Patrycia Centeno és la periodista que hi ha darrere del popular compte de Twitter @politicaymoda, que analitza la comunicació no verbal dels polítics. Nascuda a Galícia, ha viscut tota la vida a Catalunya. Explica que sempre li ha fascinat la política i la moda i que, quan va decidir d’unir aquestes dues passions com a investigadora i periodista, ningú no en va entendre la relació. Ella considera que la moda no és una cosa supèrflua, sinó cultura i llenguatge, i que amb un vestit es pot comunicar molt més que no pas amb les paraules. A partir d’aquesta passió va descobrir el món de la comunicació no verbal, malgrat que diu que és una afecció que li ve ja de petita. ‘Sempre he estat molt curiosa, i a més percebo la realitat de manera molt visual’, explica. Ens hi trobem en un bar de Barcelona per parlar del seu nou llibre, Sin decir ni mu. Transmet passió per allò que explica, però alhora parla amb un to suau i dolç, una manera d’expressar les idees més associada a la feminitat que considera que hauria de reivindicar-se. —Quins són els punts clau que permeten d’analitzar allò que no diuen les paraules? —Les emocions, el llenguatge corporal, la indumentària i la posada en escena. Donem una importància brutal a la paraula, quan només ocupa un 7% del total del missatge. Hi ha un 38% de comunicació paraverbal (el to, els silencis, les pauses, el ritme…) i un 55% de comunicació no verbal, de llenguatge silenciós. Conscientment o inconscientment, sempre comuniquem alguna cosa, fins i tot quan no volem comunicar res. Igual que es prioritza la paraula, també es prioritza la raó per sobre de les emocions, i la comunicació no verbal és tot emoció i intuïció. Hi ha molta gent que intenta criminalitzar les emocions perquè hi ha un populisme que s’aprofita de les que són negatives: la por, la frustració, l’odi… Hi ha qui creu que en política no et pots emocionar. Jo crec que sí, que, si no, deixem de ser humans i ens convertim en monstres. —Aquesta qüestió ha estat d’actualitat darrerament. Ada Colau ha rebut moltes crítiques per haver plorat mentre era entrevistada. Què en penseu? —És molt més difícil de fingir amb els gests que no pas amb les paraules. És veritat que Hitler assajava els gests que acompanyaven el seu discurs d’odi, por i frustració, però és molt difícil d’impostar un gest. Colau va plorar dues vegades: durant el ple de constitució i quan va parlar dels seus fills en una entrevista. Crec que amb aquestes segones llàgrimes va haver-hi molts pares que hi van poder sentir empatia i considero que no van ser impostades. Tenia els ulls vidriosos i vermells i després li van començar a caure llàgrimes. Ella va intentar reprimir-les mossegant-se el llavi i fins i tot va arribar a demanar perdó per haver-se emocionat. El dia de la investidura va ser al revés: va intentar plorar, però no va caure cap llàgrima. Se les eixugava, però no n’hi havia. Al cap de dos segons van sonar Els segadors i ja s’havia recuperat. —És fàcil de detectar, doncs. Si plores en sec, no són llàgrimes. —Pots intentar retenir-les, però els ulls se’t posen vermells. A Obama també li va passar. Em molesta molt, però, de moment, els referents de la feminització de la política han estat homes, com Obama o David Fernàndez. Alguns assessors d’Obama deien que hi havia emocions que no es podien permetre perquè dins la política l’emoció sempre s’ha vist com una vulnerabilitat. Ara es canvia aquest concepte i la vulnerabilitat és poder. Has d’estar molt segur de tu mateix per a permetre’t el luxe de fer un somriure sincer o posar-te a plorar i que no passi res. —I David Fernàndez? —És una persona que, tot i la seva constitució, que és molt grossa, i la teòrica radicalització i ideologia antisistema de la CUP, parla d’una manera molt dolça. Aquesta cosa d’abaixar el volum, que no necessitis cridar o imposar-te. Necessites que la gent et respecti, i va aconseguir que tots els grups polítics respectessin la veu de la CUP sense necessitar aquella agressivitat d’alguns altres companys seus. Anna Gabriel, per exemple, és molt més agressiva, més ‘mascle alfa’ –utilitzant els adjectius que normalment s’han donat al masculí i al femení. Els seus gests a vegades són agressius i autoritaris. Fernàndez és una persona que s’abraça a tothom, que plora, que s’emociona… Ens han venut que la força física o econòmica és poder i no, el poder és la vulnerabilitat, acceptar-nos, intentar que tots estiguem bé. Hem de feminitzar la comunicació política. —I en què es tradueix? —No vol dir que tots els polítics hagin de ser dones –que estaria bé– sinó enfocar la comunicació d’un altre prisma. Hem provat durant milers d’anys el lideratge i la comunicació política alfa i dictatorial, la de sotmetre i conquerir l’altre, i ara ens provem de relaxar. En el ressorgiment del populisme també es veu aquesta tendència de fer campanyes més dures. En comunicació sempre s’han de transmetre emocions i els populismes s’aprofiten de les negatives. En les seves campanyes mai no hi ha il·lusió ni esperança: és odi, frustració, por… Quan un poble està baix de moral és quan tenen èxit. Si no hi ha ningú capaç de transmetre’t il·lusió, aniràs sempre a les emocions negatives. Les campanyes polítiques són cada vegada més ràpides i, per tant, es necessita que provoquin emocions fortes ràpidament. És per això que es trien les negatives. —Sobre els populismes, expliqueu que els gests de polítics com ara Trump, Bolsonaro, Salvini o Ortega Smith són molt similars als de Hitler o Mussolini. Quins serien? —Els de conquesta. Ortega Smith sempre adopta postures volent ocupar tot l’espai, com un superheroi, i alhora assenyalant les seves parts íntimes. Per ell, el poder masculí resideix a tenir ous… Gests d’odi són també els ulls súper injectats, els punys tancats o fins i tot el gest de picar-se el pit. Són gestos molt hooligans. Realment és com el gag del ‘Polònia’! —També parleu del paper de la moda en la política. Què en penseu, per exemple, de les samarretes dels militants de la CUP? —La CUP fa anys tenia molt poca repercussió mediàtica i només tres diputats. Si la gent llegeix el missatge de la teva samarreta, tens part de la feina feta, però corres el risc que no escoltin què dius. Amb la roba es pot evidenciar molt més el teu discurs, ideologia i valors. Triguem entre vint segons i quatre minuts a fer un judici d’algú que no coneixem. Quan la tenim davant, la primera informació és la roba i dóna moltes dades: sexe, estatus social… Els polítics tenen l’obligació que la seva roba sigui coherent amb què diuen, i això la majoria no ho fa. —Qui no ho fa? —Pablo Iglesias, per exemple. La gent d’esquerres pot vestir bé i fins i tot car, però cal exigir que la seva roba transmeti els valors de l’ecosocialisme, que és una ideologia que han acceptat. No pot ser que passi com a Rufián, que va anar a una entrevista amb Risto Mejide amb una americana de Zara després d’haver criticat Amancio Ortega. Es va intentar defensar dient que ‘tothom compra a Zara’, però no tothom cobra 6.000 euros al mes ni té responsabilitat política. Volent justificar la humanització del polític, s’obliden que han de ser referents, no influenciadors. Jo no vull que la persona que em lidera sigui pitjor que jo, sinó que em digui ‘aquest és el camí’. Quan sorgeix la socialdemocràcia i l’eurocomunisme, l’esquerra deixa de banda algunes idees que tenia i també part de la seva estètica i acaba mimetitzant-se amb la dreta. Felipe González primer portava quadres, patilles, pana… I el primer dia de president, vestit i corbata. Iglesias igual. Semblava l’enfant terrible de l’esquerra, però va anar als Goya amb un esmòquing. És una indumentària que ve històricament del poder, de l’aristocràcia i la burgesia, mentre que el vestit, la corbata o la camisa vénen dels sans-culottes, de la Revolució Francesa. L’esquerra sempre ha refusat aquesta indumentària: Mandela, Carrillo, Allende… —Ell va dir que ho feia per respecte a la cultura… —Què vol dir, que abans no ens respectava? No cal que tothom vesteixi igual, perquè, si no, seríem en una democràcia molt pobra. La primera cosa que fan els dictadors és mimetitzar estèticament tot el poble. Però no pots dir que és igual com vesteixis perquè ets d’esquerres. Jo no tinc cap problema amb cap indumentària ni amb cap ideologia. Em sorprèn que Vox vagi de feixista perquè els feixistes no vestien així. Primo de Rivera anava de vint-i-un botons i amb la camisa blava. Aquesta gent no sap ni fer-se el nus de la corbata. Ells, que diuen que són uns legalistes i uns homes d’ordre! Com Albert Rivera, que diuen que és el que vesteix millor. Comparem-lo amb Macron. Ell mai no serà Macron, igual que Abascal mai no serà Le Pen. No tenen aquest talent. —Per què? —Le Pen va passar d’anar vestida de Chanel a vestir de mercat per empatitzar amb la gent. Això també ho utilitza el populisme! Són missatges que hem de saber descodificar. Moltes vegades diuen que la moda és superficial, però una cosa que és realment superficial és la mirada, que és quelcom que s’ha d’educar. La roba és important per a tots, fins i tot per als anarquistes. Jo estic fascinada amb els higienistes de començament del segle XX, que deien que vestits de pobre demostrarien ser molt més poderosos que el patró. I en aquesta revolució d’esquerres i feminista de la indumentària sempre parlo de Coco Chanel. Va néixer en un hospici, no tenia res. En veure com vestia la gent rica, es va prometre que acabarien desitjant vestir de pobres. I va aconseguir-ho! La gent amb nivell adquisitiu va acabar posant-se samarretes de ratlles de pescador i volent estar morena. —Una altra pregunta quant a la relació moda-política: Què en penseu, dels accessoris grocs arran de la demanda de la llibertat dels presos polítics? —Han banalitzat i pervertit el símbol, que era un llaç groc. Jo sempre dic que la bellesa és equilibri. El llaç groc era un símbol brutal que va aconseguir el seu propòsit. Té un contingut que crec que és difícil de trencar del tot, però aquest merchandising li ha tret valor. Hauria de ser el llaç i punt, i com més petit millor. Els francesos tenien l’armilla groga i ja està, no van començar a fer pantalons i xapes grogues. Potser ha anat bé per recaptar per a la caixa de resistència, però restem valor al símbol. —De Quim Torra s’ha criticat molt la seva posada en escena. Què en penseu? —Jo pensava que després de Montilla no tindríem cap personatge igual, però crec que sí. És un desastre… I després hi ha aquesta autoimposició de creure que, per resultar presidenciable, t’has de posar un vestit i una corbata, quan tu no t’ho creus i no ets això. Me’l creuria molt més amb unes espardenyes i una camisa de màniga curta, perquè hi aniria còmode. Quan ets sents còmode i creus en la teva imatge, pots projectar aquesta credibilitat; si no, és impossible. Dir-li que s’ha de posar una corbata quan no sap fer-se’n el nus, quan porta una americana que li va gran, quan la camisa se li va obrir en una entrevista… A més, va amb mocassins, i dur-ne amb vestit és una cosa molt madrilenya, que només fa el rei i la caspa. —No sé com heu vist el judici respecte de la comunicació no verbal… —És molt emocional. La part més sorprenent és que el tribunal, la fiscalia i l’advocacia de l’estat posin sobre la taula gests de por, d’emoció, de cansament, d’avorriment, de menfotisme, de rancúnia… Si tu ets una persona de llei, per què necessites totes aquestes emocions? Els fiscals, el dia de l’al·legat final, es tocaven el pit, es miraven les ungles –que és com dir ‘m’importeu una merda’–, s’adormien… Professionalment i humanament és patètic. Fins i tot Vox ha estat gestualment més serè que no pas la fiscalia. Els gests d’odi, agressivitat i rancúnia són de la fiscalia. —I, Marchena, com l’heu vist? —Allò que més m’ha cridat l’atenció és la diferència de tracte amb els homes i les dones. Pressionava molt l’advocada de l’estat, per exemple. Li tremolava la veu cada vegada que havia de parlar perquè no parava d’interrompre-la i dir-li amb els gests ‘ets ximple’. També em va agradar molt la serenitat de les advocades dels presos, que responien amb un somriure i no queien en la trampa. Una eina molt intel·ligent per part de les dones és deixar que ells facin el ridícul, i crec que les advocades ho van fer. Això també és la feminització de la comunicació política. —Per començar a familiaritzar-se amb la comunicació no verbal, de quina manera podem analitzar els gests dels polítics amb les mans, per exemple? —El palmell de la mà cap avall pot suggerir certa autoritat o paternalisme, si les col·loques com si entreguessis alguna cosa; transmets submissió, un ‘Veus? Sóc bo’. Això Trump ho fa quan dóna la mà, encara que després la regira. Després hi ha el gest del dit cap amunt, que és d’imposició o amenaça i el gest d’apuntar amb el dit, que sempre és molt autoritari. Jodorowsky sempre diu que qui apunta amb el dit als altres s’ha de fixar que amb un dit apunten l’altra persona, però que n’hi ha tres que apunten a si mateix. És a dir, quan acuses algú, saps que la responsabilitat és compartida. —Zapatero formava una espècie de triangle amb les mans. Què vol dir? —Això és de Merkel i s’ha posat molt de moda. En principi vol dir que estàs molt convençut de què dius. Recordo que Carles Mundó sortia amb aquest gest a totes les fotografies. Però, si parla algú altre, això no ho pots fer. Si ho fas mentre parla el ministre de Justícia, transmets el missatge que tu creus en què diu. —I allò que fa Rajoy d’ajuntar tots els dits cap avall? —No té explicació! Hi ha gests que són innats, alguns altres de culturals i alguns que són individuals, com les quatre barres de Mas amb els dits. —Parlem dels altres polítics: Pablo Casado. Què transmet? —És un perfil molt coherent amb el seu públic objectiu, però té un problema gestual: el somriure, que és tan fals… És un rictus que espanta, com el de la pel·lícula La màscara. En compte de transmetre alegria o diplomàcia transmet rancúnia o por. A Hillary Clinton també li passava. Va tenir un assessor perquè el seu somriure semblés natural, però no se’n va sortir. —I Pedro Sánchez? —És molt correcte, però té poca de personalitat. Hi ha dies que imita Obama, dies que imita Macron, va començar imitant Kennedy… La gent diu que és molt guapo, però ningú no diu que és atractiu. Grates i no hi ha res. —Fora de la política, una persona que agrada a tothom és Jordi Cuixart. Per què? —Per les emocions. No és polític, però ha feminitzat la comunicació. T’ho diu tot, no amaga res. És sincer, sensible… Un referent. No és una persona que t’intenti imposar res. La seva lluita és el seu exemple. No diu les coses per dir, les demostra fins i tot amb la roba: aquella camisa blanca arremangada. Si pots definir una persona per la seva roba, allà tens un líder. És tot emoció, i emocions positives: il·lusió, esperança, optimisme… —Per acabar, heu pogut analitzar alguna cosa de mi pel meu llenguatge no verbal durant l’entrevista? —Sempre observo, però no tota l’estona, perquè, si no, no podria viure!

Summary: Patrycia Centeno: ‘Els polítics de Vox diuen que són homes d’ordre, però no saben ni fer-se el nus de la corbata’


L’aerolínia Aeroméxico inaugurarà al juny vinent una ruta directa entre Ciutat de Mèxic i Barcelona, amb una freqüència de tres vols setmanals, ha anunciat avui el seu director executiu comercial, Anko van der Werff. Al llarg d’aquest any la companyia preveu augmentar els seus vols directes entre la capital mexicana i Madrid, fins a divuit setmanals, i els de la ruta Ciutat de Mèxic-París, que arribaran als onze setmanals. Aeroméxico ja havia anunciat l’any passat que a partir del passat 31 d’octubre operaria quatre vols setmanals entre la capital mexicana i Barcelona. Però al maig va decidir suspendre indefinidament l’obertura d’aquesta ruta com a protesta contra les autoritats mexicanes per ‘oferir vols’ entre Mèxic i l’estat espanyol a la companyia Emirates, va informar llavors l’aerolínia. El Ministeri de Foment espanyol va autoritzar al març passat a Emirates l’explotació de serveis aeris regulars a la ruta Dubai-Barcelona-Ciutat de Mèxic per apostar per la connectivitat de l’aeroport barceloní del Prat (Baix Llobregat). Barcelona serà el cinquè destí d’Aeroméxico a Europa, on la companyia opera en l’actualitat rutes entre Ciutat de Mèxic i Madrid, París, Londres i Amsterdam.

Summary: Aeroméxico obrirà al juny una ruta directa entre Ciutat de Mèxic i Barcelona


José Manuel García-Margallo (1944) va ser el ministre d’Afers Estrangers espanyol del primer govern Rajoy (2011-2016). Ell és l’home que va haver de contrarestar tota l’ofensiva diplomàtica independentista a l’exterior. Margallo té una extensíssima carrera política: diputat per la UCD a les eleccions de 1978, europarlamentari durant disset anys (1994-2011), ministre amb Rajoy i actualment, a setanta-cinc anys, novament eurodiputat. Margallo acaba d’escriure unes Memorias Heterodoxas (Península) on repassa la seva vida, i en els capítols finals se centra en el cas català. L’ex-ministre té fama de ser poc còmode per als aparells dels partits per la seva mania d’explicar massa detalls i opinions massa personals. VilaWeb el va entrevistar dilluns al vespre a Barcelona, després d’haver presentat el llibre a la Casa del Llibre al costat de Josep Cuní i Jordi Casas. —Al llibre expliqueu que vau anar a Israel a dir-los que si no ajudaven en el cas català, Espanya reconeixeria Palestina. No n’expliqueu la resposta. Què us van dir? —És molt més complex. No hi ha res més fal·laç que donar una resposta fàcil a una resposta complexa. La diplomàcia consisteix a defensar els interessos del teu país. I quan tens una entrevista amb un país estranger, la primera cosa que has d’identificar són les qüestions que els importen a ells i les que t’importen a tu. I això se soluciona amb el do ut des, com en deien en el dret romà . Vaig dir-los, vosaltres teniu una qüestió, que és la qüestió essencial d’Israel, que és la solució del cas palestí. Jo sóc partidari dels dos estats, però aquesta és una altra història. I nosaltres tenim un problema, que és l’emergència del separatisme, que pot fer desaparèixer Espanya tal com la coneixem. Vejam si som capaços d’evitar manifestacions que són contràries a la defensa legítima dels nostres interessos. Perquè hi va haver algunes manifestacions d’alguns representants diplomàtics a Espanya que no vaig entendre. Vejam si ens posem d’acord, doncs. Això els vaig dir, i la cosa es va encarrilar, perquè no va haver-hi manifestacions de cap mena que ens disgustessin. —Així i tot, després del referèndum d’independència, Israel va ser dels pocs països que no va fer signar cap paper a favor de la unitat d’Espanya. Ho recordeu? —No ho recordo. No em consta. Quan jo era ministre? —No. El 2017, després de la DUI. —Ah. Ja sabeu què deia Azaña: si a Espanya la gent parlés només d’allò que sap, es faria un gran silenci. Per descomptat que amb mi no es va viure cap rebuig. És més, com he explicat, al Consell de Seguretat de les Nacions Unides vam aconseguir una resolució votada pels 193 països que exhortava a no reconèixer, encoratjar ni donar suport al secessionisme unilateralista. —Quan aneu a Escòcia i els dieu que els vetareu l’entrada a la Unió Europea si donen suport a Catalunya, quina és la resposta? —Jo no vaig anar a Escòcia. Vaig veure’m amb Salmond a Madrid, en una casa privada. Vaig dir que l’entrada a la Unió Europea de qualsevol estat, i Escòcia seria un nou estat si s’independitzés, si es fes en desacord amb l’ordenament constitucional britànic, no l’acceptaríem en cap cas. De la mateixa manera que no hem acceptat l’entrada de Kossove, la secessió del qual no és prevista a la constitució iugoslava, a diferència de les repúbliques. Vaig dir: si vosaltres desconeixeu l’ordenament constitucional espanyol i equipareu el fenomen escocès amb el fenomen català, cosa que no és possible perquè el Regne Unit no té una constitució escrita i Espanya sí, veurem amb molt poca simpatia l’entrada d’Escòcia a la Unió Europea. —No teniu por de fer públiques accions com aquestes? No pot anar en contra dels interessos espanyols? Poden pensar –sense ofendre– que els amenaceu. —Creieu-me. He tingut moltes converses diplomàtiques. I tots els que han arribat a ser estats, i al món n’hi ha 193, la primera cosa que et demanen és quins són els teus interessos. Els països bàltics, per posar un exemple que m’heu citat, la primera cosa que ens diuen és que si no es deté l’expansionisme rus, ells tindran un problema. Per això vam donar suport a les sancions a Rússia després del referèndum a Crimea i Sebastopol. I va passar igual amb moltes repúbliques ex-soviètiques caucàsiques. Ho vam entendre perfectament. Hi hem tingut tropes, i hem assumit sancions que són contràries als nostres interessos. Ells tenen un problema, jo l’entenc. Però jo tinc un problema, i tu em pots entendre. —Vist així, vindrà un per darrere i farà una oferta més gran. —No és un problema d’oferta. L’única cosa que dic és que es respecti la llei internacional. I la llei internacional diu que els supòsits d’autodeterminació només es donen en tres casos: pobles colonials, ocupats militarment o els que desconeguin els drets polítics i civils dels ciutadans. Com que aquest no és el cas de Catalunya, preval el principi d’integritat territorial. I totes les declaracions de les Nacions Unides diuen que en cap cas el principi de lliure determinació, que és a l’article primer, i el pacte de drets civils, el cinquantè, podrà afectar o menyscabar la integritat territorial dels estats. I això ho defensen els països grans, els petits, els antics i els que han acatat la seva sobirania recentment. —Per què fèieu reunions gairebé setmanals per la qüestió catalana, quan éreu ministres? —Gairebé setmanals no. Setmanals. Perquè a parer meu era la qüestió més important que Espanya tenia, i encara té, sobre la taula. No afecta un canvi de govern o d’ordenament jurídic. Afecta el demos constituent, que és Espanya. I no concebo Espanya sense Catalunya, igual com no concebo Catalunya sense Espanya. Per mi és la qüestió més important, i com que és la més important, i això es jugava fora, jo cada setmana en tenia una reunió. —La importància de Maria Bassols. Per què és tan important? —Perquè dirigia l’equip que feia aquestes visites. Igual com José Martin Pérez Nanclares era el cap de l’assessoria jurídica internacional, i ara és magistrat del Tribunal de Justícia de la Unió Europea. Perquè això és una qüestió jurídica que s’ha d’interpretar en termes jurídics. Maria Bassols ho feia molt bé. —El partit es juga fora. Puigdemont, Comín i Ponsatí guanyen la partida fora. —No hi ha ni un sol país, dels 193 que formen Nacions Unides, que estigui disposat a reconèixer una secessió unilateralista a Catalunya. Ni un. Probablement els que estan per sobre d’això, en llocs de descens, són Transnístria i Ossètia del Sud. Reconeguts per Veneçuela i Nicaragua. —No creieu que per Espanya és un problema, que Puigdemont, Comín i Ponsatí vagin lliures per Europa? Ho veieu com una derrota, com una cosa normal? S’ha d’acceptar? —Crec que és una victòria de l’estat de dret i jo accepto l’ordenament jurídic i les decisions dels tribunals quan ens afavoreixen i quan no ens afavoreixen. Perquè no puc dir que la defensa de l’ordre constitucional espanyol és un prius i després dir que no accepto les decisions dels tribunals si no m’agraden. —Però això podria portar que diguin que el judici és nul. Europa podria dir-ho. Ho acceptaríeu? —Quin tribunal podria dir-ho? —El Tribunal de Justícia de la Unió Europea… —Aquest no hi entrarà, en tot cas seria el Tribunal de Drets Humans. I no crec que digui això. No és el que apunta la sentència del TJUE, que ha jutjat solament una qüestió col·lateral, sense entrar en el fons principal, i ha dit que Oriol Junqueras és eurodiputat des del moment que es proclamen els resultats. No diu res de la sentència. —En el futur podria dir-ho? —Prou en tinc d’interpretar el present, per a endevinar el futur. —Amb Junqueras vau ser capaços de parlar des de posicions diferents. L’heu visitat a la presó? —No. —Us agradaria? —Crec que s’interpretaria malament. No seria bo ni per a l’Oriol ni per a mi. Ha adoptat una postura tan contrària a la meva! Perquè jo estic disposat a dialogar i discutir, sempre que es respecti l’ordenament jurídic. Però no ha estat el cas. Vaig advertir-li-ho. La cosa essencial de l’estat de dret és que fa complir la llei. El gran avantatge de l’estat democràtic és que tots som iguals davant la llei. —El vostre company a la taula, Jordi Casas, acaba de dir que si hi ha una votació i el 75% de la gent vota independència, ell ho acceptarà. I vós? —No. Perquè jo ho acceptés hauria d’haver-hi primer un referèndum d’autodeterminació. I perquè hi sigui s’ha de modificar la constitució pel procediment establert a la constitució: iniciativa al parlament, congrés, senat (i amb determinades majories) i apel·lar al sobirà, que és el poble espanyol. És el poble espanyol qui ha de decidir si l’autodeterminació és possible. I no és original. Només hi ha dues constitucions escrites que acreditin l’autodeterminació: Etiòpia i l’illa de San Cristóbal. —Al Regne Unit només van votar els escocesos. —Torno a dir-ho: he parlat de constitucions escrites. El Regne Unit no té cap constitució escrita. I els escocesos van votar perquè així ho va autoritzar el parlament del Regne Unit. I ara no ho autoritzarà. Per tant, no votaran. —A la ràdio no heu dit que crèieu que hi hauria un segon referèndum a Escòcia i el guanyarien? —He dit que si hi hagués un segon referèndum a Escòcia, el guanyarien. Però crec que no el faran, perquè Johnson ha dit que no. Hi insisteixo, la clau la té el parlament del Regne Unit, perquè allò que entre tots es va decidir, entre tots ho han de decidir. Johnson ha dit que no hi haurà referèndum. Per tant, no hi ha cas. —‘Home honrat que menteix pel bé del seu país.’ Què és? —La definició d’un anglès sobra la diplomàcia. Jo no hi crec, en aquesta definició. —No heu mentit mai? Sí que heu mentit alguna vegada… —Molt poquet. Per què a sobre, se’m nota. Ací podeu veure l’entrevista en vídeo:

Summary: García-Margallo: ‘Que Puigdemont vagi lliure per Europa és una victòria de l’estat de dret’


El president del grup municipal de CiU, Xavier Trias, ha patit una angina de pit aquest cap de setmana i es recupera a l’Hospital de la Vall d’Hebron després de practicar-li un cateterisme coronari. En un comunicat, el grup municipal de CiU afegeix que Trias espera reincorporar-se a les seves responsabilitats al consistori en els pròxims dies i que mentrestant el substituiran els regidors del seu grup en els compromisos institucionals. El president del grup municipal de CiU es va sentir indisposat i amb malestar a l’alçada del pit la matinada de dissabte a diumenge i va decidir traslladar-se a l’Hospital de la Vall d’Hebron, on els metges li van diagnosticar una angina de pit. Diumenge al matí, li van practicar un cateterisme coronari per extreure-li un coàgul de sang i implantar-li un ‘stent’, un dispositiu que ajuda a corregir un estretament de les artèries o venes coronàries. De moment, Xavier Trias es manté ingressat i en observació a la Unitat Coronària de l’Hospital de la Vall d’Hebron fins que els metges no l’autoritzin a tornar a casa i seguir una pauta de recuperació. Mentrestant, el president del grup municipal de CiU ha anul·lat tota a seva agenda i els seus compromisos seran assumits pel portaveu del grup, Joaquim Forn; la portaveu adjunta, Sònia Recasens, i la resta de regidors del partit.

Summary: Xavier Trias es recupera a l’hospital d’una operació per una angina de pit


Un tribunal que no depèn del Consell General del Poder Judicial espanyol. Un tribunal que és una joguina política. Això és el Tribunal de Comptes espanyol, el màxim òrgan fiscalitzador de la gestió econòmica del sector públic, dels partits polítics i les seves fundacions. Una garantia. Els dotze consellers que l’integren, els nomenen el congrés i el senat espanyol. A la pràctica, el PP i PSOE se’n reparteixen les cadires. Ara mateix hi ha una clara majoria conservadora. I aquest control dels partits té uns efectes molt clars, el tribunal no ha destapat cap dels grans casos de finançament irregular. Ni Gürtel, ni Palau, ni Filesa… El tribunal necessita que li portin la corrupció a la porta per detectar-la: carrer de Fuencarral, 81, 28004, Madrid. De fet, una les crítiques més comunes d’aquest òrgan és que té una fiscalització lenta i inoperativa. El 2012, en plena instrucció del cas Gürtel, quatre anys després d’haver-se destapat, el tribunal encara no havia lliurat l’informe sobre la comptabilitat dels partits del 2007. El delicte de finançament irregular prescriu al cap de quatre anys. La lentitud, potser, només potser, podria tenir una explicació. Ubaldo Nieto, president del Tribunal de Comptes entre el 1997 i el 2007, apareixia als famosos papers de Luis Bárcenas com a donant del PP. Concretament, l’anotació era del 2 de març de 2004 i per un valor de 3.000 euros. Hom podria pensar que tot plegat ja s’ha esmenat. Han passat eleccions, governs i la composició del tribunal ha canviat, però l’òrgan continua encarcarat i cec. A punt d’acabar el 2018, només té publicades les dades sobre els partits i les fundacions fins als exercicis del 2014 i el 2015. Nepotisme i amiguisme Actualment, el Tribunal de Comptes, el componen set consellers proposats pel PP i cinc pel PSOE, que en va cedir un a IU. Cada conseller té dret a dues secretaries, un cotxe oficial i un sou d’uns 4.700 euros nets el mes. Els mandats són de nou anys i renovables. Entre els consellers ‘blaus’, es destaquen Margarita Mariscal de Gante, ex-ministra de Justícia amb Aznar, i que ara serà ponent de la sentència les despeses del 9-N. També hi ha Manuel Aznar López, germà gran de l’ex-president espanyol. Cal dir que ara al tribunal hi ha una vacant. Enguany, ha dimitit un dels consellers anomenats progressistes –no pas neutral–: Lluís Armet Coma. El senat, on el PP té majoria absoluta, encara ha de nomenar-ne un substitut. Armet Coma ha estat senador, conseller de la Generalitat i diputat del PSC. El nepotisme i l’amiguisme és tan evident que fins i tot el Tribunal Suprem espanyol hi ha hagut d’intervenir. El 2013 va denunciar la politització de l’òrgan i va advertir que el nombre de funcionaris de partit superava els de carrera. El País va publicar el 2014 que cent treballadors dels set-cents que té el tribunal tenien vincles familiars amb alts càrrecs o ex-alts càrrecs de les principals institucions i sindicats de l’estat espanyol. De fet, el president de la secció de fiscalització, Javier Medina Guijarro (PP), número dos de facto del tribunal, ha estat un dels últims implicats en un escàndol de nepotisme (2017). El Suprem va condemnar el Tribunal de Comptes a pagar 38.000 euros per haver col·locat el germà de Medina. El president de fiscalització també té l’esposa i la germana treballant al tribunal. Ramón Álvarez de Miranda, fins ara president, va comparèixer al congrés el 2014 per donar explicacions sobre el nepotisme i l’amiguisme que podreix la credibilitat del tribunal. Miranda es va comprometre a fer canvis en les convocatòries de les places. Però el problema és d’arrel. Ell mateix té càrrec gràcies als seus orígens: és fill de l’ex-president del congrés i ex-defensor del poble Fernando Álvarez de Miranda (UCD) i té diversos familiars col·locats. El cop d’estat del PP Els mandats dels consellers són de nou anys, però l’òrgan de govern –integrat pel president del tribunal, el president de la secció de fiscalització i el president de la secció d’enjudiciament– es renova cada tres anys. A l’estiu, encara amb l’ambient enrarit per la moció de censura contra Mariano Rajoy, el PP es va venjar del PSOE. Els set consellers conservadors es van posar d’acord per apropiar-se tots els càrrecs de l’òrgan de govern, cosa que no havia passat mai. Ara la presidenta del tribunal és María José de la Fuente, en substitució de Ramón Álvarez de Miranda; José Manuel Suárez Robledano ocupa la presidència de la secció d’enjudiciament, que abans tenia Felipe García Ortiz (PSOE). Medina Guijarro continua al capdavant de fiscalització. A principi del 2018, el PSOE s’havia posat d’acord amb el PP per fer descarrilar una proposició de llei de Ciutadans per a liquidar el nepotisme i l’amiguisme al tribunal. Ciutadans tenia el suport de Podem. Però el bipartidisme va prioritzar protegir els seus interessos. Ara el PSOE ha estat víctima d’aquestes males arts i s’ha quedat sense veu ni vot a la direcció del Tribunal de Comptes. El 9-N en mans d’una ministra d’Aznar Avui comença el judici del Tribunal de Comptes contra l’ex-president Artur Mas i els ex-consellers Joana Ortega, Irene Rigau i Francesc Homs per les despeses del 9-N. Els acusats, tot i no haver-ho estat per malversació de fons pel TSJC, han hagut de pagar una fiança de 5,2 milions d’euros. Durant el judici, que durarà dos dies, l’ex-president i els ex-consellers seran interrogats a petició dels denunciants, Societat Civil Catalana i Advocats Catalans per la Constitució. En cas de ser declarats culpables, la fiança –que inclou domicilis particulars– passarà a mans de la Generalitat. Mariscal de Gante, com a única magistrada del departament segon d’enjudiciament, serà la ponent de la sentència. Prové d’una família de juristes conservadors i és membre de l’Associació Professional de Magistratura (APM). El seu pare, Jaime Mariscal de Gante, va ser policia durant el franquisme i, després, jutge del Tribunal d’Ordre Públic. El 1981, juntament amb més jutges i fiscals, va fer un homenatge a Adolfo de Miguel, defensor d’alguns dels colpistes del 23-F. De Gante sempre ha estat vinculada amb els sectors més dretans de la judicatura. Abans de ser ministra de Justícia del primer govern d’Aznar (1996-2000), va passar pel Consell General del Poder Judicial. El 2000 va ser elegida novament diputada del PP per Albacete. Entre el 2002 i el 2004, va ser vice-presidenta primera del congrés. Gairebé una dècada més tard (2012), el PP de Rajoy la col·loca al Tribunal de Comptes. Contra la sentència que redacti De Gante, es podrà presentar recurs al Tribunal de Comptes mateix. Se’n farà càrrec el president de la secció d’enjudiciament, José Manuel Suárez Robledano, i dos magistrats més que no hagin tingut contacte amb la causa. Robledano també és tacat per l’ombra de l’amiguisme. En última instància, la sentència es pot portar al Tribunal Suprem.

Summary: Mas, Ortega, Rigau i Homs, en mans d’un tribunal polític corcat pel nepotisme i l’amiguisme


Gairebé ha passat un mes d’ençà que va començar del judici i els presos ja acumulen més de cent hores al Tribunal Suprem en sessions maratonianes, algunes de les quals han durat més de deu hores. La més llarga va ser la del dia 20 de febrer, quan van declarar Josep Rull, Dolors Bassa, Meritxell Borràs i Carles Mundó. Havia començat a les 10.00 del matí i va allargar-se fins a les 21.30 del vespre. En el judici no és estrany de veure badalls i mirades perdudes entre els presos, com si desitgessin que Marchena aixequés la sessió fins l’endemà. VilaWeb ha parlat amb Diana Riba, Montse Bassa i Susanna Barreda, que denuncien el ‘esgotament’ dels presos, fet que en pot vulnerar el dret de defensa. Independentment de quan s’acabi la sessió el dia abans, els presos i les preses es lleven cada dia a les sis del matí. ‘Com que no els autoritzen cap despertador, es desperten tot picant a la paret entre ells perquè estan en cel·les contigües’, explica com a detall Barreda, dona de Jordi Sánchez. Llavors comença una odissea d’una hora i vint fins al Suprem. Primer la Guàrdia Civil els escorcolla i els porta fins a l’Audiència espanyola en un trajecte de quaranta-cinc minuts amb furgoneta en què alguns es maregen; els rep la policia espanyola, que els torna a escorcollar, i els condueix fins al Suprem. Allà, en una sala on són custodiats, s’esperen fins que no comenci el judici. És on dinen i s’estan cada vegada que tenen recés. Però la part més dura és la tornada, perquè quan arriben a la presó el sopar ja és fred i no tenen la possibilitat d’escalfar-lo. ‘Va directa al llit perquè està cansadíssima’, explica Montse Bassa sobre la seva germana Dolors. Diu a tall de denúncia que n’acaba de rebre una carta en què li detalla com és el dia a dia: ‘M’explica que físicament està esgotada. Que quan arriba el cap de setmana intenta recuperar forces. Passar tantes hores a la sala i escoltar els testimonis interiorment els crea unes contradiccions i els genera unes emocions que psicosomatitzen físicament. Fins i tot necessita vitamines i medicació.’ Susanna Barreda detalla que, després del sopar, Jordi Sànchez puja a la cel·la i encara prepara la sessió de l’endemà, motiu pel qual alguns dies només dorm quatre hores: ‘És molt meticulós i prepara papers i detalls per a transmetre als advocats l’endemà.’ Aquesta setmana molts dels testimonis oferien al tribunal la seva visió dels fets del 20-S, central en la defensa de l’ex-dirigent de l’ANC. Diana Riba, dona de Raül Romeva, assenyala que encara els ha perjudicat més que hagin habilitat el dilluns. D’aquesta manera el tribunal s’assegura d’haver enllestit el judici abans de les eleccions, però les setmanes es fan més llargues per als presos. ‘No són horaris compatibles amb la salut. Però és un cansament contra el qual ja no s’hi pot fer res’, diu amb resignació. Això sí, diu que Romeva esperava el judici amb ganes perquè això significa que s’acaba la presó preventiva. Té ganes que s’acabi i ‘poder tornar a presons catalanes i tornar a un ritme normal.’ Nul·la comunicació entre setmana Ara les comunicacions especials s’han traslladat al diumenge perquè els familiars puguin veure els presos. I és que arran del judici la comunicació els ha estat limitada completament perquè les cabines telefòniques ja són tancades quan arriben de nit al centre penitenciari. Si els familiars es desplacen al Suprem –fet que no és gaire habitual durant les declaracions dels testimonis–, també hi poden tenir un breu contacte. Segons que explica Diana Riba, el president del tribunal, Manuel Marchena, ha autoritzat que es puguin veure durant deu minuts en el recés per a dinar i al final de la sessió. Aquesta setmana l’equip de defensa de Jordi Cuixart, encapçalat per la lletrada Marina Roig, ha presentat una protesta formal davant el tribunal perquè notifiqui amb més antelació el calendari complet de les sessions per poder preparar els interrogatoris. A més, assenyala que la privació de llibertat dels presos també limita la comunicació amb els advocats i el fet que puguin preparar el judici amb condicions: ‘Obstaculitzen la defensa del senyor Cuixart amb vulneració dels drets de tutela judicial efectiva i defensa, com també del dret de disposar del temps i les facilitats necessàries per a preparar la defensa, continguts dins el dret d’un judici just’, va assenyalar Roig. Diana Riba també recorda que, si els presos fossin en llibertat, quan acabessin les sessions, al cap de cinc o deu minuts serien a l’hotel amb els advocats per a poder preparar la defensa.

Summary: L’esgotament dels presos durant el judici: ‘Es desperten entre ells picant a les parets’


El PNB s’ha compomès a donar suport a Mariano Rajoy en la votació del primer tràmit cap a l’aprovació del pressupost de l’estat espanyol del 2018. Ho farà votant demà contra les esmenes a la totalitat presentades pel PSOE, Podem, ERC, PDECat, Compromís i Bildu. El portaveu del PNB, Aitor Esteban, ha justificat la decisió per l’acord a què han arribat Rajoy i el president del PNB, Andoni Ortuzar, segons el qual el govern espanyol equipararà l’augment de totes les pensions al 2018 a l’IPC, és a dir, un 1,6%. L’acord també inclou situar la base reguladora de la pensió de viduïtat al 56% al 2018 i al 60% al 2019, i endarrerir el factor de sostenibilitat de manera que no entri en vigor fins el 2023. El portaveu del PNB al Congrés espanyol, Aitor Esteban, ha afirmat que el seu grup actua després d’escoltar les manifestacions de Rajoy apel·lant a la necessitat d’obrir una nova etapa de diàleg a Catalunya i davant la ‘urgència’ i la necessitat que es faci ‘política en majúscula’ en reivindicacions com la de les pensions. Els cinc vots dels diputats del PNB eren imprescindibles perquè els pressupostos continuessin vius després de demà, quan es votarà conjuntament totes les esmenes a la totalitat (altrament dites de devolució) dels grups de l’oposició, que sumen 175 vots. El PP, Ciutadans i CC sumen 170 vots i necessiten el suport dels escons del PNB per aconseguir un empat a 175 que –un cop es repeteixi en tres ocasions aquest dijous- farà decaure la iniciativa que es presenta, és a dir, les esmenes de devolució. Un cop superin aquest tràmit, els pressupostos es debatran en comissió i finalment se sotmetran a criteri del ple entre els dies 21 i 24 de maig, coincidint amb la data límit al Parlament de Catalunya per a la investidura d’un president si es vol evitar una repetició de les eleccions (22 de maig). El PNB havia vinculat fins ara el suport als comptes a l’aixecament de l’aplicació de l’article 155 de la Constitució espanyola a Catalunya. Amb el suport de demà permeten, de moment, que els pressupostos continuïn tramitant-se i que el debat final (del 24 de maig) tingui lloc més enllà del termini màxim de què disposen els grups del Parlament per investir un president i forçar la derogació de la intervenció del govern espanyol. Esteban ha comparegut en roda de premsa al Congrés espanyol per explicar aquesta posició. Segons ha apuntat, Ortuzar va traslladar dimarts a Rajoy ‘la seva preocupació per la situació catalana’ i la seva ‘oposició frontal al manteniment del 155’ i als ‘cants de sirena sobre la prolongació’ d’aquesta intervenció, així com la seva ‘sensibilitat respecte a les reivindicacions del col·lectiu de pensionistes’. Esteban considera que ‘hi ha un compromís ferm’ que quan existeixi un govern no es prolongarà el 155. ‘La nostra política anirà dirigida a què aquest final del 155 es produeixi tan aviat com sigui possible’, ha dit. Esteban també ha celebrat que Rajoy hagi ‘acceptat’ les seves peticions respecte a l’augment de les pensions. ‘Creiem que són les reivindicacions del carrer, que són justes’ i que ‘l’estat ha de fer un esforç’ que en aquests moments ‘era urgent’. Segons el portaveu del PNB, la seva formació busca ‘aprofitar el temps’ abans de començar a pensar en quines esmenes parcials presentarà. Amb tot, el fet que el PNB permeti mantenir vius els comptes de Rajoy no n’assegura l’aprovació final al mes de maig. Esteban ha advertit que el seu grup estarà ‘molt vigilant’ al compliment dels compromisos assolits per Rajoy.

Summary: El PNB donarà suport finalment al pressupost de Rajoy a canvi d’equiparar les pensions a l’IPC


Adesiara és a punt de publicar l’obra que fa cent del seu catàleg exquisit; ha publicat recentment ‘L’arbre de foc’ d’Agustí Bartra; i la setmana vinent desembarca a les llibreries amb dos títols nous: el clàssic grec ‘Judici a una meuca’ d’Apol·lodor (fragment ), en una traducció i introducció de Maria Rosa Llabrés Ripoll, i ‘La font sagrada’ d’Henry James (fragment), la darrera traducció que feu Alfred Sargatal. Sobre aquests nous títols, l’editor, Jordi Raventós, ens dóna algunes informacions d’interès, en el text que segueix. A més, anuncia també per a aquest mes la reedició de tres dels llibres més preuats de la col·lecció «Aetas» de clàssics grecollatins: ‘Carta a la posteritat / Carta a Boccaccio’, de Francesco Petrarca; les ‘Sàtires’ d’Horaci i el tractat ‘Eduqueu els infants ben aviat en les lletres’, d’Erasme de Rotterdam, que, cinc mesos després de la seva publicació, continua entre els títols més venuts a moltes llibreries. Henry James i la perenne vigència dels clàssics Per Jordi Raventós Coincidint amb el centenari de la mort de Henry James, la setmana vinent arriba a les llibreries una de les novel·les més peculiars i enigmàtiques del gran escriptor nord-americà, ‘La font sagrada’, que Adesiara publica (per primera vegada en català) amb traducció de l’enyorat Alfred Sargatal. No del tot ben entesa per molts dels seus contemporanis, però reivindicada amb tots els honors per Jorge Luis Borges dècades més tard (de fet, l’escriptor argentí va reconèixer la influència directa de ‘La font sagrada’ en la confecció de ‘El acercamiento a Almotásim’), aquesta delicada novel·la (l’adjectiu també és de Borges) ens presenta un doble enigma: una dona no gaire agraciada rejoveneix miraculosament (rejoveniment que contrasta amb l’envelliment prematur del seu espòs, molt més jove, del qual ella sembla absorbir la vitalitat) i, paral·lelament, un home veritablement imbècil adquireix de sobte una intel·ligència sorprenent. Tot això s’esdevé en una mansió aristocràtica en plena natura, un ambient ideal, talment com en les millors novel·les d’Austen, perquè les converses ambigües, les insinuacions, els jocs de mirades i els flirteigs entre els convidats condueixin el lector, de la mà del protagonista, fins a la possible explicació d’aquest «miracle». En definitiva, un brillant joc de contrastos i d’ambigüitats que sembla ocultar una història de vampirs i que ens farà gaudir, sens dubte, de la prosa pulcra i meticulosa del gran Henry James. D’altra banda, juntament amb ‘La font sagrada’, Adesiara presenta un nou títol de la col·lecció «Aetas» de clàssics grecollatins: ‘Judici a una meuca’ (amb traducció i introducció de l’hel·lenista Maria Rosa Llabrés Ripoll), un text d’un valor inqüestionable perquè és l’única acusació pública no adreçada a un home que ens ha pervingut de l’antiguitat. Conegut també amb el títol de ‘Contra Neera’, i atribuït històricament a Demòstenes, els darrers especialistes neguen l’autoria del cèlebre orador atenès i l’atribueixen a Apol·lodor, que va viure cap al segle IV aC. A l’Atenes de l’època, Neera, una vella prostituta, amenaça de subvertir el rígid sistema jurídic de la polis perquè s’ha casat amb un atenès i ha donat a la ciutat, com si fossin descendents legítims (només ho eren els de mares ateneses), uns fills que eren fruit de les seves antigues relacions meretrícies. Així doncs, en el judici que se celebra contra ella, les aventures passades de Neera i les de la seva filla (que fa, probablement, el mateix ofici que la mare) es converteixen en una qüestió d’Estat i, al mateix temps, ens permeten descobrir que l’idealitzat sistema democràtic atenès no era tan irreprotxable com de vegades el pinten. Aquest llibre és, en realitat, un dels poquíssims documents que conservem sobre la vida dels qui n’eren exclosos: els esclaus, els estrangers i, sobretot, les dones.

Summary: Avanç editorial: ‘Judici a una meuca’ d’Apol·lodor i ‘La font sagrada’ d’Henry James


El Butlletí Oficial de l’Estat espanyol (BOE) ha publicat avui una sanció de 3,6 milions d’euros del Banc d’Espanya a CaixaBank. La multa es va imposar el novembre passat per incomplir alguns punts de la Llei sobre disciplina i intervenció de les Entitats de Crèdit. Es tracta d’una infracció tipificada com a ‘molt greu’, que el supervisor va dictar el passat 30 de novembre i que es publica ara al BOE en ser ferma per la via administrativa. En concret, CaixaBank va incomplir ‘normes amb rang de llei relatives als límits imposats a les compensacions per desistiment en amortitzacions anticipades, a les regles sobre la substitució d’índexs de referència establertes i a les normes sobre arrodoniment de tipus d’interès’. Així mateix, el BOE publica la baixa de Citibank Espanya en el Registre d’Entitats de Crèdit, en compliment del que estipula la Llei d’Ordenació, Supervisió i Solvència d’entitats de crèdit. CaixaBank anuncia un ERO per a acomiadar 2.000 treballadors després d’haver notificat uns beneficis extraordinaris

Summary: El BOE publica una multa de 3,6 milions a CaixaBank per infracció molt greu


La mort d’un repartidor de Glovo dissabte al vespre ha posat en relleu un problema vell. Les empreses de repartiment a domicili, com Deliveroo, Uber Eats i Glovo, contracten els repartidors com a autònoms, de manera que en cas d’accident no tenen el dret de baixa laboral. De fet, arran d’aquest fet han rebut alguna sanció en jutjats ordinaris, però el problema persisteix. Riders por Derechos és un sindicat que lluita pels drets d’aquest col·lectiu. En parlem amb un dels portaveus, Dani Gutiérrez. —Quan hi vàreu entrar, a Glovo? —Al començament del 2017. Treballava a Deliveroo, però com que només feia vint hores setmanals, vaig pensar que podia fer unes quantes hores més a Glovo. Va arribar un moment que els treballadors de Deliveroo vam començar a fer vaga perquè ens obligaven a signar un contracte que deia que no cobraríem per hores, sinó per comandes. Això ja es feia a Glovo. El cas és que a Deliveroo vam ser acomiadats. A Glovo hi vaig estar només cinc mesos perquè no hi dedicava prou hores. Em va arribar un correu comunicant-m’ho. Et desconnecten de l’aplicació i ja està. —Encara continueu treballant de repartidor? —A la plataforma Riders por Derechos vam fundar una cooperativa que es diu Mensakas, que lluita contra el model de Glovo i Deliveroo i pretén demostrar que és una alternativa compatible amb els drets laborals. Evidentment, qui hi treballa està contractat, fa cursos de riscos laborals, té vacances pagades i baixes mèdiques. Tot allò que no tenim a Glovo i Deliveroo. —Com s’hi treballa, a Glovo? —A Glovo, si vols, pots treballar-hi vint-i-quatre hores cada dia. No hi ha límit. El límit és allò que ells anomenen l’excel·lència, que és la puntuació que et donen. Tu has de treballar tant sí com no per tenir la màxima puntuació i, especialment, en allò que ells anomenen ‘el pic’, de 20.00 a 23.00, que és quan es fan més comandes i els interessa tenir molta gent al carrer. Si tu treballes sempre aquelles hores i la resta del dia tens l’autoassignació de comandes activada, és a dir, que et poden assignar la comanda que ells vulguin independentment de la distància i el preu, puntues molt. Per què? Perquè estàs disponible en les hores de més feina i t’ocupes de les comandes més difícils d’encolomar. —I quan tens molta puntuació, què? —Al calendari setmanal, tens prioritat per a triar. Pots triar dotze, tretze, catorze hores el dia de dilluns a diumenge. És a dir, et premien amb la capacitat de triar les hores que vulguis. Però si hi ha una manera de premiar, n’hi ha una de castigar. Si no treballes quan ells et demanen i no t’actives l’autoassignació, els serveixes de poc i llavors no et donen tantes hores. Però, és clar, això demostra que hi ha una relació laboral perquè si sóc autònom tinc el dret de treballar o de no treballar quan vulgui. Aquí no, perquè hi ha penalitzacions indirectes i camuflades. Hi ha una relació laboral i som treballadors per compte d’altri, i no propi, com diuen les companyies. —No podeu triar els horaris ni hi poseu el preu, condicions bàsiques d’un autònom. —Exacte, tampoc no participem en la tria del preu. No podem discutir amb l’empresa quin preu volem posar al nostre servei. I les factures ens les emet Glovo. Glovo ens les envia per correu i ens estipula què hem fet i quant cobrarem. Si jo fos un autònom, seria jo qui hauria d’emetre la factura a Glovo. Doncs no. És una altra de les proves de la relació laboral. —Què demaneu a Glovo, o a qualsevol de les empreses de repartiment a domicili? —Nosaltres pensem que hem de ser treballadors assalariats. No entenem que empreses que facturen milions d’euros per la seva activitat, que és la missatgeria, no tingui ni un missatger en nòmina. És absurd. Defensem que som treballadors seus i, per tant, volem cobrar per hores, no per comandes; volem que l’empresa gasti material i recursos en seguretat, perquè és responsabilitat de l’empresa que ens formi en prevenció de riscos laborals; volem cobrar la baixa si ens fem mal i no podem treballar. És que si et fas mal, a part de no cobrar mentre no treballes, quan tornes et trobes que la teva puntuació ha baixat i no pots treballar més de cinc o deu hores laborals. No demanem que ens facin una llei per a nosaltres, sinó que es respecti la llei que un seguit d’empreses incompleixen. Però bé, això qui ho haurà de dir és un jutge. —Riders por Derechos ha obert diversos fronts judicials contra aquestes companyies. Què heu aconseguit? —Inspecció de Treball, arran d’una denúncia del Col·lectiu Ronda i la Intersindical-IAC, ha decidit que aquestes empreses hagin de donar d’alta a la seguretat social seus repartidors. Les empreses hi han presentat recursos i això s’haurà de dirimir en un judici. La sentència que sorgeixi afectarà tot el col·lectiu de Barcelona. En altres llocs d’Espanya s’han dictat sentències en denúncies de repartidors a títol individual. Algunes consideren que són falsos autònoms i algunes altres no. Mentre això no arribi al Suprem no es podrà dictar sentència ferma, i llavors potser aquestes empreses hauran de pagar totes les quotes de seguretat social que no han pagat i als repartidors ens hauran de retornar les quotes d’autònom que hem abonat. —Sobre l’accident de dissabte, dèieu, tard o d’hora havia de passar. —Exacte. No podem dir que Glovo hauria pogut evitar l’accident, però sí que hauria pogut invertir perquè no n’hi hagués tants. Qui no ha vist un noi amb la motxilla de Glovo o Deliveroo a terra? La càrrega de treball i tensió dels repartidors, perquè van al límit i de pressa, perquè no tenen un salari garantit per hores, sumada a la nul·la formació en seguretat i riscos laborals dels treballadors, era un còctel que havia d’explotar. —Glovo diu que la seguretat dels repartidors ‘sempre ha estat una prioritat’. —Ah, no, és totalment mentida. No ens han fet mai cap curs. Precisament per això la gent entra a Glovo, perquè no necessites fer cap tràmit ni res. No hi ha cap classe ni formació. La formació consisteix a dir-te com funciona l’aplicació, com s’accepta una comanda, quant cobrarem i a córrer. —L’empresa també assenyala en un comunicat que el jove mort no era registrat com a repartidor i el fet que portés una motxilla de Glovo fa suposar que pogués utilitzar el compte d’un tercer. Aquesta pràctica és comuna? —Sí, és una pràctica sabuda de fa anys per part de Glovo, i li interessa. En aquest cas s’hi ha afegit la ireegularitat de no reconèixer-nos com a treballadors, amb la precarietat màxima d’un immigrant sense papers. Precisament perquè és tan fàcil d’entrar a Glovo i no hi ha cap mena de control, ha acabat passant això. A més, Glovo diu al comunicat que ja saben que es fan pràctiques il·legals d’aquesta mena a la seva empresa, de manera que reconeix que comet il·legalitats. Volen culpar la víctima a qui van cedir el compte, però la qüestió no és aquesta. No és culpa del treballador esclau, sinó de qui el contracta. —Ho denunciareu? —Sabem que ell va venir a Barcelona sol i que la seva família és al Nepal. Sabem que hi enviava diners i que feia tan sols quatre mesos que era aquí. És complicat de posar-nos en contacte amb la família, però ho intentem i esperem que avui o demà ho aconseguim. Glovo diu que ja s’hi han posat en contacte. Quan hi parlem, els proposarem de fer una denúncia per la via penal contra Glovo. S’han d’exigir responsabilitats.

Summary: Dani Gutiérrez: ‘El tracte als treballadors de Glovo era un còctel que havia d’explotar’


Jaume Collboni (1969) és el candidat a la batllia del Partit Socialista de Catalunya (PSC) després d’haver guanyat unes eleccions primàries accidentades. Nascut al barri del Guinardó, advocat de professió, vinculat al sindicat UGT, Collboni també és l’home que va fer la campanya de José Montilla a la presidència de la Generalitat. Actualment és el president de la federació del PSC a Barcelona i un candidat que parla obertament de la seva homosexualitat per ajudar les generacions més joves. Per parlar del seu projecte de ciutat, l’hem entrevistat al terrat de l’hotel Barceló Raval de Barcelona. Podeu veure l’entrevista en vídeo ací: Collboni: No vull que ser gai sigui notícia… per vilawebtv —Què creieu que ha fet malament el PSC perquè ara tingueu una situació desfavorable? —A la ciutat no vam fer coses malament. Va ser la conjuntura política. Recordeu que el 15-M esclata a mitja campanya electoral. Allò ens va agafar de ple i no va haver-hi capacitat de resposta. I també hi havia trenta anys continuats i ganes de canvi, a la ciutat. Com a partit no hem sabut liderar correctament l’opció que representem a la societat catalana. És veritat que tot és molt complicat perquè canvia molt ràpidament i això ha fet que els partits grans –o que havíem estat grans– internalitzéssim els conflictes que hi ha a la societat catalana d’una manera més dura i per això hi ha aquesta fragmentació. Després de la sortida de Montilla, ens van faltar reflexos. Podíem haver anticipat canvis. Un titular seria: hem estat excessivament conservadors. —Això passa factura? —Sóc conscient que la marca té un desgast. Intento sobreposar-ho explicant què penso i també recordant als electors que nosaltres som els qui vam fer i vam governar la ciutat amb un saldo molt positiu. Intento explicar el socialisme barceloní. —Sou el candidat dels gais? —Sóc el candidat que demostra que un gai pot arribar on vulgui. Jo no vull que això sigui notícia, però tampoc no ho vull amagar. No vull ser el candidat gai, però sé que veure personatges públics que arriben amb tota naturalitat a l’àmbit de la justícia, la política o el periodisme ajuda molts joves a sortir de l’armari amb naturalitat. A la meva època no passava. —Us va ser difícil quan éreu jove? —Sí. No hi havia referents públics i tot això es vivia amb clandestinitat i secretisme. Afortunadament ara això no és així. —Què en penseu de les llistes fantasma? —Ja ho he dit. Crec que el fet que no hi hagi connexió entre candidat i municipi és un error. Sobretot perquè en un poble de seguida se sap. Entenc que no cal haver nascut al municipi, però ha d’haver-hi relació. —Teniu gent molt a prop que forma part de les llistes fantasma. —Jo responc de la meva candidatura. —Toni Estopa. PSC Ciutat Vella. Es presenta a Ivorra, a la Segarra. —Hi insisteixo. A mi em sembla que correspon a cada persona què fa i què no fa. Jo responc de la meva candidatura. —Cesar Millán. PSC Sant Gervasi. Es presenta a Campelles, al Ripollès. —T’ho torno a dir. No responc d’allò que cadascú faci o no faci. —Però és gent que depèn de vós. —Dependre’n, no. Cadascú pren les decisions en l’àmbit polític que consideren oportunes. No depenen de mi. —Home, són consellers de districtes. Sou el seu superior. —No. Això no funciona així. Afortunadament. —A aquesta gent no els podeu dir ‘què feu’? —Jo dic el que dic. Crec que no és intel·ligent i és un error. —Això ho heu dit a Sheila Guerra Andrés, filla de la vostra número 2, Carmen de Andrés? Es presenta a Tosses, al Ripollès. —Ho he dit a tothom que ha volgut ajudar voluntàriament: no tenir cap vinculació amb el territori és un error. —Vam veure amb els nostres ulls com a la campanya de les primàries del PSC es feien trampes. Per què us hem de fer confiança quan hem vist que s’han guanyat les primàries amb trampa? —Bé, no és així. Ho vaig explicar llavors. Després dels dos incidents, puntuals, i com que es va estendre la sensació de dubte sobre el procés, vaig demanar que s’anul·lessin les meses. Meses que no haurien alterat el resultat, perquè tenia un resultat molt ampli a tota la ciutat. I és veritat que hi ha hagut comportaments, que tenen a veure amb els comportaments culturals, i a la manera com en alguns països es fan certes coses. Tampoc no em va agradar. Però nego completament que hi hagués un frau i que el resultat sigui qüestionable. —L’explicació que és un fenomen cultural… Potser el fenomen cultural és del PSC, no dels paquistanesos. Vam veure com, a una gent que no tenia ni idea de quines eleccions eren, els donaven un paper i amb aquell paper votaven. —Insisteixo que si es va produir, que crec que va ser puntual, i en aquell moment ja ho vaig dir, preferia que s’anul·lés el resultat de les meses i que comptessin la resta. En aquell moment la Federació del PSC va dir que no. 'Nego completament que hi hagués un frau en les eleccions primàries i que el resultat sigui qüestionable.' —Això es va muntar des del PSC. —No. En absolut. Em pots creure o no. Però no és el meu tarannà ni la meva manera de fer. —No ho sé, però s’ho va trobar. I que això es va muntar des del PSC, segur. —Hi ha col·lectius a la ciutat que els visites i parles amb ells. L’esforç de veure’ls s’ha de fer. Renunciar a la participació d’una part de la ciutat té costos. No ara, però més endavant. Ja veiem què passa a França. No és normal que no tinguem cap representant d’origen estranger ni a l’ajuntament ni al parlament. —Canviem de tema, quines propostes teniu per a aturar els desnonaments? —L’objectiu més important és crear ocupació. Amb ocupació la gent té dos salaris, la gent pot pagar les hipoteques, els fills no han de marxar. Els desnonaments són una conseqüència de la manca d’ocupació. S’haurien d’haver pres mesures que no es van prendre. Períodes de carència de cinc anys. Ara què es pot fer? Penalitzar els pisos que són buits. A Santa Coloma es fa. —La PAH diu que l’administració no ha de ser neutral entre bancs i desnonats. O fan costat als uns o als altres. Però neutres, no. —Això interpel·la directament les administracions. Sobretot els ajuntaments. I jo, que he parlat amb alcaldes i alcaldesses del nostre partit, sé que ho han vist així des del principi. Pensa que això és Barcelona i tenim un poder d’influència sobre els bancs i les immobiliàries molt més important que no pugui tenir Santa Coloma de Gramenet. I a Santa Coloma ho han fet. I a Terrassa ho han fet. Aquí s’ha aprovat la mesura, però no s’ha aplicat. No es diu, però la mesura s’ha aprovat. —Qui són els grups de pressió més importants d’aquesta ciutat? Els hotelers? —Hi ha de tot. Tens el sector hoteler, que és molt important, perquè gestiona una part important de la indústria turística. Hi ha els sindicats, que són un ‘lobby’ social, per dir-ho així, del qual jo he format part; també fan servir mecanismes per pressionar en decisions que prenen el govern o el parlament. El gremi de restauració. Hi ha molts grups organitzats a la ciutat que legítimament defensen els seus interessos. Jo crec que el polític ha de saber marcar els límits. I entendre que cadascú defensa els seus interessos i la seva visió, però que tu has de vetllar per l’interès general. I això crec que és una de les coses que el senyor Trias no ha fet bé. Justament. —El 9-N, què vau votar? —No vaig votar. Per coherència. —Un polític ha de votar… —I jo demano a un polític que sigui coherent. Un polític que diu que es creu que si es fa una consulta ha de ser legal i acordada, ha de participar en una consulta legal i acordada. No crec en els polítics que diuen que voten sí-sí i després diuen que no són independentistes. O que voten sí-no i diuen que això de la independència no porta enlloc. Jo crec en la coherència. Sóc una persona pública en aquests moments i la gent que ens segueix i ens observa. I crec que la gent ens demana coherència. Que si no hagués estat un personatge públic hauria fet una altra cosa com a ciutadà? Probablement. Però entenc que si tens una responsabilitat pública, i en el meu partit això ho has patit molt, has de ser coherent amb les teves actuacions. —No sou independentista? —No. —I aleshores com és que el vostre referent és Gandhi, que era independentista? —Jo no sóc independentista perquè no crec que la independència sigui la solució dels problemes de Catalunya i dels catalans. No té res a veure amb Gandhi. Independentment de la causa que Gandhi perseguís, que efectivament era la independència de l’Índia, jo destaco la coherència portada fins al final. És aquesta resistència pacífica. És una figura molt impressionant. —Acceptaríeu una declaració unilateral d’independència, si s’hagués informat bé la gent? —No. Perquè no som sols al món. Formem part d’un estat, i d’un conjunt d’estats que són la UE i els processos democràtics tenen marcs institucionals i jurídics. I crec, amb molt coneixement de causa, que molts personatges polítics que han defensat aquesta opció enganyaven. Perquè pensen una altra cosa. Perquè saben que les coses van d’una altra manera, però s’han aprofitat de la bona fe de molta gent. 'No crec en els polítics que diuen que voten sí-sí i després diuen que no són independentistes. O que voten sí-no i diuen que això de la independència no porta enlloc.' —Dieu que els gairebé dos milions de persones que van votar sí-si, hi anaven enganyats? —No. No. Dic que hi ha molts polítics, sobretot de Convergència, que en privat diuen una cosa i en públic, una altra. —Votareu independència. Passa que no ho dieu. Però ho fareu… —No. Saps per què? Perquè jo no crec en els estats nació. Ni tampoc en l’estat espanyol, eh? —Ens cauen els papers i tot… —El gran avenç que ha fet Europa ha estat superar els estats nació. I això de tornar a tenir, a buscar els estats nació com a solució dels problemes d’una societat crec que va contra el sentit de la història. —L’oficina antifrau va denunciar que la Marina del Port Vell era una inversió fosca. Després es va arxivar la causa per manca de proves. L’afer s’ha d’aturar aquí? —A mi em preocupa. Al contrari que al senyor Trias, que deia que no el preocupava d’on sortien els diners, a mi em preocupa. Perquè sobre la ciutat planen allò que en diuen fons voltors. Diners de països emergents que no tenen cap mena d’escrúpol. I volen fer un procés especulatiu pur i després tornar a marxar. Hem d’aconseguir inversions a la ciutat, però han de ser inversions a termini mitjà i llarg. Que cregui en la ciutat, que vulgui posar una activitat econòmica. I no justament la Marina del Port. Una Marina de luxe és impropi. A banda que és una ‘horterada’. Això dels iots, és de nou-rics. A més a més, ho poses davant la Barceloneta, que té un índex d’atur del 40% pràcticament. És de molt poca sensibilitat. —S’ha d’investigar la guàrdia urbana? Creieu que s’ha fet net del passat feixista i de corrupció d’algunes persones d’aquest cos? —En terme generals, podem confiar en la guàrdia urbana. I la confiança es construeix a base de la transparència i depurant responsabilitats clarament quan hi ha un comportament que no és legal ni legítim. Sobretot si és d’un cos de seguretat. Hem d’ajudar a construir aquesta confiança a la guàrdia urbana. No es fa sobre la base de tapar coses. —No hi faríeu cap canvi, en aquest àmbit? —L’actitud del govern de la ciutat ha de ser facilitar les coses. —Què penseu fer perquè no continuïn tancant els locals emblemàtics de la ciutat? —Em fa l’efecte que arribem tard. Perquè, com en tants altres problemes de la ciutat, el senyor Trias passa la pilota cap endavant fent moratòries i moratòries. Però l’activitat econòmica no hi entén, en moratòries. I aquí quan es va aplicar la LAU van caure com mosques molts comerços que l’ajuntament i la societat hauria de contemplar com si fossin esglésies romàniques. Monuments. S’han de catalogar. Hem de saber quins són. I donar-los un grau de protecció com si fos un monument. S’ha de fer molt ràpid. És clar, s’ha de decidir. A aquest alcalde li costa molt de decidir. —Què voleu dir? —Li costa molt de decidir. Jo sempre faig la conya que quan arribi a l’alcaldia a sobre la taula em trobaré un munt d’expedients no resolts. Conflictes. Model turístic, que ara han improvisat un pacte. El tema del cànnabis. Jo crec en els lideratges forts. I crec que un alcalde per definició ha de ser un líder fort. Ara, no és fàcil prendre decisions. Però és que justament és la nostra feina. De dreta a esquerra: Jaume Collboni, Assumpció Maresma, i Andreu Barnils. —Que li diríeu a l’Eduard, veí de la Rambla, que es troba que al portal de casa seva s’exerceix la prostitució davant la passivitat de la guàrdia urbana? —Completament d’acord. Aquesta moda que preconitza la legalització de la prostitució com si fos una professió… Jo crec que és un problema d’explotació de persones. Que s’ha d’anar també a l’arrel del problema, que són el tràfic d’éssers humans i dels qui s’aprofiten del patiment de moltes dones que es prostitueixen al carrer. I jo tindria tolerància zero amb les xarxes i els proxenetes, i amb els clients. —La pobresa ha passat del 20% al 40% a la ciutat. Els veïns de Nou Barris diuen que no és pobresa, és una estafa. —Sí, ho és perquè s’ha adoptat una via per sortit de la crisi que és la pitjor de totes. Pagar a una part creixent de la població les conseqüències d’una sortida ràpida de la crisi. Que en molts casos implicarà que una part de la ciutat, tot i tenir feina, visqui pitjor que fa quatre anys o cinc. Un exemple molt clar: la reforma laboral que ha aprovat el senyor Rajoy, amb el suport de Convergència. Què ha fet la reforma laboral? Desregular. A Europa, i no havia passat mai, tenim treballadors pobres. Això es veia als Estats Units, amb els Mc Jobs. Però aquí no ho havíem vist. —És necessari soterrar el tros de les Glòries? —No és imprescindible. Però s’ha començat. Es va acordar amb els veïns el 2007. Jo no seré qui aturi obres. Em sembla que és una irresponsabilitat. El que no faré és invertir on la ciutat necessita menys. Amb els últims acords pressupostaris, nosaltres hem portat les inversions al cobriment de la Ronda de Dalt, entre Nou Barris i Horta. I ho hem portat a Pere IV. Jo no hauria invertit ara ni a la Diagonal ni al passeig de Gràcia. —Seria millor fer arribar el metro a tot arreu i acabar la línia 9 i la línia 10? —Tenim el 80% de l’obra feta. I només en fem servir el 20%. Tenim enterrats milers i milers de milions d’euros a sota la ciutat. —Ho veurem? —Ho veurem si ens hi posem. La solució consisteix fonamentalment a aconseguir fons europeus. Ara hi ha el pla Juncker, que són 300.000 milions d’euros, que poden anar en inversions en infrastructures del transport públic. Has d’arribar a un acord amb l’estat i anar a la Unió Europea i dir ‘tinc aquesta infrastructura del transport pendent d’acabar’. El meu compromís és que en divuit mesos tinguem un pla financer per a acabar les obres. Es pot fer si hi ha lideratge a la ciutat i si hi ha cooperació amb l’estat i la UE. Les grans transformacions de la ciutat no les ha fetes mai sola, la ciutat. No tenim prou capacitat financera per a fer-ho. Sempre hi ha hagut l’estat o la Unió Europea, que han hagut d’ajudar. I durant aquests quatre anys tampoc no s’ha fet això. Perfil de Jaume Collboni, en vint preguntes —Quin és el vostre defecte principal? —L’autoexigència. —Quins dons naturals us agradaria tenir? —Més intuïció. —Quin nom (de noi i de noia) preferiu? —Marcel m’agrada molt. —Quin és el vostre artista preferit? —Pintor, Hopper. —Quin és el vostre heroi de ficció preferit? —Mazinger Z —Quin personatge històric valoreu més? —Gandhi. —Quin és el vostre lema? —Saber és poder. —Quines feines heu fet fora de la política? —He fet de sabater, enquestador, repartidor, advocat, analista. I feines de quan ets jove. De gran, advocat i assessor jurídic. —No teniu fills. Però l’escola on els portaríeu seria pública o privada? —No en tinc, però els portaria a la pública. I els nens de la meva família, els meus rebots, van a la pública. —L’última vegada que heu fumat marihuana? —No me’n recordo. Era molt jove. —Amb quina llengua parleu als pares? I als fills? —Amb el meu pare castellà i amb la meva mare, català. Tot i que el meu pare és de Camprodon i Palamós, però va néixer a León i es va criar a Burgos. I amb la meva mare parlo català, tot i que té arrels andaluses però als anys setanta va decidir que volia parlar català amb els fills. No tinc fills, però si en tingués, en català. —Quina és la mentida més grossa que han publicat mai sobre vós en un mitjà de comunicació? —No sóc conscient que s’hagin publicat mentides. Exageracions sí, sobretot de la vida personal. Dit això, no llegeixo gaire sobre mi. —El millor alcalde de la ciutat fins avui? —Sens dubte, Pasqual Maragall. —La cosa que ha fet més bé l’actual alcalde? —Fer que la ciutat continuï funcionant. Trias i el seu equip ho han mantingut. —La que ha fet més malament? —No fixar un horitzó a mitjà termini per la ciutat. A cinc o deu anys vista no tenim horitzó. I això és fonamental per a una ciutat. Barcelona ha de tenir un rumb i no pot navegar a vent. —Quant cobrareu si sou batlle? I si sou regidor? —Allò que digui el plenari i la llei. Hem decidit voluntàriament renunciar a totes les dietes i complements de totes les administracions. Un càrrec, un sou. —Qui us ha fet políticament? —Tinc dos o tres referents. Una seria Josep Maria Bricall, rector de la UB. Recordo amb molta estima converses molt llargues quan jo era representant dels estudiants. Ara m’adono que em va influir més que no em pensava. I l’altre és Josep Maria Àlvarez, secretari general de la UGT, on vaig estar temps. —Qui creieu que faria la vostra feina millor, entre la resta de candidats? —Quina pregunta. No ho sé perquè ens coneixem poc, encara. —Qui creieu que la faria pitjor? —Intueixo que qui hagi pres amb més frivolitat presentar-se aquestes eleccions. Hi ha un parell de casos que demostren que han pres la decisió amb molta superficialitat.

Summary: Jaume Collboni: ‘No crec en els estats nació. Ni tampoc en l’estat espanyol’


El govern espanyol ha aprovat el pla de xoc anunciat la setmana passada per a fer front a la crisi oberta amb la fallida de Thomas Cook. Ho ha fet amb un reial decret llei que haurà de ser convalidat per la diputació permanent del congrés espanyol. La vice-presidenta espanyola, Carmen Calvo, ha explicat que la resposta de l’administració és pensada per pal·liar els efectes en les empreses i els treballadors a tot l’estat espanyol, amb especial atenció als dos arxipèlags. En aquest sentit, ha anunciat una subvenció directa de 8 milions d’euros per a les Illes. Calvo ha confirmat també l’autorització d’una mesura amb què els hotelers de les Illes deixaran de pagar el 50% de la Seguretat Social dels fixos discontinus els mesos d’octubre i desembre. Només les d’aquest mes els representaran un estalvi de 4 milions d’euros. A més d’iniciatives de promoció i per a millorar la connectivitat, s’ha aprovat la línia de finançament de 200 milions d’euros a través de l’Institut de Crèdit Oficial, i es posaran a disposició de les empreses 500 milions d’euros més, amb càrrec al Fons Financer de l’estat espanyol.

Summary: El govern espanyol destina vuit milions d’euros a les Illes per la crisi de Thomas Cook


Era un dels testimonis que despertava més morbositat. Pel relat dramàtic que ella mateixa havia fet de la seva vivència de l’escorcoll del Departament d’Economia del 20-S. Morbositat també perquè havia demanat anonimat i que no l’enfoquessin en la realització televisiva; i perquè encara no se l’havia vist. Els presents a la sala del Tribunal Suprem han saciat aquesta curiositat tan bon punt Montserrat del Toro ha entrat per la sala, escortada per dues persones de protocol que feien nosa per veure-la a la perfecció. Abans, el jutge Manuel Marchena, imponent com en tot el judici, havia advertit que si algú feia servir el mòbil per a enregistrar res, seria expulsat de seguida. No ha calgut. Del Toro és la secretària judicial que va dirigir l’escorcoll a la seu d’Economia i Hisenda durant el 20-S i que es va fer famosa perquè va acabar sortint per l’edifici adjacent, el Teatre Coliseum. Entra amb el cap cot. La cabellera, que li arriba fins a l’espatlla i amb serrell de Cleòpatra, no li deixa veure amb claredat la cara. Porta un vestit vermell arrapat i, a sobre, una jaqueta de punt. Deu tenir uns cinquanta anys. La Viquipèdia no en diu l’edat; sí que en mostra una fotografia. Ja se sap, l’efecte Streisand. La cosa que més crida l’atenció són les sabates que porta, amb un taló força alt i, com m’assenyala un company periodista, de color groc. Ben grogues, i en contrast amb el vermell del vestit, encara destaquen més. Passa pel costat dels acusats sense mirar-los –continua amb el cap cot– i no l’aixeca fins que s’asseu davant de Marchena, com si ja estigués a resguard. El groc no és més que una pura casualitat. El seu relat és dramàtic. Parla de guàrdies civils atrinxerats; telèfons col·lapsats; manifestants cridant ‘fora les forces d’ocupació’ i ‘ni un pas enrere’; que en un moment donat la gent s’encastà contra el vidre de l’edifici com una ‘allau’; que va passar por; i la paraula que més repeteix durant la declaració: tumult –inclosa dins la definició de sedició i pronunciada per altres testimonis. Del Toro la repeteix tres vegades i, fins i tot, diu que els concentrats feien ‘el típic soroll d’un tumult’. En el recés, un advocat ens assenyala que és una visió histèrica d’allò què va passar, però que també cal posar-se a la seva pell. Quan arriba al detall de la seva sortida del departament, Del Toro expressa el temor que va sentir quan va anar fins al terrat de l’últim pis i va veure ‘un mar de gent’ que els ‘esperava’. A partir d’aquí, va començar a patir per la seva integritat física i va descartar tres ofertes per a sortir de l’edifici perquè no li garantien la seguretat, explica. A continuació, va trucar al jutge que dirigia la instrucció, Juan Antonio Ramírez, i li va demanar amb to de súplica: ‘M’has de treure d’aquí.’ El ‘murete’ Diu que durant les més de dotze hores que va ser al Departament d’Economia, va ser un ‘absolut fantasma’ i que ningú que no fos de la comitiva judicial va intentar posar-se en contacte amb ella. Només parlava amb el tinent de la Guàrdia Civil i els dos mossos que finalment la van treure de l’edifici. Un d’ells, fins i tot, va posar el genoll a terra perquè Del Toro, de poc més d’un metre seixanta, pogués saltar el mur (el murete) que separava la seu d’Economia del Teatre Coliseum. Era la salvació. Després del relat verbalitzat per Del Toro i dirigit pel fiscal Javier Zaragoza, és el torn de les defenses. La secretària judicial se sent més vulnerable i la veu sembla que se li trenca en algun moment. Els advocats de les defenses li retreuen que s’assabenten de coses que no va explicar en la declaració que va fer en la fase d’instrucció, com ara que va demanar que aterrés un helicòpter al terrat –ho van descartar per l’excés d’antenes– o que va sentir la veu de Carme Forcadell per un megàfon: ‘Té més informació ara que no pas fa un any’, li retreu Olga Arderiu, advocada de l’ex-presidenta del parlament. L’advocada Marina Roig treu suc posant en evidència que Del Toro va permetre escorcolls de despatxos no previstos en l’ordre judicial, cosa que molesta lleugerament la secretària judicial. Andreu Van den Eynde també rasca alguns punts en la intervenció final, quan recorda que Del Toro gestionava un perfil a les xarxes socials que estava força marcat ideològicament, tal com van publicar diversos mitjans. Marchena li intenta parar els peus, però l’advocat se’n surt: ‘Va comentar a Facebook una notícia d’ERC dient que eren uns destroyers?’. Del Toro diu que no ho sap, que creu que no es referia a ERC. ‘No tinc més preguntes, senyoria.’

Summary: Montserrat del Toro, la secretària judicial fantasma


Els guardacostes grecs cometen tota mena d’il·legalitats per evitar que arribin més embarcacions amb migrants a les illes del mar Egeu, arran de l’ordre de dijous del govern turc d’obrir les fronteres amb la Unió Europea. En un vídeo penjat a Twitter per Mark Stone, corresponsal de SkyNews, es veu com els guardacostes disparen trets i proven d’envestir una embarcació plena de persones. A més, els agents intenten de rebentar-la amb bastons metàl·lics mentre amenacen els migrants perquè torni cap a aigües turques. NEW: The Turkish authorities have sent us this video which they claim was filmed at 0726 this morning off Bodrum. It shows Greek coastguard carrying out ‘pushbacks’ of migrant dinghies. Shots are also fired into the water. More @SkyNews pic.twitter.com/GrlXGNIRTt — Mark Stone (@Stone_SkyNews) March 2, 2020 Avui mateix, els guardacostes han informat que un nen havia mort arran del naufragi d’una embarcació que transportava una cinquantena de migrants cap a l’illa de Lesbos. Segons les autoritats gregues, més d’un miler de migrants han arribat a les illes de l’Egeu des d’ahir al matí. Ahir, el primer ministre de Grècia, Kiriakos Mitsotakis, va anunciar que el país no acceptaria peticions d’asil durant un mes, cosa que implica de facto la suspensió de la Convenció de Ginebra. En paral·lel, organitzacions feixistes s’han mobilitzat contra els refugiats per a intimidar-los, cridant-los que tornin cap a Turquia. El periodista Hibai Arbide documenta aquests dies algunes de les aberracions dels grupuscles d’extrema dreta contra els refugiats a l’illa de Lesbos i al camp de refugiats de Moria. Nos hemos ido corriendo. Hemos pasado un poco de miedo por las amenazas de los fascistas, pero no lo digo para hacerme el guay sino para ponerlo en perspectiva: si yo he pasado miedo, ¿qué estaban sintiendo esas personas aún en la barca al ver a esos energúmenos gritándoles? pic.twitter.com/f1MuXRjrhZ — · Hibai Arbide Aza · (@Hibai_) March 1, 2020 Racistas gritando a refugiados que se vuelvan a Turquía. La inhumanidad. pic.twitter.com/ZiIYwxEtQF — · Hibai Arbide Aza · (@Hibai_) March 1, 2020 A més, els feixistes van calar foc a un dels centres de recepció de l’ACNUR a Lesbos. UNHCR Stage 2 in the north of #Lesvos, that served as a first reception for refugees landing in the north is on fire. It was closed down in the last weeks. An hour before a mob gathered there to attack those on solidarity with #refugeesgr. Video posted here not mine. pic.twitter.com/uJqx87tsAC — Franziska Grillmeier (@FranziEire) March 1, 2020

Summary: Trets, cops de bastó i envestides amb llanxa: així intenta Grècia d’aturar l’arribada de migrants


El periodista Eduard Voltas demana que l’independentisme no perdi de vista quin és el seu objectiu polític, tapat per la repressió d’ençà del primer d’octubre: l’exercici de l’autodeterminació i la independència. Això, sense oblidar els presos polítics i exigir-ne l’alliberament. Però des de l’octubre, diu en aquesta entrevista, tot ha estat llepar-se les ferides. Considera que el primer d’octubre no ha de ser cap data a museïtzar, sinó un camí a seguir. Aquesta entrevista forma part de la sèrie ‘La tardor republicana’, que analitza la tardor que vam viure fa un any i la que vindrà aviat. —Aquest Onze de Setembre no serà una Diada més… —Sincerament, ja estic fart que l’Onze de Setembre hagi de ser el termòmetre de res. Crec que aquesta etapa ja l’hauríem d’haver superat. No crec que el moviment sigui més fort si és un èxit, ni que sigui més feble si punxem. Tinc una certa sensació de déjà vu amb aquests debats i m’interessen ben poc. —S’han de fer més accions davant les presons? —Crec que un dels paranys de la lluita antirepressiva és que et faci oblidar els teus objectius polítics. I l’objectiu polític no és treure els presos de la presó, ni reivindicar-los, ni recordar-los, cosa que hem de fer cada dia, si cal, però l’objectiu polític és l’exercici de l’autodeterminació i la independència. I tinc la sensació que, com que no hi ha un acord entre les forces polítiques i socials de l’independentisme sobre com avançar cap aquest objectiu polític, anem omplint el buit estratègic a còpia de sopars grocs i performances a favor dels presos. —Però, si no, es corre el risc de normalitzar la situació de repressió. —Jo no dic pas que hàgim de deixar de fer accions en defensa i record dels presos, ni de bon tros. Crec que un moviment de més de dos milions de persones té prou múscul per a mantenir ben viva la flama de la lluita repressiva sense oblidar que l’objectiu polític és un altre. Que és molt evident que no hi ha un acord entre l’independentisme sobre això i, per tant, no s’avança. Diguem-ho d’una altra manera: l’independentisme ha perdut la iniciativa política. Des de l’octubre, l’ha perduda completament. Tot allò que fa és reactiu. La defensa dels presos és reactiva. És evident que ningú voldria ser en aquesta situació, perquè no som nosaltres qui l’hem creada. No hi ha iniciativa política, i jo reclamo que n’hi hagi. Evidentment, tots els sopars grocs que calgui, però amb iniciativa política. I això no hi és. —Què en resta, del primer d’octubre? Quina és la seva herència? —En els articles i alguna xerrada que faig (en faig poques, però en faig pel territori), defenso que en el primer d’octubre hi ha la resposta a pràcticament totes les preguntes que ens puguem fer sobre el futur del moviment polític, sobre el futur de Catalunya com a país, i probablement sobre el futur de la democràcia a Europa. —Per què? —Perquè té tots els ingredients de tot això que acabo de dir. És la recepta de col·laboració entre institucions i la gent. És a dir, l’organització popular, l’autodefensa, la consciència col·lectiva, etc. Ho té absolutament tot. Per tant, em sembla que el primer d’octubre no és una data a museïtzar, sinó un camí a seguir. —Íntimament, què us evoca aquesta data? —Jo defensava l’escola Can Saladrigas del Poblenou de Barcelona. Durant el dia, hi va haver un parell o tres de falses alarmes que venia la policia i la gent s’agrupava, tancava files davant la porta de l’escola. Vam arribar a ser tranquil·lament vuit-centes persones. En un moment determinat, la gent va començar a cridar ‘Poblenou! Poblenou!’ Aquest sentit de comunitat, de dir ‘som aquí’, ‘fem barri’, ‘això és el Poblenou i fem comunitat’, ‘avui, aquí, davant d’aquesta escola’. A mi, això em va emocionar molt. —Vist avui, què va faltar per fer efectiva la República? —He de dir que estic temptat de no contestar a aquesta pregunta, perquè ens passem el dia llepant-nos les ferides de la tardor, i ‘què va faltar?’, ‘què va fallar?’. Jo diria que la tardor havia de ser l’estrena mundial de la República catalana i va quedar en un assaig general fallit, però que ens dóna una quantitat d’informació brutal sobre nosaltres mateixos, sobre l’estat espanyol, sobre Europa. Per mi, la lliçó és una síntesi entre les dues posicions que semblen enfrontades dintre l’independentisme. Per una banda, ‘hem de ser més’, i per una altra, ‘hem de ser més determinats’. Jo crec que les dues tenen raó: és indiscutible que hem de ser més i és indiscutible que hem de ser més determinats. —Després del primer d’octubre, arribarà el judici als presos polítics. Què hem de fer aquells dies? —No diré què penso que s’ha de fer, perquè una de les coses que he defensat sempre és que siguem disciplinats i fem allò que la direcció política i sociopolítica diguin. Espero que s’arribi a aquesta data havent decidit què cal fer i com fer-ho. Si no hi ha direcció, la gent acabarà fent allò que li sembli, i tants cap tants barrets i ja veurem què passarà. Potser al final el caos creatiu és més fructífer i productiu que una resposta endreçada. No vull ser un més dient què s’ha de fer. —Constantment es veu la divisió entre els partits independentistes. Com cal afrontar-la? —Jo crec que la solució és que s’asseguin a parlar. Moltes vegades ho han fet i s’han posat d’acord. No veig per què no poden fer-ho ara. Jo crec que els elements de diagnòstic del que va passar a la tardor hi són, i que en privat tots coincideixen, encara que en públic no ho diguin. Jo crec que el món Puigdemont estaria disposat a admetre que cal ser-ne més i que cal ser més forts i el món d’Esquerra Republicana estaria disposat a admetre que cal ser més determinats. —Quines han de ser les prioritats del govern català a curt termini? —Formes govern per governar. Espero que el govern governi, però que no deixi de fer visible de manera permanent i molt pedagògica que no hi ha resolució al conflicte, no hi ha normalitat possible sense l’exercici del dret d’autodeterminació i, per tant, aquí hi ha una qüestió de sobirania, no de presos. La qüestió dels presos és una conseqüència del problema, no és el problema. De totes maneres, tinc poques esperances que el govern duri si no hi ha aquest acord de mínims sobre què cal fer aquesta legislatura. Jo no el veig, aquest acord. Si ara em fessin apostar diners que aquesta legislatura serà llarga, jo no els apostaria. —S’han de convocar eleccions a la tardor? —Ni de bon tros. No resoldrien res. Expressava un diagnòstic, no un desig. No resoldrien res perquè hi hauria una redistribució interna d’escons moderada i s’haurien de tornar a entendre els mateixos que ara no s’entenen. Crec que seria una pèrdua de temps i d’energia. Crec que el temps i l’energia l’han de dedicar a seure i posar-se d’acord lluny dels focus, aprofitant que vénen les vacances. —Què ha de fer el Consell de la República? —Jo el veig si hi són el president Puigdemont i tots els exiliats. Em refereixo a totes les sensibilitats polítiques de l’exili. Hi vull veure, evidentment, el president, i hi vull veure Marta Rovira i hi voldria veure Anna Gabriel. Això seria un Consell de la República en la mesura que tots els republicans hi són. Si no és així, correria el risc de convertir-se en una institució al servei d’un projecte polític electoral i no de tots els republicans. —I quina hauria de ser la seva funció? —Dues funcions: una, bàsicament la internacionalització del conflicte; i dues, actuar com a element de fixació entre el projecte de la monarquia espanyola i el contraprojecte de la república catalana, que pot quedar diluït per la governació autonòmica. La governació de l’autonomia té el risc de diluir la visualització del contraprojecte. —Quines oportunitats representen per a l’independentisme les eleccions municipals de l’any vinent? —Com que no em consta que ningú tingui previst de proclamar la República i defensar-la després de les eleccions municipals des dels ajuntaments, crec que és qüestió que l’independentisme ocupi tot l’espai de poder municipal possible, perquè sempre és millor tenir vuit-centes batllies que no set-centes, i sempre és millor tenir sis mil regidors que no cinc mil. Potser m’equivoco i sóc incapaç de veure-ho a un any vista i potser les coses hauran canviat, però ara mateix, francament, no veig un 14 d’abril. —Trobeu realista que aparegui una ‘nova finestra d’oportunitat’ a curt termini? —Jo crec que una finestra d’oportunitat autèntica no la veus fins que no s’obre. Això no ho decideixes tu. Una cosa que construeixes tu i decideixes tu és exactament el contrari d’una finestra d’oportunitat. El primer d’octubre no és una finestra d’oportunitat. El primer d’octubre és una cosa que has construït tu, per això surt tan bé. El primer d’octubre és fruit de la iniciativa política. És l’últim moment en què l’independentisme té la iniciativa política i per això surt tan bé: perquè ho construeix, ho organitza, ho pensa, decideix la data, hi posa tots els recursos, fa tot el que s’ha de fer perquè surti bé. Exactament el contrari de la finestra d’oportunitat. La finestra d’oportunitat és una cosa que passa inesperadament i aleshores tu veus l’oportunitat de colar-te per allà el mig. Penso que és important fer aquesta distinció. Per tant, dir que estàs preparant una finestra d’oportunitat em sembla un contrasentit. —Penseu que es poden construir? —No, no. No es poden construir per això que acabo de dir. Es construeixen escenaris polítics. Això espero i crec que ho esperem tots. Que les direccions polítiques i cíviques de l’independentisme siguin capaces de dir ‘ara farem això’. Fa molts mesos que som incapaços de dir-nos ‘ara farem això’. L’única cosa que veig al calendari el pròxim sopar groc. Del famós procés constituent que havia de ser leitmotiv d’aquesta legislatura, no en sé res. Espero això, iniciativa política i que siguin capaços de respondre ‘ara farem això’, i aquest ‘això’ per mi no ha de ser ni la proclamació de la república ni la revolució, simplement un projecte polític que ens permeti d’avançar i tenir la sensació que recuperem la iniciativa i que tornem a marcar l’agenda política nosaltres. —Què s’ha de fer amb la impunitat de l’extrema dreta a Catalunya? —Això és bàsicament una qüestió policial i aquí els Mossos i el conseller d’Interior hi té molt a dir i molt a fer. Crec que la sensació és que policialment no es fa el que s’ha de fer, i això és molt perillós perquè quan hi ha una situació d’aquestes d’agressions continuades, periòdiques, sempre d’un bàndol cap a un altre, sempre amb les mateixes característiques i no hi ha una resposta policial contundent, aleshores hi pot haver algú de l’altre bàndol que pensi que no està protegit i s’ha de protegir. Que hi hagi una intervenció policial contundent en forma de detencions i d’acusacions i de portar gent davant el jutge no és tan sols policialment obligatori des d’un punt de vista professional, sinó que és socialment aconsellable per a evitar qualsevol risc de temptació, d’espiral de violència.

Summary: Eduard Voltas: ‘L’independentisme ha perdut la iniciativa política’


El director comercial i de màrqueting de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA), Martí Patxot, ha assegurat al jutjat d’instrucció número 13 de Barcelona que els responsables últims de l’emissió dels anuncis sobre l’1-O van ser els directors de Catalunya Ràdio i Televisió de Catalunya, Saül Gordillo i Vicent Sanchis, respectivament. D’aquesta manera, ha volgut treure’s la possible responsabilitat penal per haver permès la seva emissió. De fet, ha explicat que ell mateix va consultar-los a tots dos davant dels dubtes que tenia sobre la seva emissió pública, i tant Gordillo com Sanchis van dir que s’emetessin. La jutgessa li ha pres declaració com a investigat, després de fer-ho l’1 de març amb Gordillo i Sanchis. Sanchis, que avui ha acompanyat Patxot a declarar juntament amb altres directius de la CCMA, va dir ‘no hi va haver desobediència’ tenint en compte que hi havia documents que indicaven el que havien de fer i que segons la seva interpretació van complir amb el que marcaven. De fet, va dir que ell mai havia vetat cap anunci i que tampoc ho va fer en aquella ocasió perquè creia que l’anunci era informatiu i no desobeïa el requeriment del Tribunal Constitucional. Per la seva banda, Gordillo va dir que la responsabilitat dels anuncis no és del cap de continguts de l’emissora, que és el seu càrrec, sinó de Patxot. Fonts jurídiques han explicat que Patxot ha respost a les preguntes de la fiscalia i la seva defensa i que ha recordat que ell mai va rebre cap requeriment del Tribunal Constitucional. Les mateixes fonts han recordat que la primera fase de l’anunci, del 4 al 6 de setembre, era sobre el dret de participació; la segona, del 7 al 12, ja parlava del referèndum i les urnes; i la tercera, del 15 al 29 de setembre, explicava com s’havia de votar. Tot i que el requeriment del TC va arribar el 7 de setembre a centenars de càrrecs públics, el tribunal no va fer cap advertència a la CCMA sobre l’emissió dels anuncis, que es van emetre amb normalitat fins a finals de mes. Patxot també ha explicat que l’anunci es va rebre a través de la Direcció General de Difusió de la Generalitat, com totes les campanyes institucionals. Aquestes campanyes poden ser gratuïtes o de pagament, i en aquest cas Patxot la va considerar de pagament. En aquest sentit, Patxot ha explicat que en la primera fase ell no va tenir cap dubte sobre la seva emissió, i es va emetre automàticament. En la segona fase, ja va tenir algun dubte, i per això va fer les consultes, per correu electrònic, a Gordillo i Sanchis. Quan aquests li van donar el vistiplau, els anuncis es van emetre. En el marc de la investigació, la magistrada ha reclamat a la CCMA registres de l’emissió dels anuncis invocant a la participació al referèndum emesos en dates prèvies a l’1-O. En la versió gràfica, l’anunci mostrava unes vies de tren i la llegenda ‘Has nascut amb la capacitat de decidir, hi renunciaràs?’. L’emissió d’aquests anuncis és un dels objectes de debat també al judici oral que se segueix al Tribunal Suprem contra els presos polítics i la resta d’encausats. Fiscalia i acusacions fan servir aquesta qüestió amb l’objectiu de demostrar que van cometre un delicte de malversació.

Summary: El director comercial de la CCMA diu que Sanchis i Gordillo van autoritzar l’emissió dels anuncis de l’1-O