Ara que marxem d’Espanya, ha tocat anar una vegada més a Madrid i no pas a fer turisme. El tren espera a l’andana número 4 de l’estació de Sants amb l’objectiu de ser a les onze de la nit a Atocha. Quants, de tots aquests passatgers, saben que ací també hi viatgen uns altres passatgers que podrien no tornar demà de la capital del Regne d’Espanya? Els processos judicials polítics ja no se’ns fan estranys. Una altra vegada, ja no se’ns fan estranys. Jordi Cuixart, Jordi Sànchez, el major Josep Lluís Trapero i la intendent del cos dels Mossos d’Esquadra Teresa Laplana han estat cridats a l’Audiència espanyola –una versió poc dissimulada del Tribunal de Orden Público–, acusats de sedició per les concentracions multitudinàries que es van fer davant el Departament d’Economia el 20 de setembre. El dia que la Guàrdia Civil l’havia assaltat i n’havia detingut uns quants alts càrrecs per l’organització d’un referèndum democràtic i pacífic. Estat policíac El tren s’omple de gent que torna a casa després d’una jornada de feina a Barcelona. I de gent que ha de treballar a Madrid demà i s’hi posarà ben d’hora. I de gent que vol fer costat als quatre acusats de sedició per l’estat espanyol. Ja és fosc i qui no fulleja una revista, mira la pantalla del mòbil o escolta música amb la mirada perduda. Són les vuit del vespre i suposo que tothom s’estimaria més ser a casa seva a descansar. Hi deu haver algun policia dels serveis d’informació de paisà seguint les passes dels acusats? Els dirigents d’Òmnium i de l’ANC expliquen que ja fa uns mesos que els segueixen allà on van. També quan fan vida familiar i fan alguna escapada privada. Darrerament, Espanya s’ha convertit en un estat policíac per als catalans. I fa cinc dies en vam tenir la demostració més evident i descarnada. Dues vares El fiscal de l’estat ja va dir que no investigaria l’actuació policíaca del dia 1 d’octubre perquè la trobava correcta i proporcionada. Gairebé nou-cents ferits i unes imatges que han fet la volta al món –i que han causat sorpresa i condemna general– no poden competir penalment amb una concentració plena de cançons, clavells, pancartes i somriures. És clar. I aquest divendres els acusats de sedició són unes persones que van conduir la concentració pels canals del pacifisme i el civisme absoluts. Costa molt d’explicar a la canalla i al món aquest sistema legal de dues vares. El senyor que tinc davant llegeix La Razón. Un article que es diu ‘Espirales y fuegos’, escrit per un general de l’exèrcit espanyol. Jo, en canvi, ho aprofito per llegir la Natza Farré a l’Ara, que es demana si pot dormir aquesta gent. És evident que es pot viure en mons diferents en un mateix espai relativament petit. Lamela, la jutgessa La jutgessa que ha citat a declarar els quatre catalans a la sala penal de l’Audiència espanyola és Carmen Lamela. Sí, exacte. La mateixa jutgessa que ha enviat a presó uns joves bascs d’Altsasu acusats de pertànyer a banda terrorista després d’haver estat involucrats en una baralla en un bar amb uns guàrdies civils. Si una baralla en un bar pot convertir-te en terrorista, què pot passar quan has fet una crida a protestar pacíficament per la detenció d’alts càrrecs d’un govern democràtic i legal i s’hi han presentat centenars de milers de persones? Parlem del mateix sistema judicial que permet al Tribunal Constitucional de voler suspendre un ple d’un parlament –també democràtic– quan encara no havia estat ni convocat. Per tant, Cuixart, Sànchez, Trapero i Laplana van a l’Audiència sense garanties judicials de cap mena. Ep! Unes garanties que no preocupen gens ni mica els guardians de les garanties del referèndum d’autodeterminació de diumenge passat. El 1973, la sedició El tren avança com en un viatge al cor de les tenebres. Tot és fosc a fora. Passem per Tarragona, la ciutat on va començar la campanya del referèndum i la ciutat que ha perdut l’estabilitat política del govern per la repressió violenta de l’estat espanyol l’1-O. El batlle socialista veu com se li belluga la cadira després de la renúncia d’un regidor que havia estat d’Unió, el partit històric que va trinxar el desaparegut Duran i Lleida. Un terratrèmol polític a Tarragona com el de la vaga multitudinària dels sectors de la indústria química i de la construcció que es van fer el 1973 a la ciutat. El mateix any que el règim franquista va incloure el delicte de sedició al codi penal. Delicte que ni la transició ni quaranta anys de presumpta democràcia no han sabut esborrar i que ara serveix per a empaitar els defensors de les urnes i el dret de vot. Conseqüències imprevisibles Cuixart, Sànchez, Trapero i Laplana han de ser a les nou del matí a l’Audiència espanyola. Qui els rebrà al carrer? Hi haurà cap concentració ‘tumultuària’ que els insultarà i els voldrà agredir si en té ocasió? Seran tan aplicats com als col·legis electorals els policies a qui tocarà plantar cara als fatxes de fila zero de l’Audiència? Els quatre acusats haurien anat a declarar si ja s’hagués declarat la independència al parlament? I quina seria aleshores la resposta de l’estat espanyol? Bé, el cas és que aquest tren es dirigeix a Madrid i demà sabrem si Espanya vol pujar un graó més en l’escala repressiva. Per un delicte de sedició i en el moment concret que passem –just abans de declarar la independència al parlament–, no es pot descartar que la jutgessa decideixi o tingui instruccions d’enviar els quatre acusats a presó preventiva. I, si no tots, alguns. Empresonar els dos presidents de les entitats cíviques més potents del país pot alçar encara més la gent, que ocuparà els carrers indefinidament. Empresonar el major Trapero, vist per la ciutadania i per la seguretat europea com un heroi contra l’amenaça gihadista, pot originar un terratrèmol de conseqüències prou imprevisibles. L’estat d’ànim de Cuixart Al pas per Saragossa, Cuixart m’explica que hi va serè. Ens trobem al bar a peu dret. S’ha preparat bé per a aquest moment. Ha passat el dia parlant amb molta gent que volia fer-li arribar abraçades i suport. Deuen ser aquestes mostres de suport i d’ànims que acaben posant nerviós l’acusat que ha de declarar conscient de no haver comès cap delicte. El president d’Òmnium té un equip molt cohesionat al seu voltant i això li dóna tranquil·litat i seguretat. La seva obsessió: passi què passi a l’Audiència espanyola –acabi com acabi–, l’atenció s’ha de posar tota en dilluns i la declaració d’independència al parlament. Aquesta setmana ha servit per a afermar relats i explorar conseqüències de la jornada involuntàriament èpica de diumenge. Però la llei del referèndum diu clarament que el parlament ha de fer efectiu el resultat de l’1-O. El tren arribarà aviat a Madrid. Què pensaran els acusats quan trepitgin la capital del Regne d’Espanya la nit abans de passar per aquest particular escorxador que és l’Audiència espanyola? Cal ser valent per a no arrencar a córrer sabent què t’hi jugues i veient què estan disposats a fer aquests dies. Què devia passar pel cap de la jutgessa Lamela quan va sentir el missatge de Felipe VI de Borbó dimarts al vespre? Ho sabrem d’ací a poques hores. I tothom n’haurà d’assumir les conseqüències. També l’estat espanyol i tots els seus aparells.

Summary: Cap a l’Audiència espanyola: viatge al cor del règim del 78, acusats de sedició


Bona part dels punts de votació del referèndum d’autodeterminació de Catalunya són escoles i centres educatius. Per això, el paper del Departament d’Ensenyament és decisiu per al bon funcionament de la jornada històrica de diumenge. Parlem amb la consellera Clara Ponsatí, que enmig de la voràgine política d’aquests dies ens ofereix uns minuts per a parlar de com pot anar tot plegat. Ponsatí va entrar al govern amb els canvis del juliol i hi arribava amb una motxilla de gran experiència acadèmica internacional i un prestigi evident entre els intel·lectuals. Ara Ponsatí se la juga al costat de tot el poble de Catalunya i n’és conscient. Ho explica a continuació: —La comunitat educativa s’ha activat amb molta força en defensa de la democràcia i el referèndum. És un símptoma molt positiu. —És clar. Molt. Perquè són els usuaris habituals de la majoria dels llocs on es produiran les votacions aquest diumenge. Per tant, és molt d’agrair que hi hagi tants voluntaris amb ganes d’ajudar. —Hi ha molts centres que han organitzat activitats el cap de setmana. Per protegir les urnes, però també per mantenir el to positiu i alegre que ha tingut el procés? —Aquesta activitat i aquesta actitud dóna una gran imatge de com som i què fem. Totes aquestes iniciatives d’escola oberta són les que fem habitualment els caps de setmana amb els plans educatius d’entorn i les activitats extraescolars que es fan després de les hores lectives. Aquest cap de setmana serà especialment intens. —Davant l’amenaça i la repressió de l’estat, el govern ha decidit assumir tota la responsabilitat i deslliurar-ne els funcionaris i els ciutadans? També en la comunitat educativa? —Amb la llei a la mà, absolutament ningú no hauria de tenir responsabilitats legals per haver organitzat un referèndum. Ni tan sols el govern. Això que fem és legal i legítim. És cert que el govern espanyol no ho veu de la mateixa manera i el Tribunal Constitucional ha intervingut i ha posat en marxa els moviments de la fiscalia. Nosaltres estem confiats que, si es compleix la nostra percepció que els catalans que volien fer aquest referèndum van a votar, farem un pas endavant que ens permetrà de treure’ns de sobre aquestes amenaces. Si la majoria dels catalans que aniran a votar voten que no, aleshores segurament tindríem un problema. De fet, tindríem un problema personal els membres del govern que ens hem compromès i Catalunya entraria en una fase absolutament diferent. —La millor garantia perquè no hi hagi conseqüències negatives de tot plegat és una gran participació? —Si hi ha una gran participació, totes les amenaces quedaran en paper mullat. —S’arriba al dia de la votació amb bona premsa internacional des de la perspectiva catalana. Això reforça l’estat d’ànim del govern? —Sempre he tingut la convicció que el referèndum era l’eina per a visibilitzar al món i a nosaltres mateixos que calia la independència. Ha permès de posar en relleu la manera d’actuar de l’estat espanyol. En la mesura que l’estat espanyol ha estat incapaç de negociar i ha demostrat com pot actuar amb exemples com el del dia 20 de setembre  amb aquesta imatge tan autoritària i poc respectuosa, tinc la impressió que ha perdut molt terreny a la comunitat internacional. I nosaltres n’hem guanyat molt. També a casa nostra. Gent que era escèptica i s’ha desvetllat i anirà a votar. Una situació en què es violen ostensiblement els drets humans al cor de la Unió Europea no podia passar desapercebuda. És sorprenent que encara no hi hagi un pronunciament de Brussel·les. Segurament hi ha moltes converses discretes. En qualsevol cas, la premsa lliure internacional sí que és sensible a aquestes situacions. —Després del 9-N es va saber que hi havia hagut pressions i amenaces d’inspectors d’Ensenyament als directors dels centres. N’heu detectat, aquests dies? —Hem detectat algun cas. Casos puntuals. Hi ha hagut algun espontani que s’ha afegit a l’activitat de la fiscalia. —A la consellera d’Ensenyament del 9-N, Irene Rigau, li exigeixen el pagament d’una multa econòmica molt forta. Us fa rumiar, això? —Fa respecte. No es pot ser frívol. Les partides no es guanyen fins que no s’han guanyat. I jo he assumit un risc en aquesta partida. Però vaja, l’he adquirit sabent on em posava. No és pas un accident, que jo sigui aquí. Tinc la convicció que faig allò que he de fer. Si es demostrés que he estat molt equivocada, en el sentit que els catalans desautoritzen aquest diumenge el govern, n’hauré de pagar les conseqüències. —Dilluns les escoles obriran com sempre… —Bé, el sindicat USTEC ha convocat una vaga. El Departament de Treball ha decretat uns serveis mínims molt generosos i, per tant, no hauria de tenir gaire incidència. Més enllà de dilluns, no m’atreveixo a fer previsions. —Què us diuen els vostres amics de les universitats de l’estranger on heu passat anys? —Aquests dies, com que la notícia sortia a la premsa, els amics que saben que estic en aquesta aventura m’enviaven missatges de xoc. Estaven sorpresos, molt sorpresos, que aquesta repressió política passés a la cosmopolita Barcelona. ‘Com és possible?’, em deien, ‘Aquests tipus s’han tornat bojos?’ La majoria de missatges que rebo constantment són de preocupació per mi: ‘Estàs bé?’ Jo també em preocupo sovint pels amics turcs que tinc quan són allà. —Les urnes que s’han presentat i que es faran servir demà aniran bé a les escoles i els instituts per guardar retoladors, llapis, material escolar…? —Convido els responsables de les urnes a deixar les urnes a les escoles una vegada hagin fet el recompte. No tan sols seran un record magnífic, sinó que seran molt pràctiques i útils. Que les urnes de la democràcia es quedin a les escoles serà un bon missatge.

Summary: Clara Ponsatí: ‘No es pot ser frívol; les partides no es guanyen fins que no s’han guanyat’


L’editorial Adesiara acaba de recuperar el llibre de Josep Pous i Pagès, ‘De la pau i del combat’, que es va editar per primera i única vegada l’any 1948 a Ciutat de Mèxic, per les Edicions Catalònia que dirigia a l’exili Avel·lí Artís i Balaguer. Es tracta d’unes proses excepcionals, segons l’editor Jordi Raventós, que ens ofereix l’article que segueix, on parla de l’obra i l’autor. També podeu llegir-ne un fragment. El final venturós d’una llarga espera: ‘De la pau i del combat’, de Josep Pous i Pagès «Han hagut de passar gairebé setanta anys perquè les proses excepcionals que componen ‘De la pau i del combat’, una obra que és considerada per molts el testament vital i literari de Josep Pous i Pagès, vegin la llum a terres catalanes en l’edició que acaba de publicar Adesiara. El llibre, fins ara editat per primera i única vegada a Ciutat de Mèxic el 1948 (a les Edicions Catalònia dirigides per Avel·lí Artís i Balaguer), és el resultat del període segurament més difícil en la vida de l’escriptor, això és, els anys que va passar a l’exili d’Avinyó, París i Olhèrgas (1939-1943). Com indica encertadament la curadora del volum, M. Àngels Bosch, que, en la introducció, fa un seguiment exhaustiu —a partir dels dietaris, les cartes, les memòries i les agendes de l’autor— de les activitats que feia i les inquietuds que movien Pous lluny de Catalunya: «La nostàlgia de l’exili recorre totes les pàgines del llibre i es concreta en el record de certs moments puntuals que l’autor evoca». La gent, les festes, algunes tradicions del país que l’acull i certes reflexions existencials sobre l’absurditat de la condició humana —molt influïdes pels ‘Pensaments’ de Pascal, que Pous va llegir àvidament durant aquells anys—, que la guerra feia inevitables, són temes comuns en els relats de ‘De la pau i del combat’, uns relats als quals l’escriptor sap donar una bellesa poètica admirable. Som força lluny del Pous de ‘Revolta’ (1905; recuperada també per Adesiara el 2012), sens dubte una de les més grans novel·les modernistes que s’han escrit a casa nostra, o de ‘La vida i la mort d’en Jordi Fraginals’ (1912), aquesta més coneguda per la seva presència assídua en els plans d’ensenyament, o fins i tot de les seves nombroses peces teatrals. ‘De la pau i del combat’ és la darrera baula de la llarga carrera d’una de les figures més destacades de la cultura catalana de la primera meitat del segle XX, i la sensibilitat literària i el domini de la llengua que l’escriptor hi demostra així ho corroboren. Cal remarcar, d’altra banda, que la majoria de les proses d’aquest llibre estaven dedicades a personalitats de la intel·lectualitat catalana, però Pous va decidir suprimir, en l’edició del 1948, les dedicatòries adreçades als prohoms que vivien a l’exili interior per por que fossin represaliats pel règim franquista. La nova edició d’Adesiara recupera, com és lògic, totes les dedicatòries que l’autor deixà anotades en el manuscrit de l’obra.» Jordi Raventós, director editorial d’Adesiara

Summary: Adesiara publica ‘De la pau i del combat’, les proses d’exili de Pous i Pagès


El fins ara diputat del PDeCAT al congrés espanyol Jordi Xuclà ha acusat el president de la formació, David Bonvehí, de ‘lliurar les claus del partit a una entitat una mica nebulosa’, en al·lusió a la Crida Nacional per la República. Xuclà és una de les cares visibles del PDeCAT que han quedat relegades a la llistes de JxCat per a les eleccions espanyoles del 28 d’abril. En declaracions a SER Catalunya, Xuclà ha denunciat que Bonvehí, que ‘durant molt temps ens deia que defensaria el PDeCAT, va lliurar les claus del partit a una entitat una mica nebulosa’, en referència implícita a la Crida, el president de la qual, Jordi Sànchez, serà el cap de llista de JxCat al congrés espanyol. Xuclà ha denunciat que les llistes de JxCat per a les eleccions del 28 d’abril es van anunciar una hora després que s’assegurés al consell nacional del PDeCAT que ‘encara s’estaven negociant’. ‘A les dotze del migdia, demanem els independents que s’incorporen a la llista. L’executiva suspèn per cinc minuts el consell nacional i ens comunica que encara no es poden fer públics perquè encara s’estan negociant. A la una, en un altre punt de Barcelona, es fa una roda de premsa per presentar les llistes i els noms elegits de manera absolutament “digital”‘, ha exposat. Segons Xuclà, el PDeCAT ‘ha de decidir si es vol calcinar, si es vol dissoldre o si vol preservar-se’.

Summary: Xuclà (PDeCAT) acusa Bonvehí ‘d’entregar les claus del partit a una entitat una mica nebulosa’


Metges, mestres, bombers i funcionaris en general han reivindicat aquesta setmana els seus drets laborals amb diverses vagues i mobilitzacions. Una de les concentracions més destacades ha estat la dels Bombers de la Generalitat dimecres davant el parlament, on es van viure moments de tensió amb els Mossos d’Esquadra. Metges en vaga i bombers topen amb els Mossos a la porta del Parlament de Catalunya Segons que explica Antonio del Río, responsable de la secció sindical de bombers de la UGT de Catalunya, la precarietat del col·lectiu va començar el 2012, quan la Generalitat va excloure els Bombers dels serveis essencials en el decret de l’estalvi de despesa de la funció pública. Malgrat que aquesta situació només va durar dos anys, les conseqüències s’arrosseguen i els sindicats encara reclamen que s’incrementi la inversió en aquest sector. La primera de les conseqüències és la manca de personal. ‘El 2012, vam perdre un nombre important de places de bombers. No es va fer cap més convocatòria fins a l’any passat, i això ha generat un dèficit de personal. Calculen que falten 600 bombers en una plantilla de 2.000. Però els sindicats pensem que són més’, diu Del Río. La manca de personal, a sobre, dificulta l’exercici del dret de vaga dels bombers. ‘Ens van posar un decret de mínims. Com que estem de mínims sempre, no hi ha cap bomber que pugui demanar de fer vaga. És a dir, si a Badalona hi ha vuit bombers de guàrdia cada dia, el decret de mínims diu que només podrà fer vaga el bomber que fa nou. No tenim el novè bomber, de manera que no podem exercir el dret de vaga.’ No és l’única mancança que denuncien. Consideren que la falta d’inversió també ha deixat obsoletes infrastructures com els parcs de Moià, Granollers, Terrassa i Cambrils. ‘Tenim uns parcs de vehicles mòbils amb una mitjana d’antiguitat de més de quinze anys, mentre que els cossos europeus moderns tenen vehicles de quinze anys de vida com a màxim. El vehicle dels Bombers de Terrassa, per exemple, té 28 anys. No és un parc qualsevol, dóna servei al cinturó metropolità de Barcelona’, explica. ‘Són vehicles que constantment tenen accidents. L’altre dia, per exemple, es van trencar les rodes d’un vehicle en marxa a Llançà.’ Del Río també denuncia mancances bàsiques com mànegues, botes, guants, pantalons, camises i equips de protecció: ‘Cada estiu, donem de baixa bombers que no poden sortir a foc perquè falten botes, guants o equips de protecció adients. Aquesta és la situació. Sembla dantesca o exagerada, però convido tothom a acostar-se al parc que tingui més a prop i ho comprovi.’ Alerta dels perills de tot plegat, tant per als treballadors com per a la població en general. ‘Preparem una querella criminal contra la Generalitat per delicte greu contra la seguretat dels treballadors. Tard o d’hora tindrem un accident. També hi ha risc per a la població, davant una denegació d’auxili. Si en un parc hi ha tres bombers de guàrdia i han d’atendre una emergència, no en podran atendre una segona per manca de personal.’ Del Río també explica que, des del 2008, els Bombers de la Generalitat no revisen les condicions laborals mitjançant un acord sinó que s’han anat signant via decret. ‘El 2014 es van adonar del dèficit de personal i van augmentar les hores dels treballadors a 102 hores de manera lineal, amb un preu per hora inferior. També demanem que això es reverteixi.’ Per subratllar la manca de recursos dels Bombers de la Generalitat, Del Río els compara amb els de l’Ajuntament de Barcelona, que són un cos que funciona de manera autònoma. ‘Quan hi ha un foc a una banda o una altra del Besòs o el Llobregat, es noten les diferències. Quan l’incendi és a la banda de Barcelona, la resposta és de vuit dotacions de setze bombers i de set minuts. Si el foc és a Sant Adrià o Santa Coloma de Gramenet, la resposta és de set bombers amb tres vehicles i de vint minuts. De fet, volem demanar asil professional a l’Ajuntament de Barcelona.’ Del Río lamenta que, després de dos anys de negociacions, l’última resposta del govern hagi estat que les possibles solucions depenen de l’aprovació del pressupost. ‘Tornen a fer servir els serveis públics i la seguretat de la població com a ostatges i com a coartada i xantatge als altres grups polítics per demanar el suport als pressupostos’, denuncia. El sindicat també lamenta les càrregues dels Mossos d’Esquadra de dimecres: ‘Van fer entrar un company al parlament i el van detenir. Dins el parlament no tenen autoritat per a detenir ningú. El van tenir com un gos a terra molt de temps fins que Carles Riera, de la CUP, va demanar un tracte digne pel company. Lamentem aquests episodis, però agraïm el cos de guàrdia de Mossos del parlament, que va col·laborar amb nosaltres en tot moment’, conclou.

Summary: ‘Tard o d’hora tindrem un accident’: les principals reivindicacions dels Bombers de la Generalitat


Els dies previs a les mobilitzacions del 21-D contra el consell de ministres espanyol a Barcelona, nombrosos mitjans de comunicació van dedicar hores i pàgines a parlar dels Grups Autònoms d’Acció Ràpida (GAAR). Semblava que el 21-D havia de ser una mena d’apocalipsi i que aquests grups sembrarien el caos. Es va construir un estat d’alarma, por i violència. Divendres, però, no se’n va veure ni rastre. Totes les mobilitzacions i accions de protesta van ser pacífiques, com són habitualment les de l’independentisme. Va haver-hi algunes càrregues dels Mossos i tretze detinguts que van quedar en llibertat durant el cap de setmana, però la realitat va desmentir una vegada més el relat catastrofista i d’una Barcelona sotmesa a la violència que feia la premsa espanyolista. Alguns mitjans van dedicar-se a explicar el sorgiment dels GAAR, contribuint d’aquesta manera al discurs de l’alarma. Aquesta és una selecció de titulars dels dies previs al 21-D. El Español: ‘Els GAAR, el braç ultraviolent dels CDR, criden a sembrar el caos sabotejant Catalunya’. El diari de Pedro J. Ramírez –que ahir demanava un 155 que durés vuit anys– deia que a partir del 21-D hi hauria ‘atemptats en polígons industrials, atacs a les forces de l’ordre i sabotatges a la xarxa elèctrica i a les vies de tren’. La Razón: ‘Els GAAR, “braç operatiu” dels CDR, utilitzen mètodes de la kale borroka d’ETA’. El diari de Paco Marhuenda deia que hi havia un ‘manual’ similar als de la kale borroka per a ‘preparar prèviament els atacs, eludir les accions de les forces de seguretat i, en cas de ser detinguts, trucar als gabinets d’advocats preparats per a assessorar-los’. La Vanguardia: ‘GAAR, el nou grupuscle independentista que ningú coneix ni avala’. El diari va donar rellevància a aquest grup dedicant-li un parell d’articles, tot i admetre que les entitats se’n desvinculaven i que la policia no estava preocupada. El Periódico: ‘Què són els GAAR i què preparen a Catalunya per al 21 de desembre?’ Novament, un article descriptiu, donant importància mediàtica i contribuint a una alarma que s’ha demostrat inversemblant. La Sexta: ‘Dels Gaar als CDR: posem nom als grups independentistes que col·lapsen Barcelona com a rebuig al consell de ministres’. El programa de Ferreras explicava les accions previstespel 21-D per les entitats independentistes i els CDR i afegien els GAAR com a col·lectiu a tenir en compte. Telecinco: ‘Els GAAR i l'”exèrcit independentista” planifiquen a les xarxes l’assalt el 21-D’. La cadena citava ‘diverses fonts’ que definien els GAAR com un ‘grup amb mètodes de guerrilla urbana’, tot i admetre que la policia espanyola no els ubicava ni en tenia prou informació. Telecinco també els definia com ‘l’ala més radical dels CDR’. Losantos i Vidal-Quadras amaneixen el relat El periodista Federico Jiménez Lonsantos i l’ex-dirigent del PP i fundador de Vox Aleix Vidal-Quadras van amanir l’alarma amb els seus estirabots habituals. Mentre que Vidal-Quadras es dedicava a promoure el relat d’una Barcelona sotmesa al caos i a la violència, Losantos aprofitava el seu editorial per a descriure la situació en termes bèl·lics. Més… pic.twitter.com/jAmtVPm3hI — Jordi Salvia 🎗 (@jordisalvia) December 22, 2018

Summary: Què se n’ha fet dels GAAR que havien de sembrar el caos a Barcelona?


El president xilè, Sebastián Piñera, ha anunciat avui que Xile no organitzaria la cimera de caps de l’APEC ni la COP25 a causa de les protestes i manifestacions que hi hs al país d’ençà de fa tretze dies. ‘El nostre govern, amb profund dolor perquè aquest és un dolor per a Xile, ha resolt de no fer la cimera d’APEC que era programada per al novembre ni tampoc la COP25, que programada per al desembre’, ha dit Piñera en una declaració pública. La cimera de líders del Fòrum de Cooperació Econòmica Àsia-Pacífic (APEC) era prevista per al 16 i 17 de novembre, mentre que la conferència contra el canvi climàtic de l’ONU (COP25) havia de fer-se del 2 al 13 de desembre. És la segona vegada que un país renuncia a la cimera sobre el canvi climàtic. El Brasil ja va decidir de no fer-la després del triomf de Jair Bolsonaro a les eleccions presidencials. Piñera ha argumentat la decisió dient que volia centrar els esforços del govern a restablir plenament l’ordre públic al país i impulsar l’agenda social que ha proposat per mirar de rebaixar la tensió als carrers. Tot i això, ha manifestat el compromís total de Xile amb l’APEC, un fòrum de vint-i-un països de la conca del Pacífic al qual es destinen el 73% de les exportacions xilenes. Piñera també ha subratllat el seu compromís amb la cimera del clima, en què havien de concloure les negociacions començades a París el 2015 per poder implementar els plans d’accions acordats abans del 2030.

Summary: Xile renuncia a organitzar la cimera del clima de l’ONU i la de l’APEC arran de les protestes


Fa uns quants anys l’historiador i psicoanalista britànic Daniel Pick va publicar el llibre The pursuit of the nazi mind: Hitler, Hess and the analysts (“A la recerca de la ment nazi: Hitler, Hess i els analistes”) (2012), que explorava l’impacte de la psicoanàlisi entre els anys 1940 i 1950, quan semblava una espècie de metadisciplina o instrument útil per a totes les ciències humanes. En aquells anys la teoria psicoanalítica va aportar conceptes per explicar l’horror dels camps de concentració nazis i també el gulag soviètic i va ajudar a entendre la deriva psicològica de les masses durant el nazisme i la guerra freda. A més, si donem crèdit a la recerca de Pick, també va ser un instrument útil al servei dels governs. Tant l’exèrcit americà i el britànic com els serveis secrets se’n van servir, i això és prova de l’impacte cultural, social i polític que va tenir. «Els refugiats es veuen forçats a reconstruir apressadament la seua identitat, en condicions de gran pressió, i amb reaccions mentals sovint adverses» Alguns historiadors han trobat influències i afinitats entre les aportacions d’Hannah Arendt –especialment es el seu Origins of totalitarianism (“Els orígens del totalitarisme”) (1951)– i les idees freudianes. Lyndsey Stonebridge ha trobat vincles entre Arendt i Anna Freud en el seu intent de comprendre la construcció d’un nou concepte de refugiat al llarg del segle xx, que ha estat conseqüència de guerres, persecucions i exilis. De fet el refugiat ha assolit un lloc central en la historiografia actual dels estudis sobre les migracions. El llibre del tristament desaparegut Tony Judt, Postwar: A history of Europe since 1945 (“La postguerra: Una història d’Europa des de 1945”) (2005), és una aportació essencial sobre les migracions en temps de totalitarisme. Perquè els refugiats es veuen forçats a reconstruir apressadament la seua identitat, en condicions de gran pressió, i amb reaccions mentals sovint adverses, havent de lluitar pel reconeixement d’uns drets civils bàsics que abans donaven per garantits. I aquest és justament el context en el qual Freud va explorar les defenses mentals tan crucials per a la supervivència del refugiat. Llig l’article sencer al web de Mètode Josep Lluís Barona és catedràtic d’Història de la Ciència de la Universitat de València. QUÈ ÉS MÈTODE?

Summary: Sigmund Freud, Hannah Arendt i els refugiats


Les eleccions espanyoles del 28 d’abril han fet créixer la tensió interna al PDECat, JxCat i la Crida Nacional per la República. El calendari és molt atapeït, i es troben forçats a resoldre en poques setmanes els debats interns que arrosseguen per les eleccions europees i municipals del 26-M. El 15 de març s’ha de registrar formalment la candidatura i, el 25, les llistes. El PDECat ha decidit de concórrer a les espanyoles amb el nom de JxCat, però hi ha una pugna oberta entre la direcció del partit i l’entorn de Carles Puigdemont pel perfil del candidat, pels integrants de la llista i per la mena de campanya electoral. La Crida, a més, consultarà telemàticament a les bases què ha de fer en aquestes eleccions. Hi ha tres fronts de batalla oberts que condicionen la tria de candidats i la configuració de les llistes. 1. JxCat: Eduard Pujol o un independent L’entorn de Puigdemont vol que encapçali la llista el diputat de JxCat Eduard Pujol o bé un independent. També es parla que sigui un pres polític, com ara Jordi Turull o Josep Rull. Qui ha descartat de ser-ho és Elsa Artadi, consellera de la Presidència. Sigui com sigui, es defensa que dins la candidatura s’hi han d’integrar independents per traspassar les fronteres electorals del PDECat. També es vol que la campanya sigui similar a la que van fer en les darreres eleccions catalanes. Aleshores els dirigents del PDECat no van ser a la primera línia mediàtica ni formaven part de la llista. Aquesta pugna es reprodueix amb els mateixos termes en les eleccions europees i en la candidatura de les municipals per Barcelona. De la resolució d’aquesta negociació, en depèn, també, que Artadi confirmi els dies vinents que acompanya Joaquim Forn com a número dos a la llista municipal de Barcelona, cosa que es considera segura, amb Neus Munté de número tres. 2. PDECat: la disputa entre els dos sectors El PDECat viu una altra pugna interna entre el sector moderat i el més arrenglerat amb Puigdemont. David Bonvehí ha de negociar el candidat al 28-A amb el nucli que pilota JxCat al parlament, però abans ha de tenir un candidat propi que sigui elegit per primàries. Per això Bonvehí va apuntar dilluns que espera reunir-se amb Jordi Turull i Josep Rull. Dos noms que, enmig del judici contra el procés, tenen una gran projecció pública tot i que no podran participar en la campanya electoral. A més dels presos, a les travesses hi ha el nom de la vice-presidenta del partit i coordinadora dels diputats i senadors a Madrid, Míriam Nogueras, que, d’ençà de l’últim congrés del partit, ha intentat que els diputats a Madrid viressin cap als postulats de Puigdemont. Nogueras, de fet, ha pres la decisió personal i política de mantenir-se al capdavant dels diputats al congrés, tot i que alhora és candidata per Mataró a les municipals. També caldrà veure quins noms del sector moderat es presenten a les primàries (n’hi haurà per cada demarcació, segons fonts del partit) i a les eleccions de vegueria, on es triaran la resta de noms que, després, la direcció endreçarà. No ha aclarit si s’hi presentarà Carles Campuzano, portaveu dels diputats del PDECat al congrés, i representant dels moderats a Madrid. L’altre home fort a Madrid d’aquest sector és Jordi Xuclà, que va ser rellevat per Nogueras com a coordinador dels diputats i senadors després del congrés. Tots es van presentar amb el nom de CDC en les espanyoles del 2016, abans de la fundació del PDECat. El sistema actual d’elecció dels candidats posarà a prova el suport dels dos sectors al territori. Tampoc no es pot descartar que el partit es trenqui. L’amenaça no s’ha esvaït. La marca de JxCat, d’una altra banda, pertany al PDECat, que la té registrada. Si no hi hagués acord amb els de Puigdemont, la direcció de David Bonvehí tindria potestat per a presentar la candidatura igualment. Però això obriria crisis profundes dins mateix del PDECat i amb la direcció de JxCat al parlament, on precisament les dues cúpules han començat a fer reunions periòdiques de coordinació, després de més d’un any de tensions cícliques. 3. La Crida: què fer sense candidatura unitària? La Crida també té obert un debat intern. La direcció defensa la unitat de les candidatures independentistes, però ERC es presentarà a les eleccions amb una llista pròpia i la CUP no s’hi presentarà. Què farà la Crida quan admeti que la unitat és impossible? Aquesta és la clau, i hi ha dues opcions. La primera: que hi vagi amb candidatura pròpia (com a Crida) o en coalició amb algú (com ara JxCat). La segona: que no hi vagi, i potser doni suport a totes les llistes independentistes. Si opta per anar amb JxCat, quedaria marcada només de néixer. La Crida s’ha definit com un moviment transversal que refusa l’etiqueta de ser l’enèsima refundació convergent. En aquest context, el secretari general, Toni Morral, defensava en aquesta entrevista a VilaWeb que la Crida no anirà en coalicions ni en federacions, i defensava d’avançar en el desplegament organitzatiu. D’una altra banda, si la Crida s’activa com a partit per a presentar-se al 28-A, esclatarà el conflicte latent amb el PDECat i ERC per la doble militància dels seus associats. A la direcció de la Crida hi ha diversos integrants del PDECat i també Pep Andreu, d’ERC, batlle de Montblanc. Per això serà molt revelador l’enunciat de la pregunta que la Crida sotmetrà a consulta telemàtica. El govern de la Crida encara ha d’acordar-lo. Segons fonts consultades, és probable que sigui complex, i que vagi més enllà d’una simple resposta de sí o no. La consulta podria durar dos dies. Per tant, caldrà veure quin marge de decisió dóna la direcció de la Crida a les bases tractant-se d’una qüestió tan determinant per al seu futur. Hi ha molts condicionants organitzatius que pesen. La Crida no té drets electorals i, per tant, tindria una projecció pública més limitada que no la resta de partits independentistes. Tampoc no disposa encara d’una estructura territorial organitzada que li faciliti de fer campanya a pobles i ciutats. I tot això quan la Crida semblava reservar-se com a marca per a les pròximes catalanes, amb més múscul organitzatiu que l’actual. Tot són vasos comunicants. Perquè el moviment que faci la Crida, al mateix temps, afegirà pressió al PDECat. I aquesta pressió pot facilitar que la direcció de Bonvehí accepti una candidatura de JxCat semblant a la del 21-D o bé pot afegir tensió al partit fins al trencament. Cal tenim en compte que Elsa Artadi, Laura Borràs, Gemma Geis, Albert Batet i Damià Calvet són alhora membres de la direcció de la Crida i del nucli més influent de JxCat i tenen tothora connexió amb Puigdemont. De manera que hi ha tres fronts de batalla oberts, però íntimament connectats, i en tots tres hi ha, al capdamunt, Puigdemont.

Summary: El 28-A fa créixer la tensió a JxCat i la Crida


En la sessió de la setmana passada del Consell Assessor de la Institució de les Lletres Catalanes, l’escriptora Isabel-Clara Simó va ser escollida nova degana en substitució de Francesc Parcerisas, un cop expirat el període estipulat de mandat. Isabel-Clara Simó serà nomenada pel president de la Generalitat a proposta del conseller de Cultura per un període de tres anys renovable. La figura del degà ha de ser un escriptor en llengua catalana de reconegut prestigi i ocupa la presidència de la junta de govern, òrgan superior de la ILC, i la vice-presidència del consell assessor. La Institució de les Lletres Catalanes ha publicat aquest vídeo de conversa amb la nova degana: Heus ací l’última entrevista que ha fet VilaWeb a Simó: ‘La nostra llengua està en perill de mort’

Summary: Isabel-Clara Simó, nova degana de la Institució de les Lletres Catalanes


Valtònyc, o, més ben dit, Josep Miquel Arenas, no vol respondre a aquesta entrevista com un personatge polític. ‘Som un pobre desgraciat, no vull ser un referent polític.’ Confessa que de vegades creu que sobre ell han caigut massa responsabilitats. En aquesta entrevista deixa de banda la impulsivitat de Valtònyc perquè puguem anar més enllà del personatge. Parla de l’exili, de la por i dels sentiments que implica. Malgrat que aquests dies s’han sentit bones notícies sobre ell, explica que després d’un any i mig se sent més desgastat que mai. Malgrat tot, no abaixa el cap i continua parlant sense pèls a la llengua. Critica que certs polítics semblin més preocupats per les diputacions o per les cadires que no pas per trobar una estratègia conjunta. I demana que no es vengui més fum a la població. Reclama que es parli clar. —La posició de l’advocat de la Comissió Europea tothom la va valorar com una gran notícia, però per les vostres declaracions semblàveu molt més cautelós. —Tothom ho va explicar com una gran victòria. Fins i tot, alguns mitjans van dir que Luxemburg m’havia donat la raó. I no és veritat. Només passa que la Comissió Europea ens ha fet costat. Això no és res, encara falta molt per guanyar… És una petita victòria. Però també és una cosa que sabíem de fa mesos. Espanya i Bèlgica anaven contra nosaltres, i la Comissió Europea a favor. —Per entendre el cas, en aquesta vista no es parlava de l’extradició, sinó d’una qüestió jurídica… —És clar, no es tractava de l’extradició, però sí que hi influeix de ple. Es discutia si em podien aplicar el codi penal del 2015 per un fet del 2012. Si s’acceptava això, em podien extradir automàticament. I aquí el jutjat de Gant tindria un problema. En canvi, si deien que no rebutjarien l’extradició, peti qui peti. Per això dic que és un procés molt llarg. Surti com surti, o jo o l’estat espanyol apel·larem contra la decisió. Llevat que els espanyols s’adonin que tot plegat se’ls en va de les mans. —Però la lluita no s’acaba al tribunal de Gant. També heu denunciat el vostre cas al Tribunal Europeu de Drets Humans. —Aquí és on realment es juga tot. El Tribunal Europeu de Drets Humans podria establir un precedent. Si guanyem allà, podria tornar a casa, m’indemnitzarien i la resta de rapers serien absolts. Mai més una cançó de rap no podria ser objecte de presó. També és veritat que, encara que em donessin la raó, no crec que tornés. No me’n refii. Espanya es passa per la pedra allò que diu Europa. —Per tant, us imagineu vivint molt de temps a Brussel·les… —M’hi hauré de quedar fins que no hagi prescrit la causa. No m’ho imagín, però no hi haurà cap més remei. M’hi hauré d’habituar. L’avantatge és que tampoc no som gaire viatjador. —Angoixa no tenir data o no saber quan podreu tornar a casa? —Quan em vaig exiliar sabia què passaria. Sabia que si entrava a la presó, hi estaria tres anys i mig, però després en sortiria i ja s’hauria acabat tot. En canvi, si venia a l’exili no sabria quan podria tornar a casa. Tampoc no podia saber-ne les conseqüències. Però jo vaig triar aquest camí. Vaig triar l’exili, sabent que hi havia coses pitjors que la presó, però, per desgràcia, l’exili no és tan reconegut. Tothom diu que el nostre exili no és dur, que podem anar a fer cerveses, que podem anar a festivals… Fins i tot ens diuen que som uns cagats. Però en el fons l’exili té coses més dures que no la presó. A la presó, almanco tens una data. —Quina és la part més dura de l’exili? —La por de l’oblit. Nosaltres encara tenim sort, tenim les xarxes socials i els mitjans de comunicació que ens donen veu. Comptem amb la solidaritat de la gent. Tenim l’avantatge que som cares conegudes. Però la part pitjor d’un exili és que t’oblidin. —Brussel·les ja és casa? —No ho és, però la gent que he trobat aquí, els amics d’aquí, que ara són família, sí que ho són. Casa meva no és Brussel·les, sinó la gent que hi ha aquí, que m’envolta i m’ajuda. —Teniu por que tota aquesta història de la repressió acabi deixant en un segon pla el Valtònyc músic? —Això ja ha passat. La gent té més en compte les meves opinions polítiques que no les meves cançons. Per exemple, fa un parell de dies vaig fer unes declaracions a TV3. Feia deu minuts que sentia Ernest Maragall parlant i llavors vaig entrar al camp de joc calent. Vaig parlar exaltat i em van sortir unes declaracions dures. Després les xarxes n’anaven plenes. Però, és clar, només he dit quatre paraulotes… Això és el que es fa viral, no la meva música. Però per mi, té molt més de valor continuar fent rap després de la condemna que no sortir a TV3 en horari infantil dient quatre beneiteries. No vaig dir allò que volia dir, però em vaig emprenyar sentint el Maragall botifler. —El fet de no poder-vos moure de Bèlgica fa que sigui complicat de poder viure de la música? —Si, i tant. Aquí no tinc concerts i la realitat és que els músics vivim bàsicament de fer concerts. És molt difícil. També és veritat que no estic gaire animat per a fer concerts. Quan vivia a l’estat espanyol feia uns quatre concerts per setmana… però ara és impossible. —Però els mesos vinents en teniu programats uns quants… —N’hi ha de més simbòlics, com el festival MUR a Felanitx, a Mallorca. No hi puc actuar, simplement faré un vídeo o una connexió en directe. Però, malgrat ser una acció simbòlica, té un gran valor. Si més no, ha servit per a molestar PP, Vox i Ciutadans, que ja s’han queixat. On sí que podré tocar i em fa molta il·lusió és al Festival Tingladu Antirepressiu que organitzem aquí a Brussel·les. Està molt bé, perquè venen un grup valencià, un grup català, un grup mallorquí i un de basc. Fins i tot, s’hi ha afegit el Casal Català de Brussel·les. Però com tot, també té una part negativa. Estic molt trist perquè he demanat la col·laboració de molta gent, tant institucions com a associacions culturals, i no hi han volgut participar. La meva caixa de resistència ha pagat pràcticament totes les meves despeses. Pràcticament no deman ajuda i per una cosa que en deman…. A més, era una proposta cultural molt ben parida. Tenien sentit unes certes col·laboracions, però no ha pogut ser. —La paraula ‘solidaritat’ ha estat massa… —Banalitzada . Solidaritzar-se no és fer un piulet. M’he trobat amb polítics que em diuen que es voldrien solidaritzar amb mi i em proposen de quedar al seu hotel quan vénen a Brussel·les. Quan els he dit que no hi podia anar, però que si volien podíem veure’ns en un altre lloc han desaparegut. Volen que hi vagi jo, per fer-se la foto i penjar-la a Twitter, però en el fons no els importa. En canvi, hi ha altra gent que et trobes per casualitat aquí a Brussel·les i et demostra la seva solidaritat i te la creus. Són aquells que et miren els ulls i no et demanen cap foto ni res a canvi. Ara ja sé distingir qui ho diu de veritat i qui no. —Quin és el gest que més us ha sorprès durant aquest temps? —Sobretot m’ha marcat la gent que em va ajudar a sortir del país. Gràcies a ells no som a la presó. Em va sorprendre, era gent major. Tenien de seixanta a vuitanta anys. Era curiós, eren padrinets, que m’ajudaven a sortir. Els vaig demanar per què ho feien i tots varen riure. Un em va respondre: ‘Avui quan m’he llevat també m’he demanat per què feia això, i només de pensar que tocava els ous a Espanya ja m’ha donat forces per venir’ . No diré com va ser el comando, però estaven molt organitzats. Em van treure i em va portar fins aquí. —Malgrat no poder viure de la música d’ençà que heu arribat a Brussel·les no heu deixat de fer-ne… —Per jo, la música és un mètode de supervivència. Bàsicament és una teràpia, més barata que un psicòleg o un vàlium. —Fa mesos vau publicar el vostre darrer disc, Pien Hein. Hi ha diferències entre aquí i l’estat espanyol a l’hora de fer música? —Els processos de l’últim disc han estat molt diferents, però no té res a veure amb el lloc on l’he fet. Aquesta vegada he decidit de no autoeditar-me sinó treballar en un estudi professional i amb músics de jazz, i això ha portat molts canvis. A l’estat espanyol, tot m’ho feia a casa meva i amb produccions meves. Aquí he cercat un equip de professionals perquè vaig tenir l’oportunitat que l’estat belga em finançàs el disc i llavors vaig poder pagar músics i tenir al darrere un estudi bo. Potser aquesta seria la principal diferència. Mentre Espanya demana la meva extradició per fer música, aquí em paguen un disc. —En aquest disc hi ha molts canvis; el principal, l’aparició del jazz… —Hi ha molts músics que fan hip-hop amb música electrònica, però amb banda de jazz quasi ningú. A més, entrar a l’escena del hip-hop aquí a Bèlgica era molt difícil. En canvi, amb el jazz vaig trobar moltes més facilitats. La idea inicial era fer-ne un parell de cançons, però mira, al final vam acabar fent tot un disc. —És un so molt diferent. Volíeu arribar a més gent? —Si, vaig pensar que amb aquest so podria agradar a molt més públic, però el principal problema és que molt poca gent s’atreveix a escoltar-lo. Poca gent s’atreveix a trencar aquesta barrera mental. També és veritat que hi ha aquesta llegenda urbana que som molt xarrec fent música. Però la majoria de gent que ho diu no m’ha escoltat mai. Ho diuen perquè ho han sentit a la televisió o a algun periodista. —I, com és costum, al disc hi trobem lletres punyents. Hi ha crítiques per a tothom. També per a aquells que ara diuen que són els vostres amics, els líders independentistes. —Sí, jo som d’aquells que defensen que la República que volem ha de ser crítica. Hem de poder ser crítics tant amb els exiliats com amb els presos. De vegades confonem la solidaritat amb l’admiració. No necessàriament ha de ser així. Encara més, a mi m’agrada que em diguin les coses que no faig bé per millorar-les i corregir-les. El debat i l’autocrítica haurien de ser presents a la nostra República, així podríem evolucionar. Ells em defensen a mi, tot defensant la llibertat d’expressió. Idò la llibertat d’expressió també significa poder dir què no m’agrada de tu. No tan sols pot haver-hi llibertat quan xerro dels altres. He de confessar que em feia una certa por fer aquestes crítiques, però em va sorprendre gratament la resposta del meu entorn aquí a Brussel·les. —Aquesta crítica apareix a la cançó ‘Salones’, amb un videoclip que fa una crítica directa a Mónica Oltra. —La hi devia. Les seves declaracions parlant de l’exili em van ofendre. M’haguera agradat incloure-hi una cançó que en parlàs, però ja tenia el disc acabat, de manera que vam trobar aquesta solució. —Us sorprèn que persones d’esquerra com Mónica Oltra banalitzin l’exili? —Sí, però això ve de la demonització de Puigdemont i tot allò que sigui Catalunya. Desgraciadament, l’esquerra espanyola és més espanyola que d’esquerres. Pens que ara és el moment de deixar les etiquetes a banda i construir una estratègia conjunta des de l’exili. Les etiquetes en realitat ens limiten. Cal treballar conjuntament i això faig. Don suport a la gent que hi ha a l’exili, malgrat que fa dos anys no hi hauria compartit trinxera. —Darrerament, heu fet declaracions bastant crítiques amb l’independentisme. Sempre dèieu que volíeu la República Catalana per a poder tornar a casa. Ho veieu més lluny ara que fa un any? —Desgraciadament, sí, no veig que es traci cap estratègia. Falta un mes perquè surti la sentència i no sabem res. No sé si ho fan d’amagat, però no hi ha consignes. Fem una aturada de país? De quan? D’una hora, un dia, una setmana? N’hi haurà prou? Em fa la sensació que estan més dividits, pensant en interessos partidistes i barallant-se per diputacions o càrrecs, que no pas pensant una estratègia. —Enteneu que la gent estigui cansada? —Sí, però també aquest és el problema de la socialdemocràcia, que sempre se cerquen solucions a curt termini. A la gent no li pots vendre fum d’aquesta manera. Des d’un principi s’havia d’haver dit que el projecte d’una Catalunya independent és a molt llarg termini. No xerrem ni d’un any ni de cinc, sinó de deu, quinze o vint. La gent ha d’estar preparada. Tot va començar el Primer d’Octubre, però no sabem quan s’aconseguirà l’objectiu final. El camí serà llarg, però la gent ho vol ara. I els polítics no tenen la capacitat de fer-ho. I no per les seves habilitats, sinó perquè davant tenen un estat feixista. No és una consigna, és una realitat. Espanya no és una democràcia burgesa, ni hi ha socialdemocràcia, és un estat feixista on l’Audiència Nacional i les forces de l’estat tenen més poder que el govern. Tenir el govern a l’estat espanyol no significa res. Quim Torra no ha pogut posar ni una pancarta que diu ‘Llibertat presos polítics’. Si ho fa, el fiquen a la presó. I això, els polítics no ho han sabut explicar prou. També hi ha polítics que estimen molt més la seva cadira que res més. —Creieu que es té prou consciència del mal que fa la repressió? —Sí, és clar, consisteix en això. La repressió no és tan sols una cosa física, d’estar tancat a la presó. La repressió és també un desgast psicològic per a tots aquells que la reben i per al seu entorn. Al final cerquen caps de turc que serveixin per a aplicar-los condemnes exemplars per a la resta. És veritat que Espanya, en certes coses –com per exemple redactant euroordres– són uns caps de fava, però no deixen de ser un estat. Lluitar contra un estat és molt complicat. I més un que no s’ha depurat i que continua tenint institucions feixistes. Venim d’una dictadura molt recent, on els qui manaven llavors continuen tenint moltes quotes de poder. Tenen la màquina repressiva molt greixada. —Noteu desànim a l’exili? —L’exili desgasta molt. Però també depèn de la perspectiva personal de cadascú. Jo, per exemple, ho veig tot molt més negre, però en canvi si parles amb en Lluís Puig, que és una persona superpositiva, segur que ho veurà tot d’una altra manera. —Esteu més desanimat ara que no pas fa un any? —Sí, molt més… Tampoc no sé molt bé per què. Supòs que és que ja fa dos estius que som aquí. I aquests són mesos complicats per mi. A l’estiu a Mallorca tots els meus amics fan feina i llavors rep moltes menys visites. La gent que viu aquí, a l’estiu se’n va a casa a veure la família. A més, jo, a diferència dels altres exiliats, no puc sortir de Bèlgica. I arriba un moment, me n’adon, que quan la gent està cremada d’aquest país se’n van una setmana a algun lloc i tornen nous. Jo no me’n puc anar. Jo sempre tinc la mateixa merda. I això m’ha desgastat una mica. No poder sortir és molt complicat. A més, a mi no m’agraden els canvis, i darrerament n’he sofrit molts. Penseu que som una persona que a divuit anys vaig trobar una feina en una fruiteria no me’n vaig voler moure. No vaig pensar mai a canviar. Encara més, fins que no vaig haver de venir aquí vaig fer feina a la fruiteria. Ara faig feina de dissenyador web, que és el que vaig estudiar, però això implica molts de canvis. Ara estic moltes hores dins una oficina, tot el dia assegut davant una pantalla, fent feina per a gent diferent… A més, crec que tinc massa responsabilitat damunt i jo no la voldria. —Responsabilitat? —Jo no vull ser referent de res. Crec que la gent està massa pendent de què dic. Per exemple, si un dia dic que en Puigdemont és un anarquista ho vull poder dir i ja està. No cal que passi res. Estic cansat que llavors tot el moviment anarquista se’m tiri a sobre. Si jo no som ningú. Som un pobre desgraciat d’una fruiteria que vaig fer una cançó i el volien ficar a la presó. Jo no som polític i no tenc cap intenció de ser un referent intel·lectual, ni molt manco. Si fos intel·ligent, no seria aquí. —Però també és una decisió que vau prendre. Quan us vau trobar en el conflicte vau decidir de lluitar fins al final. No vau callar. —Sí, és clar, de cop vaig veure que allò que em passava no era un problema exclusiu meu, sinó una cosa col·lectiva. Jo era conscient que, de tots els rapers, el meu cas era el més avançat. I de cop em vaig adonar que, a part de músic, jo també era militant. Fins i tot no sé si som més militant que músic. Al final vaig tenir l’oportunitat de fer política sense ser polític. Vaig triar aquest camí sense pensar que arribaria tan lluny. Però ara què he de fer? No ho puc engegar a la merda tot. —Al disc també hi ha autocrítica. Critiqueu el personatge que és Valtònyc. —Si, de vegades la gent no pensa que Valtònyc i en Josep som persones diferents. En Valtònyc és un personatge. Oi que no han considerat mai que Tarantino sigui un assassí? En Josep tampoc no mataria ningú… El problema és que a vegades fins i tot jo m’he descuidat de mantenir aquesta línia. L’he difuminada i no he sabut quan ser Josep i quan ser Valtònyc. Som conscient que de vegades m’he equivocat. —Com els diferenciaríeu? Com sé amb quin parlo? —En el meu dia a dia som en Josep, una persona introvertida, que té vergonya i és bastant insegur d’ell mateix. Som una persona que respect més o manco tothom, menys les ideologies d’extrema dreta o nazis. Però tinc amics que són del PP i puc parlar de política amb ells tranquil·lament. Sé escoltar. En canvi, en Valtònyc és a l’inrevés. Una persona molt segura d’ella mateixa, que és molt cregut. Li agrada enredar la gent i falta al respecte a tothom. Fins i tot seria capaç de matar una persona per les seves idees. Valtònyc és un antisistema per naturalesa. —I a les entrevistes qui contesta? —Aquest és el problema. Moltes vegades no sé quan ser l’un o l’altre. Una vegada em van entrevistar a la Sexta, i jo anava amb la idea de ser en Josep, de fer-me conèixer, però la presentadora va començar a manipular i em va treure tant de polleguera que va acabar sortint en Valtònyc i la cosa es va embolicar una altra vegada. Segurament hauria de ser més en Josep, però sempre acap essent en Valtònyc. —Valtònyc és l’impulsiu? —Sí, el que no pensa. En Valtònyc no és gens intel·ligent.

Summary: Valtònyc: ‘En el fons, l’exili té coses més dures que no la presó; ells almanco tenen una data’


Diumenge a Brussel·les, Ursula von der Leyen, Charles Michel, David Sassoli i Christine Lagarde posaven somrients davant les càmeres amb el Tractat de Lisboa entre les mans. La presidenta de la Comissió Europea (CE), el president del Consell Europeu, el president del Parlament Europeu i la presidenta del Banc Central Europeu (BCE) aprofitaven la commemoració del desè aniversari del tractat –substitut de la fallida constitució europea– per escenificar el començament del mandat de la nova Unió Europea (UE). Un mandat que arriba després de deu anys marcats per tres grans crisis: l’econòmica, la de l’euro i la dels refugiats, que han tensat les relacions entre socis europeus i n’han aprofundit les divisions. També han posat a prova els valors fundacionals de la Unió, bo i augmentant la crisi de legitimitat de les institucions i la desconfiança dels ciutadans. Tots quatre dirigents europeus anunciaven que la lluita contra el canvi climàtic seria la prioritat de les renovades institucions europees els cinc anys vinents. Però serà realment l’emergència climàtica el seu principal maldecap, o era una resposta fàcil per a no endinsar-se en qüestions més espinoses? Per Héctor Sánchez, investigador del think tank barceloní CIDOB, la Unió té raó quan assenyala el canvi climàtic com a prioritat. Ara, creu que el desafiament real és com finançar aquesta lluita i evitar que això no polaritzi i divideixi encara més els estats membres de l’est respecte dels de l’oest d’Europa. ‘Perquè els països de l’est, que van arribar tard a la modernització i depenen molt de les energies fòssils, tindran un problema.’ Diu que segons quines decisions prengui la CE pel que fa a les emissions de CO2, les seves economies se’n ressentiran. L’endemà del Brexit En tot cas, la qüestió més immediata que hauran d’afrontar les institucions europees, especialment la CE i el Consell, és com gestionar la relació amb el Regne Unit després del Brexit, si n’hi acaba havent. ‘Per gestionar el Brexit, la Comissió ho té relativament fàcil: tenen un mandat del Consell i l’executaran. Fins ara les negociacions han estat molt fàcils perquè s’ha mantingut la unanimitat’, explica Sánchez. Però cal no oblidar que encara hi ha incertesa sobre el resultat de les eleccions britàniques del 12 de desembre i els efectes que podrien tenir sobre el procés, especialment sobre la data de sortida, actualment prevista el 31 de gener de l’any vinent. L’investigador destaca que el problema és que alguns estats membres encara no han decidit com volen tractar el Regne Unit un cop fora de la UE si finalment hi ha Brexit: com un rival o bé com un aliat. Tampoc no ho sap Londres, diu. Andreu Olesti, catedràtic de dret internacional a la Universitat de Barcelona, coincideix que definir la nova relació amb Londres serà un dels principals maldecaps de Von der Leyen i Michel (aquest darrer, encarregat d’aconseguir una posició de consens entre els vint-i-set). Però afegeix que també caldrà gestionar els efectes del Brexit sobre el funcionament intern de la UE, en especial pel que fa al finançament i a la projecció exterior. L’ex-primer ministre belga Charles Michel relleva Donald Tusk com a president del Consell Europeu. ‘El servei d’acció exterior del Regne Unit, el Foreign Office, que era el més potent per a dissenyar estratègies o proposar solucions, ja no hi serà’, avisa. És possible que el cap de la diplomàcia europea, Josep Borrell, doni personalitat pròpia a les relacions exteriors, però el catedràtic dubta que els resultats pràctics depenguin gaire del seu tarannà. Perquè el multilateralisme, diu, va en retrocés, relegat cada vegada més pel bilateralisme entre grans potències. Una acció exterior poc àgil D’aquesta manera, la UE afronta desafiaments importants en l’àmbit exterior amb una dinàmica de funcionament basada en el consens entre tots els estats membres. Una fórmula que pot haver quedat obsoleta: ‘En la mesura que els organismes multilaterals sembla que van de caiguda, indirectament es perjudica la posició exterior de la UE’, diu Olesti. Tampoc no obvia que el dels vint-i-vuit és un posicionament comú que sovint pot ser tant de mínims que no és percebut com a solució. És difícil d’albirar una política exterior àgil i eficient per a mirar d’incidir en la guerra comercial entre els Estats Units i la Xina, per exemple. O per a respondre als primers embats proteccionistes que Donald Trump ja ha llançat contra Europa. Sembla que l’únic consens mínimament ampli és el desig que el president nord-americà no guanyi la reelecció l’any vinent. També és una incertesa com es resoldrà la qüestió de les relacions amb Rússia o el paper de l’OTAN. Sense oblidar que caldrà continuar parlant amb Turquia i amb les dictadures àrabs sobre la qüestió migratòria i els diferents conflictes bèl·lics al Llevant. La diferència de valors i prioritats de cada govern europeu no conviden pas a ser optimistes si es pensa en termes de drets humans. Més integració sense revisar els tractats Precisament, la inacció exterior és una de les qüestions sobre les quals hi ha debat de fa anys pel que fa al funcionament de la UE. Però és realista pensar en una reforma estructural dels principis que regeixen la Unió, és a dir, dels seus tractats? Algunes veus indicaven que, sense el paper equilibrador del Regne Unit, el president de França, Emmanuel Macron, podria insistir a reforçar l’eix París-Berlín. Bo i aprofitant la sintonia amb la cancellera alemanya, Angela Merkel, i el suport de l’estat espanyol i d’Itàlia, que podrien veure l’oportunitat de guanyar pes en el nucli dirigent del club. Aquella idea de l’Europa a dues velocitats, amb uns estats amb un nivell d’integració més alt que uns altres. ‘És molt fàcil de dir i molt difícil de fer. Els alemanys faran eleccions d’aquí a dos anys i Merkel no continuarà. I els seu socis de govern, l’SPD ha escollit en primàries uns dirigents contraris a la gran coalició. La voluntat hi és, però ningú no s’atreveix prou a enfortir cap eix si a casa li pot fer mal’, diu Sánchez. Afegeix que qui ho té més fàcil és l’estat espanyol: quan convingui, París; i quan convingui, Berlín. Però si es parla de més integració, el debat estrella és el de culminar la unió bancària a l’eurozona, que hauria de permetre un fons comú per a hipotètics rescats financers. Seria el primer pas per a pensar en un segon, molt més quimèric: el de la unió fiscal, detestada pels països nòrdics, amb Alemanya al capdavant. Allò de no voler pagar pels ‘excessos’ dels països del sud. Lagarde signa el nou bitllet de 20 euros que s’imprimirà aviat. L’investigador del CIDOB sols veu factible un impuls a la integració econòmica amb un mandat a les urnes dels italians en aquest sentit quan elegeixin nou govern. Sigui com sigui, preveu que Lagarde seguirà les actuals polítiques monetàries expansives del BCE –compra de deute públic i tipus d’interès baixos– mentre no hi hagi una altra crisi. I havent de conviure amb la pressió dels països del nord, àvids d’aturar els tipus negatius i d’imposar disciplina pressupostària al sud malgastador. En tot cas, tant ell com Olesti tenen clar que el mandat no acabarà amb cap nou tractat de la UE, perquè cap dirigent polític no vol arriscar-se a reobrir-los. El record del fracàs del projecte de constitució europea pesa massa. La defensa dels valors Fa anys que les institucions europees intenten reforçar el discurs que la UE és alguna cosa més que un club d’estats que es van posar d’acord per compartir els respectius mercats; més que un projecte de les elits capitalistes europees. Bo i subratllant els valors democràtics de la Unió i el seu paper de salvaguarda dels drets i llibertats fonamentals. També els avenços en la defensa dels drets socials, dels drets dels consumidors i en l’àmbit de la sostenibilitat ecològica. Tanmateix, la crisi dels refugiats –la manca de voluntat política per a implicar-se en l’acollida dels qui arriben al territori Schengen fugint de la guerra i en els salvaments a la Mediterrània– ha desvestit d’arguments els qui defensen la faceta moral i ètica de la UE. Més encara, la manca de resposta efectiva contra l’auge de l’extrema dreta, contra les reformes a Polònia per a desmantellar la independència judicial i contra els atacs d’Hongria als migrants i la llibertat de premsa ha minat la confiança dels ciutadans en el poder real de les institucions comunitàries a l’hora de fer rectificar els estats que no respecten els principis europeus. Un dels principals fòrums on s’ha evidenciat aquest xoc entre allò que es proclama i allò que es fa ha estat el Parlament Europeu, que paradoxalment és vist per molts com la prova de la manca de legitimitat de la UE: l’única institució escollida pels ciutadans és la que té menys poder per a imposar canvis als estats. Sánchez creu que el debat és un cercle viciós sense solució, perquè per a aplicar l’article 7 del tractat de Lisboa, que permetria de sancionar Hongria per haver vulnerat principis bàsics de la UE i deixar-la sense vot al Consell Europeu, cal la unanimitat de tots els estats. Considera que el factor clau serà en quina mesura s’hi vol implicar Merkel i quina quantitat de capital polític vol gastar en la negociació del pressupost de la UE per als cinc anys vinents. Recorda que Alemanya assumirà la presidència del Consell entre juny i desembre del 2020. ‘Vejam si s’hi atreveixen i aconsegueixen de condicionar la recepció de fons al compliment de l’article 7. És cert que Merkel ja no s’hi juga la reelecció. Podria ser el seu llegat.’ Sassoli i Von der Leyen després de l’aprovació de l’eurocambra del seu equip de comissaris europeus. Precisament, Olesti creu que la consolidació de l’estat de dret en alguns països serà un altre dels desafiaments interns, lligat a la qüestió migratòria. Es demana si hi haurà marge per a presentar amb profunditat aquests debats al Parlament Europeu, tenint en compte la composició de la cambra: més fragmentada, però amb unes majories que fan difícil de canviar la trajectòria del poder executiu de la UE. El catedràtic tampoc és ‘especialment optimista’ en el fet que hi hagi voluntat política dels estats membres per a canviar la Unió i fer-la més democràtica. I Catalunya? Fa anys, i especialment des del Primer d’Octubre, que l’independentisme català lliura part de la batalla a Europa. Aquests darrers cinc anys, les institucions europees han tancat files amb l’estat espanyol –que no ha dubtat de moure fils a les cancelleries europees i fer el seu joc, brut si calia– i han dit una vegada i una altra que aquest era ‘un afer intern’. Una línia que, de moment, no ha canviat pas la nova Comissió Von der Leyen. ‘És un afer intern d’Espanya que s’ha de gestionar en línia amb el seu ordre constitucional’, responia un portaveu de la CE fa tres dies. La resposta arribava arran de la carta que quaranta diputats van enviar-li per a demanar a la presidenta que intervingués en el conflicte entre Catalunya i Espanya. Precisament, és al Parlament Europeu on més s’ha evidenciat que l’afer català pot esdevenir un afer de primer ordre en el debat europeu, arran de l’elecció de Carles Puigdemont, Oriol Junqueras i Toni Comín com a eurodiputats. Ja va haver-hi polèmica pel fet que no se’ls deixés accedir al parlament, malgrat haver estat escollits: no constaven a la llista definitiva enviada per l’estat espanyol perquè no havien jurat la constitució a Madrid. El 19 de desembre, el Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) ha de pronunciar-se sobre la immunitat de Junqueras. Una decisió que, de retruc, afectarà la situació de Puigdemont i Comín, que també van recórrer al TJUE contra la seva exclusió. De fet, a l’espera de la sentència, tots dos ja han demanat a Sassoli que els deixi accedir al Parlament Europeu. El president ja ha dit que si Luxemburg es pronuncia a favor dels dirigents independentistes, es revisarà el posicionament de la cambra. 19-D, el dia que la justícia espanyola pot perdre el partit a Europa Si Puigdemont i Comín acaben tenint veu als hemicicles de Brussel·les i Estrasburg, és d’esperar que el conflicte català guanyi més presència al debat europeu. Per bé que la situació dels presos polítics i dels exiliats ja ha estat denunciada per diversos eurodiputats, entre els quals la republicana Diana Riba. Tanmateix, ambdós experts pronostiquen que un canvi de posició de la CE serà complicat, tenint en compte que les forces que més aixequen la veu al Parlament Europeu en defensa de l’independentisme no tenen presència en cap dels governs europeus.

Summary: Els cinc grans desafiaments que posaran a prova la nova Unió Europea


El tribunal que jutjarà els presos polítics té un problema d’imparcialitat. Hi ha uns quants motius per a afirmar-ho, segons que han posat de manifest els advocats Andreu Van den Eynde i Jordi Pina en sengles escrits de recusació que han presentat al Tribunal Suprem espanyol contra els magistrats Manuel Marchena, Andrés Martínez Arrieta, Juan Ramón Berdugo Gómez i Luciano Varela Castro. La primera raó és que tots quatre (dels set que acabaran integrant el tribunal) ja van participar en la fase d’instrucció, perquè tots ells formaven part de la sala que va admetre la querella de José Manuel Maza –el fiscal general de l’estat aleshores– per rebel·lió, sedició i malversació contra Carles Puigdemont i els consellers i contra Carme Forcadell i alguns membres de la mesa del parlament. Qui va redactar la resolució d’admissió fou Manuel Marchena, president de la sala segona del Suprem i un dels qui, en principi i si els recursos de la defensa són desestimats, s’encarregarà de jutjar els presos. L’advocat dels exiliats Gonzalo Boye alertava la setmana passada d’aquest fet en un article a ElDiario.es, en què deia: ‘Aquests cinc magistrats (hi inclou Julián Sánchez Melgar, que no serà un dels magistrats del judici per haver estat posteriorment elegit fiscal general de l’estat) es van pronunciar sobre els fets objecte de querella, sobre la possible responsabilitat d’una sèrie de persones i, també, sobre la qualificació jurídica dels fets, arribant a raonar que: “La present resolució no dóna per descomptades totes i cadascuna de les valoracions fàctiques i jurídiques que es desprenen en l’acció penal establerta.” Però d’aquesta sola frase es desprèn que: 1) prenen coneixement de tots els fets objecte de querella, 2) saben la valoració jurídica que l’acusació pretén fer, i 3) no donen per “descomptades totes i cadascuna de les valoracions”, però sí algunes sobre les quals acorda d’admetre a tràmit la querella i justifica la competència del mateix Tribunal Suprem.’ Això contravé, segons els advocats, la jurisprudència del Tribunal d’Estrasburg, la del Suprem i la doctrina del Tribunal Constitucional espanyol sobre el dret del jutge imparcial. Però hi ha més coses que ho evidencien, tal com adverteix Van den Eynde. Per exemple, la relació entre el jutge instructor, Pablo Llarena –que ha arribat a expressar en les seves interlocutòries l’afectació personal de la causa especial contra l’independentisme– amb els magistrats que hauran d’integrar el tribunal que els jutjarà a tots. Això, diu l’advocat, ‘pot generar sospites més que evidents de contaminació dels integrants de la sala del judici, companys de sala de plets i de resolucions amb l’esmentat instructor’. El jutge que serà ponent de la sentència, Manuel Marchena, és un home que, com a fiscal, durant els anys més durs del govern de José María Aznar, entre el 2003 i el 2004, fou la mà dreta del fiscal general, l’ultraconservador Jesús Cardenal. Uns anys més tard, el van designar magistrat del Tribunal Suprem, en substitució de José Antonio Martín Pallín. I des del 2014, és president de la sala segona del tribunal gràcies a la majoria conservadora del Consell General del Poder Judicial. Marchena també fou el ponent de la condemna contra l’ex-president del parlament basc Juan María Atutxa, que el va inhabilitar per haver-se negat a dissoldre el grup Sozialista Abertzaleak després de la il·legalització de Batasuna. També sota la seva presidència de sala, el Suprem va arxivar les denúncies de CDC contra l’ex-ministre de l’Interior Jorge Fernández Díaz i l’ex-director de l’Oficina Antifrau de Catalunya Daniel de Alfonso per revelació de secrets, prevaricació i malversació en el marc de l’operació Catalunya contra l’independentisme. Marchena no és l’únic que té un currículum qüestionable. Un altre dels jutges, Andrés Martínez Arrieta, és des del desembre el segon magistrat del Suprem que té competència per a controlar les activitats del CNI. Martínez Arrieta fou un dels jutges que el 2011 van formar part de la sala del Suprem que va absoldre els quatre agents de la Guàrdia Civil que van torturar Igor Portu i Mattin Sarasola, condemnats per l’atemptat de Barajas. Els agents havien estat prèviament condemnats per tortures greus i lesions per l’Audiència de Guipúscoa a presó i inhabilitació, però el Suprem els va absoldre. Enguany, el Tribunal Europeu de Drets Humans va condemnar l’estat espanyol a indemnitzar Portu i Sarasola per danys morals i per no haver investigat les tortures que van patir. El magistrat Juan Ramon Berdugo, del sector més conservador de l’Associació Professional de la Magistratura, és un altre dels jutges que va formar part d’aquella sala que va exculpar els guàrdies civils torturadors. Per la seva banda, Luciano Varela, fundador de l’associació Jueces para la Democracia, va participar en la causa contra Garzón per haver investigat els crims del franquisme. Varela va arribar a indicar les correccions que els advocats de La Falange i de Manos Limpias havien de fer per a poder portar a judici Garzón. I Antonio del Moral, magistrat del Suprem des del 2012, és conegut per la seva forta vinculació a l’Opus Dei, havent participat en diversos actes de l’organització, com ara la clausura d’unes jornades el 2002 sobre el centenari del fundador de l’Opus Dei. Antonio del Moral ha estat el jutge ponent de la sentència que va condemnar Iñaki Urdangarin a cinc anys i deu mesos de presó, rebaixant la sentència que havia dictat l’Audiència de Palma anteriorment, de sis anys i tres mesos de presó.

Summary: El perfil inquietant dels magistrats del Suprem que jutjaran els presos polítics


Tres vegades han interromput l’entrevista. Breument. Persones que passaven. Per saludar, només: ‘Eres tu, veritat?’ Un somriure. ‘Hola, sí.’ Coses que succeeixen quan quedes amb Joan Baldoví en una cafeteria. I això que tothom és breu i respectuós quan s’adona que la cosa va de feina. I això també que no som a la seva Ribera, sinó a l’Horta, al cinturó de València. Però l’actual portaveu de Compromís al congrés espanyol és un home molt conegut. I popular. Ara, si de cas, una mica més: s’acaba de publicar la biografia Joan Baldoví, en clau valenciana (Perifèric), escrita per Salvador Vendrell, i prenem el llibre com a excusa per a aquesta hora llarga d’entrevista davant dos sucs (és clar) de taronja. —Aquest llibre s’autodefineix com una biografia política i comença des de la infantesa… —Sí. L’autor és amic meu. I cunyat: cada un ens hem casat amb una germana, ell amb la tercera i jo amb la quarta. Som en l’institut des dels nou anys. De fet, jo entre en la política, al PSAN, de la mà d’ell. Ell em capta i m’encarrega de portar les joventuts del PSAN a Sueca. Per tant, compartim moltíssimes complicitats, personals i polítiques. I va pensar de fer una biografia: com arriba una persona de poble a prendre posicions pel valencianisme? Amb totes les passes. —A la introducció, Salvador Vendrell comenta que us hi veurem transitar ‘des de la radicalitat de la clandestinitat al pragmatisme’. —Bé, de ben jove m’adone que des de determinades posicions en el meu poble no avançàvem. És un procés personal. Veus que t’has d’acostar a la gent, que has de ser com la gent, si realment vols influir i canviar alguna cosa en el teu poble, que pots caminar vint passes, trenta davant de la gent, perquè hem d’estirar perquè hi haja progrés, un polític no s’ha de limitar a acontentar allò que ja hi ha, però no mil. I fundem una falla, un grup de danses, un grup excursionista… perquè la gent veja que els nacionalistes no tenim cua ni banyes. I això s’ha anat aconseguint. Et pose un exemple del pragmatisme? —Endavant. —Quan entre de regidor de Cultura a Sueca, podem obrir la Casa Fuster i fer que, des de fa vora vint anys, cada mes hi passe un escriptor valencià, o que tota la programació de teatre siga en valencià. Fins que no hi hagué un regidor de Cultura nacionalista no va poder ser. I ara això es veu amb total normalitat. Per a mi és més important què puc fer que no què pense. I de vegades cal matisar, cal agafar camins alternatius per intentar arribar allà on tu creus que vols arribar. Un bon polític hauria de passar per l'ajuntament, que és on veus la cara de la gent i on et tocarà dir que no a alguna persona que coneixes. —En aquest cas vàreu ser regidor per un pacte que… —…que va alçar molta polseguera. Vaig fer un pacte amb una escissió del Partit Comunista, jo anava de dos, el PP li va oferir l’alcaldia, i la va acceptar. I vam fer un pacte. No me’n penedisc. Potser amb aquest PP no ho hauríem fet. Però hi ha coses que, per pragmatisme, vam poder fer: la Casa Fuster, el nou institut… Bé, hi haurà encerts i ombres. Després ja no hem tornat a pactar mai més amb el PP. —I vàreu ser batlle. —Amb el PSOE i amb Esquerra Unida, posteriorment Iniciativa. Allò havia permès que ens conegueren, i també tenir un aprenentatge a l’ajuntament. Sempre dic que un bon polític cal que passe per l’ajuntament, que és on veus la cara de la gent i on et tocarà dir que no a alguna persona que coneixes. I aquesta pot ser de les coses més dures que hi ha en política. —I cal tenir un ofici? —Jo vaig ser un mal estudiant perquè m’apassionava la política. No anava a classe, i sí a totes les assemblees… Afortunadament, després vaig fer uns altres estudis, mentre treballava, i això que tinc. I quan veig els xicons joves, sempre els done el mateix consell: primer acaba els estudis, busca’t la vida laboral, no siga que et trobes que a trenta-cinc anys no tens res més i hages de matar per a poder continuar en política i guanyar-te la vida. He vist casos dramàtics. És bo tenir una activitat laboral. Perquè et dóna perspectiva i, sobretot, independència. Jo sempre he dit el que pense perquè sé que si s’acaba la política, me’n vaig al pati amb els xiquets, a fer educació física, que és una cosa que m’apassiona també. Sempre he dit que l'única manera de resoldre problemes és dialogant. I també que el dret de decidir de qualsevol poble és sagrat. —Expliqueu que, de menut, dormíeu en una cambra sense finestres, i descriviu una infantesa molt feliç. —Sí. Molt feliç. Imagina’t una casa gran, carro, haca, gallines, conills; el carrer sense cotxes, jugant amb total llibertat. En una família que m’ha volgut molt. Amb un avi molt consentidor. No sabia parlar castellà. I em contava rondalles, contes preciosos que després he vist escrits per Enric Valor i que ell mantenia vius. I a la vora de la llar, mentre ens feia cigarrets de paper, ens els contava a mi i als meus amics. O imagina la mar, la llibertat absoluta, vacances: al matí nedar, a la vesprada, descalços, amb el camalet i sense camisa, fer cabanyes i jugar a indis. —Que éreu els apatxes. —Sistemàticament. O simptomàticament. Fins i tot en l’adolescència, quan encara no s’havia urbanitzat tot el terme, els arenals, les xicones, tot això ho recorde molt feliç. Bé, l’escola ja se sabia que era en castellà. Hi havia un professor que ens feia Formación del Espíritu Nacional sabent que era ja una cosa que s’acabava. I ha mantingut amistat, justament amb els més rojos de la classe. El dia que vaig ser alcalde, em va telefonar una hora abans del ple: ‘Et desitge tota la sort del món, i m’agradaria que la vara que et donaran, no la portares com una vara de manar sinó com una vareta d’orquestra.’ En fi, el primer tro que m’emporte de la realitat és quan me’n vaig a Alcalá de Henares. —Intern, a estudiar. —Sí. I allà vaig conèixer eixe menyspreu a allò que parlaves. És una cosa que hem viscut tots els qui hem fet la mili. I jo ja m’ho trobe allà. I ens ajuntàvem, instintivament, amb els que dèiem bon dia. A alguns, allà, els molestava que parlares una llengua diferent fins i tot en l’àmbit privat. —Ara m’heu fet pensar en això que ha fet Consum, de reduir l’etiquetatge al castellà: és aquesta sensació que la teva llengua, simplement pel fet d’existir, molesta… —A alguna gent. Ho he dit i ho dic: potser fa falta una miqueta d’educació en la resta de l’estat perquè puguen saber que nosaltres no parlem valencià per ofendre ningú. Però sí que és de veres que passa. En això de Consum jo sóc més partidari de demanar-ho d’una manera amable que no de fer campanyes en contra, justament contra els únics que tenen els rètols en valencià. De fet, he signat, des del respecte a les decisions empresarials, perquè reconsideren eixa decisió. Sóc partidari de fer-los reflexionar i dir-los que els valencianoparlants també som un mercat important. Entenc que un ha de mesurar les forces que té i jugar només aquelles partides que pot guanyar. Perquè hi ha partides que si les perds, probablement, a més, faràs recular moltes partides en altres llocs de l’estat. I ara parle de Catalunya. —Quina influència té sobre el País Valencià la repressió que exerceix l’estat espanyol al Principat? —La influència ha estat clara. Crec que hi ha un procés de reespanyolització de l’estat. Coses que no havien aconseguit en altres temps, ara és com si tingueren terreny adobat perquè, si hi ha una majoria PP-Ciudadanos, ho puguen fer. Tinc por que tot aquell procés en una societat conscienciada i forta, no afecte societats com la nostra. I que no fem passes enrere. I em referesc a l’escola, per exemple. No crec que hi haja una nova ‘batalla de València’, però sí una reacció contra postures absolutament raonables i que ja estaven assumides. Em fa por que el futur no siga carabassa i blau. Un ha de mesurar les forces que té i jugar només aquelles partides que pot guanyar. Perquè hi ha partides que, si les perds, probablement, a més, faràs recular moltes partides en uns altres llocs de l'estat. I ara parle de Catalunya. —I com s’evita? —Sempre que m’han posat una carxofa al davant, ací o a Madrid, he dit que l’única manera de resoldre problemes és dialogant. I també he dit que el dret de decidir de qualsevol poble és sagrat. Jo no sé si s’arregla. Però sí que faria, de veritat, un govern. És absolutament necessari que Catalunya recupere la normalitat, en el sentit que recuperen les institucions aquells que han guanyat les eleccions. I després ja es veurà. Tant de bo jo en sabera el camí. Ara, per exemple, s’obrirà el procés de matriculació a les escoles. No vull ni pensar que la conselleria d’educació d’allà estiga a les mans del PP. I que puguen causar embolic on no n’hi ha. Per interessos, per eixa competició entre PP i Ciudadanos de veure qui té posicions més dures respecte de la diversitat cultural de l’estat espanyol. —Us ha sortit un llibre ben suecà. —Sí, molt. I l’altre escenari és Madrid. Entenc que el llibre té raó de ser per la meua condició de diputat allà. I per això una part important la hi havia de posar. Ara, però, si haguera de modificar algun capítol, seria el dels borbons: no seria tan amable amb el segon borbó. O fins i tot directament l’eliminaria. Potser faria el que he fet amb alguna gent, que m’he estimat més no malparlar-ne i per això no hi apareixen. Volia que fóra un llibre amable. Crec que es guanyen més cors amb l’amabilitat. A mi em funciona. Ja sé que a vegades algú t’ho retrau, però crec que així sóc més útil al meu projecte i al meu país. Bé, és l’eterna discussió. —Expliqueu que les vostres escenificacions en les intervencions al congrés espanyol no són estirabots sinó una aposta conscient. —I tan conscient! Un grup mixt amb divuit persones, vuit partits, en un congrés amb majoria absoluta del PP, essent un partit que ningú coneix: calia buscar-se un lloc. I vaig pensar que fent alguna performance podia ser útil. Sobretot si no traspassava la barrera del ridícul. Per tant, ho seleccionava. Alguna cosa potser hi va sobrar. En tot cas, la qüestió era que sempre hi haguera darrere un missatge també potent, una reivindicació, fóra l’infrafinançament quan trac el pa, fora el maltractament de la Coca-Cola quan esclafe la llauna, fóra el problema de la PAH quan faig l’strip-tease, fóra la manca d’inversions al País Valencià quan trac els bitllets. Alguns periodistes madrilenys em preguntaven: ‘I vostè creu que això…?’ I els responia: ‘I vostè creu que em faria aquesta pregunta si no ho haguera fet? Ni aquesta ni cap altra. Ni em coneixeria.’ Al cap de dos anys, els periodistes parlamentaris em donaren el premi Azote del Gobierno. La qual cosa volia dir que l’estratègia havia funcionat. —Ara no ho feu. —Avui ja no necessite fer cap cosa perquè la gent ja em coneix, ja sap què és Compromís. Quan vaig entrar, qüestions com el maltractament en els pressupostos o l’infrafinançament es difuminaven. Ara han transpirat fora i han arribat a moltíssima gent. Alguns dels temes que els valencianistes anem explicant durant molts i molts anys ara són presents en la societat. I no és debades que la societat valenciana pense que Compromís és, ara com ara, qui millor defensa els interessos valencians. I fins fa uns anys pensaven, de manera aclaparadora, que era el PP. És que jo vaig fer campanya pel finançament en les eleccions del 1991, i em miraven com un marcià! Per tant, alguna cosa hem fet bé. —Parleu de xantatge per part del govern espanyol en la qüestió recurrent de la possible reforma del sistema de finançament. Quines possibilitats hi ha de fer-se valer? —Això es canvia mantenint eixa aposta per tenir la societat valenciana crítica respecte del PP. Ens diuen que no pactem. Mira, pactar en canvi d’una carretera, ho podria entendre. Però no pactaré res en canvi del finançament. Que és el que pertoca. I que, mira, jo no t’aprove els pressupostos en canvi d’un finançament que ja veurem, perquè la paraula del PP és la que és i incompleix de manera sistemàtica els seus acords. La qüestió és que pense que som en el bon camí de continuar despertant la societat valenciana i de fer que siga molt més crítica respecte del maltractament que rebem. Ben mirat, probablement fem molt més valencianisme així que d’una altra manera. D’una banda, eixe és un camí que hem de fer. —I d’una altra? —En unes altres circumstàncies, i si algun altre partit ho hagués volgut, probablement ara tindríem un ministre valencià i no… —Aquell pacte del Prado que vàreu proposar per fer sortir el PP del govern de l’estat espanyol? —Exacte: si alguns hagueren estat més atrevits, o ho foren, probablement les coses ens haurien anat molt millor. —Quan dieu alguns voleu dir… —El PSOE. Directament. En fi. Ja veurem què els depara el futur, però de moment no han recuperat ni una sola posició respecte del que tenien en aquell moment. I les expectatives que tenen tampoc no són per a fer salts d’alegria. Per tant, jo crec que alguns s’ho haurien de fer mirar. —Us van donar cap motiu per justificar la negativa? —Jo sempre notava una por cerval, cerval, a pactar amb Podem. Bé, i amb ERC i Convergència. Amb nosaltres, no. Nosaltres ja teníem el pacte pràcticament tancat, tret d’alguns serrells (entre els quals la quitança del deute, eixos 40.000 milions que són una hipoteca que els valencians no podrem pagar en tota la punyetera vida). I també tenien el pacte tancat amb Esquerra Unida, abans que fóra Units-Podem. Però no van ser valents. Vam aconseguir que segueren, i això és un cert mèrit, però al segon dia de negociacions ja ens van venir amb aquell pacte solemne amb Ciudadanos, que a alguns els ha anat bé i a uns altres… els ha anat com els ha anat. Dis-me càndid, però jo, sincerament, en algun moment vaig pensar que podríem tenir la possibilitat d’un ministre valencianista. Pensem on puc ser més útil al país i al projecte del valencianisme. A partir d'ací, decidim quines són les persones que van a cada institució. —Sabeu que n’hi haurà que pensaran ‘Baldo volia ser ministre a Madrid’. —No, no: ho dic amb el cor a la mà: jo, que en algun moment vaig somiar de ser alcalde del meu poble, quan ho vaig ser vaig cobrir la meua quota de vanitat política. Tota la vida he estat en posicions del valencianisme i, la veritat, no em sentia amb ganes de ser ministre. Crec que hi ha gent molt més preparada que jo, ací, al País Valencià. I crec que jo hauria pogut ser més útil fent això que faig, de portaveu de Compromís. Mai, ho jure per ma mare, que és la persona que més he volgut en la vida, mai en la vida ni he proposat de ser-ho ni ho faré. —I de la ‘repatriació’, què hi ha? Tornareu? —Ja que em feu la pregunta, i estarà bé que algú ho llisca, jo estic molt a gust a Madrid. La visibilitat que donem a Compromís està bé. Com ho està que haja estat el polític més ben valorat en les enquestes del CIS, i que ara siga el segon. Per tant, jo diria, i dic: pensem on puc ser més útil al país i al valencianisme. I, a partir d’ací, decidim quines són les persones que van a cada institució. Jo no tinc cap vel·leïtat de voler ser res. Vull ser útil. —Les eleccions autonòmiques són el 2019. Ja podem dir que han començat els preparatius electorals. Què s’ha de fer per a revalidar? —Tinc molt present una cosa que em va dir Tardà, que és una persona amb molt de trellat, després de les eleccions, quan encara no havíem format el govern del Botànic: no sigueu tres governs, sigueu un govern. —Parlava per experiència. —Evidentment. Crec que hem de seguir el camí que hem fet. És clar que hi haurà discrepàncies, però hem de mantenir eixe camí de govern tranquil, lleial, que es preocupa pels interessos de les persones. En política, la lleialtat és un valor que la gent sap apreciar. I demostrar que amb els mateixos diners que el PP, som capaços de governar més i fer més coses per a la gent. I, sobretot, que no robem. I hem de saber explicar-ho, també. Perquè potser fins ara tot això potser no transcendeix prou. Fem coses raonablement bé, tenint en compte l’infrafinançament, les males passades que ens gasta Montoro manejant els diners del FLA a la seua conveniència política. Per tant, moderació en el sentit que no hi haja embolics. Pensar que el fet important no és qui serà el president o la presidenta sinó que aquest país puga continuar tenint una majoria de progrés i que el PP estiga quatre anys més, o vuit, en l’oposició. Ara, jo, evidentment, vull que el pròxim president de la Generalitat tinga nom de dona. I que siga de Compromís. Jo, evidentment, vull que el pròxim president de la Generalitat tinga nom de dona. I que es diga Mónica. I hi deixaré la pell. Ara, per damunt de tot, és important que siguem capaços de sumar. —Home, no és un enigma gaire complicat de resoldre: i que es digui… —I que es diga Mónica . No ho oculte. És clar. M’agradaria, i deixaré la pell perquè Mónica Oltra siga la meua presidenta. Ara, dit això, per damunt de qualsevol nom és important que siguem capaços de sumar les tres potes del Botànic. Si alguna de les tres potes falla molt, hi haurà la possibilitat que PP i Ciudadanos tinguen més diputats. Per tant, m’alegre que en les últimes enquestes Podem haja estroncat la sagnia de vots que tenia. És important que puga remuntar: traure un resultat magnífic per part de Compromís no és prou si no som capaços de sumar en els ajuntaments i en la Generalitat. Per això deia, també, que la lleialtat és clau: els votants agraeixen que aquells que formen part d’un mateix equip no ens ataquem. Podem manifestar diferències en alguns aspectes, i és positiu, però el respecte és fonamental. Ens hem d’ajudar perquè uns, els qui som dins, siguem respectuosos amb la tercera pota que és fora, i atenguem part de les seues demandes; i Podem, ha d’entendre que els temps i les possibilitats són més lentes que no volem. —Parlant de temps: la televisió triga. —Massa. Vaig pel carrer i la gent m’ho pregunta: i la tele? L’altre dia Empar Marco em va dir que abans de l’estiu funcionarà. Esperem que siga així. Perquè és clau. Per a tots. Ara pense en el debat sobre el finançament, per exemple: és important que la gent puga veure eixos debats en una televisió que siga de tots. —En la restitució d’una situació anòmala que s’arrossega dels anys del PP, quan tornarà TV3? —Tornarà. Primer, però, perquè hi puga haver reciprocitat, s’ha de posar plenament en funcionament la televisió valenciana. —Més futuribles: les coalicions electorals? —Jo sempre dic que, quan toque, regarem. Ara, per a no defugir la pregunta: estic segur que en les autonòmiques, i en moltes locals, Compromís i Podem sumem més separats que junts. I crec que si Esquerra Unida va amb Podem, podran entrar eixos cent mil ciutadans que es van quedar fora de les Corts en el passat, i podrem sumar. Jo vaig ser un ferm partidari de concórrer amb Podem a les espanyoles, que conste. Però en les valencianes crec que sumarem més separats. Ja ho dic: respecte i lleialtat.

Summary: Joan Baldoví: ‘Em fa por que el futur siga carabassa i blau’


L’Observatori Contra l’Homofòbia (OCH) ha alertat d’una ‘onada d’agressions’ contra el col·lectiu LGTBI el passat cap de setmana de Carnestoltes, i ha demanat una reunió urgent amb el conseller d’Afers Socials i Famílies, Chakir El Homrani. L’entitat ha comptabilitzat cinc incidents: tres agressions a Olesa de Montserrat, Mataró i El Prat de Llobregat i dos episodis d’insults i vexacions a la ciutat de Barcelona. El president de l’OCH, Eugeni Rodríguez, ha mostrat la seva preocupació per aquests atacs, ‘que revelen un sentiment d’impunitat tan gran que fa que la violència que pateixen les persones LGTBI pugui convertir-se en una epidèmia’. De les tres agressions físiques registrades, com a mínim en un cas la víctima està hospitalitzada, la del Prat de Llobregat. A Mataró i Olesa dos nois van ser colpejats i insultats. Els tres episodis van ser la nit de dissabte a diumenge. Pel que fa a les vexacions a Barcelona, un dels incidents van ser al metro i l’altre va produir-se al barri del Poble-sec. En aquest últim cas, una parella gai va ser insultada i la Guàrdia Urbana va detenir una persona per un delicte d’odi i discriminació. El president de l’OCH ha demanat una reunió amb El Homrani per ‘activar mecanismes urgents que posin fi a la situació de violència creixent cap al col·lectiu LGTBI’. També li ha dit a l’Ajuntament de Barcelona que és ‘urgent’ treballar en un protocol contra les agressions al metro.

Summary: L’Observatori Contra l’Homofòbia alerta d’una onada d’agressions contra el col·lectiu LGTBI


Isabel-Clara Simó (Alcoi, 1943) ha publicat fins ara més d’una quarantena d’obres de narrativa, teatre, poesia o contes. L’escriptora publica ara ‘Jonàs’ (Edicions 62), una novel·la que narra la història de l’Àlex, un lingüista que viatja a Nova York per participar en un congrés i on acaba coneixent Jonàs, un seductor fotògraf que l’ajuda a descobrir la seva sexualitat oculta. En una entrevista amb l’ACN, Isabel-Clara Simó reconeix que, fins fa un any, un dia sense escriure era “una tortura”, però que recentment ja no experimenta aquesta sensació. “Potser serà l’última novel·la ambiciosa que faré”, reconeix, assegurant que ‘Jonàs’ podria esdevenir el seu “testament literari”. Amb tot, li segueixen “bullint” idees al cap. “Em faig gran”. Així s’ha explicat l’autora de ‘Dones’ a l’ACN després d’una vida sencera dedicada a la literatura. Mentre escrivia ‘Jonàs’ estava convençuda que rubricava la darrera de les seves novel·les amb vocació ambiciosa, tot i que ara, una vegada acabada, reconeix que li segueixen “bullint” idees al cap en vistes al futur. L'”obsessió malaltissa” que sent a l’hora d’escriure l’acompanya durant tot el procés de gestació d’una obra fins al punt que, alguna vegada, ha arribat a perseguir una persona pel carrer perquè s’assemblava a un personatge seu. Per fer-ho sostenible a nivell vital, combina aquestes obres amb relats curts, juvenils o menys ambiciosos que li permeten “respirar”. Una història del descobriment homosexual ‘Jonàs’ narra la història de l’Àlex, un llatinista que viatja de Catalunya a Nova York per participar en un congrés. A la ciutat, coneix Jonàs, un fotògraf atractiu i seductor amb qui inicia una relació i que li fa descobrir la seva sexualitat oculta. Una tragèdia obliga l’Àlex a tornar a Barcelona, amb una família hostil i una societat que se li fa estranya. Una novel·la tenyida per la crisi contemporània, la pèrdua de la innocència i el descobriment de l’homosexualitat on es donen cita aspectes com les relacions patriarcals, entre persones del mateix sexe o el racisme. Església i exèrcit, els principals enemics “Sempre havia sentit curiositat per tractar l’enamorament entre dos homes”, ha explicat Clara Simó, però defensa que el “pinyol” que centra el llibre és una pregunta “més complexa” basada en l’afirmació de Durkheim sobre que l’individu és només una abstracció, mentre que la realitat és la societat. En aquesta línia, l’escriptora defensa que la gent ha de ser “lliure” i “triar” la seva sexualitat, una circumstància que forma part de la “pròpia naturalesa”. “Prohibir-ho, perseguir-ho i marginar-ho és una autèntica animalada”. En aquesta línia, especifica que els principals enemics de l’homosexualitat i la dona són l’església i l’exèrcit. Al pati de l’escola o en el món del futbol, ha lamentat, encara queden reminiscències d’aquests estigmes.

Summary: Isabel-Clara Simó: ‘Jonàs’ és el meu testament literari’


El portaveu d’ERC al congrés espanyol, Gabriel Rufián, va rebre un munt d’insults a la xarxa i en alguns mitjans de comunicació espanyols arran del discurs que va fer al ple d’investidura de divendres. El periodista Alfredo Urdaci, per exemple, va dir a Twitter: ‘Rufián ha fet un discurs subnormal en el sentit estricte de la paraula.’ També fou insultat en un article al diari El Confidencial, titulat ‘Un tal Rufián que va fer honor al seu cognom’, i en un altre del diari ABC, en què l’atacaven fins i tot perquè anava vestit de negre. Rufián va acabar discutint per Twitter amb l’escriptor Arturo Pérez Reverte. Doncs bé, avui l’escriptora Empar Moliner ha analitzat tots aquests insults, a la seva secció al programa ‘Els Matins de TV3’. I els ha ridiculitzats amb el seu estil analític característic. Ací en teniu resultat: Podeu tornar a veure ací el primer discurs de Gabriel Rufián al congrés espanyol:

Summary: Empar Moliner ridiculitza els insults de l’espanyolisme a Gabriel Rufián