Joan Francesc Mira va publicar a València l’any 1997 el llibre ‘Sobre la nació dels valencians’. L’aparició d’aquell text, en un moment particularment tens per als nacionalistes valencians, va causar un notable enrenou. Per als uns el discurs de Mira equivalia a l’actualització, i la correcció, del discurs de Joan Fuster. Per a uns altres era una claudicació intencionada davant el que era el fracàs dels projectes nacionalistes de l’època. Siga com siga, les idees de l’intel·lectual castellonenc van impregnar amb força el nucli d’això que avui és Compromís. I ara ‘La nació dels valencians‘, que perd el ‘Sobre’ del títol i canvia d’editorial (Proa, en compte de 3i4), torna a ser a les llibreries, en un ambient radicalment diferent del que acompanyava l’edició original. —No és gaire habitual de reeditar un llibre dècades després i retocar-lo, ni que siga el mínim imprescindible, com heu fet. —Potser l’hauria d’haver reescrit tot complet, com a Fuster li passava amb ‘Nosaltres, els valencians’. Però això no era una opció factible per a mi en aquest moment. El llibre va eixir fa 17 o 18 anys però la gent de 3i4 no el va reeditar mai i de resultes d’això era introbable. Però hi havia gent que me’l demanava, que volia llegir-lo. La proposta de Proa de fer aquesta edició em va semblar així una possibilitat real de tornar-lo a posar al carrer. I com que no el podia reescriure vaig optar per afegir, ben marcats, alguns comentaris actuals sobre el text original. El lector sap en tot moment què és nou i què era ja en el volum original. —En vós coincideix una combinació poc habitual de criteri científic i militància incansable. —Eixe és el meu problema? —Al revés: és la vostra virtut. —És evident que ni intente ser ni puc ser rigorosament científic a l’hora de parlar de la nació dels valencians. Jo podria ser perfectament rigorós i acadèmic si parlava de les estructures familiars a l’Hongria del segle XIX, però el País Valencià i la seua consciència per a mi de cap manera no pot ser simplement un objecte d’estudi, això és impossible. I no vull fer trampes. No tinc gens d’interès que no es note això. De fet al llibre hi ha una part més conceptual, descriptiva si es vol, però hi ha una part de prèdica, de doctrina, si puc dir-ho així, que jo volia que es notara. I que es nota. —La situació al País Valencià avui és molt diferent de quan es va publicar originalment. En aquell moment hi havia una gran sensació de derrota del nacionalisme i ara no. —Fa vint anys jo no buscava remoure les coses enmig d’una derrota. Intentava fer una anàlisi rigorosa dels fets i contraposar-la a un exercici desmesurat de fe, de fe en un model de país que no existia, que aleshores era molt habitual. I sincerament crec que la maniobra ha funcionat. El que en podríem dir el ‘valencianisme nacional’ avui és una realitat i en bona part s’ha fonamentat en aquest llibre i en la famosa ponència política del Bloc Nacionalista Valencià que jo vaig escriure en els seus aspectes nacionals. Estic content en el sentit que crec que aquesta ha estat la base del que veiem avui. —Creieu que el llibre no es va entendre en el seu moment? —Una minoria el va llegir fora de context i això a mi em va molestar molt. Hi havia gent que feia brometes en el sentit que aquell era el llibre de capçalera dels ‘blaveros’. Ja m’hauria agradat a mi! Quin bon senyal hauria estat! Si la mires amb el distanciament necessari, en la proposta que faig hi ha el màxim de catalanisme possible que es pot assumir en les condicions que són la nostra realitat. Però el tema central no és la discussió sobre la catalanitat o la no-catalanitat sinó com aturem i revertim l’absorció castellano-espanyola. Aquest és el tema gros! En la proposta que faig hi ha el màxim de catalanisme possible que es pot assumir en les condicions que són la nostra realitat. —En les protestes econòmiques d’alguns empresaris o en la proposta del nou govern sobre el finançament, s’hi apunta una crítica a la discriminació que ve de Madrid. Això pot portar a un cert antiespanyolisme? —Entre la nostra gent, sí, vull dir entre aquells que s’han passat vint anys resistint i resistint. Aquesta gent que ha tingut el mèrit d’aguantar el país sobre la base de la resistència a la castellanització i l’ambició d’una certa relació amb la catalanitat és evident que ja no pot esperar res de l’estat espanyol. Però la immensa majoria de la població valenciana si percep que Espanya va mal no sap fer la distinció i entenen que són ells mateixos que van mal. Perquè se senten profundament espanyols i no tenen una percepció diferenciada entre el País Valencià i Espanya. En això som diferents de Catalunya. Allí sí que captes d’una manera potent que hi ha dues realitats mentals i que són clarament separables. —No doneu gran importància, doncs, al canvi de to del govern valencià, a les posicions del president Puig? —No he dit això. Deia abans que hi ha hagut una gent que havia resistit i havia mantingut el país viu. No només ha passat això, sinó que aquesta consciència s’ha escampat una mica entre l’esquerra espanyola al País Valencià. I alguna gent, en eixe sentit, fa el que en podríem dir una espècie de retorn als orígens. Al final Ximo Puig el que ha fet és destapar el que sempre ha portat dins. El conec de fa molts anys i sé que és un home que té una perspectiva de país. La té. Ell ha mantingut sempre, enmig de tots els equilibris, una fidelitat i una lleialtat al País Valencià que altres socialistes no han tingut mai. En aquest sentit és clar que això és important. Ara, dependrà de com de lluny puga arribar, o més ben dit el deixen arribar els seus. Ell ha posat en dubte Pedro Sánchez, ha reclamat que Catalunya siga tractada com una nació, ha criticat el funcionament de l’estat pel que fa al País Valencià. Ara cal veure si el deixen avançar per aquest camí o si l’aparell socialista serà capaç de frenar-lo. No oblidem que bona part del PSPV preferia un pacte amb Ciutadans, abans que un pacte amb Compromís… —En aquesta nova edició del llibre insistiu que ara tenim una visió més clara del que és el País Valencià. —Això és evident. No només perquè hi ha més bibliografia, més estudis, més dades. També perquè els últims trenta anys d’autonomia han creat en la ment dels ciutadans valencians la idea que existim. Una cosa tan simple però tan necessària com això. Abans de l’autonomia un senyor de Vinaròs perfectament podia no tenir ni consciència de ser res en comú amb un senyor d’Elx. Avui ja no. Això ha canviat. Ara va al metge o l’escola i el cartell diu Generalitat Valenciana, i ho diu a Vinaròs i a Elx. Qui sabia fa quaranta anys què era la Generalitat Valenciana? —Però l’autonomia que tenim és cada dia més escassa… —Cert. Però és una realitat palpable. Ara ja no cal fer teories: s’ho troben al carrer. Una cosa que podem discutir en tot cas és sobre si ha servit per a construir país, mentalment, o no. Però la realitat valenciana avui no la discutirà ningú. La realitat valenciana avui no la discutirà ningú. —Com veieu la situació actual, després de les eleccions del maig? —Tot això serà lent i dependrà molt dels vaivens de la política. Si la gent veu que el bipartit, o el tripartit, va fent però no canvia gran cosa, si no hi ha millores substancials en el dia a dia, al final acabarà pensant que hem eixit de l’infern però que ens hem quedat al purgatori. El que és clar és que aquesta és una oportunitat important. Però cal que els qui la piloten siguen conscients que estan al servei del país i eviten les capelletes, l”enxufisme’ i totes eixes coses per desgràcia tan habituals. Si no és així patirem. —Que l’Espanya del 2015 siga un monumental desastre comparada amb la del 1992 ajuda? —Ací al País Valencià l’espanyolisme de fons i bàsic no són els, diguem-ne, emigrants. La base del PP és autòctona i fins i tot valencianoparlant. I no cal que ens enganyem: aquesta gent són d’un espanyolisme atroç, massiu. Més i tot que el de Ciutadans. —Però al mateix temps el bot que ha fet el nacionalisme, el valencianisme, és innegable. —Sí. Jo mateix encara no entenc, per exemple, què ha passat a la ciutat de València; n’estic fascinat. Però de moment només sabem que això ha passat i encara no sabem si és un fet puntual o si generarà una consistència i una persistència. En aquesta formulació que és ara Compromís ha coincidit el valencianisme nacional amb formes i projectes molt vinculats als problemes socials. I amb una conjuntura on s’havia vist que un canvi era factible, que les coses anaven malament i que hi havia una papereta que es podia votar. Això serà consistent en el temps o serà cosa d’unes eleccions? No n’estic segur. Sí que sé, i és molt important, que això no ve del no-res. Que hi ha hagut molta gent que ha treballat molt i en condicions molt dures per a fer-ho possible. Jo intente no ser pessimista i vull creure que la base és sòlida, però necessitem temps per a contrastar-ho. Jo intente no ser pessimista i vull creure que la base és sòlida, però necessitem temps per a contrastar-ho. —Creieu que el blaverisme ha perdut força? —Els del ‘ton ton macoute’ són els mateixos que eren: quatre gats. El problema no són ells. El problema és la nova líder del PP, la Isabel Bonig, per exemple. —El seu discurs en el debat sobre finançament va ser terrible. Va arribar a dir que el problema era que alguns volíem ser un país i això ix massa car. Que era millor ser una regió… —Ho veus? Ells ho tenen molt clar, això. Ella sap perfectament que és molt diferent ser un país que una regió, assumeix tot el que hi ha implícit en la fórmula ‘País Valencià’ i s’hi posa radicalment en contra, sense dissimular ni per un moment. I no ens enganyem: aquesta dona quan estava a l’ajuntament de la Vall d’Uixó es girava d’esquena si veia una senyera o feia un numeret si hi havia una moixeranga. Sap què fa i sap per què ho fa. —Però tant de menysteniment, el cas de Carolina Punset i ‘el aldeano’, l’actitud de la síndica Bonig, pot acabar provocant reaccions… —Sí. Poden acabar molestant fins i tot a una part, menuda, dels votants del PP. No és cap secret que hi ha un tipus de votant del PP que és moderat, que creu en un model concret de societat i que pensava que amb el PP es podien fer coses útils. Aquesta gent ara es pot espantar amb discursos com aquests dels quals parlem, perquè ells d’entrada no són hostils al país. Però em tem que això és un grup de gent limitat. —Al llibre dieu que el País Valencià és invertebrat i impotent, però també insoluble… —És això. Quan més ens han pegat hi ha hagut moltíssima gent que ha fet una gran tasca de resistència. Una minoria, cert, però una minoria que ha estat capaç d’aguantar perquè sabien que això del valencianisme no era una cosa exòtica sinó que responia a una part de la realitat del país. El que voldrien alguns davant d’això és dissoldre’ns definitivament en la massa espanyola. I de fet eixe és el futur que ens proposen: la dissolució. Quan et dissols dins alguna cosa deixes de ser recognoscible. Entre l’una cosa i l’altra hi ha la dinàmica d’aquest país en les darreres dècades. Contra el projecte de dissolució hi ha unes minories eficaces que han sabut fer de contrapunt i evitar-ho. Els valencians, uns valencians concrets, hem evitat de ser dissolts en la realitat castellana. Els valencians, uns valencians concrets, hem evitat de ser dissolts en la realitat castellana. —No ha estat només una resistència política, però. Pense en fenòmens com la música valenciana, que ara és tan potent… —Ai! A mi això em fa por per la superficialitat. A voltes pense que excusa la gent que va als concerts de tenir una militància efectiva i constant. Hi ha coses que jo no veig gens clares. Per exemple, tot el món parla ara del Botifarra però jo el trobe banal, no entenc que a hores d’ara associem l’autenticitat valenciana amb el comportament barroer. I després hi ha la gent aquesta tipus La Gossa Sorda reivindicant el chavisme i coses d’aquestes, buf! —No creieu, però, que tot això és un gran canvi amb aspectes positius? Als anys setanta i vuitanta rebutjàvem les formes de la valencianitat i avui aquesta gent les reivindiquen i les integren amb una enorme naturalitat… —Això és així: exactament rebutjàvem les formes de la valencianitat, les formes en què en aquell moment s’expressava la valencianitat, si més no oficial. La valencianitat, de fet, ens semblava vulgar i en això era evident que ens equivocàvem. Hi havia gent que s’emocionava amb una sardana però era incapaç d’emocionar-se amb una albà. Des d’eixe punt de vista hem millorat molt, això no ho discutiré. Però què hi ha més enllà de l’exaltació festiva? Quan acaben el concert se’n van a casa i fins la pròxima… —Canviem de tema. El procés d’independència de Catalunya obliga també a repensar la tesi dels Països Catalans? —Recorde perfectament el dia que el Parlament de Catalunya va votar allò de la definició de nació a l’estatut i recorde que els d’ERC, els altres ni m’ho plantejava, en cap moment no van fer res per dir que la nació anava més enllà de les Cases d’Alcanar. Simplement es van oblidar de nosaltres. A l’hora de definir quina era la seua nació algú va fer cap objecció a la tesi de les quatre províncies? Ningú. I en això les coses no han canviat. Ara els de la CUP venen ací a Castelló, fan una reunioneta i se’n van. Però a l’hora de la veritat la nació catalana tots la fan anar de Portbou a Alcanar. O hi ha ningú que haja dit que la independència no és possible perquè en queda fora Mallorca o Perpinyà? Aquesta és la realitat que jo veig. Això és el que tothom pot veure. En aquest sentit els Països Catalans, aquesta idea que supera el marc de la Catalunya estricta, en tot cas som una espècie d’adornament retòric, una mena d’obligació ritual per a alguns. Però a la pràctica, com a realitat política constatable, jo no veig que hi haja res de res. Els Països Catalans som una espècie d’adornament retòric, una mena d’obligació ritual per a alguns. —Siga com siga, i fins i tot si fos així, en el cas que el procés d’independència al Principat acabe bé això tindrà repercussions també al País Valencià. No us sembla? —Ah! A mi m’agradaria molt saber com acabarà el procés d’independència a Catalunya. Els qui practiquem això que se’n diu la metodologia de les ciències socials sempre anem amb peus de plom a l’hora de fer prediccions. Sobretot a l’hora de fer prediccions. En qualsevol cas, no oblidem que el 90% dels valencians la informació sobre el que passa allà dalt la rep a través de les teles espanyoles. I ja em diràs tu què els explica aquesta gent! —Us veig molt cautelós en tot… —És que jo sóc així.

Summary: Joan F. Mira: ‘Els valencians hem aturat la dissolució dins una realitat castellana’


Els romans, abans de posar-se romàntics i sospirar allò de ‘Ma Roma è sempre Roma…’ (una fórmula de resignació que governants locals i nacionals han aprofitat per abusar tant com han volgut), solen ser prou honestos per reconèixer que és un lloc pèssim per viure-hi: pisos cars, transport deficient, una burocràcia que ofega… Si hi afegiu el declivi polític del país (Berlusconi ja va fer avergonyir la meitat dels italians durant vint anys, ara amb Salvini sant tornem-hi), poder en concloureu que la millor condició per passejar-s’hi és la de turista. Com a l’acudit de l’Eugenio del director del col·legi, hi ha tres raons per les quals us haureu equivocat. I tres que no. Que sí, que us heu equivocat. Roma és una ciutat enorme. En extensió, i per tant en població. Juga a la lliga de les grosses: París, Londres, Berlín… En conseqüència, tot és massiu, excessiu. Ideal per tocar de prop les pitjors manifestacions de la globalització: turisme massificat i d’ínfima qualitat. Riuades de gent que no haurien d’haver sortit de casa. Individus i vídues que mentre contemplen construccions amb una càrrega històrica aclaparadora (el Foro Italico, el Teatro di Marcello, la Piazza del Popolo…) les van comparant amb els edificis del seu poble i els del barri del cunyat. Per atendre l’allau de xandallistes, Roma pul·lula d’agents i gents amb pitets de colors que canalitzen el flux humà mentre intenten vendre’ls excursions i visites. No hi ha manera de saber si són oficials o oficiosos, autoritzats o il·legals. Això a la Itàlia ex-borbònica és impossible de saber. El resultat, cues desagradables a part, és que a les fotos davant del Colisseu, la Fontana di Trevi o el Panteó sempre hi sortireu en marabunta. Que sí, que sí. Si una cosa pot sortir malament, sortirà pitjor. En Murphy era un visionari. Van inventar internet per difondre el saber i hi hem acabat mirant porno. Les xarxes socials per comunicar-nos millor i les fem servir per barallar-nos. El xandall per fer esport i… En fi. Si el turisme ja és una lacra, el turisme organitzat l’empitjora. Quan voltes sol, o en parella (o, si molt m’estrenys, en família), has de ser més permeable al que t’envolta. Per força. Però si et traginen en autocar, envoltat dels teus (i no empro ‘els teus’ en el sentit lacaixà del terme, volent dir ‘família’, sinó en el de debò: el teu grup, la teva colla, els teus coneguts), no cal. No necessites entrar en contacte amb una realitat aliena, més enllà de mirar per la finestra o demanar-li al cambrer que us faci una foto. No modifiques els teus hàbits. El més probable, doncs, és que et continuïs comportant amb l’aporellisme que et caracteritza. I a Roma, per desgràcia, hi ha el Vaticà, una destinació amb molta requesta a les terres de pinta i mantellina. Per raons que sabem prou bé, la principal ocupació dels espanyols quan són a l’estranger és fer saber a tothom que hi són. Als absents i als presents, és a dir, bramant. Cosa que dificulta en gran mesura una de les poques gràcies de viatjar, que és perdre de vista una estoneta aquests veïns que tens dintre casa. El Coliseu, vist des de dins. Que sí, que sí i que sí. Conseqüència directa dels dos punts anteriors és que cambrers, venedors i mossos d’hotel se us adreçaran en castellà. No podreu ni fer aquelles mínimes pràctiques en crioll (‘Abitazione numero oto, non capischi?’) que després explicàveu als amics tan ufanosos. Per més catalans que ens pensem que som, a l’ull avesat de l’empleat sereu espanyols normals i corrents. Per la vestimenta, pel parlar (el català els sona indefectiblement a castellà. I no és estrany). No hi ha escapatòria. Primera, perquè és un corrent planetari: l’espanyol és la segona o tercera llengua més estudiada. I segona, perquè allà n’estan molt cofois. De saber la mica que en saben i de posar-lo en pràctica. L’únic consol és que a Perpinyà i a l’Alguer passa exactament el mateix. Molt més fàcil de trobar un dependent que ens atengui en castellà que no pas en català, i que em perdoni l’Espai Llull. La qual cosa fa encara més grotesc l’absurd. Que no, que no es equivoqueu. El mercat de Porta Portese. Un mercat de carrer, d’aquests que anomenem ‘mercadillo’, i si el terme ja és inapropiat, en el cas que ens ocupa encara més. Carrers i més carrers, travessies i més travessies, cantonades i més cantonades en un barri, entre el Viale del Trastevere i la Via Portuense, ja tocant al Tíber, que altrament resulta anodí. És una zona d’expansió a tocar del centre històric, de grans edificis horitzontals i lletjos, d’aquests que van enriquir els constructors mafiosos de la postguerra. Una barriada que, sense el mercat, manca completament de gràcia (i més a mesura que t’allunyes del centre). Però el mercat, que només funciona els diumenges al matí, la revigoritza. Exagerant, podríem dir que la connecta amb la tradició dels basars orientals, amb la diferència que aquí els venedors no t’empaiten. Una infinitud de paradetes agrupades més o menys per activitats (col·leccionistes, roba nova, roba vella, articles per a la llar, articles d’imitació, antiguitats…) en què ets tu qui has de destorbar el paradista de la conversa que manté amb el col·lega del costat, o de tres parades més enllà. A crits. I precisament per això, Porta Portese és un dels millors llocs per sentir el romanesc, també anomenat autopejorativament romanaccio (‘romanot’, si fa no fa). Un dels mal anomenats dialectes més expressius de tota la península (va, perquè hi aneu fent l’orella: ‘Er viaggiatore’, sonet de Gioacchino Belli dedicat a vosaltres: ‘È un gran gusto er viaggià! St’anno so stato sin a Ccaster Gandorfo co Rrimonno. Ah, cchi nun vede sta parte de monno Anun za nnemmanco pe cche ccosa è nnato. Cianno fatto un ber lago, contornato tutto de peperino, e ttonno ttonno, conggegnato in maggnera che in ner fonno sce s’arivede er monno arivortato. Se pescheno llì ggiù certe aliscette co le capocce, nun te fo bbuscia, come vemmariette de rosario. E ppoi sc’è un buscio indove sce se mette un moccolo sull’acqua che vva vvia: e sto bbuscio se chiama er commissario.’ Però no solament hi sentireu la llengua de les classes populars de la capital, molt més vigorosa del que la propaganda sobre el país pot fer pensar. A Porta Portese podreu jugar a endevinar les mil llengües d’aquesta Constantinoble europea, començant pel napolità, idioma de comerciants per excel·lència. Tanmateix, el veritable repte del mercat és més senzill. I més difícil: recórrer-lo sencer. No us l’acabareu, perquè és inabastable. Mentre intenteu la gesta, podeu aprofitar per anar rumiant com s’ho faria el consistori barceloní per domesticar-lo tal com han fet amb els Encants Vells, amb aquella fal·lera (‘exasperant’, segons Manuel Delgado) per convertir l’espai públic en un gran parvulari. El Trastevere, vist des de San Pietro in Montorio. Que sí, que sí. La segona raó per cometre l’error d’arribar-se fins a Roma és religiosa. Perquè la gastronomia és la religió de l’home contemporani. En aquest cas, la pizza. Però no la pizza rodona tradicional, que d’aquesta avui dia se’n troba de ben bona a tot arreu (jo n’he menjades de collonudes a la Pizzeria La Familia de Solsona). No, em refereixo a la que es despatxa a talls, allò que abans en dèiem ‘en porcions’ i que la neollengua que parlen els guiris a Barcelona anomena ‘al corte’ (més exactament, ‘pisa al corte’). No sé per què, ni italians ni argentins han sabut exportar aquesta extraordinària forma de proto-fast food, perquè els pocs establiments que ho fan aquí solen ser un fiasco. D’entrada, perquè venen porcions triangulars de grans pizzes rodones. Nooo. La ‘pizza al taglio’ és rectangular, i les dimensions de cada porció, sempre en forma de tira, les tria el client. Un trosset així de carbassó amb pròvola, un de no tan gros de broccoli amb botifarra i un de… un de petitó amb porcini, va. La gràcia de la ‘pizza al taglio’, ultra el preu i la immediatesa, és que et permet tastar tres o quatre especialitats diferents cada vegada. Aquí a ultramar hi ha llocs (o n’hi havia: no sé si encara existeixen) que et feien mitja pizza de cada, si ho volies. Ara, podent-ne tastar cinc gustos diferents, qui es conforma amb dos? Sense comptar que, a cada àpat, almenys un tall ha de ser de flors de carbassó (farcides d’anxova) o de patata, les dues reines indiscutibles. Si no heu tastat la pizza de patata no cal ni que demaneu la paraula. El meu gran somni seria recórrer Roma peixant-me només en pizzeries d’aquestes. Encara que m’hi hagués d’estar un any. Però no l’he de seguir mai, i em quedaré a can Fanga fins a la mort, perquè m’han dit que abans m’esclataria l’estómac. E chissenefrega!, per dir-ho com el gran Belli. Que no, que no i que no. Encara que ningú ho sàpiga, Roma també té jardí botànic. Com totes les ciutats mediterrànies, de fet. I a sobre, molt cèntric. Als peus del Gianicolo, un dels set turons de la ciutat, davant per davant (separats pel riu) del Palazzo Farnese, actualment ambaixada de França. Per només set euros els adults i tres els infants, us podreu arrecerar de la calor i de les hordes d’esp…, de baladrers. I, per cert, parlant de xivarri, també és el millor punt de tota la ciutat per sentir el canó que cada dia, a les dotze en punt del migdia, dispara una salva des del balcó de la Costituzione Romana, un dels miradors del Gianicolo. Una canonada miraculosa que per un instant aconsegueix que a la ciutat s’hi instal·li el silenci. O com a mínim al jardí botànic. Roma és la mare. És d’allà on venim, i si no traginéssim aquest complex de nou rics que ens ha de matar (que ja ens està matant), potser no ens hauríem afanyat tant a llançar el paviment hidràulic per la finestra. A diferència de nosatros, que ens enamora el nou i ens avergonyeix el vell, la capital de l’antic imperi romà millora amb els mil·lennis. Llàstima que, sota els milions de sandàlies, la pedra es vegi cada dia menys.

Summary: Roma, ‘città defunta’


Els vint-i-dos homes més rics del món acumulen més riquesa que totes les dones que viuen a l’Àfrica, segons Oxfam. En un informe sobre desigualtats publicat just abans que comenci el Fòrum Econòmic Mundial a Davos (Suïssa), que cada any reuneix les persones més riques i influents del planeta, l’ONG alerta que els 2.153 multimilionaris que hi ha al món tenen més riquesa que 4.600 milions de persones, que l’1% més ric té més del doble de recursos que 6.900 milions de persones i que el nombre de multimilionaris s’ha duplicat en l’última dècada. Pel que fa al treball no remunerat fet per dones, l’estudi apunta que el 42% de les dones en edat de treballar fa una tasca de cures no remunerada i que el valor del treball no remunerat fet per dones és de 10.800 milions de dòlars anuals. L’estudi conclou que els governs estan massivament fent pagar menys impostos a rics i a empreses dels que haurien de pagar. Segons Oxfam, aquests diners es podrien fer servir per ‘treure la responsabilitat de les cures a les dones i abordar la pobresa i la desigualtat’. A més, l’informe critica que els governs estan infrafinançant els serveis públics i les infraestructures que podrien reduir la càrrega de feina de les dones. ‘Les dones estan sostenint l’economia de mercat amb mà d’obra barata i gratuïta i també estan ajudant l’estat a l’hora de proporcionar l’atenció que hauria de proporcionar el sector públic’, conclou l’estudi.

Summary: Els vint-i-dos homes més rics del món acumulen més riquesa que totes les dones a l’Àfrica, segons Oxfam


Amb la crisi més greu que ha afrontat fins ara el pacte del Botànic, el president de la Generalitat, Ximo Puig, i la vice-presidenta, Mònica Oltra, encara no s’han reunit per assolir una entesa que rebaixi la tensió dins l’executiu. El fantasma d’un avançament electoral ha planat aquestes darreres hores al palau, però Compromís i Podem, que possiblement sortirien perjudicats a les urnes, han fet els primers passos per trobar una solució de la crisi. El secretari general de Podem, Antonio Estañ, va fer ahir una crida als seus socis perquè es convoqui com més aviat millor la comissió de seguiment del pacte i perquè ‘s’acabi el clima de confrontació i desconfiança.’ Estañ no vol que les eleccions de la primavera del 2019 entelin els objectius que s’han marcat totes tres formacions. Per ell, ara més que mai el Botànic ha de ‘demostrar que és a prova de bombes.’ Per això, demana que les prioritats tornin a ser aconseguir ‘més drets per als valencians i no certes temptacions partidistes’. La intenció d’Estañ és que la comissió es reuneixi abans de l’11 de setembre, quan les Corts faran el debat de política general. El dirigent de Podem fa costat, doncs, al president de les Corts, Enric Morera, que dissabte va demanar una reunió entre el PSPV i Compromís per a ‘pactar fins i tot les diferències’. El president del Bloc considera necessari d’acordar un full de ruta abans del debat de política general. ‘Un any troncal per al Botànic’ Ahir Mónica Oltra va voler llevar importància a la crisi i va dir que les relacions entre els membres del pacte eren molt bones. El PSPV, Compromís i Podem –va dir– actuen ‘absolutament en la mateixa línia’. Per ella, les topades entre els socis de govern no són pas cap crisi i va dir que tornarien ‘amb les forces renovades després de les vacances.’ Segons Oltra, els quatre mesos que queden d’any seran clau per a ‘consolidar’ projectes i iniciatives que ha impulsat el govern. Per això, va dir que el 2018 era un ‘any troncal’ per al govern. Tampoc no es va pronunciar sobre un possible avançament electoral. Tanmateix, va dir que el pacte afronta els darrers compassos de la legislatura com un esprint amb els ulls posats en un nou mandat. La cúpula del PSPV va evitar de fer declaracions sobre la situació política. Una crisi amb la signatura del PSPV Les desavinences del Botànic han esclatat després del vot a favor del conseller d’Hisenda, Vicent Soler, a la nova proposta de dèficit feta pel govern espanyol. La proposta no va satisfer gens Compromís, partidari de l’abstenció, que va acusar Soler d’actuar com el portaveu del PSPV i no pas dels valencians. El vot, de fet, es va interpretar com un acte de sintonia entre Ximo Puig i Pedro Sánchez, anteriorment enfrontats pel lideratge socialista al País Valencià. Però aquesta votació no era sinó un dels ingredients del còctel. L’endemà del Consell de Política Fiscal i Financera la vice-presidenta del govern, Mónica Oltra, va renyar públicament la consellera de Justícia, Gabriela Bravo, que acusà d’usurpar-li les competències en matèria de violència masclista.

Summary: Podem i Compromís fan passes per rebaixar la tensió del Botànic


El diputat alemany Andrej Hunko, del partit de l’esquerra Die Linke, ha preguntat al govern federal del seu país sobre quina base jurídica es fonamenta el seguiment i els actes d’espionatge que ha patit diferents ciutadans alemanys de ‘les autoritats espanyoles (inclosos els ministeris, la policia i els serveis d’intel·ligència)’. El diputat del Bundestag, que també és diputat de l’assemblea del Consell d’Europa i el Responsable d’Afers Europeus del seu partit, denuncia que ha estat investigat com a mínim d’ençà del 2011, quan es va reunir amb l’esquerra abertzale i segons ell, agents espanyols van tenir accès als seus correus electrònics. Hunko va ser descit per l’ambaixador espanyol com un ‘activista radical’ i demana al govern alemany sobre quina base legal les autoritats espanyoles van recollir dades sobre ell. Für @heise_de_tp hat @ralf_streck noch einmal ausführlich die Überwachungsaktivitäten Spaniens in Deutschland beschrieben, von denen auch ich betroffen bin. Ich habe die Bundesregierung zu den Rechtsgrundlagen befragt. https://t.co/7n3c0vBPNy pic.twitter.com/ee1YaJ9yiv — Andrej Hunko (@AndrejHunko) July 17, 2019 El material filtrat a El Diario.es i TV3 va mostrar el seguiments als responsables de les delegacions catalanes. La delegada a Alemanya, Marie Kapretz, ciutadana alemanya, va ser seguida en el seu país per les autoritats espanyoles, fins i tot quan no era delegada per l’aplicació del 155. El mitjà alemany Telepolis, que ha tingut accès a documentació sobre el cas, remarca que Espanya ha espiat diputats de Die Linke, Els Verds, membres del CDU, així com altres ciutadans alemanys i periodistes relacionats amb el procés català. A la vegada, la documentació mostra que l’ambaixador espanyol a Alemanya, Ricardo Martínez Blázquez, qualificava Hunko ‘d’activista radical’ en un correu, així com l’ambaixador va intervenir per impedir un debat sobre la qüestió catalana en el parlament alemany, on van portar a terme una ‘munició verbal i escrita per tots els grups parlamentaris  per a frenar la moció en la mesura del que és possible. En el seu dia, en el parlament escocès vam frenar mitja dotzena’. Borrell va ordenar d’espiar tres delegats de la Generalitat a l’estranger

Summary: Un diputat alemany denuncia que l’estat espanyol l’ha estat espiant durant anys


La Intersindical, amb el suport de més sindicats, d’entitats i partits sobiranistes, ha anunciat noves mobilitzacions per a la vaga general del 21 de febrer de 2019. La vaga forma part d’un seguit de mobilitzacions impulsades per l’ANC i Òmnium Cultural per a denunciar el judici contra el procés, com la manifestació del 16 de febrer o la manifestació del 16 de març a Madrid. Guia de la vaga general del 21 de febrer Concentracions de suport a la vaga Al matí hi ha programades concentracions en les capitals de comarca. A les 12.00 s’ha convocat una concentració a la plaça de la Universitat de Barcelona. 📢 Aquest dijous, atura't per denunciar la repressió i reivindicar els nostres drets i llibertats!Suma't a les mobilitzacions que tindran lloc al teu municipi! 📍 A Barcelona:🕛 12 h – Concentració (Plaça Universitat)🕕 18 h – Manifestació (Jardinets de Gràcia) #EnsAturem pic.twitter.com/NEDILNIXGB — Òmnium Cultural (@omnium) February 19, 2019 Manifestacions a la tarda La Intersindical ha convocat cinc grans manifestacions. A Barcelona, la convocatòria serà a les 18.00 als Jardinets de Gràcia i és previst que la manifestació arribi fins a la Gran Via. A Tarragona, la convoquen a la plaça de la Font a les 19.00; a Lleida, a la plaça de Ricard Vinyes a les 18.00; a Girona, a l’estació de tren a les 18.00; i a Tortosa, a la plaça de Barcelona, també a les 18.00. ⬛⬜📢 Dijous, #21FVagaGeneral. Aturem-ho tot! 🗣 Organitza't👫 Surt al carrer❌ No consumeixis 📲 Atent a les convocatòries del teu comitè local 📌 A Barcelona:🕛 12 h | plaça Universitat🕕 18 h | Jardinets de Gràcia 🗳 L'#AutodeterminacióNoÉsDelicte#Makeamove pic.twitter.com/kaP7II2G8M — Assemblea Nacional 🧭 (@assemblea) February 19, 2019 A més, totes les entitats fan una crida a fer una vaga de consum aquest dijous. Manual de mobilitzacions per a denunciar el judici contra el procés Mobilitzacions a viles i ciutats de Catalunya L’Ampolla: Manifestació a les 14.00 al Camp de futbol Arenys de Mar: Manifestació a les 9.00 a la plaça de l’Ajuntament Badalona: Manifestació a les 19.00 a la plaça de la Vila Berga: Manifestació a les 18.00 als jutjats nous Cardedeu: Concentració a les 12.00 a la plaça de Sant Joan Cervera: Concentració a les 12.00 a la plaça de la Universitat Cornellà: Manifestació a les 12.00 a la plaça de Catalunya Figueres: Concentració i taller de cartells a les 11.00 a la rambla de Figueres Granollers: Manifestació a les 11.00 a l’estació Granollers Centre Igualada: Concentració unitària a les 11.00 l’estació de Renfe Lleida: Manifestació a les 12.00 a la plaça de Victor Siurana i manifestació a les 18.00 a la plaça de Ricard Vinyes. Manresa: Manifestació a les 18.30 a la Ben Plantada Mataró: Manifestació a les 12.00 a l’estació de Renfe Olot: Manifestació a les 18.00 des del parc de les Móres Puigcerdà: Concentració a les 17.00 a la plaça del Campanar Ripoll: Tractorada i concentració a les 12.00 davant la casa de la vila Sabadell: Manifestació a les 12.00 als Jutjats de l’Eix Macià Santa Coloma de Gramanet: Concentració a les 12.00 a la plaça de la Vila La Seu d’Urgell: Manifestació a les 9.00 a la plaça de Catalunya i concentració a les 18.00 a la plaça d’Oms. Sort: Manifestació a les 18.00 Terrassa: Cercavila a les 7.00 al Parc dels Catalans, manifestació a les 12.00 al Raval de Montserrat i concentració a les 19.00 davant la casa de la vila Tàrrega: Manifestació a les 11.00 a la plaça de Riambau Terres de l’Ebre: Concentracions a les 12.00 davant les cases de la vila Tortosa: Concentració a les 12.00 a la plaça de Barcelona i manifestació unitària a les 18.00 a la plaça de Barcelona Tremp: Concentració a les 12.00 a la plaça de l’Ajuntament Vilanova i la Geltrú: Concentració a les 12.00 a la plaça de la Vila Vaga general del 21 de febrer: serveis mínims a escoles, transport públics i hospitals Marxes lentes Al Baix Montseny: Marxes lentes a partir de les 11.00. Columna 1: Riells i Viabrea, Hostalric i Breda. Columna 2: Llinars i Sant Antoni de Vilamajor. Columna 3: Sant Esteve i Santa Maria de Palautordera. Pallars Jussà: Marxa lenta de vehicles. A les 9.00 al port de Comiols Els CDR també organitzen mobilitzacions Aquesta última setmana molts CDR han convocat assemblees obertes per decidir les mobilitzacions que faran dijous, durant la vaga general. Com sempre demanen a la gent que estigui atenta a les xarxes socials i que es posi en contacte amb el CDR que tingui més a prop per saber quines mobilitzacions es preparen. 🔴 Aquest dijous #21FesVaga! 👉 El progrés sempre s’ha aconseguit amb un Poble unit, determinat i organitzat. 👉 Les vagues del passat han servit per tenir els drets d’avui. 👉 Parlar de República és parlar de drets laborals i socials. #21FVagaGeneral #TombemElRègim pic.twitter.com/DFo232jcYa — CDR Catalunya (@CDRCatOficial) February 18, 2019

Summary: Totes les mobilitzacions de la vaga general del 21 de febrer


Ja fa gairebé una setmana que les escoles van tancar pel coronavirus 2019. I cada dia que passa es fa una mica més complicat el confinament amb la canalla. Per això us oferim un llistat de propostes culturals per fer aquests dies amb els nens. El piulador Albert Lloreta ha elaborat un fil de Twitter molt detallat amb un llistat de contingut musical i audiovisual en català per a fer gaudir els nens i alleugerir les jornades sense poder sortir a jugar. I nosaltres anem actualitzant la informació amb altres propostes que van sorgint: Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Música familiar Dàmaris Gelabert: La primera són les cançons de Dàmaris Gelabert. El seu perfil a YouTube és el canal en català més vist de la història, amb sis-cents milions de visualitzacions. A més, aquest dimecres 25 de març Dàmaris Gelabert ofereix un concert en directe al seu canal de Youtube. Dàmaris Gelabert trenca les barreres del YouTube en català El Pot Petit: El grup el Pot Petit també ha tingut una allau d’èxit entre els més petits. Ofereixen concerts amb titelles, teatre i música i fan visites escolars. El seu canal de YouTube també és obert a tothom. A més, aquests dies pengen a les xarxes activitats per fer amb els més petits relacionades amb les seves cançons més conegudes. De les xarxes a les places: el ‘boom’ de la música familiar Xiula: Altres grups de música familiar han optat per compondre una cançó especial per parlar explicar el que passa amb el covid 19 als més petits. Cançons i contes infantils en català Un altre canal de YouTube que també té milions de visites: Cançons i contes infantils en català. El vídeo de sota és un recull de cançons clàssiques, però el canal és ple d’animacions amb els contes de tota la vida. Llibreries obertes en temps de coronavirus Contes infantils 300 contes per un Tricentenari: L’any 2014 VilaWeb va publicar un conte tradicional cada dia, en vídeo, relatat pel rondallaire Albert Estengre. Una mà de contes: També es poden recuperar els contes del programa del Club Super 3. Estan tots penjats a la seva web i a més podeu accedir activitats relacionades amb els contes que s’expliquen. La Laura i en Joan: En aquesta web descobriràs un recull de contes que protagonitzen la Laura i en Joan. Tots ells estan relacionats amb activitats interactives que parlen al voltant de la ciència i de la tecnologia. Els contes estan explicats en català i anglès. 20 narradors expliquen un conte clàssic i popular mentre 20 il·lustradors el dibuixen. És Dibuixacontes una proposta de betevé. El conte per a infants (i no tan infants) per a entendre el coronavirus 2019 Jocs infantils per aprendre Lletra per lletra: Un joc perquè els més petits formulin paraules d’una forma divertida. Aventrua amb l’ortografia: Una pàgina web que conté un recull d’activitats per practicar l’ortografia. Hi ha tres nivells de dificultat. Tot sobre el coronavirus Recuperem l’Infok especial per explicar a la canalla que és el coronavirus i quines prevencions cal prendre. Us ajudarà a explicar tot el que està passant aquests dies. Activitats escolars Des de la CAPPEPV i Escola Valenciana ofereixen cada matí l’Activitat Matinera, un recurs pensat per afavorir la continuïtat de les rutines i treballs de la canalla i, també, per ajudar i donar suport els pares en la tasca educativa que habitualment desenvolupen els mestres. Si a la canalla li agrada fer experiments, aquests dies podeu recuperar vídeos del programa Dinamiks del Club Super 3. En Dani Jimenez us ensenyarà a fer pintura inflable o un telescopi. Aprenent amb les mans: És un bloc on ofereixen activitats relacionades amb les matemàtiques d’una forma dinàmica. Set consells per a passar el confinament amb els fills Recomanacions de sèries Si hi ha un gran clàssic, aquest és ‘Les tres bessones’. La sèrie de Roser Capdevila que ha servit de referent a múltiples generacions es pot trobar íntegrament a YouTube. La versió animada dels dibuixos d’Hergé, ‘Les Aventures de Tintín’, també són a YouTube en català. També hi ha uns quants films més llargs, d’una hora, aproximadament, del seu gran rival en l’imaginari popular: l’Astèrix. I, ara que ha fet trenta anys de la primera emissió en català de la mítica sèrie ‘Bola de Drac’, és un bon moment perquè les noves generacions també hi quedin embadalides. En obert a YouTube també hi ha els episodis protagonitzats pel cowboy ‘més ràpid de l’Oest’, Lucky Luke. Una sèrie que s’ha popularitzat en anglès però que fa molts d’anys que és doblada en català: ‘Pepa la Porqueta’, ara coneguda com a ‘Pepa Pig’. Una de més nova i per a espectadors una mica més grans que els de ‘Pepa la Porqueta’: ‘Les sisters’. Una hilarant paròdia dels reality shows per a pre-adolescents: ‘Un drama total d’illa’. Per als petits amants dels animals, els episodis de ‘La caleta de la Lily’ i ‘El cap de Drap’. Un altre clàssic per als qui enyorin més les classes: la producció catalana ’10+2′. Més produccions catalanes, el ninot que ha aclaparat els focus de totes les pantalles infantils els darrers anys, el Mic. Més per als nostàlgics: ‘Ranma’. …i per als qui encara ho són més: ‘La Història de Catalunya amb en Dragui.’ I si encara voleu més coses d’aquella època, els inoblidables ‘Barrufets’, perseguits pel malvat d’en Gargamel. De regal, un capítol de ‘He-man’, una sèrie per als amants de la fantasia i les lluites entre universos, i un altre de ‘Dome’, per als amants dels esports. Recomanacions de contingut d’entreteniment Un canal de recomanacions de llibres juvenils presentat per Marta Botet. Si als vostres fills els agrada el futbol i juguen al Fifa 2020, que no es perdin el canal d’en DrulicMQ, que penja comentaris de les partides del videojoc. I, per acabar, més vídeos de comentaris de videojocs. El canal d’en Davedarck.

Summary: Guia de les propostes culturals en català per a passar el confinament amb nens


Voleu canviar d’ordinador però no sabeu què fer del vell? Abans de prendre cap decisió recordeu que un dia va ser ‘l’escollit’ i que us va costar diners. A més, tot –o gairebé tot– pot reciclar-se. De manera que, abans de deixar-lo abandonat en un racó o de convertir-lo en una deixalla electrònica –amb l’impacte ambiental corresponent–, us donem cinc idees per a treure’n profit. La primera cosa que heu de fer és comprovar-ne l’estat. Hauríeu de recordar quan el vau comprar, perquè si no té sis anys encara pot ser utilitzat. A més, si té una memòria RAM de 512 Mb o més i no ha tingut mai cap problema greu de segur que pot servir d’alguna cosa. Que tingui ratllades, les tecles una mica gastades o un rendiment que ha anat baixant és una cosa normal, essent com és un ordinador vell. Heus ací cinc idees per a reutilitzar-lo: —Doneu-lo a una organització. Si ja heu arribat a la conclusió que encara pot tenir utilitat però encara us en voleu desfer, el podeu donar a alguna organització sense ànim de lucre o associació local. Allò que us pot semblar obsolet pot ser un gran regal per a un altre: hi continua havent molta gent al món que no pot disposar d’aquesta mena de productes. Hi ha moltes organitzacions que lluiten contra l’anomenada ‘esquerda digital’ (com ara la Fundació Bip-Bip) i que poden fer arribar aquests ordinadors a col·lectius necessitats, que els empraran per connectar-se a internet o per redactar documents. Per això és tan important d’assegurar-se que el PC pot ser útil. —Reutilitzeu-lo. Potser ja no tornarà a ser el vostre ordinador de capçalera i d’ús diari, però sí que el podeu continuar usant. Si no teniu l’altre a prop o si voleu veure tranquil·lament un film a la vostra cambra, però no voleu gastar bateria de l’ordinador principal, sempre podeu recórrer al vell. També us pot servir de memòria o magatzem per a desar arxius o fins i tot per a descarregar-hi aplicacions o programes que no voleu tenir en el que feu servir cada dia. Tot sovint aquest vell PC simplement ha de menester una formatació per a millorar el rendiment i eliminar arxius innecessaris que hem anat emmagatzemant sense solta ni volta. Si el formateu i veieu que torna a funcionar bé, fins i tot podeu esperar un parell d’anys a comprar-ne un de nou. —Veneu-lo i feu-ne uns quants calerons. Una altra opció és vendre’l. Podeu guanyar-hi uns diners que us serviran per al nou. Hi ha moltes plataformes on podem vendre un ordinador i que ens posen en contacte amb particulars interessats. N’és un exemple Wallapop. —Regaleu-lo a la mare. Pot ser una bona excusa per a animar la mare perquè comenci a remenar un d’aquests ‘trastos’. Li farà il·lusió, s’hi divertirà i passarà el temps entre el punt de creu i internet. I el regal us sortirà de franc. —Desfeu-vos-en netament. Si veieu que no pot ser útil a ningú, sempre el podeu dur a un punt net de la ciutat o de la comarca. Recordeu que n’hi ha a totes les ciutats de més de 5.000 habitants i que s’encarreguen d’arreplegar residus electrònics. Una altra possibilitat és dur-lo a fàbriques on reciclen els materials d’aquests dispositius, tot i que en general aquestes empreses no solen atendre particulars.

Summary: Cinc idees per a reutilitzar el vostre ordinador vell


ERC i JxCat han exigit al ministre de l’Interior espanyol, Fernando Grande-Marlaska, que rendeixi comptes per la ràtzia policíaca contra els independentistes d’aquest matí. Els dos partits han sol·licitat la compareixença del ministre davant la Comissió d’Interior del Congrés espanyol. Tanmateix, aquesta no es podrà produir perquè aquest dimarts es dissoldrà la cambra per la convocatòria de les eleccions espanyoles del 10 de novembre. ‘Vius en un país en el qual es deté a gent de matinada per a buscar proves en contra seva. Ho comento perquè en democràcia és just a l’inrevés. L’única pregunta que cal fer-se és qui serà el següent. Ja vam avisar. El ‘A por ellos’ era un ‘A por todos’, ha escrit a Twitter el portaveu d’ERC al Congrés, Gabriel Rufián. Per la seva banda, la portaveu de Junts, Laura Borràs, ha reclamat a Marlaska per una operació que ha titllat d’ ‘opaca i criminalitzadora contra l’independentisme’. ‘Primer detenen i després investiguen’?’, s’ha preguntat a la mateixa xarxa social. Els comuns, preocupats El líder d’En Comú Podem, Jaume Asens, ha assegurat que està ‘preocupat’ per l’operació policíaca perquè genera ‘crispació i alarma social de manera injustificada’ a les portes de la sentència del judici de l’1-O. En una conferència de premsa, Asens ha lamentat que s’estigui ‘banalitzant el terrorisme’ en acusar els detinguts d’aquests càrrecs i lamenta que es titlli l’independentisme de terrorista perquè ‘és un moviment eminentment pacifista’ que, segons ha considerat, ha mostrat en reiterades ocasions ‘una clara voluntat de renúncia a la violència.’ ‘Ens preocupa perquè sabem com solen acabar aquestes operacions amb molta publicitat i alarma social, després s’acaben desinflant’, ha explicat Asens, que ha recordat els casos d’Adrià i Tamara Carrasco, acusats de terrorisme encara que després es va acabar arxivant el cas. Tot i això, Asens s’ha mostrat ‘prudent’ perquè ha reconegut que desconeixen tota la informació de l’operació.

Summary: ERC i JxCat exigeixen explicacions al ministre Marlaska per la ràtzia contra l’independentisme


La candidata demòcrata a la Presidència dels Estats Units, Hillary Clinton, ha ampliat l’avantatge sobre el republicà Donald Trump a vuit punts percentuals, segons l’últim sondatge elaborat per Reuters/Ipsos, dos més de l’avantatge de sis punts que ja va registrar divendres passat. L’increment en el suport a Clinton es produeix després de la Convenció Nacional del Partit Demòcrata celebrada la setmana passada a Filadèlfia, en què la candidata i els seus simpatitzants van pintar un quadre optimista dels Estats Units, i al mig de la controvèrsia pels comentaris de Trump sobre els pares d’un soldat musulmà estatunidenc mort a l’Iraq. Prop d’un 43% dóna suport a Clinton, mentre que un 35% ratifica Trump i un 9% elegeix l’alternativa ‘un altre’, segons la consulta en línia, amb un marge d’error de tres punts i feta entre el 28 de juliol i l’1 d’agost a 1.289 possibles votants. Trump s’ha enfrontat a una allau de crítiques els últims dies per part no només d’opositors sinó també d’aliats polítics després de criticar els pares del capità de l’exèrcit estatunidenc Humayun Jan, mort a l’Iraq el 2004. El seu pare, Jizr Jan, va tenir unes dures paraules per a Trump en la convenció demòcrata quan va parlar dijous a la nit, en què va dir que el magnat no havia sacrificat ‘res ni a ningú’ i va criticar la petició de Trump de prohibir l’entrada de musulmans als Estats Units. Trump va respondre dient que Jan el ‘va atacar maliciosament’, i va suggerir que estava repetint paraules que li havia redactat l’equip de campanya de Clinton.

Summary: Clinton amplia l’avantatge sobre Trump


L’Audiència Provincial de Barcelona jutjarà avui un agent dels Mossos d’Esquadra per detenció il·legal, delicte contra la integritat moral i lesions a un manifestant. El judici es farà a la una del migdia. Els fets van passar l’1 de maig de 2012, durant la manifestació pel Dia dels Treballadors, quan David Guàrdia va ser retingut, encerclat i colpejat per un agent de la brigada mòbil dels Mossos d’Esquadra. Guàrdia anava acompanyat de quatre persones a qui els agents van requerir la identificació quan volien accedir a la manifestació de la plaça de Universitat. En David va preguntar el motiu del requeriment, i alhora sol·licità als agents que s’identifiquessin, atès que anaven amb la cara tapada amb passamuntanyes i sense el TIP visible. La resposta de l’agent acusat va ser agafar violentament en David, apartar-lo del seu grup d’amics a empentes, estampar-lo contra una de les furgonetes policials i clavar-li una forta bufetada a la cara. La retenció va durar pràcticament 20 minuts, una estona en què el tractament va ser humiliant i vexatori. Aquests fets van ser enregistrats per un veí des d’un balcó, una prova clara de l’actuació policíaca, reconeguda pel Departament d’Interior, que va apartar l’agent de les funcions d’ordre públic. L’acusació és pels delictes contra la integritat moral, detenció il·legal i una falta de lesions del codi penal anterior, amb una petició de pena fins a set anys de presó i inhabilitació absoluta durant deu anys. Segons l’escrit d’acusació, el policia va actuar ‘abusant totalment del seu càrrec’, i que tractà Guàrdia ‘d’una manera altament humiliant’ i ‘extralimitant-se totalment de les seves funcions’, aprofitant la condició de policia.

Summary: Jutgen un agent dels Mossos per detenció il·legal


El vaixell de salvament Ocean Viking ha salvat aquest dissabte a la matinada cinquanta persones, entre les quals 10 nens i un nadó. Eren a la deriva en una barcassa de fusta ‘sobrecarregada i sota condicions extremes’ a la zona de cerca i rescat de Malta després de vuit hores de recerca, segons que ha informat Metges Sense Fronteres, operadora del vaixell al costat de l’ONG SOS Méditerranée. Tots els rescatats es troben ja a bord del vaixell, on estan rebent atenció mèdica. Les darreres hores el vaixell ha rescatat gairebé 170 migrants comptant l’operació de rescat efectuada a primera hora de divendres per salvar 112 persones a 23 milles nàutiques a l’oest de Líbia, entre les quals 24 dones, tres d’elles embarassades, i 38 nens, alguns de només tres mesos d’edat. Més de 107.000 migrants i refugiats han arribat aquest any per mar als països del sud d’Europa, una xifra lleugerament per sota de la registrada el 2018. Més de 1.200 persones han perdut la vida en aquests trajectes, dels quals almenys 743 han mort a la zona central del Mediterrani.

Summary: L’Ocean Viking rescata cinquanta persones en condicions extremes prop de Malta


Les eleccions espanyoles del 10 de novembre serien les quartes en quatre anys. La greu crisi institucional que viu Espanya ha originat una gran inestabilitat d’ençà de la pèrdua de la majoria absoluta del PP el desembre del 2015. En el període d’una legislatura completa hi ha hagut quatre convocatòries electorals, dues mocions de censura, més de quatre-cents dies de govern en funcions –entre el PP i el PSOE–, un pressupost prorrogat des del maig del 2018 i la paralització de les reformes polítiques, socials i econòmiques i d’organismes com el Consell General del Poder Judicial. Avui Felipe VI clourà la ronda de consultes amb els partits i constatarà que Pedro Sánchez és el candidat amb més suport. Però el dirigent del PSOE ja ha dit que no acceptaria l’encàrrec de sotmetre’s a una nova investidura si no la té garantida, igual com va fer Mariano Rajoy el gener del 2016. La decisió de convocar el ple correspon a la mesa, encapçalada per Meritxell Batet. Així doncs, si no hi ha cap tomb de darrera hora no hi haurà ple i el temps s’exhaurirà dilluns, quan seran automàticament dissoltes les corts espanyoles i l’endemà convocades les eleccions. La gran crisi espanyola (1): Un 44% del temps sense un govern plenament funcional Els vets encreuats entre partits incapaços de posar-se d’acord han conduït l’estat espanyol a un blocatge polític que no s’havia vist mai en cap democràcia occidental. Només hi ha un precedent equiparable a aquesta inestabilitat, Grècia, on va haver-hi quatre convocatòries electorals entre el 2012 i el 2015. Aquest blocatge, a més, manté la política espanyola segrestada per l’electoralisme i la mirada curta, en una campanya electoral permanent i sense que ningú no s’atreveixi a sortir de la seva zona de confort. El PSOE vol unes altres eleccions? Unides Podem està convençut que sí, i que per aquest motiu s’ha encallat en les negociacions per a formar govern i els ha fet un xantatge constant, sense cedir en res. L’última proposta de Pablo Iglesias –un govern de coalició fins a l’aprovació del pressupost i el compromís de sortir de l’executiu si Sánchez ho volgués– va ser refusada de pla pel president espanyol en funcions, en una conversa telefònica de deu minuts i sense consultar-ho a ningú més. A qui tampoc interessa una repetició de les eleccions és a Vox, per por de perdre el pes que va guanyar el 28-A. Per això Ortega Smith va afegir-se a la proposta d’Iglesias de demanar a Felipe VI que intercedís perquè el PSOE s’avingués a pactar i formar govern. Enmig d’aquest panorama, Albert Rivera ha fet una maniobra d’última hora per evitar la repetició de les eleccions, amb una abstenció en canvi del compromís de no apujar els imposts, de desfer el pacte de govern a Navarra i d’aplicar el 155 a Catalunya si no s’acata la sentència del Tribunal Suprem espanyol. Tres condicions que Rivera assegurava haver pactat amb el PP i que la Moncloa s’ha afanyat a dir que ja es complien. Rivera ha pres així la iniciativa en un dels seus moments més baixos políticament, després d’un estiu en què pràcticament ha desaparegut de l’escena mediàtica i en què ha hagut de veure un degoteig constant de baixes per la deriva ultra que ha agafat la direcció de Ciutadans, que ha pactat amb Vox sense cap objecció. Ho ha fet en un moment en què les enquestes indiquen una caiguda de Cs en favor del PP, fet que podria significar el final polític de Rivera. Pablo Casado i Albert Rivera van reunir-se ahir a la tarda al congrés espanyol per a explorar aquesta proposta de darrera hora. El PP va evitar de pronunciar-s’hi, de manera que allargarà fins avui l’agonia de Sánchez. Tanmateix, cal tenir en compte que Sánchez en tindria prou amb l’abstenció de Ciutadans i Unides Podem per a ser elegit amb una majoria simple a la segona volta. Les tres condicions de Rivera El PSOE va afanyar-se a acceptar les condicions de Rivera en canvi de l’abstenció de Ciutadans. Els socialistes fins i tot van publicar un comunicat enmig de la reunió entre Rivera i Casado per a pressionar-los, instant-los a fer un ‘exercici de responsabilitat’ i a evitar que el govern espanyol resti condicionat per l’independentisme. La primera condició posada per Ciutadans per a facilitar la investidura amb una abstenció és que es prepari l’aplicació del 155 a Catalunya en cas que els independentistes no acatin la sentència del Suprem espanyol, i que Sánchez no aprovi indults per als presos polítics. El president espanyol en funcions s’hi va comprometre i va insistir a dir que el PSOE actuaria ‘amb la mateixa contundència’ que l’octubre del 2017. La segona és lliurar Navarra a la dreta. El pacte del PSOE a Navarra amb Geroa Bai, Podem i Esquerra Unida –facilitat per l’abstenció de Bildu– va irar la dreta espanyola. Rivera ha reptat Sánchez a formar un ‘govern constitucionalista’ a Navarra, que vol dir deixar governar la coalició electoral entre el PP i Ciutadans, Navarra Suma. L’acord dels socialistes amb Geroa Bai, formació pròxima al PNB, és sòlid perquè els nacionalistes bascs són un soci preferent de Sánchez. En aquest sentit, trencar-lo podria enfonsar el pont entre els governs espanyol i basc i dificultar la legislatura a Sánchez, tot i que el PNB ha demostrat més d’una vegada la seva flexibilitat per a pactar amb el govern espanyol, fos del color que fos. Entre el maig i el juny del 2018, va aprovar el pressupost del govern del PP i, pocs dies després, feia caure Rajoy a la moció de censura després de la sentència del cas Gürtel. En tot cas, Sánchez ha assegurat que no hi ha cap ‘pacte ocult’ amb l’esquerra abertzale i que l’actual govern navarrès ja és constitucionalista. Pel que fa als imposts, el president espanyol en funcions ha respost a Rivera que té la intenció ‘d’alleugerir la càrrega fiscal a les famílies, als treballadors autònoms i a la classe mitjana i treballadora’. El dirigent de Ciutadans havia demanat que no s’apugessin els imposts en general ni la quota als autònoms. Casado i el caramel de les eleccions El president del PP, Pablo Casado, té pocs incentius per a facilitar la investidura de Sánchez. Després d’haver obtingut el pitjor resultat de la història del PP d’ençà de la refundació d’Alianza Popular, Casado ha aconseguit que els barons fessin pinya amb la seva direcció i pogués mantenir el comandament del partit. La moderació del discurs l’ha fet créixer a les enquestes i recuperar embranzida en un moment en què Rivera ha perdut pistonada. De manera que unes eleccions poden permetre que el PP millori el resultat, a còpia de recuperar votants desencantats amb Ciutadans i Vox. La bona expectativa de Casado és un entrebanc perquè faciliti l’abstenció. Però Casado també pot optar per posar-se el vestit d’home d’estat i evitar la repetició electoral, amb l’argument de deixar començar la legislatura. El paper d’espectador de l’independentisme i Compromís L’independentisme ha renunciat a exercir un blocatge polític al congrés espanyol. L’aritmètica faria prescindibles ERC i JxCat si Ciutadans s’hagués avingut a pactar amb el PSOE o si el PP facilités la investidura amb una abstenció, però els vets encreuats han donat un paper clau a ERC gràcies al seu resultat el 28-A. Tanmateix, els republicans no volen evitar la repetició de les eleccions ni posar traves a un acord entre el PSOE i Unides Podem per a evitar un pacte entre els tres partits de la dreta i l’extrema dreta. JxCat va votar contra Sánchez a la investidura del juliol, però el poc pes aritmètic fa que els set vots de la formació no tinguin gens d’interès per al PSOE. I Compromís va abstenir-se perquè Sánchez no s’ha compromès fermament amb la reforma del finançament. El diputat Joan Baldoví també ha lamentat que el PSOE no els hagi donat resposta a un document de propostes i ha dit després de reunir-se amb el rei espanyol que es tornaria a abstenir. En aquest context, ERC era l’únic partit que podia pressionar Sánchez i demanar contrapartides al PSOE, malgrat que els socialistes no han fet cap gest i més aviat s’han volgut allunyar del suport de l’independentisme, potser pensant en unes noves eleccions espanyoles. La posició dels republicans ha indignat Unides Podem, que els ha criticats per haver-los fet la tenalla amb els socialistes.

Summary: Espanya, abocada a les quartes eleccions en quatre anys?


El País Valencià va batre el rècord de turistes el 2019, amb 29,6 milions de visitants. El president de la Generalitat, Ximo Puig, vol aprofitar-ho per reactivar l’economia. Puig ha presentat el pla estratègic de turisme del País Valencià 2020-2015 i ha explicat que comença un procés participatiu i obert per a treballar la cooperació i l’acció col·laborativa entre tots els agents i entre totes les destinacions del sector turístic. Avui s’ha reunit amb el secretari de Turisme, Francesc Colomer, el director general de Turisme, Herick Campos, amb representants d’ajuntaments, cambres de comerç, universitats i associacions empresarials del sector. El president ha informat que el pla estratègic s’aprovaria abans de l’estiu, després del procés de discussió que ara comença, on es convoca tots els actors a participar-hi: de professionals, empreses privades i patronals fins a universitats i sindicats. Del seu punt de vista és un bon moment per a planificar els cinc anys vinents, perquè el turisme ha aportat 13.400 milions d’euros durant el 2019, dels quals 9.600 van procedir del turisme internacional, que ja aporta gairebé 10 milions de visitants, un 68% més que el 2014.

Summary: Puig fixa el turisme com a objectiu estratègic del Botànic


Ara que fa cinquanta anys del Maig del 68, per tot arreu proliferen exposicions, llibres i obres de teatre que recorden les fites que es van assolir aleshores. Una de les més destacades és ‘Liberxina. Pop i nous comportaments artístics, 1966-1971‘, que es pot veure al Museu Nacional d’Art de Catalunya (MNAC) fins al mes d’abril de l’any vinent. Se centra en la producció artística que es va fer al país durant la segona meitat de la dècada dels seixanta del segle XX i que comparteix una sèrie d’ideals, com ara la renovació generacional i la revolució que van esclatar en diversos nuclis internacionals. En definitiva, l’exposició mostra com aquest art es va convertir en un agent de transformació dels valors tradicionals. Presenta un centenar d’obres de quaranta-un creadors, entre els quals hi ha artistes de disciplines tan diverses com Colita, Equipo Crònica, Amèrica Sánchez, Carles Santos, Antoni Miralda i Xavier Miserachs. Posa en relació les diferents formes d’avantguarda que van coincidir en aquell moment clau: el pop, la nova figuració o la psicodèlia, la desmaterialització de l’art de l’objecte i els primers passos de l’art conceptual. Va ser un moment de replantejament ètic i estètic que es va concretar en un esclat de propostes i opcions artístiques molt diverses, fins i tot divergents. L’art es fusiona amb el còmic, la publicitat, el disseny i la música. Apareix un nou cinema experimental que conviu amb els inicis del videoart i amb els camins oberts per l’escola de cinema de Barcelona. Es formulen llenguatges nous i s’inaugura el paradigma de l’art conceptual. Aquest període ha patit fins ara una certa indefinició per part de la historiografia, que no sempre l’ha sabut encaixar. És el moment de l’emergència del Pop Art i la Nova Figuració, que superava els posicionaments existencialistes de postguerra per assajar altres formes de resistència en què l’homologació amb els models culturals internacionals és fonamental. Potser contradictori i efímer, l’art d’aquests anys mostra la connexió amb la modernitat internacional lligada als nous paradigmes de llibertat i revolució. Els artistes es mouen entre la militància política i l’individualisme hedonista, entre la reivindicació de la pintura figurativa i les noves pràctiques expandides o immaterials. Pacifisme, revolució sexual, crítica al capitalisme, exploració sense límits de la creativitat individual, són alguns dels reptes fonamentals que manifesten, als quals s’afegeix la resistència al context específic del franquisme. Francesc Artigau, Robert Llimós i Equipo Crónica utilitzen la figuració amb clara intenció política i crítica amb la societat de consum i amb el poder. La iniciativa d’Estampa Popular reflecteix alguns dels temes conflictius del moment, com és la política exterior dels Estats Units. D’altres s’apropen a les visions de la psicodèlia, com ara Antoni Porta (Evru), o exploren l’art pobre en un camí de renúncia radical, com Antoni Llena. L’anomenat Grup del Maduixer fa experiments fonamentals, com la primera obra de videoart del país, Primera mort (1969). A París, Antoni Miralda, Jaume Xifra, Benet Rossell i Joan Rabascall exploren el llenguatge de la performance i preparen formes de conceptualització on els rituals i el símbols es fan servir de manera desmitificadora i crítica. Una nova generació d’artistes que tenen referents i aspiracions molt diferents de les de la immediata postguerra, la de Dau al Set i l’informalisme. Aquesta és la primera d’una sèrie d’exposicions del MNAC que es proposen d’investigar fenòmens i marcs temporals concrets amb l’objectiu d’emprendre una lectura analítica de l’art català de la postguerra i la segona avantguarda a Catalunya.

Summary: ‘Liberxina. Pop i nous comportaments artístics’: la renovació i la revolució del 68 entren al MNAC


Oriol Junqueras, Jordi Sànchez, Jordi Turull, Josep Rull i Raül Romeva tindran llibertat de moviments dins de la sala de plens del Congrés i el Senat espanyols quan assisteixin a la sessió constitutiva el 21 de maig. A l’exterior, però, hi haurà agents custodiant totes les portes d’accés. El Tribunal Suprem espanyol ha decretat avui que tots ells podran ser presents a la sessió constitutiva i ha deixat la responsabilitat de dispositiu a mans de les presidències de les dues cambres. Fonts de la presidència del congrés ja han avançar que actuaran d’acord a allò que determinin la policia espanyola. Es preveu quelcom similar al senat. Els presos polítics arribaran al congrés abans de l’inici de la sessió constitutiva, que està prevista a les deu del matí. Ho faran transportats per agents de la Guàrdia Civil i no està clar encara si serà dins d’una furgoneta del cos o bé amb cotxes no logotipats. Segons fonts del personal encarregat del dispositiu, l’accés al congrés es farà a través de l’aparcament subterrani, que s’hi arriba per una rampa al costat del pati del congrés. Un cop allà seran portats a la comissaria de la cambra, situada també al soterrani i amb accés a l’aparcament. Després es farà el canvi de custòdia i passaran a estar sota la supervisió dels agents de la policia espanyola que s’encarreguen de la seguretat de la cambra. Llavors els presos seran conduits a l’hemicicle mitjançant l’ascensor i els passadissos de la cambra, on hi haurà agents de paisà per vetllar per la seguretat. En principi, els presos aniran sense emmanillar dins de l’edifici. És la mateixa situació que es viu els dies de judici al Suprem, on els nou presos polítics van per dins del tribunal sense emmanillar. Segons fonts del congrés, dins de l’hemicicle disposaran de llibertat de moviments. Bàsicament perquè en aquesta primera sessió els grups i diputats no tenen un seient assignat i poden ocupar els espais que considerin. Amb tot, totes les portes estaran custodiades per agents. En total són set accessos a la sala.

Summary: El dispositiu per als presos al congrés: portes blindades i agents de paisà als passadissos


La primera ministra britànica, Theresa May, ha comunicat a la Reina Isabel II que té la intenció de formar un govern en minoria amb la col·laboració del Partit Unionista irlandès (DUP). La suma d’ambdós partits —328 diputats— els atorga la majoria al parlament de Westminster. En una declaració posterior a Downing Street, May ha afirmat que ambdós partits gaudeixen ‘de relacions molt fortes’ des de fa anys i que el pacte proporciona ‘les certeses’ que necessita la societat britànica. ‘Guiaré el país a través d’unes negociacions crucials sobre el Brexit que començaran d’aquí a deu dies. Executaré la voluntat dels britànics de treure el Regne Unit de la Unió Europea’, ha afegit. Fa falta com es concretarà l’aliança entre tories i el DUP, perquè els unionistes no comparteixen el projecte de la primera ministra de negociar un Brexit dur amb la UE. Tot i la victòria electoral, May ha viscut una nit amarga. Els tories han guanyat les eleccions, però han perdut la majoria absoluta que va aconseguir David Cameron el 2015. Ara tenen 318 escons, dotze menys. Cal recordar que la primera ministra va avançar les eleccions per tal d’obtenir un mandat ‘fort i vigorós’ per a negociar el Brexit amb la UE. A tot plegat, s’hi afegeix, les declaracions de la mateixa May durant la campanya electoral, on deia que si perdia sis o més escons ‘hauré perdut les eleccions i Jeremy Corbyn serà qui negociarà amb Europa’. If I lose just six seats I will lose this election and Jeremy Corbyn will be sitting down to negotiate with Europe: https://t.co/OwbfDseOJh — Theresa May (@theresa_may) May 20, 2017 Corbyn exigeix la dimissió de May ‘Ella volia un mandat, doncs el mandat que ha rebut és que els conservadors han perdut escons, vots, suport i confiança. Em sembla que és més que suficient perquè plegui’, ha dit Corbyn. El líder laborista ha millorat de tros els resultats que pronosticaven les primeres enquestes durant la campanya electoral, però li és impossible formar un govern alternatiu. En part, també, pel mal resultat del Partit Nacional Escocès (SNP). Corbyn ha aconseguit 261 escons, vint-i-nou més que Ed Miliband el 2015. I per primera vegada en vint anys, el partit ha aconseguit superar la barrera dels deu milions de vots. L’SNP es desinfla, però guanya a Escòcia El gran derrotat de la nit és l’SNP que perduts escons tant a mans dels laboristes com dels conservadors. Ha passat de cinquanta-sis diputats a trenta-quatre. Continuaran essent la primera força a Escòcia, amb molta claredat, però el resultat és un toc d’atenció seriós. Feia anys que els conservadors no tenien un resultat tan bo a Escòcia (13 diputats) i els laboristes (7) han recuperat moltes circumscripcions que eren de l’SNP el 2015. Un dels damnificats és l’ex-primer ministre escocès Alex Salmond, que ha perdut el seu l’escó en mans d’un candidat laborista. ‘Encara no ens heu vist per últim cop, a mi i el meu barret’, ha dit. Salmond no ha volgut justificar la seva derrota amb la proposta de la primera ministra, Nicola Sturgeon, d’un segon referèndum d’independència a Escòcia, malgrat les preguntes dels periodistes. El president del grup de treball sobre Catalunya a Westminster, George Kerevan (SNP), també ha perdut el seu escó. Per la seva banda, Sturgeon ha recalcat que el partit ha guanyat les eleccions a Escòcia, amb el segon millor resultat històric en eleccions a Westminster, però ha admès que han patit ‘pèrdues decepcionants i amargues’. La primera ministra ha assegurat que ‘tirarem endavant per defensar l’interès d’Escòcia’ i treballarem amb els altres partits per ‘parar un Brexit dur, i així, posar punt final a l’austeritat’. Sturgeon també ha dit que ‘el vot tàctic’ d’alguns electors, que han optat pel Partit Laborista per parar el Brexit, també han condicionat el resultat de l’SNP. A Escòcia, el remain es va imposar al leave amb el 62% dels vots. Plaid Cymru i Sinn Fein Pel que fa als nacionalistes gal·lesos, el Plaid Cymru ha aconseguit quatre diputats, un més que el 2015. A Irlanda el Sinn Fein ha gairebé doblat la seva representació (set escons). Gerry Adams ja va anunciar ahir que, com és tradicional, els diputats electes no aniran al parlament britànic.

Summary: May tanca un pacte amb els unionistes irlandesos per a formar govern


Els Mossos d’Esquadra han entrat a l’edifici del Banc Expropiat i han trobat cinc persones a dins. Segons les primeres hipòtesis, els ocupants haurien entrat a l’immoble avui al matí fent un forat a la paret amb una radial –un sistema conegut com el mètode del butró-, una via d’accés que posteriorment han tapat amb un bidó ple de ciment. Poc després d’un quart de cinc de la tarda deu membres del GEI (Grup Especial d’Intervenció) han accedit al ‘Banc Expropiat’ després de tallar amb una serra radial la planxa que s’hi havia posat per impedir l’accés als membres del col·lectiu. Primer els Mossos han tret de l’immoble tres dels okupes, que han quedat detinguts poc després de les sis de la tarda, i els altres dos s’han lligat a bidons per evitar ser desallotjats i ha costat més de treure’ls. A les nou de la nit ha acabat l’operació policíaca. Els fets han començat poc després de les 12 del migdia, quan el col·lectiu Banc Expropiat ha anunciat que havia entrat al local, del quals se’ls va desallotjar fa dotze dies.  Hem tornat a entrar al @Banc_Expropiat. Gent concentrada fora. Veniu! #BancSorpresa — Banc Expropiat (@Banc_Expropiat) June 4, 2016 L’entrada dels ocupants ha estat sorpresa, ja que la manifestació en suport al Banc Expropiat estava prevista per avui a les 19 hores a la plaça de la Virreina i que a hores d’ara es manté programada. Aquest fet, sumat a la circumstància que no hi havia mossos protegint el local, ha permès els ocupants poder actuar sense resistència policíaca. El mateix Banc Expropiat ha ideat l’etiqueta #BancSorpresa, a través de la qual s’ha pogut seguir l’actualitat de la mobilització. Els manifestants s’han concentrat davant del local i no s’ha pogut confirmar que hi hagués concentrats a dins fins que han entrat els mossos.

Summary: Els mossos aconsegueixen entrar dins el Banc Expropiat i arresten els cinc ocupants que havien entrat


La presidenta dels comuns al Parlament, Jéssica Albiach, és ja oficialment l’única candidata a les primàries de Catalunya en Comú, després que les altres dues preinscrites, Mireia Arana i Eva Gil, no hagin aconseguit reunir els avals necessaris. La proclamació definitiva d’Albiach, que és també coordinadora de Catalunya en Comú, com a candidata a la presidència de la Generalitat de la confluència morada es realitzarà el 26 de febrer, segons que ha confirmat aquest dijous la formació en un comunicat. Acabada aquesta fase, s’iniciarà la segona etapa de les primàries, sobre la realització de les quatre llistes de circumscripció, un procés que arrencarà el 14 de març i acabarà amb la proclamació definitiva el 3 d’abril. En les properes setmanes també s’ha de resoldre si Podem s’integra, com fins ara, en la mateixa candidatura dels comuns, ja que l’espai està ara dirigit per una gestora i tindrà lloc en les pròximes setmanes una assemblea ciutadana.

Summary: Albiach, oficialment l’única candidata per encapçalar la llista dels comuns


El portaveu d’ERC, Sergi Sabrià, ha afirmat avui que la possibilitat de presentar Oriol Junqueras com a candidat a la investidura ‘en cap cas no és damunt la taula’. Ha confirmat que la candidatura de Sànchez no és un impediment per Esquerra Republicana si obté l’aval de la CUP i ha insistit que les negociacions per a la investidura i el programa de govern es tancaran amb tota la probabilitat les ‘pròximes hores’.  En una entrevista a RAC 1, el portaveu dels republicans s’ha mostrat optimista sobre l’acord amb JxCat i la CUP: ‘Pensem que serà molt aviat que podrem explicar-ho a tothom’. En aquest sentit, ha afegit: ‘És cert que queden serrells sobre pla de govern i de full de ruta, però l’optimisme és gran’. Ahir, en declaracions a Catalunya Ràdio, Sabrià va dir que la proposta de Jordi Sànchez trencava amb la línia del govern legítim que havia defensat JxCat per restituir Puigdemont a la presidència i va reivindicar que Junqueras sí que formava part del govern foragitat pel 155.

Summary: ERC dóna ara via lliure a la candidatura de Jordi Sànchez


El president del Parlament Europeu, David Sassoli, ha rebut més de 25.000 correus electrònics en només un dia de ciutadans que li exigeixen que protegeixi els drets d’Oriol Junqueras com a eurodiputats. La iniciativa ‘Respect Catalan Vote’ –Respecte pel Vot Català– demana a Sassoli que ‘compleixi la sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea pel que fa a l’immunitat d’Oriol Junqueras en comptes de fer prevaler els interessos d’Espanya per sobre dels interessos de la Unió’. La petició es pot fer omplint un formulari amb el nom i cognoms, un correu electrònic i la ciutat. Un cop s’entra a la web, es genera automàticament una carta adreçada a Sassoli. Una volta enviada la petició, només cal validar un correu electrònic de confirmació. Aquesta és la carta tipus que s’envia al president de l’eurocambra. «Benvolgut President Sassoli, Com a demòcrata i europeïsta, vull expressar la meva preocupació pel fet que a Oriol Junqueras se li denegui el seu dret d’ocupar el seu escó d’eurodiputat a partir del dia 13 de gener. Considero que la sentència del TJUE va ser totalment clara: el senyor Junqueras és eurodiputat des de la proclamació dels resultats electorals, i des d’aquell moment gaudeix d’immunitat parlamentària. La decisió del Parlament Europeu no pot fer prevaler els interessos d’un estat membre per sobre dels interessos de la Unió, que vostè, com a president del seu òrgan legislatiu, ha d’emparar, ni discriminar els catalans davant d’altres ciutadans de la UE. Exigeixo que es respectin els vots dels catalans i es permeti ocupar l’escó a Oriol Junqueras, que és un dels nostres representants electes. Atentament,»

Summary: Allau de peticions a Sassoli perquè protegeixi els drets de Junqueras: més de 25.000 en només un dia


L’Ajuntament de València ha aprovat inicialment els seus comptes per a 2020, que arriben als 898,4 milions en el cas del pressupost general – consistori – i una mica més de mil milions en el cas del pressupost consolidat -en el qual s’inclouen els organismes autònoms i les empreses municipals -. El pressupost de l’any vinent ha tirat endavant amb el suport dels dos grups que conformen el govern local, Compromís i PSPV, i el refús dels tres de l’oposició, PP, Cs i Vox. La celebració del ple ordinari de novembre s’ha avançat dues setmanes amb la finalitat de debatre i poder aprovar provisionalment els comptes municipals del pròxim any perquè puguin complir-se els terminis d’exposició pública i de recepció d’al·legacions abans de la seva aprovació definitiva en sessió plenària abans que finalitzi 2019. Durant el debat del pressupost, el batlle de la ciutat, Joan Ribó, ha assegurat que és ‘el més alt de la història’ de l’ajuntament i ha assenyalat que creix un 5,8% respecte a l’actual, al mateix temps que ha afirmat que està ‘focalitzat en els servicis a la ciutadania’ i ‘les inversions en els barris’. Ha indicat que compta amb 84,2 milions en inversió que representen un creixement del 6,2%. Així mateix, el primer edil ha destacat la reducció del deute i els recursos que s’extrauen a partir d’això, a més de valorar el treball per a millorar la gestió i refusar les crítiques de l’oposició a la pujada d’impostos. Referent a això, ha manifestat que ‘València és la ciutat amb menor pressió fiscal per càpita de les cinc grans ciutats espanyoles’. La portaveu del PP, María José Catalá, ha qualificat d’estafa el pressupost municipals de 2020, ha considerat que no són els millors i ha dit que no és moment de ‘pujar els impostos’. El portaveu de Cs, Fernando Giner, que ha apuntat també aquesta última idea, ha indicat que es tracta d’un pressupost contaminat pel repartiment de poder entre Compromís i PSPV, a més de censurar que ‘no estan enfocats als ciutadans’ i que no aspiren a ‘fer una ciutat còmoda, oberta i sostenible’.

Summary: L’Ajuntament de València aprova inicialment el pressupost per al 2020


El director de Catalunya Ràdio, Saül Gordillo, també encapçalarà l’àrea de Mitjans Digitals de la CCMA, per damunt del càrrec que ocupa Martí Patxot. Aquesta és una de les àrees que més s’està potenciant dins la corporació i que vol potenciar els continguts digitals de TV3 i Catalunya Ràdio. La trajectòria de Gordillo destaca pel seu intens vessant digital. Fins ara ha estat cap de continguts digitals d”El Periódico de Catalunya’ i entre 2007 i 2011 va ser director de l’Agència Catalana de Notícies. Anteriorment, entre altres responsabilitats en diferents àmbits de premsa, ràdio i televisió i de comunicació local, va ser redactor en cap del diari ‘El Punt’ i director de les edicions d’aquest rotatiu al Maresme i Rubí.

Summary: Saül Gordillo també dirigirà l’àrea de Mitjans Digitals de la CCMA


Dilluns van començar a declarar els detinguts durant el tall de la AP-7 al Pertús (Vallespir), fet l’11 i el 12 de novembre sota la coordinació del Tsunami Democràtic. Declaren a la comissaria de la Germanderia a Perpinyà amb el suport d’un grup d’advocats nord-catalans que els han assistits voluntàriament. Ara hauran d’esperar si el fiscal els troba prou indicis per a imputar-los un delicte d’obstaculització de la via pública, el més gran a què s’haurien d’encarar i que implicaria –anant malament– una multa o bé rebre un simple avís. Aquesta circumstància positiva per als interessos dels detinguts no és casual. El tall de la via de comunicació per carretera més important del país, i que connecta l’estat espanyol amb el francès, tenia una motivació política, però també legal. Haver fet el tall al Principat hauria donat més arguments a l’Audiència espanyola, que investiga el Tsunami Democràtic pel delicte de terrorisme d’ençà del 18 d’octubre, i els detinguts s’haurien pogut trobar implicats en una macrocausa. Segons que va publicar TV3 i alguns mitjans espanyols, el jutge de l’Audiència espanyola Manuel García-Castellón vol agrupar tots els fets i aldarulls relacionats amb la sentència del judici del procés a Catalunya i convertir-ho en una gran causa per terrorisme. Per tot plegat, el tall es va fer en territori legalment francès. L’endemà, la Germanderia va dispersar els manifestants que protestaven pacíficament. Segons que expliquen testimonis de primer fila, les detencions foren aleatòries, perquè ningú no hi oposava força i els gendarmes van anar apartant manifestants a mesura que desfeien la mobilització. Hi va haver divuit detinguts i els van traslladar en furgonetes a la comissaria que hi ha a la AP-7 mateix. Després de passar una estona al calabós, la majoria van decidir de no declarar sense la presència d’un advocat i van ser citats a partir de dilluns. Mateu Pons, membre de la junta del Col·legi d’Advocats de Perpinyà, va bellugar-se el mateix dia de la detenció per donar suport als detinguts. Arran del moviment de les Armilles Grogues i les consegüents detencions, Pons sabia que amb els advocats d’ofici del col·legi no n’hi hauria prou per a assistir tants detinguts. Per això, mitjançant el col·legi van fer una crida de suport a tots els col·legiats i vint advocats es van oferir voluntaris. Gràcies a ells, tots els detinguts s’han estalviat 360 euros quan han anat a declarar davant la policia. Un dels detinguts és Joan Mangues, que, amb una traductora al castellà, ahir va respondre a les preguntes de la policia. El sistema judicial francès és diferent de l’espanyol i els citats no declaren en qualitat d’investigats de cap delicte, perquè primer s’obre un procés de mediació. Després de declarar voluntàriament davant la policia, ara serà el torn del fiscal, que decidirà si els fa un simple avís o bé proposa una multa pel delicte d’obstaculizació de la via pública. Per aquest delicte es preveu un màxim de dos anys de presó i una multa de 4.500 euros. Tanmateix, Mateu Pons assenyala que el fiscal té la capacitat de fer una proposta i que mai, ni durant les manifestacions de les Armilles Grogues, no s’ha aplicat aquesta llei amb duresa. Per això preveu que la sanció serà un avís i prou. Sobre què hauria passat en cas que la protesta s’hagués fet al cantó sud de la frontera, a l’Empordà, Pons és clar: ‘L’estat francès és molt més indulgent perquè la tradició francesa és molt més laxa amb les manifestacions; bàsicament, perquè és un dret. A l’estat francès estem més preocupats pels drets fonamentals, com la llibertat d’expressió i el dret de protesta.’

Summary: Multa al Rosselló, terrorisme a l’Empordà


El president de la Generalitat, Quim Torra, i la consellera d’empresa, Àngels Chacón, s’han reunit avui amb els membres de la candidatura Eines de País en les eleccions a la Cambra de Barcelona, en la qual van obtenir 31 de les 40 cadires del ple de la corporació, i també ha assistit la presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie. Torra i Chacón han felicitat a la candidatura i han sostingut que esperen continuar reunint-se amb ella quan es constitueixin els òrgans de la Cambra de Barcelona, després d’aquesta primera trobada, han informat fonts de presidència a Europa Press. Han explicat que en el torn obert d’intervencions s’ha exposat que l’objectiu comú del govern i la candidatura és que Catalunya sigui un dels països més pròspers de la UE, pel que es requereix que l’economia productiva funcioni i es reparteixi la riquesa. També han advocat per activar el Consell de Cambres de Catalunya com a instrument fort de defensa de l’empresa i empresariat català. Les citades fonts han indicat que la candidatura de l’ANC ha assegurat que les noves cambres seran fidels al govern en els seus objectius de país i d’aposta per l’economia productiva. Per la seva banda, el govern li ha transmès que ‘està al costat d’aquesta voluntat de fer avançar el país en tots els sentits’. Durant la trobada, Chacón ha demanat a la candidatura un ‘discurs conciliador i d’equilibri en benefici de tot el teixit productiu’ de Catalunya.

Summary: Torra es reuneix amb la candidatura Eines de País després de la victòria a la Cambra de Barcelona


Tant el Consell General del Poder Judicial, l’òrgan de govern dels jutges espanyols, com la fiscalia general de l’estat han aprofitat la inauguració de l’any judicial per a advertir que caldrà acatar la sentència del judici contra el procés, que es preveu que es faci pública la primera quinzena d’octubre. Així ho han expressat, davant de Felipe VI, el president del CGPJ, Carlos Lesmes, i la fiscal general de l’estat, María José Segarra, nomenada en el càrrec pel govern de Pedro Sánchez. Segarra ha aplaudit tots els àmbits judicials en què s’ha desplegat la repressió contra l’independentisme, parlant de ‘l’acció combinada en diversos àmbits, com la jurisdicció constitucional, amb els recursos al TC, el contenciós administratiu —en procediments derivats del 155—, del Tribunal de Comptes —en relació a la consulta del 9-N i el cost derivat de l’1-O— o en matèria de cooperació internacional, en un clar exemple de l’aplicació coordinada del principi d’unitat d’actuació especialitzada. Però sobretot en les causes penals a l’Audiència i molt especialment al Tribunal Suprem’. Ha dit la fiscal general que la justícia ‘ha mantingut una actuació “serena, ferma i rigorosa” durant el judici contra el procés. ‘Davant l’extraordinària gravetats dels fets, el sistema judicial espanyol ha respost amb un judici que ha complert els més amplis estàndards de transparència, accessibilitat i garanties per a les parts’, ha afegit, advertint que ‘tots tenim la imperiosa obligació d’acatar la sentència que es dicti, sigui quin sigui el seu sentit’. S’ha felicitat, en resum, per l’actuació de la fiscalia ‘en defensa de l’estat de dret’ davant el ‘desafiament secessionista’.

Summary: El poder judicial espanyol es felicita pel judici contra el procés i exigeix d’acatar-ne la sentència


La col·lecció Retrats de Vi, impulsada per la Universitat Rovira i Virgili (URV) de Tarragona i escrita per la periodista vinícola Ruth Truyano, és d’aquells projectes que tenen la força i la virtut de copsar l’eclosió d’una nova generació d’enòlegs i viticultors, que tenen una manera pròpia d’entendre el vi i el paisatge vinícola, que marquen el present i que són garantia d’encarar un futur amb qualitat. Retrats de Vi mostra les cares del món del vi a Catalunya: s’endinsa en el projecte vital i vinícola de joves viticultors, enòlegs de formació, que han estudiat a la URV. Els tres primers retrats que s’han publicat són sobre Anna Espelt del Celler Espelt a la DO Empordà; Toni Sànchez-Ortiz amb projectes a la DOQ Priorat i DO Tarragona; i Francesc Ferré, del Celler Frisach a la DO Terra Alta. Totes tres monografies, que s’han editat en català, espanyol i anglès, s’han presentat aquesta setmana a la Llibreria Documenta de Barcelona, amb la presència de tots els protagonistes i amb un mestre de cerimònies d’excepció, el sommelier Josep Roca, del Celler de Can Roca. La periodista Ruth Troyano, ànima del projecte i mà executora, va definir aquests retrats com a històries de vi, que reflecteixen una mirada humana del món del vi, i que contribueixen a fomentar un dels reptes contemporanis d’aquest món: la captació de gent jove cap al sector primari, l’agricultura. Troyano va explicar que els tres primers retrats eren de tres enòlegs que estaven molt vinculats al paisatge, que eren persones inquietes i curioses, que s’havien format en la ciència, la tècnica i l’artesania (fer un vi per a la periodista s’acosta més a l’artesania que a l’art). Tres persones que tenen la capacitat de fer no només vins tècnics sinó també emocionals. Conservadors d’un paisatge vinícola, d’aquesta vivència en fan un ‘modus’ de vida, va observar Ruth Troyano. I va acabar dient que tenim un país dinàmic, amb enòlegs molt joves i ben formats, tant per haver passat per la universitat com per la formació donada pels pares i avis i també perquè no han renunciat a ampliar estudis a l’estranger. D’esquerra a dreta: Francesc Ferré, Toni Sànchez-Ortiz, Josep Roca, Anna Espelt i Ruth Troyano. Aleshores va intervenir Josep Roca. El sommelier del millor restaurant del món, que el dia abans era a la Rioja i que l’endemà marxava cap a Hong Kong, va començar recordant la importància de formar-se i de passar per la universitat. I va explicar que ell, després de passar per l’escola d’hostaleria i de fer el primer curs de sommelier l’any 1985, va saber que allò que feia al bar dels seus pares també es podia estudiar. I va mirar d’entrar a la Universitat Rovira i Virgili, però que en aquell moment ja no tenia la disponibilitat necessària, la URV era incompatible amb el seu projecte personal i el del seu germà, obrir el restaurant gastronòmic. Tenia vint-i-dos anys quan va obrir el Celler de Can Roca. I una segona confessió que va fer: ell s’ha adonat que no farà vi (tot i que hi ha qui l’anima a fer-lo), que ell té un projecte de vida diferent i que té una connexió amb la natura també diferent dels viticultors: ‘Visc dins d’un restaurant i estic més a prop d’un cuiner que d’un enòleg. Podria elaborar un vi de 3.000 ampolles o 10.000 amb algú altre i vendre-les fàcilment al restaurant, però no he de treure aquesta quota als viticultors que admiro, que dediquen la seva vida al vi. Nosaltres, això sí, som ambaixadors del vi, de la gent que transmet honestedat al món del vi.’ Josep Roca va parlar de la importància de passar per la universitat, de formar-se, però també va recordar que aquesta formació no és completa fins que l’enòleg no imprimeix al vi un estil propi, i que en aquest procés també hi entra el desaprendre i emprendre altres camins d’inspiració. Perquè un vi comporta una filosofia de vida i porta incorporades un cúmul d’històries. Aleshores va dedicar un espai a cadascun dels enòlegs retratats. De Toni Sànchez-Ortiz en va dir que era eclèctic, polifacètic i curiós, sempre obert cap enfora i va destacar aquest encantament que té cap al món de les fermentacions. Del Francesc Ferré en va destacar la complicitat amb una tradició del treball callat, de sumar experiència i tradició i de pensar en el llegat del demà. Pagès de la cinquena província el va anomenar de manera simpàtica, també va destacar que reivindiqués la ‘Vernatxa‘. Militància festiva. ‘Hereu d’un món que és el de quan el vi feia sang, el temps de metralla i vinya. I s’atreveix amb els vins naturals, alliberant-se de certes cotilles, practicant el desaprendre també per ser capaç d’obrir camins.’ I va acabar dient que els seus vins no són seus, són de la Terra Alta (l’home sempre al darrere). Finalment, va parlar de l’Anna Espelt, que coneix bé, i en va destacar l’esperit de lluita i d’esforç, recollint el llegat de l’avi, que ha estat inspiració per fer el seu vi. ‘Ella té una nova manera de fer vi a l’Empordà, que neix d’una realitat diferent, perquè l’Empordà necessita mostrar-se al món d’una altra manera’, va dir Josep Roca. Va recordar que Anna Espelt ha nascut en el món del vi amb una motxilla molt plena, perquè gestiona 185 hectàrees de vinya i no és fàcil això. I d’ella en va destacar el magnetisme, la capacitat, el talent, l’esforç ‘i, probablement, l’anhel per no defraudar els seus avis.’ També va destacar l’esforç que fa Anna Espelt per mirar de connectar amb el jovent i de lligar vi amb creativitat i surrealisme. ‘Enamorada de la varietat lledoner roig, s’obre a la natura, a l’enoturisme i a la cultura. A l’Empordà la necessitem i a Catalunya la lluirem.’ Després de les paraules de Josep Roca, cada elaborador també va adreçar unes paraules al públic i va explicar el vi que havien triat per tastar tot seguit. Va obrir el foc Anna Espelt, una mica aclaparada per les paraules que acabava de dir el sommelier. I va començar remarcant que aquells tres retrats eren tres exemples de l’onada de gent jove que fa vi a Catalunya. I va continuar: ‘Així com sovint he sentit dir al Pitu Roca que ell és cambrer, jo dic que sóc pagesa, i això ho puc dir gràcies a haver anat a la universitat. Perquè jo anava per científica, vaig estudiar biologia, però vaig acabar a la vinya i ajudant l’avi a fer el vi. Ell, tota la vida vinculat a la cooperativa de Pau, va muntar el seu propi celler quan tenia 69 anys. Però tenia molt clar el que volia.’ Anna Espelt també va destacar el mestratge d’Agustí Villarroya a la URV. Finalment va explicar perquè havia triat el vi ‘Sol i vent’ per tastar aquell vespre: ‘No l’he triat perquè sigui el més bo que fem al celler, sinó perquè és un vi que surt del meu projecte final de carrera, que va consistir a plantar una vinya al voltant del celler. L’avi i jo vam treure molt bona nota del projecte (ha, ha). Va ser la primera vegada que vam tornar la muntanya (a la vinya en pendent i terrasses), i va ser el primer vi ecològic que vam fer. Crec en l’ecologia, en els sòls vius. ‘Sol i vent’ és un vi que vam fer amb l’avi perquè ens va donar la gana, perquè ens venia de gust. Un vi amb molt de cos però sense fusta. I va ser el primer pas de cara a descobrir què és el vi de l’Empordà.’ Toni Sànchez-Ortiz va explicar que va començar a la Universitat Rovira i Virgili de forma virtual: el va matricular el seu oncle, perquè ell treballava a Alemanya aleshores, que és on va entrar en contacte amb el món del vi, després d’estudiar Química a la UB. Va explicar: ‘A la URV, com a fonament vaig aprendre la fermentació. De fet, vaig estudiar química per allunyar-me de la natura, fugint del Pirineu on havia nascut, del conreu de la patata, el blat de moro i l’olivera, però he acabat retornant a la natura a través de la vinya i el vi. Per tastar aquest vespre he pensat que, com que no estic ni a la Terra Alta ni a l’Empordà ni em sento adscrit a la tradició ni tampoc a la innovació, no he portat un vi sinó Kombutxa, te fermentat, amb gust de poma i gingebre, fet a partir d’aplicar els coneixements sobre fermentació que vaig aprendre a la universitat.’ Francesc Ferré va dir que la culpa que ell fes vi era dels seus pares, que li van transmetre l’amor a la terra i el sacrifici que suposa també. ‘Tota la vida a casa ens hem dedicat a l’agricultura. Ho he viscut des de petit. El lligam l’he tingut sempre. Jo no volia estudiar, però la mare que era un corcó em va anar burxant perquè estudiés i el pare em deia que sense estudis no li servia al camp tampoc. Així que vaig acabar fent el grau superior d’enologia a Falset. Era l’època de puixança del Priorat i vaig pensar que perquè no podia passar el mateix a la Terra Alta i vaig continuar estudiant a la Universitat Rovira i Virgili. I quan vaig tornar a casa vam començar a fer el nostre propi vi, ja que fins llavors el raïm de casa es venia a tercers. He triat la ‘Vernatxa‘ de Frisach, perquè representa un moment i un paisatge. És el vi que representa la meva mentalitat, un vi que és el paisatge de la Terra Alta.’ Els propers tres títols de Retrats de Vi apareixeran a finals d’any i es dedicaran a Sergi Colet de Colet Vins (Clàssic Penedès), Miquel Palau del Grup Roqueta (DO Pla de Bages) i Roser Amorós del Celler Carlania (DO Conca de Barberà). I a partir de l’any 2017 la periodicitat canviarà i només es publicarà un retrat cada any.

Summary: ‘Retrats de Vi’ o la vitalitat d’una nova generació vinícola