Fa una setmana del referèndum d’autodeterminació en què va guanyar l’independentisme amb un resultat diàfan del 90% dels vots. Han passat moltes coses d’ençà d’aquella jornada involuntàriament èpica en què una majoria de la població de Catalunya va resistir l’amenaça i la violència descarnada de l’estat espanyol. Després d’una jornada de mobilització multitudinària i històrica dimarts i de la publicació definitiva del resultat del referèndum divendres, demà és l’hora del parlament, que ha d’implementar el mandat del referèndum amb la declaració d’independència. Parlem amb Jordi Sànchez, president de l’ANC, d’aquesta declaració i de les alternatives que hi pot haver sobre de la taula. També parlem de l’escalada repressiva amb què pot reaccionar l’estat espanyol si es fa la declaració. Sànchez diu que la credibilitat i la dignitat han de guanyar sempre l’amenaça i la por. —El resultat i la participació del referèndum avalen la majoria parlamentària per declarar la independència? —Sí. Indiscutiblement, sí. Tot i que la legitimitat, en aquest moment, ja no prové exclusivament del resultat de l’1 d’octubre. El resultat del referèndum és un aval indiscutible. Però com tothom sap en l’àmbit internacional, hi ha més motius i raons que justifiquen una declaració d’independència, com ara la necessitat arran de la repressió i el tancament de qualsevol porta de diàleg. —Parleu de la teoria de la ‘causa justa’? —Exacte. No tan sols és el resultat de l’1 d’octubre allò que avala la declaració d’independència, sinó també la necessitat de defensar-nos creant un espai de supervivència per a les institucions i el poble de Catalunya. —Algunes veus demanen que no es faci la declaració ara per afavorir la mediació i el diàleg. Què en penseu? —Crec que, si es posa sobre la taula una proposta concreta que té la certesa d’un compromís per a trobar vies de diàleg, s’ha d’escoltar. Però si aquesta certesa no arriba, ens pertoca ser coherents i mantenir el compromís adquirit i la credibilitat, i procedir a la declaració amb una voluntat inequívoca de trobar vies de diàleg. És una voluntat que no és nova. Ens acompanya des del començament d’aquest procés. Però si no hi ha una oferta creïble de diàleg, la declaració s’ha de fer en el marc que pertoca, que és demà al Parlament de Catalunya. Fins i tot podria acceptar una petició explícita d’algun interlocutor que digui de manera clara que és imprescindible aturar la declaració per garantir que no s’aturi el diàleg. —Aquesta proposta creïble hauria d’incloure el compromís de fer un nou referèndum acceptat per l’estat espanyol que vinculés les dues parts? O el referèndum ja el donem per fet? —La meva percepció és que el referèndum ja s’ha fet. Es va fer en condicions difícils i no desitjades, però va ser un referèndum legítim. Però si hi ha unes vies de negociació, crec que s’ha de tenir la capacitat per escoltar-ho tot i l’empatia imprescindible perquè es parli amb sinceritat. En aquest punt, estic convençut que, sigui quina sigui la via del diàleg, tan sols pot acabar amb la participació de la població de Catalunya en la decisió. De la gent del sí i de la gent del no. Si finalment hi ha una via d’acord que legitima i preserva el mandat democràtic de l’exercici del dret de l’autodeterminació, s’haurà d’escoltar. Però si no és així, crec que el referèndum ja es va fer ara fa una setmana. —Per activar de manera real la mediació internacional cal demostrar que s’està disposat a arribar fins al final? És a dir, cal declarar la independència? —Hi ha un principi de credibilitat en tot això que fem. Una credibilitat que el govern de l’estat espanyol ha volgut negar i que probablement la comunitat internacional posava en dubte, però que, amb els esdeveniments de les últimes setmanes, s’ha vist que hi era. En la meva opinió, en aquest moment no hi ha res que justifiqui que aquest principi de credibilitat es trenqui o es debiliti. Per tant, és clar que sense una proposta concreta amb noms i cognoms i credibilitat, l’únic escenari que podem contemplar és el de la concreció del mandat i del compromís adquirit. Som forts perquè som creïbles. Aquesta credibilitat avui també és un homenatge als centenars de milers de persones –més de dos milions– que van anar a votar ara fa una setmana en un escenari absolutament advers. La credibilitat i la dignitat aconsellen que es faci la declaració d’independència demà. L’única alternativa és aquesta que he explicat. —Considereu que la declaració ja s’havia d’haver fet i que de dimarts ja no pot passar? —No. No crec que el problema sigui que ja s’hauria d’haver fet. Penso que la gestió del temps per part del govern i de la majoria parlamentària és important. El resultat definitiu del referèndum que es va anunciar divendres entra dins dels paràmetres de normalitat. I les quaranta-vuit hores previstes per la llei per a la declaració també són normals. Sí que penso que ara ja no hi ha cap motiu per a continuar esperant. Per tant, estic convençut que la declaració es farà per credibilitat i per dignitat. Si hi ha cap novetat concreta sobre la taula, s’haurà de conèixer i valorar. Confio que la majoria parlamentària prendrà una decisió dins d’aquests paràmetres. —La declaració d’independència pot tenir la resposta del 155. Estem preparats? —Mai no s’està preparat per a les males notícies. Però entre la por i la dignitat, em quedo amb la dignitat. I entre les amenaces dels adversaris del procés democràtic i la credibilitat del mandat de la majoria del país, em quedo amb la credibilitat. És possible que una declaració d’independència tingui una resposta dura, ja sigui amb el 155 o amb el 116, que és el que proclama l’estat d’alarma i l’estat d’excepció, ja sigui amb mesures extremes del Tribunal Constitucional o amb qualsevol actuació de l’estat espanyol en forma de repressió d’una demanda política. És possible. Fa respecte, evidentment. Però crec que som conscients de la força que ens acompanya i dels escenaris adversos en què ens podem trobar. Cal tenir la tranquil·litat que aquests escenaris seran transitoris. L’estat espanyol no pot erosionar permanentment la voluntat democràtica de la majoria del país sense erosionar definitivament la seva pròpia estabilitat. —Us plantegeu si caldrà mobilitzar-se perquè el parlament es pugui reunir? —Hi ha una mobilització prevista per donar suport a les institucions dimarts. No poso en dubte que hi hagi les condicions perquè el parlament es pugui reunir. No em passa pel cap que hi hagi una actuació preventiva per a evitar que el parlament es reuneixi. La mobilització no és per garantir que el parlament es pugui reunir sinó per donar suport al compliment del mandat de les urnes. —Divendres vau anar a declarar a l’Audiència espanyola acusats de sedició. Us veieu a la presó? —Bé… Era una hipòtesi. La rumorologia… Bé, més que rumorologia, la informació de què disposàvem era que hi havia una petició del fiscal de privació de llibertat. Aquesta possibilitat és desagradable. Això és evident. Però crec que també forma part d’allò que ens podem trobar durant les pròximes setmanes. Enlloc no estava escrit que aquest procés seria senzill. I l’estat espanyol utilitza la força i la repressió quan nega les possibilitats de diàleg, de democràcia i de debat polític. La presó era una possibilitat prevista divendres. Però això no altera la nostra voluntat. Pot alterar els estats d’ànim. Però en cap cas la voluntat i la determinació. —Així, creieu que l’estat espanyol pot anar per aquest camí d’ara endavant? —Si no hi ha una rectificació de les institucions de l’estat espanyol i no accepten el problema polític i hi cerquen una solució, probablement la seva excitació els portarà a mesures extremes. Primerament, pot semblar que són mesures que els donen la victòria, però a mitjà termini els portaran a la derrota més profunda. No hi ha repressió ni acció coercitiva que es pugui mantenir en el temps i encara menys quan és profundament injusta i cap organisme judicial internacional no la pot avalar. Els arguments de la sedició no s’aguanten ni cinc minuts en una classe de primer de la carrera de Dret. És un intent clar de castigar i de fer por. És una acció desesperada perquè decideixen activar la fiscalia i no la política per resoldre aquest conflicte. Si no hi ha un canvi de la part espanyola, la ruta pot ser aquesta que comentes. Però ho dic amb la tranquil·litat que em pertoca i la de la gent que es pot veure afectada per mesures com aquestes. Ens poden alterar l’estat d’ànim, però no la determinació ni la voluntat. —A curt termini, avui mateix i aquesta última setmana, la premsa internacional –fora de l’espanyola– ha estat molt clara sobre la repressió intolerable… —La resposta ha estat inequívoca. Ahir vam poder llegir la declaració del col·lectiu Elders, que és una autoritat reconeguda a tot el món. És la divisió d’honor dels drets humans en la comunitat internacional. I fa una crida al diàleg i a l’entesa. Crec que el món ho ha vist. Però també és veritat que això té un impacte relatiu en l’interior de l’estat espanyol. Ells estan convençuts que a curt termini l’opinió pública internacional els preocupa molt poc. No els fa canviar. És el missatge que jo vaig rebre d’aquell 1 d’octubre, d’aquella violència gratuïta davant de les càmeres de televisió i dels periodistes internacionals. Però tinc clar que aquesta actitud desafiant contra el dret internacional de les autoritats espanyoles no tindrà un recorregut sòlid en el temps. —La pressió internacional creixerà? —Espanya no podrà defugir la pressió internacional si no rectifica. La convido a rectificar com més aviat millor. Així evitarà mals majors. Ells diuen que la nostra determinació tindrà els efectes d’una bomba atòmica sobre Catalunya. No són conscients que, si no rectifiquen, els efectes de la bomba atòmica seran sobre el conjunt de l’estat espanyol. Si es pensen que el problema es resol forçant la sortida de les seus socials d’algunes empreses de Catalunya, estan absolutament equivocats. Saben que no preserven cap mena d’estabilitat i que tan sols pot preservar-la l’acceptació del diàleg polític que tants actors internacionals demanen. El món ja sap que qui nega el diàleg és l’estat espanyol. No tan sols són part del problema, sinó que són el problema principal. —Així, res d’això que ha passat ha fet trontollar la vostra confiança en la capacitat de sortir-nos-en? —No. Jo tinc un pragmatisme molt profund i sóc conscient des del minut zero que aquest camí és complex i que res no serà regalat i que res no serà d’avui per demà. I que res no és tan simple com alguns ens volen fer creure. Però si nosaltres mantenim aquesta resiliència que ja hem demostrat i aquesta voluntat cívica i pacífica, si mantenim la credibilitat de fer allò que hem dit que faríem, si no fem girs estranys a l’últim minut i som capaços de resistir la repressió amb què ens volen doblegar, no hi ha alternativa que no sigui l’exercici victoriós del dret de l’autodeterminació. N’estic plenament convençut. Pot venir d’una setmana o pot venir de mig any, no ho sabem. Però és evident que això no es pot aturar. Ni jutges, ni fiscals, ni policies no poden tombar la nostra voluntat. Tenim un camí traçat perfectament. Tenim una fortalesa que mai no ens hauríem imaginat. La democràcia s’imposarà.

Summary: Jordi Sànchez: ‘La credibilitat i la dignitat aconsellen de fer la declaració d’independència demà’


El ministre de Defensa espanyol, Pedro Morenés, no ha comparegut acui a la Comissió de Defensa del congrés espanyol. Ho ha fet seguint les directrius de l’executiu de Mariano Rajoy, que pemnsa que un govern en funcions no s’ha de sotmetre al control polític de la cambra baixa. La incompareixença del ministre és el tret de sortida d’un conflicte institucional entre el govern espanyol i el congrés, que podria acabar al Tribunal Constitucional. Els grups de l’oposició han acusat el govern en funcions d’haver-se declarat ‘en rebel·lia’ per no sotmetre’s al control del Congrés i per tant de no respectar les competències constitucionals de la cambra baixa. Per contra, el PP ha justificat l’absència de Morenés –i la decisió del govern de no sotmetre’s al control de la cambra- perquè ‘un govern en funcions i sense activitat política no pot ser controlat políticament’. La Comissió de Defensa del congrés havia citat Morenés a les deu del matí d’aquest dijous perquè donés explicacions sobre l’operació de l’OTAN al Mar Egeu de lluita contra les màfies que trafiquen amb refugiats i sobre l’última reunió dels ministres de Defensa a Brussel·les dels dies 10 i 11 de febrer. La reunió, però, ha començat i acabat sense el ministre, que segueix les pautes de la carta que la vicepresidenta del govern espanyol, Soraya Sáenz de Santamaría, va enviar al president del congrés, Patxi López, per justificar les incompareixences davant qualsevol acció de control. La missiva –que responia la que López li havia enviat prèviament- recorda que el govern espanyol està en funcions i per tant té ‘limitades les seves facultats al despatx ordinari dels afers públics’ amb caràcter ‘purament administratiu’ que ‘no impliquen cap orientació política’. Per tant, segons la Moncloa, en la mesura que el govern espanyol no pot fer actuacions polítiques ni disposa de la confiança de la cambra, tampoc s’ha de sotmetre a sessions de control ni comparèixer a les comissions. Seria, diu, un ‘control incongruent’, perquè ‘cap govern en funcions s’ha sotmès al control d’una cambra que no li hagués atorgat la seva confiança’. La situació es podria agreujar en breu perquè el president del Congrés i els grups ja han manifestat la seva voluntat de convocar una sessió de control al govern espanyol al ple del pròxim 29 de març, és a dir, un ple amb preguntes dirigides a Mariano Rajoy i els seus ministres. Dures crítiques de l’oposició L’absència de Morenés ha derivat en dures crítiques de l’oposició, que han acusat el govern espanyol en funcions de declarar-se ‘en rebel·lia’. El portaveu del Grup Socialista i diputat del PSC Germán Rodríguez ha advertit que el seu grup demanarà que la mesa estudiï la possibilitat de plantejar un conflicte d’atribucions. El PP està en minoria a la mesa i no comptarà en aquesta ocasió amb el suport de C’s. El diputat Miguel Gutiérrez fins i tot ha parlat de la possibilitat de denunciar els fets ‘per la via penal’ contra persones concretes com el mateix ministre Morenés perquè, al seu entendre, està incomplint les obligacions del seu càrrec. Per contra el portaveu del PP a la Comissió, Ricardo Tarno, ha defensat que el govern espanyol no se sotmeti al control de la cambra. Ha assegurat que en la mesura que es tracta d’un executiu en funcions que no pot fer actuacions polítiques no té sentit que se l’interpel·li per qüestions polítiques. La via del conflicte institucional prendrà forma un cop el president de la Comissió de Defensa, el socialista José María Bareda, comuniqui oficialment al president del Congrés la incompareixença del ministre ‘perquè adopti les mesures oportunes’.

Summary: La interinitat política espanyola desencadena un xoc institucional sense precedents


El nou tipus de coronavirus (2019-nCoV) que té el seu origen en un mercat de carn de la ciutat de Wuhan (Xina) i que ha infectat de moment 221 persones i ha causat sis morts, és menys agressiu que altres coronavirus coneguts, segons els experts del programa de Sanitat Animal de l’Institut de Recerca i Tecnologia Agroalimentàries (IRTA). Però, què saben els científics d’aquest nou coronavirus del qual encara es desconeix la causa inicial del brot i la seva capacitat de transmissió? Científics de l’IRTA treballen d’ençà de fa anys en l’àmbit dels coronavirus, en concret amb el tipus de coronavirus MERS-CoV, i el 2016 van provar per primera vegada un prototip de vacuna per dromedaris -que són el reservori de MERS-CoV- per prevenir la seva transmissió i actualment segueixen investigant aquest coronavirus en altres espècies de camèlids, com alpaques i llames. Els investigadors Joaquim Segalés i Julia Vergara-Alert, de l’equip d’investigació de coronavirus del programa de Sanitat Animal de l’IRTA, i el cap de la Unitat d’Alta Biocontenció de les instal·lacions del centre IRTA-CReSA, Xavier Abad, responen preguntes sobre aquest nou coronavirus trobat a la Xina. Què és el ‘nou coronavirus de 2019’? És un virus de la mateixa família que la SARS (Síndrome Respiratòria Aguda Greu) i que el MERS (Síndrome Respiratòria de l’Orient Mitjà), malalties que es transmeten d’animals a humans, però també tenen capacitat de transmetre’s entre humans. Se’ls diu coronavirus per la forma del patogen i principalment afecten el tracte respiratori, principalment els pulmons, causen malaltia greu i en alguns casos la mort. Els principals símptomes són més intensos que una grip, amb febre, dolor i malestar general i problemes respiratoris. Com ha aparegut aquest nou coronavirus? Els primers casos van aparèixer a mitjans de desembre, en plena època de grip, quan a Wuhan (Xina) van començar a ingressar als hospitals diverses persones afectades per un procés de pneumònia. Es va detectar que tots treballaven o visitaven amb freqüència el mercat de marisc i carn de Wuhan. Encara es desconeix quin va ser l’origen de la infecció, tot i que s’especula que podria provenir d’animals infectats, com ja va succeir en els casos de SARS i de MERS. Un estudi ha suggerit que les genetes o gat mesquer, i els pollastres, podrien ser portadors de virus però encara no està confirmat epidemiològicament. De quina manera està afectant a la població el nou coronavirus? Arran que el govern xinès informés del brot a l’OMS, el primer de gener de 2020 va clausurar el mercat i va començar el procés de desinfecció. El mateix dia va morir el primer pacient i el dia 17, el segon, dues persones d’edat avançada amb problemes de salut previs. El 7 de gener es va descriure el primer cas de persona infectada a Tailàndia i un altre primer cas al Japó. Segons l’OMS, en els dos casos eren persones que havien visitat Wuhan i el 9 de gener es va relacionar la pneumònia amb el nou coronavirus. En pocs dies, diversos centres d’investigació de tot el món, sobretot de la Xina, han aconseguit d’identificar seqüències genètiques del nou coronavirus, confirmant que té un 70% de similitud amb la SARS. Ara s’estan realitzant esforços per aïllar el virus, conèixer-lo i desenvolupar vacunes o altres tractaments, i elaborar proves diagnòstiques específiques. Quin grau de mortalitat té? Segons les dades inicials, la mortalitat del nou coronavirus és de l’1,5%, però caldrà fer un seguiment diari per veure com evolucionen els casos. Per ara, el ‘2019-nCoV’ es pot considerar menys agressiu en les seves conseqüències, comparat amb la SARS i el MERS. L’epidèmia de SARS, amb l’últim cas reportat fa més de quinze anys, va provocar la mort de vuit-centes persones i va infectar unes vuit mil amb una taxa de mortalitat al voltant del 10%. El MERS, encara actiu, però geogràficament contingut a la península Aràbiga, ha infectat a prop de 2.500 persones amb més de 850 casos fatals amb una mortalitat del 35%.

Summary: Què saben els científics del nou coronavirus identificat a la Xina?


Christoffer Petersen adora els llibres de Jack London. Potser per això un bon dia va convèncer la seva dona que calia anar nord enllà. Per a un danès el camí és obvi: Grenlàndia, la terra que un dia va albirar Eric el Roig i que de fa tres-cents anys es troba vinculada amb Dinamarca malgrat que té un grau d’autonomia molt alt i que la majoria de la població se’n vol independitzar. Després de set anys fent classes d’anglès i d’haver començat a escriure les seves històries, va pensar que la novel·la negra era una bella manera d’explicar una societat i va tornar a casa a dedicar-s’hi. Viu en un bosc danès on escriu els seus llibres, emmarcats en l’Àrtic Noir. A Siete tumbas, un invierno (RBA) ens ofereix una novel·la negra amb l’escenari d’una campanya electoral on el debat sobre la identitat és el fet més important. Aprofitem el seu pas per la BCNegra per saber alguns detalls més de la societat grenlandesa i d’aquest nou corrent del gènere negre. ―Heu viscut set anys a Grenlàndia i ara en un bosc danès retirat. Tot fa pensar que la gent no us agrada gaire… ―La meva vida professional com a professor em feia passar molt de temps amb la gent i per això està molt bé que a la meva vida privada me’n pugui apartar. Però, ara que sóc escriptor, de vegades la soledat és massa, potser necessitaria algú més a la meva vida. ―Heu vingut a Barcelona per participar al festival BCNegra i ho feu en una taula rodona sobre l’Àrtic Noir. El concepte existeix o ens l’hem inventat els periodistes? ―Penso que existeix, però els periodistes han ajudat a crear-lo. Penso que afegir el concepte noir a qualsevol cosa ajuda a vendre. Podríem tenir fins i tot catalan noir. Crec que hi ha noir islandès, però l’Àrtic Noir va una mica més al nord. L’Àrtic Noir es pot definir com a fred, fosc i aïllat. ―Dinamarca en general és un país bastant desconegut a casa nostra i Grenlàndia encara més, ni tan sols en coneixem els equips. Catalunya és igual de desconeguda allà? ―Mira, hi ha molts equips de futbol a Grenlàndia, equips de futbol locals que juguen sobre la sorra i la brutícia i que, és clar, no juguen la Champions. Allà, la majoria de policies, no sé per què, són seguidors del Manchester United. Però he de reconèixer que no crec que hi hagi ningú a Grenlàndia que sàpiga gaires coses sobre Catalunya. Els grenlandesos de cada vegada viatgen més com a turistes, però sobretot van a Gran Canària. Els danesos sí que saben coses de Catalunya per les notícies. ―Però aquests darrers temps sí que hem seguit amb atenció què passava a l’illa, sobretot per la possibilitat que sigui el primer territori d’assolir la independència en un país de la Unió Europea… ―No ho sé, si passarà. A molts grenlandesos els agradaria ser independents de Dinamarca, però la realitat és que en necessiten els diners i unes infrastructures millors. A Grenlàndia no hi ha carreteres entre els pobles, hi ha molta desocupació, molts problemes socials, no hi ha prou diners per a ser independents. I després, és clar, Dinamarca no es vol desprendre de Grenlàndia, i fins i tot Trump ha provat de comprar-la. Per a mi va estar bé, vaig escriure sobre això, però a mesura que l’Àrtic sigui més important per a la política internacional els grenlandesos seran ostatges d’aquesta situació. ―Quan Eric el Roig va arribar a l’illa i la va batejar, les circumstàncies climàtiques potser eren favorables, però un dels grans problemes que veiem els darrers temps és el canvi climàtic… ―És que Eric el Roig va fer trampa i va arribar a Grenlàndia a l’estiu. I a l’estiu l’illa és realment molt verda, hi ha molta herba. Però el canvi climàtic modifica Grenlàndia molt ràpidament. Per exemple, jo escric sobre com es va amb trineu sobre el gel, però el gel s’ha aprimat tant que ara és perillós de fer-ho a segons quins llocs. El canvi climàtic fa que tot sigui més càlid i que el glaç vagi retrocedint. Però tot continua essent fosc per la posició del planeta envers el sol, això es manté. Abans era molt més segur pescar a l’hivern perquè es feia des del gel, però ara els pescadors han de sortir amb bots i encarar-se al glaç i als icebergs enmig de la foscor, navegant en condicions molt perilloses. ―Aquí sempre hem considerat que la part pitjor de la classe política són els homes de partit. A la vostra novel·la també. ―Sí, hi ha aquests homes de partit i hi ha molta corrupció a Grenlàndia. Per exemple, és molt important la família d’origen i n’hi ha que no dubten, quan arriben al poder, a canviar una llei perquè els pugui sortir més barat construir-se una casa. És un exemple real. Els polítics són bons personatges per als llibres. ―Comprovem, llegint-vos, que tots els vicis de la societat contemporània es repeteixen en una població molt petita… ―Sí, i tant. Parlem de drogues, per exemple. A Grenlàndia hi ha un grup de delinqüents organitzats que controlen l’arribada de l’haixix, i com que hi poden guanyar tants diners no els interessen les drogues més dures. De manera que ens trobem que la policia ha de valorar si s’estima més tenir un problema amb l’haixix o amb l’heroïna. És un equilibri. Tot el que té a veure amb Grenlàndia és equilibri. Evidentment que intenten aturar el problema de l’haixix, però, i això és idea meva, si atures una cosa amb èxit és possible que alguna cosa pitjor ocupi el buit que deixa. ―El vostre llibre és polític i gira entorn de la identitat. En canvi, no sabem res de les propostes socials de tots dos partits, ni si són de dretes o d’esquerres. Proposeu que hi hagi un debat, però per circumstàncies diverses no n’hi ha… ―No, perquè no és important. A mi m’importa analitzar la identitat, perquè els polítics de Dinamarca i de Grenlàndia van optant per una actitud o bé una altra segons on és el poder, però el partit en què m’inspiro tenia una missió i prou: parlar grenlandès. Si els parlaves de la desocupació, de l’habitatge o de qualsevol altra cosa només et parlen de llengua, de l’idioma, de manera que no hi havia res més. Això és Grenlàndia en molts moments polítics. ―Però el grenlandès és llengua oficial… ―No és l’única. El danès ha estat el primer idioma que s’ha parlat a Grenlàndia durant molts anys. El grenlandès es va convertir en idioma oficial, però el danès és l’idioma dels negocis. Hi ha pel cap baix quatre dialectes del grenlandès i l’occidental és l’únic en què hi ha llibres de text i literatura. De manera que la gent del nord de Grenlàndia no tenen problemes amb els danesos sinó que tenen problemes amb els grenlandesos occidentals perquè senten que els oprimeixen i que els volen imposar el seu dialecte, mentre que a la vegada els grenlandesos occidentals se senten oprimits pels danesos i senten que els volen imposar el danès. ―Maratse, el vostre personatge principal, és un home torturat, sorrut, que parla molt poc, un solitari… Compleix tots els prejudicis d’un policia nòrdic. No hi ha gent simpàtica? ―Sí, sí que n’hi ha. De fet, Grenlàndia té un sentit de l’humor molt fort, però en Maratse és un solitari. Es va humanitzant en les següents novel·les, perquè la Petra l’hi ajuda. ―Sou capaç de definir tot un poble, tota una societat amb el simple acte de la previsió de cavar set fosses abans no arribi l’hivern per si de cas. No hi ha gaire optimisme a la novel·la, vull dir que no pensen que aquell any tal volta només hi haurà cinc morts… ―Però hi ha espontaneïtat. A Dinamarca si dic que voldria fer un cafè amb tu dimarts vinent, doncs ens posem d’acord i ens veiem dimarts, però a Grenlàndia potser vénen diumenge perquè el clima està bé i no sabeu si dimarts estarà bé; potser estarà malament durant dues setmanes. De manera que quan els danesos a Grenlàndia conviden els grenlandesos a fer un cafè dimarts, no tenen ni idea de què fer quan apareixen a casa el diumenge. ―Us hi heu trobat? ―I tant, moltes vegades. ―I una persona racional, com s’hi adapta a aquesta improvisació? ―Oh, és molt fàcil, et converteixes en irracional. Vaig trigar molt poc a convertir-me en un expert a ser impuntual i a anar a fer les coses i les visites a les cases quan em venia de gust, perquè estàs aïllat molt de temps i has de saber treure’n partit. ―La novel·la negra és una bona eina per a explicar un país? —Hi ha molt de Grenlàndia en el meu text, molta experiència personal. I si escrivís un llibre de text gairebé ningú no el llegiria. Per tant és una manera d’explicar que genial que és un país mitjançant la ficció i a més a més obtenir lectors. ―Us han llegit a Grenlàndia? —No, no m’han llegit. Allí em coneixen pel meu altre nom. No vaig començar a publicar llibres fins que no me’n vaig anar de Grenlàndia. Hi tenia molt bona reputació com a professor i la meva dona treballava a l’hospital. Per tant, com que jo ajudava els nens i ella ajudava els malalts i hi vam viure força temps, teníem una bona posició dins la comunitat. És important per a mi explicar històries sobre grenlandesos forts de caràcter i que fan coses, perquè als mitjans danesos només s’emet l’estereotip que no fan res, que es droguen, que beuen… I és cert que hi ha gent així, però n’hi ha a totes les societats i vull analitzar i mirar la gent ferma. ―Hi ha un personatge fascinant que és Karl, el nou veí de Maratse. És l’enterramorts, i no té compassió per les ferides del policia sinó que de seguida el fot en un bot per anar a pescar. És la millor manera d’integrar-lo. Representa l’hospitalitat grenlandesa? ―Efectivament, i a més a més és un personatge que anirà adquirint més importància a les novel·les següents. Grenlàndia és un país molt hospitalari, són molt generosos. Una altra manera de descriure-ho es veu en la manera de fumar. Els grenlandesos fumen fora i els danesos dins. Per als grenlandesos la casa és molt important i per tant no contamines casa teva, ho entens? ―Apunteu un tema al llibre que és el del tabú de l’homosexualitat a Greenlàndia… ―És important perquè Grenlàndia és una societat patriarcal molt marcada. Hi ha dones molt fortes, però són els homes els importants i és increïblement difícil ser gai a Grenlàndia. Ser gai i vegetarià és molt difícil. Ho exploraré més en uns altres llibres. ―I en canvi abunden les relacions sexuals amb dones molt joves, no tan sols per part dels polítics, sinó també els policies, com el cap de les forces especials, de qui sabem que ha deixat la Petra, que no és precisament gran, per una noia molt més jove… ―A Maalik, el polític, el volia posar en una situació en què digués una cosa però en fes una altra. Ell demana Grenlàndia per als grenlandesos, però a la vegada està molt atret per les noies de sang barrejada, per les europees. I els joves de Grenlàndia són com els de tot arreu, amb moltes emocions i amb ganes d’explorar la seva vida, com els adolescents d’arreu. Si hi afegim que hi ha una gran cultura de les festes, sobretot per als estudiants, tenim un poti-poti interessant i per això hi pot haver també aquesta relació amb gent més gran. Pel que fa a en Gaba, és un membre de les forces especials, pot tenir totes les dones que vulgui i per això la Petra l’odia. La diferència d’edat es mira d’una manera diferent a Grenlàndia perquè no hi ha tants homes ni dones. Penseu-ho: qui tries en un poble on viuen dues-centes persones? La diferència d’edat és menys important que a la nostra societat. ―Em sorprèn que Grenlàndia ha de tenir una força policíaca capaç de fer de tot en un territori immens on només viuen 56.000 persones… ―Sí, per exemple les forces especials a la meva història la conformen quatre persones, que evidentment també fan unes altres tasques. Són policies normals entrenats per a situacions difícils. Heu de pensar que a Grenlàndia tothom té una arma de foc, un fusell, tots són caçadors i en qualsevol moment una arma es pot fer servir per a una altra cosa, és clar. Vaig fer classes d’anglès a l’acadèmia de policia i eren els millors estudiants i els qui més bé et tractaven, i vaig sentir molt respecte per ells perquè vivien a la comunitat però igualment havien de respondre si hi havia un tiroteig o qualsevol mena d’abús. ―Si no ho tinc mal entès la pesca és el principal recurs de la zona… ―Sí, la pesca és el sector productiu més important i també la manufactura de la pell de foca, però ha caigut una mica. ―Però ja hem començat a veure alguna campanya de captació turística… ―El turisme va creixent, cada any més, i el govern de Grenlàndia fa un pla per a formar els joves de l’illa, perquè parlin més d’una llengua i també per fer que els caçadors es converteixin en guies. Per tant el turisme té molt de potencial. ―No sé si espantar-me… —Sí, feu bé, perquè cada vegada hi haurà més turistes i això farà més pressió en el país, que està limitat per les infrastructures. ―Però potser en un futur podríeu acabar fent la ruta pels escenaris dels llibres de Maratse… ―Això seria meravellós.

Summary: Cristoffer Petersen: ‘A mesura que l’Àrtic sigui més important, els grenlandesos seran ostatges de la situació’


Josep Costa i Eusebi Campdepadrós, els membres de la mesa de JxCat, s’han tornat a negar a rebre la notificació del Tribunal Constitucional espanyol contra la investidura de Carles Puigdemont. El vice-president primer i secretari primer han rebutjat signar el requeriment i quedar-se la documentació annexa. Així ho ha revelat Costa en un piulet. ‘Avui una altra vegada, i les que calguin, hem tornat a rebutjar aquests requeriments del TC per considerar-los il·legítims’, ha escrit. Ambdós representants ja es van negar ahir al mateix procediment perquè consideraven la notificació ‘nul·la’, ja que no té cap ‘base legal’. A més, varen argumentar que atempta contra l’autonomia del parlament i ‘coacciona’ l’activitat dels diputats i vulnera la seva inviolabilitat parlamentària.

Summary: Els membres de la mesa de JxCat es tornen a negar a rebre la notificació del TC contra la investidura de Puigdemont


Associats, adherits i fundadors de la Crida Nacional per la República han aprovat de promoure una candidatura unitària de l’independentisme per al 28-A i ha avalat de presentar-se a les eleccions espanyoles en cas que les altres organitzacions polítiques sobiranistes acceptessin una coalició electoral. Aquest és el resultat de la consulta que la formació ha fet durant quatre dies, que ha tingut una participació superior al 20% dels simpatitzants. En concret, 11.815 persones s’han pronunciat sobre les dues preguntes que es formulaven: si la Crida ha d’impulsar una candidatura tan unitària com sigui possible entre formacions independentistes i sobiranistes partidàries del dret d’autodeterminació el 28-A i si la Crida s’hauria de presentar amb aquest nom en cas que les altres organitzacions acceptessin la confluència. En el cas de la primera pregunta, han emès vot 11.751 persones, de les quals 11.490 han votat que sí i 261 que no. El 97% dels votants, doncs, hi ha votat a favor. En el cas de la segona pregunta, han emès vot 11.692 persones, de les quals 10.729 han respost que sí i 963 que no. El 91% dels votants hi ha donat suport.

Summary: La Crida aprova de promoure una candidatura unitària de l’independentisme per al 28-A


El conseller de Model Econòmic, Turisme i Treball, Iago Negueruela, ha participat en la cimera del clima (COP25), en què ha refermat que el govern de les Illes Balears vol aconseguir un turisme més sostenible i respectuós amb el medi. Negueruela ha intervingut en el debat ‘Cap a un model de turisme sostenible’, en què ha desgranat totes les iniciatives impulsades per les Illes aquests últims anys per a protegir el medi i la sostenibilitat. També ha destacat el compromís del govern en tot aquest temps, amb iniciatives pioneres com ara la llei de canvi climàtic, la limitació de vehicles a Formentera i l’impuls d’accions per a la circularitat i la sostenibilitat en el sector turístic. Davant la directora general de Turisme de Navarra, Maitena Ezkutari; el president de Paradores, Óscar López; el president de Segittur, Enrique Martínez; i el subdirector general de Desenvolupament i Sostenibilitat del govern espanyol, Ignacio Angulo, Negueruela ha recordat que el màxim actiu de les Balears és el seu patrimoni natural i, per tant, cal aconseguir mecanismes de sostenibilitat perquè l’activitat turística pugui tenir un llarg recorregut. Així mateix, ha destacat la importància de treballar conjuntament amb el sector privat per a abordar aquestes qüestions i ha recordat que totes aquestes mesures han estat molt ben rebudes pel sector turístic de les Illes.

Summary: El govern balear defensa el seu model de turisme a la cimera del clima


Els eurodiputats han donat suport a l’Acord d’Estabilització i Associació entre la Unió Europea i Kosseve, un dels passos previs perquè el país balcànic acabi integrant-se de manera gradual a la Unió Europea. El text ha estat aprovat per 468 vots a favor, 102 en contra i 81 abstencions. Segons que informa el Parlament Europeu, aquest acord és un tractat internacional permet establir diàleg polític, relacions comercials i fomentar una cooperació en diversos sectors com l’energia, el medi ambient i la justícia. Per altra banda, Kossove podrà començar a aplicar estàndards de la UE en àrees com la contractació pública, la propietat intel·lectual o la protecció al consumidor. Aquest acord no ha de ser ratificat per cada estat membre de la UE.

Summary: L’Eurocambra dóna llum verda a l’Acord d’Associació entre Kossove i la UE


Les entitats sobiranistes s’han reunit avui de manera extraordinària, després de l’enèsima negativa del govern espanyol a negociar amb la Generalitat els termes del referèndum. El president de l’ANC, Jordi Sànchez, ha instat el govern a anunciar ràpidament la data i la pregunta del referèndum. ‘Hem constatat de manera trista la divuitena negativa de l’estat espanyol a acceptar el diàleg. Ha arribat el moment de donar pas a la segona part de l’expressió “referèndum o referèndum”‘, ha dit. Sànchez ha explicat que les entitats assumeixen el compromís d’arribar de manera ferma i coherent fins al final i de mobilitzar i liderar la resposta cívica de la ciutadania. ‘No defallirem. Això va començar a les urnes i acabarà a les urnes’, ha sentenciat. La presidenta de l’AMI, Neus Lloveras, ha elogiat la imatge d’unitat de les tres entitats sobiranistes i ha reivindicat l’obligació dels batlles i batllesses del Principat d’escoltar la ciutadania. El president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart, ha dit que els obstacles de l’estat espanyol ja no eren excusa: ‘El referèndum és una reivindicació col·lectiva del poble de Catalunya.’ Ha afegit que les entitats feien un exercici de responsabilitat històrica i ha demanat al president de la Generalitat, Carles Puigdemont, que fixi ara la data i la pregunta del referèndum. ‘Estem convençuts que el poble de Catalunya estarà a l’altura els mesos vinents’, ha dit. Cuixart ha insistit que el referèndum era un exercici democràtic i s’ha mostrat convençut que els catalans participarien de manera ferma i decidida. Les tres entitats s’han reunit aquest matí al Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB). Hi han participat unes cent cinquanta persones i ha estat la primera trobada conjunta de totes les direccions de les tres entitats.

Summary: Les entitats sobiranistes demanen a Puigdemont la data i la pregunta del referèndum


Respon JESÚS SELFA ARLANDIS: La muda d’un insecte és semblant a la dels rèptils en què suposa canviar de manera periòdica i amb regulació hormonal la part morta més externa del tegument (en el cas dels insectes) o de la pell (en el cas dels rèptils), la qual es troba envellida, i substituir-la per una altra, també morta, però més jove. En qualsevol grup, la capa vella que és substituïda s’anomena exúvia, i el moment de l’alliberament d’aquesta s’anomena ècdisi. Cal aclarir que el terme muda correspon a totes les etapes del procés en conjunt: prècdisi, ècdisi i postècdisi. Evidentment, la composició química del tegument o pell i les hormones implicades en la regulació del procés són diferents en cada grup, però el mecanisme de formació de la capa nova és idèntic, de manera que aquesta va fent-se per sota de la vella, sense que l’última siga alliberada fins que la capa nova no estiga totalment formada. Això és una adaptació que tenen aquests animals com a mecanisme de protecció davant de l’ambient, en el sentit que la capa vella serveix de coberta protectora mentre la capa nova va adquirint el gruix i consistència que li correspon. Però, no obstant això, sí que hi ha una diferència entre ambdós grups, i és que, en els rèptils, entre la capa en formació i la capa vella, es forma una secreció que lubrifica l’espai entre elles i que facilitarà el despreniment de la capa vella quan la nova estiga totalment formada, mentre que, en el cas dels insectes, no es forma cap secreció. També en els dos grups la muda implica sempre un creixement en les dimensions de l’animal i, en qualsevol cas, aquest no s’alimenta durant el procés. Els insectes i les serps muden la capa vella de manera completa o sencera, mentre que la resta de rèptils (tortugues, fardatxos, sargantanes i cocodrils) ho fan per parts. Així i tot, una segona diferència important és que tots els rèptils, sense cap excepció, poden mudar al llarg de tota la seua vida i, per tant, poden créixer fins que moren, mentre que, en la pràctica totalitat dels insectes (el 99 % d’espècies), la muda desapareix en els individus adults i, per tant, ja no poden créixer més. Una altra diferència és que molts insectes es mengen l’exúvia, mentre que en rèptils aquesta és sempre abandonada. Per acabar, una última diferència es dóna en l’alliberament de l’exúvia. Els insectes augmenten de volum corporal (els aquàtics beuen aigua i els terrestres prenen aire), la qual cosa tornarà després al medi. En el cas dels rèptils, utilitzen tant la fricció del cos sobre alguna superfície com les contraccions corporals que, ajudades per la secreció lubrificant intercapes anteriorment esmentada, faciliten l’alliberament de la capa vella. Podeu enviar les vostres preguntes a través de la web https://perques.metode.cat. Jesús Selfa Arlandis és expert en Entomologia d’Insectes i Professor Titular al Departament de Zoologia de la Universitat de València. Què és Mètode?

Summary: En què es diferencia la muda d’un insecte i la d’un rèptil?


Amb el confinament, les reunions amb amics o familiars han estat substituïdes per videotrucades. Fins ara, sobretot, les aplicacions per connectar-te amb els teus eren les habituals, com ara WhatsApp, FaceTime o Skype. Però d’ençà de dimecres passat, l’aplicació Houseparty ha esdevingut la més descarregada, tant a iOS com a Android. I què ho fa? Doncs que és una plataforma amb què podem jugar amb els familiars o amics en una videotrucada. A l’aplicació s’hi poden connectar vuit usuaris i ofereix jocs com el Trivial, el Guess who (Quién es Quién en espanyol, Qui est-ce en francès), el Pictionary –on has d’endevinar una paraula a partir d’un dibuix– o un joc d’associació de paraules anomenat Chips and Guac. Cada jugador té un torn; la resta veuen en directe què fa i han de donar-li pistes o bé provar de desxifrar la paraula o el dibuix. Per a poder parlar amb una altra persona, cal que tots dos siguin registrats al sistema amb un compte personal. Una volta connectats per videotrucada, es crea una mena d’habitació que els contactes en comú poden veure –gràcies a una notificació– i poden demanar d’entrar-hi. Tanmateix, aquesta opció es pot canviar i fer que la conversa sigui privada. També es poden crear grups i convidar-hi gent. Els contactes els podem cercar en els noms d’usuari a la barra de cerques o bé enviant-los un enllaç del nostre perfil. També podem trobar jocs clàssics en versió per a mòbil. A continuació us n’oferim uns quants més per a jugar amb la família i els amics: Leximots, la versió en català de l’Scrabble. Picalletres, un concurs on s’han de lletrejar paraules o resoldre els diversos jocs lingüístics proposats. Escacs, que permet de fer partides amb més usuaris a temps real. Illa dels Tresors, un joc ple de personatges fantàstics basat en indrets de l’illa de Mallorca. L’objectiu serà salvar l’illa i els seus tresors. Otijocs d’enginy, repta els usuaris a resoldre els jocs d’enginy.

Summary: Houseparty: l’aplicació per a jugar amb amics i família en una videotrucada


L’ONU està ‘preocupada’ per la situació de les dones que volen avortar a Andorra, segons que es desprèn de les conclusions d’un informe del Comitè per a l’Eliminació de la Discriminació contra les Dones. En el text, els experts de les Nacions Unides lamenten que ‘malgrat el compromís’ d’Andorra per ‘descriminalitzar l’avortament en determinades circumstàncies, no s’ha pres cap mesura per a implementar-lo’. Lamenta que les dones i noies són empeses ‘a viatjar fora’ d’Andorra per avortar i, quan no ho poden fer, algunes acaben tenint les criatures o practicant un ‘avortament no segur’ que pot comportar ‘greus dolors mentals i patiment’. L’informe també lamenta l’accés ‘limitat’ als contraceptius i les ‘barreres’ a les adolescents per a accedir a informació sobre serveis reproductius i mesures de protecció contra l’embaràs. Així mateix, els experts de l’ONU adverteixen que els treballadors de la salut ‘no poden oferir lliurement informació sobre l’avortament per por de ser perseguits judicialment per haver violat l’article 109 del codi penal’. En aquest sentit, les Nacions Unides diu que ‘la interpretació del dret constitucional a la vida’ a la legislació andorrana és ‘una limitació als drets sexuals, reproductius i de salut de les dones’.


John Berger (Londres, 1926 – 2017), escriptor, assagista i crític d’art britànic, es va morir ahir a noranta anys. Va ser un intel·lectual respectat, un dels més influents del pensament occidental d’aquests darrers cinquanta anys, sobretot en el camp dels estudis de l’art i la fotografia (la imatge). John Berger es va formar a la Central School of Arts de Londres i va començar escrivint crítiques d’art. Ben aviat diversificà els gèneres. Va tenir una carrera molt prolífica, amb més d’una trentena d’obres publicades d’assaig, ficció, dramatúrgia, guió, crítica i poesia. Va ser destacat amb el Booker Prize l’any 1972 per G, i el 1991 va obtenir el premi Petrarca al conjunt de la seva obra. Entre les seves obres, es destaca Maneres de mirar, un text de referència en la història de l’art, publicat en català per Edicions de 1984 l’any 2011. En la mateixa editorial, també hi trobem: D’A a X: una història en cartes (2008) i Amb l’esperança entre les dents (2010). L’any passat Viena Edicions va publicar Sobre el dibuix. L’editorial Gustavo Gili, especialitzada en art, ha publicat un gran nombre de títols de John Berger en espanyol, però hi ha moltes editorials que en tenen obres en els catàlegs. Un dels seus volums més celebrats i estimats, vinculat a Barcelona (impulsat per Eulàlia Bosch), és Te mando este rojo cadmio… Cartas entre John Berger y John Christie, publicat per l’editorial Actar. Al començament del llibre, que és una correspondència sobre el color amb format de catàleg d’exposició, Berger diu al cineasta i artista John Christie: ‘Penso que, en una altra vida, podria viure a Barcelona i parlar català.’ Berger va col·laborar amb la companyia de dansa Mal Pelo el 2008, que va estrenar la coreografia He visto caballos, a partir del llibre D’A a X, al Festival Temporada Alta. Inspirada en el mateix llibre, el 2009 la cineasta Isabel Coixet va idear una instal·lació dedicada a Berger: From I To J, que es va presentar a l’Arts Santa Mònica. Podeu veure aquest vídeo de la conversa entre Isabel Coixet i John Berger a l’Arts Santa Mònica. També podeu llegir un fragment de Amb l’esperança entre les dents.

Summary: John Berger, l’escriptor que ens va ensenyar a mirar


L’esperança dels encausats en la causa general del Tribunal Suprem és una victòria el 21 de desembre. Les eleccions són una oportunitat perquè l’escrutini del poble tombi el 155 i la repressió política a què l’estat espanyol ha sotmès l’independentisme. L’experiència de Josep Rull a la presó fa estremir per alguns dels passatges que explica en aquesta entrevista. El tracte rebut les primeres hores després de la decisió de l’Audiència espanyola, la conversa amb el fill gran, la pregunta sorprenent del petit durant una visita, el guàrdia civil que el va tranquil·litzar, el funcionari que l’amenaçava, la relació amb Turull com a company de cel·la, el so i la imatge que no podrà oblidar mai, el penediment dels reclusos amb delictes de sang del seu mòdul, el moment que va rompre a plorar, la decisió de no marxar a l’exili, allò que hi ha en joc el 21-D, el sentit de Junts per Catalunya, el retorn de Puigdemont… Rull parla amb una serenitat i amb una profunditat que no deixa indiferent. Però la veu tremola. Un mes a la presó i trenta anys d’amenaça judicial que pesen com una llosa en un futur incert. —N’heu pogut treure res de positiu, d’aquesta experiència? —Un compromís polític expressat en uns termes diferents. Això ho explico pertot arreu aquests dies. És la convicció que haig de treballar com un compromís vital perquè els meus fills no visquin en un estat que empresoni gent pel fet de defensar pacíficament les seves idees. També m’emporto una experiència molt impactant pel fet d’haver-nos endinsat en biografies de reclusos que hi havia al mòdul que eren molt contundents i impressionants. Amb moltes estones d’humanitat, paradoxalment. Molts delictes molt durs. Amb alguns reclusos, nosaltres hi teníem molta distància. Anàvem coneixent què havia fet cadascú i hi havia determinats delictes d’alguns reus que ens impedien d’apropar-nos-hi. Tenien molts nivells diferents de penediment. I n’hi havia molts que hi eren una mica per inèrcia. Les seves circumstàncies vitals els havien abocats indefectiblement a la presó. —Això us ha menat a cap conclusió? —He reforçat aquesta idea de construir un país amb un estat del benestar molt fort i molta justícia predistributiva, que doni moltes oportunitats a la gent. A la presó hem vist gent a qui la biografia personal els abocava a acabar-hi. Això és el que hem vist. Hem vist també una actitud molt professional dels funcionaris. Tan sols amb alguna excepció de voluntat venjativa intensa. Hem vist com és la vida. I una altra cosa encara, que per mi és el millor aprenentatge humà. Aquesta experiència et porta a garbellar molt bé allò que és essencial a la vida, allò que és transcendent, d’allò que no ho és. Hi ha determinats valors o aspectes com la família, els amics, les abraçades, el contacte físic… que fora de la presó no acabes de valorar amb tota la transcendència. La presó t’aproxima a la vida en uns termes que et fan valorar allò que és important. I el concepte de llibertat. Els primers dies després d’haver-ne sortit aprens a ser lliure. Allà dins has de demanar permís per a tot. I quan surts i veus que et pots moure i que no has de mirar ningú i et pots desplaçar tranquil·lament fa una impressió molt sorprenent. Quan ho explico, la gent em mira amb cara de perplexitat. I encara no n’he parlat amb els meus companys. Però segur que els ha passat això mateix. Totes aquestes són les vivències que ens quedem. Fotografia: Albert Salamé —Heu parlat dels fills. Deu haver estat difícil explicar-los per quin delicte estàveu tancat. Com ho heu fet? —Tinc un fill de vuit anys i un altre de tres. Al de tres anys li vam dir que el pare treballava. Quan va venir a veure’m, es pensava que anava a la feina del pare. I hi va haver un moment que el petit va dir: ‘Pare, pare! Ensenya’ns el despatx!’ Li vaig dir: ‘Al despatx no hi anirem. Està tancat avui.’ En canvi, amb la meva dona vam tenir una conversa amb el fill gran el dia abans d’anar a Madrid a declarar sobre el risc que jo anés a la presó. És la conversa més bèstia que he tingut amb el meu fill. El bon pare català sempre parla d’ell mateix en tercera persona… oi? Li vaig dir: ‘El pare, pot passar que vagi a la presó, però no ha fet res dolent. Anirà a la presó per haver defensat uns ideals que tu ja saps que a casa sempre hem defensat. Recordes que vam votar l’1 d’octubre? Doncs el pare pot anar a la presó perquè hi ha gent a qui no agrada allò que vam fer. Però tu vés amb el cap ben alt, perquè el pare no ha fet res dolent. I si algú et diu res, digues que el teu pare ha defensat unes idees. Cap ben alt.’ A l’escola, a l’Avet, tot ha anat excel·lentment. El tracte dels professors, dels pares dels altres nens, dels alumnes… El meu fill fa quart i els de cinquè i sisè el protegien absolutament. A l’esplai, al Cepitu de Terrassa, també. Un acompanyament brutal. Hem rebut tones i tones d’afecte. I els meus fills, especialment el gran, que era el que n’era conscient, han estat molt ben acompanyats i amb molta consciència per part de tothom de què passava. Hem sentit molt directament l’estima de la gent. No tinc prou paraules de gratitud per a traslladar a tota la gent que ens ha acaronat tant aquests dies. —A Jordi Cuixart, els altres presos li han dit que té molta sort de no haver de tenir remordiments… —També era així en el nostre cas. Nosaltres érem en un mòdul de respecte. Un mòdul de respecte és un mòdul on signes un contracte de compliment d’unes normes de convivència. Amb aquest contracte, et compromets a no utilitzar mai la violència física ni verbal per a dirimir els conflictes. Així com els consellers Romeva i Forn eren en un mòdul de preventius, amb en Jordi  érem en un mòdul de condemnats amb penes molt altes. No érem pas amb presos de coll blanc, per entendre’ns. Al nostre mòdul hi havia presos comuns amb molt delicte de sang. Molt delicte de sang. Què ens va cridar l’atenció? Que una gran majoria reconeixia els fets pels quals havien estat condemnats. Reconeixien que s’havien equivocat, especialment els que tenien delictes de sang. Amb nivells alts de remordiment. I s’adreçaven a nosaltres demanant què havíem fet exactament. Una conversa que es repetia sovint és quan ens preguntaven quants anys ens demanen que paguem (amb terminologia carcerària no dius ‘complir una condemna’ sinó ‘pagar una pena’). Els explicàvem que ens demanen trenta anys. Hi havia un astorament. ‘Trenta anys, vosaltres? Però què feu aquí dins?’ I també ens passava com a en Jordi Cuixart. Ens deien que teníem sort de no haver de tenir remordiments. I quan veien la quantitat de cartes que rebíem, ens deien: ‘La gente os lleva en volandas!’ —La relació amb en Jordi Turull deu haver canviat… —Oh! Oh! Jo crec que hi ha una relació en aquest moment que és emocionalment indestructible. Compartíem setze hores cada dia a la cel·la. Setze hores són moltes hores. Hem somniat junts. Hem patit junts. Hem dubtat junts. Hi ha un verb català que és molt bonic: hem glatit junts. I ens hem confortat plegats. Quan jo estava fotut, ell m’ajudava. I quan ho estava ell, l’ajudava jo. Hi ha situacions personals que ens deixaven abatuts. Per exemple, quan jo rebia una carta de la meva dona amb fotografies dels nens, tenia una baixada molt potent. Fotografia: Albert Salamé —Deveu haver guardat moments molt especials… —Hi ha una imatge i un so que tinc molt clavats. El so que mai no oblidarem –amb en Jordi vam coincidir en això– és el soroll de la porta de la cel·la quan ens hi van tancar la primera nit. Aquest soroll de les portes de les cel·les tancant-se a dos quarts de vuit del vespre. És un so que puc sentir ara tancant els ulls perfectament. I la imatge és la següent. En Jordi fuma. Un dia va obrir la finestra –una finestra amb barrots– i jo era a la banda de la porta de la cel·la. El vaig veure a ell fumant amb aquells barrots al darrere i la llum de mitja tarda que entrava. Va ser una imatge, que encara puc veure, de tenir consciència de presó presó. El so de les portes que es tancaven cada vespre i la imatge del meu amic conseller a la finestra fumant amb els barrots al darrere… són dos records inesborrables. Ets a la presó… ets a la presó… ets a la presó… —Vau tenir cap mala experiència concreta? —Amb els altres reclusos, tot va anar bé. Quan érem amb ells, no podíem deixar de pensar en les seves víctimes i les famílies de les víctimes. Quan havien matat algú, nosaltres miràvem de pensar molt en la família de la víctima i això ens portava a marcar-hi una distància. Entre els funcionaris, els de la presó d’Estremera van tenir una actitud molt professional. L’excepció va ser a Navalcarnero. L’experiència que vaig tenir-hi va ser brutal. —Què va passar? —A l’Audiència em van donar la interlocutòria. Vaig travessar la porta del lloc on érem i m’esperaven dos policies estatals que em van posar les manilles amb les mans a l’esquena. Aquest va ser un primer moment impactant. Amb les mans lligades al darrere, vam baixar les escales cap als calabossos, uns espais de formigó amb un banc, també de formigó, amb una manta i el lavabo. M’hi vaig estar un parell d’hores. Abans d’entrar allà, em van escorcollar. M’ho van treure tot. Les ulleres. Per un miop, que li treguin les ulleres és molt inquietant. Coses que eren normals: el cinturó, els cordons de les sabates… Però també em van treure l’anell. Em van treure un braçalet que porto de Medi Ambient, d’una entitat de la Setmana de la Natura. Tot, tot… Unes gotes per al nas, per a la congestió nasal… M’ho van prendre tot. Ho van posar a una bossa. —I d’allà cap a la presó? —Passades les dues hores, em van enfilar en una furgoneta, emmanillat, ara amb les mans al davant. Tot sol. Els altres consellers anaven aparellats. Això ho vaig saber després. Però aleshores jo no n’era conscient. Van sortir totes les furgonetes juntes. Anava dins una mena de gàbia en aquella furgoneta. Amb les sirenes engegades i a una gran velocitat. Era molt incòmode perquè no anava lligat, no portava cinturó, però tenia les mans immobilitzades… I vaig anar veient com les altres furgonetes anaven desapareixent i les perdíem de vista. Vaig pensar que havien quedat enrere en algun semàfor. I vam arribar en una presó. Jo em pensava que ens portaven a Soto del Real. I que hi anàvem junts. Però vaig arribar a una presó que em va semblar molt antiga. Fotografia: Albert Salamé —No us havien dit on us enviaven? —No. Vaig quedar sorprès. Em van fer baixar, encara amb les manilles i sense ulleres, ja de nit. Desorientat. I va venir un funcionari que em va dir: ‘Se os ha acabado la tonteria, catalanes; se os ha acabado la tonteria.’ Vaig quedar molt sorprès. I em va sortir un punt de dignitat i vaig respondre: ‘No se’ns acabarà ni ara ni mai.’ I va respondre: ‘Pues os vais a podrir aquí en la cárcel!’ Ostres… Va ser una entrada molt contundent. Hi va haver aquesta tensió. I després va començar el procés d’identificació. Ells en diuen ‘huellar’. Aleshores estava envoltat de dos funcionaris. Tot era molt desagradable. I l’home aquell va agafar la bossa de les meves pertinences i el primer que em va donar va ser la interlocutòria de la jutgessa. I em va dir literalment: ‘Te vas a pasar tantos años aquí en la cárcel que te la vas a aprender de memoria.’ I quan després em va fer la fotografia, aquella que tens els centímetres al darrere, em va dir: ‘Qué careto que haces! Esto es para salir al telediario y que la gente sepa qué cara hacéis los traidores!’ Tot allò, i més comentaris que va fer, va ser molt desagradable. —Quin aterratge a la presó! Va anar més enllà aquest tracte amenaçador? —Vaig quedar-ne molt impressionat. El moment que ho vaig passar més malament i que vaig estar a punt d’enfonsar-me va ser quan vaig preguntar si era a Soto del Real i on eren els meus companys. Em va dir: ‘No, no… estás en Navalcarnero, Madrid 4, y estás solo.’ Hòstia! Aquell moment va ser molt dur… Però sempre hi ha un alçament de llum en la tenebra. I el guàrdia civil que m’havia portat em diu, en català: ‘No pateixis. Estigues tranquil.’ Vaig quedar sorprès. Però em va donar molta confiança. I després va venir el subdirector de la presó, un home baixet i molt correcte, que em va dir: ‘Estigues tranquil, aquesta és una presó de les antigues, però et posarem en un mòdul que està relativament bé. No has de patir.’ Però a mi em feia molt de respecte la solitud. El subdirector va marxar i va continuar la situació tensa amb aquella gent. Al cap d’una estona, va tornar a venir aquell subdirector a dir-me que ens enviaven tots junts a Estremera. Jo no tenia ni idea que existia Navalcarnero ni Estremera ni res. —I el guàrdia civil que parlava català us va dir res més? —Sí. Va tornar a venir. Em va explicar que havia estat setze anys a Catalunya. Parlava un català molt correcte. Em va tornar a dir que no patís, que aniríem a Estremera i que havíem de passar per les altres presons a recollir els altres consellers. Volia dir que tornarien a ajuntar les furgonetes per anar cap a la presó on ens destinaven. Vam passar per Valdemoro, Aranjuez i Estremera. Em va dir que el trajecte duraria dues hores i mitja i que estigués tranquil. Que si necessitava res, que ho demanés. Va anar tot com va dir. —I aleshores vau arribar a Estremera. —Sí. Jo vaig ser l’últim de baixar de la furgoneta i d’entrar al lloc on ens van fer esperar. Els meus companys ja no portaven les manilles. I els funcionaris de la presó van tenir un tracte normal. Vaig quedar sorprès del tracte normal. De fet, era professional. No es tractava de ser simpàtics. Simplement, professionalitat. I allò va ser l’actitud constant que vam trobar a Estremera. D’una professionalitat impecable. No preteníem pas cap complicitat. Fotografia: Albert Salamé —Abans de tota aquesta experiència, vau haver de prendre la decisió d’anar a l’exili amb el president o quedar-vos aquí i encarar la decisió judicial. Com va anar? —Hi havia circumstàncies polítiques conjuntes, circumstàncies polítiques concretes i circumstàncies personals de cadascú. La decisió política general va ser que alguns se n’anirien per protegir la institució a fora, però els altres ens quedaríem dins per donar una imatge de normalitat i confiança en els ciutadans després de la declaració d’independència. Hi va haver un cert repartiment de què faria cadascú. Jo tenia un acte a l’agenda aquell diumenge, el Centenari de Ferrocarrils de la Generalitat, a Sant Cugat. Podia anar-hi com a membre del govern. Era l’únic acte de l’agenda del consell executiu i vam quedar que hi aniria. El dilluns al matí també havíem quedat que aniríem als departaments. Jo hi vaig anar. Per qüestions d’agenda, jo estava en condicions de quedar-me. Aquesta era la meva circumstància política concreta. —I també hi havia la circumstància personal… —Sí. També hi havia la circumstància personal de cadascú. Vull deixar clar que l’exili és molt dur. Molt dur. No és cap broma. La meva mare és gran i està fumuda. No es pot moure. Té el cap clar, però no es pot moure. Hi ha patit molt, en tot això. Vaig pensar que si anés a la presó i passés alguna cosa amb la mare, podria tornar a veure-la. Podria demanar un permís. Però si era a l’exili, no. Aquesta és una raó. I cadascú sap la seva. Quan es frivolitza sobre l’exili, és molt injust. Les circumstàncies personals són molt dures. El meu company terrassenc Lluís Puig es troba en una circumstància molt complicada. Molt. I encara hi ha una última reflexió. El president de la Generalitat havia de ser fora. La institució de la presidència de Catalunya no pot ser sotmesa a la vexació i a la humiliació a què vam ser sotmesos nosaltres. Jo li he dit que no tingués cap dubte que havia fet allò que havia de fer. Ell té filles. I això és molt dur. Com més grans són els fills més complicat és. Però ell no podia sotmetre’s a la vexació a què ens van sotmetre a nosaltres. Posar-nos les manilles era una voluntat clara de dir-nos qui mana. I això, el president no ho havia de passar. —Quan vau decidir de quedar-vos, teníeu clar que us enviarien a la presó? O teníeu alguna esperança? —Era complicat. Jo tenia esperança. Sóc advocat. M’he tornat a donar d’alta d’advocat en exercici per poder anar a veure els presos. Els advocats podem entrar a la presó amb més llibertat i podem estar-hi més estona. Jo tenia una certa esperança. Però teníem el precedent dels Jordis que ja havien entrat a la presó per un delicte menor del que ens imputaven a nosaltres. Miquel Iceta diu que el 155 i el nostre empresonament no tenen res a veure. I no és cert. Perquè amb el 155 vam deixar de ser aforats. I per tant, en lloc d’anar al Superior de Justícia o al Suprem, ens tocava passar per l’Audiència. I només cal veure el tracte diferent que van rebre els membres de la mesa i nosaltres. Jo tenia esperança perquè no tenia sentit jurídicament aplicar-nos aquestes mesures cautelars tan dures. Prendre la llibertat és la mesura cautelar més rotunda que hi ha. Els nostres advocats ho van preparar molt bé. Però va quedar clar que era irrellevant què poguessin dir. Fotografia: Albert Salamé —Parlem de la presó en passat. Però això no s’ha acabat. Hi haurà un judici i tot es pot complicar encara més… —Exacte. I això sí que valdria la pena que ho anéssim explicant més. Hi ha gent que em diu: ‘Quina mala experiència. D’això te’n recordaràs tota la vida.’ I sí que me’n recordaré. Segur. Però ara ens demanen trenta anys. Trenta anys de presó. Hem de passar un judici. I la interlocutòria del jutge per la qual deixa el vice-president, el conseller d’Interior i els dos Jordis a la presó manté el relat de violència i el tipus penal de rebel·lió. Això no s’ha acabat. No és normal la situació actual. Jo m’he de presentar al jutjat de guàrdia cada setmana, no puc sortir del territori de l’estat espanyol, tinc limitada la llibertat d’expressió… hi ha preguntes que no puc respondre. Em limito a seguir les instruccions del meu advocat de ser molt poc loquaç a l’hora de respondre determinades coses. I he d’encarar un procés amb una responsabilitat penal per delictes molt greus. De fet, el més greu que hi ha al codi penal en aquest moment. —De què no podeu parlar? —De què? No puc dir de què no puc parlar. No puc parlar de la visió política de cara al futur. He de ser molt prudent a l’hora d’expressar determinades opinions. Quan anem a un debat, que jo crec que no hi hem de deixar d’anar, és bo que la gent sigui conscient que no podem expressar-nos amb la mateixa llibertat que els altres. —Això condiciona completament la campanya. Es competeix amb una desigualtat absoluta. Més enllà dels presos i dels exiliats, tampoc no hi ha llibertat entre els que heu quedat lliures. —I tant. És claríssim. Ens han advertit que depèn de com ens expressem podem tornar a la presó. Estem sempre vorejant el límit. Això és angoixant. —L’esperança d’abans de la citació a declarar és més gran de cara al judici? Confieu que hi pugui haver solucions que impedeixin que acabi més malament encara? —Hi ha una cosa prèvia que és fora dels jutjats. És l’escrutini del poble. El 21 de desembre hem de guanyar aquestes eleccions. Les hem de guanyar. Per això, Junts per Catalunya oferim la nostra candidatura no tan sols als independentistes sinó també a tots els ciutadans que creuen que ens hem de moure en uns paràmetres democràtics homologables a la resta d’Europa. Hem rebut moltes cartes en aquest sentit, que eren molt emotives. Gent que ens deia que no és independentista, però que troba esgarrifós això que ens havien fet. I deien que ja no era una qüestió d’independència sinó de democràcia. Serà la gent amb el seu sufragi –per utilitzar les paraules de Macià– que pot treure els quatre presos polítics de la presó i pot fer tornar el president i els consellers de l’exili. És condició necessària, però no suficient. Hauran de passar més coses. Però si no passa això, si no guanyem les eleccions, el futur serà molt poc agradable. Les candidatures del 155 han insistit que, si no surt allò que ells volen, continuaran aplicant-lo i acabaran prohibint allò que nosaltres representem. —Esteu sorprès per alguna reacció de companys dels partits impulsors del 155? —Jo no qüestionaré el caràcter democràtic de ningú. Però hi ha una democràcia que s’expressa amb uns termes homologables a la resta d’Europa i una altra democràcia que no. Sobre els companys, hem vist mostres d’afecte d’alguns companys del PSC, que vull fer valer. Tan bon punt hem sortit, s’han posat en contacte amb nosaltres per dir que discrepaven de la nostra posició política però que empatitzaven amb la nostra situació. També companys dels comuns. I evidentment, d’Esquerra i de la CUP. Però, en canvi hi ha absències i silencis que sorprenen. Encara no he tingut l’oportunitat de veure ningú del PP ni de Ciutadans. Sap greu que més enllà de la discrepància política no hi hagi més humanitat. Em sobta que els qui tenen fills no tinguin aquest punt d’empatia personal. —Això sembla impossible… —La humanitat hauria d’anar per sobre de la política en determinats aspectes. Nosaltres no sortim pas amb odi. No acceptarem allò que volen, que és inocular-nos el verí de l’odi i el ressentiment. Si regalimem ressentiment, no construirem absolutament res. Allà dins pensava molt en la Muriel com a metàfora de la nostra actitud. Si la Revolta dels Somriures té una cara gràfica és la de la Muriel. Hem de mantenir un respecte insubornable als altres. Si algú vol estar emprenyat i ressentit, que siguin els altres. Amb nosaltres no ho han d’aconseguir. Em nego a perdre el somriure. Aquesta actitud és la que ens ha permès d’arribar fins aquí. —Aquest somriure es va esquerdar amb la vostra entrada a la presó. En sou conscient? —És evident. És normal. Però a nosaltres que ho hem patit en primera persona, no ens llevaran el somriure. La manifestació del carrer de la Marina ens va impactar molt a dins la presó. És una de les ocasions que vam plorar. Perquè hem plorat. Ho vam poder veure per la tele. Moltes televisions espanyoles no ho van ensenyar, però cal reconèixer que la Sexta ho va emetre en directe. Ho vèiem allà al mòdul envoltats dels altres reclusos. Allò va ser tan brutal. Veure la gent amb aquella actitud. Vam ser molt conscients de l’impacte que havia tingut la nostra situació. —I aquesta virulència de l’estat espanyol pot haver espantat gent? —Aquest és el gran instrument que tenen el PP, Ciutadans i, dissimuladament i amb certa vergonya, el PSC. Garcia Albiol ha dit que, si guanyen els sobiranistes voldrà dir que encara hi ha una part de Catalunya que no ha escarmentat. Aquesta és la concepció de la democràcia que té aquesta gent. És a través d’aquesta idea de por. Fotografia: Albert Salamé —Per què considereu tan important que Junts per Catalunya, la llista del president, sigui qui s’endugui la victòria del 21-D? —Des del respecte més escrupolós a Esquerra Republicana i a la CUP, perquè això ho hem patit junts. Especialment, amb Esquerra. Jo he compartit furgoneta i manilles amb Carles Mundó, Oriol Junqueras i Raül Romeva. I he compartit tres hores de calabós a l’Audiència espanyola amb el vice-president Oriol Junqueras. Des del respecte més escrupolós, en aquestes eleccions pensem que la qüestió no són els partits sinó el país. Calen instruments excepcionals en una situació d’estat d’excepció. I aquesta és la primera raó d’haver articulat Junts per Catalunya, que és una candidatura molt transversal amb gent de procedències molt diverses. —I la segona? —És important de restablir la normalitat democràtica que implica que el president Puigdemont i el seu govern, destituït de manera il·legítima, pugui tornar al Palau de la Generalitat. Per nosaltres, el motiu principal d’aquestes eleccions és això. Si no es restablís aquest govern amb el president al capdavant, els del 155 n’haurien tret profit. Quedarien ben satisfets amb això que aconseguirien. Aprofito els versos de Miquel Martí i Pol: ‘I en acabat, que cadascú es vesteixi / com bonament li plagui i via fora!’, però abans restablim la normalitat que ens han volgut arrabassar. Cal que el president entri al Palau… i a continuar construint la República. —Si guanya les eleccions, el president Puigdemont ha de tornar? —Sí. Claríssimament. Ell mateix ho ha explicat. La seva voluntat és poder tornar. Assumirà un risc molt alt. Si el poble l’escull i guanya les eleccions, davant dels ulls del món –que és més sensible que no pas com ens expliquen–, que pugui ser empresonat i s’impedeixi la voluntat democràtica de la gent serà una imatge demolidora. L’estatut deixa ben clar que tan sols hi ha quatre vies per les quals el president pot cessar: per dimissió, per moció de censura, per inhabilitació judicial o per mort. No hi ha pas un cinquena raó que digui: ‘Perquè el senat espanyol per majoria absoluta decideixi que no li agrada aquest govern.’ Això és impensable democràticament. Molta gent arreu del món viu perplexa la situació actual d’una Catalunya governada per un partit amb onze diputats i el 8% dels vots. Fotografia: Albert Salamé

Summary: Josep Rull: ‘Cal que el president entri al Palau… i a continuar construint la República’


Les presons dels Lledoners, del Mas d’Enric i del Puig de les Basses han de proposar aquesta setmana quina classificació han de tenir els presos polítics, si un segon grau o un tercer grau i, per tant, quina possibilitat tenen d’obtenir aviat permisos de sortida esporàdics. Ho han de decidir abans de dissabte, 14 de desembre, quan es compliran dos mesos d’ençà de la condemna per part del Tribunal Suprem espanyol. A Oriol Junqueras, Raül Romeva, Dolors Bassa, Carme Forcadell, Jordi Cuixart, Jordi Sànchez, Jordi Turull, Josep Rull i Joaquim Forn els aplicaran una normativa penitenciària que grinyola amb aquests casos, perquè són presos excepcionals. Són presos polítics. D’entrada, la junta de tractament de cada presó decidirà el grau de tots. El primer grau –pensat per als reclusos perillosos– és descartat; el segon grau, que és el més estès, implica un règim tancat, amb les condicions de reclusió que han tingut durant aquests dos darrers anys de presó preventiva, incloent el dret de disposar d’uns permisos de sortida. I el tercer grau és un règim de semillibertat que faria que directament poguessin sortir de la presó de dia i el cap de setmana. És previsible que els classifiquin inicialment en un segon grau, segons que han assumit públicament alguns dels presos. En condemnes tan altes, no és pas habitual que la classificació sigui inicialment de tercer grau. Però la defensa de Sànchez, Turull i Rull, representada per l’advocat Jordi Pina, ha fet un comunicat dient que no ho vol donar pas per fet, que hi ha argumemts jurídics per a donar-los el tercer grau. Enumera així les condicions personals que ho farien possible: ‘Un entorn social que els acull, possibilitat de trobar feina, no perillositat en la mesura que no han actuat amb violència (com de fet ha manifestat el mateix Tribunal Suprem no condemnant-los per rebel·lió), sense risc de reincidència (el Tribunal Suprem també ha argumentat que la inhabilitació no els permet “tornar a delinquir”) i sense cap responsabilitat civil subsidiària imposada i pendent de pagament (que és l’argument habitual que es fa servir per denegar tercers graus)’. A més, remarquen que tant la defensa com els presos polítics han mantingut un ‘escrupolós respecte envers la tasca dels professionals dels centres penitenciaris que han d’emetre els preceptius informes’ i lamenten els articles que diuen que estarien conformes amb el segon grau. Un tercer grau pot acabar a les mans del Suprem La junta de tractament, que proposa el grau, és formada per funcionaris –un jurista, un psicòleg, un treballador social, un educador– que fan la proposta a la Direcció General de Serveis Penitenciaris de la Generalitat. Aquesta qualificació de grau pot ser objecte de recurs per la fiscalia i ha de ser validada pel jutge de vigilància penitenciària i, en darrera instància, pel tribunal sentenciador, és a dir, pel Tribunal Suprem espanyol. Per tant, una proposta de qualificació de tercer grau per als presos polítics perquè puguin disposar d’aquest règim de semillibertat podria ser tombada molt probablement pel Suprem. Rehabilitació de què? Quan es decideix la classificació en grau, cada pres té l’opció d’acollir-se a un programa individualitzat de tractament (PIT), que té el propòsit d’ajudar en la reinserció dels interns mitjançant activitats, cursos, etc. A les presons catalanes hi ha l’hàbit d’assignar un PIT, que és individualitzat, a cada pres condemnat i classificat en un grau o un altre, però això no vol dir pas que sigui obligatori d’acollir-s’hi. És una opció, no pas una obligació, per més l’aplicació sigui molt estesa entre els reclusos del Principat. Entre els presos comuns, el fet de no signar un PIT pot dificultar la concessió de permisos penitenciaris, segons que han informat fonts del Departament de Justícia a VilaWeb. Teòricament, serà més fàcil que un pres condemnat per un delicte concret participi en programes de reconducció, de correcció de la seva conducta i, per tant, d’assumpció de la seva culpa. Però de què s’han de rehabilitar uns presos polítics? Amb quins criteris prendran les decisions les juntes de tractament de les presons en el seu cas? Dolors Bassa, condemnada a dotze anys de presó, parlava en una entrevista recent a RAC-1 sobre les reunions que tenia amb personal del centre del Puig de les Basses amb vista a la decisió que prengui de manera imminent la junta de tractament sobre el grau en què l’haurien de classificar. I en parlava així: ‘Una de les preguntes que em feia la psicòloga era: “Quantes vegades has anat als serveis socials?” Jo li deia que tota la vida, que he estat regidora de Serveis Socials i després consellera d’Afers Socials. Els protocols no estan preparats per a persones normalitzades.’ Jordi Cuixart és l’únic pres que fins ara s’ha expressat obertament contra la subscripció d’aquests programes de tractament. No renunciaria pas a un tercer grau, perquè és una decisió que no depèn pas d’ell, sinó de la junta de tractament –i de més instàncies–, però sí que es nega a acollir-se al PIT. En una entrevista a VilaWeb deia: ‘Què he de fer, jo ara? Cursets per a aprendre’m la constitució? No necessito cap programa per a rehabilitar-me. Rehabilitar-me de què? Només faltaria. I tampoc no penso renunciar al tercer grau, entre més raons, perquè no depèn de mi. Te’l donen o no, vulguis o no vulguis. D’aquesta manera denunciem que alguns altres presos sí que s’hi apuntin, a la rehabilitació? Doncs no. Al contrari. Legitimem del tot les seves accions. Que quedi clar també.’ La quarta part de la condemna A part els graus, una altra qüestió té a veure efectivament amb els drets penitenciaris, és a dir, amb la possibilitat de tenir permisos de sortida esporàdics. Si els presos són qualificats amb un segon grau, que és l’opció més previsible, tindran trenta-sis dies anuals de permís per a sortir d’ençà del moment que hagin complert una quarta part de la condemna i sempre que no tinguin cap expedient disciplinari. Però això no és pas un automatisme: són requisits mínims, que no obliguen pas l’administració penitenciària a concedir els permisos. Són els funcionaris de la junta de tractament de cada presó que han de decidir si els concedeixen o no. La junta pot no concedir-lo, encara que es compleixin aquests requisits de temps complert de condemna i de ‘bon comportament’. És una situació que passa molt sovint als centres penitenciaris; és molt habitual que els presos no tinguin cap permís fins que no hagin complert ben bé mitja condemna. Què fa que habitualment una junta de tractament denegui un permís, la quarta part de la condemna? Són múltiples raons, factors subjectius i valoratius que depenen de cada pres. Per exemple, que no faci un bon ús del permís, que hom pensi que pot reincidir, que no tingui prou arrelament o una família desestructurada, que pertanyi a ambients marginals, que no reconegui ser autor del delicte… Però la junta de tractament també el pot concedir, aquest permís. I si és el cas, el jutge de vigilància penitenciària pot validar-lo, però abans ho ha de notificar a la fiscalia, que s’hi pot oposar, i pot impedir que efectivament s’acabi concedint. El 100.2 Hi ha encara una altra via per a l’obtenció de permisos, una via extraordinària que no pot ser impugnada al Tribunal Suprem espanyol perquè no té a veure amb la qualificació penitenciària sinó amb les condicions de vida dels reclusos. És l’article 100.2 del reglament penitenciari, que pot aplicar l’administració competent, que en aquest cas és la Generalitat, mitjançant la Direcció General de Serveis Penitenciaris. Aquest article introdueix flexibilitat en el sistema de classificació dels presos penats, de manera que es poden aplicar condicions pròpies del tercer grau a presos que tenen la qualificació d’un segon grau, ‘sempre que aquesta mesura es fonamenti en un programa específic de tractament’. Això permetria als presos de fer sortides esporàdiques. Aquesta mesura l’ha de validar un jutge de vigilància, però és d’aplicació immediata. I si bé no la pot tombar el Suprem, sí que pot ser impugnada per la fiscalia a les audiències provincials de Barcelona (en el cas dels Lledoners), Girona (el Puig de les Basses) i Tarragona (el Mas d’Enric).

Summary: Decisió imminent sobre la situació dels presos polítics condemnats pel Suprem


El parlament de la Gran Bretanya haurà de votar si el govern pot començar el procés de divorci amb la Unió Europea –anomenat Brexit–, segons que ha dictaminat avui el tribunal suprem britànic. La justícia considera que el govern no té potestat per a acollir-se a l’article 50 del tractat de Lisboa, que permet de començar les negociacions reals per a la separació. El jutge suprem, Lord Thomas de Cwmgiedd, ha defensat la decisió del tribunal dient: ‘La llei més fonamental de la constitució de la Gran Bretanya és que el parlament és sobirà.’ De moment no hi ha hagut reacció formal de la primera ministra, Theresa May, ni del govern. Tanmateix, la BBC informa que l’executiu apel·larà contra la decisió. May ha fet saber reiteradament la voluntat d’activar l’article cinquanta a final del mes de març. I aquesta mesura que, segons ella, no ha de ser consultada al parlament. La UE, en canvi, ha dit que no pensa negociar res, ni l’idioma en què s’han de fer les converses, fins que no s’apliqui l’article 50. Sotmetre el divorci amb la UE a votació al parlament britànic pot dur a la mort del Brexit. Ara mateix, a la cambra hi ha majoria de diputats contraris a girar-se d’esquena a Europa. Brexit, però per poc El mes de juny es va fer el referèndum sobre el Brexit. El sí es va imposar pels pèls, amb el 51,9% dels vots. Però Escòcia va ser l’únic territori del país on l’anomenat Remain (romandre a la UE) va guanyar la votació.

Summary: La justícia dictamina que el govern britànic necessita el permís del parlament per a sortir de la UE


Disset dies després de decretar-se l’estat d’alarma i del confinament de la població a tot l’estat espanyol, el nombre de casos confirmats de Covid-19 s’acosta als 90.000 i als 25.000 al país. Però si observem l’evolució que ha tingut el coronavirus 2019 aquests darrers dies, es poden observar dades que donen esperança i que concorden amb les previsions menys alarmants que fan els experts. La corba d’infeccions continua a l’alça, però no amb la rapidesa que tenia fins ara –fet que aquests dies vinents pot ser un respir per als serveis mèdics– i la reproducció de la malaltia comença a estabilitzar-se arreu. Cal dir primer de tot que la falta de tests fa que el nombre de casos confirmats de coronavirus sigui una aproximació: de casos reals d’infectats, n’hi ha molts més. Per tant, és una mostra més relativa que no pas el nombre de pacients en estat greu o el nombre de víctimes. Per exemple, segons la investigadora en sistemes complexos de la Universitat de Saragossa Clara Granell, el nombre real de contagiats és deu vegades superior als casos confirmats. Això vol dir que els casos reals al país són vora 250.000, tot i que la majoria dels infectats no tenen símptomes o en tenen de lleus i no requereixen hospitalització, cosa que és positiva del punt de vista de la immunitat col·lectiva. Només una setmana enrere, les previsions de l’administració eren molt pitjors de la realitat que tenim avui. El document intern del Departament de Salut de la Generalitat de Catalunya a què va accedir VilaWeb, amb data del 24 de març, incloïa una previsió de l’augment de casos registrats de Covid-19 al Principat. Font: elaboració pròpia a partir dels casos registrats i la predicció que feia el document intern del Departament de Salut. Pel diumenge 29 de març, la previsió era de 23.606 casos i 1.439 pacients greus, mentre que les dades reals oficials han estat de 16.157 casos i 1.512 greus. La diferència, per tant, és de 7.449 casos menys respecte de la previsió del govern, però hi ha 73 pacients greus més que no pas els que contemplava l’informe. La previsió per ahir era de 23.727 casos i 1.447 morts, i les últimes dades oficials del Departament de Salut són 18.733 casos i 1.672 defuncions. Ahir va ser el pitjor dia al Principat. Es tracta d’un repunt del 16% i entra dins la tendència, molt menor en comparació a fa una setmana. Alentiment de la Covid-19 Un informe elaborat el 29 de març per investigadors de l’UPC i que analitza dades per estats de la UE i per comunitats autònomes de l’estat espanyol, preveia que dilluns 30 hi hagués 16.626 casos al Principat, dins un interval de 15.026 a 19.833 –n’han estat 18.733–; 5.486 casos al País Valencià, dins un interval de 4.840 a 6.132 –n’han estat 5.110–; i 1.063 casos a les Illes, dins un interval de 1.004 a 1.121 –n’han estat 1.000. A l’estat espanyol, la previsió era que avui hi hagués 87.203 casos –n’han estat 85.195. A la web s’hi pot consultar l’evolució i la predicció diària. El fet que hi hagi més proves permetrà de detectar més persones infectades i pot comportar un augment dels casos registrats. A continuació, us oferim els gràfics de l’augment en percentatge dels casos confirmants dia a dia al Principat, al País Valencià i a les Illes, que són els tres territoris del país dels quals parla l’informe de l’UPC. No hi ha previsions disponibles de l’evolució de la Covid-19 a Andorra, Catalunya Nord, la Franja de Ponent ni el Carxe. Els gràfics representen el percentatge d’augment o disminució diari dels casos confirmats d’ençà del 14 de març, dia en què va decretar-se l’estat d’alarma a l’estat espanyol i el confinament de la població. Al Principat, al País Valencià i a les Illes, s’hi observa que, tot i els primers alts i baixos, la tendència és a la baixa. Font: elaboració pròpia amb les dades oficials de la Generalitat de Catalunya, la Generalitat Valenciana i el Govern de les Illes. L’índex de transmissió baixa La dada més objectivable, juntament amb el nombre de víctimes mortals i de malalts greus, és la taxa d’infecció o índex de transmissió (R0), que és el nombre d’infeccions que pot originar una persona contagiada amb coronavirus. L’objectiu, arreu, és de rebaixar la R per sota d’1, perquè llavors voldrà dir que el contagi entre persones no creix. A Catalunya havia arribat a ser altíssima, prop de 12 el dia 10 de març, una xifra a la que Itàlia no ha arribat mai. Oriol Mitjà, metge expert en epidemiologia, deia ahir que aquesta taxa s’havia reduït fins a l’1,5. L’informe de l’UPC abans citat va encara més enllà i considera que aquest índex ja és de 0,9. Al País Valencià és de 2 i a les Illes d’1,3. En cas que es mantinguin aquestes taxes els dies vinents, el nombre d’infeccions s’aniria reduint de dia en dia. L’estat d’alarma va decretar-se el dissabte 14 de març. Els efectes del confinament haurien de començar-se a notar al conjunt de l’estat espanyol aquests dies vinents, atès que fins ara les dades són una fotografia dels últims dies de febrer i els primers de març. En el cas d’un pacient que es mor, el temps que ha passat entre el contagi i la mort és d’unes tres setmanes, i menor en el cas del temps que passa perquè un contagi es converteixi en un cas confirmat. Per tant, les víctimes d’avui són persones que van encomanar-se la Covid-19 abans de decretar-se l’estat d’alarma i el confinament de la població, un moment d’un alt grau d’infectivitat. Una volta han passat dues setmanes, hom espera que comencin a notar-se els efectes del primer confinament, tot i que encara hauran de passar uns quants dies per a veure l’efecte real sobre el nombre de víctimes mortals. Tanmateix, el govern espanyol va decidir d’endurir el confinament de la població –en la línia que demanaven la Generalitat de Catalunya i els epidemiòlegs–, i el resultat d’aquesta nova mesura no es podrà copsar fins d’ací a unes quantes setmanes.

Summary: Les primeres dades que indiquen un alentiment de la Covid-19 al país


El batlle de la Vilavella (la Plana Baixa), Manel Martínez, té previst dimitir avui d’aquest càrrec després de presentar ahir la seva renúncia al càrrec de diputat provincial en haver-hi transcendit fragments d’una conversa que va mantenir amb la regidora del PP en aquesta localitat, Inmaculada Traver, quan encara no era batlle, que recull algunes coses que – segons el grup socialista en la institució provincial – ‘no són acceptables’. Segons la conversa, publicada per El Mundo i que es va produir abans del ple d’investidura, Manel Martínez va pressionar Inma Traver amb la possibilitat que ella pogués perdre el seu treball en l’àrea de restauració arqueològica de la Diputació de Castelló. Així, l’encara batlle indicava a Traver en aquesta conversa: ‘Ja t’ho vaig dir el dia que parlàrem en l’ajuntament, si poguérem arribar a una forma d’enteniment, et podria garantir quatre anys més de treball ací’. ‘Si d’alguna forma poguérem arribar a un acord, jo podria fer alguna cosa per tu’.’Se’n va a fer molta neteja…, o t’acostes a bon arbre o et vas fora i jo t’estic donant eixa possibilitat, i què et suposa a tu deixar-nos governar‘. Manel Martínez va accedir a la batllia de la Vilavella després de no acudir al ple de constitució de la nova corporació municipal el candidat del PP a la batllia, Abelardo Zaragoza, al que el PP li va demanar que retornés la seva acta com a regidor per incomplir el compromís que va firmar en el seu moment amb el PP en presentar la seva candidatura. Segons van informar fonts del PP, Zaragoza no va acudir al ple de constitució de la nova corporació municipal, facilitant d’aquesta forma que governi a la localitat el PSPV amb cinc regidors. El PP i Independents per La Vilavella havien arribat a un pacte per a governar, ja que els quatre regidors del PPi els dos de la formació d’independents sumaven la majoria absoluta. Dimissió de diputat provincial Respecte a la dimissió de Manel Martínez, el grup socialista en la Diputació va apuntar ahir en un comunicat que malgrat ser una conversa “‘personal i informal’ en el curs de les reunions normals que es realitzen entre els diferents grups abans de constituir un ajuntament, i gravada sense el consentiment de Manel Martínez, entenen que algunes de les coses que allí s’arrepleguen 0no són acceptables‘. A més, va assenyalar que Manel Martínez ha reconegut ‘totalment el seu error’ i que, ‘per a no danyar de cap manera la institució’, ha posat el seu càrrec en la Diputació a la disposició del president José Martí, que ha acceptat la seva dimissió. Els socialistes agraeixen la ‘bona tasca’ exercida fins ara per Manel Martínez. ‘El nostre objectiu és canviar la manera en què la ciutadania veu la Diputació, Martínez ho sap i per açò ha presentat immediatament la dimissió, gest que li honra i que agraïm i que posa de manifest el valor que té la Diputació per a tots, perquè la institució i la seua tasca és el més important’. El batlle de la Vilavella dimiteix com a diputat provincial per pressions contra una regidora

Summary: Manel Martínez dimitirà com a batlle de la Vilavella després de renunciar al càrrec de diputat provincial