La retirada dels EUA del pacte nuclear ha fet créixer la tensió al Llevant. Israel i l’Iran s’han atacat directament per primera vegada. L’intercanvi de míssils ha matat una vintena de soldats de la república islàmica i n’ha danyat seriosament els interessos a Síria. I ara què? El conflicte pot degenerar en una guerra oberta? Com condiciona a l’entorn aquesta escalada? Per analitzar la situació, en parlem amb l’arabista Jordi Llaonart. Abans de la primera pregunta, Llaonart comparteix un reguitzell de reflexions, i avisa: ‘En aquestes situacions es tendeixen a fer anàlisis polítiques molt acadèmiques, però ens oblidem del component personal. És a dir, les manies, la mala fe, les obsessions, la ignorància, la incompetència professional… De vegades ens pensem que les elits i el poder són més racionals que la societat i no és així. Només hem de mirar com actua Trump.’ En l’entrevista parlem de la retirada dels EUA del pacte nuclear i de l’enfrontament entre Israel i l’Iran, però també del paper de Rússia, la guerra de Síria, els kurds, el Líban i l’Aràbia Saudita, qui sembla que ha descobert que comparteix interessos amb Binyamín Netanyahu. —Com hem d’interpretar la retirada dels EUA del pacte nuclear? Trump vol desballestar el llegat d’Obama? —Trump mateix ha donat pistes d’aquesta actitud de voler anar en contra de manera sistemàtica de tot allò que faci olor d’Obama. Ha passat amb la reforma sanitària, els acords de París… No són rumors o especulacions. A propòsit del Pròxim Orient recordo que Trump, quan encara no era president, va criticar amb duresa a Twitter l’estratègia americana a Síria. Eren missatges de no-intervenció. Crec que responien a l’obsessió amb Obama i no pas amb la seva capacitat d’anàlisi del context a sirià. Porta la contrària per sistema. Però no sé fins a quin punt això ha influenciat la decisió sobre el pacte nuclear. El que és clar és que l’assessor de Trump al Pròxim Orient és el seu gendre, Jared Kushner, un jueu ortodox amb un fort vincle amb Israel. —Què guanyen els EUA i Israel amb un nou aïllament internacional de l’Iran? —Aquesta és la pregunta del milió. Se la fa tothom perquè no és gens clar quina és la intenció de boicotar el pacte nuclear. No sabem si realment tenen un pla i van cap a alguna banda o actuen amb la pauta que l’Iran, per definició, és l’enemic i que han de perjudicar-lo. L’Iran, per pes demogràfic, història i recursos és una potència i sembla que els EUA cerquen de qualsevol manera que no assumeixi aquest paper. Volen perpetuar aquesta posició de feblesa que el fa susceptible de patir noves sancions i evitar així un tracte de tu a tu. De totes maneres, malgrat l’obsessió que dels Estats Units i Israel amb l’Iran, crec que saben que aquesta situació a llarg termini és insostenible. No poden evitar que esdevingui una potència. —Aquesta obsessió, com a contrapartida, pot alimentar els sectors més durs del règim iranià i convertir l’estat en un actor més agressiu al Llevant? —El fet de desitjar de ser tractat amb respecte per Occident és quelcom que qualsevol iranià comparteix. La situació actual és un greuge a l’orgull nacional i supera tot allò que representa el règim. Per exemple, no poden acceptar que no tinguin dret de fer bombes atòmiques, tal com han fet diversos països europeus, només per qui són. El tracte que reben és clarament d’injustícia. Que els Estats Units perjudiquin l’Iran en el seu conjunt no sé fins a quin punt pot donar ales als sectors més conservadors i durs del sistema. Ara bé, la societat iraniana ho percep com un atac al conjunt del país. —L’actuació del govern israelià aquests darrers dies sembla especialment oportunista. Creieu que Binyamín Netanyahu vol aprofitar l’escalada per emmudir mediàticament les investigacions de corrupció que l’afecten? —Em sap greu, però, d’Israel, no te’n puc dir res. És un país que per voluntat pròpia no segueixo. No és que no te’n vulgui dir res, simplement no en sóc un expert, i crec que és una pregunta per a una persona avesada a la política interior israeliana. —Doncs reformulo la pregunta, com s’explica aquesta estranya coincidència entre les polítiques exteriors d’Israel i Aràbia Saudita, dos estats que no mantenen relacions diplomàtiques. —Per la part israeliana, encara que no comparteixi què fan, crec que és bastant fàcil d’entendre. Sobretot, volen garantir la supervivència del país i del seu poble. I, per tant, això passa per davant de qualsevol consideració. Si en algun moment consideren que els és profitós aliar-se amb un país, ho faran, si més endavant creuen que ja no els és útil, doncs se’n desentendran. Això que fan ells és mirar pels seus interessos. —Pragmatisme pur. —És clar. Això, se suposa que hauria de fer tothom, però hi ha maneres de fer les coses. Un pot defensar els seus interessos amb delicadesa o de manera agressiva i violenta. —I l’Aràbia Saudita? —No és tan clar que el país tingui grans interessos d’anar amb d’Israel. La prova que l’Aràbia Saudita és un país més complicat és que la monarquia va per una banda i la societat per una altra. Però la posició vers l’Iran s’explica per l’odi mutu de tots dos. Són les dues grans potències regionals que es disputen l’hegemonia dins del món musulmà. El bressol de l’islam contra la gran Pèrsia. El govern saudita pot fer moviments geoestratègics i tàctics en la política exterior, com ara fer una lleugera obertura i que el príncep hereu faci entrevistes i reconegui el dret d’Israel d’existir, però això implica girar l’esquena al poble palestí i trair l’aliança solidària dels àrabs, especialment dels musulmans, amb els palestins. Fins ara tot ha estat gestualitat, entre Israel i l’Aràbia Saudita. Ambdós governs es tiren floretes poc concretament, però si això es materialitza en una reunió, un acord o una coalició haurem de veure com hi reacciona la societat saudita. Perquè l’acció governamental és una contradicció amb allò que passa internament al país. Certament s’obren cinemes i les dones poden conduir, aquestes coses ens criden molt l’atenció als occidentals, però en el fons les coses no han canviat tant. A les escoles, les televisions i les mesquites es continua escampant l’odi cap als jueus i es fonamenta l’enfrontament contra l’Europa cristiana. —Israel vol afeblir la influència iraniana a Síria o provocar Teheran per justificar la sortida dels EUA del pacte nuclear? —Les fonts que tenen poca simpatia per Israel asseguren que és una provocació. De fet, gent pròxima al règim de Síria, afirma que Israel vol involucrar Teheran en una escalada i que ha estat al-Assad qui ha disparat els míssils. Sincerament, crec que només l’estat major d’Israel sap perquè el país actua d’aquesta manera. Això que ha passat aquests dies és molt greu i ara poden passar diverses coses. Pot ser que ataquin posicions iranianes per afeblir la capacitat de defensa del règim i, així, allargar l’agonia de la guerra. O, d’altra banda, amb la voluntat de provocar, anar més lluny. Què vol dir ‘més lluny’? Podria ser una guerra, un conflicte obert, però no ho sé. Has de pensar que Síria no està isolada i que el Líban també ho pateix. Fa pocs dies, el govern israelià va assegurar que Hezbollah  és com el Líban i, per tant, que si rebien un atac dels milicians es podia interpretar com si el país els declarés la guerra. Israel, a més de llençar bombes, també deixa caure missatges amenaçadors sobre els països veïns. Sembla com si estiguessin preparant l’escenari per a la fase següent. Quina? No ho sabem. Pot ser només una escalada verbal o un enduriment de la situació. —Heu parlat d’allargar l’agonia de la guerra siriana. Què hi guanya Israel, amb això? —Això només ho saben ells . —No és millor una Síria en pau, encara que enemistada amb Israel, que no pas una guerra que és un camp adobat per a tota mena d’extremismes? —El sentit comú et fa pensar coses com les que dius, però no sabem en quines lògiques es mouen les altes esferes israelianes. Vejam, també és cert que la guerra siriana en teoria no afecta la seguretat interna d’Israel. Que les milícies i el règim es matin entre ells en principi no és una amenaça. Personalment, crec que l’actuació israeliana i nord-americana vol afeblir indirectament l’enemic iranià. I tot plegat acaba lligant. Amb les amenaces a Hezbollah al Líban, la retirada del pacte i els bombardejos a Síria… Les ramificacions del conflicte creixen i arriben fins a la costa de la Mediterrània, com si volguessin desbordar Teheran. —Sobre els fets de dijous, s’ha destacat molt que és el primer enfrontament directe entre Israel i l’Iran. Fins ara sempre havien utilitzat tercers. —Arriba un moment… Fins ara havien atacat grups aliats de l’Iran, però ara mateix ataquen soldats iranians que porten armes iranianes. Dit ras, és un atac directe. Aquest atac també es pot interpretar de moltes maneres, però en el fons Israel ha atacat un país veí sobirà. Ha violat la independència de Síria sense permís. Ha atacat forces iranianes, sí, però que són a Síria amb el permís del règim. Per tant, qui ha violat en primera instància la llei internacional és Israel. Després aquestes forces s’hi han tornat… —Bombardant els Alts del Golan. —Sí, un territori controlat per Israel per ocupació des del 1967. I no parlem d’un territori polèmic com ara les Granges de Xeeba , no hi ha discussió possible amb els Alts del Golan. Són un territori ocupat que hauria de formar part de Síria amb tot el dret. És una manera d’explicar-ho. —N’hi ha cap altra? —L’altra és dir que és un pim-pam, un intercanvi sense més. Però aquí hi ha una cosa clara, que és que hi ha un actor que se salta les normes internacionals. —Israel ha intensificat darrerament els atacs a Síria i gairebé hi participa com un actor més. —No és res de nou, ho ha fet sempre. El 2007, per exemple, va bombardar un reactor nuclear a Síria. Sense manies. Els caces hi van llençar les bombes i van tornar cap a casa. Israel és un país que és molt ben informat. No ho té tot sota control, però sí que sap què passa al seu voltant. A Síria, no hi intervé directament perquè no en té la necessitat. Mitjançant els Estats Units o accions puntuals amb l’aviació en té prou. —I com és que Rússia ha permès la intervenció israeliana? Li interessa que l’Iran perdi influència sobre el règim? —Podria ser. Rússia controla completament l’espai aeri sirià i no és la primera vegada que permet l’aviació israeliana d’intervenir en el conflicte. El sentit comú fa pensar que Putin, com a aliat que ha garantit la supervivència del règim, hauria de continuar protegint-lo. Hem de pensar que el suport militar i logístic de Rússia i de l’Iran ha estat crucial per al-Assad. Quan els rebels controlaven Alep, Homs i un bon tros de Damasc, el règim trontollava seriosament. Si Putin ha anat tan lluny, seria normal preservar-ne el suport, però als darrers mesos alguna cosa ha canviat. Israel bombarda i Rússia no s’hi imposa. No sabem què en treu el Kremlin, de tot plegat. Algunes veus diuen que Netanyahu ha promès a Putin de mantenir els seus interessos a Síria, en referència a la base naval de Tartous, indiferentment de què passi amb el règim. Però, personalment, confiar en la paraula d’un primer ministre israelià, si no hi ha res signat, em sembla un risc molt gran mentre ataquen al teu aliat. —Quina és l’estratègia americana a Síria? —Els Estats Units, amb les seves accions marcades per la ignorància sobre el Pròxim Orient, però també per la voluntat de voler imposar els seus interessos per sobre de tot, com ara la democràcia, va donar suport a unes milícies en els primers compassos de la guerra que han acabat esdevenint grups d’ideologia similar al-Qaida o l’Estat Islàmic. En aquest moment és quan fa el viratge. Des del 2015 s’alia amb els kurds, que són una oposició molt més presentable per a Occident. Washington participa de la creació de les Forces Democràtiques Sirianes, en les quals participen més comunitats religioses i culturals, però que bàsicament són guerrillers kurds vestits diferent i amb una bandera que justifica que ocupin zones àrabs fora dels límits del Kurdistan. Els americans els utilitzen per lluitar contra l’Estat Islàmic, però també per alliberar territori que després en teoria no podrà recuperar Damasc. I això entronca amb la voluntat d’afeblir l’Iran. —Com? —El Kurdistan és on es concentren bona part dels recursos hídrics, agrícoles i energètics del país. Si Damasc no els pot fer servir, no podrà reconstruir el país sense ajut extern. Ara bé, l’Iran no està capacitat per ajudar a reconstruir el país en solitari. —I creieu que hi ha pla per l’endemà, una volta s’hagi acabat la guerra? —No sabem quin pla tenen els qui prenen les decisions a Washington, però tard o d’hora el règim recuperarà tota la regió central i occidental del país. Què passarà l’endemà? No ho sabem. Però tindrem un mapa amb tres taques: Turquia, que controla una part petita al nord-oest; els kurds, que controlen un terç del país; i el règim. —Doneu per fet que Estat Islàmic i la resta de rebels desapareixeran. —No sabem quan, però el règim acabarà recuperant totes les bosses de resistència. Això que no sabem és què passarà l’endemà. Els americans persistiran en la voluntat d’enderrocar el règim? Potser els kurds hi posen seny i volen arribar a alguna mena d’acord amb Damasc. —En un conflicte obert entre l’Iran i Israel, què hi pintarien els kurds? —En un conflicte d’aquesta mena, els kurds no hi intervenen. En certa manera passaria comen els primers anys de la guerra, quan els kurds es van isolar, tot i que tenien una mena de pacte de no-agressió amb el règim. Però realment, van deixar que els àrabs es barallessin entre ells, mentre es preocupaven de construir la seva autonomia al nord del país. —Dins l’estratègia impulsada pels EUA, creieu que seria possible que els kurds continuessin recuperant territori cap al sud? —Fins a quin punt els kurds voldrien involucrar-se en aquest combat? —Ho dic perquè històricament Israel també ha estat un aliat dels kurds i li pot interessar, si vol allargar la guerra. Sé que pot sonar rocambolesc… —No, no. No és rocambolesc tenint en compte com van les coses a Síria. Al nord, hi ha una regió anomenada Idleb que és molt gran i és plena de guerrillers. Amb cert suport de Turquia, es podria mantenir o fins i tot ampliar-se. Això sumat, i ara especulo, a un atac de les forces kurdes… És una amenaça greu per al règim. Tanmateix, no sé si els kurds tenen gens d’interès a fer això. Sobretot tenint en compte que darrerament, malgrat el suport americà, al cantó d’Afrin  els van abandonar a mercè de Turquia. —I com s’explica això? —Doncs, simplement, als americans no els va interessar defensar Afrin. —Amb un altre govern a Washington haguera estat diferent? —Crec que ho haurien intentat solucionar sense arribar al camp de batalla perquè això significa enfrontar-se de manera indirecta a un soci i al segon exèrcit de l’OTAN, perquè eren milícies que comptaven amb el suport d’Ankara. Dit això, Erdogan tenia molt clar que aquell territori s’havia d’ocupar. Passés què passés. Per a ell era una prioritat absoluta travessar la frontera i ocupar Afrin. És allò de les obsessions personals. Jo crec que poc diàleg hi pot haver amb aquesta gent. Els kurds, de fet, al final van demanar suport al règim, però no es van posar d’acord. Volien que l’exèrcit protegís la frontera perquè un atac turc sobre les forces sirianes seria un conflicte d’altíssim nivell. Tanmateix, la proposta de Damasc era entrar Afrin a canvi de desarmar les milícies kurdes i annexionar el territori a les zones sota el control del règim. Els kurds ho van refusar. Ho entenc. Després de tants anys de lluita és difícil rendir-se de cop i volta, però amb perspectiva crec que va ser una errada. —I, tanmateix, la decisió dels EUA no quadra amb com han actuat a Manbij, on han parat els peus als turcs. —Sí. Les coses tenen lògica mirades una per una. Però volem fer, i és natural, un trenca-closques i les peces no encaixen. I de vegades, fins i tot, són objectivament contradictòries. Desgraciadament, molta de la gent que pren decisions que afecten Síria no hi viuen. Si ho fessin, les seves actuacions tindrien més coherència, estarien més encaminades cap a un mateix objectiu, com ara aconseguir viure en pau. Però com que són fora, tenen interessos diferents segons els territoris. Si això que passa sobre el terreny no afecta els seus interessos no dubten a contradir-se. De manera que es poden viure dinàmiques absolutament distintes, com ha passat a Afrin i a Manbij. Els kurds s’ho han pres com una traïció perquè ells consideren que hi ha una unitat al Kurdistan, però els americans simplement no tenen els mateixos interessos a Afrin que als territoris kurds orientals. —Finalment, heu parlat abans del Líban com a part afectada per la tensió entre Israel i l’Iran. Com ho viu? —El Líban és un país petit amb un equilibri molt precari. Un equilibri social, polític i econòmic molt delicat. Qualsevol canvi, qualsevol ingerència o interferència, ho pot desestabilitzar tot. Fins al punt, per exemple, que feia més de deu anys que no es feien eleccions, precisament per les fragilitats del sistema polític. Les ha guanyades Hezbollah, però el repartiment de poder és més o menys el mateix que abans. La dada més rellevant potser és la baixada del partit de l’ex-primer ministre Saad Hariri. Els sunnites libanesos no veuen amb bons ulls l’impuls que dóna l’Aràbia Saudita a grups de caràcter radical a Síria. I Hariri, que és l’home de la família Saud al país, n’ha pagat les conseqüències. El seu electorat s’ha desmobilitzat. —De fet, abans de les eleccions, semblava que Riad l’havia fins i tot segrestat. —Sí, va desaparèixer uns dies i ningú no en sabia res. L’havien cridat a consultes i semblava que l’Aràbia Saudita el volia liquidar… Una escenificació com aquesta, demostrant clarament la voluntat d’interferir en els afers de Beirut, evidentment, ha caigut com gerro d’aigua freda. Per què l’hem de votar, si al final no pren les decisions ell? Però tornant a la pregunta sobre els efectes al Líban… és difícil de dir. Estem parlant d’un país on tothom intervé i que, per situació, tothom hi vol tenir un peu. De totes maneres, a ningú no li interessa que això esclati en un conflicte incontrolat que no se sap cap a on pot anar. El llast de la guerra civil encara s’arrossega. Dit això, tinc la sensació que, a Israel, ja li interessa que la tensió es mantingui perquè la inestabilitat d’alguns països juga a favor seu.

Summary: Jordi Llaonart: ‘Israel i els EUA no poden evitar a llarg termini que l’Iran esdevingui una potència’


El govern ha aprovat noves mesures per a reduir l’impacte econòmic del coronavirus 2019. En primer lloc, el Departament de Treball, Afers Socials i Famílies destinarà una partida de 7,5 milions d’euros a ajudar els autònoms que acreditin una reducció dràstica i involuntària de la seva activitat econòmica. Els ajuts arribaran a un màxim de 2.000 euros per beneficiari i es preveu que abastin 4.500 treballadors. Un dels col.lectius més afectats per la crisi del #COVID19 són els treballadors autònoms. Per ajudar-los destinarem 7,5 M€ a una prestació econòmica de fins a 2.000€ per als treballadors per compte propi que acreditin una reducció dràstica i involuntària de la seva facturació👇🏼 — Chakir el Homrani 🎗 (@ChakirelHomrani) March 17, 2020 Per tenir accés a la prestació, els treballadors han d’estar donats d’alta al règim especial de treballadors autònoms de la seguretat social (RETA) i tenir domicili fiscal a Catalunya. D’una altra banda, cal acreditar les pèrdues econòmiques durant el mes de març d’enguany fent la comparació amb el març de l’any passat. Els autònoms amb una antiguitat inferior a un any, han de fer la comparació amb la mitjana de la facturació mensual des de l’alta al RETA. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut El govern també es compromet a garantir la continuïtat de la contractació pública i a acceptar la demora del pagament de tributs. El vice-president, Pere Aragonès, es va reunir ahir amb els principals sindicats del Principat i va tornar a demanar al govern espanyol que es comprometi a ajornar el cobrament de les quotes d’autònoms, seguretat social i IVA. Vull fer el confinament però m’obliguen a anar treballar. Què puc fer? La setmana passada, la Generalitat va anunciar una línia de préstecs de mil milions d’euros per ajudar les petites i mitjanes empreses a encarar els problemes derivats de la crisi del coronavirus 2019, garantint la liquiditat i el màxim de llocs de feina. Amb avals de l’Institut Català de Finances (ICF) i Avalis, l’executiu va dir que assumiria el 75% del risc dels crèdits que puguin oferir les entitats bancàries.

Summary: La Generalitat destina 7,5 milions d’euros a reduir l’impacte del coronavirus sobre els autònoms


El president de Ciutadans, Albert Rivera, torna a figurar com a ‘Albert’ a les llistes al congrés espanyol. El Butlletí Oficial de l’Estat espanyol (BOE) ha esmenat el nom a la publicació de les llistes definitives, ja que a les que va publicar la setmana passada apareixia com a ‘Alberto Carlos’. Així, el candidat de Ciutadans a la presidència del govern espanyol i cap de llista per Madrid torna a aparèixer amb el nom de pila amb el qual és popularment conegut, i tal com va figurar en els comicis de 2015 i 2016. Encara que naixés com Alberto Carlos, el president de Ciutadans sempre ha usat el nom Albert, en català, i així es va registrar en anteriors processos electorals.

Summary: Rivera torna a figurar com a ‘Albert’ a la candidatura al congrés espanyol


Diu el tòpic que són els gallecs els qui responen amb una pregunta quan algú els en formula alguna, però en la literatura tot és diferent. Per això, Nina Avrova, traductora al rus de Quim Monzó demana: ‘Per a vosaltres, els contes de Txèkhov són actuals i universals?’ Es així com respon si els contes de Quim Monzó, els hem de considerar atemporals i internacionals, una de les moltes que es van posar damunt la taula ahir al matí a la llibreria la Calders, en què una quinzena de traductors van debatre al voltant de l’obra de l’escriptor, qui avui a la nit rebrà el premi d’honor de les Lletres Catalanes al Palau de la Música. ‘Amb Quim Monzó és igual, els contes són actuals i universals, però és clar, això ho dic jo, que sóc russa i ja se sap que Rússia i Catalunya són dues de les pàtries del conte contemporani, i per tant és fàcil per a nosaltres de poder entendre l’univers de Monzó, perquè s’assembla a alguns altres autors nostres, com Serguei Dovlàtov, per posar-ne un exemple d’un que és molt present a Catalunya i molt ben traduït. I malgrat que les editorials prefereixen publicar novel·la, els qui en van llegir el volum de vuitanta-sis contes, els van apreciar molt i tenen molt bona crítica, però perquè qui està avesat a llegir Tèxkhov entra perfectament en la ironia i en l’estil de Monzó. Per als europeus no és gaire estrany, però potser els companys indis o japonesos ho han tingut molt pitjor’ explica Avorav. Aquesta trobada dels traductors monzonians arribava ahir enmig de l’expectativa generada en els mitjans de comunicació pel discurs que pronunciarà Monzó. Sabem que versarà sobre la llengua –una de les seves màximes preocupacions dels darrers anys– i que arriba després d’onze anys d’aquell aclamat discurs inaugural a la fira de Frankfurt del 2007, quan la cultura catalana hi va ser la convidada d’honor. També hi ha expectació per saber si, tal com va passar llavors, després del discurs Monzó tornarà a lliurar alguna prosa de ficció als seus lectors, qui de moment s’han de conformar amb una columna diària. Com no podia ser de cap altra manera, l’acte va començar amb la lectura d’una carta del president d’Òmnium, Jordi Cuixart, en veu del vice-president Marcel Mauri. Es va adreçar als traductors dient que se sentia afortunat de saber-se acompanyat pels llibres, els diaris i les cartes: ‘són la meva llum enmig de tanta foscor’. ‘En temps convulsos, la llibertat d’expressió, les paraules i la cultura esdevenen el millor escut contra la intolerància i el totalitarisme!’ A més a més, descrivia els traductors com a ambaixadors de la cultura catalana. ‘De segur que no és fàcil de traduir el seu estil àgil, directe, sarcàstic, enginyós i desimbolt, feu una gran feina per a la cultura catalana, que també vol dir per a una humil part de la cultura universal!’. La roda de preguntes als traductors, l’ha conduïda amb molta solvència l’Eulàlia Solé, que en primera instància va gosar fer-ne una d’aquelles de resposta múltiple, però que va ser molt ben entomada per Evriviadis Sofós, traductor al grec, que va haver de respondre quina és la feina del traductor i com s’acara un text com el de Monzó. ‘Respectar l’obra original i, a més a més, oferir al públic destinatari, en aquest cas el grec, un text com si hagués estat escrit per algú de casa. Hem de respectar l’estil original de l’escriptor i el seu ús de la ironia, per exemple, que és una de les majors complexitats a l’hora de traduir-lo’. Peter Busch i Mary Ann Newman. La passió per Monzó i la robustesa del seu estil és el motiu que ha fet que Marta Pavai fins i tot l’hagi inclòs en la seva col·lecció de clàssics espanyols traduïts a l’hongarès, mentre que Mary Ann Newman i Pere Bush en varen explicar el procés de recepció en anglès, potser una de les llengües més dificultoses atesa la complexitat del mercat editorial. ‘Crec que ha tingut una mica més d’impacte a Anglaterra que als Estats Units, on sí que va aconseguir molt bona crítica, per exemple al New York Times, amb ressenyes molt bones, però no és en cap cas un best-seller’, deia Newman, qui ha destacat la importància de l’existència d’una entitat com l’Institut Ramon Llull, que els facilita molt la feina. ‘Abans érem nosaltres els qui fins i tot havíem de fer el dossier sobre l’autor per intentar convèncer els editors’. Peter Bush explica que La magnitud de la tragèdia és el primer llibre que va traduir del català, en una editorial petita però molt bona i prestigiosa. Va tenir crítiques molt bones, però un dels principals problemes de llavors i d’ara és que les versions angleses no es distribueixen als Estats Units i les americanes no arriben a Londres, ‘cosa sobre la qual hauríem de reflexionar’, ha lamentat. Elitza Popova, traductora de Quim Monzó al búlgar, va explicar que se n’entenia l’humor però que era impossible d’expressar-lo amb tan poques paraules com en català: aquesta ha estat la principal dificultat que ha trobat a l’hora de fer la traducció al búlgar. ‘És d’una eloqüència concisa i és difícil transmetre la ironia de sentit profund en poques paraules, sobretot perquè en búlgar ens n’expressem amb més.’ Si en anglès les traduccions de Monzó funcionen millor en la crítica i la universitat més que no pas en el gran mercat (per exemple, han servit perquè l’hagin convidat a grans certàmens internacionals com les jornades del Pen), en francès sí que ha hagut una molt bona recepció, com va explicar Edmond Raillard, el traductor en aquesta llengua, qui va assegurar que la recepció no es limitava als textos, sinó també a la seva persona: ‘el seu succés és que és modern i això, a França, ens agrada molt’. Ha lamentat que faci anys que no publiqui: ‘ara piula; potser aquesta és la solució: contes més curts’. A la trobada, també hi han participat més traductors, com Gina Maneri (italià), Frans Oosterholt (neerlandès) Anu Partanen (finès) Dóra Bakucz i Igor Marojevic (serb), Nada Tozija Uzal (macedònic) i Monika Lübcke (alemany). Una de les aportacions més interessants, la va protagonitzar Helena González Fernández, traductora al gallec, qui va explicar els processos de recepció de l’obra de Monzó a Galícia. ‘En el primer moment el van incloure en un grup d’escriptors que es va anomenar “de l’Espanya perifèrica” i en el qual hi havia també Manuel Rivas i Bernardo Atxaga. Ràpidament se’n va desmarcar perquè deia que no hi tenia res a veure malgrat el respecte entre tots tres, qui han coincidit moltes vegades a molts llocs, i aleshores a Galícia es va dir que Monzó era l’equivalent català del nostre Suso de Toro per molts aspectes. Jo no entraré a dir si és encertat o no, però en aquesta primera fase la recepció era així. Però després, a Monzó, se l’ha traduït bastant de presa a mesura que apareixien els llibres nous i ha passat que ha començat a ser llegit tant traduït com en llengua original per una generació de joves que ara fan relats i contes i que el reconeixen com un dels mestres indispensables i, per tant, Monzó no solament té un interès i una vigència i actualitat, sinó que, a més a més, ha esdevingut un referent per a la literatura gallega contemporània’. Bé, a l’espera de què pugui dir avui a la nit l’home que es va inventar un escriptor que havia de fer un discurs per poder fer el seu, de moment els traductors ens aporten algunes de les claus d’interpretació de la seva obra: atemporalitat, universalitat, precisió, ironia i capacitat d’influència en les noves generacions. Gens malament per a acreditar la vàlua d’un Premi d’Honor de les Lletres Catalanes.

Summary: Quim Monzó, un autor universal i atemporal segons els seus traductors


La mesa del parlament ha admès a tràmit la proposta de la CUP perquè en el ple de demà ‘es reafirmi i reiteri la declaració d’independència’ proclamada el 27 d’octubre. L’admissió a tràmit s’ha fet amb els vots majoritaris de Junts per Catalunya i ERC, i amb el vot contrari de Ciutadans i PSC, segons que han explicat fonts parlamentàries. La proposta de la CUP arribarà al ple com una esmena a la proposta de JxCat per a legitimar Carles Puigdemont com a president del govern. Per la CUP, el text inicial era una ‘broma autonomista’ i l’han esmenat perquè sigui una ratificació de la independència.

Summary: La mesa del parlament admet a tràmit la petició de la CUP de reiterar la declaració d’independència


El procés de refundació de Convergència, de naixement del Partit Demòcrata Català, ha estat sacsejat per la polèmica dels vots prestats al PP i a Ciutadans per a les vice-presidències del congrés espanyol. El PDC és un nou partit que es proposa de canviar la manera de fer política del partit predecessor, però ara es troba amb una allau de crítiques per haver actuat com sempre i per no haver-se explicat amb claredat ni convenciment. L’ex-president de la Generalitat, Artur Mas, i l’actual portaveu del govern, Neus Munté, seran el president i la vice-presidenta del PDC. Seran càrrecs de coordinació, sense funció executiva. Tant Mas com Munté insisteixen en el canvi profund que hi ha hagut, i que hi haurà aquest cap de setmana, amb l’elecció dels càrrecs directius en unes eleccions primàries. I, en una entrevista conjunta a VilaWeb, desestimen les crítiques per l’afer de la mesa del congrés. ‘Crec que s’ha utilitzat aquest afer per amagar el debat de fons, que és si hi haurà govern Rajoy o hi hauria l’alternativa del PSOE i Podem, amb la qual nosaltres estaríem disposats si més no a seure en una taula i parlar-ne.’ —Això que ha passat amb la votació a la mesa del congrés és la millor manera d’exhibir transparència i renovació? —Artur Mas  Aquesta votació té molt poca transcendència, i era cantat què passaria. Només hi havia un punt a resoldre: si el president seria del PP o del PSOE. Com que nosaltres segur que votarem que no a la investidura de Rajoy, tant a la primera votació com a la segona, la gran pregunta és si hi haurà una coalició entre el PSOE i Podem per a assegurar un canvi al govern espanyol i si podem començar a parlar de coses importants. I això no depèn de nosaltres. Que s’entenguin entre ells, PSOE i Podem. Aquest és el punt important. —Però que hi va haver vots vostres al PP sembla clar, i les explicacions no ho són. No s’hauria hagut d’explicar més bé tot als electors de CDC? —A. M.: La decisió, la devien prendre dins el grup parlamentari a Madrid. Era una decisió autònoma d’ells. Francesc Homs mateix va dir que el vot és secret, d’acord amb les normes del congrés. I quan és així no cal donar cap explicació. I si ho han explicat com ho han explicat és perquè pensen que és la manera transparent. Ells mateixos han dit: ‘Que no se’ns atribueixi a nosaltres necessàriament el vot en aquest sentit.’ Pot haver sortit d’uns altres llocs… —No ens podeu dir amb seguretat que alguns dels vots han sortit del PDC? —A. M.: No, en absolut. —Neus Munté  L’única cosa evident és que hi ha hagut un acord entre dues formacions polítiques que finalment són les que s’han repartit les cadires de la mesa. I el PDC no hi té gens de presència, a la mesa. I a partir d’aquí s’ha generat una tempesta sobre allò que és un primer acte al congrés. —A. M.: Crec que això s’ha utilitzat per amagar el debat de fons, que és si hi haurà govern Rajoy o hi hauria l’alternativa entre el PSOE i Podem, amb la qual nosaltres estaríem disposats, si més no, a seure en una taula i parlar-ne. Aquest és el debat de fons. I ara resulta que el problema el creen uns altres, amb una cosa que és absolutament indemostrable. —Potser si l’explicació hagués estat més clara no hi hauria hagut tant soroll. —N. M.: Jo crec que les explicacions s’han donat i han estat clares. I s’hi ha posat un focus mediàtic excessiu, quan el fet rellevant és saber si algú farà cap moviment, i aquest algú és clarament el PSOE. Prendrà la iniciativa per mirar de construir una alternativa més enllà de la que sabem que existeix? —A. M.: I això ens agafa en un procés de transició d’una Convergència que va quedar en una hibernació política i la direcció del nou partit, que neix aquests dies. I això deu haver fet que aquesta decisió hagi recaigut molt en els nostres diputats a Madrid. —Si la direcció del PDC ja hagués estat elegida, hauria procurat de gestionar d’una manera diferent això que ha passat al congrés? —N. M.: No és a les nostres mans, per la dimensió del grup parlamentari, alterar res d’això que ha succeït en l’elecció de la mesa. Tenim clar que en cap cas els vots del PDC no serviran per a perpetuar un govern del PP. Això ho tenim claríssim. Tot això amaga una qüestió molt més important, que és saber si es podrà acabar amb aquesta inacció tan llarga i extraordinària. Per què ningú no parla dels més de dos-cents dies que fa que el govern del PP és en funcions? —A. M.: Això és realment important i transcendent. Al nou PDC, se li pot demanar que en les decisions realment transcendents es posin les cartes sobre la taula. Hi ha un pacte amb el PP perquè Rajoy pugui governar? Sí o no? Aquesta és la gran qüestió de la legislatura. La resposta, i la dic abans de néixer la direcció del nou partit, perquè n’hem parlat els que hi eren i els que hi haurà d’ara endavant, és que nosaltres no donarem suport a cap govern presidit per Mariano Rajoy i el PP. Les cartes damunt la taula. No hi ha pacte. Aquí som molt clars i transparents. I, en canvi, convidem el PSOE i Podem a parlar entre ells i presentar-nos una alternativa perquè, si més no, puguem seure a la taula i escoltar, perquè aquí sí que estem disposats a escoltar. Per un govern de canvi, que potser no ens entusiasmaria però amb el qual podríem parlar amb uns altres paràmetres i referents respecte del que ha significat el PP. —El PDC preferiria un president socialista? Estaria disposat a parlar-ne amb els socialistes? —A. M.: No un president socialista, sinó un govern de canvi obert a segons quines condicions en relació amb Catalunya. I estic convençut que no fóra únicament el PDC que estaria disposat a escoltar aquesta opció, sinó també ERC i estic convençut que el PNB també seuria en una taula. Si més no, seuríem en una taula per parlar-ne seriosament, cosa que no faríem amb el PP. I crec que s’ha creat una tempesta interessada, per introduir a l’opinió pública i amagar el fet transcendent, que és la incapacitat –de moment– del PSOE i de Podem de seure ells en una taula i fabricar una alternativa de canvi real al govern. Una alternativa que nosaltres estem disposats a escoltar si més no asseguts en una taula amb ERC, amb el PNB, etc. —Però el PSOE no ha volgut parlar mai realment d’aquesta possibilitat. Més aviat sembla que es pot moure per permetre a Rajoy de governar en minoria. —N. M.: En el pla teòric, arribar a seure i dialogar ja seria tota una gran novetat. Si ens hem de remetre a les declaracions del PSOE d’aquests mesos i a la incapacitat de formar govern, no podem ser gaire optimistes. Però en tot cas ara sí que hi ha una impossibilitat, un mur per part del PP, no únicament sobre el procés, sinó respecte de les propostes que s’han posat damunt la taula en qüestions que tenen a veure amb el dia a dia de les persones. —A. M.: Tampoc no ens podem fer responsables de la inacció del PSOE. Dieu que sembla que el PSOE no va per aquí… Però tampoc no és responsabilitat nostra. Són ells que han de decidir cap on van: si volen permetre un govern del PP, o un govern del PSOE amb Podem i amb més aliances, que podrien ser esporàdiques, ja ho veuríem, perquè hauríem de seure a la taula per parlar-ne i veure’n les condicions. O veurem si opten per unes terceres eleccions, que seria realment increïble. —Com a futur president i vice-presidenta del PDC, quina influència tindreu en el rumb del partit? —N. M.: Pretenem representar aquesta formació política i tenir funcions de coordinació, i no executives, del que serà el conjunt de la direcció. Això vol dir donar suport, acompanyar, ajudar, posar la nostra visió i experiència per ajudar a fer que les coses funcionin de la millor manera possible, fent compatible un debat sobre les cares noves i allò que pot aportar la gent més jove, la del món municipal, amb allò que oferim els qui coneixem més bé l’entramat de les institucions. —No serà pas una mena de presidència honorífica? —A. M.: No, però tampoc no és d’aquelles presidències a què estàvem acostumats a CDC, en què hi havia una persona que era el referent. Molts anys ho va ser el president Pujol, i uns quants menys Artur Mas. He tingut unes presidències no estrictament executives, però que eren de molta concentració de responsabilitat i de poder en una sola persona. Ara tindrem un esquema clarament diferent, amb una presidència compartida, perquè es vegi que les coses van d’una manera diferent. I vaig pensar que era important que es visualitzés la paritat. I a més he d’ajudar que es vegin nous lideratges potents en aquest projecte nostre. —Una de les crítiques que es fan a la refundació: quina renovació i quines cares noves hi ha si el president serà Artur Mas? —A. M.: Sí, però renovació no vol dir arrasar-ho tot. Renovar vol dir repensar un munt de coses i prendre unes decisions molt importants. On ens jugàvem la renovació del projecte? En el nom, que no té res a veure amb Convergència. Era un salt difícil, perquè Convergència és una marca molt acreditada i és coneguda per tothom. També en la manera com s’organitzava el partit; ara som en unes primàries… I també en les cares visibles del projecte; traieu-me un moment a mi: des de la Neus Munté, tots els qui es presenten, tots, no en coneixeu pràcticament cap. Si això no és renovació, ja em direu què és… —Sí, però també poden dir, per exemple, que la parella Marta Pascal-David Bonvehí és apadrinada pels que venien d’abans. —A. M.: Sí, i qualsevol decisió que prenguem també pot venir algú i dir no sé què. L’única manera de no criticar mai res és no prendre cap decisió. Ningú no podrà dir, un cop les bases han aprovat el funcionament del partit, que no hi ha llibertat absoluta i total perquè qualsevol associat es pugui presentar i fer una llista. I prova d’això és que hi ha diverses candidatures pràcticament a tots els òrgans de direcció, tret de la presidència. Hi ha alternatives, i sorgides de la base. No són pas conduïdes. —N. M.: I al congrés es va poder veure que s’ha produït un canvi, per la participació que hi ha hagut, i que l’antiga direcció no portava les coses predeterminades, des del punt de vista d’estructura, perquè s’han pres decisions que no eren previstes per ningú, que ens han sorprès a nosaltres. I hi ha hagut candidatures que s’han presentat als diferents òrgans… S’hi ha presentat qui ha volgut. —A. M.: I la prova del nou: ni a la Neus Munté ni a mi no ens sentireu dir que tenim una preferència per una opció de les que s’han presentat. D’opinió, en tenim, però no la direm. Nosaltres hem de ser neutrals. —N. M.: I estic convençuda que ens entendrem amb qui surti elegit en la votació de divendres i dissabte. —L’antiga direcció no dóna suport a cap candidat en concret? Hem vist que Puigdemont, Homs, Albert Batalla, Jordi Cuminal es decanten a favor de Santi Vila al consell nacional… —N. M.: I també algunes altres persones en sentit contrari. Per què no poden tenir opinió? —A. M.: I tampoc no és l’antiga direcció. Per parlar de l’antiga direcció hauríeu de parlar de mi, i jo no hi prendré posició. Puigdemont no ha estat a la direcció de Convergència; ha estat al comitè executiu. Albert Batalla, tampoc. Francesc Homs, sí. Per tant, podem dir que hi ha una mica de tot. —Fou sorprenent la retirada de la candidatura de Germà Gordó a la direcció, poc després d’haver-la presentat. Era incòmode? Li vau demanar que la retirés? —A. M.: No, a l’inrevés. Jo vaig parlar amb tots els que van voler parlar amb mi i que tenien la pretensió de presentar-se. Vaig parlar amb la gent de Reagrupament, que ja són del PDC, i em van presentar la intenció de presentar una candidatura; amb en Jordi Turull, que tenia ganes de presentar-ne, i finalment no la va presentar. I vaig parlar amb en Germà Gordó, unes quantes vegades, i em va dir que en principi estava disposat a fer-ho; no em va dir que finalment faria el que va fer, que va ser presentar-la i retirar-la. Forma part de la llibertat de cadascú. Dèieu si això havia estat dirigit. No. Tingueu la sospita fonamentada que tenim preferències, si voleu. Ara, no ho hem pas dirigit d’una manera explícita contra determinada gent de la mateixa estructura del partit. En Germa Gordó tenia tota la llibertat de presentar-se, ho va fer i, sense dir-nos-ho, va retirar la candidatura. —Artur Mas ha parlat amb Germà Gordó del ‘Fernándezgate’? —A. M: Sí, i tant. —I us van convèncer les explicacions que us va donar? —A. M.: És que no m’havien de convèncer. A mi m’haurien hagut de convèncer les explicacions seves si, quan es veia amb Daniel de Alfonso i anava a Madrid, no m’hagués explicat res quan jo era president i ell era conseller. Quan en Germà Gordó hi anava, m’ho explicava. I evidentment amb en Daniel de Alfonso no vam parlar mai d’això. Una altra cosa és que Germà Gordó tingués les seves legítimes aspiracions de tenir un paper polític més destacat. Això és cert, i a mi m’ho havia dit. Per tant, no hi havia res a amagar. Jo no he limitat mai les aspiracions polítiques de ningú; si en Germà Gordó en tenia, tenia tot el dret a defensar-les. Jo sabia els contactes que ell feia a Madrid perquè me’ls explicava, i per tant no em puc sentir ni ultratjat ni traït. —La candidata a presidir el consell nacional Mercè Conesa diu que veu bé el RUI. Vosaltres també? —N. M.: Parlant en nom del govern, el nostre full de ruta no preveu un RUI. Però tampoc no ens hem tancat la porta a abordar amb unes altres formacions polítiques i entitats instruments que puguin sumar, que puguin reforçar i fins i tot millorar el full de ruta. Ara, com a govern tenim un full de ruta clar, conegut, i és el nostre compromís. —A. M.:  Teniu un full de ruta. I un mandat. Un mandat del 27-S, que és el que és, i que dóna legitimitat per a tirar endavant, i ens obliga a seguir el que va votar la gent el 27-S. Dit això, les coses canvien, i si algú té cap idea per a alterar per alterar o millorar aquest full de ruta i seiem a la taula tots plegats, es pot fer. Perquè sempre hi pot haver idees millors que puguin sorgir que no alterin l’essència del mandat democràtic del 27-S. —I ara ha sorgit el RUI. —A. M.: Sí, però és una idea que no hem de donar per feta, sinó que s’ha de presentar al conjunt dels partits que donem suport al full de ruta, parlar-ne i veure si s’hi pot incorporar o no. —N. M.: Sospesar-ne els pros i els contres. —Quina opinió personal té Artur Mas sobre el RUI? —A. M.: Jo em sento còmode amb el full de ruta que es va establir en el seu moment, amb el mandat democràtic del 27-S. I sempre he introduït una reflexió: Catalunya també ha de demostrar que el tema de la independència i de l’estat se’l creu prou perquè passem del 50% de vots a favor. I el full de ruta definitiu que s’estableixi i es perfeccioni per a la culminació del procés haurà de tenir en compte que haurem de comptar vots per a saber si tenim més del 50% o no. —El 27-S en vam comptar. —A. M.: Sí, però sobretot vam comptar diputats, perquè ens van obligar a fer-ho a través d’unes eleccions ordinàries que vam convertir en excepcionals. Però ens va fallar una formació política per a saber el resultat final, que curiosament es diu Catalunya Sí que es Pot. Perquè els del no eren molt clars. I entre el sí i el no qui hi va quedar? El món aquest de Podem, els comuns, l’Ada Colau, CSQEP, que no van dir ni que sí ni que no. I això no ens va permetre de comptar els vots a fons. —Voleu dir que el RUI pot ser aquesta eina, doncs? —A. M.: Però insisteixo que no és al full de ruta. És un element nou, s’ha de valorar si es pot fer i com. I vull fer la reflexió que hi va haver un 9-N. Allò no era un referèndum pur. —N. M.: S’hi assembla. —A. M.: I si el govern va tenir tantes dificultats a organitzar un procés participatiu sense vinculació jurídica, imagineu-vos què pot passar si ha de fer un referèndum amb vinculació jurídica i de manera unilateral. I sobre la independència. Els problemes que puguin sorgir s’han de posar sobre la taula i han de tenir solució. No podem anar a una aventura sense saber quin final té. En aquest país, en aquest terreny, no ens podem permetre de fer el ridícul. Si les coses les volem fer, les hem de fer i les hem de fer bé. Si es demana al govern que faci això, abans se n’han d’haver previst les conseqüències i s’ha d’haver donat al govern les solucions perquè aquestes conseqüències siguin assumibles i no fer-lo caure en una situació d’indefensió i de ridícul. —N. M.: Per això em referia a valorar els pros i contres. Hem de fer les coses de la manera més rigorosa possible. I hem de veure com l’instrument que finalment es triï i s’executi resulti tan homologable com sigui possible des d’un punt de vista internacional, perquè ens reconegui. El RUI es pot posar sobre la taula, però hi trobem d’entrada unes dificultats d’ordre tècnic, perquè cal el concurs de tot un seguit d’agents, de persones, de col·lectius, que has de tenir garantits, i si no s’hi han de buscar unes alternatives. —El 9-N el govern es volia cenyir al marc legal. Amb el RUI, hi hauria un canvi de pantalla… —A. M.: Sí, però l’administració és la mateixa. Es passa de pantalla en el terreny discursiu, però els qui ho han de fer, que és l’administració, són els mateixos, i regits per les normatives de l’estat espanyol. —I el govern ja preveu el moment en què s’haurà d’actuar de manera unilateral i saltar el marc legal espanyol? —N. M.: Quan diem ‘unilateral’ hi ha molt a discutir. De vegades ens agrada fixar-nos en determinats conceptes i no sortim d’aquí. La unilateralitat, segons on l’empris i com ho facis, té unes connotacions que no són inicialment les que nosaltres hem previst parlant del full de ruta. Però és evident que tenim un compromís, un full de ruta, i no hi renunciarem. No ens aturarem perquè veiem clar on volem arribar. I no ho canviarem pel fet que davant hi hagi un govern com el del PP que s’ha negat a tot, després d’haver-ho intentat tot. I hem proposat fórmules factibles. —A. M.: I la unilateralitat ja es va fer el 9-N del 2014. El president del govern espanyol deia, quaranta-vuit hores abans: ‘No hi haurà urnes a Catalunya.’ I les urnes hi van ser. Allò va ser un gran acte unilateral. Però quin és el problema d’aquest tipus d’actes? Que no garanteixes que els del no vagin a votar. I perquè tinguis un referèndum amb totes les conseqüències i homologable necessites que hi vagin tots. I hem de parlar d’això, de com garantim que hi vagi el conjunt de la població. Si no és així, ens quedarem amb un altre 9-N que té un recorregut important però que ja s’ha fet. —N. M.: Perquè volem comptar-nos, d’una vegada per totes. I si parlem d’un instrument d’aquestes característiques, s’anomeni com s’anomeni, el que importa és que ens comptem de veritat, i que això sigui homologable als ulls de tothom.

Summary: Mas: ‘Convidem PSOE i Podem a seure i a parlar d’un govern alternatiu a Rajoy’


El portaveu de Catalunya en Comú, Joan Mena, ha assegurat que Catalunya ‘necessita teixir àmplies aliances amb l’Espanya democràtica i amb la resta de forces de l’estat espanyol si vol sortir del carreró sense sortida’. Durant una intervenció oberta als mitjans en l’inici del consell nacional dels comuns, Mena ha subratllat que només hi ha ‘un rumb possible’ per solucionar el conflicte català i que passa per la ‘transformació’ de Catalunya i Espanya així com la llibertat dels presos polítics. Mena també ha reclamat que cap ‘distracció, personalisme o entrebanc’ dificulti guanyar les eleccions espanyoles a Catalunya, revalidar la batllia de Barcelona, ‘conquerir’ molts més municipis i ‘ser la veu d’una nova Europa’ davant el creixement de l’extrema dreta. Mena ha iniciat la seva intervenció carregant contra el PSOE en considerar que ‘ja no dóna més de si’ i que ha demostrat que ‘és part fonamental del bipartidisme perquè li deu massa favors als poderosos’. Ha posat d’exemple que el govern espanyol no s’hagi ‘atrevit’ a regular el preu dels lloguers, a garantir per llei la pujada de les pensions i a no derogar les dues darreres reformes laborals. També ha criticat que el vaixell d’Open Arms ‘segueixi segrestat a Barcelona’, que no s’hagi derogat la LOMCE i que no s’hagin traspassat els diners compromesos pel pacte d’estat contra la violència masclista. Per això, Mena ha dit que el 28 d’abril ‘no és el final de res, sinó una nova oportunitat’ i ha posicionat Catalunya en Comú com l’eina per posar les institucions ‘al servei de la ciutadania’. El portaveu de la formació ha criticat els partits independentistes per haver comès un ‘error històric’ en deixar caure el govern del PSOE per no donar suport al pressupost espanyol. En aquest punt ha fet una crida al diàleg. ‘Si alguna cosa hem entès aquests mesos, també el nostre grup al parlament, és que la política és diàleg amb els que no pensen com tu’, ha apuntat. A més de defensar el model d’immersió lingüística Mena ha criticat la líder de Cs a Catalunya, Inés Arrimadas, en considerar que ha utilitzat les institucions catalanes com un ‘trampolí’ per la seva carrera personal a l’estat espanyol. ‘Només existeix una garantia de canvi, una garantia de llibertat i una força política que vulgui aprofitar tot el potencial del país perquè Catalunya sigui un motor de canvi’, ha conclòs respecte dels comuns. Finalment, Mena ha constatat que els comuns hauran d’aportar ‘tota la seva força’ en les pròximes eleccions. Ha reclamat ‘unitat’ i ‘capacitat d’empenta col·lectiva’. També ha pronosticat que la força del 15M, tornarà a desbordar el país el proper 8 de març ‘per molt que el Govern de la Generalitat es continuïn fent els sords’, ha sentenciat. Primàries del 12 al 14 de març El consell nacional de Catalunya en Comú ha aprovat el calendari de primàries per escollir la candidatura per les eleccions espanyoles. En concret, les primàries es faran entre el 12 i el 14 de març. Abans, però, del 4 fins al 7 de març es podran inscriure les candidatures i el 15 de març es proclamaran els resultats. El consell nacional ha decidit que les candidatures hauran d’estar encapçalades per un tàndem home-dona ‘perquè es puguin aplicar criteris de gènere en els caps de llista de les quatre circumscripcions provincials’. Les persones inscrites a Catalunya en Comú també hauran de decidir si es repeteix la coalició amb Podem i les forces del canvi. En cas afirmatiu, la llista resultant de les primàries s’unificarà amb els altres candidats en una única candidatura.

Summary: Els comuns reclamen ‘teixir àmplies aliances amb l’Espanya democràtica’


L’analista de dades i col·laborador de VilaWeb Joe Brew ha elaborat una sèrie de gràfics per a demostrar les seves hipòtesis sobre les mesures de contenció amb què Europa i els Estats Units miren de frenar la propagació de la Covid-19. De l’anàlisi de Brew, se’n desprenen diverses conclusions. La més important: que ni Europa ni els Estats Units no controlen la propagació del coronavirus i, per si no n’hi hagués prou, no impulsen cap de les polítiques crucials que van impulsar els països que, com la Xina, han aconseguit d’estabilitzar la corba dels casos de contagi. No tan sols Itàlia no va reaccionar a temps amb les mesures que calia, sinó que Espanya i la resta d’estats que s’enfilen en la mateixa línia no apliquen les mesures que va emprendre, tard, Itàlia. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Brew explica que la situació és nova per a tothom i que hi ha poques eines perquè el gran públic pugui entendre amb claredat l’abast de la situació. Per això, amb dades recollides de l’Organització Mundial de la Salut i dels centres de control de malalties i prevenció, per exemple, Brew activa l’alarma: no anem per bon camí. Per demostrar-ho ha preparat una aplicació interactiva, disponible a internet en anglès, on es pot explorar el creixement de casos a partir del dia que se’n detecten a gairebé cada país. Compilant dades i tota la informació difosa per Brew en uns quants piulets, en presentem un resum. Coronavirus 2019: Què ha passat avui? El report diari de VilaWeb Per començar, una evidència. El nombre total de casos a Itàlia és deu vegades més gran que a l’estat espanyol. Però les trajectòries del creixement (mesurat en casos per dia d’ençà del primer cas) no són gaire diferents si ens les mirem en una escala logarítmica. Passa, simplement, que a Itàlia el primer cas es va detectar abans, i per tant, Espanya és només uns deu dies darrere Itàlia. La primera conclusió: només calen sis dies per a passar d’un centenar o dos de casos a més d’un miler. Així ha passat arreu. A Itàlia n’hi havia 155 el 23 de febrer i, sis dies més tard, més de mil; Alemanya i França en tenien 159 i 191, respectivament, el 2 de març, i al cap de sis dies també més d’un miler. A l’estat espanyol, si fa no fa: el 3 de març n’eren 165 i el dia 9 ja s’havia superat el llindar dels mil. I no és l’única dada d’impacte. El 23 de gener, la Xina encara tenia menys de mil casos. Així i tot, de seguida va confinar trenta-cinc milions de persones, va tancar dotze ciutats, va establir punts de control al carrer per a calcular la temperatura de la gent. I, malgrat tot, els contagis van continuar escalant en centenars durant els dies següents. Avui, diu Brew, hi ha set països amb més de mil casos: ‘No n’hi ha cap que prengui les mesures que va prendre la Xina.’ El gràfic següent compara, pintada de color gris, l’evolució en creixement dels contagis als països europeus amb les províncies xineses, llevat de Hubei, que és l’epicentre de la propagació. Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars Ara que la Xina ha perdut una mica el focus, arran de la propagació en massa a tots els continents, Itàlia, que és el primer que es va unir al club, centra totes les mirades. Però, si mirem quant de temps va caldre per a escalar de cent cinquanta casos a mil, la trajectòria dels Estats Units també és semblant. Una epidèmia, explica l’analista, no és diferent en termes de creixement exponencial; l’única diferència és el ritme. Els Estats Units van darrere l’estat espanyol per deu o dotze dies, com l’estat espanyol va darrere Itàlia. El temps que cal per a anar d’un cas a cent cinquanta sí que canvia a cada estat, però una vegada s’abasta la massa crítica de cent cinquanta infeccions, el creixement esdevé molt similar a tot arreu. Ja hem vist que, una volta allà, s’arriba al miler abans d’una setmana. Ara, però, ens hauria de preocupar la fase següent: quants dies calen per a passar de mil a deu mil. Brew respon: tan poc com deu dies. Per tant, i tal com remarca l’analista, Itàlia no és cap excepció: és la norma. Tot allò que ve després dels cent cinquanta contagis és ‘predictible’, l’única diferència és que a Itàlia es va arribar a la massa crítica uns quants dies abans, i porta un avantatge d’una setmana a deu dies a l’estat espanyol. Però va pel mateix camí. De les dades de Brew es desprèn, fins i tot, que l’estat espanyol té encara menys control de la situació que no pas Itàlia. Considerem que el dia 0 és quan es detecten cent cinquanta casos. Doncs el dia tercer, Itàlia en tenia 453 i l’estat espanyol, 400. El dia vuitè Espanya ja havia superat les xifres que Itàlia havia assolit al mateix punt del procés: 2.277 per damunt de 2.036. El dissetè dia, Itàlia ja en tenia més de dotze mil. El dissetè dia de l’estat espanyol és d’aquí a una setmana, el 20 de març, i sembla que la tendència a l’alça és cada vegada superior a la d’Itàlia. Coronavirus: per què rentar-se les mans amb aigua i sabó és tan eficaç? I amb les dades més actualitzades, l’analista indica que ara mateix la progressió de casos de l’estat espanyol ja supera la d’Itàlia: Italia vs España. Días desde el principio del brote (día 0 = primer días con > 150 casos).https://t.co/ensl3GRnS8 pic.twitter.com/NNNIA7nVlW — Joe Brew (@joethebrew) March 13, 2020 Tot i haver imposat zones de quarantena relativament aviat, Itàlia no va poder controlar el brot. Va fer massa poc i massa tard, i en tan sols deu dies va escalar de mil a deu mil infectats per la Covid-19. Brew es demana: ‘En vista d’una corba epidèmica idèntica, per què els altres països europeus no fan més que Itàlia, i fins i tot fan menys?’ I és contundent: ‘No es tracta de protegir-se un mateix, sinó d’interrompre les cadenes de transmissió per protegir els vulnerables.’ Per això demana mesures més ‘radicals’ per a ‘preveure i diferir’ casos. Les dades de Joe Brew també palesen que el president dels Estats Units, Donald Trump, s’equivoca: vegeu aquestes tres frases, en què el magnat gallejava de tenir la situació absolutament controlada, tot afirmant, el 24 de febrer, que el coronavirus era ‘sota control als Estats Units d’Amèrica’ i, tot just l’endemà, que era un problema que se n’aniria. No ha passat ni una setmana, i la xifra d’infectats als Estats Units s’ha escampat com pólvora i ja supera el miler. Gossos i gats poden contreure o transmetre la Covid-19?

Summary: Les dades: l’estat espanyol ja supera Itàlia en la velocitat dels contagis de la Covid-19


‘Espere que algun dia aquest malson s’acabe, però paciència i tranquil·litat, no es pot demanar res més en aquesta vida’, ha dit l’ex-president Francisco Camps abans d’entrar a declarar a l’Audiència espanyola com a investigat en el cas Gürtel. Camps havia estat citat a declarar com a encausat en una peça del cas que investiga si l’ex-president va ordenar adjudicacions irregulars de la Generalitat a l’entramat de Francisco Correa, com ara un contracte per muntar un expositor de Fitur 2009. Camps és el darrer a declarar de la quinzena de persones citades aquesta setmana pel jutge. Ahir, un dels imputats, Álvaro Pérez, El Bigotis, va atribuir-li les decisions sobre els contractes i va detallar al jutge que Camps li va dir el novembre de 2008 que donaria a l’empresa de Gürtel a València, Orange Market, el contracte de Fitur, atorgat un mes després. Tanmateix, va afegir que no ho va fer en contraprestació pel deute que Orange Market tenia amb el PP valencià per organitzar actes per al partit. També han declarat aquesta setmana l’ex-secretari general del PP valencià Ricardo Costa, qui va mantenir la seva acusació respecte a Camps com a coneixedor i promotor del sistema de finançament il·legal del partit. Així tot, va dir que desconeix si va intervenir per contractar amb Orange Market amb motiu de Fitur 2009. El líder de la trama Gürtel, Francisco Correa, es va desvincular de les contractacions que s’investiguen en la peça i va dir que amb Camps només havia coincidit en dues ocasions. La mà dreta de Correa i considerat número dos de la trama, Pablo Crespo, va dir que no li consta que Camps intervingués en la decisió d’adjudicar aquest contracte perquè ell ni va participar ni ningú l’hi va comentar. A banda d’aquesta imputació, Camps afronta dues causes més per corrupció de la seva etapa al capdavant de la Generalitat: una per possibles irregularitats en la visita del papa a València el 2006 i una altra per les adjudicacions del circuit de Fórmula 1 en l’anomenat cas Valmor. No fa gaire es va arxivar una tercera causa sobre les adjudicacions del circuit de Fórmula 1 de València.

Summary: Camps, abans de declarar pel cas Gürtel: ‘Espere que aquest malson s’acabe’


‘Vostè, o menteix o ignora, i no sé quina de les dues coses és pitjor.’ Amb aquesta resposta contundent el president de la Federació d’Associacions Farmacèutiques de Catalunya (FEFAC), Antoni Torres, ha denunciat les declaracions de Fernando Simón, director del Centre de Coordinació d’Emergències i Alertes Sanitàries de l’estat espanyol, que havia refusat de reforçar el material de protecció dels farmacèutics. Simón, dilluns, va dir que n’hi havia prou amb mesures de protecció com el metre i mig de distància amb els clients o l’ús de mecanismes de pagament que evitin el contacte directe. ‘Com entenem que un bomber ha d’apagar un foc, també entenem que els diversos col·lectius assumeixen els riscs propis de la seva professió’, va dir Simón. Aquesta comparació i la resta d’arguments han indignat el col·lectiu de farmacèutics. Igualment com tots els professionals de la salut, aquests dies es troben desbordats de feina i especialment exposats a la Covid-19. A més, pateixen per la manca de material i han hagut de pagar mesures de protecció de la seva butxaca. Parlem amb Torres, que demana respecte pel col·lectiu i destaca el paper tan important que tenen les farmàcies en aquesta crisi per evitar el col·lapse del sistema sanitari. —Heu mostrat indignació per les paraules de Fernando Simón, que ha dit que els riscs a què us exposeu els farmacèutics en aquest moment són inherents a la professió. —En condicions normals, cada professió té els seus riscs, i per això hi ha una normativa de riscs laborals. Però les condicions de treball avui en una farmàcia no en tenen res, de normal, i per això demanem una protecció especial. —Quines situacions us trobeu? —Els serveis de salut estan col·lapsats i, per tant, el qui tenen dubtes o por vénen a la farmàcia. Si els símptomes són lleus, a l’hospital no hi van, i el telèfon d’atenció està saturat. Nosaltres no sabem si aquesta persona que ve amb símptomes lleus és un portador positiu amb capacitat d’infectar-nos. També ens ve la gent que surt de l’hospital i a qui ja han enviat a fer confinament a casa. Per tant, estem especialment exposats i no es pot dir que n’hi ha prou amb la distància de seguretat i el fet de no tocar els diners. Simón ens va comparar amb els bombers. Enviarien els bombers en xandall als incendis? Podem entendre que no hi ha material o que es prioritza, però que no ens diguin que no el necessitem. Els farmacèutics, com tots els professionals de la salut, ho passem malament ara, però l’únic que demanem és que ens deixin treballar i ens donin els mitjans per a fer-ho. O si no que ens deixin que ens els busquem nosaltres. Ni tan sols demanem que ens els paguin. —Quin paper hi tenen les farmàcies per a evitar que es col·lapsi el sistema sanitari? —Intentem descarregar els centres sanitaris responent dubtes, eliminant la por i tranquil·litzant o, si cal, enviant la gent a l’hospital. Si això ho haguessin de fer els metges i els infermers no els tindríem on realment fan falta, que és tenint cura dels malalts. A més, els col·legis i les administracions hem impulsat mesures perquè la gent no hagi d’anar al CAP. Ara podem renovar els plans de medicació caducats, per exemple. Això s’ha fet en hores i és un esforç espectacular… Tot plegat no deu tenir gaire importància per al senyor Simón, però em demano què li passaria al sistema sanitari si nosaltres no ajudéssim a no col·lapsar-lo. Diuen que ‘junts ho assolirem’, però després fan aquestes declaracions… Aporten res? Fan que ens sentim integrats? Després de dotze hores treballant, vaig sentir això i em vaig indignar… No sap la feina que fan els farmacèutics donant la cara. Les 80.000 persones que treballem a les farmàcies. —Des de col·legis i associacions s’ha explicat que moltes mesures s’havien pres per iniciativa pròpia i que havien estat una despesa per als farmacèutics. —Tots els farmacèutics som autònoms. Això vol dir que hem pagat de la nostra butxaca aquelles mesures de protecció que hem considerat adients, ja de molt abans que les recomanés ningú: mampares, cintes a terra per a la distància entre clients, alcohol, gel… La FEFAC va enviar de seguida models de plans de contingència i els col·legis han pactat protocols amb el Departament de Salut. Hem enviat molta informació als professionals, de caràcter sanitari, legal i econòmic. Per exemple, què has de fer si has de tancar la farmàcia o et cau l’equip. A les farmàcies també hem hagut de dividir els equips en grups, per protegir-nos i per salvar el servei. Això vol dir que la gent fa horaris i jornades que no són les habituals, com els altres professionals. Els majoristes fan torns extra als magatzems per a poder-nos proveir amb els medicaments i els xofers igual, tothom dóna el màxim. Si més no, que ens respectin… —Parleu de plans de protecció. Fins a quin punt compliquen el funcionament normal del servei les infeccions de coronavirus als farmacèutics? —Ja hi ha unes quantes farmàcies tancades perquè quan una persona de l’equip és positiva o sospitosa de ser-ho ha de ser confinada. I si és positiva, també es confina l’equip que hi ha treballat. Això té un límit… La FEFAC ha muntat una borsa d’emergència on es pot apuntar gent que és farmacèutica o tècnica per ajudar en aquestes situacions. Persones amb titulacions. No podem posar un estudiant a actuar de farmacèutic, però sí que podem posar-lo de tècnic, perquè té prou coneixements. Si algú necessita personal, que sàpiguen que això existeix. Gràcies a Déu la gent respon… 'Els farmacèutics estem especialment exposats' —No s’haurien de fer tests ràpids als farmacèutics, tenint en compte el nivell d’exposició i que les baixes poden arribar a fer tancar farmàcies? —Si caus malalt, teòricament te l’has de fer, com tot el personal de serveis essencials. Però, per exemple, el personal de les residències geriàtriques també forma part d’un servei essencial, i no se’ls fan, aquests tests. Llavors, els faran als farmacèutics? Doncs no ho sé… No els fan perquè no els poden comprar. —El fet que ara es pugui requisar material pot dur problemes a les farmàcies. Què en penseu? —Em sembla molt bé que l’administració vulgui controlar que els centres crítics tinguin productes, és el seu deure. Jo tinc ofertes de material que no puc comprar perquè m’arrisco a pagar-lo i que al meu proveïdor l’hi confisquin a la duana. M’arrisco també que, quan ho reclami a l’administració, no m’ho paguin perquè és una mesura que s’ha pres per raons d’urgència. I el proveïdor em dirà que l’ha servit, i tindrà raó. Em sembla bé que l’administració gestioni la dotació de materials bàsics, però que no tallin als fabricants i als proveïdors, sinó que comprin. Posa’ls tots a produir… Un bon exemple és l’aliança que s’ha fet entre el Consorci de la Zona Franca, HP i Leitat per a fer els respiradors. És una mostra claríssima que si deixes la gent que treballi, dóna el màxim. Però el que fan és tallar tothom per fer un control que és ineficaç. Les residències geriàtriques no tenen equips de protecció… —Això ha passat arran de la centralització de competències? —Absolutament! El blocatge és absolut. A les farmàcies, a les residències, als centres on tenen cura de malalts físics i psíquics, als assistents a domicili… Què reclama el president de Múrcia, la de Madrid o el de Catalunya quan compren el gènere? Que no l’hi confisquin… 'Em pregunto què li passaria al sistema sanitari si les farmàcies no ajudessin a no col·lapsar-lo' —Fins a quin punt us ressentiu de la manca de productes? S’ha dit que a moltes farmàcies no hi ha paracetamol, per exemple. —Tots els sistemes sanitaris del món han decidit que la despesa sanitària s’havia de reduir. Es parla de despesa sanitària, no d’inversió, i això ja diu molt. Tu decideixes que els medicaments són una despesa sanitària i funciones a força d’abaixar preus, de manera que un paracetamol val menys que un paquet de xiclets… Per tant, en comptes de produir-ne mil, els proveïdors en produeixen un milió, perquè surt més barat i així es poden posar aquests preus. Això on es fa? Als països on la producció és barata. La fàbrica del món és la Xina, on es fan els principis actius dels medicaments. De la Xina passen a l’Índia, on es fan els comprimits. L’Índia té un problema similar al de la Xina: han decidit que, com que tenen un problema interior, els medicaments que produeixen són primer per a la seva població. Per això hi ha desproveïment al mercat. Si poses tots els ous en un mateix cistell i et cau, et quedes sense. —Si això no té solució, quines previsions teniu sobre la manca de material? —Tothom s’espavila i cerca substitutius: si no tens un producte en comprimits, el dónes en sobres. Les farmàcies ens en sortim i els majoristes fan un esforç d’aprovisionament espectacular. Esperem no arribar a situacions en què no tinguem productes, però la situació no és fàcil… —A banda el paracetamol, què més falta? I què és allò que més es demana? —Allò que més es demana són màscares i gel. Les provisions de gel són variables, però amb les màscares la cosa és absolutament impossible. Pel que fa a la majoria de productes, depèn del moment. Avui pots no tenir paracetamol però demà n’arriben al majorista. Canvia constantment… 'Esperem no arribar a situacions en què no tinguem productes, però la situació no és fàcil...' —Quins consells donaríeu a la gent? —Que es quedin a casa. En comptes de buscar excuses per sortir, que busquin excuses per quedar-se. Però la intel·ligència social és alta i la gent és conscient del que passa. Més del 99% de la gent respecta les mesures de seguretat a les farmàcies i, si hi ha clients, s’esperen a fora per iniciativa pròpia. També ens agraeixen això que fem. Quant al material, els diria que, si compren mascaretes per internet, es poden trobar que no arribin, bé perquè els estafin, bé perquè les confisquin a la duana. Si arriben, tampoc no hi ha cap garantia que compleixin la normativa i no siguin falsificades. Si no la saps utilitzar i no tens garantia, és un benefici o un risc? —Per als qui no poden sortir, teniu previst de fer serveis de repartiment a domicili? —S’ha arribat a un acord a tot l’estat espanyol de fer repartiment a les persones aïllades, persones grans, fràgils, depenents… Això s’hauria d’aplicar aquesta setmana i es farà des de les farmàcies i amb voluntaris amb formació. —Finalment: mirant enrere, creieu que s’havia d’haver fet res diferent al vostre sector? —Quan això passi i tothom estigui serè, s’hauran de treure moltes lliçons. En tota indústria, el just in time és la manera de treballar, però això té sentit en l’àmbit de la salut? Té sentit que no tinguem reserves de material per a situacions d’emergència? Té sentit que hàgim de muntar circuits a corre-cuita? Hi ha moltes coses a fer, coses que els farmacèutics fa anys que reclamem sense que se’ns faci cas. No es vol entendre que el farmacèutic és el professional que hi ha a terra, veient tot un ventall de gent que no va a cal metge, però que existeix. I és important. Per exemple, pel que fa a la vacunació antigripal, als països europeus en què s’han habilitat les farmàcies per vacunar al moment, ha pujat el percentatge de vacunació divuit punts. I com aquesta mesura, moltes… Àlex Arenas: ‘Abans de deu dies hi haurà un col·lapse sanitari’

Summary: Antoni Torres: ‘Simón no sap la feina que fan els farmacèutics, donant la cara’


Jordi Sebastià, ex-eurodiputat de Compromís i actual assessor de la formació al Parlament Europeu, va acompanyar ahir nou eurodiputats a les presons catalanes per a visitar els presos polítics. Primer als Lledoners, on va poder abraçar Josep Rull, Jordi Cuixart, Oriol Junqueras i Raül Romeva. A la tarda es van repartir per visitar Dolors Bassa i Carme Forcadell. Ens explica com ha estat la seva primera experiència visitant els presos i ens confirma que es va organitzant una observació internacional, tal com demanen els presos, abans del judici. —És la primera vegada que visiteu els presos? —Sí. Humanament és dur haver d’anar a veure gent privada de llibertat. I entrar a una presó sempre impressiona: les comportes i tota la logística. A més, la situació ha estat especial perquè fa poc que s’han sabut les peticions de pena de la fiscalia i de l’acusació popular i volíem saber com reaccionaven els presos. —I com ho han encaixat? —Estan molt sencers, forts. Aquesta és la veritat. Al matí als Lledoners hem estat amb Josep Rull, Jordi Cuixart i els dos ex-eurodiputats, Oriol Junqueras i Raül Romeva. Els he vistos molt units, treballen molt i tenen clar que no hi haurà negociació. Entenen que l’absolució és l’únic resultat tolerable. Creuen que les acusacions són delirants, com qualsevol que tinga dos dits de front, i veuen clar que no és qüestió d’estar a favor o en contra de l’independentisme, sinó de denunciar la deriva antidemocràtica i la falta de drets fonamentals que hi ha a l’estat espanyol. —Com ha estat la trobada? —Ha estat molt tranquil i els hem pogut veure tots junts en una sala on hem entrat tota la delegació d’eurodiputats. Hem pogut xerrar, abraçar-nos. Ells agraeixen molt el canvi de presó perquè el tracte és més humà. —I després cap al Puig de les Basses i el Mas d’Enric. —Sí, ens hem dividit i jo he anat a veure Dolors Bassa, juntament amb Josep-Maria Terricabras i José Bové. L’he trobat molt bé. Pel que hem comentat amb altres eurodiputats, les preses estan més afectades perquè no estan amb companys de lluita. Bassa ens ha reconegut que ho passa una mica malament. Està en un mòdul de dones en una presó d’homes, i hi ha poques dones. I, és clar, no té gaire oportunitat de compartir coses. Això a banda, els qui la van veure el 9 de setembre, m’han dit que està molt millor, més forta i més segura. Tots comparteixen la confiança en la mobilització cívica per a capgirar la situació. —Demanareu a l’estat espanyol de participar en el judici com a observadors? —Es va organitzant un grup d’observadors internacionals, tal com demanen els presos. La idea és que els eurodiputats que vulguen hi puguen participar, però com que serà un judici llarg es vol aconseguir que es permeta que associacions i juristes especialitzats puguen actuar com a observadors. Aquesta ha de ser la base. I que llavors els eurodiputats també puguen participar-hi. —Personalment creieu que podria no haver-hi un judici just? —Hi ha tot de limitacions de què s’ha de parlar. Primer de tot les circumstàncies físiques. Ells seran a Madrid, s’hauran de llevar molt d’hora al matí, a les cinc, per anar a declarar després d’un trasllat molt llarg; estaran tot el dia al judici i després tornaran a la presó sense possibilitat de parlar amb el seu advocat ni preparar estratègies per a l’endemà. Això et diu que les condicions no seran bones, tant per l’esgotament físic com per la falta de capacitat de preparació del judici. Òbviament, haurien de poder ser jutjats en llibertat, perquè no són culpables de res. L’eurodiputada gal·lesa, la sueca i Bové mateix s’han sorprès que una presó preventiva es puga allargar més d’un any. No té trellat. —Aquestes últimes setmanes hi ha hagut força mostres de suport als presos provinents del País Valencià. Més que no pas fa un temps. Com ho valoreu? —Les valore molt positivament. Jo sempre he estat on considerava que tocava, fos on fos, perquè tenim molt clar que això que hi ha en joc en aquests moments és la democràcia i els drets fonamentals. No parlem d’independència. Jo valore molt positivament les declaracions d’Enric Morera i Joan Baldoví, demanant la llibertat dels presos. De fet Compromís ja va votar en contra del 155. Potser no tenim una posició tan manifesta, perquè la situació al País Valencià és delicada i no volem que, abans de les pròximes eleccions, es desvie l’atenció del que és important, que és la gestió que fa Compromís en el Botànic. Per això m’agrada que cada volta hi haja més veus. De fet, Cuixart ens ha dit que rebia moltes cartes des del País Valencià, i que molta gent li diu que se sent espanyola, però que no és partidària en cap cas d’empresonar ningú per les seues idees.

Summary: Jordi Sebastià: ‘Es va organitzant un grup d’observadors internacionals, tal com demanen els presos’


L’assassinat selectiu del general iranià Qasem Soleimani divendres a Bagadad per part dels Estats Units ja té una resposta oficial: la cambra de representants del parlament iraquià ha aprovat una moció que exigeix l’expulsió de les forces militars nord-americanes, segons que ha informat l’agència de notícies iraquiana NINA. Concretament, exigeix al govern que anul·li l’acord de col·laboració amb la coalició internacional contra l’Estat Islàmic i que faci les gestions perquè s’acabi la presència de forces estrangeres en territori iraquià. La moció inclou la signatura de 170 diputats xiïtes i implica posar fi a l’acord amb la Coalició Internacional per a combatre l’organització gihadista, amb l’argument que ha estat derrotada a l’Irac i que, per tant, la presència de tropes estrangeres ja no és necessària. A més, obliga el govern a comprometre’s a fer públic qualsevol acord que aconsegueixi més endavant per sol·licitar assessors i formadors militars estrangers i subratlla que ha de fer-se públic el nombre del contingent que entri al país. Així doncs, insta el govern a ‘posar fi a totes les activitats de qualsevol força estrangera a la seva terra i evitar que l’espai aeri es faci servir amb qualsevol finalitat’ relacionada. En tercer lloc, demana a l’executiu de presentar una denúncia contra els Estats Units al Consell de Seguretat de l’ONU per la ‘perillosa violació de la sobirania i la seguretat de l’Irac’. El mateix parlament iraquià va anunciar que la moció seria de compliment obligatori quan fos aprovada a la cambra. ‘No necessita l’aprovació del president de la república i serà efectiva a partir de la data de la votació’, informa NINA. Els partits xiïtes han negociat la proposta que demana l’expulsió de les forces militars nord-americanes en resposta de l’assassinat selectiu del general iranià, en un atac d’uns drons nord-americans sobre un aeroport de Bagdad. Tant Soleimani com el número dos de les milícies xiïtes iraquianes de les Forces de Mobilització Popular, Abu Mahdi al-Muhandis, van morir amb vuit persones més per l’atac d’un avió no tripulat MQ-9 Reaper de l’exèrcit nord-americà, en una escalada de tensió sense precedents aquests últims quaranta anys entre els Estats Units i la república islàmica. La coalició internacional atura la lluita contra Estat Islàmic La coalició internacional contra l’Estat Islàmic, l’Operació Resolució Inherent, ha anunciat avui la suspensió indefinida de les operacions contra el grup gihadista i de formació de forces iraquianes atesa la inestabilitat al país. ‘Els atacs reiterats amb coets dels dos darrers mesos obra de Kataeb Hezbollah han causat la mort de personal de les forces de seguretat iraquianes i d’un civil nord-americà’, explica la coalició en un comunicat. Consegüentment, ‘ara estem completament concentrats en la protecció de les bases iraquianes que acullen les tropes de la coalició’. ‘Això ha limitat la nostra capacitat de desenvolupar la formació i donar suport a les seves operacions contra l’Estat Islàmic i, per tant, hem aturat aquestes activitats, una decisió que serà sotmesa a revisions contínues’, apunta l’OIR. ‘La nostra prioritat és protegir tot el personal de la coalició implicat en la derrota d’Estat Islàmic’, subratlla el comunicat, que manifesta la voluntat de continuar col·laborant amb el govern i el poble de l’Irac. La mort de Soleimani ha causat una escalada de tensió. A més, els Estats Units ha bombardat Kataeb Hezbollah, milícia enquadrada en les Forces de Mobilització Popular, avantguarda de l’ofensiva contra Estat Islàmic. Rebuda multitudinària a l’Iran A l’Iran, milers de persones han començat la processó de comiat de les restes mortals del general Soleimani, mà dreta del líder suprem, Ali Khamenei en la política exterior. La ciutat d’Ahwaz és la primera destinació de les restes del militar, que seran traslladades per diverses ciutats fins a l’enterrament final a la seva localitat natal de Kerman dimarts vinent, informa l’agència de notícies iraniana Tasnim. La gran cerimònia serà avui a la nit a la capital, Teheran, i gaudirà de la presència tant de Khamenei com del president Hassan Rouhani, que han promès ‘venjança’ en represàlia per la mort del militar.

Summary: El parlament iraquià aprova una moció per a expulsar les tropes nord-americanes


La segona onada del CEO de 2019, presentada aquest divendres, referma la posició de VilaWeb com el segon diari més llegit, només per darrere de La Vanguardia. VilaWeb havia ocupat aquesta segona posició per primer vegada en la segona onada de 2018 i era el tercer diari en les onades posteriors. Les dades del Baròmetre d’Opinió Política corresponent a la pregunta ‘com s’informa vostè de política catalana?’ dóna aquest resultat: La Vanguardia 16,2 VilaWeb 8,6 El Periódico 8,2 Ara 8,1 El País 7,2 El Nacional 5,3 3/24 3,0 El Mundo 2,9 eldiario.es 2,7 Nació Digital 2,6 elconfidencial.com 2,3 VilaWeb supera els quinze mil subscriptors Les dades del CEO revaliden l’aposta de VilaWeb pel periodisme compromés i de qualitat. Precisament el diari acaba d’anunciar que ha superat la xifra dels quinze mil subscriptors i que els ingressos derivats de la subscripció són ja la principal font d’ingressos. Si no sou encara subscriptors us en podeu fer des d’aquesta pàgina El model de subscripció de VilaWeb es basa en la voluntat dels qui volen ser-ho. Per responsabilitat social el diari es publica en obert per a tothom. Tothom pot llegir tots els continguts de manera gratuïta però VilaWeb demana a aquells lectors que ho puguin fer i que considerin necessària l’existència del diari que es facin subscriptors. Aquests lectors, que fan el pas de pagar d’una manera completament voluntària 60 euros o 120 cada any i que ajuden constantment la redacció, concreten per mitjà de la solidaritat i el compromís aquest model de periodisme que VilaWeb defensa i troba necessari per a fer possible el creixement dels mitjans propis als Països Catalans. Els catorze mil membres de la comunitat són, doncs, la base que ha servit per a transformar VilaWeb i adaptar-la a les noves circumstàncies, tot mantenint els principis d’independència professional, rigor, qualitat i compromís cívic que l’han definit d’ençà del primer dia, ara fa vint-i-quatre anys. També són la base a partir de la qual VilaWeb es proposa d’arribar, si més no, a la fita de vint mil subscriptors, necessaris per a encarar amb èxit els canvis que hi ha en el món de la comunicació, en els quals la caiguda dels ingressos derivats de la publicitat serà un dels desafiaments més immediats. En arribar als catorze mil subscriptors, VilaWeb va anunciar que havia pogut ampliar els serveis que els subscriptors tenen com a membres de la comunitat de lectors. Així, a partir d’ara, tots els subscriptors poden llegir el diari sense publicitat, tant en la versió web com en la versió mòbil, excepció feta de les portades respectives. Això tant pels subscriptors en la modalitat d’Adherits com en la modalitat Col·laboradors. A més els subscriptors que han optat per la modalitat Col·laboradors a partir d’ara poden vincular dues persones al seu compte. Aquestes dues persones tindran tots els drets dels subscriptor mentre la persona que els regala el servei ho sigui. A quins serveis tenen dret els subscriptors de VilaWeb? Els continguts de VilaWeb, els articles i les opinions, són de lectura lliure per a tothom, sigui subscriptor o no. VilaWeb considera el seu deure fer arribar al màxim nombre de persones possible les seves informacions. La subscripció és, doncs, lliure i respon a la voluntat de donar suport al diari i fer possible el seu creixement per arribar al màxim nombre de lectors possible. Això no obstant els subscriptors de VilaWeb tenen una relació especial amb la redacció i poden gaudir d’una sèrie de serveis extra. Són els següents: Serveis que comparteix els Adherits i els Col·laboradors. 1. El diari de demà. Tots els membres de +VilaWeb poden llegir cada dia, a partir de les deu del vespre, el contingut del diari que la resta de lectors no llegiran fins l’endemà. El trobareu a la portada del diari en format web, en una placa titulada «El diari de demà». 2. Llegir el diari sense anuncis. Identificant-vos com a subscriptor, podreu llegir el diari sense publicitat. Podeu iniciar sessió introduint el correu electrònic i la contrasenya que heu escrit en el formulari d’alta. 3. Correu de la Nit i VilaWeb Paper. Cada dia a les deu del vespre (tret del dissabte) rebreu el Correu de la Nit. Aquest correu inclou els articles que es publicaran l’endemà i que vosaltres ja podeu llegir, a més de l’edició de VilaWeb Paper en format pdf, pensada per a ser impresa a casa o per a ser llegida en tauletes, mòbils o ordinadors. Aquesta edició no surt el dissabte ni durant el mes d’agost. Podeu decidir si voleu rebre el Correu de la Nit o no. Us recomanem de rebre’l, perquè també és el canal pel qual ens comuniquem prioritàriament amb vosaltres. Si per alguna raó no el rebeu i el voleu rebre poseu-vos en contacte amb suport@vilaweb.cat. 4. Xarxa VW. Podreu participar voluntàriament en aquesta xarxa social interna, on només hi ha subscriptors de VilaWeb. Funciona d’una manera semblant a Facebook, però no és pública ni accessible a ningú que no sigui subscriptor. Hi podeu posar comentaris, crear grups, enviar missatges, participar en xats i, en general, relacionar-vos lliurement amb la resta de subscriptors del diari. Per participar en la Xarxa VW, primer heu d’activar el vostre usuari. La primera vegada que entreu a la Xarxa VW, un botó us demanarà d’activar-lo i ja restarà activat sempre que ho vulgueu. 5. Comentaris a l’editorial i a les notícies. Podreu afegir comentaris propis a totes les notícies i articles. Tanmateix, aquests comentaris només els podran llegir els subscriptors i el públic general no els veurà, tret dels que es facin a l’editorial. En el cas d’aquests comentaris a l’editorial, que pot llegir tothom, el director del diari pot decidir de no publicar-ne algun, especialment si falta al respecte a algú o bé tracta de temes que no tenen relació amb el de l’editorial. Es poden entrar durant les vint-i-quatre hores posteriors a la publicació de l’article. 6. Eina de favorits. Us permet de desar en un espai personal a la web els articles que trobeu interessants per recuperar-los quan vulgueu d’una manera senzilla. 7. Possibilitat d’obrir un bloc personal. Tots els subscriptors poden obrir un bloc personal, per a publicar-hi allò que consideren convenient. La responsabilitat sobre els apunts del bloc és de cada autor. Ací podeu veure els blocs actuals i una guia per a saber com funciona. 8. Podreu participar en actes exclusius per als subscriptors del diari, tant a la redacció com en espais públics. Els actes els anunciem per correu però també al diari. Generalment els transmetem en directe en vídeo, al qual tenen accés els subscriptors i prou. 9. Podreu obtenir descomptes a la botiga de VilaWeb. 10. Esteu convidat a participar en les Assemblees anuals de lectors de VilaWeb. Les Assemblees són reunions de la redacció amb els lectors que es fan en diverses ciutats dels Països Catalans durant la primavera. Serveis exclusius per a Col·laboradors. A més d’aquests serveis que són comuns als Adherits i als Col·laboradors, els Col·laboradors tenen dos serveis exclusius més: 11. Contacte per whatsapp amb el director del diari. Aquest contacte es pot sol·licitar en el moment de donar-se d’alta com a subscriptor o després escrivint un correu a suport@vilaweb.cat. 12. Vincular dos comptes més a la subscripció. Els Col·laboradors poden vincular dues persones al seu compte. Aquestes dues persones tindran tots els drets dels subscriptors mentre la persona que els regala el servei ho sigui. Aquests comptes vinculats tindran el seu propi nom i password i funcionaran de forma independent, a tots els efectes.

Summary: VilaWeb segon diari més llegit, segons el CEO, només per darrere de La Vanguardia


El president de la Generalitat Quim Torra ha reafirmat el seu compromís i el del govern en la implementació de la República en la inauguració del Centre Fluvial del Delta a Deltebre (Baix Ebre). A més, ha reivindicat el llegat del Primer d’octubre i ha fet una crida a la unitat. Torra ha estat rebut amb una sonora xiulada en la seva entrada al nou equipament. Desenes de manifestants l’esperaven a l’entrada del recinte per exigir-li que implementi la república amb pancartes amb lemes com ‘Estàs capacitat?’, ‘Prou mentides’ i ‘Volem la república, aprèn-ne’. 🎥 VÍDEO: Així ha estat la escridassada d’un grup de persones al president @QuimTorraiPla a la seva arribada al Centre Fluvial del Delta a #Deltebre. Crits de “ens heu traït” i “som república”. Més tard, Torra ha assegurat que “només treballem per fer la República Catalana”. pic.twitter.com/Y7QcBglLZb — Canal Terres de l’Ebre (@canalte) 11 de novembre de 2018 Durant el discurs Torra ha dit que ‘el Primer d’octubre és probablement el millor que hem fet en els últims anys, perquè ho van fer junts i junts és l’única manera que aquest país té per enfrontar el que vindrà’. També s’ha comprès a treballar per implementar la República catalana i ha demanat unitat. ‘És el meu compromís i el del govern de la nació. Tingueu la certesa i la confiança, com jo la tinc amb vosaltres, que serem allà i ho farem’, ha asseverat. En aquest sentit, ha reiterat que ‘no hi ha marxa enrere’ i que arribarà ‘el moment que haurem de saltar tots plegats’. El Centre Fluvial de Delta, el nou dinamitzador de Deltebre Segons el batlle de Deltebre, Lluís Soler, el Centre Fluvial de Delta pretén dinamitzar l’entorn del pont Lo Passador i obrir el municipi al riu Ebre. ‘És un projecte simbòlic i potent’, ha assegurat Soler sobre aquest equipament que té uns mil metres quadrats i que ha suposat una inversió d’uns 450.000 euros. Soler ha aprofitat l’ocasió per demanar al president Torra que la regressió del Delta estigui en l’agenda institucional del govern, tal com ja va li va sol·licitar a la subdelegada de l’executiu espanyol, Teresa Cunillera, aquesta setmana durant la seva visita a les Terres de l’Ebre. El batlle ha explicat que el futur Parc Fluvial del Delta -un espai obert, amb la barcassa com a protagonista- esdevindrà un centre d’activitat municipal al costat del riu Ebre. L’actuació d’aquesta segona fase es preveu que estigui enllestida abans del final del segon trimestre del 2019. A partir d’ara les entitats locals de la Companyia Delta Teatre i la Societat Musical Espiga d’Or podran utilitzar les noves instal·lacions.nifestants li han demanat que faci efectiva la República.

Summary: Torra fa una crida a la unitat i reivindica l’1-O


Laura Roigé continuarà al capdavant de la Cambra de Comerç de Tarragona després d’haver estat escollida avui per unanimitat pels membres del ple de l’entitat. Roigé va accedir al càrrec el desembre del 2017 després de la renúncia de l’anterior president, Andreu Suriol. Empresària vinculada al sector del transport i serveis a l’hostaleria, ha demanat millores en els polígons industrials i en les infraestructures de Tarragona. En la sessió constitutiva l’ha acompanyada la consellera d’Empresa i Coneixement de la Generalitat, Maria Àngels Chacón, que l’ha felicitada per ser l’única dona al capdavant d’una cambra de comerç a Catalunya.

Summary: Laura Roigé, presidenta de la Cambra de Comerç de Tarragona per unanimitat