen problemes de salut mental i addiccions. En concret, es vol incrementar les hores dels equips de psiquiatria de carrer del centre Dar Chabab. Alhora, El Homrani ha assegurat que s’ha detectat un augment de joves majors d’edat no tutelats que dormen al carrer. L’anunci ha coincidit amb la convocatòria de la DGAIA de la gestora de casos on hi participen els Mossos d’Esquadra, l’Ajuntament de Barcelona, el Consorci de Serveis Socials de Barcelona i Salut per revisar un per un els menors joves que es trobin al carrer.

Summary: El Homrani anuncia un pla de xoc per atendre els menors no acompanyats que dormen al carrer


Durant tots aquests mesos que s’han commemorat els vint anys de la mort d’Ovidi Montllor VerdCel ha estat de ronda amb l’espectacle ‘Del cor a les mans’, que homenatja al músic d’Alcoi. Aquest vespre el projecte liderat per Alfons Olmo ofereix un concert a Barcelona on l’espectacle es gravarà en directe. El material resultant servirà per il·lustrar una publicació especial on es reivindicarà l’obra i la figura d’Ovidi. Alfons Olmo i Ovidi Montllor tenen un bressol i un origen comú: Alcoi i la Cançó. Per això d’ençà de la mort d’Ovidi, Olmo no ha deixat mai de reviure la figura i la música del seu mestre. De fet ‘Del cor a les mans’ no és pas el primer espectacle que VerdCel crea per homenatjar a Ovidi. Fa uns quants anys que ja va fer ‘Des d’hom fins el món’ i al llarg de la seva trajectòria les referències i versions els han acompanyat sempre. A ‘Del cor a les mans’ Alfons Olmo subratlla la connexió dels versos i les cançons d’Ovidi amb el moment actual i la força i la vitalitat que desprenen fins i tot vint anys després de la seva mort. L’espectacle es va estrenar el mes de març passat en el marc del festival Barnasants de cançó d’autor. El concert d’aquest vespre es farà a les 21.00 a l’espai d’art Tinta Roja del barri del Poble-sec de Barcelona.

Summary: VerdCel enregistra en directe l’espectacle dedicat a Ovidi en un concert a Barcelona


El senador basc d’EH Bildu Jon Iñarritu va qüestionar i atacar amb duresa les explicacions que va fer ahir el ministre d’Interior espanyol, Juan Ignacio Zoido, que compareixia per a explicar l’operatiu policíac del primer d’octubre. Iñarritu, més incisiu que els senadors catalans i tot, li va recriminar la violència desproporcionada dels policies i els aldarulls que van provocar en poblacions catalanes i el va acusar de ser el responsable d’un ‘fracàs’ que va aparèixer a les portades dels principals mitjans internacionals –mentre li mostrava els exemples gràfics enmig de la comissió. —Els ciutadans i els periodistes hem vist la compareixença a la televisió. Quina era l’actitud i la reacció de Zoido arran dels comentaris dels ponents? —Jo crec que no hi estava a pler. Ja se sap com és: prepotent i fanfarró. En alguns comentaris en què el contradèiem, ell callava. No l’he vist convençut d’allò que ens deia. Tinc la sensació que sap que ha pecat. Que hi ha coses que no es poden defensar i que ho ha de fer com a ministre que és. Ha defensat el que és indefensable. No ha volgut entrar al cos a cos, s’ha contradit i ha dit falsedats empíriques, i ell ho sap. El cas és que la violència de l’1 d’octubre no va servir de res, perquè es va poder votar. Van intervenir en el 5% dels col·legis i van obrir el cap a mil persones, i es va continuar votant, mentre que els Mossos, sense clavar cap cop de porra, van aconseguir tancar més col·legis que ells. La seva actuació, vista internacionalment, va ser inútil, desproporcionada i salvatge. I, mirant els fets amb perspectiva, el problema que hi havia l’1-O, que és polític, continua sobre la taula. I han gastat 87 milions d’euros. Però cal sumar-hi els 63 destinats a Letònia que s’han pagat de les arques públiques. —Diríeu que es creu els seus arguments, quan, per exemple, menysté el nombre de ferits o diu que l’actuació va ser legítima, professional i proporcionada? —Hi ha un fet significatiu respecte de les paraules del ministre amb els ferits, quan intenta ridiculitzar-los utilitzant el cas de la noia que aparentment no li van trencar tots els dits, sinó que li van generar capsulitis, com si s’ho hagués fet ella mateixa. O quan ha ridiculitzat els casos dels qui van tenir lipotímies o rodaments de cap. Quan la majoria de ferits són per contusions i per cops de la policia. També és significatiu, sense restar importància als altres 1.064 ferits, el cas de Roger Español. Ha vingut a dir que la policia només va utilitzar un tret de pilotes de goma i no és cert, perquè diversos observadors van recollir-ne. Però si fos cert, fixeu-vos en la proporció: un tret, un ull perdut. —I tenint en compte que les pilotes de goma són prohibides a Catalunya. —I tenint en compte que les pilotes de goma són prohibides per una llei, llavors, encara ha dit que es van trobar forçats a fer-les servir per obrir-se pas i escapar. I, per si fos poc, ha responsabilitzat Roger Español d’haver tirat tanques contra la policia. O que la policia no podia sortir i es va haver de defensar. En definitiva, que, sincerament, crec que periodistes i activistes catalans, quan es recullin les cinc hores d’intervenció, haurien d’analitzar tot el que ha dit, tant les coses que no són certes com aquelles en què s’ha contradit ell mateix. S’hauran d’exposar imatges d’aquell dia al costat del relat que ha fet ell, i crec que hauria de dimitir. No pels fets de l’1-O, que penso que qualsevol govern responsable hauria depurat responsabilitats, sinó per haver mentit en una comissió parlamentària. —Abans posàveu en relleu que, de moment, se sap que el govern espanyol ha esmerçat 150 milions d’euros contra el procés català. Creieu que això indigna la ciutadania espanyola? —Sí, però amb una trampa. Hem de tenir en compte que s’ha creat un relat dels fets per a la majoria, desgraciadament, de la ciutadania espanyola. Avui el ministre, en lloc de fer autocrítica, ha fet altercrítica i ha responsabilitzat de la violència de l’1-O no els que la van exercir, sinó les víctimes; n’ha donat la culpa al govern català, als Mossos i fins i tot ha justificat que tot allò que va passar provenia d’ordres judicials. Ell no ha assumit cap responsabilitat. I amb el cost econòmic, que ningú no se sorprengui si ells no assumeixen aquest cost, sinó com una despesa que es van trobar obligats a fer per la irresponsabilitat del govern i dels Mossos. És el relat que van imposant des de l’establishment, és a dir, des del govern espanyol, el poder judicial i també des de la majoria de mitjans lacais al poder, que lamentablement, són molts a Madrid. —Fent referència a la construcció del discurs que comentàveu, l’estat intenta forçar una situació de violència per a justificar la repressió posterior. Salvant les distàncies, això també va passar al País Basc? —En certa mesura, sí. Però encara amb més importància ara. Ara que la violència d’ETA ha acabat i l’organització és a prop de desaparèixer del mapa o de l’escena de l’actualitat, veiem un interès, tant des dels poders clàssics de l’estat com des de l’establishment, a dir que només hi va haver una violència, la d’ETA. No és permès de parlar de la violència de l’estat, de la brutalitat policíaca i els excessos fora de la llei. Parlo de tortures, execucions sumàries, milers de barbaritats i agressions contra els drets humans que s’han produït al País Basc; en lloc de fer un mapa constructiu de totes les violències –sense equiparacions, però sense exclusions–, que reculli el que ha estat la plaga i el drama de totes les violències que s’han viscut al País Basc. Però el govern té por que si parla d’unes altres violències, es puguin saber coses que l’estat no vol que se sàpiguen. Com, per exemple, els sis mils casos declarats de tortura. —Segurament aquest és el paral·lelisme més gran entre els dos conflictes. Que el govern del PP no sembla disposat a solucionar el problema, sinó que electoralment li interessa de perpetuar-lo. —Hi estic d’acord. Mireu, quan Winston Churchill va ser corresponsal a la guerra de Cuba, de jove, va analitzar d’una manera estigmatitzadora, fins i tot racista, o generalista, els espanyols. Els definia com a venjatius i deia que aquest odi els enverinava. Jo sempre he dit que no compartia aquesta visió de Churchill, perquè es falsa, i d’espanyols n’hi ha de tota mena. Però veig en actituds del PP o de la dreta conservadora aquest ànim de venjança, d’humiliació i de vèncer sigui com sigui. I ho veiem en un cas diferent del català, que és el basc, on sí, lamentablement, hi va haver un component violent que afortunadament no hi ha hagut a Catalunya. —Afortunadament. —Per això a la comissió jo deia que quan es parlava de violència a Catalunya es feia una banalització de la violència que sí que s’ha viscut en uns altres llocs. Jo he estat en diverses mobilitzacions catalanes i no he vist ni una paperera trencada. Voler afegir un element de violència en el cas dels Jordis, Junqueras o Forn, sabent que han actuat en obediència a un mandat polític i sense ni un vidre trencat, crec que forma part d’aquest relat venjatiu i d’odi que es va construint. Els haurien pogut imputar terrorisme tranquil·lament, si no fos comparable a situacions que hi ha hagut al País Basc.

Summary: Jon Iñarritu: ‘Zoido ha dit falsedats, en la comissió de l’1-O, i ell ho sap’


La batllessa de Badalona, Dolors Sabater, ha deixat plantat el delegat del govern espanyol a Catalunya, Enric Millo, en un acte oficial que es farà demà a la ciutat. Així Sabater protesta contra l’aplicació de l’article 155 de la constitució espanyola a Catalunya i reclama l’alliberament dels presos polítics i per la violència de l’1-O. Ha enviat una carta a Millo per fer-li saber que no hi aniria. És previst que Millo assisteixi demà a la inauguració de la remodelació de la Casa de les Heures a Badalona. Sabater també li demana que desencalli la convocatòria del plenari del Consorci Badalona Sud, perquè depèn del permís del govern espanyol. He enviat aquesta carta al Sr.Millo demanant que es preocupi dels efectes del 155 que perjudiquen #Badalona i explicant perquè no l'acompanyaré demà a La Casa de les Heures @MuseuBdn on s'ha fet una oportuna remodelació amb una subvenció del Ministerio. pic.twitter.com/rRjq0MjBkj — Dolors Sabater Puig (@mariadolorsa) February 15, 2018

Summary: La batllessa de Badalona deixa plantat Enric Millo en un acte oficial, en protesta contra el 155


Donald Trump és el dirigent mundial més seguit a Twitter, amb més de 52 milions de seguidors, segons l’estudi Twiplomacy, que ha analitzat la presència a les xarxes de polítics, institucions i governs de tot el món. El president dels Estats Units ha aconseguit, amb diferència, la quantitat més gran d’interaccions durant els últims dotze mesos, i els seus piulets tenen més de 20.000 retweets. Thanks to REPUBLICAN LEADERSHIP, America is WINNING AGAIN – and America is being RESPECTED again all over the world. Because we are finally putting AMERICA FIRST! — Donald J. Trump (@realDonaldTrump) 6 de juliol de 2018 Trump desbanca, d’aquesta manera, el papa Francesc, que l’any passat encapçalava la llista de dirigents amb més seguidors a Twitter. Tot i això, manté la segona posició, amb més de 47 milions de seguidors en els seus nou comptes lingüístics, en què comparteix pensaments i oracions diàries en àrab, anglès, francès, alemany, italià, llatí, polonès, portuguès i espanyol. Los sufrimientos de tantos hermanos y hermanas perseguidos a causa del Evangelio son un llamado urgente para que los cristianos estemos más unidos. — Papa Francisco (@Pontifex_es) 6 de juliol de 2018 El primer ministre indi @NarendraModi és el tercer dirigent mundial més seguit, amb 42 milions de seguidors al seu compte personal i 26 milions al compte institucional (@PMOIndia), que es troba en quart lloc. India is proud of @DipaKarmakar! Congratulations to her on winning a well-deserved Gold in the vault event at the FIG World Challenge Cup in Mersin, Turkey. This win is a prime example of her tenacity and never-say-die attitude. — Narendra Modi (@narendramodi) 8 de juliol de 2018 El compte oficial de @POTUS del president dels Estats Units i el compte de @WhiteHouse ocupen el cinquè i sisè lloc del rànquing, amb 23 i 17 milions de seguidors respectivament. Els segueixen el president turc Recep Tayyip Erdoğan (@RT_Erdogan) amb 12 milions de seguidors. També hi ha el ministre d’Afers Exteriors de l’Índia (@SushmaSwaraj), la reina de Jordània (@QueenRania) i el president indonesi (@ Jokowi). Teşekkürler Esenyurt! Teşekkürler Beylikdüzü! Teşekkürler Avcılar! Teşekkürler Küçükçekmece! Teşekkürler Eyüpsultan! Teşekkürler İstanbul! VAKİT TÜRKİYE VAKTİ! pic.twitter.com/0Ulxg9CRZ3 — Recep Tayyip Erdoğan (@RT_Erdogan) 23 de juny de 2018 In the face of fear and unimaginable loss, refugees make the forced choice of running for their lives and seeking security far from home. On #WorldRefugeeDay, it’s not too late to recommit to meeting these vulnerable people with open arms, not closed doorshttps://t.co/WtI0F2OnqV — Rania Al Abdullah (@QueenRania) 20 de juny de 2018 El to de Donald Trump El president nord-americà destaca pel to del discurs a Twitter, en què insulta oponents i altres dirigents estrangers. Per exemple, va anomenar el president nord-coreà, Kim Jong-un, ‘petit coet’, i el president sirià, ‘animal de gas que assassina’. Alhora, també fa servir Twitter per amenaçar amb atacs aeris. Tot i això, milions de persones el segueixen i hi interactuen. Entre aquestes, hi ha el president de l’Iran, @HassanRouhani, i el seu ministre d’exteriors, @JZarif. D’altra banda, el president dels Estats Units també forma part del grup reduït de dirigents mundials que piulen personalment, entre els quals hi ha, per exemple, el president del Consell Europeu (@DonaldTusk) i el primer ministre de Dinamarca (@LarsLoekke). El 97% dels 193 estats membres de l’ONU tenen presència oficial al Twitter. Només els governs de Laos, Mauritània, Nicaragua, Corea del Nord, Swazilàndia i Turkmenistan no tenen un compte en aquesta plataforma.

Summary: Donald Trump, el dirigent mundial més seguit a Twitter


Manel Risques (1952) és el comissari de l’exposició que ha fet forrolla aquests dies: ‘Franco, Victòria, República. Impunitat i espai urbà‘, que pretén fer reflexionar sobre per què hi ha tants monuments franquistes encara als nostres carrers. La impunitat del franquisme, encara. Quina mena de societat permet això. Manel Risques és un expert en aquest àmbit: és qui va fer la primera exposició sobre Franco, allà l’any 1985, i també va coordinar ‘Les presons de Franco’. De jove fou detingut i empresonat uns quants dies a les presons franquistes, quan militava a Bandera Roja. Ara rep VilaWeb davant el Born, Centre de Cultura i Memòria, per parlar de l’exposició, les reaccions i la polèmica que han mogut les tres estàtues exhibides. —Primera estàtua que exhibiu. L’estàtua eqüestre de Francisco Franco, que ha estat quaranta-cinc anys a l’espai públic. —Exacte. Des del 1963 al 2008. —Això són setze anys sota el franquisme i vint-i-nou sota el PSC. —Bé, sí, sota els governs democràtics. És un dels elements sobre els quals volem reflexionar a l’exposició. L’estàtua de Franco s’instal·la el 1963 al pati d’armes del castell de Montjuïc. A la vista de tothom. Franco es mor el 1975, però no es retira del tot fins el 2008. Primer, el 1985 hi ha una petita impugnació a l’estàtua: la tenyeixen de rosa. No sé qui ho fa, però el patronat del museu militar agafa una certa por i el 1986 la retiren del pati d’armes i la posen dins el museu militar. L’any 2001-2002, no em voldria equivocar, la posen en un apartat ‘no expositivo’ del museu. I finalment el 2008 es retira perquè hi ha la llei de la memòria històrica. Acaba en un magatzem municipal i el 2013 s’adonen que ha estat decapitada. —He llegit que va ser un professional que tenia claus, perquè el pany no havia estat forçat. —Sí, pot ser. Però professional, no. El tall es va fer de manera molt destralera. No se sap qui va fer-lo. És curiós que el primer que dóna la notícia de la decapitació és l’ABC. I és també l’ABC qui publica la notícia que els mossos busquen entre col·leccionistes. Aquí hi ha un misteri. És un fet ben insòlit. —Segona estàtua. L’estàtua de la victòria franquista. Situada a passeig de Gràcia – Diagonal del 1939 al 2011. Setanta-dos anys al carrer! —Cert. També és veritat que del 1976 al 1982 moltes manifestacions, quan arribaven a la Victòria, hi posaven la senyera, la careta de la llibertat d’expressió, uns estudiants hi van arrencar l’escut franquista, uns altres l’embolcallaven amb un llençol blanc. És gent que en aquells moments creuen que la construcció d’una societat democràtica és antitètica amb l’estàtua. I creuen que no pot estar-hi, allà. Què vull dir? Que la ciutadania ja ha parlat. A qui tocava moure fitxa? A les autoritats. Quina és l’única resposta? Que l’alcalde Narcís Serra (PSC-PSOE) canvia el nom de plaça de la Victòria per Plaça Joan Carles I, en homenatge pel 23-F. I aquí no es mou cap més peça. I tampoc no hi ha més impugnació. És a dir, la mateixa cultura de la ciutat accepta que hi hagi l’estàtua de la Victòria. Això és el que ens ha de fer pensar. No tots som tants bonics ni tothom impugnava l’estàtua. —El regidor de Cultura, Jaume Collboni (PSC), va venir a la inauguració de la exposició? —No. —Per què? —Ho hauries de preguntar a ell, per què. —Potser Collboni ens podria dir per què els socialistes Narcís Serra, Pasqual Maragall, Joan Clos i, en part, Jordi Hereu, no van moure ni un dit per retirar estàtues franquistes. —Això, li ho hauries de preguntar a ell. —Tercera estàtua. L’estàtua de la República. —L’estàtua que va fer Josep Viladomat el 1932 i que es va posar el 1936 al passeig de Gràcia – Diagonal. El 1990 es restableix aquesta estàtua, però no per recuperar la memòria, sinó com a urbanització de la perifèria. I no la porten al lloc original, sinó a Nou Barris. Com és que en una mateixa ciutat poden conviure una estàtua feta per homenatjar la victòria franquista, i una altra a la República? No ens pensem que som tan bonics. Hi ha una tolerància molt gran. Diríem que hi ha un buit ètic. Com és possible, que es toleri i que s’accepti? D’això vol parlar l’exposició. —Parlem d’un dels escultors de les estàtues: Frederic Marès. Quin cas, també. —Frederic Marès, l’any 1939, és un republicà que es converteix al franquisme immediatament. Durant la República, havia fet l’estàtua de l’advocat dels treballadors, en Layret, i també tenia feta una estàtua sobre la República. Doncs l’home transforma la seva estàtua de la República en estàtua de la Victòria franquista. Va aprofitar-ne el material! Un cas també per a reflexionar. —I Josep Viladomat, també. —Un cas semblant, però diferent. Marès es va convertir en l’escultor del règim. Josep Viladomat, no. Viladomat és l’autor de l’estàtua de la República, l’any 1936. Doncs també és ell qui fa l’estàtua de Franco dalt del cavall de l’any 1963. La persona que fa el monument emblemàtic de la República, també fa el monument emblemàtic del franquisme. —Déu n’hi do. —Déu n’hi do. Viladomat era un republicà militant que va al Front, que fa estàtues de suport al republicanisme, i una per al cònsol de Mèxic pel seu suport als republicans. Viladomat ha d’anar a l’exili. Fins que s’estableix a Andorra, on fa una estàtua d’un Sant Jordi que esclafa el feixisme l’any 1945. És un home de militància forta. Però arriba l’any 1963 i fa aquest gir. De sobte fa l’estàtua per als franquistes. —Se sap per què? —No ho sabem. Però sí que sabem que Viladomat té un cotxe Mercedes, matrícula andorrana, i per a poder-lo conduir havia d’estar un mínim de mesos a Andorra. Transgredeix aquesta norma, perquè passava molt temps a Barcelona. Per això la guàrdia civil li decomissa el cotxe i hi ha qui diu que Viladomat demana la intervenció de Porcioles, alcalde de Barcelona, que li diu d’acord, però a canvi em fas una estàtua per a Franco. Hi ha qui diu que és iniciativa del capità general. Hi ha qui diu que és iniciativa de Porcioles, que coneixia Viladomat perquè era síndic d’Andorra. Sigui com sigui, Viladomat fa aquesta estàtua a desgrat, malament, tan lletja com pot. Fa que el cap es pugui desenroscar, que el genet pugui ser separat i també hi ha qui diu que és posada amb uns claus, per tal que quan caigués el dictador es pogués usar per a una altra cosa. En qualsevol cas, hi insisteixo: no ens pensem que tots som tan bonics. —Això ens defineix, cert, però també ens defineix la gent tirant tomàquets, aquests dies, a l’estàtua de Franco. —Sí. I ho entenc perfectament. És un personatge que suscita animadversió per tot el que ha significat de destrucció i dolor. I per tant és un personatge ignominiós que et suscita rebuig innat. L’any 1985 la gent va tirar pintura rosa a aquesta mateixa estàtua, quan era a Montjuïc. Ara li han tirat ous i tomàquets. Entenc l’instint. —La netejaríeu, l’estàtua? —Jo no els netejaria, els ous que tiren a l’estàtua de Franco, no. La gent la tornarà a embrutar. —El poble embruta l’estàtua de Franco i els polítics la netegen. Metàfora dels temps viscuts. —Jo ho deixaria. No netejaria l’estàtua, no. Mentre no es faci malbé el patrimoni. Aquí hi ha una ratlla que no es pot traspassar. No es pot fer malbé. Hem d’intentar que no desaparegui, perquè és patrimoni. Hi ha un límit que no s’hauria de passar. I hem de procurar, entre tots, calmar els ànims. —Hi ha gent que diu: fem l’exposició, però no al Born. En un altre lloc. Hauria vist bé fer-la a Via Laietana, al Camp de la Bóta, etc.? —Però on vols fer-ho? A la Via Laietana? On exactament? I al Camp de la Bóta no hi ha res. On ho fem? No hi ha cap espai. A Barcelona tenim molt pocs espais expositius. Compta’ls: Museu d’Història de Catalunya. S’hi podria fer? Sí. Cap problema. Museu d’Història de la Ciutat. S’hi podria fer? Cap problema. El CCCB. Cap problema. He fet exposicions a tots aquells llocs. I hauria fet aquesta allà sense cap problema. Perquè jo no vaig a confrontar la memòria del 1714 i la del 1939, només faltaria. Al revés: jo dic que 1939 té un impacte semblant al 1714, però amb la diferència que les conseqüències d’impunitat són visibles a l’espai públic encara ara. —Si ho haguéssiu fet en aquests museus, diria que la polèmica hauria desaparegut en un 50%. —És possible. Però la iniciativa ve del Born, no de ningú més. Del comissionat del Born, que pensa no únicament aquesta exposició, sinó tot un cicle. —Perquè els franquistes ni s’han queixat, i la polèmica ha estat entre antifranquistes? —El franquisme militant és residual. I no m’amoïna. Que hi hagi una colla de nostàlgics que es vulguin manifestar… Ara, sóc dels que creu que hauria d’haver-hi una política contundent de les autoritats i prohibir que es manifestessin els feixistes. No entenc com els ho permeten. Això és com les misses de Franco al castell de Montjuïc. Es fan fins l’any 2015! I en Xavier Trias es queixa que les treguin. Però què fem? —Trias es queixa… i el PSC permet les misses a Franco trenta-dos anys seguits. És Ada Colau qui les frena. —Sí, sí. I el PSC les permet trenta-dos anys. I quan Colau frena les misses, hi ha queixes de Trias. En lloc de dir ‘ja era hora’. Perquè moltes vegades aquestes decisions queden enterbolides per la política d’anar a desgastar el contrari. I tot s’hi val. Si ho fa aquell, hi vaig en contra. Immaduresa política total. Em rebenta, que les coses vagin així. —N’esteu content, de l’exposició? —N’estic molt content, del contingut i del debat públic. Però no m’ha agradat la polèmica i els orígens. En ple agost surt la notícia a La Vanguardia i immediatament després surt un tweet d’un polític: aquesta exposició no es pot fer perquè és una ofensa a les víctimes del franquisme. Joan Tardà. Persona amb una militància antifranquista claríssima. Ningú no li ho discuteix. Però no entenc com podia dir això. No havia vist ni el contingut de l’exposició! Aquí hi ha la gana i les ganes de menjar. Tothom té la seva memòria antifranquista. ERC en té, el PSUC en té una altra, els socialistes una altra. I no són incompatibles, són diferents. I no podem pretendre que siguin iguals. Tenen un punt d’unió. Aquí hi ha una batalla per l’hegemonia cultural entre els comuns i Junts per Sí. Entre els comuns i els independentistes. L’exposició ha estat interferida per aquesta polèmica. Però això no és culpa de l’exposició. I em sap greu. —Per cert, sou independentista? —En quin sentit? —Si en un referèndum d’independència votaríeu que sí a la independència. —Segurament sí. No diria que sóc un militant independentista, perquè crec que hi ha moltes altres coses, però tal com està la cosa, previsiblement votaria que sí a la independència. Fa temps que ho he anat dient. No és d’ara. No comparteixo el full de ruta ni moltes coses i me’n sento distanciat, però això ho veig clar. —El comissari de l’exposició votaria sí a la independència? Això acabarà de descol·locar el personal. —Perquè estem acostumats al debat maniqueu. Però diria que no sóc pas un raresa. Hi ha força gent com jo. Per sort. Ara, també hi ha gent que no té res a veure amb mi. Per sort, també!

Summary: Manel Risques: ‘Jo no els netejaria, els ous que tiren a l’estàtua de Franco’


El 1978, durant els debats de la constitució espanyola al congrés i al senat, era una paraula ‘summament perillosa’ que qüestionava els pactes de la transició: l’autodeterminació. Durant l’estiu i la tardor d’aquell any, una minoria de bascs i catalans va defensar d’introduir-la a la constitució. Tot i això, només dos representants d’Euskadiko Ezkerra –Francisco Letamendia al congrés i Juan María Bandrés al senat– van aguantar esmenes fins al final, cosa que va generar incomoditat al PSOE, al PSE i al PSC, al PCE i al PSUC, i entre el PNB i CDC. Alguns havien defensat repetidament el dret d’autodeterminació en manifestacions i resolucions congressuals, però a l’hora de la veritat es va imposar la concepció de la unitat indissoluble de l’estat espanyol i el dret d’autonomia de les nacionalitats; un pacte de mínims en favor d’un consens que semblava precari, sempre a punt de trencar-se i forjat amb l’alè dels militars al clatell. El dret d’autodeterminació és ara al centre del debat polític, però la memòria s’esllangueix. Els arguments de fons esgrimits pels independentistes i els constitucionalistes ja els van dir uns altres fa quatre dècades. El món ha canviat però les idees no caduquen, potser perquè els fonaments de l’actual estat espanyol es van cimentar llavors. El 4 de juliol de 1978, Heribert Barrera va llançar un crit del faristol de la cambra estant, on l’any abans havia estat elegit l’únic diputat de la coalició Esquerra de Catalunya-Front Electoral Democràtic: ‘Jo proclamo des d’aquesta tribuna que Catalunya té el dret d’autodeterminació. Si aquest dret no ens és reconegut, no farem per això la guerra, però no deixarem de reivindicar-lo.’ Quaranta anys després, amb l’experiència de l’1-O i la majoria de l’anterior govern català asseguda al banc dels acusats del Tribunal Suprem, l’autodeterminació tornarà al congrés espanyol en boca d’ERC i JxCat, EH Bildu i els comuns. Com que no la veuen viable, el PNB ja va descartar d’exigir-la al PSOE durant la campanya electoral. Pedro Sánchez continua tancat en banda en el ‘no és no’, tan tancat com el PSOE de Gregorio Peces-Barba. Tractar el poble basc com a ‘colonitzat’ ‘La provocació no és el millor camí per a defensar les idees.’ Peces-Barba, el pare socialista de la constitució, va menystenir així una de les esmenes de Letamendia. ‘Haver votat l’esmena potser hauria significat que no solament no hi hauria hagut autodeterminació, sinó possiblement ni tan sols democràcia’, hi va afegir. Era el 16 de juny de 1978 i en la comissió d’afers constitucionals del congrés espanyol es discutia l’organització territorial de l’estat i hi apareixia per segona vegada el dret d’autodeterminació. El diputat d’Euskadiko Ezkerra ja havia defensat el maig anterior d’incloure’l en l’article segon de la constitució, el que predica que la nació espanyola és la ‘pàtria comuna i indivisible de tots els espanyols’. Ell s’imaginava una altra redacció: ‘La constitució es fonamenta en la plurinacionalitat de l’estat espanyol, la solidaritat entre els seus pobles, el dret d’autonomia de les regions i nacions que l’integren i el dret d’autodeterminació d’aquestes últimes.’ Entre l’un i l’altre, un abisme. El PSOE, com la UCD, al·legava aquell juny que el dret d’autodeterminació només era aplicable a les colònies. Segons Peces-Barba, avalar-lo implicaria acceptar que ‘el poble basc és un poble colonitzat com alguns dels pobles que es troben a altres continents’. ‘I nosaltres no podem fer aquesta ofensa al poble basc’, va sentenciar. Letamendia proposava un conjunt d’articles per a regular l’autodeterminació d’acord amb el Pacte Internacional de Drets Civils i Polítics ratificat per l’estat espanyol. En concret, establia que els pobles de l’estat podien decidir si continuaven a Espanya o se’n separaven si, havent-se constituït com a autonomia i dos anys després de l’aprovació de l’estatut consegüent, l’assemblea territorial havia aprovat per majoria absoluta de consultar-ho a la població. Fransico Letamendia, el 21 de juliol del1978 al faristol del ple del congrés. Fotografia: RTVE En el referèndum, la decisió d’esdevenir un estat independent també havia de ser aprovada per la majoria absoluta del cens de cada una de les províncies o territoris afectats. Si la independència era refusada, no es podia a tornar a proposar fins a la legislatura següent i mai abans de dos anys de la convocatòria del referèndum. Però si el resultat era afirmatiu, l’estat espanyol havia de reconèixer el nou estat i transferir-hi totes les atribucions perquè fos plenament sobirà. Era una via pacífica i volgudament pactada per a la independència, però no tenia suports. Letamendia va retreure als socialistes que dos mesos abans s’havien manifestat rere una pancarta en favor de l’autodeterminació a l’Aberri Eguna, a la UCD li va recordar que havia ratificat l’autodeterminació subscrivint el pacte dels estats integrants de les Nacions Unides i al Partit Comunista, que Dolores Ibárruri, la Pasionaria, havia escrit el 1970 que la primera tasca de democratització de l’estat espanyol era tornar aquest dret al País Basc, Catalunya i Galícia. Letamendia es va oblidar el congrés de Suresnes del PSOE del 1974 i el del 1976. Però Peces-Barba va admetre que, dos anys abans, els socialistes espanyols l’havien ratificat. ‘Passa que nosaltres entenem el dret d’autodeterminació d’una manera totalment diferent’, va dir. De quina manera? Com a expressió de continuïtat en el marc d’un estat federal. Per ells, el poble ja s’autodeterminava amb la constitució. El cert és que el dret d’autodeterminació havia estat en els programes de tot l’antifranquisme. Segons Jordi Solé Tura, perquè era un principi democràtic general contra la dictadura i implicava que no s’acceptaria cap solució política que no fos fruit de l’expressió de la voluntat dels ciutadans. Però a l’hora de fer-lo possible, tot va canviar. Les ‘urgències fisiològiques’ d’alguns diputats Solé Tura ho va escriure al llibre Autonomies, federalisme i autodeterminació: l’esmena de Letamendia exigia que cada força política aclarís el sentit que donava al principi general amb relació a la lluita concreta per la constitució i les autonomies. Però no va passar; no hi va haver un veritable debat de fons. La primera vegada que Letamendia va sotmetre l’autodeterminació a votació, els diputats de CDC i el PSC van desaparèixer de la comissió per evitar el mal tràngol. Segons Solé Tura, van tenir unes sobtades urgències fisiològiques. ‘A suggeriment d’ells, un uixer em va comunicar que jo també havia d’experimentar sens dubte les mateixes urgències i que faria bé de satisfer-les a l’instant.’ Però el diputat del PSUC-PCE no es va aixecar de la cadira i va votar en contra de l’esmena, sense consultar-ho amb cap altre membre del seu grup parlamentari perquè en aquell moment era sol. La seva postura va causar algunes protestes al PSUC i al PC del País Basc, segons que va admetre al llibre, tot i que els comunistes van mantenir el no. A la comissió, Solé Tura va argumentar que la de Letamendia era una esmena ‘ideologista’ i que s’havia de fer la millor constitució possible en aquell context, deixant de banda tot allò que no era àmpliament compartit o podia ‘causar divisions i laceracions tremendes’. Solé Tura, tanmateix, va admetre que el de l’autodeterminació era un concepte amb una llarga trajectòria en el pensament marxista i que, si algun dia s’exercís, ells votarien en contra. Solé Tura i Gabriel Cisneros (UCD) van retreure l’actitud dels catalans que s’havien escapolit de la votació. Havent tornat, el convergent Miquel Roca va haver de demanar la paraula per a al·lusions: ‘L’única cosa que vull dir per esvair dubtes és que jo no hauria votat en favor de l’esmena del senyor Letamendia.’ Rodolf Guerra, del PSC-PSOE, va fer igual: ‘Si hi haguéssim votat, no hauríem votat que sí.’ Entre el no i l’abstenció. Tindrien més oportunitats per a pronunciar-s’hi. L’esmena es va rebutjar per 24 vots en contra i només el diputat del PNB va votar a favor. Però l’aval dels nacionalistes bascs a l’autodeterminació no duraria gaire temps. Marcos Vizcaya gairebé va demanar disculpes per haver-la avalada. No creia que els grups parlamentaris s’haguessin de pronunciar sobre una qüestió com aquella en un moment d’alta tensió ambiental, perquè se sentien ‘coaccionats’ respecte què deia el seu programa. ‘El PNB ha votat a favor del dret d’autodeterminació com a tal dret teòric, però no de la constitucionalització’, va dir. Per justificar el vot en contra, Alianza Popular va esgrimir un argument àmpliament repetit aquests darrers anys. A més de ser un dret exclusiu per a les colònies, qualsevol decisió sobre la independència no solament hauria de ser exclusiva de l’arbitri de la població d’un territori, sinó que l’haurien de prendre tots els espanyols. UCD també ho creia: el titular de la sobirania era tot el poble espanyol. Amb morts al carrer El debat no era tancat. Letamendia va mantenir totes dues esmenes i les va defensar al ple del congrés el 4 i el 21 de juliol. Com ell mateix va recordar en aquest article a la revista Viento Sur, van ser unes setmanes políticament complicades. La repressió no cessava i ETA actuava. El 8 de juliol el militant de LKI (Lliga Comunista Revolucionària, en basc) Germán Rodríguez va ser assassinat a Pamplona per la policia armada quan es manifestava durant el Sant Fermí. Es va convocar una vaga general i, uns quants dies més tard, quan protestava per la mort de Rodríguez, un altre tret de la policia va matar Joseba Barandiaran. El dia que es debatia la segona esmena d’autodeterminació i es tancava el debat al ple del congrés del projecte de constitució, ETA va atemptar a Madrid contra dos alts comandaments de l’exèrcit, Juan Manuel Sánchez-Ramos i José Antonio Pérez. En aquell context hi va haver un enfrontament ben dur al congrés entre Manuel Fraga i Letamendia. L’ex-ministre franquista va acusar el diputat basc de demanar ‘coses impossibles’ mentre es mantenia la ‘pressió terrorista’ i, indirectament, el va acusar d’emparar ETA. Letamendia, visiblement molest, va afirmar que la manera de procedir de Fraga era feixista. El Diari de Sessions del Congrés dels Diputats espanyol del 21 de juliol de 1978. La constitució es redactava amb morts al carrer i les negociacions importants es feien a porta tancada. La ponència que va escriure el primer esborrany havia deliberat secretament, i els bascs, que van acabar sense cap pare de la constitució, van ser especialment combatius durant els debats en comissió i en els plens. Hi ha unes quantes perles en els diaris de sessions. Heribert Barrera va criticar que la democràcia parlamentària impliqués llum i taquígrafs i va lamentar que la majoria d’esmenes refusades es retiressin per afavorir el consens. D’aquesta manera van desistir els defensors de l’estat federal, com va recordar Letamendia. Segons Barrera, amb aquest procediment es negava el debat al poble i es menystenia la capacitat de pensament i de judici dels ciutadans. ‘Ja s’ha acabat, és cert, la dictadura d’un home, però correm el risc de caure en una espècie d’oligarquia de caps de partit pactada i plebiscitada, com si la democràcia es pogués reduir al simple fet de la realització periòdica d’eleccions’, va dir. Durant aquells mesos, Barrera ja va defensar la convocatòria d’un referèndum sobre la monarquia com ERC ara. Referèndum sobre la monarquia: el dia que Barrera va defensar la proposta de Rufián L’esmena final sobre l’autodeterminació va ser rebutjada al ple del congrés per 268 vots en contra, cinc a favor i onze abstencions. A favor: Letamendia, Barrera, Joaquim Arana (Pacte Democràtic per Catalunya), Josep Pau i Pernau (PSC-Reagrupament) i Adolfo Sánchez García, diputat d’UCD per Valladolid. S’hi van abstenir la majoria dels diputats de la Minoria Catalana (Macià Alavedra, Joan Paredes, Ángel Manuel Perera, Jordi Pujol, Miquel Roca, Ramon Sala, Josep Sendra, Ramon Trias Fargas i Josep Verde), a més d’Emilio Gastón (del Partit Socialista de l’Aragó) i el socialista Manuel Fernández-Montesinos, diputat per Granada. Trias Fargas va justificar l’abstenció perquè estaven en favor del principi general però eren partidaris de la constitució que s’aprovava. Malgrat això, el social-cristià Anton Cañellas va votar en contra, com el PNB, que negociava sense èxit amb l’UCD el reconeixement dels drets històrics dels territoris forals. Letamendia va ser menystingut per alguns diputats i mitjans de comunicació. El veien com una amenaça, encara que minoritària, per a la integritat de l’estat espanyol. Al senat, Bandrés i Xirinacs Article de Lluís Maria Xirinacs al diari Avui, el dia 6 d’octubre de 1978. Hi lamentava que, dos dies abans, el PNB havia votat en contra de l’autodeterminació al senat. El debat va continuar al Senat d’Espanya de l’agost del 1978a l’octubre. ‘No creuen en la unitat de l’estat espanyol els qui imposen banderes als pobles que l’integren’, va sentenciar Bandrés, senador abertzale, conscient que l’autodeterminació era una paraula considerada ‘summament perillosa’ i que posava els ‘pèls de punta’. A la comissió i al ple va defensar les mateixes esmenes que Letamendia. Va advertir que era un ‘dret irrenunciable’ i que no l’oblidarien encara que fos exclòs de la constitució. Es va trobar amb la solidaritat del senador independent Lluís Maria Xirinacs i de cinc senadors més: Maria Rúbies, Felip Solé Sabarís, Salvador Sunyer (de l’Entesa dels Catalans), Ramón Bajo i Gregorio Monreal (bascs del Front Autonòmic). Aquests són els qui es van pronunciar en favor en l’última votació al ple del senat. El dret d’autodeterminació va ser rebutjat per 154 vots en contra i 13 abstencions, incloent-hi la majoria de l’Entesa dels Catalans, encapçalada per Josep Benet. El PNB hi va tornar a votar en contra. A més, Xirinacs va defensar una esmena pròpia a la totalitat de la constitució que incloïa l’autodeterminació dels pobles en el marc d’una confederació espanyola, en què cadascun tenia dret de tenir el seu estat. El resultat final és conegut. I encara ara la constitució és esgrimida com a argument principal per a impedir l’exercici del dret a l’autodeterminació. Ja ho va dir premonitòriament el militar Luis Díez Alegría, senador per designació reial, ex-combatent franquista i antic cap de la casa militar del dictador, que també participava d’aquells debats: ‘Hom ens podrà argüir que aquestes són només veus aïllades, expressió de minories, però existeixen, són greument perilloses i la constitució ha de barrar-los resoltament el pas.’

Summary: Quan el congrés s’esverava amb l’autodeterminació a la constitució espanyola


El portaveu d’ERC al Parlament de Catalunya, Sergi Sabrià, ha tancat la porta a un pacte de govern amb el PSC en el cas que hi hagués eleccions. L’endemà d’haver-se publicat el baròmetre del CEO, que pronostica una victòria per a ERC i una clara recuperació del PSC, I Sabrià ha afirmat en una entrevista a RAC-1 que es mostrava contrari a canviar JxCat pels socialistes en un eventual acord de govern. ‘Nosaltres només considerem de treballar amb les forces que volen construir la República. M’agradaria d’afegir els comuns en aquesta fórmula per a aconseguir un referèndum, però el PSC és a anys llum’, ha afirmat. D’una altra banda, a propòsit de la investidura fallida del president espanyol en funcions, Pedro Sánchez, ha assegurat que ERC va ser la veu del sentit comú al congrés. ‘Per molt complicat que sembli, nosaltres volem forçar una taula per a negociar un referèndum i, per tant, vam fer l’única cosa que era coherent: abstenir-nos perquè deixin de fer el burro’, ha assenyalat. Sobre si repetiran aquest vot en una investidura al setembre, Sabrià ha avisat que el context polític pot ser molt diferent. ‘Avaluarem la situació i tornarem a apostar per generar una fórmula amb qui puguem seure i dialogar’, ha afegit.

Summary: ERC descarta de formar govern amb el PSC en cas d’eleccions