Enguany, per primera vegada, la Setmana del Llibre en Català va destacar amb el premi Trajectòria la tasca de dos històrics del món de l’edició, en l’àmbit de la distribució, Margrit Lömker i Oriol Serrano: ‘Pels més de cinquanta anys de tasca al capdavant de la distribuïdora les Punxes, modèlica per la seva innovació i compromís empresarial i personal amb el món del llibre, d’on són baula essencial.’ Per això ens hi hem acostat i, en representació de tots dos, ha parlat Oriol Serrano. És una entrevista on es parla molt del funcionament intern del món del llibre, de les seves peculiaritats, del mercat del llibre en català i també de quina manera l’era digital, des del monopoli de les grans tecnològiques, pot transformar el sector. —En el context de la Setmana del Llibre en Català, es van fer públiques les darreres dades de l’edició en llengua catalana, corresponents al 2018. Aquestes dades, optimistes, diuen que s’ha crescut un 1% i que la facturació ha assolit els nivells d’abans de la crisi. En canvi, hi ha la sensació que la gent compra (i llegeix) menys llibres que abans de la crisi. Quina és la vostra percepció des de la distribuïdora les Punxes? —El llibre català ha anat creixent, aquests últims anys. S’edita molt, potser més que no caldria, perquè el mercat no creix tant. I per què no creix tant? Per la mateixa raó que el llibre castellà: les xarxes socials i el temps que s’esmerça en les noves tecnologies van en detriment del llibre en paper. Això és claríssim. Només cal veure, al metro, que la gent ja no té un llibre entre les mans, la gent hi té un mòbil. Tot i això, ara s’acaba de fer la Setmana del Llibre en Català, tothom diu que gaudeix de bona salut, és veritat, però… —Però aleshores, com hem d’analitzar les xifres que es donen? —No sóc un expert en anàlisi de dades, jo puc parlar de les meves de xifres. Les xifres que manego entre els segells en català que distribueixo, doncs van bé, però van fent. —Les Punxes té un catàleg d’editorials en català de prestigi. —Però no gaire extens. Els grans grups (Planeta, Random) tenen catàlegs molt importants. —Però les Punxes té un catàleg d’editorials independents importants: Club Editor, Edicions de 1984, Llibres Anagrama, Quaderns Crema, Adesiara, l‘Altra… —Sí, però són xifres modestes. De tant en tant apareix algun best-seller en català, però en general són xifres modestes. Teníem l’editorial la Campana, que era una de les que més venia, i que ara ha comprat Random House. —Amb aquesta operació heu perdut la distribució de la Campana. —La perdrem a començament d’any, sí. —Però teniu long-sellers com els llibres de Mercè Rodoreda. —Sí, gràcies al fet que és un llibre que recomanen les escoles. —Com dèieu, el segle XXI ja no és el segle del llibre, segurament serà el segle de la revolució digital. —Però el llibre en paper no desapareixerà mai. Perquè el plaer d’anar a una llibreria, tocar un llibre, la textura que té, olorar-lo… Tot això és un plaer que no es perdrà. Tot i que hi ha gent que li troba una gran utilitat al llibre electrònic, perquè pot contenir milers de llibres dins una maquineta. I per viatjar és molt còmode. Però no té l’eròtica que té el llibre en paper. —La comoditat no ha acabat triomfant, en el curs de la història? —No. La televisió no ha posat fi a la ràdio, oi? Tot i que hi ha alguns temes que han fugit de la llibreria: els llibres tècnics, els llibres d’idiomes, els llibres de viatge, els diccionaris, les enciclopèdies… Tot això sí que es mira amb mitjans digitals. El progrés és imparable. —I en aquest procés, les empreses tecnològiques van transformant el sector del llibre. Com veieu Amazon i com l’afronteu? —Amb col·laboració, en el sentit que és un client que compra als proveïdors de llibres. És un bon client. Compra. Seria absurd negar-se a vendre-li. Ja sé que Amazon va en detriment de la llibreria, perquè hi ha molta gent que compra d’aquesta manera. Me’n faig creus que la gent es compri la roba per Amazon, tot i que si no té temps o viu en un poblet aïllat també ho entenc. És una facilitat. Però anar a una llibreria és més agraït, tens totes les novetats i, si vols un llibre, el tens immediatament. Amazon no es pot evitar, és signe del temps, hem d’estar-hi bé, és un client important. Al cap i a la fi, és un intermediari que ven llibres al lector final. —Sobre Amazon: la seva eficàcia i rapidesa és un dels seus grans èxits. Sovint, la llibreria no pot tenir tots els títols. Per això, una de les coses que reclamen les llibreries de les distribuïdores és que els serveixin amb molta rapidesa, per poder oferir també aquesta eficàcia. Les llibreries només poden ser eficients si la distribuïdora ho és amb elles. —Pel que fa a nosaltres, no hi ha dubte: els llibres arriben en vint-i-quatre hores a la llibreria. Hi ha una reposició diària i en vint-i-quatre hores, a Catalunya i a Espanya, sobretot a les principals ciutats, els arriben els llibres demanats. I em consta que altres col·legues també ho fan, això. La batalla pel servei àgil és molt important, per competir amb aquestes plataformes digitals. —Les llibreries estan inquietes i és lògic. A començament del segle XXI, André Schiffrin donava dades de Nova York: després de la Segona Guerra Mundial hi havia 350 llibreries. El 2006 només en quedaven 35. Era l’època de concentració editorial dels grans grups. No sé si n’ha augmentat la xifra, avui. —Aquí les llibreries van creixent. A Barcelona i Catalunya s’obren més llibreries que no pas es tanquen. I nosaltres, com a intermediaris que som, mirem que totes les llibreries tinguin el llibre en vint-i-quatre hores. En aquest negoci tothom va a comissió, tret de la impremta: l’autor, l’editor, el distribuïdor i el llibreter. Tothom té un percentatge. Per tant, ens interessa ser competitius. —És un negoci que fa embogir, perquè no saps mai què tens. —Com que les llibreries tenen dret de devolució… I no saps si un llibre te’l tornaran passats quinze dies o al cap d’un any. Però la cosa important és que s’estigui a la llibreria. Mentre sigui a la llibreria es pot vendre. Al magatzem, no. —Les llibreries estan molt plenes, de manera que al cap de pocs mesos, si el llibre no s’ha mogut, es retorna. Però potser aquell llibre encara té una vida: de quina manera es pot continuar donant vida a un llibre que ja no ocupa un espai a la llibreria. —Depèn de l’interès del llibre. Hi ha llibres que es venen poc cada any, però que cada any es venen. I és important que si ens el demanen, perquè ja no són a la llibreria però nosaltres el tenim al magatzem, el puguem servir en el mínim temps possible. Oriol Serrano i Margrit Lömker, socis de les Punxes. —Les distribuïdores, dins el sector del llibre, són la baula més desconeguda, perquè és la que queda més amagada. —L’intermediari no ha tingut mai gaire bona premsa. Però en el nostre cas, l’intermediari, que som els representants comercials, administratius i logístics, de petits editors i mitjans (que el que fan és trobar l’autor, produir-lo i potenciar-lo als mitjans de comunicació), no tenim marge per a especular com en altres negocis, en el sentit d’acaparar. El preu del llibre és un preu fix, sortosament. —La distribuïdora té un poder molt important en l’àmbit del llibre, perquè té sota control, com dèieu, la part comercial, administrativa i logística. Potser per això Schiffrin deia que ‘qui controla la distribució, controla el món’. —En el sector d’altres productes on es pot especular, potser és així, en el camp del llibre no és així. Interessa vendre llibres. I nosaltres som una baula més en la cadena del món del llibre. —Expliqueu-nos com funciona una distribuïdora. —Té uns editors en exclusiva per un territori determinat ja pactat (pot ser l’estat o els països de parla catalana per als segells en català). —Les editorials les trieu vosaltres. —Sí, les triem nosaltres. El criteri té a veure amb el fet que ens n’agrada el catàleg, perquè pensem que editen llibres que es vendran, perquè tenen un estil… Mirem que el nostre ventall d’editors distribuïts sigui compatible i que no hi hagi coses que grinyolin. I a partir d’aquí, escoltar què ens diu l’editor i transmetre-ho al llibreter, perquè ell ho transmeti al comprador. El llibreter ha d’estar informat perquè moltes vegades entra a la llibreria gent que no sap què vol. El llibreter informa i recomana. —És difícil singularitzar tots els llibres, sobretot quan hi ha un gran volum de novetats, com ara pels volts de Sant Jordi o per la Setmana del Llibre en Català. —Cada llibreria té la seva especialització, coneix la seva clientela… Per Sant Jordi, sortosament, surt al carrer molta gent que no és consumidora de llibres durant tot l’any i es pot trobar un gran ventall d’opcions. —Quan es va fundar les Punxes? —El 1968. Es va crear amb una sabata i una espardenya, perquè aleshores aquest país estava per muntar en tots els aspectes. Érem en plena dictadura, hi havia censura… Als anys seixanta i setanta és quan van néixer la majoria d’editorials independents, amb un fort component progressista, perquè bevien del Maig del 68, que va ser una sacsejada a Europa, després de la Segona Guerra Mundial. En aquell moment, l’editorial que ens va marcar va ser Siglo XXI, una editorial emblemàtica a Mèxic creada per qui va fundar el Fondo de Cultura Econòmica, un gran intel·lectual i gran editor, Arnaldo Orfila. Primer importàvem els llibres que venien de Mèxic i després es va crear l’editorial a Madrid. Primer érem distribuïdors per tot Catalunya i després vam passar a distribuir també per l’estat espanyol. —I com vau entrar en el món del llibre? —A setze anys, vaig entrar a treballar a l’editorial Vergara, al departament administratiu. Però a mi no m’agradava gaire la gestió administrativa, la trobava avorrida, a mi m’agradava el carrer i tenia unes actituds per a comunicar. Compartia això amb la ràdio, feia de locutor, serials, obres de teatre… Però a l’hora de triar, em va cridar més el món del llibre, perquè ja m’hi guanyava millor la vida. Vaig passar a ser venedor a llibreries per aquesta editorial i després vaig ser venedor freelance, portant diferents editorials. I quan va sorgir l’oportunitat de la distribuïdora les Punxes m’hi vaig anar incorporant. Al començament, era molt petita, però com que estava tot per fer, segurament ho vam fer bé, vam tenir sort, i de la mà d’editors importants vam anar amunt. I ens vam convertir en una empresa mitjana en el món del llibre, amb la seva importància. I fins avui. I fins quan sigui. La meva sòcia, la Margrit Lömker, i jo mateix estem molt orgullosos del premi Trajectòria, sobretot per la nòmina d’altres premiats que l’han tingut abans que nosaltres, i perquè d’alguna manera reconeix una tasca que fins ara no estava a la llum pública. Per això representem també els altres distribuïdors que hi ha. —Sembla que no ha canviat gaire el món de la distribució en cinquanta anys. —Ha canviat en tecnologia, sobretot. La inversió més important que es fa és en tecnologia. —Durant aquests cinquanta anys, en l’àmbit de la distribució dels llibres a Catalunya, un dels moments més greus va ser el 2010, amb la crisi de la distribuïdora l‘Arc de Berà i el seu tancament. Va afectar el 25% de les editorials del país. —A l’Arc de Berà li va fer mal la creació del Grup 62 i de la seva distribuïdora, Àgora. Però això passa sempre. Nosaltres portàvem Tusquets, que en un moment donat va ser absorbida per Planeta i també la vam perdre, com ara la Campana i altres. Això passa. L’Arc de Berà es va afeblir quan alguns dels seus segells més importants van marxar i potser perquè només portava segells en català… Amb el tancament, alguna editorial va venir aquí i van néixer altres distribuïdores, també. Nosaltres no teníem capacitat d’agafar tothom, perquè no podíem morir d’èxit tampoc. No podem sobrecarregar el vaixell, s’enfonsaria. —Ara esteu més oberts que altres èpoques a rebre editorials? —S’acaba d’incorporar Males Herbes, però no estem més oberts que en altres èpoques, com sempre. Si veiem un nou projecte que ens agrada i hi cap, doncs l’incorporem. —Una conseqüència del tancament de l’Arc de Berà va ser que una sèrie d’editorials van valorar el risc que una distribuïdora tingués les tres potes: que controlés la comercialització, l’administració i la logística. I van crear una comercial i treballen amb una empresa de logística diferent. —El millor que pot passar és que l’editor faci d’editor, que vol dir que faci els llibres i els treballi el millor possible, i que deixi les qüestions tècniques als professionals. Nosaltres posem a disposició de l’editor tota la nostra experiència i capacitat professional en aquestes tres branques. Hi ha altres maneres de fer-ho, però nosaltres creiem que aquesta és la millor, sempre d’acord amb l’editor. —Vosaltres també serviu a grans superfícies? —Nosaltres separem les grans superfícies dels grans comptes. Grans comptes són: la Casa del Llibre, l’FNAC; el Corte Inglés, l’Abacus. Són grans establiments que tenen llibreria. A aquests sí que els servim. Una altra cosa són les grans superfícies, que són els hipermercats. A aquests no els servim. Perquè, en general, les grans superfícies només volen el best-seller i tenen un índex de rotació molt alt. Ja hi ha empreses que es dediquen a això. A més, les grans superfícies no tenen la figura del llibreter, no hi ha un prescriptor, sinó que és self-service. En canvi, els grans comptes tenen una llibreria dins l’establiment, amb llibreters que atenen els compradors. —No voldria acabar l’entrevista sense demanar-vos com heu vist i com us ha afectat l’evolució del món de l’edició en català aquests darrers anys: la creació del Grup 62 el 2005, acaparant els segells més importants d’aquell moment, i el boom de les editorials independents després, que han fet de contrapès. —A nosaltres ens agraden les editorials que tenen un editor darrere: que busquen, que descobreixen autors. Després hi ha els grans grups, que fan la seva vida. Cadascú fa la seva vida. El sol surt per a tothom. No ens queixem de res, sabem el mercat que tenim. Margrit Lömker, premi Trajectòria juntament amb Oriol Serrano, tots dos socis de la distribuïdora les Punxes. —Com projecteu les Punxes en els anys a venir? —Primer, apostant sempre per la tecnologia i per la capacitat i exigència professional, més enllà de nosaltres, sobretot jo, que ja tinc una edat (78), i la meva sòcia (76), que ja es va jubilar. L’un i l’altra ja fa temps que ens vam traspassar bona part de les accions als tres puntals de la casa, el cap de logística, el cap d’administració i el cap comercial, i seran ells els qui vagin endavant. Jo continuaré aquí perquè em diverteix i m’ho passo bé i no tinc aficions. Aquest és el meu món i puc ajudar amb la meva experiència.

Summary: Oriol Serrano: ‘Les xifres de les editorials en català són modestes, en general’


La Universitat Ramon Llull considera lamentable el comunicat intern que es va fer arribar als professors de l’Escola d’Arquitectura de la Salle amb la instrucció que les classes es podien fer tan sols en anglès o en espanyol. El rectorat ha dit a VilaWeb: ‘Aquell comunicat induïa a la confusió i no expressava correctament la política lingüística del campus. No va ser afortunat.’ Heus-lo ací: Comunicat intern distribuït dilluns als professors. El rectorat subscriu el comunicat públic que ha fet avui la Salle, en què dóna explicacions sobre aquella nota interna de l’equip de coordinació de l’Escola d’Arquitectura. El comunicat d’avui diu: ‘Cada programa té una o diverses llengües d’impartició que poden ser el català, el castellà o l’anglès.’ I afegeix, sobre aquest cas que uns grup de professors va denunciar a VilaWeb: ‘I concretament en el cas del grau en estudis d’Arquitectura oferim una línia íntegrament en anglès i una línia en català, castellà i anglès.’ Comunicat de la Salle i la URL arran de la polèmica. Segons que explica el rectorat, els estudiants i professors han estat ‘prèviament informats i tenen reconeguts els seus drets lingüístics a l’hora d’impartir les seves assignatures’. I ‘a causa del gruix d’estudiants llatinoamericans que hi ha al grup, s’informa als estudiants que es comença, en el primer curs, en castellà, i es continua des de final del segon curs i en els darrers cursos en català.’ El rectorat també ha volgut aclarir: ‘No parlem pas ni de tota la Universitat Ramon Llull ni de tot el centre de la Salle. Parlem d’Arquitectura i concretament de primer i d’un dels dos grups que hi ha. És un tema molt concret i molt circumscrit. La universitat i la Salle mateixa tenim en els estatuts el català clarament com a llengua pròpia. Les llengües d’ús són el català i el castellà i tenim el foment de l’anglès com a tercera llengua. La Universitat Ramon Llull té un compromís amb el català, que és llengua pròpia de la universitat.’ El govern de la Generalitat s’ha posat en contacte amb la URL a través de la Direcció General de Política Lingüística i la Secretaria d’Universitats, que s’ha remès al comunicat conjunt fet per La Salle i la pròpia Ramon Llull arran de la polèmica. El @govern s’ha posat en contacte amb @uramonllull, que ha emès un comunicat que referma el cat. com a ll. vehicular https://t.co/bft8QZ4kNY — Llengua catalana (@llenguacatalana) January 11, 2017

Summary: La URL troba ‘lamentable’ l’avís de la Salle Arquitectura als professors sobre l’ús del català


Els mitjans gairebé no es fan mai ressò de notícies d’escacs, i encara menys si n’és protagonista una dona. És així. Però el mes de desembre passat, Anna Muzitxuk, tricampiona mundial d’escacs, va fer viral la seva història. En una publicació a Facebook, aquesta escaquista ucraïnesa va anunciar que, per reivindicar els drets de les dones, no defensaria els dos títols mundials –modalitat partida ràpida i llamp– en el recent mundial de l’Aràbia Saudita. Ahir va passar per Barcelona per disputar una exhibició de partides simultànies i abans, va oferir una marató d’entrevistes. Té una història llaminera i molts mitjans han volgut parlar cara a cara amb aquesta noia de vint-i-vuit anys, que ha aconseguit d’incomodar la Federació Internacional d’Escacs (FIDE) amb la seva renúncia. És d’aparença inofensiva, però manté una actitud ferma, insubornable. Imaginem ara que la selecció alemanya de futbol, campiona del món, diu que no acudirà a la cita on pot defensar el títol. Que no està d’acord amb els drets d’alguns col·lectius del país on es fa l’esdeveniment. Doncs Muzitxuk va fer això el mes de desembre passat. ‘En pocs dies perdré els meus dos títols mundials. Només perquè he decidit de no anar a l’Aràbia Saudita, perquè no vull jugar amb les regles dels altres, ni portar abaia, ni haver d’anar acompanyada quan sóc al carrer ni, en resum, sentir-me una persona de segona classe’, deia en el famós comentari a Facebook. ‘Arriscar la vida i portar abaia allà on vagi?’, es demanava sobre la túnica que les dones han de dur obligatòriament en espais públics. En poques hores aquell escrit va córrer com la pólvora i esdevingué la publicació més popular que hi ha hagut mai a Ucraïna. ‘Cent setanta mil persones hi van posar “m’agrada”, setanta mil la van compartir i milers el van comentar. No entenia què passava, com podia arribar a tanta gent’, explica en un hotel de la Diagonal, on els periodistes passen l’un rere l’altre per a conversar-hi una estona. La renúncia de Muzitxuk no és pas una renúncia qualsevol. Com ja ha passat en més esports, els països del golf Pèrsic malden per acollir grans competicions internacionals que els donin prestigi. A més, els premis en metàl·lic que ofereixen són molt més sucosos que no els de les altres seus. ‘El primer premi era vuit vegades més alt. Hauria estat una gran recompensa si hi hagués repetit els meus èxits i hagués tornat a guanyar tots dos títols’, explica sense immutar-se. ‘I quants diners hauríeu obtingut?’, li demanem. S’ho pensa, i respon: 160.000 dòlars. També ho diu sense alterar-se: ‘Sí, són molts diners’, mentre deixa anar un breu somriure. Tan Zhongyi i Muzitxuk, al Campionat del Món Femení d’escacs de l’Iran L’Iran, la presa de consciència Mesos abans d’anunciar que no participaria en el mundial de l’Aràbia Saudita, Anna Muzitxuk va disputar un campionat del món a Teheran, a l’Iran. Fou allà on va veure que no volia tornar a sentir-se ‘una persona de segona classe’. ‘Després de passar-hi un mes amb el vel, em vaig adonar que la gent em mirava estranyada quan era en llocs públics. Sobretot perquè era una dona i, a més a més, estrangera. Em va fer pensar en la situació de les dones i em vaig sentir malament’, explica. Llavors va prendre la decisió de no tornar a competir en un país on les dones no tinguessin els mateixos drets que els homes: ‘Allò que vaig viure a l’Iran va ser massa, i, tot i que hauria pogut guanyar molts diners, no em volia tornar a sentir humiliada d’aquella manera.’ El gest de Muzitxuk va remoure la consciència de més jugadores i gairebé el 40% dels jugadors del campionat masculí es van solidaritzar amb les seves companyes de professió i van decidir de no participar en el mundial de l’Aràbia Saudita. Però els diners que reben els escaquistes, i de retruc la federació internacional, pesen massa i segons alguns rumors l’Aràbia Saudita podria organitzar el pròxim campionat del món. ‘De moment no és clar. Espero que tot plegat hagi servit perquè la federació s’ho pensi dues vegades quan triï el lloc’, avisa.

Summary: Anna Muzitxuk: ‘Hauria pogut guanyar 160.000 dòlars, però no em volia tornar a sentir humiliada’


La vicepresidenta de la Generalitat i coportaveu de Compromís, Mónica Oltra, ha assenyalat este dijous que van a treballar esta campanya electoral perquè Compromís-Podem-EUPV ‘A la valenciana’ siga la primera força i aconseguir “un Govern de canvi, un Govern a la valenciana”. Segons Mónica Oltra, “les expectatives són bones”. “tenim molt bones vibracions, ve molta gent als actes i la gent està il·lusionada”, tot i que ha recordat que la repetició d’eleccions generals “mai s’havia produït al nostre país”. La coportaveu de Compromís ha subratllat que des de la coalició electoral treballaran perquè el 26 de juny “s’òmpliguen les urnes, per ser la primer força política al nostre país i, sobretot, per aconseguir el que no es va aconseguir el 20 de desembre”. “El 20 de desembre aconseguim la majoria social i la majoria electoral, però no la majoria parlamentària”, ha ressaltat. Per esta raó, ha dit que el pròxim dia 26 “tenim una altra oportunitat i anem a aconseguir l’últim objectiu que és tenir la majoria electoral per poder formar un Govern de canvi, un Govern a la valenciana que tinga entre les seues prioritats rescatar persones, la lluita contra la corrupció , dignificar els servicis públics, canviar el model productiu, establir un model territorial just i un sistema de finançament constitucional”. “Este és l’objectiu que ens anima i la gent està mobilitzada i contenta”, ha ressaltat Oltra, qui ha insistit: “Anem a eixir a per l’últim objectiu que és poder formar Govern després del 26 de juny”.

Summary: Oltra diu que ‘A la Valenciana’ serà clau per formar govern a Madrid


El ple de l’Ajuntament de Castelló de la Plana ha aprovat la denominació única i en català del topònim de la ciutat. Hi han votat a favor els 14 regidors del Pacte del Grau –PSPV, Compromís i Castelló en Moviment– i en contra el Partit Popular i Ciutadans, amb 11 vots. En aquesta sessió hi ha hagut dues baixes per motius personals: la socialista Amparo Marco, batllessa de la ciutat, i Juan José Pérez Macián, de PP. Que Castelló de la Plana i el Grau de Castelló deixessin de tenir dues denominacions, una en català i històrica i una altra en castellà, era una de les fites que es van marcar els partits polítics que van signar el 2015 el Pacte del Grau, un acord que va permetre que la ciutat canviés de color polític després de sis legislatures de govern del PP.

Summary: Castelló de la Plana aprova la denominació única en català de la ciutat


Aquest cap de setmana s’han fet actes i concentracions per la Diada a Europa, els Estats Units i Mèxic. A més de l’acte fet a Brussel·les amb la participació dels exiliats, a la ciutat alemanya d’Stuttgart s’ha organitzat la segona edició del KulKatFest, mentre que a Niça s’ha convocat una concentració. A Ciutat de Mèxic també s’han fet actes, de la mateixa manera que també se n’han fet a diferents ciutats dels Estats Unitats, entre les quals hi ha Washington, Nova York, Chicago o Los Angeles. Avui celebrem la Diada amb ell lema Objectiu Indepèndència pic.twitter.com/WeXIGMcjLo — ANC-Mèxic (@ANCMexic) September 8, 2019 Celebrant la Diada a #CHICAGO!!!#ObjectiuIndependència#DiadaUSA2019#CataloniaTowardsIndependence pic.twitter.com/53dfjH6NgY — 🎗 ANC USA 🎗 (@ANC_USA) September 8, 2019 Aquests, però, no han estat els primers actes amb motiu de la Diada organitzats per l’ANC a l’exterior. Ahir ja hi va haver concentracions a París, Àmsterdam i Dublín. L’11 de setembre l’ANC ha convocat una concentració davant la residència del primer ministre Britànic, a 10 Downing Street. Acte a Brussel·les El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, ha reclamat que els actes amb motiu de la Diada mostrin ‘la veu del poble cívicament alçat contra la injustícia i la repressió’. En el marc de l’acte organitzat per l’ANC de Brussel·les per celebrar la Diada, Puigdemont ha reivindicat la ‘unitat del poble’ com a ‘molt més sòlida’ que la ‘unitat merament política’ i ha remarcat que a Catalunya el ‘poble està unit a la democràcia i les llibertats’. A més, ha demanat que els actes de la Diada reivindiquin la independència per ‘fer possible un país que es decideixi entre tots i sense cap exclusió’ i ha qualificat l’estat espanyol ‘d’intolerant’ i ‘d’al·lèrgic a la dissidència’. 🎥 El president @KRLS participa en els actes de celebració de la #Diada a Brussel·les, organitzats per @AncBru i @CasalCatBRU: "La manifestació de l'#11S ha de ser la veu del poble cívicament alçat contra la injustícia i la repressió, i a favor de la llibertat i la independència" pic.twitter.com/XGAjRj8kje — Junts per Catalunya 🎗 (@JuntsXCat) September 8, 2019 Comencem els actes de celebració de la Diada a Brussel.les amb el president @KRLS i els consellers @toni_comin i @LluisPuigGordi @AncBru @CasalCatBRU pic.twitter.com/MWWjX3qTEn — Consell per la República Catalana (@ConsellxRep) September 8, 2019 Malgrat ‘totes les dificultats i amargors de la repressió’, Puigdemont ha fet una crida a ‘manifestar-se’ i ‘alçar la veu’ i ha avisat que els exiliats ‘no callaran mai’. ‘S’hauran d’esforçar per fer-nos callar’, ha advertit Puigdemont, que ha subratllat que no ‘defalliran mai’ i que parlaran com a ‘homes lliures’ mentre ‘tinguin veu’. Guia Diada 2019 En referència a l’estat espanyol, ha assegurat que ‘d’on només ha vingut repressió no es pot esperar una altra cosa’ i que dins de l’estat és ‘impossible desplegar totes les competències’. ‘A aquells que diuen que pertànyer a l’estat espanyol està exempt de dolor, que ens ho preguntin a nosaltres o a les famílies dels presos’, ha afirmat Puigdemont. Diada a Brussel•les. @KRLS demana que la manifestació de l’11S demostri la unitat del poble més enllà de la unitat dels partits. Unitat del poble, nou concepte per superar la divisió política. pic.twitter.com/xzpd92AKt3 — Xavi Coral (@xavicoral) September 8, 2019 L’acte, que s’ha celebrat a l’esplanada de l’Atomium, l’icònic monument de Brussel·les, ha concentrat prop d’un centenar de persones. També hi han assistit els consellers Lluís Puig, Toni Comín i Meritxell Serret, actualment també delegada del govern davant la Unió Europea.

Summary: Actes i concentracions per la Diada a Europa, els Estats Units i Mèxic


Un cop constituït el govern de la Generalitat resta la incògnita de quan es posarà en marxa el Consell de la República, la institució anunciada per Puigdemont el mes de març. En un missatge a Instagram, Puigdemont ha publicat que el Consell de la República serà operatiu ‘d’aquí a poques setmanes’. Tal com el defineix Puigdemont, serà ‘un espai lliure, sense amenaces ni temors, amb la representació de les comunitats locals i de la societat civil’. Anit, a l’entrevista a TV3, el president de la Generalitat Quim Torra, va explicar que el Consell de la República es posarà en marxa tan bon punt Puigdemont pugui tornar a Bèlgica i que no tindrà finançament públic. L’objectiu del Consell de la República, tal com va explicar Puigdemont, és liderar el camí a la ‘independència efectiva’ en ‘estreta col·laboració amb el govern a l’interior’. Més informació: Govern a l’exili: com funcionarà i què farà?

Summary: Puigdemont: ‘El Consell de la República serà operatiu d’aquí a poques setmanes’


La mesa del Parlament ha aprovat avui presentar al·legacions contra la suspensió per part del Tribunal Constitucional espanyol de les conclusions de la comissió d’estudi sobre el Procés Constituent. La decisió s’ha pres per unanimitat de tots els membres de la mesa, tot i que C’s i PSC han volgut deixar clar que no comparteixen el contingut de l’informe elaborat pels lletrats. Tot i així, consideren que és legítim que la cambra presenti al·legacions dintre del procediment judicial obert. El PPC i la CUP, que tenen veu però no vot en les reunions de la mesa, s’han mostrat contraris a la decisió, però per motius oposats. Els populars insisteixen que la presidenta va contravenir una decisió judicial, mentre que els anticapitalistes creuen que no cal perdre el temps amb el TC. El vice-president primer de la mesa, Lluís Corominas, ha comparegut breument davant els mitjans per explicar que el màxim òrgan de la cambra ha decidit presentar al·legacions contra la interlocutòria del TC i ho ha emmarcat en la normalitat. ‘Sempre es fa per defensar els actes propis del Parlament’, ha argumentat Corominas, que també ha apuntat que tot i que la decisió s’ha pres per unanimitat, no tots els membres de la mesa comparteixen el contingut de les al·legacions, en concret C’s i PSC. Corominas no ha volgut concretar el contingut de l’informe dels lletrats, però Joan Josep Nuet, secretari tercer de la mesa (CSQP), sí que ha avançat les principals línies de defensa que utilitza el Parlament en les seves al·legacions. Segons ha indicat Nuet, la cambra planteja que no està clar que el TC hagi anul·lat la creació de la comissió d’estudi del procés constituent, i això vol dir que té capacitat per funcionar. Un altre argument, ha apuntat el secretari tercer, és que en un estat on hi ha separació de poders, el poder legislatiu té dret a prendre la iniciativa i no ha d’estar ‘supeditat’ a altres òrgans del poder de l’estat espanyol, judicials o executius. ‘Som poder legislatiu i tenim dret a opinar i a prendre acords’, ha defensat. Per la seva part, el vice-president segon de la mesa, José María Espejo–Saavedra (C’s), ha explicat que no comparteix el contingut de les al·legacions, perquè ell considera que el Parlament sí que ha incomplert la interlocutòria del TC, però ha trobat ‘normal i legítim’ que la cambra es defensi. En la mateixa línia s’ha expressat el socialista David Pérez, secretari segon, que ha demanat que consti en acta la seva visió diferent sobre les al·legacions tot i donar suport a la seva presentació, perquè això demostra que el Parlament ‘accepta l’autoritat del TC‘. Tots els membres de la mesa han presentat ja les seves al·legacions individuals excepte Nuet, que ha explicat que ho farà a mitjans de setembre. Igual que Carme Forcadell, té fins al 15 per fer-ho. Els tres diputats de JxSí Lluís Corominas, Anna Simó i Ramona Barrufet van anunciar públicament les seves al·legacions dimecres. També ahir les va presentar al TC David Pérez, mentre que Espejo–Saavedra ja ho havia fet fa uns dies. Pel que fa als grups parlamentaris que tenen veu però no vot en les reunions de la mesa, el popular Santi Rodríguez ha opinat que presentar al·legacions contra la interlocutòria del TC és ‘agafar el rave per les fulles’, perquè l’actuació de la presidenta del Parlament ‘no té explicació’. Rodríguez ha trobat contradictori que la cambra incompleixi les interlocutòries de l’alt tribunal però després hi presenti al·legacions, però també que alguns membres de la mesa hagin votat a favor de presentar-les tot i no estar d’acord amb el seu contingut. Rodríguez ha reclamat a la presidenta, Carme Forcadell, que comparegui per garantir que complirà la legalitat.

Summary: La mesa del parlament presentarà al·legacions al TC pel procés constituent


El raper mallorquí Valtònyc ha denunciat a Twitter que l’Institut Cervantes de Brussel·les li ha vetat l’assistència a un acte on prèviament havia estat convidat. El músic ha explicat que es va registrar i després va rebre la següent resposta: ‘És millor que no vinguis. Sembla que no series benvingut i es podria crear un conflicte.’ Me envían la invitación, me registro y la respuesta es esta: Hola Josep!No sé si te has registrado por la invitación, pero es mejor que no vengas, parece ser que no serías bienvenido y se podría crear un conflicto. Lo siento.Te tendré al corriente por otras cosas.Un abrazo — Josep Valtònyc🎗 (@valtonyc) January 8, 2020 Consultada per VilaWeb, a directora de l’Institut Cervantes de Brussel·les, Ana Vázquez, ha explicat que no sap què ha pogut passar perquè l’organisme no té cap activitat programada al mes de gener. ‘No hem cursat invitacions i tampoc no hem obert cap registre per aquesta mena d’activitats. Ara mateix només oferim cursos d’espanyol, català i tallers de còmic o música’, ha dit.

Summary: Valtònyc denuncia que l’Institut Cervantes de Brussel·les el veta en un acte


El Centre Nacional d’Intel·ligència (CNI) ha detectat ‘atacs informàtics’ als comptes de correu electrònic dels magistrats del judici contra el procés al Tribunal Suprem espanyol. Els atacs afectarien el ponent del tribunal, Manuel Marchena, els altres sis jutges de la sala i els quatre fiscals, segons que va avançar El Confidencial. Segons el CNI, els intents no haurien aconseguit l’objectiu. Tanmateix, ahir el grup Anonymous Catalonia va difondre una captura de la safata d’entrada del correu de Marchena. El CNI ha demanat als magistrats que incrementin les mesures de seguretat dels seus ordinadors. La investigació se centra en col·lectius independentistes i en la seva activitat a les xarxes socials.

Summary: El CNI investiga un ‘intent’ d’accedir als ordinadors dels magistrats del judici contra el procés


La mesa del congrés espanyol no ha acceptat cap dels dos grups parlamentaris per dividir el grup mixt. Per una banda hi havia el Múltiple, format per JxCat; Més País; Compromís i BNG, ni el d’Espanya Plural, format per UPN; Coalició Canàries, el Partit Regionalista de Cantàbria i Terol Existeix. La mesa permet a les formacions que presentin al·legacions fins al 20 de desembre. La mesa ha actuat d’acord amb el criteri dels lletrats de la cambra, que en un informe asseguraven que cap dels dos grups compleixen els requisits del reglament. El grup Múltiple va argumentar que es podia constituir perquè superava el mínim de cinc diputat i el llindar del 5% en l’àmbit estatal. Tanmateix, els lletrats esgrimeixen que no és cert perquè la Junta Electoral espanyola va xifrar el seu percentatge de vot en el 4,9%. D’altra banda, el grup Espanya Plural va esgrimir que es podia constituir perquè tenen més de cinc diputats i tots ells superen el 15% en les seves circumscripcions. En canvi, els lletrats asseguren Ana Oramas, diputada per Coalició Canàries, no va assolir el llindar perquè es va presentar en coalició amb Nova Canàries. També discuteixen que UPN constitueixi un grup separat dels seus socis de Navarra Suma.

Summary: La mesa del congrés impedeix la formació del grup de JxCat i Compromís amb Més País i BNG


El 2016 l’economia catalana ja suposa un 19,03% del producte interior brut (PIB) de l’estat espanyol. Aquest és el valor més elevat del segle XXI pel que fa a la proporció de l’economia catalana en relació amb la de l’estat espanyol i ha crescut respecte el 18,87% registrat el 2011. Així ho documenta la Memòria Econòmica de Catalunya que ha presentat avui el Consell General de Cambres de Catalunya. ‘El balança econòmic del 2016 ha estat molt positiu i de cara al 2017 es preveu un comportament similar de l’economia catalana, amb taxes de creixement a l’entorn del 3%’, apunta la Memòria de les Cambres catalanes. Igualment, el document destaca que s’està deixant enrere la recessió econòmica i que aquest 2016 s’ha recuperat, per primer cop, el nivell del PIB de 2007. Per contra, les cambres preveuen que encara queden uns tres anys per recuperar els quatre milions de llocs de treball que hi havia abans de la crisi. La memòria constata que Catalunya està sortint de la crisi ‘amb més força’ que l’estat espanyol, ja que l’economia catalana ha registrat des de 2013 taxes de creixement del PIB més altes. Entre 2013 i 2016 el creixement del PIB català ha estat de l’1,9% de mitjana, enfront de l’1,5% espanyol. En aquest sentit, les Cambres apunten que Catalunya -juntament amb el País Valencià- lidera el creixement del PIB a la península, fet que mostra ‘la necessitat de més inversions en aquests territoris’. L’informe indica que l’economia catalana està sortint de la crisi amb més competitivitat, ja que ha mantingut un saldo positiu amb l’estranger (+5,8%) tot i l’intens creixement. Igualment, les ocupacions tècniques i qualificades també estan en augment en el pes relatiu total del conjunt d’ocupacions a Catalunya (del 25,7% el 2011 al 29,3% el 2016). Si es descomposa el PIB, la productivitat total dels factors aporta 1,4 punts al creixement del 3,5% del PIB el 2016, mentre que l’aportació era negativa (-0,8%) el 2007. En relació al creixement del valor afegit brut (VAB) per demarcacions, l’estudi de les cambres catalanes mostra que abanderen l’expansió econòmica de Barcelona i Girona (+3,9%), seguides de Tarragona (+3,4%) i Lleida (+3,0%). Les quatre demarcacions s’han beneficiat del bon funcionament del sector industrial i dels serveis, especialment el turisme. Totes les comarques catalanes han registrat un increment del nombre d’afiliats a la seguretat social el 2016, excepte la Ribera d’Ebre i la Vall d’Aran.

Summary: L’economia catalana suposa més del 19% del PIB espanyol per primer cop en el segle XXI


La crisi sanitària pel coronavirus 2019 ha obligat els governs del país a prendre mesures extraordinàries per a contenir l’avenç de la pandèmia. La Generalitat de Catalunya, Generalitat Valenciana i el Govern de les Illes han ordenat la suspensió de l’activitat lectiva a escoles, instituts i universitats i el tancament de molts establiments públics, però les mesures no són iguals a tot el país. A continuació, detallem quines mesures s’han pres a cada territori. Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars Catalunya La Generalitat de Catalunya ha fet pública una resolució que ordena el cessament d’activitats i el tancament de: —Els bars, cafeteries, restaurants i altres establiments de restauració tret d’aquells que estiguin integrats en hotels o centres sanitaris i socials residencials.—pistes d’esquí —gimnasos —locals d’oci, com ara discoteques, teatres i sales de cinema, pubs, sales de concerts, sales de festa, pubs i qualsevol altre establiment recreatiu, com casinos, bingos, parcs temàtics i d’atraccions… —àrees comercials no destinades a alimentació i productes de primera necessitat —Suspensió de les vetlles de persones mortes pel coronavirus en instal·lacions públiques i privades —Suspensió de les activitats dels centres de desenvolupament infantil, centres d’atenció a persones amb discapacitat, seveis d’avaluació de la dependència… —La prohibició de totes les batudes de caça i totes les accions de caça col·lectiva La resolució entra en vigor la mitjanit d’aquest dissabte, 14 de març, i serà vigent durant 15 dies susceptibles d’ésser ampliats. El conseller d’Interior, Miquel Buch, també ha demanat que es limitin i s’evitin els desplaçaments i s’ajornin trobades, reunions i manifestacions que puguin comportar una interrelació amb altres persones, més enllà de l’àmbit familiar. En definitiva, ha demanat que les persones que puguin es quedin a casa. País Valencià El Consell ha aprovat un decret que ordena el tancament des d’aquesta mitjanit de: —discoteques, sales de ball i pubs, —casinos i bingos —cinemes —teatres —centres culturals —museus —biblioteques —arxius —sales d’exposicions i sales de cinema —bars, restaurants, cafeteries i establiments situats en zones turístiques. —parcs d’atraccions —gimnasos i instal·lacions esportives —piscines A més, ordena la suspensió de: —tots els espectacles en espais oberts —espectacles taurins a places de braus —bous al carrer —espectacles amb animals —proves esportives —activitats firals —l’activitat als centres de serveis socials —centres de dia i ocupacionals —l’activitat programada ambulatòria (encara que aquells que no puguin abandonar algun tractament se’ls procurarà l’atenció domiciliària). Illes Balears i Pitiüses El consell de Govern de les Illes ha acordat el tancament durant dues setmanes de: —discoteques, clubs i sales de festa —gimnasos i instal·lacions esportives —casinos, bingos i sales d’apostes També ha recomanat l’ajornament de totes les fires durant trenta dies i ha ordenat de reduir l’aforament a bars, restaurants, cinemes i teatres a un terç, fins a un màxim de 300 persones, i que estiguin separades de manera que es compleixin les recomanacions sanitàries. En canvi, ha demanat que els mercats municipals a l’aire lliure mantinguin la part d’alimentació per a comprar productes necessaris per a l’alimentació, com ara productes agraris i ramaders, si bé ha puntualitzat que alguns ajuntaments havien prohibit del tot els mercats. Andorra El govern d’Andorra ha acordat el tancament de tots els establiments d’oci i lleure (gimnasos, bars, restaurants…). No es tanquen botigues d’alimentació, supermercats, farmàcies o benzineres. Coronavirus 2019: Què ha passat avui? El report diari de VilaWeb Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut

Summary: Quins establiments han de tancar pel coronavirus 2019?


Després de quatre mesos de negociacions, la direcció i els sindicats de CaixaBank han arribat aquesta matinada a un preacord sobre l’Expedient de Regulació d’Ocupació (ERO) que ha presentat l’entitat bancària per a 2.157 empleats. El preacord, al qual les dues parts han arribat cap a les 03.40 hores de la matinada, recull gran part de les demandes plantejades pels sindicats, com un increment de les primes per extincions i per mobilitat forçosa, segons han informat fonts sindicals i han confirmat fonts d’aquesta entitat financera. Tot i que les negociacions estan molt avançades, fonts sindicals han confirmat a l’ACN que encara s’ha de donar el vist-i-plau definitiu al redactat final de l’acord en una reunió en marxa des de les 10. En tot cas, destaquen que en el marc de la negociació d’un ERO que podria haver estat forçós, es pot arribar a tancar un ‘bon acord’. Segons han explicat a Efe fonts sindicals, a les persones nascudes abans del 1961 i fins al 1965 que acceptin apuntar-se a l’ERO – l’anomenat col·lectiu A -, és a dir, aquells que tenen 54 o més anys, se’ls abonarà el 57% del seu sou regulador fins als 63 anys, així com el corresponent conveni de la Seguretat Social fins aquesta edat, i una prima d’entre 18.000 euros i 28.000 euros. Als nascuts el 1966 i el 1967, que tenen 52 o 53 anys, se’ls abonarà aquest mateix percentatge del sou durant vuit anualitats i se’ls pagarà el conveni especial de la Seguretat Social fins als 63 anys, a l’hora que rebran una prima de 38.000 euros. Per la seva banda, els voluntaris inclosos en el col·lectiu C, és a dir, els menors de 52 anys que acceptin rescindir la seva relació laboral amb CaixaBank, rebran una indemnització de 45 dies per any treballat amb un mínim de 36 mesos i un màxim de 42, així com una prima d’entre 13.000 i 23.000. A falta de conèixer altres condicions del preacord, encara no divulgades, el consens entre totes dues parts posa fi a un dels principals expedients de regulació d’ocupació actius a l’estat espanyol actualment. El passat 27 de setembre, en presentar el seu pla estratègic a Londres, CaixaBank va anunciar un ERO per reduir en tres anys 821 oficines urbanes, el 18% de la xarxa, i llavors ja es va dir que aquell ajust implicaria també una retallada de plantilla.

Summary: CaixaBank i els sindicats arriben a un preacord sobre l’ERO


La manifestació de la Diada 2019 es pot comptar en nombre de manifestants, 600.000 segons la Guàrdia Urbana, però també per estats d’ànim. I l’estat d’ànim d’avui ha estat molt diferent del dels anys anteriors: som ben lluny de la intensitat durant el camí vers el referèndum i tampoc som al pic del xoc emocional dels primers dies de presó i repressió. Avui pels volts de plaça d’Espanya, a Barcelona, hi hem trobat una resignació esperançada. Un baix to que no cau en la resignació. Un som aquí perquè pitjor és quedar-se a casa. Un no deixar-se vèncer, però tampoc veure-ho gens clar. Els manifestants, una altra vegada, s’han presentat de manera multitudinària, pacífica, familiar, i diversa i VilaWeb ha pogut parlar amb mestresses de casa de Lleida, auditors d’empresa de Barcelona, professors d’economia d’Okinawa i joves estudiants de ceràmica. Diversitat social sempre present, però tots els entrevistats compartien un cert desànim amb la classe política i, alhora, la noció clara de persistir. Aquestes són les respostes i reaccions trobades durant la jornada d’avui: Salma, 20 anys. ‘No noto un canvi, però no vull deixar de lluitar’. Xavier. Auditor. 55 anys, de Barcelona: ‘Vinc cada any. I aquest any vinc fluixot perquè els polítics no segueixen allò que la gent vol i no van tots a una. I la gent vol unitat. Hauríem de fer que els polítics ens seguissin a nosaltres, que aquí hi ha gent que, voti què voti, va junta, perquè al final tots tenim el mateix sentiment.’ Marta. Arquitectura i urbanisme. Nascuda a Girona. ‘Hem vingut perquè és la Diada i som catalans i estimem la terra i perquè hi ha molta injustícia i ja n’hi ha prou. Fa vuit anys que visc a Mont-real i hem vingut expressament per la Diada. Molta decepció però no per això ens aturarem. Em veig positiva perquè crec en la gent i la ciutadania. En els polítics hi crec poc.’ Jordi. Enginyer. 34 anys. Barcelona. ‘Avui faig anys. S’hi ha de ser. Hem de persistir. Estic profundament convençut que l’única manera que tenim d’aconseguir què volem és persistir en tots els sentits encara que les coses no semblin òbvies o directes. Evidentment que pots veure que hi ha coses que s’han fet malament però és que no ser-hi encara és molt pitjor.’ Jordi. Rosa. Nascuda a Lleida. Mestressa de casa. ‘He vingut perquè sóc independentista de tota la vida. I hi he portat la nena. El meu home, en pau descansi, ja ho era. I els meus fills, també. He vingut pels polítics que estan tancats. Ho veig una mica difícil perquè la cosa no està bé. Els polítics es tiren les pilotes els uns als altres. I allò que haurien de fer és posar-se d’acord. Però nosaltres què hi farem?’ Maribel. Barcelona. Mestressa de casa. ‘Jo vinc cada any des de l’any del Tarradellas. Un dia o un altre ho aconseguirem. És cosa del poble. I amb els polítics estem molt emprenyats però hem de fer pinya i anar fent. Passarem uns quants dies molt durs ara el mes que ve, però bé, s’ha d’aconseguir.’ Guillem. Estudiant d’enginyeria agrària. ‘No s’hi pot faltar. Vinc perquè així demostrem la força. Un estat d’ànim molt il·lusionador, m’agrada molt. Espero viure la independència. Hem d’anar tots junts. Això que fan ara és una estupidesa. Si no anem tots a una, no ho aconseguirem.’ 12345 Eloi. 71 anys. Viatjant de farmàcia jubilat. ‘He vingut a fer presència a la jornada. No servirà de res. No tenim opcions. Ara, potser algun dia, en algun moment, tirarem endavant. No tenim responsables que ens portin a bon port la feina que vam començar ni capacitat de negociar amb aquests senyors que no entenen mai res de què els diuen. Independentista després de la sentència de l’estatut, sóc jo’. Tomochi. ‘Sóc professor d’estatística a la Universitat Internacional d’Okinawa i faig recerca a la Universitat Pompeu Fabra. L’arxipèlag d’Okinawa era un regne independent del Japó. I ens van atacar i ens van fer colònia el 1879. Tenim una lluita similar a la vostra. Com vosaltres, tenim una identitat molt forta. Hem vingut per mostrat el nostre suport. He vingut a Barcelona per aprendre del moviment independentista. Ho trobo molt bonic, pacífic i gran.’ Salma. 20 anys. ‘Vaig fer auxiliar d’infermeria i ara començaré a fer ceràmica. Nascuda a l’Índia, visc a Barcelona. He vingut perquè avui és el dia de la independència, i ja de fa molt de temps, que vinc. Avui t’he de dir que em feia una mica de mandra, perquè et preguntes què fan els polítics. Que es posin d’acord. No anem enlloc, si no. Si no es mou la gent, no farem res. Veig clar que al cap de tant temps i manifestacions al final no noto un canvi, però no vull deixar de lluitar. He vingut a fer fotos, perquè quan sigui més gran ho vull ensenyar als fills i dir-los: “Veieu, jo aquí venia a les manifestacions.”‘ Àlex.Guillem.Marta.Maribel.Eloi.Tomochi. Àlex. Estudiant de farmàcia. 17 anys. Sant Quirze del Vallès. ‘He vingut perquè és el dia del meu poble. I m’agrada venir. Esperem que sí, que serveixi, venir. El meu somni és viure la independència, sí. Polítics, tots al carrer. No serveixen.’

Summary: ‘Molta decepció, però no per això ens aturarem’


La 37a Setmana del Llibre en Català, que s’ha portat a terme del 6 al 15 de setembre, ha rebut més de 30.000 persones que han participat en dos-cents setanta actes programats i han facturar un total de 543.973 euros, un 8,44% més que en l’edició anterior. En un comunicat avui, l’organització ha destacat que en les últimes quatre edicions s’han aconseguit d’augmentar les vendes, i que en aquesta període ha augmentat la facturació global en un 78,98%. Pel que fa als exemplars venuts, un 23,44% corresponen a llibres infantils i juvenils, un 40,04% a ficció i el 36,52% a no ficció, que es reparteixen a parts iguals entre novetats i llibres de fons. Amb la col·laboració de l’Institut Ramon Llull (IRL), La Setmana del Llibre ha rebut la visita de divuit editors i agents literaris de setze països, que han mantingut més de quatre-centes cinquanta reunions amb editors catalans. El president sortint de la Setmana, Joan Sala, ha valorat molt positivament l’edició d’aquest any, i el nou equip encapçalat per Joan Carles Girbés ja prepara l’edició de l’any vinent.

Summary: La Setmana del Llibre en Català augmenta un 8% la seva facturació


Malgrat que es moren més dones d’infart que no pas homes, la simptomatologia que tothom coneix és la dels homes: un dolor fort i agut a la part esquerra del pit que tendeix a estendre’s cap al braç. És més, molta gent no sap que les dones tenen més opressió al pit i dolor a l’esquena… Però la cosa més greu és que aquest desconeixement no és exclusiu de la societat, sinó que no s’ha explicat a les universitats fins fa poc. Per tant, també afecta els metges. Com aquest cas, n’hi ha molts en el sector de la salut. De fet, en les qüestions sanitàries falta una mirada de gènere. En parlem amb Elena Carreras, cap d’Obstetrícia i Ginecologia Reproductiva de l’Hospital Universitari Vall d’Hebron i presidenta del Consell Assessor per les Polítiques de Gènere en Salut. —Hi ha diferències en la salut dels homes i en la de les dones? —Sí. Les malalties es manifesten de manera diferent en funció de si ets home o dona. L’exemple clàssic és l’infart. La simptomatologia de l’home la sabem tots, s’ha estudiat sempre. En canvi, la de la dona, que és més d’opressió al pit i dolor a l’esquena, és molt menys coneguda. Per tant, s’identifica molt menys. Però no és només diferent per això, hi ha malalties que són molt més presents en les dones que en els homes, com per exemple les migranyes i la depressió, i no ho abordem de manera diferent, tal com s’hauria de fer. —Com pot ser que encara no sapiguem coses com ara quins són els símptomes d’un infart en una dona? Això és perillós. —Absolutament, ens ha faltat la mirada de gènere en la salut. Quan n’ets conscient t’esgarrifes. Com és que no hem tingut aquesta mirada? El sistema ha estat molts anys així. Ara treballem per tenir-ho present i començar a aplicar la perspectiva de gènere a tot arreu. —La societat no en sabem els símptomes, però els metges tampoc? —Ara ens comencem a despertar. Comencem a ser-ne conscients i a saber-ne els símptomes. Però fins no fa gaire, això no s’estudiava a la facultat, no se’n tenia aquesta consciència. Elena Carreras. Fotografia: Adiva Koenigsberg. —Els metges us heu de reciclar en aquestes qüestions, doncs? —Absolutament, tots hem de fer un reciclatge. És trist que al segle XXI la mirada de gènere en la salut sigui una cosa nova, però és així. Els metges ens hem de reciclar i com més aviat millor. En aquest sentit, la consellera Alba Vergés ho té molt clar. Ha creat un Consell Assessor per a les Polítiques de Gènere en Salut, precisament, per començar a incidir en aquests aspectes. —Concretament, què es pot fer? —S’ha de començar per la formació. Això és bàsic. Cal una formació general de gènere per fer notar les diferències que hi ha, per exemple, en l’àmbit de la recerca. No havíem considerat mai que els experiments que es feien amb ratolins havien de ser paritaris i resulta que ho han de ser. Perquè els homes i les dones tenim metabolismes diferents i, per tant, la manera que responem als tractaments no és igual. Els ratolins no són una excepció. Però això va molt més enllà, hem creat fins i tot uns medicaments més adaptats als patrons dels homes que no als de les dones. Ara hem de començar gairebé de zero, tant en la recerca com amb la formació. A més, també hauríem de parlar de l’assistència, que és important. Elena Carreras. Fotografia: Adiva Koenigsberg. —Pel que fa a la investigació, hi ha discriminació en els assaigs clínics? —N’hi havia. Actualment, es va revertint. I és molt important que es reverteixi, perquè si no, contribueixes a un biaix científic important. Si tens dos grups de població, homes i dones, que no es comporten de la mateixa manera i tu no ho tens en consideració, alteres els resultats, claríssimament. Fa poc, els instituts de recerca de Catalunya van fer una jornada precisament sobre això, és un pas per a prendre consciència d’aquest problema. Hem de controlar la mena d’assaigs que es fan, però hi ha més coses. La mirada de gènere ha d’anar més enllà, perquè la paritat és només el primer esglaó. És molt important tenir en compte a què es dediquen els recursos d’investigació. Tu pots fer molta recerca en càncer de pròstata, i no fer-ne en càncer de matriu. No dic que això es faci així, ni que no sigui important investigar tots els càncers…Vull dir que també és important on decideixes invertir i posar l’accent. Cal ser conscient que la mirada de gènere no beneficia únicament les dones. I això, a vegades, costa d’entendre. —Què voleu dir? —Tothom es pensa que si nosaltres introduïm la mirada de gènere, això només beneficiarà les dones i no és veritat. Cal que introduïm la mirada de gènere perquè afavorirà tota la societat. Un exemple molt concret: actualment, preparem una hackathon que es diu Womedd, on es vol valorar precisament la perspectiva de gènere en equipaments mèdics. Què passa? Les mides dels aparells quirúrgics són pensades en l’escala dels homes. Les cirurgianes tenim les mans més petites i a vegades tenim dificultats per a fer servir segons quines eines a la sala d’operacions. Això sempre ha estat així, però ara ens comencem a preguntar si no caldria donar-hi la volta. De la mateixa manera que hi ha guants de diverses mides, potser també hem de fer diverses mides per als aparells. I aleshores ens diuen: ‘Això afavoreix claríssimament les cirurgianes…’ —Afavoreix el malalt… —Sí, és clar, això responem. Però també afavoreix qualsevol cirurgià amb les mans petites. Ens hauríem d’adonar que la perspectiva de gènere va molt més enllà de les dones. —Hi ha milions de coses a millorar. Això que heu explicat és una cosa molt bàsica i no hi havíem pensat mai… —A més, cal ser conscient que les dones mateixes reproduïm els esquemes que hem après sense pensar-hi. Cal que prenguem consciència de la raó per la qual ho fem així. Sempre pensem que tota la vida s’ha fet així, i hem de pensar si cal fer-ho així. Si no fem aquest clic i no hi pensem, no aconseguirem cap canvi real. Per això és tan important la mirada de gènere. —Suposo que en tot això també afecta que durant molts anys les infermeres eren dones i els metges eren homes… No ha estat fàcil arribar al punt que les dones siguin cap de servei o que tinguin càrrecs dins els hospitals. —La meva generació hem hagut de lluitar molt per arribar a tenir els càrrecs que tenim. És veritat que és fàcil caure en la reproducció dels esquemes que hem vist sempre, per això és important crear una nova manera de manar des de la perspectiva femenina. Segurament, nosaltres podem aportar una manera diferent de gestionar i funcionar en els nostres serveis. —En el camp de la sanitat hi treballen moltes dones, però encara és molt difícil accedir a les direccions. —Som molt poques les qui dirigim algun servei. L’Institut Català de la Salut ha presentat les dades fa poc i en els càrrecs directius hi ha una quarta part de dones i una tercera d’homes. Òbviament, no compleix cap mena de proporcionalitat amb el nombre de dones que hi ha a la professió. —I a què respon, això, en el cas específic de la sanitat? —Cal un canvi cultural. Una conscienciació general. És fàcil de dir i difícil de fer, perquè hi ha coses que les tenim molt interioritzades. Per canviar-les, abans hi hem de pensar i qüestionar-nos si allò ha de ser així. Només des d’aquesta pregunta profunda ho podrem canviar. I en aquest sentit, tot i que és evident que aquest canvi l’hem d’encapçalar les dones, també és molt important que els homes ho entenguin. Ells també s’hi han de posar, no poden considerar que això només depèn de nosaltres. Elena Carreras. Fotografia: Adiva Koenigsberg. —Abans dèieu que cal que s’inverteixi més a investigar malalties relacionades amb les dones. Fa uns mesos es va impulsar una campanya per a demanar un programa de ‘La Marató de TV3′ dedicat a l’endometriosi. De moment, no s’ha aconseguit. —És molt necessari que es comencin a investigar més aquestes malalties. Ara es fa més, perquè comencen a donar punts extres als projectes que tenen aquesta perspectiva de gènere. I funciona. Això va canviant, però encara hi ha molta feina a fer. És molt insuficient. Som en un període de transició, i anant cap al lloc correcte. Ara, podríem anar més de pressa. —És curiós que una malaltia que afecta una de cada deu dones sigui tan silenciada… —De mica en mica, es va canviant. Però també cal tenir en compte que l’espectre de la malaltia és molt ampli, hi ha casos molt greus i molt invalidants, però afortunadament la majoria no són tan greus. Això fa que hagi estat més fàcil que els metges diguin ‘va, no et queixis tant, que no és res’ o ‘endavant, que això és cosa de dones’. Aquestes frases s’han dit milions de vegades i revertir-ho requereix que tots plegats en prenguem consciència. —Els experts diuen que es tarda vuit anys de mitjana a diagnosticar l’endometriosi. I un estudi danès recull que es tarda quatre anys més a diagnosticar certes malalties a les dones que no pas als homes. Per què passa això? —Hi ha dos motius fonamentals. Un és inherent a la mateixa manera de fer de les dones. Sempre pensem en els altres abans que en nosaltres. Una dona que té fills o pares a qui atendre, primer deixarà la família a punt i després ja anirà a urgències. L’home no, ells van a urgències i punt. Un dels problemes és que les dones van a urgències més tard que no pas els homes. Però no és això i prou, també cal tenir en compte el que comentàvem abans: moltes vegades, els professionals desconeixen els símptomes de les dones. Amb la mateixa simptomatologia de dolor toràcic, és més probable que a un home li facin un electrocardiograma i que a la dona li donin un ansiolític. I faig una mica reducció a l’absurd, però la simptomatologia psíquica és més present amb la dona, i moltes vegades els professionals n’abusen. —Es pensa més sovint que hi ha un problema psíquic en les dones? —Sí, perquè estadísticament hi ha diferències. Però no pot ser que quan una dona ve urgències la primera opció que es consideri és que tingui un problema psicològic. S’hauria de descartar tota la resta abans de dir això. —Dèieu que les dones tardem més anar a urgències. Cal enviar un missatge per a canviar aquest comportament? —Això forma part de l’autovaloració personal. Si tu dónes més valor al teu entorn que a tu mateixa, continuaràs fent això. De fet, que donis prioritat a l’entorn és una cosa molt lloable. Trobo que les dones som meravelloses en aquest aspecte, i no dic que s’hagi d’abandonar, perquè és d’una grandesa extraordinària, sinó que cal començar a posar les coses al seu lloc i valorar-nos més a nosaltres mateixes. En aquest sentit, la feina forta és l’autovaloració de la dona. Perquè hi ha moltes dones que diem ‘no sé si podré’, ‘vols dir que ho podré fer?’, ‘ui, això no és per a mi, no compleixo els criteris’. Els homes, en canvi, sempre compleixin els criteris! Sempre van sobrats! Aquest és un canvi profund que s’ha de fer. És fort, però és molt present des de molt petites. Això sorprèn molt. Per exemple, l’altre dia em vaig trobar amb els fills bessons d’una amiga. Tots dos aprenien a comptar i els vaig preguntar si s’atrevien a comptar fins a deu. El nen, tot content, va dir que sí: ‘Un, dos, tres, quatre, cinc, sis, vuit i deu’. I ho va celebrar. La nena, en canvi, va dir: ‘Un, dos, tres, quatre, cinc, sis… mmmm… sis…’ Home! Què és això? Tenen quatre anys i són bessons. Han tingut la mateixa educació. Tot igual, però una actitud diferent. Aquí hi ha la mare dels ous. Potser que ens ho fem mirar. Un home arriba a cap de servei i tothom el felicita. En canvi, tu hi arribes i t’has de sentir dir que no saben si donar-te el condol. Un moment! Naturalment que m’has de felicitar! Però això, per a les dones, també és molt difícil de canviar, perquè et violenta una mica. Però malgrat tot, crec que cal fer-ho. Si no, no aconseguirem canviar-ho. Elena Carreras. Fotografia: Adiva Koenigsberg. —A part de l’endometriosi, hi ha altres malalties silenciades? —La migranya és un bon exemple. I potser també les malalties mentals. Però diria que ja és diferent, es tracta de l’apreciació de certes malalties conegudes per tothom. Passa també amb l’ictus, que nosaltres responem diferent… Per sort, cada vegada en sabem més coses. Com més investiguem, més coneixements en tindrem. —Parlàveu de la migranya… —La majoria de migranyes afecten les dones. I així com s’intenta donar a l’endometriosi la importància que té, l’eclosió de la migranya com a malaltia encara no ha arribat. Hi haurem de treballar molt més aquests anys vinents. —I si parlem de dones i salut, hem de parlar de la violència obstètrica… Com la definiríeu? —És una qüestió complexa. La violència obstètrica es compon, en gran part, d’una mala praxi, de fer coses que no s’haurien de fer. També hi ha una part de maltractament a la dona, directament, i una altra, que en seria l’essència, que és el menysteniment envers l’opinió i la capacitat de la dona per a decidir sobre el seu embaràs i el part. —Aquest últim punt potser seria el més clar de solucionar… —No us penseu, diria que és al contrari. És la part més difícil perquè és la més subtil. Penseu que els professionals partim d’una posició d’avantatge, que és el coneixement científic que la dona no té. Per tant, sempre ets en una posició diferent. Potser el més clar és arreglar la mala praxi, perquè cada vegada hi ha més protocols. Ara, per exemple, es treballa per evitar les cesàries innecessàries o les de divendres… Els protocols són cada vegada més precisos. La part de maltractament crec que és intolerable, cap a les dones i cap a qualsevol altre col·lectiu. El maltractament dels avis a l’hospital també és un problema a tenir en compte. Hi ha persones amb unes capacitats gens minvades i pel simple fet de ser grans són tractades de manera diferent. I això passa especialment amb les dones grans. Tot plegat et fa ser conscient que la violència obstètrica forma part d’una qüestió més gran, que és la violència mèdica. I això ja és un tema molt ampli per a parlar-ne avui. Però quan la gent t’explica com se sent tractada, t’adones que tenim molt de marge de millora. —Parlàveu de les cesàrees. L’OMS diu que l’estat espanyol continua per sobre la mitjana del que seria recomanable… —Les previsions de l’OMS en les taxes de cesàrees són previsions per a tot el món. Són pensades per a dones de baix risc. Aquí tenim moltes dones que tenen risc alt durant l’embaràs i el part. Moltes vegades, motivat perquè es tenen les criatures molt tard. Per tant, aquesta xifra s’ha d’analitzar en profunditat. Cal saber per què es practiquen les cesàries. Cal tenir en compte que són una intervenció meravellosa que ha salvat moltes vides, tant de mares com de criatures. Però ens hem de demanar: s’ha de fer una cesària si no hi ha cap indicació clara? En tot això s’ha avançat molt, però encara hi ha molt marge de millora.

Summary: Elena Carreras: ‘En la salut ens ha faltat la mirada de gènere’


Noves proves publicades per la Cadena SER demostren la implicació del Barça, a través de l’empresa I3 Ventures, en una guerra bruta a les xarxes per preservar la reputació del president del club, Josep Maria Bartomeu, i a la vegada difamar contra jugadors del primer equip, opositors i fins i tot polítics i entitats independentistes. Pels serveis d’I3 Ventures, el club va pagar gairebé un milió d’euros. El Barça té contractada una empresa per a desprestigiar Messi, Guardiola i polítics independentistes El programa ‘El larguero‘ ha publicat un informe de trenta-sis pàgines, signat per Nicestream (matriu de I3 Ventures), on desglossen dades només disponibles pels administradors —els impactes i l’abast dels missatges— de sis comptes a les xarxes socials, que servien per desinformar i difamar. Consulteu ací l’informe: Els comptes en qüestió són Més que un club (66.000 seguidors), Respeto y Deporte (56.000), Alter Sports (27.000), Sport Leaks (21.000), Justicia y Diálogo en el Deporte (8.500) i Jaume, un film de terror (5.000). Segons la SER, el Barça ha reconegut l’existència de l’informe de Nicestream, que és un document que el club ha anat rebent de manera periòdica i actualitzada. Ahir el Barça va emetre una nota de premsa assegurant que I3 Ventures ‘no té cap vincle amb aquests comptes i si es demostra qualsevol relació, el club rescindirà immediatament la seva relació contractual’. En el mateix comunicat, el club amenaçava amb accions legals contra la ràdio i els periodistes que han destapat l’escàndol si no rectificaven la informació.

Summary: Noves proves demostren la implicació del Barça en la guerra bruta a la xarxa


Ada Colau (1974) és la cap de llista de Barcelona en Comú, partit que agrupa gent d’ICV, Podem, Procés Constituent i membres de la Plataforma d’Afectats per la Hipoteca (PAH), que va cofundar i presidir temps enrere. Segons les enquestes publicades, Barcelona en Comú és la primera força o la segona a l’ajuntament, sempre sense majoria absoluta. Colau parla d’independència, de l’aliança amb ICV i Podem i no amb la CUP, i del seu projecte de ciutat, pactes inclosos. Podeu veure l’entrevista en vídeo ací: Eleccions municipals a Barcelona 2015 · Ada Colau per vilawebtv —La via més ràpida per a aturar els desnonaments és la independència. —La via més ràpida, ho ha demostrat la PAH, és la voluntat política. I la independència financera. Aquesta és la via més ràpida. Tant a l’àmbit municipal, com al nacional o autonòmic, l’estatal, el mediterrani i l’europeu, cal voluntat, determinació, compromís, i estar disposat a jugar-se-la si cal per defensar els drets i les llibertats. No solament en l’habitatge. I això s’ha demostrat en el curs de la historia. Els drets es conquereixen, no t’esperes que te’ls concedeixin. Si creiem que el dret d’habitatge és una prioritat, i creiem que és injustificable que hi hagi pisos buits en mans d’entitats financeres al mateix temps que famílies desnonades, cal actuar. A l’àmbit municipal, autonòmic o estatal hi ha eines de sobres per a intervenir si hi ha voluntat política i independència política respecte del poder financer, cosa que ha faltat a CiU, al PP i al PSOE. —David Fernàndez és capaç d’unir canvi social i independència. Per què vós no? —Jo també podria unir-ho. Jo ho he dit. Amb David Fernàndez m’hi he entès sempre. Hem estat amics íntims des de fa dècades, ens hem trobat en moltíssimes lluites. David Fernàndez me’l crec. Qui no em crec és CiU. Això ho he dit. Però David Fernàndez, i tant si me’l crec. I he dit, i ho crec, que la independència és un procés de sobirania real des de baix, un procés constituent on la població decideix les regles de joc i posa les normes. Des d’aquest punt de vista m’ho podria creure. No em crec un procés segrestat per CiU. —Per què Pablo i no David? —Quan ha passat això? Ha ha! —A la candidatura hi ha Podem i no la CUP —Sabeu que la CUP és un moviment d’ànima municipalista i dóna autonomia a les seves candidatures. Jo amb en David he fet política tota la vida, i en continuo fent. Tant en termes personals com col·lectius. I la CUP Barcelona ha pres les seves decisions de manera legítima, i aleshores amb en David som companys de moltes lluites. La CUP Barcelona no ha volgut participar en Barcelona en Comú. Entenc que tinguin diferències. Allò que ens uneix és més que no pas allò que ens separa. Ara mateix hi ha un moment d’excepcionalitat, en què el conjunt de la ciutadania demana que siguem generosos i capaços de ficar els objectius comuns per sobre d’aquestes diferències. —A Barcelona en Comú tindreu votants independentistes. Tindreu regidors independentistes? —Sí. Segur que sí. —Quants? —La veritat és que no ho sé. Els ho hauríem de preguntar un per un perquè es defineixen lliurement i no voldria parlar per ells. Però alguns que conec de tota la vida, com Jaume Asens, s’ha definit sempre com a independentista. —La pluralitat de votants implicarà una pluralitat de vot per part dels regidors. Els regidors de Barcelona en Comú (BeC) podran votar diferentment? —Entenc que no. No n’hem parlat, però entenc que no en la mesura que a BeC hem dit sempre que creiem en el dret de decidir com a dret democràtic irrenunciable, i això vol dir que és la població la que ha de parlar i no els representants polítics en nom de la població. És a dir, Barcelona en Comú presenta un model de ciutat. No és un projecte per a Catalunya. No som un partit d’àmbit català. Som un partit municipalista per a la ciutat de Barcelona. I el que tenim en comú, més enllà del dret de decidir en el sentit ampli del terme, és un projecte de ciutat. Però mai no parlaríem en nom de la ciutadania donant llibertat de vot, perquè entenem que és la ciutadania que ha de parlar, i no uns regidors. —Us aniria millor si us mulléssiu en aquesta qüestió. —Nosaltres considerem que ens mullem. Hauríem de tenir clar què significa mullar-se. T’ho dic al contrari. Com una persona que no ha estat mai independentista, i que va votar sí-sí, perquè va veure un procés popular, exemplar, il·lusionador, que defensava la democràcia davant l’autoritarisme del PP. I sense haver estat mai independentista vaig votar sí-sí. A mi, que vinc d’aquesta trajectòria, em sorprèn que en lloc de trobar-me actituds inclusives, com per exemple la de David Fernàndez, m’hagi trobat amb un sector de l’independentisme que no ha fet res més que atacar-me des de llavors. Que no em defineixo prou, que no m’implico prou. No sé quanta gent vol sumar gent al teu projecte. Però si vols sumar gent al projecte, en teoria, m’hauries de convidar i fer propostes. I no posar-me contra la paret, i dir-me que si no penso exactament com tu quedo exclosa del teu projecte. No és inclusiu, com a projecte. 'Barcelona en Comú presenta un model de ciutat. No és un projecte per a Catalunya. No som un partit d’àmbit català.' —Com a votant independentista, preferiria que us mulléssiu abans, per saber si puc donar el vot o no. Si us voto, i després ja fareu… —Et podem donar la garantia absoluta que nosaltres farem molt més per la sobirania de Catalunya i pel dret de decidir que CiU. La garantia absoluta. Qualsevol dels nostres regidors, tant si és independentista com si no, estarà disposat a arribar fins on calgui. A enfrontar-se amb l’estat, amb la Unió Europea i amb qui calgui perquè puguis exercir el teu dret de decidir perquè aconseguim el màxim de sobirania possible. —Sou massa tolerant amb la utilització que cert unionisme fa de la vostra candidatura. Podríeu ser l’esperança d’una determinada Espanya. Us sentiu incòmoda amb aquest paper? —Us torno la pregunta en el sentit que deia abans. A mi em sorprèn el contrari. Una persona que no ha estat mai independentista i s’ha mullat moltíssim pel dret de decidir (jo hauria pogut abstenir-me), jo era una figura estatal, amb molts vincles amb l’estat i podria no haver-me complicat la vida. Jo he anat a la Sexta, i els mitjans estatals, fa dos anys, i sense que ningú m’ho demanés, ni esperar res en canvi, m’he mullat pel dret de decidir, m’he enfrontat al PP, i m’han dit terrorista. En lloc d’apreciar-se això m’acusen en alguns casos, no tots, de lerrouxisme, unionisme, de manera crec incomprensible. La pregunta la formulo al revés, i també respecte de Podem. Malgrat que amb Podem hi tinc diferències, d’estil i d’alguns plantejaments, em sembla evident que qualsevol que vulgui treballar per la democràcia en general i per la sobirania de Catalunya també, hauria d’estar content que sorgeixi una alternativa d’àmbit estatal que obri una porta al dret de decidir català. —Pablo Iglesias primer va fer unes declaracions molt fermes a favor del dret de decidir. Després ha passat a unes altres de vegades molt confuses. No hi veieu ambigüitat? —Entenc que penseu que no és suficient, i que ha pogut ser ambigu en algun moment. Però em sembla que és fora de dubte, sense que jo l’hagi de defensar (perquè tampoc no comparteixo exactament les mateixes tesis). Us en posaré un exemple. A Nou Barris vam fer una xerrada en públic on també vam parlar del dret de decidir. No ens havíem coordinat ni preparat. Cadascú va arribar directament i ens vam trobar allà. Li vaig adreçar un missatge en castellà, per assegurar-me que m’entenia. Sé que l’entén, el català, però per assegurar-me’n, i davant de milers de persones, li vaig dir: ‘Sou una esperança per a l’estat, i esteu a favor del dret de decidir, però sapigueu que aquí el canvi ja es va produint des de fa temps i que no podem esperar. No podem esperar ni el canvi de la constitució, ni les decisions de determinats tribunals partidistes.’ Ho vaig dir públicament. No va ser titular ni recollit per cap mitjà de comunicació. Em sembla estrany que jo digui això públicament, que Podem torni a reconèixer que Catalunya és una nació, que té sobirania i ha d’exercir el dret de decidir –podem discrepar la manera, però està obert a discutir-ho–, i en canvi hi ha un cert independentisme que el considera el principal enemic. A mi no em quadra. 'Et podem donar la garantia absoluta que nosaltres farem molt més per la sobirania de Catalunya i pel dret de decidir que CiU. La garantia absoluta.' —Primera mesura que prendríeu si fóssiu batllessa? —El pla de xoc. Són trenta mesures, perfectament viables, que hem pressupostat en cent seixanta milions. Cobreixen les tres prioritats de Barcelona: generar ocupació, garantir drets bàsics (habitatge, alimentació, etc.) i en tercer lloc, però no menys important, democratitzar la institució, garantir la transparència i la participació ciutadana. —Com faríeu net del passat feixista de la guàrdia urbana? Fàcil de dir, difícil de fer. —És evident que hi ha unes unitats que no han funcionat. Unitats específiques. No és un problema genèric de la guàrdia urbana, sinó en concret dels antiavalots i les unitats nocturnes. Concretament a Ciutat Vella és on s’han concentrat la majoria de condemnes per prostitució il·legal, tortures. I han estat molt concentrades en aquestes unitats i en aquest districte. Veient això crec que caldria començar per aquí: revisar els protocols que no han funcionat. I a partir d’aquí, comptant amb el mateix cos i la gent vàlida que hi ha dins, començar a canviar allò que no funcioni. I, evidentment, posant un codi ètic que estigui a l’altura del moment actual. —És necessari soterrar les Glòries o val més que el metro arribi a tot arreu? —Quin és el problema d’origen? Que tenim massa vehicle privat a l’espai públic de la ciutat. El 15% dels desplaçaments són de vehicle privat, i ocupen el 60% de l’espai públic, amb la contaminació que això produeix. Cal intervenir en l’origen, no pal·liar els efectes. Hi ha hagut un problema de planificació. I les Glòries són fruit de centrar-se en els efectes i no en les causes. Una vegada començat crec que s’ha d’acabar. Però crec que l’Ajuntament de Barcelona hauria d’haver actuat amb més força i lideratge davant de l’estat per exigir que les eternes promeses, i pendents, inversions en rodalia es fessin. —Itziar González, Sabiano, han denunciat diferents màfies a la ciutat. S’hi pot fer res? —I tant. En política democràtica em sembla increïble el contrari: que hi hagi candidatures que es presentin per governar en una ciutat tan important com Barcelona i que pretenguin que no es pot fer. Em sembla inacceptable. Evidentment que s’hi ha de poder fer alguna cosa. Si no és que la democràcia no serveix. Cal independència en la política. Que no hi hagi una relació de dependència respecte d’alguns poders econòmics i financers. Si la independència hi és i s’estableixen unes relacions de transparència amb els poders econòmics de la ciutat, no ha d’haver-hi cap problema perquè les males pràctiques es puguin posar damunt la taula i eradicar. Hauria de ser la normalitat i no l’excepció. De dreta a esquerra: Ada Colau, Andreu Barnils, Assumpció Maresma. —Sabem que no obriríeu més hotels. Però en tancaríeu? —Nosaltres hem dit que faríem una moratòria de tots els allotjaments turístics. Ara mateix hi ha hagut una saturació i un descontrol que ha acabat creant disfuncions i desequilibris a la ciutat. Cal fer una moratòria per posar-hi ordre. És molt de sentit comú. Igual com ho faries en l’àmbit domèstic, doncs en l’àmbit de la ciutat. És evident que caldrà fer inspeccions exhaustives i sabem i intuïm que a Ciutat Vella segurament no se’n poden fer més, d’allotjaments. Ni d’hotelers ni de cap altra mena. Ciutat Vella és saturada i ha perdut un 30% de la població aquests darrers anys. I no ens ho podem permetre, perquè si no Ciutat Vella acabarà convertida en parc temàtic. Això no crec que ho vulgui ningú. Ciutat Vella no pot suportar més allotjaments turístics i potser ha de decréixer. A Ciutat Vella no se’n podran fer més, però a en alguns altres barris sí. Hi ha una emergència habitacional i cal un parc de lloguer social urgentment. I els apartaments turístics podrien ser, els que són il·legals, una d’aquestes fonts. Que per exemple des de l’Ajuntament es proposés de reconvertir-los i passar-los al parc de lloguer social de la ciutat. —La pobresa ha passat del 20% al 40%. La pregunta és si creieu que els rics es fan rics gràcies als pobres que es fan pobres. —Em sembla una evidència empírica. Quan hi ha una riquesa desmesurada és a costa d’un empobriment desmesurat, I les xifres de Barcelona ho demostren. Barcelona genera molts diners. Milers de milions s’hi mouen, a Barcelona. Hi ha una xifra que per a una ciutat democràtica hauria de ser intolerable: els darrers quatre anys, ha augmentat d’un 40% la diferència entre el 10% més ric, i el 10% més pobre. I aquesta desigualtat no és solament immoral, no és solament injusta. Aquesta desigualtat és un problema de ciutat. —Es pot governar Barcelona sense tenir cura de la classe mitjana? No teniu por que discursos com el de Nou Barris l’espantin ? —Jo crec que la classe mitjana està molt indignada, en aquesta ciutat. S’ha ressentit moltíssim de l’empobriment i la precarietat. La meva família havia estat classe mitjana i ara ja no ho és. Sota els eufemismes de l’emprenedoria, els autònoms, etc., s’ha precaritzat i fulminant la classe mitjana. A mi em saluden, i m’animen, i tinc molta complicitat amb molta gent de l’Eixample, de Gràcia, on hi hauria classes mitjanes. En termes de justícia tothom, tingui el nivell de renda que tingui, si té mínimament uns principis ètics i polítics, tothom es vol sentir orgullós de la seva ciutat. I això històricament Barcelona ho té, uns valors molt clars i progressistes. Tothom es vol sentir orgullós de la seva ciutat. Per això cal garantir drets al conjunt de la població. No és un problema només dels pobres, sinó de tota la ciutat. —Com pot ser que el 2007 ataquéssiu ICV tan clarament, i ara aneu amb ells. És una aliança d’un contingut estratègic per a poder tenir espai, diners, etc. És això? —Ho vam fer amb totes les formacions. No va ser una cosa especial d’ICV. Hem de separar aquella acció política, perfectament explicable, amb la qüestió d’ICV. A ICV li faig crítiques, com a ciutadana, i també li reconec coses. El que ha fet ha estat també el seu límit. ICV ha estat un partit minoritari, sempre el partit en minoria en governs socialistes. Ha fet polítiques socials. I les polítiques socials les ha fetes bé. Parla de Ricard Gomà amb les entitats socials de Barcelona i et diran que ha fet les millors polítiques socials. Les polítiques socials s’han fet bé. Com a ciutadana, els he criticat sempre és que no pots estar en un govern i despreocupar-te de la matèria economia. I dir que és un àmbit que porten els socialistes. O això que passa amb la guàrdia urbana. Com que ho porten els socialistes, no és cosa meva. Home, no. Si formes part d’un govern, te n’has de fer corresponsable perquè allò millori. Aquesta és la crítica que he fet. Han fet bé les polítiques socials i no han fet prou de govern. 'Cal independència en la política. Que no hi hagi una relació de dependència respecte d'alguns poders econòmics i financers.' —Però ICV ha contribuït molt a crear aquest model de ciutat que ara es critica. —I també a fer les coses bones de ciutat. S’han fet coses bé. Mai no hem fet la crítica dient que s’ha fet tot malament. —La marca Barcelona, i el turisme, ho van fer ells. —La marca Barcelona és una dinàmica global. La mercantilització de les ciutats i la globalització neoliberal és un fenomen global. Però evidentment pots tenir ajuntaments que intentin frenar això i revertir o capgirar-ho, o que deixin fer. I efectivament crec que aquests darrers anys hi ha hagut una deriva neoliberal i que ICV quan va ser al govern no va fer prou. Va fer polítiques socials, que després CiU ha frenat o directament revertit. Aquí es veuen les diferències. No podem dir que tothom és igual. ICV ha fet bé polítiques socials. Crec que en canvi s’ha despreocupat del model econòmic, i això ha estat el seu límit. Una cosa que no ha fet bé. —Amb qui pactareu? —Nosaltres intentarem guanyar. Creiem que hi ha una majoria social que no té representació política i volem guanyar. Sabem que hi ha molta gent indecisa i fins al dia de les eleccions treballarem el màxim a peu de carrer perquè la gent que no coneix el projecte el puguin conèixer. Però després, el 24-M els veïns i veïnes que decideixin. I segons aquests resultats, doncs si hem de pensar en una política de pactes, ja hem dit amb qui no pactarem. Si la nostra candidatura sorgeix com a alternativa al model actual de CiU i al soci habitual, que és el PP, és evident que no ens plantegem… —I els socialistes? —Depèn. Seran ells que hauran de decidir allò que encara no han dit: quin model de ciutat volen per a Barcelona. —Ciutadans tampoc no el descarteu? —Ciutadans es presenten com a nous. Però a Catalunya sabem que no són nous. I que tenen un programa econòmic com el PP bàsicament i a sobre presenten com a regeneració una ex-diputada del PP que no sé si va ser vint anys militant del PP… No és gaire creïble. Nosaltres hem dit que plantejaríem la política de pactes segons el model de ciutat. I, per exemple, una de les coses que defineix més això són els serveis públics. Clarament amenaçats per les retallades i privatitzacions. Nosaltres tindrem com a criteri segur recuperar el control municipal dels serveis privatitzats i no fer més privatitzacions. Actualment CiU ha privatitzat un munt de serveis amb l’aliança del PP. Però amb els socialistes també, amb qui han pactat la privatització de l’aigua a l’àrea metropolitana amb una operació molt poc transparent denunciada per l’oficina antifrau. Amb ERC han pactat la privatització dels pàrquings. I la gestió de les escoles bressol. D’això, volem parlar nosaltres. Qui està per la privatització de serveis bàsics o per la municipalització, que és el debat de fons i no el de les sigles. Ada Colau en vint preguntes —Quin és el vostre defecte principal? —Parlo de pressa. —Quins dons naturals us agradaria tenir? —Dels que tinc, l’empatia, herència de la meva mare. —Quin nom (de noi i de noia) prefereix? —No tinc nom preferit. —Quin és el vostre artista preferit? —En tinc molts! —Quin és el vostre heroi de ficció preferit? —M’han agradat sempre els superherois. Ha ha! —Quin personatge històric valoreu més? —Herois anònims, m’agraden. Rosa Parks. —Quin és el vostre lema? —Sí que es pot. —Quines feines heu fet fora de la política? —El 99%. Enquestadora, traductora d’italià, intèrpret, i al DESC. —L’escola on porteu els fills és públic o privat? —Pública. I crec que hauria de ser una exigència per als càrrecs públics. —L’última vegada heu fumat marihuana? —Només n’he fumat una vegada o dues, d’adolescent. Mai més. —Amb quina llengua parleu als pares? I als fills? —Amb els pares en castellà. Amb les germanes, en català. I amb els fills, en català. —Quina és la mentida més grossa que han publicat mai sobre vós en un mitjà de comunicació? —Hi ha competició aferrissada, aquí. Que era d’ETA potser és la més greu. Però també han dit que Colau ha cobrat 3 milions d’euros amb la seva ONG, com si jo hagués tingut una ONG. —El millor batlle de la ciutat fins avui? —Pasqual Maragall. —Quant cobrareu si sou batllessa? I si sou regidora? —Tant en un cas com en l’altre, el sou màxim pot ser de 2.200 euros. —Cobrareu les dietes? —El nostre codi ètic diu que no. —Qui us ha fet políticament? —Molta gent. Potser Vicent Molina, el meu professor d’història. — I Jordi Borja? —Ja el vaig conèixer de més gran. També n’he après molt, d’ell. —Conquerir Barcelona és ara o mai? —Sabíem que hi havia una majoria social. I si fèiem una proposta podia haver-hi una majoria. Per a tenir una presència testimonial, no calia.

Summary: Ada Colau: ‘No podem esperar el canvi de la constitució’


A l’ex-president de la Generalitat Francisco Camps se li ha obert un nou front judicial: ara és investigat també per presumptes contractes irregulars de la fundació que va organitzar la visita del papa a València el 2006. A més de Camps, hi ha investigades nou persones, entre elles, l’ex-president de les Corts, Juan Cotino, i el bisbe auxiliar de València, Esteban Escudero. Segons que ha informat el Tribunal Superior de Justícia del País Valencià, aquest procediment és obert des del 2016 per delictes continuats de prevaricació, malversació i falsedat. Camps ja és investigat en dos procediments més. El primer, per suposades irregularitats en la gestió de la Fórmula 1 a València; i el segon, per la construcció del traçat del circuit d’aquesta competició. Ara se li suma una tercera causa.

Summary: Camps, investigat per contractes irregulars durant la visita del papa a València


Almenys dues persones han mort i 17 han resultat ferides en un tiroteig desencadenat aquest dilluns de matinada en una discoteca de la població de Fort Meyers, al sud de Florida. El tiroteig ha tingut lloc a la discoteca Club Blu, durant una festa per a adolescents. Una testimoni esmentada per la cadena local Wink News —filial de la CBS— ha xifrat en uns 30 el nombre de tirs, presumptament realitzats amb diverses armes. Les forces de seguretat locals han detingut una persona per la seva suposada relació amb aquests fets, tot i que busquen un altre sospitós. Les autoritats intenten aclarir també les circumstàncies d’aquest succés, sobre el qual a penes han transcendit dades. El tiroteig es produeix unes setmanes després que a la ciutat d’Orlando un jove d’origen afganès, Omart Mateen, assassinés una cinquantena de persones en una discoteca d’ambient gai. VIDEO: Car riddled with bullet after the shooting in #Florida – @Malcolmsmediapic.twitter.com/NzjrVcs0SO — Conflict News (@Conflicts) 25 de juliol de 2016

Summary: Almenys dos morts i 17 ferits en un tiroteig en una discoteca de Florida


Avui comença el Mundial de Rússia. Les trenta-dues millors seleccions futbolístiques del planeta s’enfronten per la corona que Alemanya va guanyar a l’Argentina a la pròrroga de la final de Rio de Janeiro fa quatre anys. La competició permetrà que el president rus, Vladímir Putin, netegi la seva imatge. El govern federal també espera que hi hagi una repercussió econòmica positiva, després d’haver invertit la xifra més alta de la història a construir i remodelar estadis sencers: 10.800 milions de dòlars. Però el Mundial de Rússia va néixer amb sospites de frau. La votació que va designar la seu va despertar dubtes sobre presumptes suborns a membres del comitè executiu de la FIFA i es van obrir dues investigacions. A més d’aquesta cara fosca, l’amenaça ultra és el principal maldecap quant a la seguretat. Els grups ultres russos són considerats dels més perillosos d’Europa i aquesta temporada han provocat unes quantes batalles campals. Independentment d’això, el Mundial permet que es parli de Rússia arreu del món durant un mes. Tots els focus i l’atenció dels mitjans es posen sobre un país que vol netejar la seva imatge, principalment a les societats occidentals. Les vulneracions de drets humans, de les minories ètniques i del col·lectiu LGTBI han estat denunciades per organitzacions com ara Human Rights Watch. Rússia ja va organitzar els Jocs Olímpics d’Hivern el 2014 a Sotxi, que van ser el punt culminant de la trama de dopatge dels esportistes russos, que implicava l’estat rus i tot. L’ex-director del Centre Antidopatge de Moscou Grigori Rodtxenkov va revelar tota la trama i la implicació de Rússia en el dopatge dels seus atletes als Jocs Olímpics de Pequín del 2008 i als de Sotxi. Va exiliar-se als Estats Units perquè tenia por de ser assassinat. El documentari de Netflix Ícaro explica el dopatge d’estat rus amb el seu testimoniatge. Una elecció amb ombres La tria de Rússia com a seu del Mundial fou motiu de polèmica. Les sospites sobre possibles suborns als membres del comitè executiu de la FIFA perquè votessin la candidatura russa van motivar una investigació interna de l’organisme i una altra d’externa de l’FBI. A més, sospitaven que les principals oligarquies russes estaven implicades en la presumpta compra de vots en canvi de contractes milionaris. La macrooperació contra la corrupció de la FIFA que va acabar amb la detenció de l’ex-president Joseph Blatter i alguns alts càrrecs va fer que 22 membres del comitè que havien participat en l’elecció de Rússia fossin acusats de corrupció. La investigació interna de la FIFA va acabar en un informe esbiaixat, segons que va denunciar el seu autor, que va dimitir. Rússia no és un país amb gran tradició futbolística i el principal perjudicat de la seva designació va ser el Regne Unit, el bressol del futbol, que volia repetir l’organització del Mundial després d’haver-ho fet el 1966. Els britànics eren els favorits, però a última hora la votació va fer un tomb. Els ultres, una amenaça real L’amenaça dels enfrontaments ultres als carrers de les ciutats russes és latent. Els greus enfrontaments entre ultres russos i hooligans anglesos a Marsella durant l’Eurocopa del 2016 són a la retina de la premsa britànica, que en alguns casos ha arribat a recomanar als afeccionats anglesos que no hi vagin, a Rússia. Aquells avalots van acabar amb un centenar de seguidors ferits i tretze d’hospitalitzats, alguns en estat molt greu. Enguany hi ha hagut autèntiques batalles campals amb ultres russos. El 22 de febrer, un ertzaina va morir a causa dels enfrontaments entre ultres de l’Spartak de Moscou i de l’Athletic al voltant de San Mamés, una batalla que va acabar amb cinc detinguts. També al País Basc, el 8 de desembre, ultres de la Reial Societat i del Zenit de Sant Petersburg van causar incidents dins l’estadi d’Anoeta i fora. Hi hagué cinc ferits i tres detinguts. El vandalisme i el racisme d’una gran part dels afeccionats russos són una amenaça real per a la competició. Rússia blindarà els estadis amb un enorme dispositiu de seguretat, oimés tenint en compte l’amenaça de possibles atemptats que hi ha respecte a esdeveniment multitudinari. Vulneració sistemàtica dels drets humans És ben sabuda la poca tolerància de l’estat rus envers les minories ètniques i el col·lectiu LGTBI. Rússia té una societat majoritàriament de moral conservadora i una legislació restrictiva. A més, el govern persegueix i reprimeix els activistes i els defensors dels drets humans i la llibertat de manifestació. En un informe recent, l’ONG Human Rights Watch denunciava de manera contundent les vulneracions de drets humans i la implicació de Rússia en la guerra de Síria, per la qual cosa demanava el boicot de les autoritats a la inauguració del Mundial. Entre més vulneracions, critiquen la ‘llei de propaganda gai’ russa, que consideren que viola els estatuts de la FIFA i les polítiques de no-discriminació. L’organització també s’ha exclamat perquè la FIFA no ha exigit modificacions de lleis a Rússia, cosa que ha fet en algunes altres ocasions. A més, Human Rights Watch ha criticat la FIFA per l’escàs control de les obres de construcció d’estadis de futbol a Rússia, en les quals han mort almenys 21 treballadors i en què també s’han denunciat casos d’explotació laboral. ‘Amb l’organització d’un dels esdeveniments més televisats del món, Rússia es vol congraciar amb l’opinió pública i cerca respecte’, conclou l’ONG.

Summary: Les ombres del Mundial de Rússia: corrupció, amenaça ultra i vulneracions de drets humans


El pa amb oli és una recepta clàssica de la gastronomia del país. Segons els experts, un bon pa de pagès ha d’estar elaborat amb farines locals, tenir una molla humida i una crosta cruixent. Aquest cap de setmana a la Feixina, a Palma, es farà el segon campionat mundial de pa amb oli, una oportunitat per a menjar una bona llesca de pa amb D.O. Oli de Mallorca. També hi haurà degustació d’altres productes típics de les Illes, com l’arròs sec, el llom amb col, el frit de mè, de matances o de sípia i sobrassada. Del 17 al 23 de febrer, es va fer la primera fase del campionat, i hi van participar restaurants de Mallorca, Menorca i les Pitiüses. De cada lloc es va triar el millor pa amb oli. Els finalistes competiran diumenge per saber qui és el guanyador.

Summary: El millor pa amb oli del món es pot tastar aquest cap de setmana a Mallorca