Del 18 al 25 de febrer l’escriptor Toni Sala farà una segona ronda de promoció de la versió anglesa de la seva última novel·la, ‘Els nois’ (‘The Boys‘), publicada per L’Altra en català i per Two Lines Press en anglès, amb traducció de Mara Faye Lethem. Passarà per llibreries de cinc ciutats nord-americanes: Houston, Austin, Chicago (on també anirà a la universitat), Philadelphia i Brooklyn, juntament amb la traductora. El llibre, publicat a final de l’any passat, va sortir acompanyat de molt bones crítiques, tant de diaris com de revistes del sector. Hi hem parlat perquè ens expliqués el procés que han viscut ell i el llibre fins ara als Estat Units, just abans de començar la ronda. L’interès que suscita la literatura catalana avui als Estats Units sembla que és un fet contrastat: aquesta setmana s’ha presentat amb tots els honors a Barcelona la traducció a l’anglès de ‘Vida privada’ de Josep M. de Sagarra (podeu llegir-ne la crònica d’Andreu Barnils), feta per Mary Ann Newman. En l’acte, s’hi van exposar un parell d’idees que van posar l’accent en el moment ben interessant que viu la literatura catalana als Estats Units. Newman va explicar que als EUA hi havia la voluntat d’ampliar el nombre de traduccions de les altres llengües a l’anglès, que actualment és una quantitat misèrrima: només del 3%. I que d’aquesta feina de fer-hi arribar la literatura estrangera se n’ocupaven sobretot petites editorials, que posaven una gran cura en l’edició dels volums. Per una altra banda, també va deixar una dada lluminosa: ‘Avui, qualsevol universitat dels Estats Units pot fer un curs de literatura catalana en anglès, perquè s’hi han traduït des de ‘Els sots feréstecs’ de Raimon Casellas fins a ‘Els nois’ de Toni Sala.’ Aquesta darrera dècada, l’Institut Ramon Llull ha fet un esforç important, i amb un bon equip de professionals, per donar suport a la traducció dels clàssics catalans i autors actuals al màxim nombre de llengües possibles, però especialment a l’anglès i a l’alemany, que són la porta d’entrada a la majoria de mercats editorials internacionals. S’han traduït o reeditat a l’anglès, entre els clàssics: Mercè Rodoreda, Josep Pla, Joan Sales, Josep Carner, ara Josep M. de Sagarra… El valor dels clàssics catalans és cabdal també a l’hora de presentar els autors vius, d’avui, que d’aquesta manera van embolcallats, sustentats, per una llarga i fructífera tradició literària. Això ho va sentir Toni Sala durant la primera estada que va fer als Estats Units per difondre el seu llibre. Ho explica: ‘He tingut la gran sort de beneficar-me de la quantitat de traduccions que s’han fet de clàssics catalans. Avui tenim un tou de traduccions dels millors clàssics de la literatura catalana i això vol dir que m’han passat els Reis, perquè vaig molt ben acompanyat! Els crítics d’allà coneixen la nostra tradició i això em fa sentir molta confiança. I aquesta experiència confirma que la nostra literatura és en pla d’igualtat amb les altres, tot i ser d’una llengua minoritària i no tenir estat. Però és que si jo escric és perquè he llegit Pla i Rodoreda abans, això sempre ho he dit. I ells ja parlaven en un llenguatge universal.’ I afina: ‘Perquè la literatura és una conversa, una conversa mundial, i els grans escriptors catalans sempre van tenir present que parlaven tant per a aquí com per a fora. No és estrany que hagin tingut aquesta acollida, encara que a distància en el temps. Els nostres clàssics ja parlaven per als altres, també.’ I remata: ‘Perquè cal tenir present que una vegada un llibre s’ha traduït, és igual d’universal que una pintura o un film. I amb això caus de cul. Tot això és molt trasbalsador.’ La vida de ‘Els nois’ – ‘The Boys’ als Estats Units, fins ara ha anat així: ‘L’Institut Ramon Llull va traduir un capítol de “Els nois” a l’anglès, també gràcies a l’interès de l’editora, Eugènia Broggi. La traducció de Mara Faye Lethem és impecable, cosa fonamental. Ella, que ha viscut un temps llarg a Barcelona, coneix bé la llengua i també viu en el món de la literatura, a través del seu marit, que és escriptor, i del seu germà, Jonathan Lethem (“Encara no m’estimes”, “Pistola, amb música de fons”, “Els jardins de la Dissidència”), fet que també deu ajudar. Aquesta primera part del llibre va interessar a l’editor de Two Lines, una editorial especialitzada en literatura estrangera. I en va comprar els drets.’ En el seu catàleg, hi trobem per exemple Jonathan Littell, autor de “Les Benèvoles”.’ ‘L’editor C. J. Evans –continua Sala– va estar molt a sobre de la traducció, que vam treballar amb la Mara l’estiu passat. Un cop donada per bona la traducció, l’editor va fer-ne unes pre-impressions que va enviar a crítics i periodistes. Allà la feina prèvia, abans no arriba el llibre a les llibreries, és molt intensa. I la sorpresa va saltar quan van aparèixer dues crítiques destacant “Els nois” en dues revistes especialitzades del sector, que arriben a les llibreries: Kirkus Reviews i Publisher Weekly. Totes dues van posar una estrella al llibre, que és el destacat màxim. I aleshores l’editorial es va decidir a posar una publicitat de “Els nois” a Harper’s Magazine.’ I afegeix: ‘Això és un èxit de molta gent: l’editora, la traductora, el Ramon Llull i els lectors i llibreters que van valorar de seguida el llibre.’ ‘Amb tot això, jo me n’anava a la Fira Internacional d’Autors de Toronto (IFOA) i, aprofitant el viatge, em van convidar a presentar el llibre a Portland i San Francisco. Això era a final d’octubre. Sobretot a San Francisco va anar molt bé. Va ser un acte on vam conversar amb l’editor i la traductora.’ Del contacte amb el públic nord-americà, Toni Sala en destaca dos fets: ‘És molt interessant de veure les lectures que fan del llibre. Una mirada des de fora destaca, més enllà de l’ambient de crisi que reflecteix la novel·la, el tema d’internet i de la incomunicació que provoca, l’aïllament que viuen els personatges.’ I, per una altra banda, el públic també estava molt interessat en el procés cap a la independència de Catalunya: ‘Recordo que en un moment va sortir el tema i la gent es va posar a aplaudir.’ Tot això queda ben reflectit, apunta Sala, en l’últim paràgraf de la crítica que el suplement de llibres del National Post de Toronto li dedica a ‘The Boys’ (llegiu tota la critica ací). Diu que la literatura catalana creix al mateix temps que creix el procés cap a la independència. I recorda que, tradicionalment, al Canadà es considerava ‘El Quixot’ la novel·la número u, menystenint el ‘Tirant lo Blanc’, escrit cent anys abans. I ara hi pren forma una nova idea de nació, hereva de Ramon Llull, Narcís Oller i Mercè Rodoreda.

Summary: Toni Sala: ‘Els nostres clàssics ja parlaven per als altres, també’


El membre dels CDR que va ser detingut ahir dilluns pels Mossos d’Esquadra perquè tenia un requeriment judicial pendent ja ha passat a disposició judicial avui i ha quedat en llibertat. Va ser una de les persones que es va asseure a les escales del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) el passat 27 de setembre. Els CDR ja van convocar una concentració ahir vespre a la comissaria de Sabadell i avui ho han tornat a fer als jutjats, sota el lema ‘Detingut per denunciar la injustícia. Llibertat Norbert‘.

Summary: En llibertat un membre dels CDR detingut per la protesta al TSJC el 27 de setembre passat


La vice-presidenta de la Generalitat Valenciana, Mónica Oltra, creu que encara no és possible d’avaluar el govern espanyol de Pedro Sánchez perquè cal ‘veure com progressa’ i concedir-li els cent dies de gràcia. Tanmateix, espera veure ‘avenços significatius aviat’ quant al finançament. Això ha dit Oltra en una entrevista a Europa Press, en què ha advertit que ‘hi ha d’haver alguna cosa tangible i concreta’ aviat, perquè en cas contrari ‘no es complirien les expectatives’ que va suscitar el canvi de govern. ‘Els cent dies, cal donar-los a tothom, però ara al setembre cal veure avenços significatius en aquesta matèria’, ha incidit. Oltra ha recordat que el País Valencià és infrafinançat i que, tot i tenir una renda per capita onze punts per sota de la mitjana, l’estat espanyol hi ingressa una quantitat molt més elevada de la que hi inverteix. Segons que diu, això en ‘dessagna’ els comptes i ‘trenca la igualtat entre els ciutadans’. Una reparació singular La vice-presidenta veu clar que hi ha ‘un maltractament singular que reconeix tothom’, de manera que ‘la reparació ha de ser singular’. I això no ha passat, segons Oltra, en l’acord entre el president Ximo Puig i la ministra d’Hisenda espanyola, María Jesús Montero, qui va portar a votar sí a l’objectiu de dèficit. ‘D’entrada, l’anunci aixecava unes expectatives que després no es corresponien amb la realitat. Quant als diners, ací no arriba ni un euro que no arribe a les altres comunitats’, ha afirmat la vice-presidenta. Ha dit al respecte que la bestreta de l’IVA és comuna a totes les comunitats, que el País Valencià no hi té ‘cap tracte singular’ i que l’augment del sostre de dèficit permet endeutar-se més però no pas rebre més diners. L’endeutament, segons la seva opinió, no ha de ser dolent si és per a pagar política social o generar oportunitats, de manera que ‘no cal demonitzar-lo si no és per a corrompre, com feia el PP, o per a grans esdeveniments que només serveixen a quatre’. Això no obstant, ha advertit que el País Valencià és el territori més endeutat de l’estat espanyol i que,a mitjà termini, permetre ampliar el deute no fa sinó ‘fer més greu la malaltia’, quan allò que cal és que arribin diners. Així doncs, ha insistit que, per a Compromís, aquest acord és ‘molt insuficient’ perquè, a més, en el moment actual, ‘els passos que ha de fer el govern d’Espanya han de ser més decidits, més concrets, més tangibles cap a la reparació singular del maltractament singular’. ‘Ens canvien el finançament per préstecs, com si, a algú, en comptes de donar-li una nòmina li donassen un préstec i li diguessen que els ha de tornar, això és el Fons de Liquiditat Autonòmic, i a més amb interessos’, ha assenyalat Oltra. L’exhumació de Franco, bona per a tancar ferides D’altra banda, a propòsit de l’exhumació de les restes de Francisco Franco del Valle de los Caídos, Oltra considera que és un gest ‘important i de salut democràtica’ perquè ‘un dictador no pinta res en un lloc privilegiat i de culte’. ‘Un dictador que ha causat tant de mal i que és responsable d’un dels genocidis més horrorosos de l’Europa del segle XX no pot tenir una tomba que l’honora i que la gent pot anar a honrar. És una ofensa, una infàmia per a les víctimes, per a la democràcia; és una vergonya.’ ‘Algú s’imagina a Alemanya una tomba de Hitler on la gent puga anar a peregrinar i que puga honrar, honrar què, els assassinats, el genocidi, l’holocaust?’, s’ha demanat. Per això considera que treure les restes del dictador ‘és una bona mesura per a tancar ferides que ja era hora que es tancassen’. Sobre el fet que el PP i Ciutadans no vulguin donar suport al decret d’exhumació, ha indicat que ‘en política, cadascú tria on vol situar-se i en aquests temes és important ser al costat de la democràcia’. Segons la seva opinió, ‘és lamentable que dos partits presumptament democràtics se situen al costat d’un genocida i no al costat de la reparació democràtica: resulta desolador’.

Summary: Mónica Oltra demana ‘avenços significatius aviat’ en el finançament del País Valencià


Els equips de Fórmula 1 McLaren, Mercedes, Red Bull, Racing Point, Renault, Haas i Williams s’han unit a Ventilator Challenge UK, el consorci d’empreses industrials, tecnològiques i d’enginyeria del Regne Unit que produiran més de 10.000 respiradors. ‘El Govern britànic s’hi ha involucrat en tot moment i anticipem una aprovació directa i molt ràpida després de l’auditoria final. El consorci treballa a tota màquina per augmentar la producció d’aquest disseny. La producció començarà aquesta setmana’, ha anunciat l’associació en un comunicat. El CEO de High Value Manufacturing Catapult, Dick Elsy, és qui presideix el consorci, que també compta amb la participació d’altres empreses automobilístiques com Ford Motor Company o Rolls-Royce.

Summary: Equips de la F1 s’uneixen per a produir 10.000 respiradors hospitalaris


La fiscalia espanyola continua la persecució contra l’entorn del president Carles Puigdemont. Pocs dies després d’haver quedat exonerat de l’acusació de l’acusació d’encobriment per haver acompanyat Puigdemont quan fou detingut a Alemanya, l’historiador Josep Lluís Alay és acusat per la fiscalia provincial de Barcelona de malversació de diner públic. Així ho ha fet saber l’Oficina de del President Puigdemont, de la qual Alay n’és director: ‘la fiscal Teresa Duerto Argemí ha decidit d’iniciar una causa de malversació de diners públics basada en un viatge justificat i oficial del senyor Alay a Nova Caledònia, en ocasió de la celebració del referèndum d’autodeterminació d’aquella regió de França del 4 de novembre de 2018, i convidat oficialment pel Front d’Alliberament Nacional de Kanak Socialista (FLNKS), i també en el pagament d’uns tiquets de peatge per anar a la presó de Lledoners, per valor d’11 euros.’ Recorda el comunicat de l’Oficina que la seva funció, segons la llei vigent, és de ‘donar cobertura a les necessitats personals i polítiques amb el decor i la dignitat que corresponen a les funcions exercides pel president Puigdemont’; que els membres de l’Oficina s’han mantingut fidels a aquest principi i han actuat amb la màxima correcció exigible. S’han complert i es compleixen tots els requeriments econòmics i jurídics que estableix el marc legal de les oficines dels expresidents de la Generalitat.’ Atribueixen l’acusació contra Alay a motius polítics, i no pas legals. ‘La fiscalia, directa i indirectament, ha gastat en aquesta investigació molt més diner públic del que s’acusa al senyor Alay de malversar. Per tant, anunciem també que iniciem el tràmit legal de demanar explicacions per aquest tipus de investigacions prospectives que van a càrrec de tots els contribuents.’

Summary: La fiscalia espanyola persegueix ara Josep Lluís Alay per malversació per un viatge i 11 euros de peatge


El diputat de la CUP, Carles Riera, ha mostrat poca confiança amb la viabilitat de l’actual govern de Junts per Catalunya i ERC: ‘Si les coses han de continuar així, millor que hi hagi eleccions. No estem en condicions d’aprovar el pressupost‘. Sobre les paraules de Torra apel·lant a la unitat i ‘enfortir les institucions’ com a contrapunt d’una convocatòria de comicis, Riera ha contestat així: ‘Enfortir institucions vol dir no acatar decisions de l’estat’. El número u de la formació anticapitalista ha dit que la unitat estratègica no és a prop, i un dels motius és la desobediència institucional, ja que a parer seu, la Generalitat no està disposada a ‘topar amb el règim’. Preguntat per la sentència del Tribunal Suprem, prevista abans del 16 d’octubre, Riera diu que la CUP només accepta una absolució i s’ha referit a altres escenaris: ‘Els indults, políticament, són una derrota; l’amnistia és col·lectiva i implica que s’elimina la pena i el delicte. Això no obstant, la nostra preferència és l’absolució’. Tanmateix sí que ha dit a continuació que li semblaria bé una amnistia col·lectiva. Riera rebutja ara un govern de concentració perquè ‘no s’ha de posar el carro davant els bous’ i ha afegit que ‘no té cap sentit’ participar d’un govern que ‘només aspira a preservar l’autonomia’. La fórmula de govern de concentració només seria possible, segons el diputat de la CUP, en un escenari de ruptura amb l’estat i de crear les condicions per exercir l’autonomia de manera efectiva.

Summary: Riera descarta d’aprovar el pressupost: ‘Si les coses continuen així, millor que hi hagi eleccions’


València ha estat aquest dissabte l’escenari de la primera sessió de l’Assemblea de Lectors de VilaWeb, que aquest any arriba a vint-i-una ciutats, L’acte s’ha fet al Centre Octubre de Cultura Contemporània amb la presència del director del diari, Vicent Partal, del cap de redacció, Josep Casulleras, de la periodista Núria Cadenes i del responsable de la comunitat de lectors Àlvar Teixidor. Durant l’acte s’ha explicat la situació del diari, fent èmfasi en l’assoliment dels catorze mil subscriptors, però emmarcant-ho sempre en el projecte de periodisme rigorós i independent que VilaWeb ha practicat aquests vint-i-quatre anys. També s’han donat a conèixer les noves funcionalitats que tindrà el servei de subscripció a partir dels pròxims dies i els projectes immediats de futur del diari. Posteriorment s’ha establert un col·loqui amb els assistents que ha anat des dels posicionaments periodístics a l’interès per la situació política tant al País Valencià com a la resta dels Països Catalans. Dilluns i dimarts hi haurà la segona i la tercera sessió d’aquesta Assemblea de Lectors, a Ontinyent i a Gandia, Vint-i-una trobades amb els subscriptors i lectors L’Assemblea de Lectors de VilaWeb farà aquest any un important salt de dimensió. Després de diversos anys en que es feien quatre sessions a Perpinyà, Barcelona, Palma i València l’Assemblea de l’any passat va incoporar Vic i aquest any tindrà lloc en vint-i-una ciutats diferents dels Països Catalans, entre febrer i maig. L’Assemblea de Lectors de VilaWeb és una trobada anual on els subscriptors i altres lectors poden parlar directament amb la direcció del diari durant dues hores. En les Assemblees VilaWeb explica la seva situació actual i els projectes immediats de futur, que són discutits de manera pública. La direcció de VilaWeb escolta també els comentaris, les crítiques i les suggerències que els lectors poden fer i posteriorment es fa un col·loqui obert sobre la situació política del país, sobre el paper dels mitjans de comunicació o sobre les qüestions que els lectors vulguin plantejar. En les assemblees participen diversos membres de la redacció de VilaWeb. Feu-vos subscriptors de VilaWeb, des d’aquesta pàgina. A l’Assemblea hi tenen dret a assistir-hi tots els subscriptors de VilaWeb però com a novetat aquest any també podran assistir-hi lectors que no siguin encara subscriptors. Per a fer-ho aquests lectors hauran d’enviar un correu previ amb les seves dades a inscripcions@vilaweb.cat Les dates de les sessions de l’Assemblea són les següents: Dissabte 9 de febrer — València Dilluns 11 de febrer — Ontinyent, a les 20.00 (al Centre Cultural Caixa Ontinyent, carrer de Gomis, 3) Dimarts 12 de febrer — Gandia, a les 20.00 (a la Fundació Casal Jaume I de la Safor-Valldigna, Plaça del Beat Andreu Hibernon, 2) Divendres 22 de febrer — Girona, a les 19.00 (a la Casa de Cultura, Plaça de l’Hospital, 6) Dissabte 23 de febrer— Perpinyà, a les 11.00 (al Casal, Avinguda del Liceu, 23) Dimarts 26 de febrer— Sabadell, a les 19.00 (al Casal Pere IV, Rambla, 69) Divendres 1 de març— Vic, a les 19.00 (Edifici El Sucre, Historiador Ramon d’Abadal i de Vinyals, 5) Dilluns 4 de març— Lleida, a les 19.00 (Institut d’Estudis Ilerdencs, Plaça de la Catedral, 2) Dimarts 12 de març- Palma. Dimecres 13 de març- Maó. Dissabte 16 de març— Barcelona. (Aquesta sessió serà només per a subscriptors i es podrà seguir en vídeo en directe, per facilitar la participació de tots aquells subscriptors que no puguin acudir a cap de les altres sessions). Dimecres 20 de març- Mataró. Dilluns 1 d’abril—Castelló. Dimarts 2 d’abril—Tortosa. Dimarts 9 abril —Tarragona. A més hi haurà sessions, que encara no tenen dia fixat, a Andorra, Elx, Manresa, Vilanova i la Geltrú i Olot. Aviat s’informarà dels dies en que tindran lloc. Catorze mil subscriptors ja impulsen el periodisme de VilaWeb La llibertat de premsa i el dret d’informació es troben com més va més amenaçats, en un món que aquests darrers anys ha girat obertament cap a l’autoritarisme. Tal com remarca el Reuters Institute, avui els mitjans són més necessaris que mai, però també són menys sòlids que mai a causa dels grans canvis tecnològics i socials que han viscut. I la creació de comunitats de lectors que els donin suport i els considerin portaveus públics sembla la millor solució per a reforçar el paper de la premsa en qualsevol democràcia. La caiguda progressiva de la publicitat fa encara més necessària l’opció de comptar amb un col·lectiu de subscriptors. En aquesta línia, VilaWeb fa anys que malda per crear una potent comunitat de lectors compromesos que col·laborin constantment amb el diari. I ara, per primera vegada, podem anunciar que ja té una comunitat de catorze mil membres i que els subscriptors són la principal font d’ingressos del diari. Aquests lectors, que fan el pas de pagar d’una manera completament voluntària 60 euros o 120 cada any i que ajuden constantment la redacció, concreten per mitjà de la solidaritat i el compromís aquest model de periodisme que VilaWeb defensa i troba necessari per a fer possible el creixement dels mitjans propis als Països Catalans. Els catorze mil membres de la comunitat són, doncs, la base que ha servit per a transformar VilaWeb i adaptar-la a les noves circumstàncies, tot mantenint els principis d’independència professional, rigor, qualitat i compromís cívic que l’han definit d’ençà del primer dia, ara fa vint-i-quatre anys. També són la base des de la qual VilaWeb es proposa d’arribar, si més no, a la fita de vint mil subscriptors, necessaris per a encarar amb èxit els canvis que hi ha en el món de la comunicació, en els quals la caiguda dels ingressos derivats de la publicitat serà un dels desafiaments més immediats. Arribats a aquesta xifra de catorze mil membres, VilaWeb pot fer un pas endavant i en les assemblees de lectors anunciarà noves iniciatives. Per exemple, que tots els subscriptors podran veure el diari sense anuncis, tant en la web com en el mòbil, si ho volen. VilaWeb, que sempre ha estat pioner i ha marcat línies de futur en el periodisme català, va emprendre el projecte de subscripció el 2004, molt abans que cap altre mitjà digital, convençut ja aleshores que aquesta seria la via més important de suport al diari. El projecte ha anat creixent i madurant mercès al contacte constant amb la comunitat de lectors i atenent els seu suggeriments. VilaWeb sempre s’ha negat a implantar murs de pagament i a restringir l’accés a parts del diari, perquè considera que té la responsabilitat editorial de fer arribar a tothom la millor informació possible i això és incompatible amb el fet de donar més bona informació a qui pagui més. De bon començament VilaWeb ja es va adherir als principis del moviment conegut per Non-profit media, que agrupa diaris, de propietat de menes diverses que consideren que la seva funció primordial és social i que, per això mateix, els seus beneficis reverteixen en el mitjà. Una característica d’aquests mitjans és que exerceixen de portaveus d’un col·lectiu humà que també els fa costat econòmicament. Per això VilaWeb presenta la subscripció no pas en termes mercantils –en canvi d’un producte especial que no tenen els altres lectors–, sinó en termes de compromís i de suport a la veu del diari que, finalment, vol representar una sensibilitat social particular. Més transparència per a un periodisme encara millor Per a fer possible que aquesta veu sigui forta, cal una redacció altament professional, absolutament independent però al mateix temps compromesa i oberta. Per això VilaWeb ha desenvolupat un model de relació diferent amb els lectors i els subscriptors que inclou fins i tot la redacció, a la qual es pot accedir lliurement, i un exercici permanent de transparència que té cada any la màxima expressió en les Assemblees de Lectors. Enguany VilaWeb encara anirà més lluny i aplicarà al diari indicadors de confiança que ajudaran el lector a entendre qui ha fet cada notícia, com i per què. Aquests indicadors seguiran la línia desenvolupada per The Trust Project. Amb això, els lectors podran entendre millor la feina de la redacció i podran opinar amb més propietat sobre els articles i sobre qualsevol circumstància relacionada amb VilaWeb. Aquests indicadors de transparència inclouran la guia editorial del diari, referències molt més clares sobre els autors dels articles i la seva expertesa i possibles conflictes d’interessos, la definició encara més nítida dels diversos estils de publicació i les conseqüències que tenen (ara opinió i notícies van clarament separades, però s’hi inclouran variables com ara la crònica o l’anàlisi) i un sistema més directe de contacte amb els autors per a demanar aclariments. Actualment, VilaWeb ja té mecanismes establerts en aquest àmbit, com ara el correu del director (director@vilaweb.cat) al qual es pot adreçar qualsevol queixa i demanda d’aclariment que sempre es respon. Des d’aquesta pàgina també es poden demanar qüestions concretes als responsables dels continguts, d’administració o de publicitat o bé telefonar o visitar la redacció. La comunitat de lectors té al seu servei la XarxaVW, un espai propi i autogestionat on poden posar-se en contacte entre ells, participar en debats i comentar la feina dels periodistes. VilaWeb no entra mai en polèmiques públiques interessades sobre els seus continguts o sobre les seues decisions editorials però no defuig mai cap qüestionament ni demanda que li puguin fer per mitjà d’aquests canals o en actes públics com ara les Assemblees de Lectors. Un treball professional al servei d’una causa col·lectiva La independència de la redacció és fonamental per a acomplir la feina de VilaWeb. Per això l’empresa sempre ha blindat la redacció contra qualsevol pressió externa, fos quina fos. Això inclou la pressió dels anunciants o dels governs, però també la dels lectors. VilaWeb considera que la guia de la redacció ha de ser professional, recuperant les millors eines del periodisme tradicional i adaptant-les als desafiaments de l’època i de les tecnologies. Els periodistes de VilaWeb han de poder treballar a tota hora guiats per l’obsessió d’oferir als seus lectors la millor versió de la veritat que es pugui obtenir.

Summary: València, escenari de la primera de les vint-i-una Assemblees de Lectors de VilaWeb


Entre els centenars de milers d’assistents a la Via Lliure de la Meridiana, hi havia alguns dels caps de llista de les candidatures independentistes que es presenten a les eleccions del 27 de setembre. Des de la manifestació mateix han parlat de la gran mobilització d’avui i de la cita electoral d’aquí a quinze dies. Romeva: ‘Es posa de manifest per quart any que hi ha una demanda multitudinària que volem que el món escolti’ El cap de llista de Junts pel Sí, Raül Romeva, ha remarcat que la Via Lliure de la Meridiana posa de manifest per quart any consecutiu que hi ha una demanda multitudinària que els catalans volen que el món escolti: ‘Una vegada més, el que es posa de manifest és la gran voluntat de mobilització que té aquest poble, que el que vol és que simplement se l’escolti. Posem el focus de cara al món, perquè vegi la voluntat col·lectiva d’aquest poble.’ Des de la fila zero, també ha reivindicat que el moviment sobiranista va de baix a dalt, del poble a les institucions. El candidat de Junts pel Sí ha remarcat que el poble demostra una vegada més que vol resoldre ‘un tema que és encallat des de fa anys’, el de Catalunya i Espanya, i ho vol fer de manera pacífica: ‘Ho volem fer per l’única via que ho sabem fer, per la via i la força de les urnes.’ Romeva espera que el món ho pugui veure amb aquesta concentració de la Diada, però també amb el resultat de les eleccions del 27 de setembre. Junqueras: ‘Farem tant com puguem perquè sigui l’última Diada abans de la independència de Catalunya’ El president d’ERC, Oriol Junqueras, s’ha conjurat perquè aquesta Diada sigui l’última abans de la independència de Catalunya i que la vinent ja sigui en el marc d’un estat independent. Ha subratllat que aquesta mobilització era la demostració ‘de la voluntat de molts ciutadans d’aquest país de fer un pas decisiu’: ‘I la nostra voluntat és convertir aquesta mobilització, aquesta voluntat, també en un resultat polític: la formació d’una nova república, un nou estat independent a partir del 27 de setembre.’ Baños espera que la Via Lliure sigui el punt de sortida a la ruptura amb l’estat espanyol El candidat de la CUP, Antonio Baños, espera que la Via Lliure d’aquesta Diada sigui el punt de sortida cap a la ‘ruptura’ amb l’estat espanyol després del 27 de setembre. Està convençut que els vots en favor de la independència seran majoritaris. ‘Per omplir el parlament —ha dit— primer s’han d’omplir els carrers’ i ha celebrat que s’hagi complert la segona part amb una avinguda Meridiana ‘plena de gent que vol transformar les seves vides’. Ha destacat també que l’avinguda és ‘una gran metàfora de totes les Catalunyes possibles’ perquè ha representat ‘un sol poble’ i també ‘la classe treballadora, obrera i de lluita’.

Summary: Romeva: ‘Hi ha una demanda multitudinària que volem que el món escolti’


Gràcies al nou canal de distribució i visualització que és internet, les sèries televisives experimenten aquests últims anys un renaixement. A aquest fenomen, s’hi ha volgut afegir ara la xarxa de fotografia Instagram, aprofitant que els usuaris ara tenen l’opció de penjar-hi també vídeos breus. ‘Shield 5‘ és el nom d’una nova minisèrie de vint-i-vuit capítols, de quinze segons cadascun, que s’ha estrenat aquesta setmana a la xarxa social propietat de Facebook. Cada dia del mes de febrer s’ofereix al compte @shieldfive un microcapítol d’aquest ‘thriller’ ideat i dirigit per Anthony Wilcox, i protagonitzat per l’actor Christian Cooke, que hi encarna un conductor de vehicle blindat arrestat per un robatori de diamants. A la sèrie, també hi participa el cantant anglès Elliot Gleave, més conegut musicalment per Example.

Summary: ‘Shield 5’, una nova sèrie de microcapítols emesos per Instagram


La concentració ‘Xiulem pel tren’ convocada per la plataforma Indignats amb Renfe s’ha hagut d’endarrerir perquè el tren regional Vinaròs-València anterior a la mobilització circula amb un retard de trenta minuts. La concentració, convocada inicialment a les 12.00, també s’ha vist afectada per la cancel·lació del tren Castelló-València nord per una ‘incidència tècnica’ de les 11.15, una suspensió que s’ha anunciat a les 11.30. El següent tren no ha passat fins a les 12.25. #VlcC6 INFO #VlcC6: Cercanías con salida de Castellón a las 11:15 h. destino Valencia Nord HOY NO CIRCULA, por incidencia técnica. Próximo tren 12:25 h. Disculpen las molestias. — Cercanías Valencia (@CercaniasVLC) December 14, 2019 València esclata d’indignació contra Renfe Malgrat aquests problemes, un nombrós grup de persones s’ha concentrat a l’estació del Nord de València. Durant la protesta s’han sentit crits com ‘per un ferrocarril públic i social’, ‘menys TGV i més regionals’ i ‘volem transport públic i ho volem ja’. Segons el portaveu de la plataforma, Samuel Martínez, la xiulada respon a una ‘doble problemàtica’ de l’actual servei de trens de rodalia de València: ‘D’una banda hi ha la falta de personal de Renfe en aquests moments i de l’altra, el tema de les inversions, ja que en 2018 es van destinar el 80% de les inversions per als trens d’alta velocitat i només un 20% per al ferrocarril convencional.’ La falta de personal i d’inversions afecta ‘greument’ la vida diària dels usuaris, ja que no poden arribar a temps als seus llocs de treball o els seus centres d’estudis, ha dit. ‘Una volta més volem xiular per un servei de ferrocarril digne, no volem que ens retornen els diners, volem que torne a passar el tren’, ha dit Martínez. El portaveu ha explicat que Indignats amb Renfe continuarà protestant fins que ‘les mesures es facen efectives’. Segons ha assegurat, les administracions són conscients del problema ‘però les mesures que s’han adoptat són insuficients’. El que més preocupa la plataforma són ‘les cancel·lacions diàries sense avís, a més dels retards i les avaries constants perquè no hi ha personal suficient per a mantenir de manera correcta el tren’. Com a solució proposen ‘una reducció temporal dels horaris’ perquè ‘s’adapten al personal’ amb el qual compta actualment Renfe. ‘Aquesta mesura, que podria donar-se a partir de demà si volguessen, milloraria molt la qualitat de vida dels usuaris perquè encara que teníem menys oferta de trens sabríem que sortiran a l’hora que toca i podríem arribar a la nostra destinació a l’hora estimada’, ha manifestat Samuel Martínez. Per part seva, el diputat de Compromís Joan Baldoví, que hi ha participat, ha criticat que ‘han vingut ministres de tots els partits per a comptar grans plans per a apostar pels trens de Rodalia però l’única realitat és que hem perdut un 40% de passatgers’. ‘Si volem apostar per a canviar el model de transport, si volem treure cotxes de les carreteres, si volem que els nostres pobles no s’acaben buidant i si definitivament volem vertebrar el nostre territori hem d’apostar per aquest transport que és el transport de cada dia, el transport de les persones’, ha conclòs.

Summary: El retard d’un regional obliga a endarrerir la concentració a València contra els retards de Renfe


La plaça Major de Vic s’ha despertat avui plena de 2.500 creus grogues i el cant dels Segadors. Ahir al vespre més d’un centenar de voluntaris van agrupar-se per fer la plantada de les creus i reivindicar la llibertat dels presos independentistes. Les creus seran a la plaça fins demà a les set del vespre. Després es podran apadrinar i els fons recaptats aniran destinats a la caixa de solidaritat dels presos. L’acte és organitzat per un grup de voluntaris que tenen per lema ‘Som República’. Bon dia gent maca 😘 pic.twitter.com/hN7dZB6tJZ — Roser 🎗🎗🎗🎗 (@Esquitx17) 22 de juliol de 2018 Plaça de Vic com mai s’havia vist 👏👏👏 pic.twitter.com/CH3XKL1zI6 — Josep BONET 🎗 (@jepbonet) 21 de juliol de 2018 Gaudeix de l’estiu a Vic. pic.twitter.com/tUXA72P0bL — Resipiscencia (@Resipiscencia) 22 de juliol de 2018 Avui 2107 a la plaça de Vic, 150 persones voluntàries han plantat 2500 creus grogues i ho han fet a la perfecció i sense cap lideratge, eren el poble.Diumenge 22, a les 19h apadrina una creu. Els diners recaptats són per la caixa de solidaritat pels presos polítics. pic.twitter.com/0rrwWyHJyF — Marta Crespi (@Mcrespif) 22 de juliol de 2018

Summary: La plaça Major de Vic s’omple de 2.500 creus grogues per reclamar l’alliberament dels presos


La plataforma 31 de Desembre ha convocat avui la manifestació de la Diada de Mallorca d’enguany. A les sis d’horabaixa sortirà del Passeig del Born i anirà fins a la plaça dels Patins de Palma. El lema de la manifestació és ben explícit: ‘De l’autonomia a la sobirania’. Les entitats organitzadores volen centrar la reivindicació en tres eixos: ‘La reivindicació del 31 de desembre com l’autèntica Diada de Mallorca, el dret de decidir de Mallorca i de la resta dels Països Catalans i un finançament just per a les Illes Balears.’ Al final del recorregut, Pere Sànchez, director del documentari ‘La Resistència’, serà l’encarregat de llegir el manifest reivindicatiu d’enguany. La marxa es clourà amb un concert organitzat per Ona Mediterrània, a la plaça dels Patins mateix, amb l’actuació de les formacions musicals Al Mayurqa, Mobeim i Xarxa. Les entitats que formen part de la plataforma 31 de Desembre són l’Assemblea Sobiranista de Mallorca, Ateneu Pere Mascaró, Esquerra Republicana, Fundació Emili Darder, Grup Blanquerna, Joves d’Esquerra Republicana, Joves de Més per Mallorca, Més per Mallorca, STEI Intersindical i Unió Obrera Balear.

Summary: ‘De l’autonomia a la sobirania’: Mallorca es mobilitza per la diada


Albert Batlle i Joaquim Llimona, ex-alts càrrecs de la Generalitat històricament a l’òrbita del PSC i de CDC, respectivament, s’han incorporat a les files d’Units per Avançar, formació de Ramon Espadaler, ex-líder d’Unió. Així ho ha anunciat ell mateix en declaracions a SER Catalunya. Precisament va ser Espadaler al capdavant de la conselleria d’Interior al govern de CiU, que Batlle va ser designat director dels Mossos d’Esquadra, càrrec del qual va dimitir el juliol del 2017, en plena acceleració cap al referèndum unilateral de l’1-O. Batlle va ser des dels anys setanta una figura vinculada al socialisme català, amb càrrecs primer a l’Ajuntament de Barcelona, i a partir de 2003 es va incorporar com a alt càrrec del govern tripartit presidit per Pasqual Maragall. De la seva banda, Joaquim Llimona, advocat i professor de dret comunitari europeu a la Universitat de Barcelona, va ocupar diversos càrrecs en àmbit de les relacions exteriors dels governs de Jordi Pujol i a l’equip municipal de Xavier Trias a l’Ajuntament de Barcelona.

Summary: L’ex-director dels Mossos Albert Batlle fitxa pel partit d’Espadaler


Els conductors que cada dia circulen per Barcelona en hora punta (entre vuit i nou del matí i entre sis i vuit del vespre) perden vint-i-vuit minuts de mitjana cada dia. I al cap de l’any acaben essent cent nou hores de temps perdut en embussos, és a dir, quatre dies i mig. Aquesta és al diferència de temps, en comparació amb una situació de trànsit fluid. Són dades d’una classificació mundial de ciutats amb més embussos de trànsit, que ha fet pública la companyia de navegadors Tom Tom, en què Barcelona ocupa el lloc 62 entre les 174 ciutats de més de vuit-cents mil habitants. València també hi apareix, però més avall, en la posició 116. Concretament, els valencians que condueixen en hora punta per la ciutat perden 17 minuts cada dia i 66 hores l’any en embussos. La llista també inclou dades d’algunes ciutats de menys de vuit-cents mil habitants, com ara Palma, on es perden amb el cotxe vint-i-tres minuts el dia i vuitanta-vuit hores l’any, i Alacant, on el temps és de catorze minuts i cinquanta-tres hores. La ciutat més congestionada del món és Ciutat de Mèxic, seguida de Bangkok, Istambul, Rio de Janeiro, Moscou i Bucarest. Barcelona va just després de Liverpool i per sobre de Jiddah, a l’Aràbia Saudita, i de Toronto. València se situa per sota d’Edmonton, al Canadà, i per sobre de Lille.

Summary: Més de cent hores l’any perdudes en embussos de trànsit


Oriol Junqueras, Joaquim Forn, Jordi Sànchez i Artur Mas compareixeran en qualitat de testimonis en el judici contra el major dels Mossos d’Esquadra Josep Lluís Trapero, la intendent Teresa Laplana i els ex-caps polítics dels Mossos Pere Soler i César Puig, que comença el 20 de gener a l’Audiència espanyola. Així figura en la diligència de la secció primera de la sala penal, a la qual ha tingut accés l’agència Europa Press. S’hi estableix el calendari definitiu de les testificals de la vista oral, en la qual Trapero s’enfronta a una petició fiscal d’11 anys de presó acusat d’un delicte de rebel·lió, els mateixos anys que se sol·liciten per a Puig i Soler. Laplana està acusada de sedició i es demanen 4 anys de presó. El judici comença el 20 de gener i s’estendrà fins a les últimes setmanes de març. Després de les declaracions dels acusats, el 3 de febrer començaran a comparèixer els testimonis. Els dos primers, corresponents als sol·licitats per la fiscalia, seran el coronel de la Guàrdia Civil Diego Pérez de los Cobos i el substitut de Trapero al capdavant dels Mossos, Ferran López. Segons la diligència, Junqueras, Forn i Mas no declararan fins als últims dies del judici, mentre que Sànchez serà el testimoni número 53. Els quatre han estat proposats per la defensa de Trapero.

Summary: Junqueras, Forn, Sànchez i Mas, testimonis del judici contra Trapero


Dotze entitats catalanes de pes social presenten l’Informe sobre la situació política i la vulneració de drets fonamentals a Catalunya. El document està pensat per explicar a organitzacions de drets humans de la resta del món el moment polític actual al nostre país i les violacions de drets fonamentals que, a parer de les entitats, es cometen contra el procés democràtic i pacífic cap a la independència de Catalunya. El document, de cinc pàgines en anglès, es presentarà a l’Espai Vilaweb (c/ Ferlandina, 43 baixos, de Barcelona) avui a les 7 de la tarda en un acte obert a tothom. L’informe conté set apartats: Tradició institucional de Catalunya, Reconeixement de Catalunya com a nació, L’estatut de 2006 i la sentència de 2010, Rebuig popular a la sentència, Resposta de les institucions catalanes a la demanda popular, i persecució judicial de l’estat, Violacions per l’estat espanyol dels drets del Parlament de Catalunya i els seus membres, i Judicialització d’un contenciós polític. Conclou que l’estat espanyol no respecta la llibertat d’expressió i opinió, impedeix l’exercici lliure de la representació política, i no garanteix la imparcialitat de la justícia. A l’acte, representants de les entitats explicaran les gestions que pensen fer a partir d’ara, per a difondre el text, i també faran una crida al món associatiu de Catalunya perquè s’adhereixi a aquesta iniciativa i hi col·labori. Les entitats signants són: 1. Fundació Catalunya. Fons per a la Defensa dels Drets dels Catalans 2. Fundació Congrés de Cultura Catalana 3. Fundació Societat i Cultura 4. Associació Catalana per a la Defensa dels Drets Humans 5. Associació Independentista Sobirania i Justícia 6. Assemblea Nacional Catalana 7. Plataforma pel Dret de Decidir (PDD) 8. Federació d’Organitzacions Catalanes Internacionalment Reconegudes (FOCIR) 9. Centre Internacional Escarré per les Minories Ètniques i les Nacions (CIEMEN) 10. ICEC, International Commission of European Citizens (Comissió Internacional de Ciutadans Europeus) 11. El Centre Català del PEN Club Associació d’Escriptors (PEN Català)

Summary: Dotze entitats denuncien el cas català a les organitzacions internacionals a l’Espai VilaWeb


Bruce Springsteen tornarà a Barcelona aquesta primavera vinent. El 14 de maig actuarà al Camp Nou, en el marc de la tanda de concerts dels trenta anys del disc ‘The River’, segons ha informat aquest dimarts la promotora Doctor Music. Fins ara el cantant nord-americà, acompanyat de The E Street Band, ha estat fent concerts als Estats Units, i els continuarà fins al mes d’abril. Justament al maig començarà la tanda de concerts a Europa amb el concert a Barcelona. Les entrades per al concert de Barcelona es posaran a la venda el pròxim 1 de març i tindran un preu de 80 euros a la pista i de 65 a 115 euros als seients reservats. Les entrades es podran comprar exclusivament per Internet a través de doctormusic.com, ticketmaster.es, fnac.es, carrefour.es i halconviajes.com. La darrera vegada que Springsteen va actuar a Barcelona va ser el 17 i 18 de maig del 2012 a l’Estadi Olímpic de Montjuïc, en ocasió de la ronda de presentació de ‘The Wrecking ball’. També s’ha sabut que Springsteen actuarà el 21 de maig a Madrid, a l’estadi Santiago Bernabeu. Precisament és el dia de la final de la copa, que jugaran el Barça i el Sevilla. Per tant, la final tampoc enguany es disputarà a l’estadi del Real Madrid. L’estrella del rock també actuarà a Donostia, el 17 de maig a l’estadi d’Anoeta. Les dates dels concerts de Barcelona, Donostia i Madrid encara no han estat actualitzades a la web oficial de Bruce Springsteen.

Summary: Bruce Springsteen obrirà la ronda Europea a Barcelona, el 14 de maig


Ara fa una dècada, els moviments independentistes de tot el món tenien per referents principals el País Basc i el Quebec, mentre a Catalunya es discutia l’estatut i hi havia una certa ‘basquitis’. Però avui l’independentisme català i escocès s’han convertit en els punts de referència reconeguts, i això ha fet que moltes nacions del món hagin imitat el full de ruta català. Kurdistan Aquesta setmana mateix el president del Kurdistan iraquià, Massoud Barzani, ha anunciat que convocaria un referèndum sobre la independència perquè se sabés la voluntat del poble kurd, encara que el resultat no serà vinculant, i que es prendria Catalunya i el 9-N d’exemple. Prèviament, molts mitjans kurds ja havien fet paral·lelismes històrics i culturals amb Catalunya, com també havien ressaltat el fet que els catalans s’haguessin convertit en un referent en les reivindicacions pacifiques en les nacions sense estat. El Partit Democràtic del Kurdistan (KDP) va felicitar les campanyes independentistes i penjà una senyera a l’oficina central en senyal de respecte. Quebec Així mateix, dissabte passat, el congrés del partit quebequès Option Nationale va decidir d’adoptar allò que han anomenat ‘estratègia catalana‘. Consistirà a aprovar una llei fonamental, com a marc jurídic que substitueixi la constitució canadenca al Quebec; alhora, iniciar un procés constituent per redactar una constitució del Quebec independent mitjançant una gran participació ciutadana i, tot seguit, sotmetre-la a la ratificació popular en un referèndum. També al Quebec, i seguint la petja del procés català, es va crear el moviment Organitzacions Unides per la Independència del Quebec (OUI Quebec), amb l’objectiu de federar partits i grups independentistes que volen donar poder de decisió a la societat civil. Inspirant-se en el cas català, proposen una consulta per la independència i volen copiar la coalició Junts pel Sí per obtenir el màxim nombre de diputats independentistes. País Basc Més a prop, el País Basc també s’ha emmirallat en Catalunya aquests últims anys. El juny del 2013 es creava Gure Esku Dago (‘És a les nostres mans’), una plataforma cívica inspirada en l’ANC que l’estiu del 2014 va organitzar una cadena humana pel dret de decidir entre Durango i Pamplona. A més, el 13 d’abril del mateix any s’havia fet una consulta popular sobre la independència similar a les catalanes al municipi navarrès d’Etxarri Aranatz amb una alta participació (43%). I enguany, les iniciatives al País Basc no s’aturen: hi ha consultes populars convocades almenys a 22 pobles d’Euskal Herria. Tirol del Sud L’exemple català fa temps que és imitat. Ara fa cinc anys, el partit Llibertat Sud-tirolesa (STF) va organitzar una consulta popular sobre l’autodeterminació al municipi d’Ahrntal, seguint el model català de les consultes populars, amb què va poder suscitar un debat entorn d’aquesta qüestió. La participació fou del 31% (amb un 95% a favor de l’autodeterminació). Durant el 2013 es va permetre de votar a la resta del país, on més de 60.000 ciutadans van participar-hi, tot i la oposició del govern regional. Hi van anar observadors catalans, com ara Quim Arrufat (en representació del CIEMEN), Anna Arqué i Joan Baptista Vives i Solervicens. Irlanda A Irlanda, on hi ha una frontera que separa l’estat independent de la part que encara roman al Regne Unit, també es va fer una consulta popular en dos municipis, a partir de l’experiència catalana. Són dos municipis separats per una frontera que no senten seva, però que tenen, tot i la proximitat, sistemes educatius, sanitaris, impositius i monetaris diferents. La societat civil, en la campanya ‘You Decide: A People’s Referendum’ va organitzar l’any 2013 una consulta popular sobre la reunificació de l’illa a Crossmaglen i Creggan Upper, on el sí va obtenir un resultat aclaparador. El cap del grup d’ERC a l’Ajuntament de Barcelona, Alfred Bosch, un dels dirigents de la consulta popular de Barcelona, hi va ser present com a observador internacional. Vènet Seguint l’experiència del 9-N, el Consell Regional del Vènet va aprovar dues consultes d’independència, que han estat suspeses en espera de la decisió del Tribunal Constitucional. El president regional, Luca Zaia, ha assegurat unes quantes vegades que si Catalunya podia fer una consulta, ells també, i ha deixat clar que si Catalunya s’independitzava, el Vènet podria seguir les mateixes passes. En canvi, sí que van poder fer un referèndum online, tot i que poc transparent: el resultat fou d’un 89% de vots a favor de la independència amb un 63% del cens; això va servir per a crear debat i mostrar en una enquesta posterior de La Repubblica que un 55% dels habitants eren partidaris de la independència. Flandes Fins i tot en un estat com Bèlgica, el procés català ha tingut un fort impacte, cosa que s’ha palesat fa pocs dies. El ministre d’Interior belga, l’independentista flamenc Jan Jambon, va assegurar que no reconèixer una Catalunya independent podria fracturar el govern belga. Així mateix, el president de Flandes, el nacionalista Geert Bourgeois, va defensar que un estat sorgit d’una secessió dins la Unió Europea havia d’esdevenir-ne membre automàticament. La CUP, també referent A l’hora de retratar l’impacte que tenen les iniciatives independentistes catalanes a fora, també cal destacar el referent de la CUP en diversos partits anticapitalistes i independentistes. Abans del referèndum escocès, paral·lelament a la campanya del ‘Yes Scotland’ es va fer la ‘Radical Independence Campaign’ (RIC), una campanya paral·lela per a explicar que la independència era una eina per a aconseguir una societat més justa, més benestar, més bon veïnatge, més democràcia i una econòmica justa. Hi van participar membres de la CUP, com ara els regidors Lluc Salellas, Jordi Masdeu, Raimon Ràfols o l’ex-regidor de Manresa Adam Majó. A partir de les sinergies creades durant la campanya s’ha format l’aliança electoral RISE (Respect, Independence, Socialism and Environmentalism), principalment entorn del Partit Socialista Escocès (SSP) i el Projecte Escocès d’Esquerres, que han reconegut sovint que la CUP els ha estat font d’inspiració. Un exemple d’aquesta relació és la presencia de la diputada Eulàlia Reguant en la conferència política de RISE l’octubre de l’any passat. Més enllà d’Escòcia, el 2009 es va crear l’Esquerra Independentista Bretona (Breizhstance-Independance et Socialisme), un partit amb simbologia similar a la CUP, i que a les eleccions regionals del 2015 va comptar amb la participació a la campanya electoral de Maria Rovira, regidora de la CUP a Barcelona. Formacions com ara Unitat Popular (Laike Enotika) –escissió de Syriza per l’esquerra– han reconegut que la CUP havia estat un dels referents, principalment en la importància que dóna a la mobilització popular més enllà de la política institucional. També a l’estat espanyol trobem partits sobiranistes com ara el BNG, EH Bildu, Izquierda Castellana, Puyalon de Cuchas, Andecha AStur, Unidad del Pueblo, que –juntament amb ERC, Més per Mallorca i CUP–, van signar el desembre passat el manifest ‘Los pueblos tenemos la palabra‘, en defensa de processos constituents i el dret de decidir, termes habituals del llenguatge del procés independentista català. Si el cas escocès ha estat un referent per l’actitud mostrada pel govern britànic, l’estratègia de l’independentisme català, en canvi, ha estat referent per a totes aquelles nacions que tenen al davant un govern central que no accepta les demandes nacionalistes i prova d’emmudir-les o menystenir-les. Les consultes populars als municipis, la consulta unilateral del 9-N, les grans mobilitzacions populars i el lideratge de la societat civil a través de la ANC han estat tàctiques innovadores utilitzades en més nacions del món. De la mateixa manera que la coalició DEMOS a Eslovènia o la Via Bàltica de Lituània, Letònia i Estònia són experiències que han servit de model a l’independentisme català.

Summary: L’independentisme català fa d’exemple al món


Unes declaracions del vice-president de la Generalitat i conseller d’Economia i Finances, Oriol Junqueras, a la premsa internacional han causat un gran enrenou. Hi exposa l’enorme deute espanyol i la ineficàcia de l’estat espanyol, que vol contraposar a l’eficàcia i la fiabilitat que afirma que tindrà la República Catalana. Situats ja en el període més important de tot el procés, Oriol Junqueras explica en aquesta entrevista que la independència ‘de facto’ arribarà amb l’aprovació de les lleis de desconnexió, un moment que no dependrà només de Catalunya, perquè la comunitat internacional haurà de prendre decisions i haurà de triar. —Han causat molt d’impacte les vostres declaracions al Financial Times. Això d’avisar del perill del deute espanyol i de dir que Catalunya pot ser un bon soci és un canvi d’estratègia important… —La posició que hem defensat aquests darrers dies a diversos mitjans internacionals, el Financial Times o el Global Capital, no és una posició nova respecte d’allò que sempre hem dit; en tot cas, és una novetat fer-ho des de la responsabilitat de govern. —Però no hi ha gaire costum de parlar així. Fins i tot el periodista del Financial Times se sorprenia de l’enfocament que fèieu… —Els creditors tenen un costum, que és que volen recuperar els diners que han deixat. En el cas de l’estat espanyol no és solament que tenen un deute gegantí, equivalent al cent per cent del seu PIB, sinó que a més el dèficit no deixa de créixer. És molt important que els ciutadans de Catalunya, els mercats financers i les institucions europees sàpiguen que els problemes que travessen les institucions catalanes no tenen origen en les dificultats econòmiques de Catalunya, sinó en decisions arbitràries i injustes del govern espanyol. Això és vital que ho tingui clar tothom! —Si això queda clar, què creieu que pot passar? —És evident que la posició dels mercats internacionals i de les institucions suprastatals com el Banc Central Europeu serà determinant en el conjunt del procés que vivim. La independència de Catalunya no dependrà exclusivament de la voluntat del govern de Catalunya. En el context del món occidental, el naixement d’un nou estat no és mai del tot unilateral sempre implica elements de multilateralitat. I aquesta no serà estrictament pública, sinó que hi haurà actors capaços de condicionar l’actitud del govern espanyol. És molt important d’adreçar-se als mercats financers, en aquest sentit. Com ja s’ha demostrat en el passat, els mercats financers tenen capacitat per condicionar. I només cal recordar quan ho van fer i que en una nit d’estiu el PP i el PSOE es van posar d’acord per canviar la constitució espanyola. —Es tracta de convèncer els mercats financers que cobraran abans si Catalunya és independent? —Els mercats financers hauran de decidir si tenen un únic interlocutor, Espanya, que fins ara s’ha demostrat poc eficient i poc fiable, o si prefereixen tenir també un nou interlocutor que tingui una voluntat expressa i ferma de ser eficient i fiable, la República Catalana. La nostra posició és que a tothom li convé la segona opció. Els mercats financers no hauran d’acceptar únicament la voluntat democràtica del poble de Catalunya a favor de la creació d’una nova república, sinó que els convindrà de tenir-hi una interlocució efectiva. —Però, en canvi, les agències de qualificació no deixen gaire bé Catalunya. Són instruments polítics? —Són un element d’expressió d’un poder polític. La seva posició sobre el deute és curiosa, perquè en cap cas, pel que fa al deute, no hi ha una relació d’un mercat de lliure competència, ja que el deute espanyol el compra tot el Banc Central Europeu, no va al mercat. I hi ha agències de qualificació que rebaixen el deute de la Generalitat de Catalunya, com si nosaltres tinguéssim condicions per a col·locar-lo en els mercats financers, cosa del tot impossible. Variar la qualificació d’una cosa que de fet no existeix no té sentit. Vídeo: avís a la comunitat internacional (al final de l’article trobareu la resposta en anglès). Hi ha d'haver un moment que el Parlament de Catalunya actuï com el d'un estat independent —Ens fem un embolic amb això dels divuit mesos? —No. És un acord molt blindat, ratificat per tothom. Des del març del 2015 hi ha un full de ruta pactat amb CDC, que es va incorporar al programa electoral de Junts pel Sí i que després va ser pactat amb la CUP en els acords d’estabilitat parlamentària a què vam arribar. —Però en les declaracions d’aquests dies, en un sentit i en un altre, hi ha confusió entre els votants sobre que passarà d’ací a divuit mesos? — El compromís dels divuit mesos no neix del no-res. És un compromís que surt de la constatació feta en els estudis del CATN que consideraven que divuit mesos era un període de temps raonable per a prendre el conjunt de mesures que haurien de coordinar amb èxit la independència de Catalunya. I, per tant, el compromís és intentar fer això en aquest període de temps. Ara, aquest és un escenari on hi ha diversos actors i, per tant, no es tracta d’una equació lineal amb una resposta senzilla i automàtica. Es tracta d’un sistema d’equacions interdependents. —Per què no repassem els passos i així sortirem de dubtes? —Hi havia el compromís d’aconseguir una majoria parlamentària el 27 de setembre i això es va fer, amb 72 diputats. Els segon pas havia de ser la declaració d’inici del procés, que també es va aconseguir: va ser la declaració del 9 de novembre de 2015. El tercer pas és on som ara, que és fer el procés de transició nacional en el qual es preparen les estructures imprescindibles per sustentar el nou estat i també es fan les lleis que són clau per a aquest desenvolupament. —Al final d’aquest període on som ara què passarà? —D’una banda, s’han d’aprovar aquestes lleis que ara es preparen: la de transitorietat jurídica, la de la hisenda catalana i la de la seguretat social. —Perdoneu que vulguem ser una mica concrets: us imagineu que aquestes lleis bàsiques de la desconnexió s’aproven simultàniament o separades? És una qüestió important. —És possible que sigui apropiat d’aprovar-les gairebé al mateix moment. —Per què? —Perquè són lleis que, evidentment, el Tribunal Constitucional considerarà inconstitucionals. Així doncs, ha d’haver-hi un moment en el qual el Parlament de Catalunya s’asseguri que les seves decisions són democràtiques i que, per tant, serem conseqüents amb el mandat democràtic. Hi ha d’haver un moment, necessàriament, per a aprovar la llei de transitorietat jurídica, de la seguretat social i de la hisenda pròpia, en què el Parlament de Catalunya actuï com el d’un estat independent, segur. I simultàniament això ha de ser ratificat de la manera més pròxima i més directa possible per la voluntat dels ciutadans. —Ja anem arribant, doncs, al final dels divuit mesos… —Sí, al final d’aquests divuit mesos tindrem l’aprovació d’aquest paquet legislatiu. En un període factible, amb un marge de pocs dies o de poques hores. I aquest serà el moment en què s’hauran de convocar unes eleccions constituents per tal que els ciutadans de Catalunya puguin votar el parlament que elaborarà la constitució de la república. —En resum, al final què tindrem? —Al final, tindrem l’aprovació d’aquest paquet legislatiu, l’entrada en funcionament d’aquestes estructures d’estat i la convocatòria de les eleccions constituents. Tot serà alhora perquè tot va lligat. Si no tens les estructures, de poc serviria aprovar les lleis. I si no aproves les lleis de poc serviria tenir les estructures. I tot plegat no serviria si els ciutadans de Catalunya no ho ratifiquessin. —Es pot dir que, una vegada aprovades aquestes lleis, la independència és un fet, que hi haurà una independència ‘de facto’? —Correcte. Precisament per això va tot vinculat. I les eleccions constituents també actuaran ‘de facto’ com un mecanisme de ratificació popular de les decisions que s’acaben de prendre. —I què ha de fer el parlament constituent? —El parlament constituent elaborarà la constitució de la república, que serà referendada en un referèndum constitucional pels ciutadans. En la mesura que els ciutadans referendin la constitució, amb això referendaran la república i també el procés fins al ple funcionament. —I com ha de ser aquest procés? —Hem de fer un procés constituent molt inclusiu, perquè estem molt convençuts que hi ha ciutadans de Catalunya que potser no estan precisament a favor de la independència, però que no voldran negar-se a ells mateixos l’oportunitat de contribuir a dissenyar la constitució del futur estat. Aquest procés convidarà molta gent i servirà per a ampliar la base social i el suport a la república naixent. —Què es farà: proclamació o declaració? —Més enllà de consideracions semàntiques, ho torno a repetir: haurem d’aprovar les lleis, crear les estructures d’estat i convocar les eleccions constituents. Si d’això se’n diu declaració, segona declaració –per no confondre-la amb el 9 de novembre del 20151– o proclamació és poc significatiu. Hi insisteixo: són aquests tres passos, que s’han de fer. Vídeo: els divuit mesos i la independència ‘de facto’. —Però en el moment en què s’aprovin les lleis de la desconnexió els imposts es pagaran a Catalunya. A vegades la gent es confon i es pensa que podrà triar si paga els imposts a Catalunya o a Espanya? —Des del nostre punt de vista, només hi haurà una realitat legislativa. Precisament per això s’aprovaran aquestes lleis. La llei de transitorietat jurídica ha de garantir que el sistema legislatiu espanyol continua vigent fins que sigui substituït pel nou marc legislatiu català. No podrem canviar totes les lleis de cop, o potser no les voldrem canviar totes, i potser algunes continuaran vigents durant molts anys, però en tot cas hi haurà un mecanisme que asseguri que mai no hi ha un buit legal enlloc i que sempre hi ha una substitució gairebé de llei a llei. Cal tenir clar que sempre hi haurà una única llei vigent, que serà la llei que el Parlament de Catalunya, per la majoria democràtica que tingui, haurà decidit que existeixi en aquell moment. Que hi hagi una referència legal no vol dir que durant molts anys no pugui conviure el marc legislatiu actual amb el nou. L’actual s’anirà subsumint progressivament. Es pot donar el cas que una llei de caràcter menor, si no cal canviar-la, duri molts anys. —En aquests primers mesos, en quines dues o tres coses es poden fixar els ciutadans per veure si anem avançant? —Per exemple, en el fet que els impostos que actualment són de titularitat de la Generalitat siguin responsabilitat seva en tot el circuit, fet que ara no és així. —No? —No. La Generalitat de Catalunya no té la gestió íntegra de cap des seus impostos perquè el cobrament executiu es fa de manera delegada al govern espanyol. Les oficines liquidadores dels impostos actuals de la Generalitat de Catalunya han de ser les oficines tributàries de les institucions catalanes i no els registradors de la propietat, que són uns agents privats que actuen sota la tutela i empara del govern espanyol. Són uns funcionaris que responen davant del senyor Montoro. Això és dins els marges autonòmics però, com que malauradament no s’ha fet fins ara, ho hem de fer. —I això ho faran aviat? —Sí. Primer s’ha de tancar aquest cicle dels impostos actuals de la Generalitat i que l’Agència Tributària de la Generalitat de Catalunya es prepari per a la recepció dels impostos massius. Explicat d’una altra manera: la Generalitat de Catalunya ha de ser capaç, perquè encara no ho ha fet mai, de gestionar amb plenitud el 5% d’impostos que són seus i, un cop culminat això, ha de preparar-se per cobrar els altres. —Aquest és el vostre primer repte en el terreny de la hisenda? —Sí, sense deixar res de la resta. —No us fa mandra ara discutir pel pressupost, quan teniu tots aquests altres objectius tan grans al davant? —No, no! Nosaltres intentarem explicar que es millor tenir pressupostos que no tenir-los prorrogats. —Però la CUP sembla que vol posar condicions, a part de les pactades al pla de xoc. Per exemple, que es modifiqui l’impost de successions. A través dels mitjans li heu respost que no ho penseu fer. —Nosaltres diem que l’impost de successions té uns elements d’arbitrarietat notables, perquè només el paguen aquelles persones que han tingut la desgràcia que se’ls hagi mort algú, que els ha deixat alguna cosa en herència. Per tant, és un impost que afecta pocs ciutadans i en un moment molt concret. Hi ha aquells casos que en una mateixa família tenen la desgràcia que dues generacions consecutives es moren en pocs anys de diferència; aquesta gent ha de fer un pagament més o menys important en molt poc temps i, en canvi, un altre, amb una mica de sort, ho haurà d’encarar al cap de moltes dècades. Tot això fa que sigui un impost que s’hagi de tractar amb una certa cura, perquè afecta també una part important de la societat que ja és víctima d’una situació econòmica globalment difícil. No és igual que afecti una família que disposi d’un patrimoni molt important i d’una capacitat financera molt rellevant o bé que afecti una família que té un pis i que rep en herència un altre pis i que no té disponibilitat financera per a satisfer l’impost de l’herència i potser se l’haurà vendre per pagar els impostos de la propietat que hereta… La fiscalitat sempre requereix una atenció molt fina. Augmentar o rebaixar els impostos és bo o dolent segons el context en què ens trobem. —La discussió sobre els pressupostos pot aturar el procés? —No, les lleis aniran endavant, tant si hi ha pròrroga com si hi ha pressupost nou. Deixeu-me insistir que aprovar pressupostos ens dota de més eines i que intentarem convèncer que això és així. —Com us heu trobat el departament d’Economia? Hi ha marge d’actuació? —La situació financera de la Generalitat de Catalunya és molt difícil, perquè hi ha aquest element d’intermediació negativa que és el govern espanyol. Per molt que nosaltres ens esforcem a trobar ingressos alternatius o a ser més eficients en determinats àmbits, el govern espanyol té multitud d’elements per a acabar incidint en tot allò que vulgui. Tot el que nosaltres puguem guanyar per una banda ells ens ho podran retallar per una altra, amb total tranquil·litat. Vídeo: Serem més eficients i ho farem millor si tenim un nou pressupost. —Com valoreu l’actitud tan decidida de denúncia d’infrafinançament que fa el govern valencià? —És evident que moltes de les dificultats que travessa el Principat de Catalunya són compartides per més institucions de la nostra nació, per tant, del conjunt dels Països Catalans. Això passa a la Generalitat Valenciana, a tots els ajuntaments sense excepció, i passa a les Illes Balears on el dèficit fiscal és encara superior al del Principat. Tenim desafiaments compartits, som víctimes d’un sistema injust i arbitrari i en compartim el diagnòstic. Celebrem que coincideixin amb nosaltres en aquesta denúncia, tot i que evidentment és veritat que en aquests moments el Principat de Catalunya viu una dinàmica pròpia cap a la República Catalana i altres àmbits territorials dels Països Catalans no estan en aquesta dinàmica política. Correspondrà a aquests territoris de prendre les decisions que creguin oportunes els seus ciutadans a l’hora de decidir quin és el seu futur polític. —Un periodista italià de La Stampa va definir el pacte de govern de ‘acord acrobàtic’. Com es viu un moment tan especial com aquest? —Amb molt de sentit de la responsabilitat, conscients que afrontem reptes difícils i que afrontarem reptes que seran encara molt més difícils que els d’ara . Siguin quines siguin les circumstàncies concretes en què ens trobem tots plegats, hem d’actuar amb la màxima responsabilitat possible per assolir el bé comú. —Sí el president Mas va a judici, com s’hi ha de respondre des del govern? —Nosaltres, que som independentistes, ens hem d’assegurar que la jurisdicció es correspongui amb la voluntat democràtica dels ciutadans de Catalunya i la legalitat del Parlament de Catalunya. I si hi ha decisions injustes que van contra els ciutadans, haurem d’actuar en conseqüència. —Ja us heu entrevistat amb el president de La Caixa i del Banc de Sabadell. —Aquest tipus d’entrevistes que us podeu imaginar que corresponen al meu càrrec són totes tramitades i es concretaran aquests dies. —Intentareu convèncer Isidre Fainé que La Caixa no traslladi la seu a Madrid? —Em sembla que no cal convèncer-los d’una cosa que ells mateixos estan convençuts que no pertoca. —Creieu que això no passarà? —No, perquè passa exactament el contrari, que tenim empreses amb seus en uns altres lloc del món que traslladen la seu a Barcelona. Som en el camí contrari i amb un rècord històric d’exportacions, d’ingressos derivats del turisme, i d’inversió estrangera. La tendència confirma que la nostra economia i la nostra societat van per bon camí. Vídeo en anglès: Els mercats financers preferiran tenir un interlocutor ineficient i poc fiable com Espanya o un nou interlocutor amb la voluntat de ser eficient i fiable, com la República Catalana?

Summary: Oriol Junqueras: els mercats hauran de triar entre una Espanya ineficient i una Catalunya fiable


Al llarg de la segona meitat del segle XX, l’italià, llengua de la república, ha anat guanyant presència a l’illa de Sardenya gràcies a la posició de privilegi institucional que ostenta. Malgrat això el sard i les altres llengües de l’illa, entre les quals el català, mantenen una presència important i van recuperant terreny a les institucions. La setmana passada, el Consell de Sardenya, l’organisme d’autogovern, va aprovar una llei de regulació integral de la llengua sarda i de les altres que li són pròpies, com el català de l’Alguer, amb vint-i-cinc vots a favor i vint en contra. El sard, la llengua que defineix l’illa De les quatre llengües que s’hi han parlat tradicionalment, el sard, evidentment, és la més important. No solament perquè és la més parlada i més estesa sinó també perquè és la que defineix la identitat pròpia de l’illa. Les altres tres llengües, el català, el cors i el lígur són testimonis del paper de Sardenya com a cruïlla de camins, un paper que n’ha marcat la història a través dels segles. Així hi van arribar el català i el lígur i així es va expandir el cors al sud de l’estret de Bonifacio. De totes les llengües romàniques, el sard és considerada la més conservadora, la que encara avui s’assembla més al llatí, i la més influenciada pel català, a causa de l’ocupació catalano-aragonesa de l’illa. Les enquestes sociolingüístiques afirmen que un 80% de la població l’entén i que prop del 60% la pot parlar i l’empra com a idioma habitual. De fet, en els espais propis de les altres llengües també hi ha penetrat fortament, com l’italià. El sard ha hagut de resistir, sobretot després de la segona guerra mundial, un atac constant que passava per vincular-lo a un estatus social inferior i presentar l’italià com a una garantia de promoció econòmica i social. Però als anys setanta va començar una reacció política i cultural a favor d’aquesta llengua que, si bé no n’ha capgirat la situació, sembla haver aturat els pitjors efectes del menyspreu intel·lectual, com la negació, fins i tot, de la categoria de llengua. Malgrat això, la seva presència està molt lluny de ser normal a l’escola o als mitjans de comunicació, tendència que la llei votada la setmana passada intenta revertir, proposant-ne la introducció curricular a l’escola, juntament amb les tres altres llengües de l’illa. Recentment el govern insular també ha fet un conveni per tal que sigui present en diversos informatius radiofònics de les emissores públiques i ha finançat programes en aquesta llengua a les emissores locals i privades. S’ha projectat la creació d’una televisió en llengua sarda en línia però amb voluntat de passar a les ones. El català de l’Alguer, símbol d’una identitat ferotge El Palau Serra, seu de les institucions culturals catalanes a l’Alguer. El català de l’Alguer, o alguerès, és la llengua parlada en aquesta ciutat de la costa, repoblada per gent del Penedès i del Tarragonès el 1354, en foragitar els genovesos que l’ocupaven. Els algueresos són coneguts arreu de l’illa com ‘els catalans’, fet que remarca la importància de la llengua com a símbol d’una identitat particular que ha resistit tota mena d’embats als llarg dels segles. Tot i amb això, la majoria dels algueresos es consideren sards de parla catalana, part d’una minoritat cultural dins la nació sarda. Amb tot, el reconeixement en les darreres dècades entre l’Alguer i els Països Catalans ha donat impuls a la llengua i a la consciència de ser part d’un mateix àmbit cultural. Així, les institucions alguereses i, de fet, les sardes han estat molt solidàries amb el procés d’independència de Catalunya i han denunciat molt activament la repressió i la implantació del 155 a Catalunya. La llengua catalana a l’Alguer ha estat reconeguda per unes quantes normatives tant sardes com municipals i ha rebut molt suport i ajut de la resta dels Països Catalans. Recentment la ciutat ha engegat la Consulta Cívica per les Polítiques Lingüístiques del Català de l’Alguer, que agrupa onze associacions que la setmana passada van començar a treballar juntes al Palau Serra, agrupades amb l’Ofici Lingüístic comunal i una nova delegació de l’Institut d’Estudis Catalans. El cors a Sardenya, un debat ple de matisos Pràcticament tot el nord de Sardenya parla cors, la varietat toscana de l’illa del nord. Però el debat sobre com de cors és el de Sardenya i si ho és o no és una constant que no para de causar discussions i debats. El gal·lurès i el sasserès són els dos dialectes corsos que molts autors consideren de transició cap al sard i que en alguns casos són considerats fins i tot dues llengües diferents. De fet, s’ha arribat a parlar de l’existència d’una transició entre el toscà, el sard i el cors que tindria com a pont els dialectes del sud de Còrsega i del nord de Sardenya. El fet que Còrsega formi part ara de l’estat francès i Sardenya de l’estat italià dificulta les polítiques de suport a aquesta llengua, molt especialment a les variants parlades a Sardenya, amb molt poca presència oficial i tan fortament dialectalitzades que en alguns casos són gairebé incomprensibles entre poblacions separades per molt poca distància. El tabarquí, l’illa lingüística lígur De totes les llengües parlades a Sardenya, la més peculiar és la llengua lígur, parlada al sud en dues petites illes pròximes a la costa, la de San Pé i la meitat nord de l’illa de Sant’Antiòccu. El tabarquí era parlat antigament també a l’illa Plana d’Alacant o Nova Tabarca. Ambdues foren poblades per genovesos provinents de Tabarka, a l’actual Tunísia. El lígur es parla entre el territori propi de l’occità i del toscà italià, i el genovès n’és el dialecte més conegut. L’estat italià considera que només és un dialecte més, fet que l’ha condemnada a un declivi constant. A banda la zona compresa entre Mònegue i La Spezia, també es parla a Còrsega, a Calvi i Bonifaccio, i a Sardenya, únic lloc on té un reconeixement oficial.

Summary: Sardenya: la nació de les cinc llengües


Els partits catalans es van gastar un total de 10,7 MEUR en les eleccions del 27-S, segons un informe de la Sindicatura de Comptes. Són dos milions menys que les anteriors eleccions al Parlament del 25 de novembre del 2012 i una xifra que també està per sota dels comicis del 2010 i 2006. JxSí va ser la coalició que més diners es va gastar, amb més de 3,7milions, seguit del PSC amb 2, PPC amb 1,8, C’s amb 1,6, CSQP amb 1 i, finalment, la CUP amb 414.000 euros. La Sindicatura de Comptes ha detectat que JxSí va ser l’única candidatura que no ha complert el límit màxim de despesa electoral. L’ha superat en un 0,42%, un percentatge inferior a l’1% que la llei tipifica com a infracció. Del total de 10,7 milions que els partits van invertir en les eleccions, 7,6 corresponen a despesa subvencionada. En el seu informe, la Sindicatura fa una sèrie de recomanacions. Una de les més destacades és que aposta perquè ‘s’estudiï la conveniència de reduir la despesa per mailing‘, ja que la despesa dels partits en aquest concepte ha estat de 3,4 milions, que suposa un 31% del total gastat. A més, la Sindicatura assenyala que si s’analitza el cost unitari de la tramesa de sobres i paperetes electorals s’observen variacions significatives entre les diferents formacions polítiques i que, en alguns casos, ‘el cost unitari d’alguna formació supera el doble del cost unitari d’altres’. Una altra de les observacions de l’informe és que caldria que el legislador regulés el buit legal existent referent a les noves formes de finançament privat, com ara la concessió de microcrèdits realitzats mitjançant plataformes digitals de finançament col·lectiu. Aquest tipus de finançament, segons la Sindicatura, no està expressament previst a la legislació sobre finançament dels partits polítics ni en la LOREG. La Sindicatura també creu que la normativa hauria d’identificar de forma més clara els conceptes de despesa que s’inclouen dins de les despeses de publicitat i també la regulació de suports basats en tecnologies de la informació com pàgines web, diaris digitals i xarxes socials. La despesa dels partits en els comicis al Parlament ha anat disminuint en els darrers anys. En les eleccions del 25 de novembre del 2012 va ser de 12,7 milions, les del 28 de novembre del 2010 van suposar una despesa de 14,8, una xifra semblant als comicis del novembre del 2006 quan els partits es van gastar un total de 14,4.

Summary: Els partits es van gastar 10,7 milions en les eleccions del 27-S, segons la Sindicatura de Comptes


La llei de Seguretat Ciutadana espanyola, coneguda com a ‘llei Mordassa’, ha tingut un impacte clar en la limitació dels drets de llibertat d’informació, d’expressió i de reunió. Ho assegura l‘informe publicat per Amnistia Internacional, en què analitza com han minvat tres anys després de l’entrada en vigor de la legislació, aprovada amb els vots en solitari del PP al congrés espanyol. A la llei Mordassa, s’hi suma la polèmica reforma del codi penal, que el govern del PP va engegar aquell mateix any. ‘Aquestes mesures serveixen per a processar penalment o sancionar administrativament usuaris de les xarxes socials, artistes, rapers, activistes socials o periodistes que fan servir expressions emparades pels drets de la llibertat d’expressió i d’informació’, declara el director d’Amnistia Internacional Espanya, Esteban Beltrán. Per al representant de l’entitat a Catalunya, Daniel Vilaró, un dels problemes principals de la llei és que augmenta el poder de la policia i, en canvi, resta garanties al ciutadà perquè pugui demandar davant d’una sanció administrativa. Entre el 2015 i el 2017 s’han condemnat vuitanta-quatre persones aplicant l’article 578 del codi penal, que castiga l’enaltiment del terrorisme o la humiliació de les víctimes. En contra, entre el 2011 i el 2013 n’hi va haver només vint-i-tres. Vilaró també denuncia que la llei és articulada a la carta, amb la intenció de perseguir a col·lectius i protestes determinades. ‘És evident que quan van introduir la prohibició d’ocupar una entitat bancària volien evitar que la PAH es manifestés com fins llavors’, exposa. Tot plegat ha fet que manifestar-se a l’estat espanyol els darrers tres anys sigui més difícil que abans. ‘Pretenen desincentivar les protestes, que la gent tingui por de sortir al carrer. També és més difícil d’informar com a periodista. Hi ha molts casos en què s’han sancionat professionals per haver fet la seva feina’, continua Vilaró. ‘El ciutadà ha perdut garanties democràtiques’. La mateixa tendència a Europa Aquesta disminució s’emmarca en la reducció dels drets i les llibertats d’expressió, reunió i informació els darrers anys en més indrets d’Europa, com Hongria i Polònia. Fins i tot França, a causa dels atacs terroristes el novembre de 2015, va mantenir un estat d’excepció durant dos anys, el qual limitava el dret de protesta i només era possible manifestar-se si s’autoritzava i es notificava prèviament. ‘La crisi del 2008 i l’aplicació de mesures d’austeritat van causar una onada de protestes que van preocupar al poder. Les manifestacions fan crítica social, poden fer caure governs, no interessen als qui manen. Per això hi ha una tendència clara de restricció de la llibertat d’expressió a Europa i també al món’, argumenta Vilaró. Malgrat això, segons Amnistia Internacional, el canvi de govern a Espanya obre noves esperances: ‘D’ara endavant, pot ser més fàcil canviar els articles de la llei Mordassa que afecten la vulneració dels drets fonamentals. Quan es va aprovar el 2015 tots els grups menys el PP s’hi van decantar en contra’, recorda el portaveu a Catalunya. Per això, han recollit més de 65.000 signatures a favor de la modificació de la llei per a presentar-les al nou govern espanyol.

Summary: Amnistia alerta de la llei mordassa: ‘El ciutadà ha perdut garanties democràtiques’


No preveien de defensar cap escola. S’hi van trobar. Javi Medina, Luis Morote i Oriol Martínez no eren independentistes però van dir que sí als seus amics quan els van demanar ajuda perquè calia gent per a protegir les urnes. Va ser això: respondre a la trucada d’un amic, creure que el conflicte polític s’havia de resoldre votant, i dir que sí, que hi anirien. Medina va ser testimoni de la càrrega policíaca a l’Institut Can Vilumara de l’Hospitalet de Llobregat. Martínez i Morote van patir la por de saber que els antiavalots podien arribar en qualsevol moment en escoles de Cornellà de Llobregat i de la Verneda, i allò els va marcar per sempre més. Aquest és l’1-O de tres veïns no independentistes que aquell dia van fer pinya amb els partidaris de la República catalana i que, per raons diferents, van votar que sí, que no, i en blanc. Perquè de vegades res no és tan simple com sembla. ‘Sempre sóc al mig de tot’ Oriol Martínez té trenta-dos anys i viu a les Corts, però la vigília de l’1-O va dormir a casa d’una amiga a Cornellà. Tenia previst de votar al costat de casa però, quan el govern va anunciar que el cens era universal, tots dos es van desplaçar al CAP del costat del mercat de Sant Ildefons. ‘Hi vam trobar amics. Hi havia neguit per si vindria la policia o la Guàrdia Civil. Però tot estava molt tranquil. Hi va haver un moment que va entrar un senyor molt vell. Tothom plorava perquè va dir que feia tota la vida que volia votar i que era la primera vegada que ho podia fer’, explica. Allò el va emocionar. L’Oriol no havia dubtat mai d’anar a votar, tot i que estava convençut que el referèndum no portaria el país a la independència. Diu que és molt important que es comptin tots els vots: que es voti tant sí com no. ‘Som un estat democràtic de veritat?’, pregunta. Creu que s’haurien de fer molts més referèndums, no únicament sobre la independència. Per això també hi va anar el 9-N. Aleshores va votar que no. L’1-O, que sí. Què havia canviat? ‘La sensació és que el govern espanyol es va destapar totalment, que aquí no es pot fer res que no sigui allò que ells volen. I, per tant, vaig dir: “fora, trenquem.” Encara que no ho senti, serà un “sí” simbòlic. Un de més.’ El seu va ser un vot de protesta. L’1-O Oriol Martínez va defensar tres col·legis de Cornellà. Fotografia: O.A.-E. Després, una altra trucada. ‘Vam parlar amb uns altres amics que eren en una altra escola que anaven buidant’. Era una hora complicada i temien que els Mossos l’acabessin tancant, i s’hi van desplaçar. La qüestió era qui hi hagués gent. Concentrar-se a la porta, i mentrestant anar xerrant amb els amics, dempeus o asseguts. Martínez diu que si mai hi hagués un referèndum pactat, probablement hi votaria en blanc. ‘Sempre sóc al mig de tot, molt al mig’. Al seu cap no hi caben les banderes. No se sent d’enlloc. Entén que hi hagi independentistes que volen una República per raons històriques i d’identitat. ‘A això, hi veig lògica. Jo no seré mai patriota, però ho entenc, sobretot si et trepitgen la llengua i la cultura. Però els qui diuen que Espanya ens roba… Si aquí roben tots! Si el teu motiu és aquest, no trobo que sigui bo’, argumenta. La seva mare és catalana i hi parla català. Amb el pare, castellà, perquè té arrels de Conca i Jaèn. ‘Jo sóc d’aquí. No tinc sentiment ni de català, ni d’espanyol, ni res’, confessa l’Oriol. De Cornellà, a la banda esquerra del cinturó metropolità, el va sorprendre la gent que hi havia a tot arreu. També trobar-se Joan Tardà, diputat d’ERC al congrés espanyol, a l’Institut Francesc Macià, com un ciutadà més i sense periodistes al voltant. ‘Em va xocar veure-hi un polític. Xerrava amb la gent i no hi va anar a fer-se la foto. Hauria de fer enveja a la resta, que també ho fessin. Haurien de ser tots així’, opina. Martínez no mira la televisió: ‘Veus allò que volen que vegis’. S’informa per Internet. Ha vist tots els vídeos de David Fernàndez (‘és un crack’, en diu) i d’Arcadi Oliveres, que li ha fet obrir els ulls en tantes coses. També li agraden les intervencions de Tardà i Gabriel Rufián al congrés espanyol. En lloa que votin a favor de les mesures socials encara que treballin a favor d’una República catalana: ‘Fan de polítics de veritat’. És antimonàrquic i no creu que Espanya canviï. ‘Dius res sobre el rei i te’n vas a la presó… Així qualsevol fa una república’. Martínez vota a cada cita electoral, i ha triat la CUP unes quantes vegades tot i que no és independentista. ‘És el partit més rupturista, doncs a prendre pel sac! Trenquem per fer un reinici. Una república catalana o qualsevol cosa’. De fet, el 20-S va estar a la seu dels anticapitalistes. El va indignar que la policia pretengués de fer un registre sense cap ordre judicial. ‘Hi vaig voler ser. Hi ha una revolució, cal ser-hi’, continua. ‘Que quan passin els anys pugui dir: “jo hi era, jo en puc opinar.” Perquè després la tele dirà allò que li roti. Poques vegades vaig a manifestacions, i aquell dia hi vaig anar.’ Oriol Martínez votant. La samarreta que duia era tota una declaració d’intencions. No oblidarà mai l’1-O. ‘No ho sé explicar bé, però tenia la sensació d’opressió. És la primera vegada a la vida que de veritat vaig veure que aquest sistema ens esclafa si vol. No van portar més policies perquè no van voler. No vam sofrir la violència, però només el fet de saber que n’hi havia ja feia que la tinguessis al cap’, relata. Va començar a sentir-ho quan va veure els primers vídeos de càrregues policíaques. ‘Vaig pensar que no podia ser, que això no podia passar en aquest segle.’ Però sí. A Cornellà encara va anar a defensar una tercera escola. Potser hi hauria restat a seguir el recompte de vots si no fos que havia d’anar a treballar. Fa un any combinava tres feines. Una era de repartidor en un restaurant. Es va passar la nit enganxat a la ràdio. Li agradaria que algun dia hi hagués un debat seriós sobre la independència, perquè està convençut que ni tot seria de color de rosa ni un infern. No és gaire optimista. Més aviat el contrari. Ha llegit una de les interlocutòries de Pablo Llarena i hi ha vist una invenció ben fantasiosa. Com a solució, Martínez defensa la ruptura. ‘Votem. Moguem-nos, avancem.’ ‘Vaig participar en una cosa que espero que sigui important’ La vigília de l’1-O Javi Medina no tenia clar si aniria a votar. Aquest veí de l’Hospitalet, de quaranta-dos anys, creia que feia mesos que els polítics d’aquí i d’allà utilitzaven massa la gent. Però, al cap i a la fi, va decidir d’anar-hi. Per què? ‘Crec que la solució, que no és tampoc fàcil, és que hi hagués un referèndum legal. Però també entenc que és molt difícil que la resta d’Espanya l’accepti. Hi ha massa gent a Catalunya que vol alguna cosa diferent de la que hi ha, i donar-li l’esquena, com fan a Madrid, ens porta on som ara, a la paràlisi.’ Medina va pensar que, com més vots l’1-O, més pressió exerciria la ciutadania sobre els polítics. Aquell diumenge plujós, amb la dona, es va trobar una cua interminable a l’Institut Provençana, on els tocava votar. Com que uns amics seus eren al Can Vilumara, hi van anar. Allà tot estava més tranquil, faltava una estona perquè hi arribés la policia espanyola disposada a endur-se’n les urnes. ‘Vaig votar que no perquè crec que hi ha més coses que ens uneixen amb la resta dels espanyols. La meva família és d’Almeria, tota és d’allà. Em sento català perquè he nascut aquí i prenc part de la cultura catalana, però hi ha moltes altres coses que també em són alienes’, confessa. Medina admet que té contradiccions. Troba difícil de mesurar si se sent tan català com espanyol, però diria que sí, que és això. Li agradaria que l’estat espanyol fos diferent, que reconegués totes les cultures que hi conviuen. Voldria un estat republicà, però admet que és pràcticament impossible. La monarquia li remou l’estómac. ‘És de l’edat mitjana! És terrible. És com admetre que som inferiors a certes persones. Aquest és un dels motius que potser em farien fer independentista’, afegeix. Abans una República catalana que no pas una monarquia espanyola. ‘El problema d’Espanya és que és de dretes’, al·lega. També censura que el PSOE i el PP només vulguin mantenir els privilegis: són la ‘casta’. A Podemos, els mira amb més simpatia, però tem que l’atac d’alguns mitjans de comunicació no els hagi fet tocar el sostre electoral. Javi Medina, davant l’Institut Can Vilumara, a l’Hospitalet de Llobregat. Fotografia: O.A.-E. Després d’haver votat, Medina va veure al mòbil els primers vídeos de càrregues. Van demanar al jovent que hi havia al Vilumara si hi podia restar. En coneixia l’espai, els alumnes, hi havia gent del barri. ‘En un moment va venir la policia. No ho sé, potser deu furgonetes, moltes. Van omplir el carrer del costat. Nosaltres érem dins el recinte’. La gent cridava. ‘Vam tancar la primera porta del recinte, que era la més gran. La policia va començar a colpejar-la amb les masses i hi havia gent a dins.’ Què podia fer? ‘Vaig veure de justícia que no era necessària tanta violència’, recorda Medina. La resistència va durar poc. Els agents van trencar els vidres, la porta va caure sobre la gent. Hi va haver alguns ferits. Aleshores, tothom es va concentrar en la segona porta per retardar l’entrada dels agents espanyols tant com fos possible. Un vidre li va colpejar el cap. ‘Em van fer una mica de sang, però poca cosa. En aquell moment t’espantes. Van rebentar la porta i van entrar.’ La cosa més estranya va arribar després. O bé van veure que no podien obrir la tercera porta, que els hauria acostat a les urnes, perquè era reixada i de ferro, o bé van rebre una trucada. Perquè, de sobte, els uniformats van girar cua. En aquell moment va arribar la batllessa de l’Hospitalet, Núria Marín. ‘Van començar a cridar, a insultar-los. No sé què va passar. La batllessa hi va parlar però no crec tampoc que se n’anessin per ella’, apunta. Van salvar les urnes. ‘Va ser un moment emocionant. Tothom estava alterat i es preguntava com estava’. Medina i la dona se’n van anar a dinar a casa i van veure les imatges a la televisió. Aquest veí de l’Hospitalet, operador químic, no s’imaginava que la policia actuaria tan violentament. ‘No calia. Haurien d’haver deixat fer la votació com el 9-N. No hauria tingut la repercussió que va tenir ni el significat que ara té per a l’independentisme’, analitza. Després, els van trucar per si volien tornar a l’institut i ajudar que no el tanquessin, i ho van fer. Els nens es van estar tot el dia amb l’àvia. Javi Medina, votant l’1-O a l’Hospitalet de Llobregat. Per ell, l’1-O va ser un dia especial. ‘Vaig formar part d’una cosa amb què no estic d’acord al cent per cent’, diu. Però es va voler revoltar contra un estat policíac que creu que cada vegada deriva més vers una repressió més forta, tot i que encara ‘subtil’, perquè ‘podria ser molt pitjor’. Va viure la jornada com si fos part de la lluita de classes. ‘No vaig veure cap polític donant la cara. Per què no eren als col·legis defensant les urnes? Hi érem alguns que no érem ni independentistes!’ També critica que alguns aplaudissin els mossos, ‘un cos policial a les ordres de qui mana’ i en què hi ha sensibilitats ‘de tot’. No veu clar tampoc el lideratge del PDECat o de JxCat en el procés. Denuncia que parlen d’una República més justa o de lleis socials però ‘quan manàvem van ser ells els qui van retallar, són els mateixos.’ Sovint les coses no són blanques ni negres. I en el gris també hi ha molts matisos. En algun to del gris, hi ha Medina. ‘Quan parlen del poble català, em sento malament; no m’hi sento representat. De vegades critiquen l’equidistància. Però què passa: si no sóc independentista, sóc fatxa? No m’agrada. L’independentisme anava per bon camí. No sé per què ho han hagut d’accelerar tant.’ El 3-O es va sumar a l’aturada de país. Un any després, se sent orgullós d’aquell primer d’octubre: ‘No em va semblar just que fessin allò, i era el meu institut. El recordo com un dia emotiu. Vaig participar en una cosa que espero que sigui important.’ ‘Per què m’han amenaçat, si jo era espanyol?’ Luis Morote considera que hi ha molts votants de Cs que, si l’1-O haguessin estat en algun col·legi electoral, haurien canviat totalment de parer. Com li va passar a ell, que va veure les coses com mai. ‘Per què m’han pegat, si jo era espanyol? Per què m’han amenaçat, per què em volen fer por si jo també creia en aquesta policia?’, es va preguntar. Morote té vint-i-quatre anys, és fill d’un policia espanyol i la mare és del Salvador. No se sentia català i s’identificava com espanyol. L’experiència d’haver defensat l’Institut Infanta Isabel d’Aragó de la Verneda durant tot el cap de setmana li va capgirar el món. Hi va anar perquè un amic li ho va demanar. A Morote, li va impactar molt que una policia que sempre havia sentit com a seva colpegés i terroritzés la població. ‘T’adones que potser has estat enganyat tota la vida.’  Luis Morote ha crescut al barri de la Verneda de Barcelona. Fotografia: O.A.-E. La gent el va conquerir. Va veure en el seu barri, el de la Verneda, una capacitat de mobilització i de defensa desconeguda. Ell, que un dia abans de l’1-O no pensava a votar, es va impactar tant per la força dels veïns i, sobretot, per la brutalitat policíaca, que no va tornar mai a veure les coses com abans. Ara és independentista, però en el referèndum va votar en blanc, encara sota l’impacte d’aquell dia. Morote, amb el puny alçat, a l’Institut Infanta Isabel d’Aragó, després de la votació. Morote pensava que els fets de l’1-O, per la seva gravetat, tindrien més repercussió, i que l’estat espanyol reconeixeria que s’havia equivocat. Però no va ser així. Al contrari, la majoria dels mitjans van dir que no hi havia hagut cap referèndum. ‘És la cosa contrària d’allò que veus i t’adones que potser has estat enganyat’, raona. Ara és molt crític envers la premsa que transmet una imatge falsa de la realitat catalana i ho reconsidera tot. ‘A mi, m’agrada molt la història i sempre l’havia vista d’un punt de vista imperialista espanyol. La rellegeixes i t’adones que Espanya és un conjunt de pobles i nacions.’ El cas dels joves d’Altsasu o el de la Manada també l’han portat a ser crític respecte de l’estat espanyol. Morote opina que tots els pobles tenen el dret de decidir què volen ser, s’autodefineix com a internacionalista i assegura sentir-se molt català. Lamenta que els presos polítics i els exiliats sofreixin les represàlies de l’estat espanyol com a conseqüència de l’1-O: ‘Tu, que també has lluitat, veus que podries estar empresonat. Ho pots ser pel fet d’haver votat.’

Summary: No volien la independència i van defensar les urnes


El secretari general de CCOO, Javier Pacheco, creu que l’actual direcció de l’ANC segueix una estratègia ‘errada’ quan demana l’afiliació a sindicats sobiranistes o promou un cercador d’empreses compromeses amb l’autodeterminació. En una entrevista amb l’Agència Catalana de Notícies (ACN), Pacheco demana a l’entitat independentista que faci ‘una reflexió’ perquè ‘s’està disparant un tret al peu’. ‘Aquestes ocurrències em semblen inútils i desenfocades’, assegura el líder sindical sobre el cercador d’empreses. A l’entrevista, Pacheco també refusa les proclames a ‘aturar el país’ en cas de sentència condemnatòria en el judici contra el procés, i aposta per una ‘resposta inclusiva que obri camí al diàleg i el consens polític’. De fet, i tot i que creu que la gent ‘sortirà al carrer’, veu difícil repetir l’aturada del 3-O i afirma que no hi ha ‘les condicions per fer una revolució a Catalunya’, que és el que assegura que implicaria paralitzar l’activitat econòmica de forma continuada. A l’entrevista, Pacheco aposta per una protesta que permeti ‘aixecar la veu’ contra la injustícia del judici però que alhora contribueixi a ‘trobar solució mitjançant el diàleg i l’exercici de la política’ i tingui en compte la realitat de la presó. ‘Espero que la societat catalana faci una bona lectura del que significa una sentència d’aquesta magnitud i estigui a l’altura per poder establir els canals que ajudin, i no dificultin, les sortides polítiques’, afirma el secretari general de CCOO. ‘La manera d’articular la resposta és l’element que s’ha de començar a parlar i plantejar-se’, afegeix, remarcant que ‘ni independentistes ni no independentistes estan còmodes’ i cal buscar ‘sortides inclusives a la situació de bloqueig i polaritat’. En aquest sentit, el líder sindical critica durament les últimes estratègies de l’ANC com el cercador d’empreses independentistes. De fet, segons Pacheco, es tracta d’un gest ‘propagandístic i equivocat’ i creu que posa en perill l’activitat i llocs de feina en algunes empreses. ‘Demanaria que retirin la campanya, no produeix cap benefici, ni a l’economia, ni als catalans ni als empresaris’, afirma. Creu que ‘l’estratègia general de l’ANC és errada, perquè continua aprofundint en la polarització de la societat catalana’. A més, afirma que amb missatges com el d’apostar per sindicats sobiranistes o el cercador d’empreses l’entitat no fa créixer la seva ‘confluència i influència’. ‘Haurien de plantejar-se sumar’, replica. El líder sindical avisa, també, que hi ha treballadors independentistes que poden tenir ‘fons d’estalvi en empreses a què es fa boicot’. ‘En una economia global aquestes mesures no tenen cap sentit’, reitera. El líder de CCOO assegura que el seu sindicat i l’UGT són les organitzacions ‘amb millor presència als centres de treball’ i que això ‘no és una medalla, sinó un treball que es fa cada dia’. Per Pacheco, la situació dels treballadors no s’arregla amb ‘proclames i discursos polítics’ i la representació sindical no funciona com a ‘eleccions polítiques’. Pel que fa a les empreses que van marxar de Catalunya la tardor del 2017, Pacheco reclama fer una ‘reflexió real’ sobre què significa tenir el negoci ‘al principal motor d’un país’. ‘Seria bo que tots alineem posicions per intentar convèncer la majoria d’empreses possibles’, diu el cap de CCOO, en línia amb la proposta que ja va fer el president de Foment, Josep Sánchez-Llibre.

Summary: Pacheco (CCOO): ‘No hi ha les condicions per a fer una revolució a Catalunya’