Vinyes de Banyuls El vi de Banyuls fou el protagonista de la inauguració de l’exposició ‘Maillol i Grècia’, al Museu Frederic Marès de Barcelona. El color robí del vi de Banyuls, dolcenc, fet amb una proporció important de garnatxa negra, va posar la cirereta a la inauguració d’una exposició de petit format però de gran calat cultural, que es podrà veure a Barcelona fins el 31 de gener del 2016 i després s’exposarà al Museu Maillol de Banyuls. L’exposició és dedicada al gran escultor Aristides Maillol (Banyuls de la Marenda, 1861 – 1944) i al viatge a Grècia que va fer el 1908 i que fou determinant per a la seva obra, amb voluntat arcaica, de retorn als clàssics. I el vi? Per què cal destacar el vi en aquest relat? Doncs perquè l’obra de Maillol no es pot destriar del seu paisatge de naixença, un paisatge fet de vinya i d’oliveres. I unes vinyes que li proporcionaven un raïm amb el qual Maillol mateix es feia el vi. Així ens ho ha explicat el seu nebot nét, Yvone Berta Maillol, continuador de la tradició vinícola i propietari del celler Domaine Berta-Maillol. Fou aquest vi de Banyuls el que va donar gust i aroma a la celebració artística i volem escrutar aquest lligam d’art, paisatge i vi en Maillol. Maillol i el paisatge del golf de la Selva Josep Pla, que va dedicar el seu primer ‘Homenots’ a Arístides Maillol, comença el retrat de l’escultor a través del paisatge. Pla situa el paisatge de Maillol en un territori que anomena el golf de la Selva: «…una comarca d’unitat geològica i geogràfica perfecta, encara que migpartida per la frontera política del Tractat dels Pirineus. Dins del seu redòs hi ha les següents poblacions: el Port de la Selva, la Selva de Dalt, el Port de la Vall, el Port de Llançà i Llançà, Colera, Portbou, Cervera, Banyuls, Portvendres i Cotlliure. Com a rossellonès, Maillol és català; com a home del golf de la Selva, els seus lligams amb el nostre país no són solament històrics, sinó explícits i concrets.» I com defineix Pla aquesta terra? Diu: «Sobre els perfils rocosos i generalment pelats d’aquest país, la terra hi és molt prima: pedriscall, pedrigolet quan ho permet el franc roquisser. Seria un país que no tindria econòmicament cap valor si la tenacitat i l’enginy dels seus habitants no l’haguessin convertit en una terra de vinyes. Els ceps d’aquestes parets seques fan un vi de rost de molta graduació (la graduació natural de les vinyes del golf de la Selva) i modernament un vi de qualitat (el de Banyuls) que és a França conegudíssim.» I encara recorda Pla: «El cognom Mallol només és comprensible en un país de vinyes. Un mallol és un cep verge, un cep abans de ser empeltat, el rebrot selvàtic del cep. La família Mallol afegí una ‘i’ al nom antic, per permetre fer el so líquid de la nostra ella.» Exposa Josep Pla: «En tot intent de fer un retrat de Maillol, s’ha de tenir present, em sembla, el seu paisatge, la seva naturalesa, perquè fou un home que, a diferència de gairebé tots els altres, visqué deliberadament i voluntàriament dins de la naturalesa. En les formes arcaiques de la vida de Banyuls es pot trobar la naturalesa humana de Maillol; en el camí (flanquejat d’una riera) del pla de les Abelles i del coll, hi ha la seva naturalesa geogràfica, física.» La vinya i el vi de Banyuls que feia Maillol Precisament, a l’exposició ‘Maillol i Grècia’ del Museu Frederic Marès es projecta una pel·lícula de Jean Lods, ‘Arístides Maillol, escultor’, de setze minuts, feta el 1943, un any abans de morir-se. Maillol és molt vell, amb barba blanca llarga i cabells blancs també llargs. S’està Banyuls, a casa seva i al taller. S’hi veuen els pescadors, els vinyaters, els artesans, que fan una vida senzilla, com la seva, i se’l veu parlant en català amb les mosses que fan la verema a costers de terra eixuta, magre… I se’l veu assegut enmig d’una vinya, observant el seu paisatge, de vinyes i oliveres al costat del mar. Per això hem preguntat a Yvone Berta Maillol quina vinculació tenia Aristides Maillol amb la vinya i el vi. I ha explicat: ‘A l’interior de Banyuls tot el paisatge, de fet, ha canviat poc des dels dies en què Arístides Maillol hi va viure. Els marges de pedra seca pertot arreu dibuixen els turons plantats de vinya. Tot i que, per desgràcia, aquesta vinya es troba ara en fort retrocés. La desaparició dels últims ramats de cabres, que Maillol va esbossar del natural, ha tret molt d’encant i autenticitat a les nostres masies. Encara que molt absort en el seu art i vivint sis mesos de l’any a Marly Le Roy, el meu oncle no deixava de venir mai a Banyuls en temps de verema. Es feia portar pels pagesos la part del raïm que li tocava, i ell mateix elaborava el vi al celler de la Casa Rosada. El meu oncle tenia uns mètodes de vinificació propis que el seu fill Lucien va continuar practicant, i que em van valdre, amb Lucien, discussions homèriques de les quals guardo grans records’. Explica Yvon Berta Maillol: ’Si el mètode d’elaboració del vi segons els seus principis no va canviar gens, i es regia per la llei dels vins dolços naturals, amb els anys s’ha avançat molt als nostres cellers gràcies al millor coneixement de la química natural i la complexitat de la fermentació. El control de la temperatura i la fermentació carbònica han contribuït a extreure més bé les aromes’. I continua amb una anècdota: ‘Vaig llegir un article d’un sommelier de renom que parlava de l’època de Maillol i que explicava que havia tingut el gran privilegi de seure a la taula de casa Maillol per tastar-hi l’excel·lent cuina catalana que feia la seva dona Clotilde, que en sabia tots els secrets. Maillol li va fer tastar deu vins diferents del seu celler durant l’àpat’. I una altra anècdota: ‘No s’amagava pas d’haver comprat la complicitat d’un conserge de l’Escola de Belles Arts de París per entrar-hi, tot i que ell no hi era inscrit, oferint-li regularment una bona ampolla de Banyuls. Amb gust explicava aquesta història, tot aclucant els seus ulls entremaliats. No cal dir que estimava tots els nostres vins i, especialment, el vi de Banyuls, que sempre deia que era el millor vi del món!’ Ivon Berta Maillol, descendent d’Aristides Maillol, acaba explicant: ‘El nostre Domaine Berta Maillol aplega les parcel·les de l’Arístides Maillol, les de la seva germana Maria, i les de la meva àvia. Encara mantenim molts ceps vells, d’aquella època, i al nostre antic celler conservem amb zel tines molt antigues, de 1000 hl, que eren de l’època de Maillol, per a fer vins de guarda’. El vi de Grècia i el paladar de Maillol Tornant a la importància del paisatge en la forma de l’escultura de Maillol, el retrat de Josep Pla en mostra l’essència en aquest paràgraf: «En aquesta riera que baixa del coll de Banyuls, que Maillol resseguí milers de vegades anant i venint entre la seva petita masia i la població, hi trobà elements de la naturalesa que l’acostaren a formes de l’art. En els palets, els rotllons d’aquesta riera, que és curta, generalment seca i que, de seguida que plou una mica, es torn violenta, en els palets arrossegats, friccionats per l’aigua i els obstacles, hi trobà formes d’una naturalitat prodigiosa, formes que acariciava constantment i que considerava com una prefiguració de les que l’escultor tractà de fixar en el fang del taller. Llavors sempre en portava alguna a la mà i les butxaques plenes (aquells palets que li deformaven les butxaques, ja de natural tan balderes. (…) Naturalesa i escultura són per a ell una cosa idèntica. Els seus torsos, anques, cuixes, tenen un paral·lelisme amb els perfils de les muntanyes del país, amb les corbes del seu paisatge, amb les formes dels palets de riera. Aquestes idees arcaiques, gregues, foren la gran novetat que Maillol aportà en el corrent de l’escultura moderna. El que s’ha d’estimar dels antics no és pas la seva antigor; és la seva permanent, renovada novetat, que deuen a la naturalesa i a la raó, que en la naturalesa descobreixen.» I precisament, el viatge a Grècia que Maillol féu el 1908, amb el comte Kessler, un personatge extraordinari que fou mecenes de l’escultor, i l’escriptor austríac Hugo von Hofmannsthal, va contribuir ‘en gran manera als descobriments de les seves arrels. Sempre que Maillol parlà de Grècia ho féu d’acord amb el seu país’, segons que explica Josep Pla. Coincidint amb l’exposició ‘Maillol i Grècia’, el Museu Frederic Marès i la Fundació Dina Vierny-Museu Maillol de París han editat per primera vegada i en edició bilingüe català-francès el quadern d’artista que Aristides Maillol va escriure per fixar les impressions d’aquell viatge, ‘Notes d’un viatge a Grècia 1908’ (transcrit per la responsable dels arxius de la Fundació Dina Vierny-Museu Maillol de París, Nathalie Houzé, i la traducció catalana de Miquel Desclot). En aquest dietari sense dates i sense signes de puntuació, es veu amb claredat aquesta la relació constant que Maillol fa de Grècia amb el seu paisatge. Només arribar a Atenes, escriu: «De matí — això és Atenes — el Pireu — No he tingut cap sorpresa en veure el port — això s’assembla molt al meu poblet i a Portvendres — però un Portvendres desmesuradament engrandit — les cases tenen bonics colors rosats grocs i blaus — l’aire és d’una puresa remarcable ens quedem al vaixell fins a 2/4 de 9 jo puc examinar a plaer el port que és lluny de ser lleig com diu tothom — molts vaixells els turons són absolutament semblants als turons de Fitor i de Salses a la rodalia de Perpinyà…» I té present el vi, que apareix en uns quants moments del viatge. A Dalfi, l’escultor tasta el vi de resina, que el desplau enormement. Li serveixen durant un dinar joiós d’uns comerciants molt hospitalaris que celebraven la Pasqua: «Ens serveixen per beure un vi blanc de color de palla molt engrescador Kessler fa una ganyota perquè ha reconegut el famós vi Resinat que li costa tant de beure — jo tasto el vi — quina llàstima — el que bec és resina pura — però tothom ens mira — cal tenir coratge bevem i trinquem cridant com aquesta bona gent jo he hagut de fer diverses tirades per acabar-me el got…» Més endavant, cap al final del viatge, a Faléron, a la platja, després d’una sessió de nus dins del mar, escriu Maillol: «avui després de la sessió m’assec a la platja entaulat  — em porten per primer cop en tres dies  un vi negre no resinat que és deliciós s’assembla molt al ranci de Banyuls per 10 cèntims em porten un gran got de vi i un got d’aigua encara més gros mai no he sentit el goig de veure ni de beure un got d’aigua com a Atenes o a Delfos — a Delfos em donaven Loucoumi — aquí bé he trobat per fi un vi deliciós en aquesta fonda — als hotels el vi del país està sempre picat — com vinagre — ordinàriament afegeixen al vi un bon  de resina — que el conserva — aquí em donen un vi a penes resinat però és negre (…) — em recordo encara dels 3 gots que em van fer beure per força a Dafni —». Arístides Maillol, l’escultura grega arcaica, el paisatge de Banyuls i el vi, vet aquí el relat.

Summary: Maillol i el vi de Banyuls


Iran va capturar ahir dos petroliers a l’estret d’Ormuz, fet que ha tensat encara més les relacions amb Occident. Els vaixells s’anomenen Steno Impero, de bandera britànica, i Mesdar, de bandera liberiana però operat per una empresa britànica. Aquest segon ja ha estat alliberat. Segons les autoritats iranianes només fou aturat durant unes quantes hores per qüestions mediambientals. Tanmateix, l’Steno Impero ha estat traslladat fins al port de Bandar Abbas, on els vint-i-tres tripulants estan sota custòdia policíaca. Segons les autoritats, el petrolier va infringir el dret marítim i l’acusen d’haver xocat contra un pesquer. El Regne Unit n’ha exigit l’alliberament, però l’Iran ha dit que no prendrà cap decisió fins que no s’acabi la investigació. Downing Street ha avisat els vaixells amb bandera britànica que evitin la navegació de l’estret d’Ormuz. Cosa difícil per als petroliers, perquè l’estret és una ruta cabdal per al negoci del petroli, perquè per les seves aigües passa una cinquena part de l’or negre que es comercialitza. La captura dels dos petroliers és el tercer incident rellevant que involucra aquesta mena de vaixells aquests darrers mesos. Entre el maig i el juny, diversos petroliers van ser sabotats o atacats a prop de l’estret. Cal dir, així i tot, que aquest últim incident es produeix enmig d’una gran tensió entre el Regne Unit i l’Iran. El fet coincideix amb la decisió de la Cort Suprema de Gibraltar de prolongar trenta dies la retenció del petrolier iranià Grace 1, confiscat el 4 de juliol. El govern iranià havia advertit de ‘conseqüències’ per la captura del vaixell, cosa que va considerar un ‘acte de pirateria’. Gibraltar va adduir que la destinació del Grace 1 era un port sirià sotmès a sancions europees, però l’Iran ho va desmentir.

Summary: L’Iran assegura que un dels petroliers capturats va xocar amb un pesquer


L’estat espanyol s’ha activat en aquesta pre-campanya del 27-S. El darrer missatge apocalíptic sobre el procés d’independència ha vingut guiat per l’ex-president del govern espanyol Felipe González, que diu que les propostes de Junts pel Sí poden portar els catalans a ‘una aventura il·legal i irresponsable’ que deixaria Catalunya ‘desconnectada d’Europa’. Justament per parlar d’una manera enraonada de quines són les propostes de Junts pel Sí, de com es farà el camí cap a la independència si el sí obté una majoria el 27-S, hem entrevistat el cap de llista per a Tarragona de la coalició, Germà Bel. Bel és a punt de tornar a ser diputat, més d’una dècada després d’haver ocupat un escó al congrés espanyol al grup socialista. Ara, en canvi, serà al parlament català, amb el propòsit de formar part d’una majoria a la cambra que permeti de portar endavant el procés cap a la independència. —Quan es pronunciarà la UE sobre la independència de Catalunya? L’endemà del 27-S? —Si a Catalunya hi ha un pronunciament democràtic amb una majoria expressant la intenció de constituir-se en un estat independent i instant les institucions europees a negociar-ho, això necessitarà una resposta. Per més que la resposta pugui ser que hi haurà aviat unes eleccions a Espanya i que ja veurem totes les reaccions. Ara, això serà una apel·lació directa a les institucions europees. I el 2016 inevitablement la UE actuarà en aquest procés, si gran part de la població catalana vol anar en aquesta direcció. —La incertesa sobre la pertinença a la UE preocupa una bona part de l’electorat. Què hi diríeu? —Els tractats de la UE no preveuen específicament la sortida d’un territori que és membre de la UE. És una decisió que es prendrà de manera institucional a la UE, pels organismes pertinents i pels estats. Provaran de decidir si un estat català és un estat successor de l’estat espanyol o és un tercer estat. —Sense que hi hagi reconeixement d’Espanya? —No, és clar. D’entrada, aquests organismes únicament podran decidir-ho si l’estat espanyol reconeix la independència de Catalunya, perquè si no l’ha reconeguda és impossible que Catalunya surti de la UE. Això és així, és una fórmula química. —I si l’estat espanyol la reconegués? —Si les institucions europees et consideren un estat tercer, i no un estat successor de l’espanyol, restaràs exempt d’assumir qualsevol obligació, per exemple la del deute del regne d’Espanya. Si tot això passa, i les institucions de la UE decideixen que Catalunya ha de tornar a demanar l’adhesió, sí que sabem què diuen els tractats de la UE en aquest cas. Aleshores, com a qualsevol procés d’adhesió, qualsevol altre estat el pot blocar. Però per a blocar la pertinença als acords econòmics de la UE fa falta un 45% dels vots; un estat tot sol no podrà blocar-ho. —Imaginem que arribem a aquest punt. Espanya no podria vetar l’entrada als acords econòmics però l’entrada a la UE sí. —Si es fes tot aquest camí, acabaríem en un punt en què veiem, per exemple, com Sèrbia fa el procés per a entrar i Croàcia no la veta pas. És que intentem de preveure ara com seran coses que eventualment es decidiran quan hauran passat moltes més coses abans. El primer pas perquè hi hagi qualsevol discussió si Catalunya romandrà a la Unió Europea és un reconeixement de l’estat espanyol de la situació d’independència. Sense aquest pas la discussió no té sentit. —Voleu dir que depèn de com en podria restar fora? —Catalunya és Europa. I a Europa no hi haurà ningú que en resti fora institucionalment per haver fet ús de mecanismes democràtics. Senzillament perquè Europa es basa en dos valors fonamentals, el dels mecanismes de benestar social i el del respecte a la voluntat democràtica. I això té una gran força. Si aquí les institucions, el parlament, fan les coses com les han de fer, Catalunya serà a les institucions europees i a l’espai econòmic europeu. —Situem-nos al 2016. El govern espanyol sortint de les eleccions té una actitud obtusa i no vol negociar res. S’haurà de prendre una decisió com una DUI i no esperar divuit mesos? —Som gent que volem fer les coses molt ben fetes i amb tres dits de front. Entenem que és un procés complex; i una cosa és que tu decideixis per tu tot sol, que decideixis què vols fer. Però d’allò que vols fer n’has de parlar amb una altra gent. Això només es pot accelerar en la mesura que hi hagi actuacions, que no preveiem que passin, de les institucions espanyoles dirigides realment a col·lapsar les institucions catalanes i la vida social i econòmica de Catalunya. Això és molt difícil que passi perquè tindria un efecte epidèmic a Espanya. S’ha de saber que si tenim la majoria de la població catalana que ho vol fer i el parlament vol tirar per aquest camí, això tampoc no ho aturaran eventuals accions de força institucional. —Descarteu l’ús de la força? —Dins del club europeu no és admès l’ús de la força ni els problemes comercials. La UE es basa en el respecte a la voluntat democràtica i per una altra banda hi ha una determinada concepció dels mecanismes de benestar social; es basa en el respecte als valors democràtics com a element substitutiu incompatible amb la força. I ningú no pot ser en aquest club utilitzant la força contra la població. —El 27-S què haurem de comptar, diputats o vots? —Cadascú comptarà com vulgui. Els països en què discuteixen elements constituents i fundacionals i en projecten compten diputats. I arriba el moment en què les constitucions són sotmeses a la decisió dels ciutadans. I allò que fem és triar un parlament en què probablement hi haurà una majoria de diputats que recullin la voluntat de la ciutadania d’activar aquest procés de creació d’un estat català. I això és el factor que és important del 27-S. I això tindrà més força com més suport tingui. —On comptem els de Catalunya Sí que es Pot? —Ho sabrem quan els diputats votin al parlament les preses de posició sobre la qüestió. —Com convenceríeu els independentistes disposats a votar Catalunya Sí que es Pot que us votessin a vosaltres? —Perquè allò que dóna garanties que al parlament hi haurà una majoria de diputats favorables a engegar el procés de creació d’un estat independent és votar candidatures que obertament proposen que el nou parlament ha de fer això. Si algú pensa que és bo que Catalunya es constitueixi en estat independent, seria lògic que votés candidatures que proposen això obertament. —Ells diuen que Junts pel Sí amaga una estratègia de supervivència política de CDC i d’Artur Mas. —Els electors, que són gent major d’edat, prendran decisions d’acord amb els diferents arguments. Amb aquesta mena d’arguments ens volen tractar de babaus, a la resta de la llista de Junts pel Sí, com si féssim coses inconscients i ens prenguessin el pèl. Doncs cadascú se situarà davant de cada argument; nosaltres oferim una proposta per a avançar en termes d’un país plural i amb probabilitats de creació de riquesa, amb unes institucions que tracten les persones com a ciutadans. Si uns altres creuen que som una mena de muntatge intermediat, què hi podem dir? La gent opinarà i votarà. —Catalunya Sí que es Pot diu que la petició d’un referèndum inclou més gent i, per tant, fa més força que no pas la petició de negociar la secessió… —És que això ja es va fer a començament de l’any passat. Un dels elements integrants bàsics de Catalunya Sí que es Pot ja ho va fer, això, d’anar a Madrid amb un mandat del parlament, amb dos terços del parlament. I ja va tenir una resposta. I aquesta resposta no variarà per més que canviï la composició del parlament espanyol, perquè cap partit amb possibilitats de governar o de formar coalicions de govern a Espanya no acceptarà que es faci un referèndum d’aquesta mena a Catalunya. —Si Madrid no s’avé a fer un referèndum, tampoc no negociarà una separació. —De moment fins ara l’argument més sostingut que s’ha sentit del govern espanyol és que el poble de Catalunya no havia expressat mai el suport de la creació d’un estat independent. Una de les funcions de la convocatòria d’eleccions del 27 de setembre és fer de la millor manera que es pot fer que la població de Catalunya es pronunciï si vol crear un estat independent o no. Fer eficaç el dret de decidir. Per tant, l’argument que la població no s’ha expressat sobre aquesta qüestió desapareixerà. —Aquest argument Madrid el pot continuar esgrimint, perquè d’entrada no considera que el 27-S sigui un plebiscit… —Efectivament, però aleshores hi haurà una majoria parlamentària que reflectirà una voluntat d’exercir el dret de decidir. A Catalunya el parlament anirà fent lleis per a portar endavant aquest procés, i hi haurà un moment en què aquest procés haurà de culminar amb la votació d’un text constitucional a Catalunya si aquesta haurà estat la voluntat dels ciutadans. Si d’ací X mesos, que és quan això es farà efectiu, no canvien les posicions de cadascuna de les parts, hi haurà un referèndum. —Quants mesos són X mesos? —Normalment agafem el període de referència del cas d’uns altres països, que és un període de més o menys divuit mesos. Però tampoc no podem parlar d’això com si fos una fórmula química. És un període que s’ha considerat adequat en el cas escocès o el del Quebec: divuit mesos és un període suficient. —Però a veure quina resposta hi dóna l’estat espanyol, esperareu que passin les eleccions espanyoles de final d’any? —Òbviament. Perquè és molt probable que després de la primera declaració d’intencions que fem al parlament, la resposta del govern espanyol, que segurament ja haurà convocat unes eleccions, serà d’impugnació al TC i de suspensió cautelar de la declaració. —I el començament d’una campanya electoral a les corts espanyoles. —Serà aleshores, quan cada partit a les eleccions espanyoles presentarà el programa i expressarà la seva voluntat, quan començarà el procés polític, que serà prou complex per a fer convenient i necessari de tenir un govern fort a Catalunya perquè el pugui gestionar de la millor manera. —Després del 27-S caldrà deixar a punt les estructures d’estat per a la desconnexió. Què s’haurà d’activar? —Com que tenim la necessitat de fer les coses tangibles i concretes dediquem molt de temps a parlar d’estructures d’estat i no ens adonem que hi ha hagut processos, com ara els de Txèquia i Eslovàquia, que han estat d’un dia per l’altre, o com el d’Eslovènia, malgrat algun petit incident militar. I els estats han funcionat. —Però sí que cal preparar coses com ara l’agència tributària. —Allò que necessita per la part dels ingressos una agència tributària, que més o menys ja existeix i que ja és previst de desenvolupar, són vint números del compte corrent. Necessita, amb una estructura més formada, un organisme amb treballadors i amb informació per a supervisar tots els procediments de declaració, de comprovació, etc. Però per a ingressar necessites un compte amb vint números. —És una informació, la de tots els contribuents catalans, de què ara no es disposa. —No la tens, de la mateixa manera que quan es va crear l’IRPF el 1977 a Espanya no es tenia informació de tots els contribuents espanyols. I no hi va haver un any de debat sobre estructures d’estat. Perquè fas una llei, o apliques una llei vigent i després la canvies. Normalment els països, quan fan això, no esperen a tenir totes les lleis noves i canviades. Segur que es pot avançar alguna feina i que es poden fer algunes lleis o projectes per a ser aprovats ràpidament. Crec que seria responsable tenir en un any o un any i mig una gran agència aturada, esperant el moment de començar a actuar. Perquè abans tenim prioritats socials. I quan serà el moment, quan l’estat de Catalunya començarà a funcionar, la gent podrà fer els ingressos via entitats financeres a l’agència tributària. I no hi haurà dubte que hi haurà organismes amb prou personal per a tenir interacció amb els contribuents. —Quines són les prioritats socials que el govern sortit del 27-S haurà d’atendre en primera instància? —Primer voldria aprovar el decret de pobresa energètica, però el govern de Madrid hi tornaria a recórrer en contra i tornaria a restar suspès. Si el nou govern torna a aprovar l’impost sobre els dipòsits bancaris, el govern de Madrid hi tornarà a recórrer en contra al TC i el tornaran a suspendre. Ara decidirem si intentem que Catalunya tingui un govern que després de les eleccions prengui decisions. Decisions substantives. —Hi ha mesures que sí que es poden prendre, com ara la renda garantida ciutadana, el lloguer forçós de pisos buits… —El mes vinent es faran públiques les mesures de xoc dins de les competències molt limitades de la Generalitat de Catalunya. Per fer polítiques socials necessitem uns instruments que no tenim a l’actual estat. I si algú havia pensat que estirant una mica podria fer servir aquests instruments, aquests últims anys ens han deixat molt clar que no hi havia manera. —Els governs de Mas han aplicat retallades, van assumir una política d’austeritat. Us qüestionen la credibilitat d’un programa de polítiques socials, si teniu a la candidatura tant Mas com CDC. —Però gràcies a Grècia hem seguit una mica més la política internacional i hem vist que les retallades que aplica Tsipras són més fortes que les que s’han aplicat a Catalunya. El cas de Grècia és diferent, perquè històricament gasta més que no pas recapta. A Catalunya, no; tret del 2009, la resta d’anys les administracions públiques han recaptat més que no pas han gastat. A Catalunya una gran part dels diners que s’ingressen no tornen; és impossible de decidir la destinació dels diners que s’hi recapten i, a més, vénen de fora a dir-te que el límit de flexibilitat de la UE se’l queden ells, que pots gastar això i prou, i que no tens accés als mercats internacionals… En aquests casos s’apliquen polítiques d’ajustament. Això passa quan s’ajunten dues coses: no tens sobirania per a prendre decisions (el cas de Catalunya) o tens una estructura de despeses més forta que la d’ingressos (el cas de Grècia). La conseqüència és la mateixa: no pots fer com vols amb el pressupost. I per això hi ha governs de diferent signe al límit, com ara el de Tsipras, que porta a terme unes polítiques de retallades molt més dures. I em sembla que voreja el cinisme de disculpar les de Tsipras i magnificar les de Catalunya.

Summary: Germà Bel: ‘És cínic disculpar les retallades de Tsipras i magnificar les de Catalunya’


Theresa May és la segona dona que ocupa el càrrec de primera ministra de la Gran Bretanya. Les analogies amb Margaret Thatcher són inevitables, però no del tot encertades. De mentalitat liberal, May no és pas cap ‘dama de ferro’. El Financial Times s’estima més de comparar-la amb Angela Merkel: ‘Una política sense ideologia que fa la seva feina.’ A falta de la clarividència per a preveure esdeveniments, i la voluntat d’entomar grans reformes, May té la virtut de la gestió, ben necessària en plenes negociacions del Brexit. ‘Si et cau el cel a sobre, tens la sensació que ella sabria què fer’, escriu el periodista de The Guardian Gaby Hinsliff. May va prendre posició a favor de la permanència dins la UE, però això no ha estat pas cap problema, sinó al contrari. Durant la campanya va fugir del focus mediàtic i a la Gran Bretanya diuen que això és el que l’ha col·locat a Downing Street. Les grans cares del referèndum –David Cameron, Boris Johnson i Nigel Farange– han desaparegut del mapa polític. Tanmateix, ahir, després de saber-se nova líder del partit conservador, va afirmar que no faria ni un pas enrere: ‘No puc ser més clara. Brexit vol dir Brexit.’ May no té solament capacitat de gestió: el seu perfil polític també inclou un fort component de resistència. Des del 2010 ha exercit el càrrec de ministra d’Interior, un dels més complicats de qualsevol executiu. De fet, abans de ser nomenada, Interior era una màquina de cremar dirigents: els seus antecessors no hi duraven més de tres anys. May n’ha sostingut la cartera més de sis i finalment hi ha renunciat, però per ser primera ministra. La connexió amb els votants és una altra virtut que l’acompanya. L’octubre del 2002, el partit conservador travessava un moment baix: el partit laborista de Tony Blair, Gordon Brown i la tercera via eren un rival polític invencible. May, en una conferència, va assenyalar directament els problemes i misèries dels conservadors: ‘Hi ha moltes coses a fer al nostre partit. Tenim una base massa estreta, com també ho és la de simpatitzants. Sabeu com ens diu molta gent? El partit repugnant.’ L’expressió va causar furor entre els seus enemics. Ningú no li va fer cas i els conservadors no van tornar al govern fins el 2010. De totes maneres, no és pas tot virtuts el seu currículum. La política antiimmigratòria és una de les seves gran taques. El 2012 va posar traves a la reunificació familiar dels immigrants legals. L’espera per a acollir-se a aquest dret va passar de dos anys a cinc i els requisits econòmics es van endurir. Dos anys abans havia promès de reduir la immigració legal per sota de les 100.000 persones, promesa que ha estat incapaç de complir. A més, durant la seva gestió d’Interior hi ha hagut deportacions polèmiques. Per esmentar-ne només un cas: Jackie Nanyonjo, ciutadana ugandesa, va ser deportada al seu país d’origen, on fou assassinada perquè era lesbiana. May es convertirà demà en la nova primera ministra de la Gran Bretanya. Certament no té la legitimitat d’haver estat escollida per al càrrec, cosa que no és nova –Gordon Brown també va arribar-hi de rebot, a Downing Street–, però la capacitat del partit conservador de trobar relleu a David Cameron ha estat gairebé instantània; menys d’un mes. Mentrestant, el seu rival, el partit laborista, viu una autèntica guerra interna. El dirigent màxim, Jeremy Corbyn, té el suport de les bases, però s’enfronta a una mena de cop d’estat de l’elit de la formació. El consideren massa esquerranós per a guanyar eleccions. Theresa May no és cap ‘dama de ferro’, però si no té oposició podria semblar-ho.

Summary: Theresa May, la primera ministra que pilotarà el Brexit


Les principals associacions de fiscals i la Fiscalia General de l’estat espanyol han expressat la seva indignació per les declaracions de Pedro Sánchez, que ha dit que controlava el ministeri públic per a l’extradició del president Carles Puigdemont. Consideren que entorpeixen el procediment de les euroordres. La fiscalia general en un comunicat de premsa, ha afirmat que totes les seves accions s’han portat a terme amb imparcialitat. A més, en un piulet, la Unió Progressista de Fiscals ha recordat que eren autònoms del govern, ‘de qualsevol govern’, i que el govern no podia donar ordres al fiscal general. ‘Que quedi clar’, ha afegit. El Ministerio Fiscal es autónomo del Gobierno, de cualquier Gobierno y este no puede dar órdenes al/a la Fiscal General, que quede claro.https://t.co/Qya5oBK4k0 — UPFiscales (@UPFiscales) November 6, 2019 Per la seva banda, l’Associació de Fiscals ha recordat a Sánchez, en un comunicat, que la fiscalia era independent i no complica pas ordres de l’executiu. En aquest sentit, censuren que el president espanyol no sàpiga com funciona el ministeri públic i l’acusen de ‘generar una confusió inacceptable’ a la ciutadania. pic.twitter.com/d7cBZdSAho — asociación fiscales (@AFiscales) November 6, 2019 Segons que publica El Mundo, fonts de la fiscalia encara han anat més enllà i han dit que les declaracions de Sánchez posaven en perill una possible extradició de Puigdemont, Comín, Ponsatí i Puig. ‘És una estratègia electoral per a obtenir vots que tindrà efectes negatius en el procediment de les euroordres.’

Summary: Els fiscals esclaten contra Pedro Sánchez i ara veuen més difícil l’extradició de Puigdemont


El tribunal Suprem ha dictaminat que l’estat espanyol ha d’aplicar les recomanacions de les Nacions Unides i l’ha condemnat a indemnitzar sis-cents mil euros a la mare d’una nena de set anys assassinada pel pare, condemnat per maltractaments, durant una visita no vigilada. La dona havia presentat una cinquantena de denúncies per impedir aquestes trobades, però no ho va aconseguir. Ara el Suprem ha condemnat l’estat espanyol perquè no va fer cas d’una resolució del Comitè de les Nacions Unides per a l’eliminació de totes les formes de discriminació contra la dona que va dictaminar que Espanya havia violat drets fonamentals d’aquesta mare i de la seva filla i demanava que l’indemnitzés. També exigia que se’n fes una investigació exhaustiva i imparcial per trobar les errades administratives que les havien desprotegides, però el govern espanyol va respondre que els dictàmens de l’ONU no eren vinculants, de manera que no estaven obligats a acatar-los. La sentència va molt més enllà del cas concret, perquè el raonament jurídic, que estableix jurisprudència i doctrina, explica conceptes bàsics sobre la responsabilitat de l’estat espanyol de complir les recomanacions dels comitès de les Nacions Unides i més tractats del dret internacional subscrits per Espanya. El Suprem recorda que l’article 96 de la Constitució espanyola reconeix com a part de l’ordenament jurídic intern la normativa internacional que hagi estat ratificada i publicada en el Butlletí Oficial de l’Estat (BOE) i que l’article 10.2 diu que ‘les normes relatives als drets fonamentals s’interpreten conforme la Declaració universal dels drets humans i els tractats i acords internacionals sobre aquesta’. Així, la jurisprudència creada pel Suprem afecta també casos diversos com la resolució del Comitè de Drets Humans de l’ONU instant Espanya a respectar els drets polítics de Jordi Sànchez i que Llarena no va acomplir mantenint-lo empresonat per impedir-li ser investit. El text diu que ‘s’ha demanat a l’estat membre  que prengui totes les mesures necessàries perquè Jordi Sànchez pugui exercir els seus drets polítics d’acord amb l’article 25 del Conveni’. En el mateix text s’indica que aquesta petició no implica cap decisió del comitè sobre el seu cas sinó que es tracta d’una petició cautelar un cop l’ONU va admetre a tràmit la demanda de Sànchez. Dret d’autodeterminació Un altre dret que Espanya ha de complir segons l’article 10.2 de la constitució espanyola és el dret d’autodeterminació dels pobles, reconegut unes quantes vegades per les Nacions Unides. Hi ha dos texts fonamentals que l’estat espanyol ha signat i que és obligat a acceptar. Principalment, el capítol primer de la carta fundacional de les Nacions Unides: «Els propòsits de les Nacions Unides són:  2. Desenvolupar entre les nacions relacions amistoses basades en el respecte al principi de la igualtat de drets dels pobles i del seu dret a la lliure determinació, i prendre totes aquelles altres mesures adequades per a enfortir la pau universal.» Però aquest text va ser molt desenvolupat i matisat pel Pacte Internacional dels Drets Civils i Polítics, signat per les Nacions Unides el 16 de desembre del 1966. Diu: «Article 1. 1. Tots els pobles tenen el dret d’autodeterminació. En virtut d’aquest dret, determinen lliurement el seu estatut polític i procuren també pel seu desenvolupament, econòmic, social i cultural.» Un altre cas en què el govern espanyol ha fet cas omís a les recomanacions de les Nacions Unides és en les demandes del Grup de treball sobre desaparicions forçades o involuntàries de l’ONU, que l’any 2013 va fer un informe on demanava al govern espanyol mesures concretes per a trobar i identificar les persones que són en foses comuns franquistes.

Summary: El Suprem reconeix que Espanya està obligada a complir les recomanacions de l’ONU


Ingredients: (per a 4 persones) un morro gruixut de bacallà d’un 300 g dessalat 4 tomàquets per ratllar 1 kg de ceba per confitar unes quantes olives negres o farcides una mica d’olivada, d’oliva negra per decorar Elaboració: Per fer la ceba confitada, tallem la ceba fineta i la fem coure a poc a poc en una paella tapada. Aquesta ceba, que pot costar una hora de cocció, es guarda molts dies i serveix de comodí per molts altres plats. En una safata plana s’agafen els tomàquets crus i els ratllen. S’elimina l’aigua. Se salpebre la salsa de tomàquet i s’hi posa un raig d’oli. Agafem el bacallà, que va molt bé tenir-lo congelat per tallar-lo. El traiem un parell d’hores abans del congelador i quan estigui una mica descongelat, el tallem a talls finets de dalt a baix i els col·loquem a la plata encavalcats, a sobre el tomàquet. I a sobre de cada tall de bacallà hi posem pebre, oli i una mica d’olivada. Adornem el plat amb olives i al voltant una mica de ceba confitada.

Summary: La cuina de la Neus: Carpaccio de bacallà amb ceba confitada


El Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya (DOGC) ha publicat el cessament d’Alfred Bosch com a conseller d’Acció Exterior, Relacions Institucionals i Transparència i l’assumpció de les seves competències per part de la consellera d’Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació, Teresa Jordà, ‘mentre romangui vacant el càrrec’. Amb aquesta formalitat es fa efectiva la dimissió de Bosch, que ell mateix va anunciar ahir a la tarda arran de les informacions que assenyalen que el seu ex-cap de gabinet va assetjar sexualment diverses treballadores de la Conselleria. El president de la Generalitat, Quim Torra, que firma ambdós decrets, ha agraït ‘els serveis prestats’ a Bosch.

Summary: Jordà assumeix les competències de Bosch després de la seva dimissió


Arriba a les llibreries la novel·la del jamaicà Marlon James, ‘Una breu història de set assassinats’, traduïda per Ramon Monton i publicada per Bromera. Ens endinsem en un relat èpic de la història recent de Jamaica, una època inestable i perillosa i les seves conseqüències sagnants, des dels barris pobres de Kingston dels 70 fins al crac dels 80 a Nova York o la Jamaica més radicalitzada dels 90. Llegiu-ne un fragment. El 1976, just abans de les eleccions generals a Jamaica i de l’actuació de Bob Marley al concert «Somriu, Jamaica», que pretenia alleugerir les tensions polítiques, set homes armats amb metralletes irrompen a la casa del cantant. L’atac gairebé posa fi a les vides de Marley, la seva dona i el seu mànager, i fereix molts altres. Marley va poder actuar, però l’endemà del concert va deixar el país. Gonçal López-Pampló, director Literari de Bromera, explica: «La novel·la ‘Una breu història de set assassinats’, del jamaicà Marlon James, ens ofereix un mosaic vibrant, a estones violent i a estones poètic, però sempre irònic, al voltant de la història recent de Jamaica, amb Bob Marley –referit com el Cantant– com una de les seues figures fonamentals. Amb uns diàlegs realistes i directes i una narració subtil, plena de girs, que manté un ritme extraordinari –i que ens recorda referents audiovisuals com ‘The Wire’–, ens trobem davant d’una de les aportacions clau d’un dels escriptors caribenys més importants de l’actualitat.» «Amb ‘Una breu història de set assassinats’, Marlon James va obtenir el premi Man Booker en l’edició de 2015. Aquest guardó, recentment obert a tots els autors en llengua anglesa d’arreu del món, és un dels més prestigiosos del panorama internacional. Bona prova d’això és la nòmina de guanyadors, on trobem, entre altres, John Banville, Iris Murdoch, Ian McEwan, Margaret Atwood, William Golding o J. M. Coetzee.»

Summary: Avanç editorial: ‘Una breu història de set assassinats’ de Marlon James


Dolors Miquel (Lleida, 1960) és una de les poetesses importants del país. En el món de la literatura és admirada i respectada. Fora d’aquest àmbit, el seu nom es va trobar embolicat l’any passat en un afer lamentable, quan Alberto Fernandez Díaz, regidor del PP de l’Ajuntament de Barcelona, se’n va anar del Saló de Cent ofès pel poema que ella recitava, ‘Missa pagesa’, durant els premis Ciutat de Barcelona 2016. Però d’això no n’hem parlat, perquè el llibre que acaba de publicar és d’una tal potència, que es mereixia que ens hi centréssim. Dolors Miquel acaba de publicar El guant de plàstic rosa (premi de poesia Ausiàs March de Gandia, Edicions 62), que és una reflexió sobre la mort. Va començar a escriure’l l’any 2000, un cop enterrat el pare, l’últim familiar que li restava viu. En la primera part, que en va ser el motor inicial, la mort és de caire sentimental, la necessitat de fer net d’una relació putrefacta. Després parla de la mort des del dol i en totes les formes, embolcalls, dimensions. Sense embuts, sense màscares, amb paraules que costen de dir. Per això és un llibre de valor, que es destacarà en la seva trajectòria literària. El guant de plàstic rosa es clou amb un epíleg i uns agraïments. L’epíleg, acaba així: «Hi ha molt de fred al llibre. A mi em fa por, el fred. No em pregunto com ha arribat el fred a les meves mans. Pel fred sempre vola una òliba blanca. És de nit. Surt dels boscos de les Gavarres i travessa els camps de blat d’un negre blavós abans del matí. Així surten les paraules de mi, espectrals, fetes dia abans que neixi el dia. Mort abans que la mort sigui. Són de fusta. Les toco. Com un ventre.» —Ha estat un part difícil aquest llibre, segons que expliqueu. Però també inevitable. Com va anar el procés d’escriptura? —Vaig començar a escriure el llibre quan ja havia acabat d’enterrar la meua família. Però el que va impulsar els primers poemes és que vaig trencar amb una relació que tenia aleshores (era l’any 2000). Vaig pensar que una relació, una vegada s’ha acabat (quan s’acaba d’una manera brusca), es descompon, talment un mort. Vaig començar a escriure poemes entorn d’això. Sobre la mort vaig mirar de tot: des del procés de descomposició d’un cos fins a les funeràries, diferents pràctiques de mort (per exemple, uns monjos japonesos que es momificaven en vida), vaig estudiar mil maneres de patir el dol, de mirar la mort, vaig llegir molts llibres… —Devia ser com una catarsi. —Era com una catarsi. A mi em feia molta por la mort i ara no me’n fa tanta. Em fa respecte, això sí, perquè el desconegut i el misteri sempre fan respecte. —El llibre té una primera part que se centra en la mort d’una relació sentimental, amb una imatge molt potent: una aigüera embussada, pudent, i a dins un home podrint-se. —És la mort d’una relació sentimental. És la mort i la descomposició. Perquè l’altre, un cop ha sortit de la teva vida afectiva i corporal, continua podrint-se. El fet difícil és tancar les portes de l’amor o dels amors passats o d’allò que ja no vols, que has deixat, perquè sempre implica un procés que has de passar sigui com sigui. —És aquesta idea de fet net. Per això hi ha molta neteja, molta desinfecció dins els poemes. —Sí, aquí també hi ha el desig que tinc jo i moltes dones que fan art d’apropiar-se el discurs posant les coses que tradicionalment han estat típicament femenines. És una manera de transgredir també. Hi ha el poema de Maria Mercè Marçal, que anomena tots els estris de neteja d’una casa i acaba dient: ‘Surt el guerrer vers el camp de batalla.’ Però en el llibre els objectes surten amb la voluntat d’incorporar-los al mateix discurs: el fregall, el guant… El guant és una cosa que d’alguna manera t’aïlla. És clar, no pots tocar la mort. —Hi ha els elements de la quotidianitat, hi ha el fet que això passi dins una casa, la casa gairebé com a refugi. —Com a refugi, sí, com a niu. La casa també és el cos. Nosaltres som muntats vers l’altre. Però quan l’altre falta, quan hi ha la mort, quan hi ha el dol, també nosaltres entrem en crisi, perquè la falta de l’altre ens posa en crisi a nosaltres mateixos. També hi ha el fet que jo volia mirar la mort tan de prop com pogués. Per exemple, durant un temps em vaig instal·lar a Manresa en un pis enorme, on no hi havia mobles. Des de la finestra veia les muntanyes de Montserrat, que és un punt molt fort, però en aquella casa enorme de tres-cents metres, només hi havia una taula, dues cadires i un llit. I jo era allí llegint que si ara sortia un cuc per aquí, que si ara sortia un cuc per allà i després sortia la nit que era fosca, i amb aquella sensació… Ha estat un llibre molt estrany. Algunes vegades realment terrible, perquè a mi em feia por llegir tot allò que llegia, del que ens passava, de com esdeveníem… Després, en canvi, vaig aconseguir veure-ho bonic. Hi ha un poema que es diu Mosques pioneres, Far West, on les mosques comencen a pondre els ous en un cos en descomposició i després esclaten tots a la vegada. I penso: com ho fa això la natura? És una de les coses que em van cridar més l’atenció. Però ho veig com una cosa bonica, com quan anem a un continent a poblar-lo perquè hi ha aigua i menjar per als nostres fills. Ara puc veure la mort com una ofrena a la natura i no pas com la veu la societat occidental, una cosa de putrefacció. Vaig aconseguir veure la mort com un fet bonic. Era com un cos obert a la vida. —Entre el començament del llibre, en què la mort és un fet de putrefacció i la mort com un fet bonic, hi ha un pont d’irreverència? —Hi ha una mica d’irreverència cap a allò que és social no natural. —El tanatori, el cementiri… —En el poema del cementiri hi ha un moment, quan posen la làpida, se sent el soroll –xaf, xaf– i narro una violació: la manera com la vida viola la mort o com la mort viola la vida. En la violació hi ha aquest so humit, hi ha aquesta fúria… I, aleshores, un flaix que se’m va posar pel mig. —I el sexe, també hi és sempre. —Home, és que sense sexe no hi hauria ningú. És que és tan evident, que el sexe és la mateixa vida! En el llibre hi ha diferents jocs: el del menjar, per exemple. Sempre mengem mort. No ens n’adonem però sempre mengem mort, excepte els qui es mengen el peix viu allà al Japó, que se’l mengen quan el cor encara batega. Per estar vius només fem que menjar morts, tota la vida. —Al llibre parleu de menjar com a fet de mort i també us mengeu les paraules. —Sí, és clar. D’alguna manera hi ha una deglutició de la paraula per incorporar-la talment com incorporem un tros de pa, per continuar vivint. Per exemple, el nom dels teus éssers estimats és dins teu, és un tros del teu fetge, com un tros de pa és inserit en tu. —Al final del llibre, quan expliqueu el procés d’escriptura, dieu: ‘Era una dona abocada a escriure llibres o morir. Escriure la mort en lloc d’experimentar-la. Escriure com qui somnia.’ I també: ‘Vaig anar acabant altres llibres. Cada llibre molts anys. Però en aquest llibre del guant més. Hi donava voltes com el Muselmann, marxava amb el cap baix entorn del llibre que no es pot escriure i es voreja.  Es duu el que hi ha del llibre de trasllat en trasllat. No es llença, perquè el cos no pot llençar-lo. Fóra un acte contranatura llançar el llibre que no es pot escriure o acabar d’escriure encara, però que se sap viu.’ —No el podia tirar. Mira, hi ha llibres que he tirat. Jo sóc de tirar coses, no m’agrada guardar coses que he escrit. Jo vull fer neteja sempre. No vull que la meva vida vagi tan carregada. Però aquest llibre no el podia tirar. I en un moment determinat hi tornava. Potser només hi tocava un poema, però hi tornava. L’última part del llibre, que va ser terrible i bella, va ser una immersió total en el món de la mort. Em va costar molt. —En quin sentit? —Al principi vaig fer alguns poemes forts i alguns poemes menors que els vaig acabar tirant. Perquè has de tenir com una valentia al moment de dir la cosa, que a vegades jo no tenia. Aleshores feia poemes cagamandúrries d’autoajuda . En aquell moment m’autojaudaven i després els llançava. Tots els meus llibres m’han costat molt de temps (excepte Haikús del camioner, que el vaig enllestir en un parell d’anys), però aquest ha estat el king. —Certament, aquest llibre és molt valent. No hi feu floritures, sou capaç de dir paraules difícils, hi ha coherència i risc. Diria que no enganyeu el lector. —Som éssers de llenguatge i a vegades ens costa tant! És que ens costa molt. Jo, al llarg de la meva escriptura, he usat sempre la crítica, la ironia, la ràbia… He usat un seguit de cuirasses, sobretot l’humor, per endolcir d’alguna manera coses que per a mi eren bastant fotudes o que em dolien molt. Però en aquest llibre he deixat les màscares de banda. Diria que només surt una màscara en el poema del guant de plàstic rosa. —El poema del guant és dels pocs on no us trobeu sola, on hi ha algú que us ajuda. —Algú ha pensat en mi. Sempre hi ha algú. Per més que la vida t’apallissi, sempre hi ha algú. Jo he tingut trossos de vida bastant terribles pel que és el comú de la gent. I ho sé perquè la gent m’explica la vida des que era petita. Aleshores, he conegut moltes vides, m’he mogut molt, i sé que hi ha vides molt pitjors que la meva, però així i tot és una vida dura. I, malgrat tot, aquest llibre treu una màscara important. —Quan us vau adonar que el llibre era tancat, que es podia publicar, que el podien llegir els altres? —Doncs me’n vaig adonar l’1 de gener de l’any 2016. I ho vaig saber, ho vaig saber… Com sap una criatura que ha de sortir del ventre? Ho sap i prou. —Acabeu el llibre amb un epíleg que explica la genealogia del guant i un joc d’agraïments, que també és molt bonic i rodó. —Tota la gent que he posat als agraïments són gent que han estat al llibre. N’hi ha alguns que ja no són a la meva vida, que han caigut com fulles de l’arbre. Gent que desapareix i gent que apareix. De tota manera, de la gent que apareix als agraïments no en tocaria ni una. Hi ha els que hi eren. N’hi ha que hi són sempre, com l’Enric Casasses, en Perejaume, l’Albert Roig. O Jordi Cornudella. Són fonamentals. Són persones que m’estimo molt. O en Gelonch, més jove. Per exemple, en Casasses em va dir una frase meravellosa: ‘Ja que cap ànima és engendrada, cap ànima és parenta d’altra.’ Això em va semblar meravellós, perquè donava una obertura a l’ésser humà, que anava més enllà de la punyetera història de la carn i la sang, ens obria definitivament més enllà de la pura corporeïtat. —Llegint els agraïments, t’adones de la concentració d’una quantitat de cultura brutal. Alhora, també t’adones de la quantitat de creadors i artistes magnífics que tenim, no solament de l’herència de la tradició, sinó també del present. —Com em podria deixar els creadors que m’alimenten cada dia! Seria una desagraïda. I no solament literaris. Les dones surrealistes o certs fotògrafs catalans, com Català Roca. A mi veure certes fotografies m’inspira poemes, com també alguns assajos meravellosos de Tsvietàieva. —Parlant de fotografia, feu un gran treball de documentació i difusió de la fotografia a través de les xarxes socials, especialment a Facebook i Instagram. En feu una eina d’expressió magnífica. —Sí, és meravellós. Ara treballo en un article relacionat amb les dones del segle XX i el perquè de la violència que moltes transmeten en els seus discursos. I com que em vaig documentant, quan trobo una cosa que m’agrada necessito compartir-la. Compartir és el que més m’agrada de les xarxes. Avui, per exemple, he penjat la imatge de la cama postissa de la Frida Kahlo. Quan es va morir, el seu marit, Diego Ribera, va guardar-ho tot i temps després va deixar que ho fotografiés una fotògrafa japonesa. O, per exemple, he penjat una frase de l’Anne Sexton, que també és una autora que m’agrada molt, que va dir: ‘Aquesta mort és meva’ referint-se al suïcidi de Silvia Plath. —Les xarxes socials també et permeten un procés de creació, tot i que de tant en tant et donen disgustos. —De vegades escric un pensament que tinc, que és una idea, sense pensar en ningú en concret, perquè si no ja hi posaria alguns indicadors. Però hi ha gent que es pensa que va per ella i s’emprenya. Això m’ha passat més d’una vegada. Un altre cas: ahir vaig posar una reflexió sobre la maldat (la maldat i la bondat són temes que darrerament em tenen molt intrigada). Vaig escriure aquest pensament i hi va haver gent que es va pensar que m’havia passat alguna cosa. —Sí, el vaig llegir i també m’ho vaig pensar. —Bé, suposo que els escriptors tenim aquesta capacitat, som com una màquina del temps. Puc explicar una cosa que m’ha passat fa un any, i ho puc explicar amb la mateixa intensitat, com si ho tornés a viure. Per una altra banda, el contacte amb tanta gent t’ensenya moltes coses. La gent t’obre molts camins, que això m’agrada molt de les xarxes. Et permet de tenir una visió més oberta del món. —Tonem al llibre. Després de tot el procés fet en relació amb la mort, podeu dir que avui la veieu diferent? —Sí, la veig diferent. Hi ha un llibre que em va obrir molt els ulls: La muerte de occidente, de Philipe Ariès, que és la història del pensament de la mort des de l’època medieval fins ara. I es veu com ha canviat el pensament de la mort. Per exemple, els cementiris, que sempre es visiten corrents o, si més no, sempre són visites que estan ‘tunejades’, doncs al segle XVIII o XIX, eren els llocs de festejar. Abans hi havia unes manifestacions de dol exageradíssimes que ara no hi són, i en una època aquestes manifestacions les feien els homes, els grans guerrers i batalladors. De manera que el pensament de la mort és una construcció cultural també, des del punt de vista social. La visió de la nostra societat capitalista i consumista evidentment és una visió alienada de fa anys. El fet mateix de treure el mort de casa i posar-lo al tanatori ja t’indica que passa alguna cosa, dintre de la mentalitat de veure la mort, que és una manera de veure la vida també. —En la recerca sobre la mort, aneu a parar a Auschwitz, que potser és la manera de matar i de morir més atroç. —És la mort industrial, és la mort on els éssers no tenen del dret de la mort. Són animals, en realitat. És el sense sentit, és l’aprofitament de la mort fins al punt de fer-ne pastilles de sabó. És la deshumanització. I és evident que després d’aquell horror ha de canviar el pensament. El problema és que no canvia. Avui hi ha un ressorgiment del nazisme. Al mateix temps, hi ha una sèrie de gent i una sèrie d’actes (aquí, per exemple, hi ha en Xavier Antich), que fan una gran pressió per moure les idees i moure la consciència de les persones cap a intentar frenar aquesta avançada dels feixismes al món. Hi ha artistes que també treballen en aquesta direcció. Aquests petits moviment són superimportants per a moure la consciència. —Aquest llibre, doncs, també és un aliat en aquest moviment de moure consciències per frenar els feixismes. Encara que potser no era la intenció inicial. —Oi tant. Dins el llibre hi ha un poema que es diu ‘Massacres’, perquè, és clar, al llarg de la història hi ha hagut massacres terribles, tot i que no les coneixem amb detall. El poema el vaig escriure per a tota la gent massacrada. La manera que tenia de veure el cos com una oferta a la mort, una manera de donar vida una vegada desapareguda l’ànima (de la qual gairebé no sabem res): doncs jo ho veia com aquestes piles de cadàvers, hi introduïa els animals, que és parlar de tantes morts anònimes, que potser no tenien la industrialització de la mort i aquest macabrisme. Però és una cosa que l’home ha fet al llarg de la història. —Al final el llibre és un compromís amb la vida. —Totalment. Ja ho dic al principi: ‘La Vida li va dir a la Mort que per què la necessitava per viure. I la Mort li va dir a la vida que per què la necessitava per morir.’ Són indestriables, es necessiten l’una a l’altra. És la història dels contraris. —El guant de plàstic rosa ha guanyat el premi Ausiàs March de poesia de Gandia. En prosa, el premi Joanot Martorell el va guanyar una novel·la de Pons Puigdevall. Als agraïments el citeu tot dient: ‘A Ponç Puigdevall, que fou el primer a parlar-me de la putrefacció com a material literari.’ —Amb en Ponç ens vam conèixer a València, fa molts anys, als Premis Octubre. També hi vaig conèixer l’Enric Casasses. I gràcies a en Casasses no vaig deixar d’escriure, perquè em pensava que el món literari només era un món regit per les aparences. Devia ser a la dècada dels vuitanta que ens vam conèixer. En Ponç em va explicar que volia escriure un llibre sobre un home que es podria. I jo vaig pensar en aquell moment: ‘quina rucada tan gran’. Però, és clar, després se’m va morir tota la família i em va passar tot el que em va passar i va ser un descobriment. Ell me va ensenyar el camí dels cucs. —Em feu pensar en la importància que van tenir els Premis Octubre en el sentit no solament de la relació territorial sinó també de la relació i coneixença entre els creadors. —Sí, i tant. Avui aquesta relació s’estableix a través de les xarxes, no pas gràcies a les institucions. Els Premis Octubre eren una trobada de creadors, fins que van vincular-los a les universitats i es va trencar allò que jo trobava que era bonic, que anaves allí i et trobaves amb els creadors del moment i hi podies tractar, saber què pensaven, com sentien, descobrir noves maneres de fer, noves maneres d’escriure… —Era d’una gran potència. —Sí i eren creadors de tots els Països Catalans. El relleu d’aquelles trobades tan fecundes no s’ha fet. —Potser el que s’hi assembla més avui són les trobades de creadors que organitza Roser Vernet al Priorat, a través de l’associació Quim Soler, la literatura i el vi. Però és a escala petita. —Sí, té aquest aire, s’hi assembla. —Quan vau començar a anar als Premis Octubre ja havíeu publicat? —Doncs no ho recordo. El primer llibre, El vent i la casa tancada, el vaig publicar quan tenia uns vint-i-vuit o vint-i-nou anys. Però penseu que en aquella època tenia una vida molt diferent. Era casada. I mireu que és curiós: en aquest llibre ja vaig descriure com acabaríem molts anys després. A vegades aquesta virtut profètica de l’escriptura és ben veritat. Jo ho vaig escriure quan érem al principi de la relació, que és la més llarga que he tingut. Vam estar casats tretze anys i me’n va costar quatre més treure-me’l de sobre. —Això és en el llibre. —Ah sí? On? —En un poema que parla del mort com algú que no te’n pots desempallegar. —Sí, però en realitat aquest mort són moltes persones. Hi ha detalls de molts amors meus barrejats. És un mort més que mort. És una cosa més simbòlica. —Vau esclatar com a creadora després de desempallegar-vos del marit, alhora que se us moria la família? —Sí, va passar tot junt. Però és veritat que abans, quan era a la Universitat de Lleida i a la central, estava molt connectada amb el món literari: hi vaig conèixer els primers poetes. Jo era com un radar, només tenia ganes d’aprendre, de saber coses. Després em vaig ficar en un matrimoni, en certa manera per pena, i aquesta pena va durar moltíssim. I en aquell moment era com entrar en la dimensió desconeguda. Pel món de la meva parella d’aquell temps la cultura no existia. I me’n vaig quedar penjada durant molts anys. Tot i que molts dissabtes i diumenges em quedava a casa escrivint, llegint, perquè treballava i entre setmana no podia. —I ara? —Penso que la vida és molt estranya. Crec bastant en el destí. I sovint em pregunto per què passen les coses que passen. No ho entens. Però la vida et marca i et fa viure coses que has de passar. Per arribar a un lloc a vegades has de passar per un barranc, és l’única manera. —Però no és de franc. —No és de franc, però no t’ho pots estalviar.

Summary: Dolors Miquel: ‘Jo volia mirar la mort tan de prop com pogués’


El partit nacionalista flamenc Nova Aliança Flamenca (N-VA) ha refusat de reunir-se amb l’ambaixadora espanyola a Bèlgica, Beatriz Larrotcha, i li ha reclamat de parlar de la situació de Catalunya de manera oberta i transparent al parlament flamenc. L’ambaixada confirma que van rebre una carta de ‘queixa’ de tres diputats flamencs i que Larrotcha els va convidar a un esmorzar privat per discutir sobre l’afer català, però que encara no n’han rebut resposta. Un dels tres diputats, Karl Vanlouwe, explica a l’ACN que l’N-VA no participarà en cap reunió informal fins que la representant espanyola no vagi a la cambra flamenca. ‘Ambaixadors d’alguns altres països han vingut al parlament flamenc, però malauradament l’espanyola no’, lamenta. Vanlouwe va ser un dels impulsors de la resolució aprovada per unanimitat al parlament flamenc arran de la condemna del Tribunal Suprem espanyol contra els presoners polítics. El document exigia al ministre-president de Flandes, Jan Jambon, que demanés explicacions a l’ambaixadora espanyola. Els equips de Larrotcha i Jambon ja estan en contacte per fer aquesta reunió aviat, però encara no han acordat cap data. Tot i no voler una reunió amb Larrotcha a porta tancada, Vanlouwe espera que Jambon i Larrotcha sí que ho puguin fer. El diputat flamenc vol que el missatge de la representant espanyola en aquesta reunió sigui que el govern espanyol està disposat a començar un diàleg amb Catalunya. Carta de Larrotcha A començament d’aquest mes, l’ambaixadora va respondre per carta a les queixes dels tres diputats de l’N-VA per la ‘sentència desproporcionada’ del Suprem. Larrotcha hi deia que aquestes afirmacions eren ‘injustes, esbiaixades i que no representen’ l’estat espanyol. Si bé diu que no pot comentar la sentència perquè, segons ella, a Espanya hi ha separació de poders, afegeix que ‘desobeir el Tribunal Constitucional, aprovar lleis per derogar la constitució i l’estatut d’autonomia i fer un referèndum il·legal és un delicte’. ‘No han estat condemnats per les seves idees polítiques’, diu. Defensa de la reacció policíaca A més, Larrotcha diu a la carta que les protestes a Catalunya han estat ‘violentes en molts casos’, que han causat ferits entre els ciutadans i més de tres-cents entre els agents de la policia. ‘L’estat ha respost amb un nivell moderat i proporcional arran de la magnitud del desafiament de seguretat i d’ordre públic generat per activistes independentistes violents, que fins i tot han intentat pertorbar serveis públics bàsics com el transport aeri’, afirma. A més, felicita la policia espanyola i els Mossos d’Esquadra per ‘haver protegit els drets de la majoria de catalans, que són contraris a la independència i que han esta víctimes de la violència dels extremistes’. I encara afegeix: ‘Hem vist les imatges a la televisió i és una violència inacceptable en un estat democràtic de la UE.’ Tot i defensar l’actuació policíaca, Larrotcha diu que les denuncies per mal ús de la força dels agents seran ‘degudament investigades’ i es portaran a la justícia si són fonamentades. ‘Espero que a Bèlgica (i també a Flandes) es respecti la democràcia espanyola i l’estat de dret igual que nosaltres a Espanya respectem Bèlgica i el seu sistema democràtic’, rebla al final de la carta.

Summary: L’N-VA reclama a l’ambaixadora espanyola a Bèlgica que comparegui al parlament flamenc


El govern espanyol ha informat aquestes últimes hores que una part dels 629 immigrants que viatgen a bord del vaixell Aquarius és ser tancats en Centres d’Internament d’Estrangers (CIE) i després expulsats. Tots ells arribaran previsiblement diumenge al matí al port de València. Avui la vice-presidenta de la Generalitat, Mónica Oltra, ha dit que no hi estava d’acord i que no se’ls hauria d’aplicar la llei d’estrangeria espanyola. Oltra ha explicat que, per més que l’estatus que es doni a aquestes persones no depèn de la Generalitat, considera que ‘no és una qüestió d’estrangeria, sinó una qüestió de dret humanitari’, i ha afegit que en les reunions de coordinació amb els responsables del govern espanyol aquests van plantejar ‘diverses solucions’, entre les quals hi havia la d’acollir-se a un pla d’asil ‘per la situació d’emergència i d’excepcionalitat’. La vice-presidenta ha destacat la diferència entre trobar-se un vaixell amb immigrats en aigües de l’estat espanyol, o bé ‘una intervenció política’ com aquesta, en què se’ls ofereix de portar el vaixell on viatgen a atracar a València. La vice-presidenta espanyola, Carmen Calvo, va dir, sobre els passatgers de l’Aquarius: ‘Uns aniran als centres d’estrangers, uns altres a centres d’ajuda humanitària i polítiques socials’ i els menors ‘en principi es queden a València’ per ser identificats i comprovar quants anys tenen. El ministre de l’Interior, Fernando Grande-Marlaska, va dir també que tindrien els mateix tractament que els immigrants que arriben a l’estat espanyol en barca del Marroc o Algèria estant. És a dir, els que sol·licitin asil tindran accés al procediment habitual i els que no reuneixin les condicions, podran rebre un expedient d’expulsió. Calvo també va dir que atendrien de manera individualitzada cada persona per veure’n la situació jurídica i atendre les peticions d’asil. Els faran una entrevista personal i decidiran si els donen la condició de refugiat. Els tres vaixells arribaran a València de manera progressiva, previsiblement diumenge, per poder gestionar la rebuda.

Summary: La Generalitat critica que es puguin tancar en el CIE i expulsar alguns dels passatgers de l’Aquarius


Fa tres anys que va néixer l’editorial Raig Verd, gràcies a Laura Huerga, amb la novel·la de Gerbrand Bakker ‘A dalt està tot tranquil’, la primera d’aquest autor publicada en català. L’obra va guanyar el Premi Llibreter 2012, que atorguen els llibreters catalans, un premi més que oportú per a fer visible el novíssim segell Raig Verd i arreplegar un bon grapat de lectors que segurament no hauria tingut d’entrada. Tres anys després, Laura Huerga ha tornat a encertar-la, publicant la primera novel·la en català de la premi Nobel de literatura d’enguany, Svetlana Aleksiévitx. ‘Temps de segona mà’ es diu l’obra, i inaugura la col·lecció d’assaig de l’editorial. Aquests encerts, amb una dosi de fortuna, neixen d’un catàleg coherent ple de traduccions que fa entrar nous autors en el panorama de la literatura catalana. Alhora, Laura Huerga és molt activa dins el projecte editorial col·lectiu Llegir en Català, on s’apleguen nou editorials petites dels Països Catalans que comparteixen la promoció dels llibres propis i molts més projectes. La darrera iniciativa, un club de lectura virtual. N’hem parlat amb ella, de tot plegat. —Publicar el llibre de Svetlana Aleksiévitx ‘Temps de segona mà’, el primer en català de l’autora, que ens era pràcticament desconeguda fins ara, vol dir encarar un risc editorial. Tot i que, mirant el vostre catàleg, aquesta actitud no és pas cap excepció. —Efectivament, l’obra de Svetlana Aleksiévitx és una aposta més dins del nostre catàleg, ple d’autors inèdits en català i obres amb un alt valor literari, avalades per premis independents internacionals de renom i pel reconeixement de la crítica, però de la crítica més dura. I sí, ‘Temps de segona mà’ era una aposta de risc, perquè vam decidir de publicar aquest volum de 550 pàgines per començar la col·lecció d’assaig, sobre el canvi que ha tingut l’URSS, avui Rússia, amb el pas del comunisme al capitalisme. Fa un any i mig que explico a tothom aquesta col·lecció d’assaig i molta gent en posaven en dubte la viabilitat. —Què us va fer decidir a publicar ‘Temps de segona mà’? —Va guanyar el prestigiós premi Médicis i em vaig decidir a llegir-lo en francès. I em va enamorar completament. Després vaig llegir ‘Voces de Chernóbil’, que havia publicat en castellà l’editorial Siglo XXI, i també em va agradar molt. De manera que em vaig decidir a publicar ‘Temps de segona mà’, que oferia una visió molt completa i nova de la Rússia actual. Vam contractar aquest títol, tot i que l’aposta era per tota l’obra. Però, és clar, som una editorial petita i normalment anem de títol en títol, per bé que sempre tenim la voluntat de fer una política d’autor. Això costa, és clar, perquè partim d’autors desconeguts entre el públic d’aquí, i ens costa defensar-los, però també som conscients que enriqueixen la literatura catalana. —Aquest risc que afronteu, sembla que en el vostre cas té un retorn. Ara el Nobel i amb el primer llibre publicat, el premi Llibreter. —És una mena de justícia poètica. Tot i que després el dia a dia continua essent molt dur. El Nobel no em solucionarà la viabilitat econòmica de l’editorial, però certament m’ajudarà a pagar el préstec que vam demanar per publicar el llibre. —Dieu que ‘Temps de segona mà’ us va enamorar. Però, què us va fer decidir a publicar-lo? És un llibre que neix d’un treball periodístic que després l’autora reelabora literàriament. Aquest procés permet un punt de partida divulgatiu per a cercar després una veu coral més profunda. És això, que us va atrapar? —Començar a llegir totes aquelles històries personals, on notaves la veu d’ella, que escoltava, que sabia escoltar i escoltava molt bé, i que qui parlava era gent corrent: un soldat, una dona de fer feines, un camperol que viu aïllat… Ara, quan acabes el llibre, la sensació que et queda és que les històries estan al servei del relat dels últims vint anys de l’antiga Unió Soviètica. És una visió completa i complexa de l’home soviètic, que avui continua existint. Perquè aquest home soviètic, educat en el comunisme, no entén el capitalisme agressiu que li han imposat. I amb tot això, Svetlana Aleksiévitx va pivotant sobre el record de fets destacats de l’URSS: l’Alemanya nazi ocupant l’URSS a la Segona Guerra Mundial, la figura de Stalin com a heroi i com a botxí… L’autora fa les preguntes correctes i reelabora tot aquest material que recull per construir un relat. També permet de deixar aquestes històries per escrit. És un llibre colpidor de dalt a baix. —Molts dels llibres del vostre catàleg tenen en comú la voluntat de plantejar alguns dels grans interrogants de la nostra contemporaneïtat. —Sí, i no únicament a través de qüestions polítiques, també socials i emocionals. Tracten sobre la vida dels nostres contemporanis. A vegades també des de la distòpia i la ciència-ficció. La novel·la ‘El defecte’ vindria a ser això. Els nostres llibres presenten qüestions que ens importen o ens haurien d’importar. —Que un autor vostre obtingui el premi Nobel és una gran notícia per a l’augment de vendes que segurament tindrà l’obra i també pel prestigi que dóna a l’editorial que el publica. Tanmateix, essent el primer llibre que publiqueu de l’autora i essent una editorial petita, també podria ben ser que una altra editorial us n’arrabassés els drets. —Ja ens ha passat. Era un dijous que donaven el Nobel a Svetlana Aleksiévitx i el dissabte, mentre dinàvem amb uns amics, ens arribava un correu de l’agent dient-nos que tenia una contraoferta d’una altra editorial catalana per publicar la totalitat de la seva obra, que són quatre llibres. Vam aturar el dinar. Tot seguit, vam enviar una nova oferta, modesta però important per a nosaltres, per publicar la totalitat de l’obra. I vam acompanyar l’oferta d’una carta on explicàvem la nostra manera de treballar i acabàvem dient que continuar publicant Svetlana Aleksiévitx ens permetria de mantenir aquesta política d’autor. I ens han donat els drets a nosaltres. De manera que el mes de febrer o març sortirà ‘Veus de Txernòbil’ (coincidint amb el trentè aniversari de la catàstrofe, que s’escaurà a l’abril) i al juny publicarem el llibre que ha dedicat a la guerra de l’Afganistan, que es titula una cosa així com ‘Els nois del zinc’. —El Nobel de literatura es va saber la setmana abans de la Fira de Frankfurt, de manera que vau anar a la fira de llibres més important del món amb el Nobel en català a sota el braç. Com va anar? —Va anar molt bé, és clar. Però també pel conjunt d’autors del catàleg, que era una bona carta de presentació. Quan veuen que publiques Svetlana Aleksiévitx i també Gerbrand Bakker, Kevin Barry i Gabriel Josipovici et situen de seguida. Però enguany també he anat a Frankfurt representant els autors i llibres de les editorials agrupades al col·lectiu Llegir en Català. En aquest sentit també ha anat molt bé. Hem fet molts contactes i ara ens toca picar pedra, que vol dir enviar tasts en anglès, etc. Aquesta feina d’editor-agent literari és corrent, no és estranya, però trobo que és la primera vegada que l’he feta bé. —Què en destacaríeu, de la fira de Frankfurt d’enguany? Quines tendències us han interessat? —El gènere ‘Young Adult’ (llibres fàcils de llegir per a adults però també aptes per a joves) diria que es consolida, perquè enguany ha estat molt invasiu. Tot i que a mi no m’interessa gaire. I tot i que Frankfurt dóna per a molt, enguany et diria que no hi he trobat res d’espectacular. Una cosa que m’ha agradat és l’estand de l’Institut Ramon Llull, el Gremi d’Editors i l’Ajuntament de Barcelona. Molt bé que vagin junts. I estem molt contents perquè el mateix estand també viatjarà a la Fira de Guadalajara, després d’onze anys sense tenir-hi presència (des que el 2004 la cultura catalana hi va ser convidada d’honor). —Com valoreu l’associació Llegir en Català, de la qual sou un membre molt actiu? Quants anys fa que va néixer? Tres? —No! Al gener en farà dos. Tothom es pensa que fa més temps que ens vam constituir. Això és bo. És que amb aquest poc temps hem fet molta feina i hem engegat molts projectes. I en veure més ben aviat, que demostraran que som un col·lectiu d’editorials que va més enllà de la promoció. Ara sortirà el llibre de la Marató, que hem portat nosaltres per primera vegada. Aquest llibre de la Marató implica tanta feina i tants diners que fóra impossible que ho haguéssim pogut fer sols: coordinar i recollir les vint-i-una aportacions d’autors i il·lustradors (tretze d’acordats amb TV3 i vuit que publiquem els editorials de Llegir en Català), fer els contractes d’aportació solidària, l’edició del llibre, una relació molt estreta amb TV3… Hi trobareu contes d’autors i il·lustradors com Joan Benesiu, Joan Todó, Martí Gironell, Rafael Vallbona, Roser Capdevila, Bel Olid, Jordi Cervera… Un llibre agraït de llegir i que ens farà ser més conscients del tema que enguany tracta la Marató, que és la diabetis i l’obesitat. —Abans d’acabar, parleu-nos del club de lectura virtual que des de Llegir en Català heu posat en funcionament aquest setembre. —Cada mes proposem de llegir un llibre i comentar-lo a Facebook. Cada setmana es van indicant quines pàgines s’han de llegir i es va donant documentació complementària per poder gaudir encara més de l’obra. A l’octubre vam proposar ‘El defecte’ de Magdalena Tulli. El primer. I ha anat molt bé. Hem tingut 65 lectors que hi han participat, tot i que al club de lectura tenim registrats 259 lectors. Tot es treballa a través de Facebook. I l’editor de cada llibre que es llegeix fa l’acompanyament del llibre, amb comentaris del traductor, per exemple, material complementari i curiós, etc. Però el Club de lectura només és el principi d’un seguit de propostes que explicaran perfectament que Llegir en Català és molt més que un grup d’editorials que s’ajunten per promocionar plegats els seus llibres.

Summary: Laura Huerga: ‘El llibre de la premi Nobel Svetlana Aleksièvitx és colpidor de dalt a baix’


El conseller Raül Romeva, i l’actual conseller d’Afers Estrangers, Alfred Bosch, han exigit que l’estat espanyol ‘respecti la democràcia’ en un article que publica avui al vespre el mitjà Euronews. Romeva i Bosch recorden que el 19 de desembre el Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) va sentenciar que el vice-president Oriol Junqueras disposava d’immunitat parlamentària d’ençà del mateix moment en què va ser escollit diputat del Parlament Europeu però lamenten que avui mateix, el Tribunal Suprem hagi decidit ‘no obeir la llei europea’ i anar ‘directament en contra’ del TJUE. ‘Mentre Europa se situa obertament amb la democràcia, Espanya continua decantant-se cap a la repressió’, lamenten. També subratllen la contradicció de deixar-lo de presentar a les eleccions per després prohibir-li prendre possessió del càrrec malgrat haver estat elegit mentre estava en presó preventiva. Els consellers a més opinen que l’anomenada ‘doctrina Junqueras’, que ha establert que un eurodiputat ho és d’ençà del moment en què és triat pels votants, sense necessitat de tràmits posteriors, ‘desafia els procediments espanyols’ i ha estret alguns principis que ‘poden situar l’escenari per un concepte d’Europa més ferm’. Per exemple, consideren vital aquesta doctrina per promoure l’imperi de la llei europeu, i recorden que segons el Tractat de Lisboa del 2007, les normes ‘són clares i d’aplicació per a tothom’. El Parlament Europeu, afegeixen, ‘no hauria de ser interferit per altres autoritats, per molt importants que puguin ser als estats membres’. I subratllen que ‘aquells que defensen l’imperi de la llei a Espanya no poden esquivar l’imperi de la llei a Europa’. Per això opinen que el Tribunal Suprem espanyol ‘ja no és suprem’, i d’aquí que en haver pres un ‘camí equivocat’ hagi estat esmenat per un tribunal superior. També posen de manifest que l’alt tribunal espanyol ‘no hauria d’haver consultat els fiscals i altres fiscals sobre la sentència de la Junta Electoral Central, com ha fet, sinó que hauria d’haver procedit sense dilació, obeint i complint’. Per això alerten que ‘aquesta desobediència hauria de tenir òbviament conseqüències’. A l’article, Romeva i Bosch també reclamen que es respecti el sufragi universal -com, diuen, va demanar el president del Parlament Europeu, David Sassoli, quan va exigir que s’apliqués la sentència del TJUE- i els drets civils i polítics de la ciutadania. Això passa, creuen, perquè els representin aquells qui han triat, inclosos Carles Puigdemont i Toni Comín. Finalment, ambdós reflexionen que les diferents ramificacions que va agafant el cas demostren que ‘no es tracta d’un assumpte domèstic a l’interior del regne d’Espanya’, atès que una institució principal europea ha mostrat que les autoritats espanyoles ‘s’han excedit en els seus poders’ en l’intent de frenar Junqueras. ‘No importa si t’agrada o no la idea de la república catalana, Europa ara ha parlat amb veu alta’. Els estats membres ‘han de respondre per qualsevol abús’.

Summary: Romeva i Bosch exigeixen que Espanya respecti la democràcia en un article a Euronews


El Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) ha fixat per al 16 de setembre la vista oral sobre l’euroodre d’Espanya contra el cantant Josep Miquel Arenas, àlies Valtònyc, segons que ha pogut confirmar l’ACN. Les parts implicades estan citades a les dos quarts de tres de la tarda al tribunal amb seu a Luxemburg per presentar les seves al·legacions sobre el cas. La petició d’extradició emesa per l’estat espanyol està paralitzada al Tribunal d’Apel·lació de Gant, que va plantejar el novembre del 2018 dues qüestions prejudicials al TJUE davant dels dubtes que tenia sobre l’aplicació de l’ordre europea de detenció pel delicte d’enaltiment del terrorisme, un dels tres que consten en l’euroordre contra Valtònyc. Un cop se celebri la vista, l’advocat general de l’alt tribunal haurà de donar la seva opinió sobre el cas. Segons fonts del tribunal aquest podria trigar ‘un parell de mesos’ en pronunciar-se i, a partir de llavors, els magistrats emetrien la sentència en dos o quatre mesos. Quan Luxemburg es pronunciï, els jutges de Gant hauran de decidir sobre l’extradició de Valtònyc basant-se en l’opinió del TJUE. El cas de Valtònyc L’estat reclama el cantant per complir una pena de presó de tres anys i mig pels delictes d’enaltiment del terrorisme, injúries a la corona espanyola i amenaces per les lletres de diverses cançons que va escriure i pujar a internet. Sobre els altres dos delictes, a banda d’enaltiment del terrorisme, que consten en la petició espanyola perquè Bèlgica lliuri Valtònyc, el Tribunal d’Apel·lació no s’ha pronunciat, ja que per ara s’ha centrat en el primer. La justícia belga ja va dictaminar en primera instància en contra de l’extradició de Valtònyc a Espanya, però la decisió va ser recorreguda per la fiscalia flamenca en nom de l’estat espanyol.

Summary: El TJUE fixa per al 16 de setembre la vista sobre el cas de l’euroordre de Valtònyc


L’exposició ‘Ocultes i il·lustrades‘ reivindica el paper de les il·lustradores valencianes a la història, del segle XVI a l’actualitat. Es pot veure fins al 20 de gener al centre cultural la Nau de la Universitat de València i mostra l’art d’unes artistes sotmeses a una invisibilitat doble: la de la il·lustració i la de les dones. Perquè, segons el vice-rector de Cultura i Esport de la Universitat de València, Antonio Ariño, tradicionalment ‘la il·lustració ha estat una professió invisibilitzada en el món de les arts, i encara més si eren dones qui l’exercien’. Per això no ha estat gens fàcil de trobar les obres de l’exposició, sobretot les més antigues. La comissària de la mostra, Cristina Chumillas, explica que tot i que antigament hi havia dones que es dedicaven a la il·lustració, moltes creaven sota pseudònim, cosa que dificulta identificar-les. Amb tot, han aconseguit trobar l’obra de la impressora del segle XVI Jerónima Galés, que és el punt de partida de la mostra. I a partir d’aquest punt, l’exposició fa un recorregut històric en què es pot observar el canvi de temàtiques i estils. Perquè, si bé durant segles les il·lustradores han estat oblidades, actualment el sector viu un auge capitanejat per noms de dona, que en el cas del País Valencià són Paula Bonet i Ana Penyas. La comissària també vol recordar les il·lustradores que despuntaven durant l’època de la república i que amb el franquisme van veure truncada la seva carrera, com ara Juana Francisca o Manuela Ballester. Però aquests només són quatre de la cinquantena de noms que formen part de l’exposició, una mostra que es divideix en tres línies: còmic i il·lustració, editorial i publicitat.

Summary: ‘Ocultes i il·lustrades’, una exposició contra la invisibilitat de les il·lustradores valencianes


Elsa Artadi i Laura Borràs seran rellevades dilluns de les conselleries de Presidència i de Cultura, respectivament, amb l’acte de presa de possessió. Borràs ha de ser cessada, com a màxim, diumenge, i l’endemà es farà el traspàs dels departaments. La d’aquest matí ha estat l’última reunió del consell executiu actual, amb Artadi i Borràs, que sortiran plegades del govern. La nova consellera de la Presidència serà l’actual alcaldessa de la Garriga, Meritxell Budó, pròxima a l’ex-conseller Jordi Turull, i mantindrà les funcions de portaveu. No ha transcendit encara el nom que substituirà Borràs a Cultura, tot i que es busca un perfil de continuïtat i serà una dona. Així ho ha garantit Artadi en la roda de premsa posterior a la reunió del govern. Torra pretén que es mantingui l’actual proporció de gènere al consell executiu. Borràs, que és la número dos de JxCat per Barcelona en les eleccions del 28-A, haurà de deixar també l’escó al parlament. El següent nom de la llista de JxCat, que entraria com a diputat, és Miquel Buch, conseller d’Interior. En canvi, Artadi sí que conservarà l’escó, perquè no és incompatible amb la seva candidatura com a número dos de JxCat a l’ajuntament de Barcelona.

Summary: El govern manté l’interrogant sobre el relleu de Borràs abans del canvi de dilluns


La portaveu del govern de les Illes, Pilar Costa, ha defensat aquest divendres la decisió de fitxar el polèmic ex-cap de la Guàrdia Civil, Jaume Barceló, com a nou assessor de la consellera d’Hisenda, Catalina Cladera. Barceló va defensar publicament la violència exercida per la policia espanyola de l’1-O i va mostrar el seu rebuig a l’utilització del català a les aules. En una entrevista al diari Última Hora, Barceló justifica la violència exercida per la policia espanyola durant l’1-O. ‘Destaco el coratge dels nostres homes, que van ser encerclats i atacats. Podrien haver fet una barbaritat perquè els atacaven. Van ser valents’, diu. En el mateix document critica la política de normalització lingüística del govern a l’escola: ‘Tinc agents que venen plorant perquè han de catalanitzar els seus fills a l’escola. Hi ha alguns amb problemes d’integració que han de tornar a la península. I tenen un trauma. La dona se’n va amb els fills i ell es queda. Això és molt greu’, deia el 30 de setembre de l’any passat. Barceló va més enllà i afirma que la Guàrdia Civil no es cap força d’ocupació perquè ‘ja està tot conquerit’. Durant el seu mandat com a màxim responsable del cos policíac espanyol a les Illes Balears va arribar a reconèixer i justificar l’agressió a detinguts a les casernes de la Guàrdia Civil. L’executiu que presideix Francina Armengol s’ha limitat a explicar que el fitxatge de Barceló ‘no es tracta de cap assessor ni de cap plaça nova. És un funcionari de l’estat espanyol que s’ha prejubilat i que no costa diners a les Illes Balears’.

Summary: El govern de les Illes fitxa un polèmic guàrdia civil que va defensar la violència de l’1-O


El president del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC), Jesús María Barrientos, ha rebutjat la medalla al mèrit policíac amb distintiu blanc que li anava a lliurar el ministre de l’Interior espanyol, Jorge Fernández Diaz, davant de ‘les circumstàncies actuals de màxima exigència per part de la societat d’aparença d’imparcialitat i independència’. El president del TSJC, tribunal que previsiblement jutjarà l’ex-president de la Generalitat Artur Mas, l’ex-vice-presidenta Joana Ortega i l’ex-consellera Irene Rigau pel 9N, ha transmès la seva decisió a través d’una carta enviada al ministeri de l’Interior espanyol, ja que considera la seva acceptació poc oportuna i per ‘mantenir una permanent equidistància per enfortir la confiança dels ciutadans en la institució’, han informat fonts judicials. Barrientos ha traslladat el seu agraïment i el reconeixement ‘a l’abnegada tasca diària dels agents de la policia nacional així com la seva determinant contribució a la feina judicial’.

Summary: El president del TSJC rebutja la medalla de Fernández Díaz per mantenir la ‘imparcialitat’


La sessió constitutiva del Parlament de Catalunya obre a les onze del matí una legislatura que ha de confirmar la proclamació de la República Catalana i dotar-la de contingut, o bé escometre com a objectiu principal la recuperació de les institucions i de l’autonomia. Tot plegat, en un context de repressió política de l’independentisme, d’ofec econòmic de la Generalitat i d’intent d’aniquilació cultural. La tensió entre independentistes i unionistes pot fer-se evident avui mateix si la mesa d’edat –formada per tres diputats d’ERC– decideix que els tres presos polítics i els diputats electes exiliats a Brussel·les poden delegar el vot per a elegir el nou president del parlament, Roger Torrent, i la resta de membres de la mesa. Els lletrats de la cambra han desaconsellat aquesta opció en un informe, però alhora han afirmat que la interpretació del reglament correspon als polítics de la mesa. El procediment d’elecció dels integrants de la mesa facilita que l’independentisme en tingui prou amb els seus 62 diputats presents al parlament per a assegurar-se la majoria a la mesa. El discurs del diputat més veterà, Ernest Maragall, inaugurarà una legislatura condicionada per la repressió de l’estat contra l’independentisme. Les amenaces de represàlies perquè els diputats presos o exiliats no puguin votar han sovintejat d’ençà que el bloc del 155 va adonar-se que havia perdut les eleccions del 21-D. Caldrà veure fins a quin punt es fa visible l’enfrontament ja en aquest primer ple, que habitualment és un tràmit per a elegir la mesa i que sol transcórrer sense entrebancs. La legislatura, doncs, també es caracteritzarà pel trencament de les relacions entre bona part dels diputats independentistes i unionistes. Els independentistes, decebuts amb l’actitud repressora i de complicitat amb l’empresonament de Sànchez, Cuixart i mig govern; els unionistes, enutjats pel referèndum del primer d’octubre i la consegüent proclamació de la República. La resta de membres de la mesa A més de Torrent, el parlament triarà dos vice-presidents de la mesa i quatre secretaris. És previst que la vice-presidència primera sigui pel jurista Josep Costa (JxCat) i la segona serà probablement per a José María Espejo-Saavedra (Cs). Pel que fa a les secretaries, se les repartiran Alba Vergés (ERC), Joan García (Cs), David Pérez (PSC) i un candidat de JxCat.

Summary: L’elecció de Torrent i la repressió marquen el començament de la legislatura


Dimecres, el Parlament de Catalunya elegirà la nova mesa de la cambra. L’independentisme s’hi assegurarà la majoria –quatre a tres– després del pacte al qual van arribar Junts per Catalunya (JxCat) i Esquerra Republicana. Per una altra banda, la CUP va dir que no posaria impediments a la composició de la mesa i dissabte va obrir la porta a formar-ne part. La inauguració de la legislatura pitjarà el botó del cronòmetre cap a la sessió d’investidura de Carles Puigdemont, que serà el 30 o 31 de gener. Una de les fórmules que ha proposat JxCat és la investidura telemàtica, per la qual Puigdemont presentaria el programa de govern per videoconferència. Els partits unionistes han criticat durament aquesta opció i han demanat informes als lletrats del parlament sobre aquesta fórmula, que probablement desaconsellaran. No obstant això, la decisió final és política i correspon al president del parlament i de la mesa. Les recomanacions i els informes dels lletrats tenen per objectiu l’assessorament dels membres de la mesa, segons l’article 10 dels estatuts del règim i el govern interiors del Parlament de Catalunya. En conseqüència, l’opinió dels lletrats és important, però no definitiva ni vinculant. L’altra opció que estudien els partits independentistes és que un diputat llegeixi el discurs de Puigdemont. Ni el reglament ni la llei de Presidència de la Generalitat no estableixen el procediment, tot i l’anormalitat que el candidat no sigui present a la cambra per sol·licitar la confiança dels diputats. De fet, aquest és un dels arguments dels lletrats de la cambra; un altre argument és que l’essència del parlamentarisme és el debat i que la no presència de Puigdemont pot vulnerar el dret de les minories. L’exemple del paper clau que té la mesa quan cal interpretar el reglament –una funció que li correspon– més recent és el del ple del 6 i 7 de setembre, quan Junts pel Sí i la CUP van demanar que s’inclogués a l’ordre del dia el debat i la votació de la llei del referèndum i la llei de transitorietat. En aquella ocasió, els lletrats van recomanar a la mesa que no acceptés la petició de JxSí i la CUP d’alterar l’ordre del dia. A més, les forces unionistes van utilitzar el filibusterisme per a endarrerir-ho al màxim possible i crear un ambient de tensió que va desembocar en l’abandonament dels escons en el moment de la votació de les dues normes. No obstant això, les lleis van ser debatudes i aprovades. Junts per Catalunya ha insistit aquests últimes dies que la investidura de Puigdemont serà possible i que la decisió és a les mans de la mesa del parlament. Ara, això despertarà una nova onada d’atacs i desqualificacions dels partits unionistes i dels mitjans de comunicació més contraris a l’independentisme que volen evitar de totes passades la investidura de Puigdemont i pot tornar a posar els nous membres de la mesa en el punt de mira de la justícia espanyola només de començar la legislatura. Vegeu també: Boicot a la investidura de Puigdemont: tres tàctiques de l’unionisme Una investidura no presencial és possible | Anàlisi de Marcel Mateu

Summary: El què, el qui, el com i el quan de la investidura de Puigdemont a distància


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha anunciat que hi haurà eleccions avançades, que les convocarà tan bon punt el Parlament de Catalunya aprovi el pressupost. No n’ha anunciat la data, doncs, però sí que es pot fer un càlcul aproximat de quan podrien ser. Just avui el projecte de pressupost comença a caminar, amb l’aprovació al consell executiu del govern i l’entrada al parlament. I tan bon punt sigui publicat al butlletí oficial del parlament començarà el termini per a presentar-hi esmenes a la totalitat. El debat a la totalitat dels comptes, per a decidir si continuen la tramitació parlamentària, es farà el 12 i el 13 de febrer, segons que ha explicat el president de la cambra, Roger Torrent. I serà entre el 24 i el 28 de febrer que començarà el debat de les seccions pressupostàries, és a dir, que cada conseller presentarà la seva part del pressupost en la comissió parlemantària corresponent. En última instància, serà el ple del parlament que acabarà validant-los, en un debat i una votació final que Torrent preveu que sigui el 18 de març vinent, unes setmanes abans de les primeres travesses i càlculs que s’havien fet a migdia tan bon punt Torra havia fet la declaració institucional. Això fa que si el president Torra, fent ús de la seva prerrogativa de convocar les eleccions, dissolgués de seguida la cambra, la data dels comicis seria cinquanta-quatre dies després de la signatura del decret de convocatòria. És a dir, que les noves eleccions arribarien a mitjan mes de maig. I si aquesta data hagués de ser un diumenge, seria probablement el 17 de maig. Ara, enmig d’aquest calendari, hi ha també el del Tribunal Suprem espanyol, que és l’òrgan que acabarà emetent la sentència ferma contra el president Torra. La defensa del president té temps fins al 3 de febrer per a presentar el recurs contra la sentència del TSJC que el condemnava a un any i mig d’inhabilitació per desobediència. El temps que pot trigar el Suprem a fer pública la sentència és una incògnita. Acostuma a trigar uns quants mesos, però tenint en compte els precedents en què el tribunal ha determinat el seu calendari amb criteris polítics, podria ser que la sentència arribés en poques setmanes, abans fins i tot que el parlament aprovi el pressupost de la Generalitat i que Torra convoqui eleccions. És a dir, el Suprem pot tenir la temptació d’inhabilitar Torra del càrrec de president abans no arribi el moment de dissoldre el parlament i convocar eleccions. Tenint en compte el calendari que ha esbossat Torrent, sembla improbable que el Suprem dicti sentència ferma contra Torra abans del 18 de març, poc més d’un mes després de la presentació del recurs. Però en les causes judicials contra l’independentisme els tribunals espanyols han vingut trencant tots els esquemes i previsions. També convé destacar que la defensa de Torra preveu de presentar al Suprem una petició de qüestió prejudicial al Tribunal de Justícia de la Unió Europea abans de dictar sentència. Si fos així, el calendari per a la sentència ferma contra Torra i la inhabilitació s’allargaria molts mesos més. Però podria ser que el Suprem s’hi negués, i que s’afanyés amb la sentència. Si fos així, si el president fos inhabilitat abans no s’aprovés el pressupost, el vice-president, Pere Aragonès, assumiria la presidència en funcions de manera interina, però sense la prerrogativa de convocar eleccions. I aleshores el president del parlament, Roger Torrent, disposaria de deu dies per a proposar un nou candidat a president perquè fos aprovat pel ple. Si aquest procediment no reeixís, passats dos mesos, la cambra es dissoldria automàticament i es convocarien eleccions, que s’haurien de fer cinquanta-quatre dies després de la convocatòria.

Summary: Quan podrien ser les eleccions avançades que ha anunciat el president Torra?