Aquest dilluns 20 de gener, a mitja tarda, mentre el temporal Glòria començava a fer estralls, el teatre Romea de Barcelona s’anava omplint d’espectadors. El dilluns no hi ha funció i la Fundació Romea, actualment dirigida per Fèlix Riera, organitza propostes sovint inesperades, arriscades, lligades a la creació i al creador, que fomenten el debat i la reflexió. Aquell dia, la platea i l’amfiteatre s’anaven omplint de lectors, editors, escriptors, alumnes de l’Escola d’escriptura… Perquè se’n preparava una de grossa: s’havia anunciat que l’escriptor Eduard Márquez pujaria a l’escenari per explicar el moment creatiu en què es troba. El títol: Potser (o sobre el bloqueig d’una novel·la). L’escenari comptava amb un attrezzo sobri, amb quatre taules repartides per l’escenari plenes de material documental: fotocòpies, arxivadors, piles ben ordenades de fulls DIN-A4… La foscor era el paisatge de fons i les taules eren il·luminades per uns focus amb llum potent i clara. Amb discreció, per un lateral, va aparèixer l’escriptor Eduard Márquez. Sol. I va fer ús de la paraula, amb una veu potent, greu, que no li va tremolar ni una engruna. Eduard Márquez va explicar la seva situació com a creador: en quin punt es trobava en el seu ambiciós projecte d’escriure una novel·la, una novel·lassa, que vol explicar la Barcelona dels setanta. Del 17 de gener de 1969, quan un grup d’estudiants de la Universitat de Barcelona va assaltar el rectorat i va tirar el bust de Franco per la finestra, fins al 8 de maig de 1980, amb l’arribada de Jordi Pujol a la presidència de la Generalitat. Amb un guió molt ben treballat, tot escrit, Márquez va anar relatant, gairebé disseccionant, dalt de l’escenari, el procés de documentació fet fins aleshores, amb lectures d’una bibliografia extensíssima, les entrevistes amb un bon grapat de protagonistes d’aquella època, les descobertes i les vivències humanes que aquest procés li havia anat reportant, i els tres elements principals que en aquest moment el tenen blocat, perquè encara no sap com resoldre’ls. Sintèticament: la veracitat dels fets contra una documentació extensíssima, que molt sovint es contradiu; la necessitat de distanciar-se dels vincles afectius que ha anat trenant amb les persones que ha entrevistat llargament i moltes vegades durant el procés de documentació, per poder escriure amb la màxima llibertat al servei de la novel·la; i la dificultat tècnica de crear una estructura que vagi atrapant el lector en aquesta llarga peripècia coral. Eduard Márquez va llegir quatre capítols que ja té escrits, madurs, del llibre: el començament, amb l’assalt al rectorat; una escena dels MIL, després de l’atracament a una sucursal bancària que va deixar cec un dels oficinistes; la creació d’una cèl·lula clandestina; i la vida en una comuna, que Márquez va freqüentar. Anem al principi del punt i a part. Un anunci aclaparador Per entendre el moment que viu i pateix Eduard Márquez, cal remuntar-nos uns anys enllà. En un opuscle que es va repartir després de la sessió del teatre Romea, explica en una nota a peu de pàgina: «Un cop publicat L’últim dia abans de demà (Empúries, 2011) la certesa d’haver arribat al final d’una etapa creativa em va empènyer a aturar-me i a pensar sobre com i per què havia de continuar escrivint.» Va ser amb Jaume Vallcorba a Quaderns Crema que Eduard Márquez es va fer conèixer com a narrador, quan li va publicar els dos primers reculls de contes, un de títol impossible, Zugzwang (1995), i L’eloqüència del franctirador (1998) i també la primera novel·la, Cinc nits de febrer (2000). Després, amb l’editorial Empúries publicaria tres novel·les més: El silenci dels arbres (2003), La decisió de Brandes (2006) i L’últim dia abans de demà (2011). L’agost del 2014 es moria Jaume Vallcorba d’un càncer i, coses de la vida, un mes després, Márquez presentava Vint-i-nou contes menys (Empúries), volum que era una revisió i reescriptura dels dos llibres de contes anteriors. Amb motiu d’aquesta novetat, el 22 de setembre l’entrevistava i l’escriptor em feia una declaració aclaparadora. La darrera part de l’entrevista va anar així: —Per què ara heu tingut la necessitat de tornar als orígens? —Per tancar una època. És el meu últim llibre d’una època. I o sóc capaç de regirar-ho tot, o s’ha acabat. És un llibre testamentari. Aquest llibre és fonamental perquè representa un punt i a part. —Què dieu ara! —El procés que vaig començar fa vint anys ha arribat a la màxima expressió amb l’última novel·la escrita, ‘L’últim dia abans de demà’. No puc anar més enllà, de manera que tanco un trajecte que no té possibilitats de futur. És un trajecte que només podria conduir-me a la repetició o a l’esterilitat narrativa. No m’interessa. I com que m’agraden les coses rodones, acabo on vaig començar, retornant als contes originals. —Aquesta decisió no us fa tenir vertigen? —Durant anys el meu lema ha estat ‘menys és més’, que vol dir treure el màxim rendiment de la contenció, de la transparència, del rigor constructiu. Ara vull anar en una altra direcció. I poden passar dues coses: que sigui capaç de començar de zero o que no ho sigui. Si no en sóc capaç, deixaré d’escriure. No passarà res. He fet molta feina en tots aquests anys, vint-i-sis llibres, entre adults i nens, i n’estic ben orgullós. —Però sabeu què voleu fer? —Vull continuar escrivint, sí, i intueixo què vull fer. —Què? —Vull fer una marató. Fins ara m’he dedicat als cent metres llisos o, més ben dit, als cent metres tanques. Els cent metres no els puc córrer més de pressa. Ara vull preparar-me per córrer maratons: escriure llibres de sis-centes pàgines. Però per fer la marató he de reconsiderar-ho tot: la tècnica, la llengua, l’ús de les descripcions, els personatges… I què pot passar? Que no en sigui capaç. —… —Vols que quedem d’aquí a un any, el 22 de setembre, aquí mateix, a l’Hotel Calderón, a les 10.30? T’explicaré com va el procés. Cinc anys difícils, posant en crisi la condició d’escriptor Efectivament, ens hem anat trobant cada 22 de setembre a l’Hotel Calderón, excepte el 2018, que no em va ser possible d’assistir-hi. I durant aquests anys, Eduard Márquez ha fet un camí difícil i dolorós, on ha posat en crisi pràcticament totes les baules de l’ofici d’escriptor, en un país on els escriptors no poden viure d’escriure, on moltes editorials no fan política d’autor i sovint destrueixen i descataloguen les obres, on les institucions públiques no destinen recursos per a facilitar la creació… El 22 de setembre de 2015, Eduard Márquez m’explicava: ‘Em trobo en fallida tècnica. La situació és senzilla, fàcil d’explicar i d’entendre: el meu projecte vital, basat en l’escriptura com a vocació, se n’ha anat en orris. En les condicions actuals no puc escriure. El pal de paller de la meva vida interior se n’ha anat a prendre pel sac. Avui, els vint-i-sis llibres que he escrit no em donen gairebé res. Tinc el traster convertit en un cementiri de llibres meus, perquè me’ls descataloguen. Per això, el meu projecte de vida avui és absolutament inviable.’ ‘Aquesta dispersió és nefasta per a la creació literària, ambiciosa, tal com l’entenc. A més, el que em passa quan intento buscar solucions és que tinc la sensació de jugar a l’oca en una taula de parxís. Davant de tot això em trobo en el desconcert més absolut. Sóc incapaç d’encarar el meu projecte literari en el present i en el futur. I d’aquí la fallida tècnica. Recordo que quan començava, en Jaume Vallcorba em deia: d’aquí a deu anys, tu te’n sortiràs i a mi em sortiran els números. Aquesta dosi de confiança va ser brutal i Vallcorba no podia estar equivocat.’ —Quin procés de treball utilitzeu a l’hora d’escriure una novel·la? —Jo, quan escric una novel·la, l’he de viure, no és escriure-la, és viure-la. Per això és important tenir qualitat en el temps que hi dedico i poder destinar-li pràcticament tot el temps. Submergir-m’hi. Però la davallada de vendes de llibres, els clubs de lectura que ara són gratuïts…, això no ajuda. —De què vivíeu abans? —Jo sóc una persona molt austera. Abans de la crisi els ingressos venien dels drets d’autor. Pensa que havia arribat a vendre 10.000 exemplars d’algun dels llibres infantils que he publicat i ja tenia uns vint-i-sis volums publicats, que també donaven drets i aquest era l’objectiu, viure dels drets d’autor. També hi havia avançaments i hi havia activitat cultural remunerada: feia clubs de lectura (dos al mes), que organitzaven les biblioteques, ajuntaments, la Institució de les Lletres Catalanes, fins i tot en venien gràcies a grups que es reunien en cases particulars. I amb algunes feines molt concentrades al mes, podia dedicar tres setmanes de cada quatre a escriure la novel·la que tenia en procés. —I després? —Quan es comencen a esmicolar els drets d’autor, entro a fer classes a l’escola d’escriptura de l’Ateneu Barcelonès i col·laboro en mitjans de comunicació (una secció en un programa de la Sílvia Cóppulo a Catalunya Ràdio) i faig traduccions d’informes econòmics, que van més ben pagades que no les literàries. Però si vols fer bé aquestes coses, el temps que hi esmerces és molt i el temps que pots dedicar a escriure és poc. Eduard Márquez va continuar amb tristor però amb lucidesa l’anàlisi de la situació: ‘A Historial de un libro, Luis Cernuda explica que ell escrivia per sobreeiximent. S’anava omplint de sensacions i d’emocions i, quan tot això sobreeixia, era quan es posava a escriure. Jo també treballo així. I posar-me a escriure una novel·la llarga sense poder-li dedicar tot el temps que requereix em produeix tant de neguit que prefereixo aparcar-la. En aquestes circumstàncies, veig que les virtuts que em van transmetre els meus mestres (tenacitat, rigor, perfeccionisme, exigència…) se’m giren en contra.’ ‘Els eixos vertebradors del meu pensament literari neixen de la poètica de Juan Ramon Jiménez: vocació, exigència, rigor i totalitat. Una obra literària és un tot orgànic, una visió del món, on els llibres es complementen. Ell ho anomenava ‘obra total’ o ‘obra en marxa’. Tractament, llengua, voluntat d’estil, risc, posar en qüestió el que fas… José Manuel Blecua, que va ser un dels meus mestres literaris, també deia: una cosa és escriure poemes i una altra ben diferent és fer poesia. I ara ho trasllado: una cosa és escriure novel·les i una altra és fer literatura. Per fer literatura necessites ambició, encara que t’equivoquis i no te’n surtis.’ ‘Em sento com si m’haguessin trinxat un paisatge, el meu espai natural, el meu món. I em fa molta pena veure que estem immersos en una piconadora, al marge de les qüestions personals. Necessito eines per a tirar endavant i menjar-me la derrota. S’ha de repensar tot. Però un creador té un ofici i té dret a viure del seu ofici. Perquè ser escriptor és un ofici! No és un bloqueig d’idees o no saber per on tirar. Si les condicions fossin unes altres, estic convençut que em trobaria escrivint.’ Eduard Márquez el 2014. Quan no tens res ho tens tot Semblava que poques coses passessin d’un any per l’altre, però algunes eren significatives. A l’opuscle citat abans, Márquez explica: «Gràcies a una proposta de l’Eugènia Broggi, les reflexions literàries sobre tot plegat es van acabar convertint en el pròleg ‘Escriure o morir’ per al llibre L’art de la ficció, de James Salter (L’Altra editorial, 2017).» I, una altra: «Les primeres decisions estilístiques i narratives derivades d’aquesta recerca es van concretar parcialment, gràcies en aquest cas a una proposta del Ricard Ruiz Garzón, en el conte ‘Garmish -Partenkirchen’, publicat al recull Risc. Antologia de textos (:Rata_, 2017). El 2017, enmig de l’efervescència política del país, amb l’entrada al departament d’Economia, el referèndum de l’1-O a tocar, les concentracions davant els jutjats…, l’escriptor havia fet un procés de sedimentació de la seva situació vital i literària i se submergia intensament en la documentació per a la nova novel·la que ja tenia ben definida. Va obtenir la beca Montserrat Roig i en la sinopsi del projecte, explicava: «Vull narrar la transició sencera i des de dins. Treballo tots els fronts: les lluites armades d’extrema dreta i d’extrema esquerra, la catalanista, la veïnal, el món obrer, les grans vagues, el sexe, les drogues i el rock, el món underground, l’alliberament i les reivindicacions feministes, els gais… Fa cinc anys que no publico res, preparant-me per fer el salt. I sóc perfectament conscient del sidral, però també de com m’ho estic passant de bé.» L’actitud havia canviat i arran de la conversa que vam tenir aquell 22 de setembre del 2017, es pot entendre per què havia canviat. Explicava Eduard Márquez: ‘Ja no penso en termes editorials, perquè ja no penso en termes professionals. És el gran tomb que he fet l’últim any. M’he desvinculat de l’escriptura com a professió. Les meves aspiracions professionals se n’han anat en orris. Ja no aspiro a viure d’escriure. Ja no aspiro a publicar. Només sóc escriptor per escriure. I això ja no em fa mal. Ja ho he superat. Tinc aspiracions creatives, estrictament. I amb la mateixa ambició de sempre. No espero ni vull res. Ha estat un exercici de reflexió dolorós, però ara ja em trobo en el camí correcte. Em sembla.’ ‘Només aspiro a escriure. Per tant, el meu vincle amb el món editorial no té gens d’interès. Avui, el món editorial no forma part del meu context. I només em vull centrar en allò que és important: la meva novel·la nova. El meu gran error va ser haver volgut professionalitzar l’escriptura. Ara sóc lliure de fer el que vulgui i amb qui vulgui. I m’he tret un pes de sobre increïble.’ ‘Ara classes d’escriptura a l’Ateneu el dilluns i traduccions per la Caixa. La resta, escriure. Em passo deu i dotze hores llegint, parlant amb gent, fent feina d’arxiu… documentant-me. Feia anys que no m’ho passava tan bé. I potser encara em queda un any de documentació i després, escriure. I si ho arribo a publicar, serà cap al 2020 o 2021. He reduït al mínim la meva vida: fa un any i mig que no em compro cap llibre ni cap CD. Surto poc de casa, però és collonut.’ Aquell 2017, l’eufòria creativa va anar acompanyada d’una projecció internacional que tampoc no esperava: va participar en el festival IFOA de Toronto (Canadà) i Cúirt a Gaillimh (Irlanda), arran de la traducció a l’anglès de La decisió de Brandes. I després va continuar amb una ronda per França, arran de l’edició francesa del títol. En català, confessava, en tenia un munt de caixes plenes, al traster de casa. Per això deia: ‘Ja no espero res, tot el que arribi serà benvingut.’ Eduard Márquez. Fotografia: Lourdes Aguirre/David Ruano. Un blocatge que dalt de l’escenari és motor literari Dilluns passat, Eduard Márquez, escriptor compromès amb l’ofici, apassionat, exigent, obsessiu i perfeccionista, va pujar dalt de l’escenari del teatre Romea per explicar el seu procés de creació i amb valentia va compartir la dificultat d’afrontar alguns desafiaments de caràcter tècnic, emocional i de veracitat, sobre els quals ara per ara encara no n’ha trobat el desllorigador. Però convertir aquests impassos en una expressió creativa i portar-la a la ‘plaça pública’ i voler compartir-la fa pensar que el camí cap a la resolució no para gaire lluny. Dilluns passat, al teatre Romea vam viure un esdeveniment literari de primer ordre, es va omplir i ens vam sentir un país de cultura. Les trobades, el 22 de setembre, continuaran. Què depararà a Eduard Márquez aquest any que tot just ara comença?

Summary: Eduard Márquez o què va passar abans de pujar a l’escenari del Romea


Primàries Barcelona ha acordat impulsar una candidatura de ‘blocatge’ de cara a les pròximes eleccions espanyoles del 10 de novembre. Així s’ha decidit a través d’una consulta interna en què han participat 3.000 persones. Dels vots vàlids, un 94’1% són favorables a la llista de blocatge i un 5’9%, en favor de promoure l’abstenció en aquestes eleccions. La plataforma que lidera Jordi Graupera proposa crear una llista a través d’unes primàries obertes ‘a tota la ciutadania i partits independentistes’. I una de les idees centrals de candidatura seria votar ‘no’ a qualsevol investidura a la presidència del govern espanyol i votar en contra del pressupost estatal. Altres punts de la candidatura són que es definiria com a independentista, que consultaria via votació electrònica les votacions del ple del congrés i que destinaria les subvencions que reben els grups amb representació a la cambra baixa a un ‘fons antirrepresiu” al servei dels ‘represaliats independentistes’. El portaveu de Primàries Barcelona, Jordi Graupera, ha afirmat que la llista de blocatge també és ‘una oportunitat per promoure una cultura del ‘no’ a l’autoritarisme i a l’intent de l’estat de subjugar el poble de Catalunya, sense els incentius perversos que els partits polítics tradicionals encarnen’. Alhora, ha insistit que sempre mantindran ‘la mà estesa a tothom que accepti els principis fonamentals de primàries: democratització i independència de Catalunya’. Per la seva banda, el coordinador de l’assemblea de Primàries Barcelona, Arnau Pont, ha afirmat que és una invitació ‘explícita’ a totes les forces independentistes i , en particular, a les que han mostrat interès en el bloqueig. I els ha fet una crida a asseure’s a negociar aquesta candidatura “oberta”. ‘Unitat sí, però amb primàries’, ha conclòs.

Summary: Primàries Barcelona acorda impulsar una candidatura de blocatge per a les eleccions del 10-N


El Teatre Nacional de Catalunya (TNC) estrena Raphäelle, una obra basada en el cas real de Raphäelle Pérez, una jove transsexual de vint-i-tres anys que fa el procés de transició. La representació, en què Pérez s’interpreta a si mateixa, s’ha preparat, de fet, mentre feia el tractament hormonal per al canvi de sexe. Per això, com va explicar dimarts a la presentació de l’obra, la interpretació li ha resultat ‘terapèutica’. ‘Em trobava en una situació complicada, una mica perduda, i treballar sobre les experiències vitals m’ha fet reflexionar molt sobre la transició, un camí difícil en una societat com la que tenim’, va dir. La companyia barcelonina la Conquesta del Pol Sud culmina així una trilogia sobre la dona, la identitat i la història que va començar el 2014 amb Nadia i va continuar amb Claudia el 2017. L’espectacle es representarà a la sala Tallers fins el 2 de febrer. Raphäelle és una producció del Grec, el TNC, la Conquesta del Pol Sud i el CCCB, amb la direcció de Carles Fernández Giua i l’escenificació d’Eugenio Szwarcer. Tots dos van impulsar la Conquesta l’any 2010, i el 2015 van muntar-hi Nadia, la primera part d’una trilogia de documentaris escènics centrats en la relació entre l’experiència individual de tres dones i la història col·lectiva. A escena no hi ha actors, sinó les protagonistes reals dels fets. Nadia se centrava en la figura de Nadia Ghulam, una jove afganesa que durant el règim dels talibans es va fer passar per noi per poder treballar i mantenir la seva família. A Claudia, s’hi tractava de la recuperació d’una família biològica i la construcció d’una realitat amb una filiació familiar diferent. Raphäelle ha estat un viatge encara més intens per als seus creadors, que volia respondre a la pregunta ‘què significa per a un mateix ser dona-home?’. ‘Això et porta a qüestionar moltíssim la nostra societat, i els rols’, diu el director, Carles Fernández. Per abordar la transsexualitat van començar a cercar algú que pogués explicar el seu recorregut vital en la pròpia pell. La van trobar en una associació de dones transsexuals de Barcelona, I-Vaginarium, just quan feia un any que havia començat el canvi de sexe. ‘Hem tingut molta sort de trobar la Raphäelle’, diuen. L’experiència personal de la jove no és l’únic eix de l’obra, que ha passat pel filtre de la interpretació de Fernández i Szwarcer. El director se centra en la contradicció entre el fet que la protagonista hagi nascut en un país com França, on els transsexuals tenen un emparament legal, i, en canvi, el seu trànsit sigui tan complicat. ‘Queda molt per fer en l’educació de les persones’, constata Fernández després d’endinsar-se en moltes vivències. ‘A poc a poc, es van fent més presents les persones trans. Les xarxes socials són una eina estupenda per a compartir històries’, diu Raphäelle. La pretensió de l’obra era fer evidents els problemes laborals i la lluita de persones transsexuals en el passat. ‘Ens hem adonat que no tot és senzill. Feia un any que feia el trànsit, experimentant les coses en directe, tot era molt fluid i nou. En el meu cas tinc sort, i he pogut trobar feines i integrar-me més o menys en la societat, perquè puc passar més o menys desapercebuda’, diu la jove. Reivindica no amagar-se rere l’etiqueta de ‘dona’, sinó exposar-se com a trans, sense por ni vergonya. ‘És el moment de mostrar-nos perquè si no la societat no ho farà per nosaltres’, afegeix.

Summary: El TNC estrena ‘Raphäelle’, una obra sobre un cas real de canvi de sexe


Aquests últims dies han crescut els rumors a la xarxa, amb missatges per Twitter o WhatsApp, sobre una possible detenció imminent del director de TV3, Vicent Sanchis. Aquests missatges són falsos, i aquesta nit passada Sanchis mateix n’ha parlat en una entrevista amb el periodista Ricard Ustrell al programa ‘Preguntes freqüents’. Sanchis ha desmentit el rumor, tot i que ha dit que podia passar qualsevol cosa. I ha explicat que TV3 i ell, com a director, continuarien emetent la publicitat sobre el referèndum perquè emanava de la legalitat aprovada pel Parlament de Catalunya. Aquests són alguns dels fragments destacats de l’entrevista: Ricard Ustrell: Corren rumors que podrien intervenir la ràdio i la televisió pública del país. Vicent Sanchis: Corren massa rumors, fins i tot també entre els periodistes, que haurien de saber que si no estan contrastats no serveixen. Ahir a la tarda i despús-ahir vaig veure que ja deien que havien entrat a TV3 o que havien detingut al director sense que açò hagués passat. I avui hi ha hagut un canvi de programació justificat, perquè hi ha hagut la intervenció de l’estat espanyol en el cos dels Mossos d’Esquadra i hem considerat que valia la pena allargar l’informatiu del migdia. I la gent s’ha espantat. Haurem d’anar amb més cura. R.U.: Què passaria si l’estat agafés el control directe dels mitjans? V.S.: És que açò en principi no hauria de passar. Hi ha dues legalitats: la que emana del Parlament de Catalunya i, per tant, d’una sobirania que l’altra no reconeix, i la que emana del parlament espanyol i de les institucions de l’estat espanyol. I un problema enorme és que la sobirania espanyola no reconeix que hi haja una sobirania catalana.  Ara ens trobem que apareixen anuncis de TV3 en virtut d’una llei que ha aprovat el parlament i que ha quedat suspesa pel TC. Però tot es fa en virtut d’aquesta llei . Jo vull creure que no desobeisc ningú. Se’m requereix que deixe d’atendre una llei que el TC considera que no és constitucional, i jo considere que mentre el govern l’aplique és vigent. R.U.: Teniu por que us detinguin? V.S.: Por no; em fa respecte. És una eventualitat que pot arribar a passar. Crec que el més normal seria que en algun moment vingueren i digueren ‘vostès incompleixen la llei i han de fer cas’. Però si em detingueren no s’hauria actuat en cap proporció i s’haurien de preguntar l’impacte que tindria a fora que es detingueren periodistes per aplicar la llei del seu parlament.

Summary: Vicent Sanchis contesta els rumors a la xarxa sobre la seva detenció i la Guàrdia Civil a TV3


La mesa del parlament ha refermat que els vots dels diputats de JxCat afectats per la suspensió ordenada per Pablo Llarena es continuïn comptabilitzant a les comissions quan s’hi exerceixi el vot ponderat, d’acord amb el resultat en escons obtingut a les eleccions. JxCat i ERC han fet pinya a la mesa per descartar les peticions de l’oposició perquè aquests vots deixessin de comptar-se. Al setembre, abans de la crisi per les suspensions que va amenaçar l’estabilitat del govern de Quim Torra, la majoria independentista a la mesa ja va descartar de restar els diputats amenaçats del total de 135 escons del qual parteix la ponderació. Avui, JxCat i ERC han confirmat la decisió. Els grups independentistes, per tant, preservaran la majoria a les comissions, però no al ple. El debat s’ha reobert a la mesa perquè els quatre de JxCat no es van acollir al mecanisme aprovat el 2 d’octubre per a delegar en un altre diputat substitut l’exercici dels seus drets. I això ha portat l’oposició a defensar que els seus vots no han de comptar-se quan s’usi el vot ponderat a les comissions. Així ho defensa el PSC. Els socialistes consideren una anomalia que els vots dels quatre de JxCat no s’exerceixin al ple i, en canvi, sí a les comissions, de manera que hi pot haver una inseguretat jurídica. Per Ciutadans, no hauria de comptar-se cap dels vots dels sis diputats processats per rebel·lió enlloc. Tampoc els d’Oriol Junqueras ni Raül Romeva, encara que hagin delegat els seus drets. Al·leguen que s’hauria d’haver acatat des del primer moment la interlocutòria judicial i que l’ordenament no preveu el mecanisme de substitució dels diputats. A les comissions presidides per diputats de Cs, Carlos Carrizosa ha avançat que no proclamaran els resultats quan hi hagi un empat i els passaran a la mesa perquè se’n responsabilitzi. El PSC també ha demanat al president del parlament que s’encarregui un informe jurídic als lletrats, però la mesa ho ha descartat. La mesa va acordar fa un mes que, en cas que els membres de les comissions empatessin en una votació, es dirimiria el resultat ponderant el pes en escons a l’hemicicle de cada grup parlamentari i comptant-hi els diputats afectats per la suspensió decretada per Pablo Llarena. La decisió es va prendre després de diversos empats a la comissió de Territori, presidida pel PSC. Quatre dels sis diputats processats per rebel·lió són membres de comissions, encara que no hi puguin assistir. Jordi Sànchez és membre de la comissió d’Afers Institucionals; Carles Puigdemont, de la comissió d’Acció Exterior, Relacions Institucionals i Transparència; Josep Rull, de la comissió de Territori i, Raül Romeva, de la comissió de Cultura. El vot ponderat és la fórmula habitual per a resoldre les votacions en què empaten els membres de les comissions, d’acord amb el reglament. El vot ponderat també s’ha de fer servir, segons les normes parlamentàries, en les comissions en què els membres dels grups parlamentaris no siguin representats de manera proporcional d’acord amb els resultats electorals.

Summary: Els vots dels diputats processats comptaran a les comissions


El Consell ha recuperat 452.000 euros destinats a ajudes a la cooperació internacional del cas Blasco. Els diners els han tornats dotze directius acusats en dues peces del judici de la trama, que esperen la sentència. Provenien de donacions particulars de valencians per a construir un hospital a Haití que no es va fer mai. A aquesta quantitat, s’hi afegeixen 1.049.000 euros recuperats per la Generalitat en les peces ja jutjades, relatives als ajuts de cooperació a Nicaragua, segons fonts del Consell. Les quantitats ja han estat consignades pels acusats i ingressades al compte de la Generalitat i resten pendents de la sentència judicial del cas, prevista al desembre. En aquell moment la Generalitat en podrà disposar plenament, i les destinarà a ajuts per al desenvolupament. Els dotze acusats han reconegut els fets i han arribat a acords per a assumir les penes i responsabilitats exigides per la fiscalia i l’advocacia de la Generalitat, i respondre del mal patrimonial causat a l’administració pel desviament de fons.

Summary: La Generalitat recupera 452.000 euros del cas Blasco


Els actes previstos aquest cap de setmana a les presons del Mas d’Enric, els Lledoners i el Puig de les Basses seran dels últims que s’hi faran abans no comenci el judici al Tribunal Suprem espanyol. Per aquest motiu s’intensifiquen les mobilitzacions i avui es duu a terme una jornada completa d’activitats i manifestacions als Lledoners i un matí d’actes amb parlaments i música al Puig de les Basses i Mas d’Enric. Una multitud s’ha congregat davant la presó de Mas d’Enric al Catllar (Tarragonès) en una gran cantada, amb la participació de membres dels cors de l’Orfeó Català. Han interpretat diversos temes, com ‘L’Estaca’ o ‘La Balanguera’, acompanyats per cantaires de la Conca de Barberà i del Priorat. S’ha volgut fer coincidir l’arrencada de l’acte al punt de les 12.45 hores, l’hora de la sortida dels reclusos al pati. Un dels moments més emotius s’ha donat durant les connexions telefòniques amb els consellers exiliats Toni Comín i Lluís Puig, que s’han dirigit directament a Carme Forcadell, empresonada en aquesta presó des del juliol. Escolteu-los en aquests vídeos cedits per Francesc S.: L’estreta carretera d’accés al centre penitenciari ha quedat col·lapsada pels nombrosos vehicles i la dotzena d’autobusos desplaçats a la cantada solidària, en una decisió aprovada per la Junta de l’Orfeó Català i oberta a participar-hi de forma completament voluntària. Hi ha hagut cants, sota la direcció de Pablo Larraz, i ballades dels gegants de l’Espluga de Francolí. L’acte ha culminat amb el Cant dels Segadors i una foto de família en la qual tots els assistents han enlairat les partitures. Per aquest diumenge l’ANC també prepara un altre acte destacat a Mas d’Enric, previst a la una del migdia. Hi participaran els 360 integrants de l’organització que va cantar a Lledoners i que interpretarà temes de ‘Carmina Burana’. Prèviament, tal com s’ha fet aquest dissabte, l’acte arrencarà amb connexions telefòniques a exmembres del Govern. Per la seva banda, els cors de l’Orfeó actuaran la setmana vinent a les altres dues presons catalanes. Durant els mesos que la presidenta del parlament ha estat empresonada a Mas d’Enric, a l’aparcament de la presó s’hi ha tocat el saxòfon, s’hi han fet sopars de carmanyola, s’hi han aixecat castells i s’hi han convoquen múltiples actes per exigir l’alliberament dels presos, com aquesta cantada solidària. ‘I continuarem fent els actes que calgui per visibilitzar la Carme, per dir que no els deixarem mai sols i fins que no estiguin lliures i a casa ens mantindrem aquí tossudament dempeus’, ha advertit Carme Hurtado, de la sectorial de dones de l’ANC que lideren la campanya ‘Cap dona en l’oblit’ al territori. Acampada als Lledoners Als Lledoners, des de primera hora s’ha instal·lat una acampada amb autocaravanes i tendes de campanya a l’exterior de la presó. A les 9.45 ha començat un torneig de voleibol i a les 11.00 l’acte de la Plataforma 1 d’Octubre, amb parlaments de Josep Lluís Cleries (PDECat), Xavier Castellana (ERC) i Blanca Serra (CUP). És previst que també es faci un dinar, un ball a la tarda i un sopar. Gràcies @jlcleries @ACDretsCivils pic.twitter.com/E22ySJy0m7 — Omplim Lledoners (@omplimlledoners) 12 de gener de 2019 pic.twitter.com/M9Qaj5VBvv — Omplim Lledoners (@omplimlledoners) 12 de gener de 2019 pic.twitter.com/NLK1QNigP5 — Omplim Lledoners (@omplimlledoners) 12 de gener de 2019 Al Puig de les Basses s’ha dut a terme l’actuació ‘Catalans cantem’ dels músics i cantaires de Santpedor. Anem a cantar a puig de les basses. Estem amb tu @dolorsbassac #FreeThemAll #LlibertatPresesPolítiques @ERC_Dones_TRS pic.twitter.com/3c9dIz8Mow — Núria Tomás (@viuillegeix) January 12, 2019 #PuigdelesBasses #LlibertatPresesPolítiquesiExiliades #Independencia pic.twitter.com/acto91FrS4 — Marc Puntunet (@MarcPuntunet) January 12, 2019 Últims actes a les presons abans del trasllat dels presos polítics a Madrid

Summary: Jornada intensa de mobilitzacions als Lledoners, al Puig de les Basses i al Mas d’Enric


Una exposició dedicada al catedràtic de literatura catalana Joaquim Molas ens n’acosta la figura, vinculant-la amb l’estudi de les avantguardes. L’exposició, ‘Enemic de gàbies. Joaquim Molas i les avantguardes’, es va inaugurar a la Biblioteca Museu Víctor Balaguer de Vilanova i la Geltrú, institució que allotja l’arxiu de l’estudiós. Ara, fins el 27 d’agost, també es pot veure al Palau Robert de Barcelona. Joaquim Molas va ser un home polèmic, perquè va marcar el cànon de la literatura catalana durant la segona meitat del segle XX, des de l’acadèmia (primer, als anys setanta, a la Universitat Autònoma i després, als anys vuitanta, a la Universitat de Barcelona) i mitjançant les antologies i col·leccions que va dirigir amb Josep Maria Castellet a Edicions 62. Darrere seu deixa una gran tasca, però també grans oblidats, que generacions posteriors han reivindicat i recuperat per a la història de la literatura catalana del nostre país. Per tot això, cal mirar-se amb cura el discurs que proposa aquesta exposició. Quin Molas ens ensenya? Comissariada per Enric Bou i Jordi Cerdà, la mostra defensa la tesi que Molas va ser un home amatent amb la literatura del seu temps, que reivindicà les avantguardes literàries d’abans de la guerra i les enllaçà amb les que començaven a sorgir a la dècada dels setanta del segle XX, per molt minoritàries que fossin. La primera part de l’exposició mostra que Joaquim Molas va anar conformant la seva cultura literària: a l’adolescència a casa va tenir el primer contacte amb les avantguardes, amb publicacions d’abans de la guerra com ara l’Amic de les Arts, l’Instant, D’Ací d’Allà i Poemes & Cal·ligrames, de J.M. Junoy. També amb les troballes de segona mà que feia al mercat de Sant Antoni, quan hi acompanyava el seu pare cada diumenge al matí. En l’àmbit universitari, Molas es va formar amb dos erudits de la literatura catalana medieval: Martí de Riquer i Jordi Rubió i Balaguer. L’exposició defensa que la percepció de la història de la literatura li va canviar arran d’una estada de dos anys a Liverpool (1959-1961), on va fer un lectorat. És on va decidir d’abandonar els estudis de literatura medieval per dedicar-se a la literatura moderna i contemporània. Enric Bou explica: ‘Allà va descobrir nous mètodes d’aproximació al món de l’art, va llegir crítics literaris de l’època i va aprendre a valorar el Modern Style, fet que li va donar una perspectiva diferent, revalorada, del moviment modernista català, en un moment, als anys seixanta, en què no era un moviment valorat, més aviat feia nosa. Quan Molas va tornar a Catalunya va ser determinant a l’hora de retornar-li el valor artístic que tenia, amb els seus articles i estudis.’ Enric Bou, davant el cartell de l’exposició ‘Enemic de gàbies. Joaquim Molas i les avantguardes’. L’exposició també ajuda a entendre el contacte de Molas amb personatges cabdals de les avantguardes, com ara J. V. Foix, que –diuen els comissaris– va ajudar Molas a sistematitzar el coneixement de les avantguardes catalanes d’abans de la guerra. Enric Bou recorda que en aquells anys seixanta, el món literari es dividia entre els ‘retòrics’ (seguidors de Carles Riba) i els ‘terroristes’ (seguidors de Foix). Tot i la presència de Foix en la conformació del pensament de Molas, quan demanem a Enric Bou si Molas era del grup dels ‘terroristes’, ho nega: ‘Molas no era exactament ni dels uns ni dels altres. Utilitzo aquesta divisió perquè Molas mateix la utilitzava, simplificant i adaptant una idea d’un crític francès, Jean Paulhan, a Les Fleurs de Tarbes ou la terreur dans les lettres (1941). Ell, en l’erm de la postguerra, anava a les tertúlies de Foix i de Riba. I, com a persona eclèctica, va aprendre de tots dos. A l’Obra crítica i a Fragments de memòria té més opinions crítiques –retrets– sobre Riba que no sobre Foix. I a l’arxiu té moltes missives i dedicatòries de Foix. Però en un moment en què Riba no era “moda” –el 1965– va pressionar Edicions 62 perquè li dediquessin unes Obres Completes.’ Sembla clar el paper de Molas en la recuperació del valor del Modernisme i les avantguardes d’abans de la guerra. En canvi, queda més forçat el paper que li és atorgat sobre la dècada dels setanta, en relació amb la seva influència en les noves avantguardes de les generacions més joves. Els comissaris defensen que va tenir influència en personatges com ara l’editor Jaume Vallcorba i el poeta i escriptor Vicenç Altaió. Enric Bou matisa: ‘Cal entendre que aquesta exposició és sobre un crític i professor, sobre una part de la seva “col·lecció” (biblioteca i arxiu) relacionada amb les avantguardes. Per tant, és una visió volgudament parcial de la intervenció de Molas en l’estudi de la literatura catalana del segle XX. Exposem materials dels anys setanta sobre els quals no va escriure mai ni una ratlla, però que demostren que tenia curiositat pel que passava al seu voltant. No estava, com tants altres, refugiat a la torre d’ivori envoltat de papirs.’ I afegeix: ‘No diem que tingués una “influència determinant” sinó que va “observar” amb curiositat i interès què passava al seu voltant. Era amic de molts escriptors relativament joves (Baltasar Porcel, Montserrat Roig, Terenci Moix, etc.). Un dels qui li van demanar que escrivís el pròleg a les Obres Completes va ser Guillem Viladot. L’exposició és el reflex d’una biblioteca i un arxiu a propòsit d’un dels dos temes que van interessar Molas tota la seva vida. L’altre seria Verdaguer i el segle XIX.’ Però Jordi Cerdà, també comissari de la mostra, és molt més radical a l’hora de col·locar Molas en un lloc més preeminent, entre els joves avantguardistes de la dècada dels setanta: ‘El 1970 l’avantguarda guanya el carrer. Se socialitza com no ho havia fet mai abans. I Molas és una peça important d’aquesta socialització. Molas introdueix les cultures populars en els estudis de filologia. És l’època que entre els estudiants de filologia de l’Autònoma funden la revista Tarot de Quinze i es relaciona amb els estudiants que la fan. Molas porta Foix a l’Autònoma. Són les primeres generacions d’estudiants que va tenir. A l’arxiu, es conserva material underground que d’entrada no associaries mai amb Molas, però que ell mostrava a les classes. Molas va trencar el relat rígid i elitista de la literatura.’ L’exposició també conté cartes que Vicenç Altaió va enviar a Joaquim Molas, comentant-li entusiasmat descobertes culturals. Però quan preguntem a Vicenç Altaió si en la revolta poètica de la dècada del setanta, en aquesta nova avantguarda de final del segle XX, Molas hi va ser determinant, és taxatiu: ‘A la nostra universitat, la dels primers setanta, en plena revolta política, vam provocar una revolta poètica. Vam prendre per models Foix i Brossa, vam reivindicar Vinyoli i Palau i Fabre. Com podeu veure, lluny del seu model del realisme, però tots canviàvem, fins i tot l’acadèmia. Ell s’ho mirava mofeta amb la cigarreta penjada.’ Sobre això, Bou deixa clar: ‘Molas no va tenir cap influència en aquella generació. Amb alguns, per exemple en Vallcorba Plana, fins que hi va haver un distanciament a causa de l’edició de J. V. Foix van col·laborar. Vallcorba va dissenyar el projecte de la revista els Marges (títol que ve d’un llibre de Carles Riba). És cert que els observava mofeta i divertit. A la conversa que vam fer al desembre a la Biblioteca Balaguer, Altaió va reconèixer que alguna cosa sobre avantguardes havia après a les classes del Molas.’ Però què en diu Altaió de tot plegat? Doncs, ho veu diferent. Comença elogiant l’exposició: ‘Vaig quedar parat per la profunditat de l’estudi i recerca documental que van fer de l’arxiu de Joaquim Molas i que hagin reflectit dues tipologies d’alumnes que va tenir Molas a la facultat de filologia de l’Autònoma. Uns eren els estudiosos i acadèmics, com Montserrat Comas, actual directora de la Biblioteca Museu Víctor Balaguer. Molas s’hi va relacionar molt, amb aquests alumnes, per donar continuïtat a les seves tesis. Són els anomenats popularment ‘moletes’. Aquests alumnes es preparaven per ocupar els llocs de l’acadèmia, del professorat, de les biblioteques… en la construcció del nou país que sorgia. L’altre grup d’estudiants érem d’una altra mena, fèiem la revolta estètica i cultural. I quina relació real tenia Molas amb nosaltres i les nostres iniciatives? Cap.’ Josep Palau i Fabre i Vicenç Altaió. ‘Ara, Molas ens deixava triar. Ell volia que estudiéssim Carles Riba, però també ens ensenyava Foix. Ell ensenyava sempre allò de les tres generacions: en cada època hi ha una generació hegemònica, la generació anterior és la que entra en decadència i per sota neix una nova generació, que és l’emergent, i aquesta de baix s’acaba instal·lant al mig. Doncs, segons aquest criteri, ell als anys setanta era la generació hegemònica, la que va marcar el cànon literari i universal. I ajudava sobretot els narradors: Terenci Moix, Pere Gimferrer… La seva generació havia posat Riba i Pere IV en la centralitat del discurs. Per època, segurament li tocava de fer allò. Nosaltres, que érem la generació emergent, vam fer la revolta poètica cercant de referents Foix i Brossa i, també, dos més que no havien tingut gens d’importància en el cànon de Molas, que els tenia al marge: Vinyoli i Palau i Fabre.’ Continua Altaió: ‘A Palau li vam publicar per primera vegada els Poemes de l’alquimista a la col·lecció “Cristalls” i també vam publicar Vinyoli. I en aquesta col·lecció vam renovar el panorama literari, també en l’àmbit de la narrativa, amb la incorporació de Jordi Coca, Maria Antònia Oliver i d’altres.’ Nosaltres fèiem una revolta, fórem protagonistes d’allò que després se’n va dir ‘postmodernitat’. Trencàrem el mètode cronològic, que ja no es basava en una linealitat temporal, sinó que introduírem els plurisistemes. Des d’aquesta perspectiva, Foix, tot i tenir noranta anys, ens podia aparèixer com un dels més joves i Vinyoli, el més viu en l’experiència de la vida. Ens vam allunyar del realisme més ortodox, perquè nosaltres érem uns heterodoxos.’ Dit això, Altaió trenca una llança (enverinada) en favor de Molas: ‘Ell feia molta ironia sobre allò que nosaltres fèiem, però era obert i els seus renys ens van ajudar a créixer, a reivindicar-nos encara amb més força.’

Summary: Joaquim Molas i les avantguardes, però quines avantguardes?


‘Senyora pirotècnica ja pot començar la mascletà.‘ Aquesta frase no s’hi havia sentit mai, a la plaça de l’Ajuntament de València. Durant anys, això era un privilegi d’homes i prou. Però el 2001 les coses van començar a canviar. L’ajuntament va encarregar una mascletà a la Pirotècnia Martí, encapçalada per Reyes Martí. I ella de seguida va veure clar que havia d’aprofitar l’oportunitat. Podria complir un dels seus somnis. En canvi, el seu pare no les tenia totes: ‘Què dirà la gent?’ La plaça va saltar d’alegria quan va sentir que, per primera vegada, una dona seria l’encarregada de disparar la mascletà. Hi va haver una gran ovació. Segurament, la gent no se n’hauria assabentat si no hagués estat perquè Reyes Martí va fer una petició. ‘Em feia il·lusió que em digueren “senyora pirotècnica”, jo de senyor no en tinc res.’ I tal dit tal fet, les falleres majors de València van canviar per primera vegada la frase tradicional de la festa i obriren una nova etapa de la història fallera. Però Reyes Martí, lluny de conformar-s’hi, no ha cessat de tombar barreres i ha continuat aconseguint grans fites històriques per a les dones del País Valencià. El 2018 es va convertir en la primera dona a protagonitzar la Nit del Foc. També aquell any va ser la primera dona responsable de la pirotècnia dels focs disparats durant la cremà de les Falles de València. La seva última gran conquesta va ser el juny del 2019, quan es convertí en la primera dona a llançar la palmera de les fogueres d’Alacant. En un sector majoritàriament dirigit per homes, Martí ha aconseguit el reconeixement empresarial i artístic. Però no ha estat sempre fàcil: ha hagut de lluitar per demostrar la seva vàlua en cada tret. Fins i tot, s’ha hagut de sentir dir què hi feia, a la plaça, una dona. Encara ara recorda que un home li va dir que el que havia de fer era anar-se’n a casa a encarregar-se dels fills. Però amb el temps ha aconseguit tapar boques. I confessa: ‘Per sort ara la gent ja ho veu com una cosa normal, però l’any 2001 no era així.’ De ben petita, Reyes Martí ja es va endinsar en el món de la pirotècnia. És la cinquena generació de pirotècnics de la seva família, perquè el seu rebesavi va fundar l’empresa familiar, fa més de cent cinquanta anys. Tanmateix, fins que ella no s’ha posat al capdavant l’empresa no ha fet un salt qualitatiu i s’ha fet coneguda arreu. Ara, amb el suport del seu fill, l’empresa fa passos ferms cap a la internacionalització. Quan era petita li agradava molt més ajudar el seu pare a fer carasses que no jugar amb les nines. Si li ho deixaven fer, el cap de setmana se n’anava amb el pare a tirar coets per tots els pobles del voltant. Una tradició que ha mantingut amb els fills. El gran li ha seguit els passos i ja treballa al seu costat, per continuar aquesta nissaga tan estimada al País Valencià, que aquests darrers anys ha aplegat molts reconeixements. Natural de Borriana, Reyes Martí va deixar l’escola de molt jove. A tercer de BUP va avisar als seus pares que volia plegar i posar-se a treballar amb ells. Durant molt de temps va ser la mà dreta del pare, que Reyes considera el seu gran mestre. I quan ell es va jubilar va decidir de continuar el negoci i comandar-lo. Actualment, confessa que es dedica més a la part empresarial que no a la productiva, però quan té un moment de saturació sempre entra al taller. És la seva millor solució per a esvair els problemes. ‘Allà sóc la dona més feliç del món.’ El 8 de març és un dia molt especial per a Reyes Martí. D’ençà del 2004 és el seu gran dia. El té adjudicat dins el cicle de mascletaes de les Falles de València. Només ha deixat de tirar-la dues vegades: el 2017 i el 2018, quan va tenir l’orgull de disparar a la setmana gran de les Falles. D’aquesta manera, va permetre que el 8 de març fossin protagonistes unes altres dones pirotècniques. Enguany no és cap excepció i Reyes Martí tornarà a ser l’encarregada de la mascletà d’avui. Un any més demostrarà que els petards també són art. Un castell de foc es pot convertir en una pintura de grans dimensions i una mascletà, en una gran sonata. Encara més: es poden arribar a explicar històries. Fa un any, ho va tornar a demostrar a la plaça de l’Ajuntament de València oferint un espectacle amb cada detall ben pensat. El lila va ser el color predominant, en homenatge de totes les dones i homes que lluiten per la igualtat. Però també hi van ser presents els trons i el negre en record de totes aquelles dones que ja no són entre nosaltres per culpa de la violència masclista. Fou el seu homenatge reivindicatiu. Malgrat reconèixer que és pionera en moltes coses, Reyes Martí sempre ha volgut deixar clar que el seu cas no és pas excepcional i que les dones sempre han estat presents en el món de la pirotècnia. Però passa que durant molts anys es quedaven a la fàbrica produint els coets i no anaven a muntar els espectacles. Sempre s’havia dit que aquesta era la part més dura i que calia deixar-la als homes. Però Reyes Martí ho ha fet miques, tot això. I ha demostrat que aquí també hi ha lloc per a les senyores pirotècniques. Gràcies a això, Reyes Martí ja no està tan sola en aquest món d’homes. Ja no és l’única. Enguany, María José Lora serà l’encarregada de disparar els tres grans espectacles pirotècnics de les Falles de València. No serà la primera: serà una de les moltes que van obrint camí darrere Reyes Martí.

Summary: Reyes Martí fa esclatar el sostre de vidre dins el món de la pirotècnia


El Departament d’Educació de Catalunya invertirà 4 milions d’euros en un nou model de formació professional dual per al curs vinent amb l’objectiu de facilitar la tasca dels centres i incrementar exponencialment la xifra d’alumnes. Un dels canvis més importants és la distribució curricular única per a cada cicle formatiu. Els darrers anys s’han implementat diferents distribucions per al mateix ensenyament. Hi ha dues organitzacions diferents per a cada cicle si els alumnes opten per la modalitat dual o per la formació en centres de treball, el que dificulta l’organització dels centres i la mobilitat dels estudiants. A més, les beques salari s’equiparen al salari mínim interprofessional per aconseguir que més empreses facin contractes en formació. El nou model varia l’organització dels cicles. En el primer curs tots els alumnes d’un cicle formatiu cursaran el mateix currículum, que consistirà en mòduls de la professió i en mòduls transversals (formació i orientació laboral, emprenedoria i anglès). Serà en el segon curs on hi haurà una part comuna de formació en els centres, i a partir d’aquí una especialització a l’empresa, tant per als que triïn la modalitat dual, com per als que facin formació en centres de treball. També s’incrementen les hores d’estada a l’empresa. A la dual serà de 1.000 hores ampliables a 1.300 (ara són 900) i en formació en centres de treball seran 500 ampliables a 600 (ara són 300/400). Es potenciarà el treball per competències, és a dir, el desenvolupament de mòduls professionals de síntesi (grau mitjà) i de projecte (grau superior). Els projectes hauran d’estar relacionats amb les estades a les empreses, s’hauran d’exposar en públic i podran ser avaluats entre professorat i tutors d’empreses. S’incrementarà l’import de les beques que cobren els alumnes per les pràctiques, prenent com a referència el salari mínim interprofessional. Per tant, hi haurà una equiparació entre l’import de la beca i l’import del contracte. Aquest fet té per objectiu assolir el 40% de contractes de formació, atès que actualment un 10% són contractes i un 90% són beques. Altres mesures que s’implantaran seran la creació de la figura d’instructor com a suport al tutor d’empresa, i la del tutor coordinador de diferents empreses, que ha de facilitar la feina de gestió administrativa de les petites empreses. També es preveu un certificat de qualificacions de l’alumne que reconegui la seva formació per al seu currículum vitae, o una acreditació d’excel·lència formadora per a l’empresa. Els centres que actualment imparteixen FP dual poden sol·licitar fins a 3.500 euros per cada grup, i els centres que encara no fan dual i que es comprometin a impartir-la rebran 4.000 euros per grup, sempre que arribin al 40% de l’alumnat en formació d’alternança-dual. La nova proposta és fruit del treball col·lectiu dels agents que intervenen en l’FP dual. Objectiu 2025 Hi ha 5.443 alumnes de segon curs que cursen FP dual, el que representa un 10% del total. La mitjana europea és del 30%. El govern vol arribar a aquesta xifra el 2025. La inserció laboral està al voltant del 50% pel que fa als cicles de grau mitjà i del 75% en els de grau superior. Pel que fa a les empreses participants, el 2,3% són grans empreses; el 9,7% són mitjanes, i el 69% són petites. El 52% són de serveis a les persones, el 33% són de serveis a les empreses, el 13% són de l’àmbit de la indústria, i el 2% són del sector primari.

Summary: Un nou model d’FP dual amb un currículum únic per a cada cicle s’implantarà a Catalunya el curs vinent


El Tribunal Constitucional espanyol preveu de resoldre l’incident d’execució de sentència contra la presidenta del Parlament de Catalunya, Carme Forcadell, abans de sis mesos, segons que han explicat a l’ACN fonts jurídiques, tot i que evitarà el període electoral que podria començar al desembre si finalment s’han de repetir les eleccions espanyoles. Els magistrats emetran primer la sentència sobre la reforma de la llei orgànica del TC, que li atorga noves atribucions, precisament per a sancionar o suspendre els càrrecs que facin cas omís de les seves sentències. Aquesta reforma ha estat impulsada pel govern espanyol i ha portat malestar entre els membres del TC i tot. No únicament perquè consideren que l’executiu els trasllada la responsabilitat de resoldre problemes polítics, sinó perquè fins i tot és dubtós que la reforma sigui constitucional. L’incident d’execució de sentència el va presentar l’executiu de Rajoy, que reclamava al TC que obri la via penal contra Forcadell, és a dir, que traslladi el cas a la fiscalia espanyola perquè faci servir els tribunals ordinaris –en aquest cas, el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya– per actuar contra Forcadell i determinar si va cometre cap delicte. El govern espanyol també hi presentà un altre incident contra la Generalitat per haver incomplert la suspensió cautelar de la llei d’acció exterior. Tanmateix, el TC vol resoldre primer el recurs que la Generalitat i el govern basc van presentar contra la reforma de la llei orgànica del Tribunal Constitucional. És la reforma que va impulsar el govern espanyol que atorga al tribunal la capacitat d’aplicar sancions contra aquells qui incompleixin les seves sentències. La llei preveu que el TC pugui ‘imposar multes coercitives, acordar la suspensió de les autoritats o treballadors públics responsables de l’incompliment, o encomanar al govern de la nació, encara que estigui en funcions, l’execució substitutòria’. I ‘tot això, sense perjudici que puguin existir les responsabilitats penals que corresponguin’. Així doncs, el TC vol aclarir d’entrada quines són les atribucions ‘coercitives’ de què disposa i si són constitucionals, i decidir després si –com vol el govern espanyol– les aplica a la presidenta del parlament per haver incomplert presumptament la sentència sobre el 9-N, sotmetent al ple de la cambra catalana les conclusions de la comissió d’estudi del procés constituent. Fonts jurídiques indiquen que els magistrats volen evitar que la seva resolució sigui interpretada com una ingerència en el procés electoral. Per tant, descarten de resoldre-la durant la campanya electoral del desembre –si hi ha terceres eleccions– i aspiren també a emetre una resolució per unanimitat que impedeixi d’evidenciar cap fractura interna sobre la decisió. L’objectiu: evitar que la resolució deteriori encara més la seva imatge i reforci la d’un tribunal polititzat que actua al dictat del govern espanyol. Segons les mateixes fonts, el TC entén que, si aquests nous mecanismes són ‘coercitius’, tenen l’objectiu final d’evitar nous incompliments i no pas de suscitar situacions que agreugin encara més aquest incompliment. Segons quina sigui la resolució sobre la llei orgànica del TC, els magistrats tindran més mecanismes o menys per a actuar contra la Generalitat i el Parlament de Catalunya i, d’acord amb aquests mecanismes, decidiran quin apliquen a la presidenta Forcadell. Tanmateix, també podria passar que els magistrats traslladessin el cas a la fiscalia, tal com consta a la petició del govern espanyol, i deixessin la resolució del conflicte al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC), que hauria d’acceptar el procediment per la via penal. Sigui quina sigui la decisió del TC, si la presidenta del parlament no en comparteix el contingut només tindrà l’opció de presentar un recurs d’empara davant el TC mateix. Fora d’això, li quedarà oberta la possibilitat de presentar un recurs davant del Tribunal d’Estrasburg.

Summary: El TC ajorna la decisió sobre Forcadell per culpa de la tensió interna


Segons que recullen diversos diaris, ahir la policia espanyola es va presentar a la redacció d’Okdiario, dirigit per Eduardo Inda, amb la intenció requisar tot el material que pogués guardar procedent del telèfon d’una col·laboradora de Pablo Iglesias. El mòbil havia estat robat el novembre del 2015. Els agents van presentar una ordre del jutge en la qual exigien l’original de la targeta del telèfon i les còpies possibles i prohibien la publicació de qualsevol informació que en provingués. El juliol del 2016 aquest mitjà digital va publicar el contingut d’un xat intern de Podem amb converses privades de Pablo Iglesias. Iglesias ha advertit aquests darrers dies que el cas és sota secret de sumari i ha avisat que el cas Villarejo –que també va investigar els partits independentistes– pot dur periodistes, en referència a Inda, i polítics a la presó. L’ordre judicial és oberta arran de l’aparició entre la documentació confiscada al comissari de la còpia del telèfon de Dina Bousselham, assistent d’Iglesias mentre era eurodiputat. Poc després del retorn del Parlament Europeu, ell i el seu equip es van centrar en les eleccions espanyoles. Va llavors ser quan algú va sostreure el telèfon a Bousselham quan feia unes compres en un centre comercial, segons que ha declarat ella mateixa al jutge. En aquest telèfon hi havia la informació que mesos després va publicar Okdiario. La setmana passada, Iglesias i Bousselham van comparèixer a l’Audiència espanyola en el marc d’aquesta peça, declarada secreta. El jutge, Manuel García Castelló, els va oferir de personar-se com a perjudicats i, al costat dels fiscals Anticorrupció, els va formular algunes preguntes. Els investigadors sospiten que la sostracció i publicació del telèfon podria ser part d’una operació del ministeri de l’Interior espanyol de l’època per a perjudicar a Podem en un moment en el qual Podem tenia opcions de materialitzar un canvi de govern espanyol si s’aliava amb el PSOE. Iglesias va lliurar una còpia de la targeta del telèfon que li havia fet arribar el president del Grup Zeta, Antonio Asensio Mosbah. L’empresari va ser citat a declarar pel jutge i va explicar que la informació havia arribat a la revista Interviú, ja desapareguda, i que el grup va decidir de lliurar la còpia a l’afectat, Pablo Iglesias, una vegada van constatar que no tenia rellevància informativa. Per aquest motiu el jutge ha citat a declarar com a testimoni al llavors director de la revista del Grup Zeta, Alberto Pozas, fins ahir director d’Informació Nacional del govern espanyol. La citació en va motivar la renúncia a continuar treballant al costat de Pedro Sánchez.

Summary: La Policia espanyola requisa a Okdiario informació del telèfon robat a la col·laboradora de Pablo Iglesias


La Junta Electoral de la zona d’Arenys de Mar ha imposat una multa de 500 euros a l’Ajuntament de Sant Esteve de Palautordera per una bandera estelada penjada a la façana del consistori durant la campanya de les eleccions generals de desembre. Segons ha informat en un comunicat aquest dimecres Societat Civil Catalana, que ha estat qui ha presentat la denúncia, la Junta Electoral de la zona va obrir un procediment sancionador que ha conclòs ara que l’Ajuntament va mantenir una actitud totalment dolosa al col·locar l’estelada. Tot i que el consistori ha defensat que la bandera va estar penjada a la façana per un descuit, la Junta Electoral l’ha multat després d’haver comprovat una certificació del secretari municipal que prova que l’estelada es va col·locar per un acord del ple el 2 d’octubre del 2015.

Summary: Multa de 500 euros per penjar l’estalada en campanya electoral


El portaveu de Més per Mallorca, Miquel Ensenyat, ha instat el govern de Francina Armengol a no allargar els terminis per a estrenar l’Oficina de Drets Lingüístics. Ensenyat ha demanat que, així que el consell consultiu hi doni el vist-i-plau, s’obri aquesta oficina per a atendre els conflictes per motius lingüístics. Així mateix, ha condemnat l’agressió recent a Paula Rotger, amb pintades al seu automòbil, la treballadora de l’aeroport de Palma que va denunciar un presumpte cas de discriminació lingüística el mes de juny. I també ha donat suport a la comunitat educativa després de les manifestacions de Vox, que va dir que volia visitar les aules per a veure què passava als centres educatius, una qüestió en què –ha dit– semblen ‘obsessius compulsius’. Ensenyat ha remarcat que la seva formació treballa per un sistema educatiu dins el teixit de la societat amb la participació de pares i mares i també d’ajuntaments.

Summary: Més per Mallorca insta el govern a accelerar l’Oficina dels Drets Lingüístics


A mitjan segle XX, els Estats Units i l’URSS competien per l’hegemonia política. El 1957 l’enfrontament entre les dues superpotències es va obrir camí més enllà de les armes: la conquesta de l’espai. Aquell any, els soviètics van posar en òrbita el primer satèl·lit artificial, l’Sputnik. Quatre mesos més tard, els nord-americans van fer una cosa semblant amb l’Explorer. L’artefacte era més petit que no pas el soviètic i la llegenda diu que Nikita Khrusxov en va fer befa: ‘Bah, només han pogut llançar una taronja.’ Durant anys, la NASA va anar a remolc de les inventives de l’URSS. El 1961, Iuri Gagarin es va convertir en el primer ésser humà a viatjar a l’espai exterior. Amb la nau Vostok 1 va fer una volta a la Terra. Aquella gesta li va atorgar fama mundial. Khrusxov va posar una vegada més el dit a la nafra: ‘Gagarin ha estat a l’espai, però no hi ha vist cap Déu, allà dalt.’ Poc després, el president John F. Kennedy es va comprometre davant el Congrés dels Estats Units a portar un home a la Lluna: ‘Ara és el moment de fer passes més llargues, el moment que aquesta nació encapçali els triomfs espacials, que amaguen de moltes maneres les claus del nostre futur a la Terra.  Crec que aquesta nació s’ha de comprometre a aconseguir l’objectiu, abans no s’acabi aquesta dècada, de portar un home a la Lluna i tornar-lo a la Terra sa i estalvi. Cap altre projecte especial no serà tan impressionant per a la humanitat.’ Ací podeu veure aquell discurs: D’aquesta manera, el govern de Kennedy va donar l’impuls definitiu perquè la missió Apollo de la NASA arrabassés a l’URSS l’hegemonia espacial. Però el president no va poder veure mai com Neil Armstrong trepitjava la Lluna. Els trets d’un franctirador el van matar durant una visita a Dallas el 1963. Sis anys després, la missió Apollo XI aconseguia aterrar sobre la Lluna. Era un dia d’estiu, però la negror de l’espai no entén en estacions. Neil Armstrong i Buzz Aldrin van eixir de la nau per trepitjar per primera vegada la pell polsegosa del satèl·lit, En aquell moment es va pronunciar la mítica frase: ‘És un petit pas per a un home, però un gran salt per a la humanitat’. La NASA confirmava amb aquella gesta els somnis de Kennedy i mirava pel retrovisor el programa espacial soviètic, que un any abans havia quedat mig orfe. El seu gran símbol, Iuri Gagarin, havia mort en estavellar-se l’avió de combat que pilotava prop de Moscou. El pi siberià, el seu sobrenom quan pilotava la Vostok 1, va desaparèixer contra un bosc de bedolls. Una recreació fotogràfica Dècades després, els germans Stangl han recreat l’aterratge de l’Apollo aprofitant els milers de fotografies que es van fer durant la missió (1961-72). Fent servir diverses tècniques d’animació, com ara el morphing, simulen l’aterratge i el passeig posterior d’Armstrong i Aldrin sobre la Lluna. El resultat és aquest curtmetratge increïble:

Summary: Recreen un aterratge a la Lluna amb fotografies de la missió Apollo


L’Audiència de Barcelona ha ordenat al jutjat d’instrucció que arxivi les denúncies contra ‘El Jueves’ per un presumpte delicte d’injúries a la policia espanyola, segons ha avançat Catalunya Ràdio i ha confirmat l’ACN. Les denúncies es van interposar després que el 5 d’octubre del 2017 el rotatiu publiqués diversos articles satírics a l’entorn de l’actuació del cos de seguretat espanyol en el marc del referèndum d’autodeterminació de l’1 d’octubre. El denunciant considerava que aquests articles, on, per exemple, s’indicava que els agents consumien cocaïna, integraven delictes d’injúries i d’odi, però les tres magistrades del tribunal provincial subratllen el caràcter humorístic de la publicació i emmarquen els articles en l’àmbit de l’exercici de la llibertat d’expressió. La fiscalia també demanava l’arxivament. El director d”El Jueves’, Guille Martínez-Vela, ha dit en declaracions a l’ACN que era previsible aquest desenllaç, però que tot i això els denunciants han tirat endavant el procediment penal per l’efecte ‘intimidatori’ que pot crear, per exemple, entre els usuaris de les xarxes socials a l’hora de criticar actuacions policials o d’altres estaments públics.’Nosaltres som professionals, i una mica aquestes situacions van amb el sou, però si ets un particular poden suposar un mal tràngol’, ha explicat el director de la revista. Per això ha volgut subratllat que, finalment, la llibertat d’expressió és un dret fonamental que, com s’ha demostrat en aquest cas, està ben protegit. A la sentència les magistrades recorden que, segons el Consell d’Europa, el delicte d’odi es relaciona amb aquelles formes d’expressió que ‘propaguin, incitin, promoguin o justifiquin l’odi racial, la xenofòbia, l’antisemitisme i qualsevol altra forma d’odi fundada en la intolerància, inclosa la intolerància que s’expressi en forma de nacionalisme agressiu i etnocentrisme, la discriminació i hostilitat contra les minories, els immigrants i les persones nascudes de la immigració’. Així doncs, subratllen, el subjecte passiu protegit és la persona integrant d’un grup ‘de minories’, al qual ‘no pertanyen les Forces i Cossos de Seguretat de l’Estat’. A més, recorden que el Codi Penal s’expressa en els mateixos termes i que, tenint en compte això, ‘el mateix tenor literal del precepte impedeix considerar la conducta’ dels denunciats com a ‘integrant del discurs d’odi’, perquè ‘en cap cas es pot considerar que el motiu fos racista, antisemita o per la ideologia, religió o creences o situació familiar dels seus membres, o per la pertinença dels seus membres a una ètnia, raça o nació, el seu origen nacional, el seu sexe, orientació o identitat sexual, per raons de gènere, malaltia o discapacitat’. I afegeix: “Les referències de la revista ‘El Jueves’ a la policia espanyola van ser per la seva actuació el Primer d’Octubre del 2017, i no contenien ni missatge d’odi ni càrregues d’hostilitat que incitin a la violència, ni tampoc existeix cap de les motivacions assenyalades legalment per a integrar el discurs de l’odi. És a dir, ni ‘promou l’odi ni la intolerància’. Les tres magistrades tampoc veuen en les publicacions denunciades delicte d’injúries. Coincideixen en aquest extrem amb la fiscalia, i recorden jurisprudència del Tribunal Europeu de Drets Humans per recordar que la llibertat d’expressió engloba no només les informacions o idees acollides favorablement, ‘sinó també les que fereixen, ofenen o importunen’. A banda, recorden que ‘El Jueves’ és ‘un instrument de denúncia, de crítica social i política i manifestació de la creació artística’, i per bé que admet que pot incloure continguts ‘que poden humiliar o poden ser grollers amb els membres de la Policia Nacional’ no deixen de ser ‘una caricatura’ igual com les que fa ‘d’altres institucions, polítics i personatges de la vida pública’. I aquí, com a punt clau, assenyalen que la intenció dels autors de la publicació ‘no és ni incitar a la violència ni denigrar, sinó fer humor per als seus lectors, com així considera també el fiscal’.

Summary: L’Audiència de Barcelona arxiva les causes contra ‘El Jueves’ per injúries a la policia espanyola


Arrenquen a l’Audiència espanyola les declaracions d’investigats pel ‘cas 3%’ pel suposat finançament irregular de CDC a través d’adjudicacions d’obres i serveis públics. El cas s’ha estat investigant al jutjat d’instrucció 1 del Vendrell, però a l’abril en va assumir la competència l’Audiència espanyola. El magistrat José de la Mata ha citat vint-i-tres investigats en aquesta causa, que declararan des d’avui fins al 22 de juny. Avui De la Mata interroga l’ex-responsable econòmic i jurídic de CDC, Francesc Xavier Sànchez Vera, la que fou cap econòmica financera de CDC, Anna Dolors Benítez Bueno i Carles del Pozo Cerdà, gerent i coordinador de l’àrea econòmica de CDC. En els dies que vénen hauran de passar per l’Audiència espanyola altres càrrecs destacats com el president del Port de Barcelona, Sixte Cambra, l’ex-tinent batlle de l’Ajuntament de Barcelona Antoni Vives i l’ex-gerent municipal de l’empresa municipal BIMSA Constantí Serrallonga. La causa està oberta per delictes de prevaricació, suborn, alteració de preus en concursos i subhastes públiques, malversació de fons públics, frau contra l’administració, blanqueig de capitals, finançament il·legal de partit polític, falsedat en documents mercantils i tràfic d’influències. S’investiguen un total de vint-i-quatre concursos que van sortir a licitació per un total de 218 milions d’euros i que, finalment, es van adjudicar per 175 milions. L’Audiència espanyola investiga quina part d’aquests diners haurien anat a parar a CDC. Empresaris i polítics sota la lupa el jutge En l’escrit del passat 25 de maig on acordava les citacions, el jutge De la Mata també citava diversos empresaris que es van concertar, segons el jutge, de manera encoberta amb alts càrrecs de CDC i altres càrrecs d’índole política per obtenir l’adjudicació il·lícita de concursos públics a canvi del lliurament de donacions a fundacions lligades a CDC (CatDem i Forum Barcelona) amb la finalitat de finançar il·legalment el partit polític. Entre els citats també hi ha una tinent batlle de l’Ajuntament de Girona, Isabel Muradàs, que ha deixat el càrrec després de la citació judicial. El febrer del 2017 la Guàrdia Civil va dur a terme una operació relacionada amb aquest cas i que va batejar com ‘Operació Pika’. La policia va detenir divuit persones que van quedar en llibertat abans de passar a disposició judicial. Durant tota la jornada es van fer vint-i-quatre escorcolls a empreses privades i a tres empreses públiques, l’Autoritat Portuària de Barcelona, Infraestructures.cat i Barcelona d’Infraestructures (BIMSA). La Fiscalia Anticorrupció considera que la trama investigada havia dissenyat una mecànica basada en concursos ‘manegats’ i ‘controlats’. Els concursos, sosté el ministeri públic, ja estaven ‘atorgats prèviament’, tot i la seva ‘aparença de regularitat’, amb l’objectiu de finançar irregularment CDC a través de donacions a les fundacions. Obres investigades Algunes de les obres investigades, que haurien estat adjudicades a empreses que haurien vehiculat un 3% del cost al finançament irregular del partit, són els túnels de les Glòries o el dic est del Port de Barcelona. L’obra dels túnels de les Glòries la va adjudicar el consell d’administració de BIMSA el febrer del 2015 a una UTE formada per les empreses Romero Gamero, Benitó Arnó e Hijos, Copisa i Comsa per 49,6 milions d’euros. Els investigadors també van requerir informació de les obres del Paral·lel, el carrer Lucà, el carril bici de Bac de Roda i la carretera de les Aigües, totes vinculades a BIMSA i totes adjudicades durant el mandat de Xavier Trias. També es van escorcollar les oficines de la constructora Rubau Tarrés a Girona i al Baix Empordà o la seu d’Arnó a Lleida. En total es van produir escorcolls en dotze municipis: Barcelona, Sant Boi de Llobregat, Rubí, l’Hospitalet de Llobregat, Manresa, Lleida, Madrid, el Prat de Llobregat, Sant Feliu de Llobregat, Girona, Berga i Majadahonda. Causa complexa i d’afectació estatal Segons el magistrat de l’Audiència espanyola José de la Mata, entre els arguments per assumir el cas hi ha el fet que la causa és molt complexa i pot afectar el tràfic mercantil de l’estat, a causa del volum suposadament defraudat, que eleva a 175 milions d’euros. De la Mata recorda que el cas té nombrosos investigats i afecta vint-i-quatre concursos públics de diversos partits judicials i tres demarcacions provincials: Tarragona, Barcelona i Girona. A més, el frau hauria abastat diversos anys, empreses, sobretot constructores, fundacions de partits i administracions. Els vint-i-quatre concursos sumaven 218 milions d’euros licitats, que es van acabar adjudicant per 175 milions i un 1 milió hauria anat a parar a la caixa de CDC. Un altre motiu per l’assumpció de la causa és que té ramificacions a l’estranger i les diligències d’investigació són especialment complexes. Els delictes investigats són prevaricació, suborn, malversació de fons públics, frau a l’administració, blanqueig de capitals, finançament il·legal de partit polític, falsedat en document mercantil, tràfic d’influències i alteració de preus de concursos públics. Segons De la Mata, el desviament de diners d’empreses adjudicatàries cap a CDC es va convertir en una ‘conducta sistemàtica, estructural i organitzada de manipulació a gran escala de contractació pública’. Peces derivades al jutjat del Vendrell El Jutjat d’instrucció número 1 del Vendrell manté encara obertes diverses peces derivades del cas Torredembarra, a banda de la del 3% que ha acabat a l’Audiència espanyola. El 2015, el que va començar amb una investigació contra l’alcalde de Torredembarra va acabar amb dos escorcolls a la seu central de CDC i a la Fundació CatDem pel suposat finançament irregular del partit a través de comissions del 3% per adjudicació d’obra pública. A finals de juliol del mateix any l’operació ‘Petrum’ de la Guàrdia Civil es va centrar en l’empresa Teyco, de la família Sumarroca, molt vinculada a CDC. A finals d’agost, en plena precampanya electoral pel 27-S, la Guàrdia Civil va entrar a diversos ajuntaments, a la seu dels convergents al carrer Còrsega de Barcelona i a les dependències de la CatDem. Es van escorcollar els despatxos del seu tresorer, Andreu Viloca. A finals d’octubre els agents van tornar a entrar a la seu de CDC, a l’empresa pública Infraestructures.cat i a diverses empreses adjudicatàries, i es va detenir el tresorer de CDC Andreu Viloca, Antoni Rosell, director general de l’empresa pública, i altres empresaris. Una altra de les peces que investiga el mateix jutjat hi ha suposades alteracions en unes oposicions en què estaria implicada la consultora Effial.

Summary: Compareixen davant l’Audiència espanyola els primers investigats pel cas 3%


El País Valencià ha pres mesures dràstiques per a evitar l’expansió del coronavirus 2019, com ara el tancament d’escoles i la suspensió de les Ffalles i les Festes de la Magdalena. Però ara la Generalitat veu amb preocupació un altre fenomen que no pot controlar si el govern espanyol no ordena el confinament de Madrid: l’arribada massiva de madrilenys a la costa aprofitant el teletreball i el tancament d’escoles a la capital espanyola. I per què no s’aïlla Madrid pel coronavirus, com es va fer amb Milà? ‘Demanem a la gent que complisquen les recomanacions de les seues comunitats. No és el moment de viatjar. Som gent profundament hospitalària, però no és el moment oportú per a viatjar’, va advertir ahir el president Ximo Puig en una conferència de premsa. Segons que explica Eldiario.es, la Generalitat ha detectat un repunt de visites als centres sanitaris de la costa per part de persones d’arreu de l’estat espanyol, especialment de Madrid. En declaracions a Levante-EMV, sanitaris de comarques com la Safor i la Marina han qualificat de ‘temeritat’ que s’hi permeti l’arribada de madrilenys. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Fins ara, el Departament de Sanitat s’havia negat a identificar la procedència dels casos de la Covid-19 detectats ahir, però finalment la consellera Ana Barceló ha confirmat que, ara per ara, hi ha dos madrilenys infectats al País Valencià. La vice-presidenta Mónica Oltra ja va exigir dimecres al govern espanyol mesures dràstiques per a aïllar Madrid. En aquest sentit, va proposar de suspendre totes les connexions de TGV amb la capital espanyola. ‘Hem fet sacrificis molt grans i volem que serveixin per a alguna cosa’, va declarar a la Sexta. 🗣”Suspender las clases no puede acabar suponiendo unas vacaciones y que los desplazamientos acaben esparciendo el virus por toda la geografía” 📺Entrevista a @monicaoltra🍊en #MásValeTarde📡 pic.twitter.com/jEQKAzmSY8 — Compromís (@compromis) 11 de març de 2020 El president de les Corts, Enric Morera, veu clar que és una irresponsabilitat. ‘Igualada decretant confinament de la població i comarca, i Madrid exportant el virus! Per què no s’ha tancat la corte y villa?’, escriu. Quina irresponsabilitat! Igualada decretat confinament de la població i comarcs, i Madrid exportant el virus! Per què no s’ha tancat la corte i villa? De Madrid a la costa valenciana https://t.co/C2zYUJfy9I via @levante_emv — Enric Morera (@enricmorera) March 13, 2020 Diversos diputats i polítics valencians han anat encara més lluny i exigeixen en públic el tancament de la Comunitat de Madrid o l’adopció de mesures contundents de restricció dels viatges. Ho han fet, entre més, els diputats de Compromís Aitana Mas i Josep Nadal. També han mostrat la seva preocupació responsables dels ajuntaments afectats, com Cristina Morera, regidora socialista de l’ajuntament de Dénia, qui ha recordat que això no eren ‘unes vacances sinó una emergència sanitària’. També Gerard Fullana, representant de Compromís a la Diputació d’Alacant, ha insistit que era una greu irresponsabilitat permetre els viatges. El batlle de Benidorm, Toni Pérez, del Partit Popular, ha fet una crida a la responsabilitat dels madrilenys mentre que la Plataforma pel Dret a Decidir ha demanat a la Generalitat que exigeixi el tancament de Madrid. Coronavirus 2019: Què ha passat avui? El report diari de VilaWeb D’altra banda, el senador per Compromís Carles Mulet ha exigit mesures de confinament més estrictes a la capital espanyola en vista que ‘s’ha disparat la presència de persones de Madrid arribant en les darreres hores’. A més, ha anunciat que interpel·laria el ministre de Sanitat espanyol, Salvador Illa, sobre la qüestió al pròxim ple del senat espanyol. Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars Segons el Departament de Salut madrileny, la Comunitat de Madrid ja ha superat els 2.000 casos de Covid-19. Ahir, a l’espera que s’actualitzin les dades globals de l’estat espanyol, la comunitat acaparava el 46,2% de tots els casos, mentre que al País Valencià els infectats rondaven el centenar. A més a més, la presidenta de la comunitat, Isabel Díaz Ayuso, ha avisat que durant aquest cap de setmana hi haurà un fort repic de la malaltia. Per això, la conselleria de Salut ha reiterat que la gent s’ha de quedar a casa. Enfrentar el #coronavirus es responsabilidad de todos. Por ti y por todos #quedateencasa #Coronavirusmadrid #CoronavirusESP #CoronavirusEspaña pic.twitter.com/7YXuymGGhq — SaludMadrid (@SaludMadrid) March 12, 2020 Gossos i gats poden contreure o transmetre la Covid-19?

Summary: ‘Són uns irresponsables’: polítics valencians critiquen els madrilenys que es traslladen a la costa


L’ex-batlle de Londres, el conservador Boris Johnson, ha aixecat polèmica comparant el projecte europeu de crear un ‘superestat poderós’ amb els objectius d’Adolf Hitler. Ho ha dit en una entrevista al diari Daily Telegraph i ha afegit que considera que Brussel·les utilitza mètodes diferents dels de Hitler, però que comparteixen l’objectiu d’unificar Europa sota una única autoritat. Boris, partidari que el Regne Unit surti de la UE, també ha dit que durant els últims dos mil anys Europa ha intentat successivament d’unir-se en un únic govern i sempre ha acabat de manera tràgica. ‘Napoleó i Hitler ho han provat i ha tingut un final tràgic’, ha dit. Sobre la situació actual, ha sentenciat que ‘l’euro ha permès que Alemanya, l’economia dominant dins la UE, hagi destruït la salut econòmica dels països amb una sobirania més dèbil, com Itàlia i Grècia’. Amb aquestes crítiques Johnson pretén de convèncer els britànics de votar en favor de la sortida de la UE al referèndum del 23 de juny. Amb el mateix objectiu ha fet entrar Winston Churchill en campanya: ‘És clar que Churchill no visionava un Regne Unit dins un superestat europeu. Veia el Regne Unit donant suport al matrimoni, però no formant-ne part.’

Summary: L’ex-batlle de Londres Boris Johnson compara el projecte europeu amb els de Hitler i Napoleó


D’ací a un mes just serà el dia assenyalat al calendari per a fer el referèndum d’autodeterminació de Catalunya. Trenta dies per a la jornada més important que haurà viscut el Principat en molts anys. El compte enrere dibuixa quatre setmanes molt clares que exigiran unes accions determinades. Al calendari no hi ha la previsió d’allò que pugui fer l’estat espanyol –més enllà de les mesures que ja ha anunciat– i la resposta que caldria donar-hi. Mirem de dibuixar a continuació els grans moments d’aquestes quatre setmanes. Setmana 1 (del 4 al 10 de setembre) L’última setmana abans de l’Onze de Setembre és la setmana decisiva per a estimular la mobilització popular de la Diada. Enguany, les entitats sobiranistes han posat tota la carn a la graella per aconseguir una activació més gran que aquests darrers anys. Un símbol de + al centre de Barcelona congregarà centenars de milers de catalans a favor de la independència i la democràcia. Aquesta setmana és la que concentra més activitats cíviques de tot l’any, com un escalfament de la Diada. A banda l’activisme social, la primera setmana de setembre serà la que tindrà una activitat parlamentària més destacada. Segons els portaveus de la majoria, la llei del referèndum d’autodeterminació serà aprovada al ple que comença el 6 de setembre. El text és ben clar: ‘Aquesta llei estableix un règim jurídic excepcional adreçat a regular i a garantir el referèndum d’autodeterminació de Catalunya. Preval jeràrquicament sobre totes aquelles normes que hi puguin entrar en conflicte, en tant que regula l’exercici d’un dret fonamental i inalienable del poble de Catalunya.’ A continuació, quan la llei hagi entrat en vigor (això vol dir que s’ha publicat al diari oficial del parlament), el govern signarà el decret de convocatòria i el decret de normes complementàries. L’objectiu de Puigdemont és de signar els decrets immediatament després de l’entrada en vigor de la llei i abans de la suspensió anunciada pel Tribunal Constitucional espanyol. Amb tot, aquesta vegada el govern no pretendrà esquivar la suspensió amb subterfugis, sinó que la llei aprovada li donarà capacitat d’actuació digui què digui el TC i la justícia espanyola. Junts pel Sí i la CUP encara no han decidit si la llei de transitorietat presentada aquesta setmana serà aprovada durant el ple o restarà pendent d’aprovació les setmanes següents. El contingut de la llei no afecta de cap manera l’activitat d’abans del referèndum i tan sols pot entrar en vigor una vegada s’hagi declarat la independència al parlament. En canvi, sí que hi ha unes tasques assenyalades per la llei de referèndum que caldrà resoldre aquesta primera setmana i a començament de la següent. El referèndum exigeix de crear les sindicatures electorals. El parlament té l’encàrrec de nomenar els membres de la Sindicatura Electoral de Catalunya, que, al seu torn, haurà de nomenar els membres de les sindicatures de demarcació. Tot plegat tindrà una resposta anunciada: la suspensió de la llei i dels decrets pel Tribunal Constitucional. Es reuniran el consell d’estat, el govern espanyol i el Tribunal Constitucional –per aquest ordre–, amb caràcter d’urgència, per a procedir a la suspensió habitual. En aquest cas, actuaran aplicant una legalitat que haurà deixat de tenir validesa a Catalunya sobre el contingut de la llei aprovada. Aquest serà el moment d’observar la principal diferència entre el referèndum de l’1 d’octubre i el 9-N. Setmana 2 (de l’11 al 17 de setembre) La segona setmana de setembre començarà amb la gran empenta de la mobilització de la Diada. Una mobilització com la de la V baixa o de la Meridiana seria un bon cop d’efecte i un toc d’alerta pensant en l’opinió pública internacional. Si la campanya oficial del referèndum és de quinze dies, arrencarà el divendres 15. Segurament, els actes d’inauguració de campanya seran el dijous 14 al vespre. Abans d’aquest començament formal, les entitats –del signe que siguin– que vulguin tenir espais a la campanya hauran d’haver recollit i presentat signatures que els donaran espai públic per a la campanya i espais informatius públics gratuïts en els mitjans de comunicació de titularitat pública. Aquesta segona setmana també serà el moment de publicar oficialment el cens de votants i els punts de votació i de fer el sorteig d’integrants i de suplents de les meses electorals del dia 1 d’octubre. La Sindicatura Electoral també haurà de validar les peticions dels interventors i de tot el personal acreditat per a participar en el procés de votació i a l’escrutini. Setmana 3 (del 18 al 24 de setembre) La tercera setmana serà la més completa en qüestió de campanya. Però també serà la més decisiva en relació amb la resposta que pugui donar l’estat espanyol a la determinació del govern de fer el referèndum contra l’opinió del Tribunal Constitucional. Caldrà veure si l’estat espanyol decideix d’actuar directament contra la campanya o si passa tota la pressió als governants, amb processos cap a la inhabilitació. L’estat espanyol no es pot permetre d’arribar a l’última setmana sense haver intentat allò que tingui previst. Si la llei de transitorietat no s’ha aprovat al ple de la setmana vinent, juntament amb la llei del referèndum, seria lògic que s’aprovés al que hi ha programat el 20 i 21 de setembre. Si és el cas, es repetirà el procediment de suspensió de la llei per part de l’estat espanyol. I es repetirà la resposta del govern de la Generalitat i del parlament, en coherència amb els primers articles de la norma aprovada. Paral·lelament, el govern i la Sindicatura Electoral continuaran avançant aspectes del referèndum encara no resolts. Per exemple, pot quedar per a aquesta setmana l’elaboració definitiva de la llista d’observadors internacionals. També caldrà anar preparant el centre internacional de premsa per atendre els centenars de corresponsals de mitjans de tot el món que ja han comunicat que volen ser a Catalunya per a informar d’aquest esdeveniment de primera magnitud. Setmana 4 (del 25 de setembre a l’1 d’octubre) I entrarem en la quarta setmana d’un setembre històric. Els últims cinc dies de campanya seran intensos, tant o més que no els de les convocatòries electorals normals. El tancament de la campanya serà el divendres 29 de setembre. I tota l’atenció es concentrarà en el diumenge 1 d’octubre. És previst que l’estat espanyol dediqui aquesta última setmana a amenaçar i mirar d’atemorir els votants com ja va fer el 9-N i el 27-S. També cercarà preses de posició de la comunitat internacional contràries al referèndum. Recordem que abans del 27-S hi hagué aquella manipulació d’una resposta oficial de la Comissió Europea a una pregunta sobre la independència de Catalunya. Diumenge, l’activitat començarà a primera hora amb la constitució dels col·legis electorals i les meses de votació. Els representants de les entitats sobiranistes han demanat que tothom qui pugui es presenti als punts de votació per evitar qualsevol intent de l’estat espanyol de retirar urnes o d’impedir el referèndum. L’escrutini, una vegada tancats els col·legis, l’anunci del resultat provisional i l’atenció dels mitjans d’ací i de fora en una gran conferència de premsa tancaran la jornada del referèndum. Hauran passat les quatre setmanes més intenses de la història recent de Catalunya. I si el resultat és favorable a la independència, començarà un període potser encara més intens per a construir el nou estat català.

Summary: A un mes del referèndum: el camí que cal recórrer, setmana a setmana


La família de Balaguer que volia més hores de castellà a l’escola Gaspart de Portolà ha iniciat els tràmits per retirar la petició, autoritzada per una interlocutòria del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC). Així ho ha explicat aquesta tarda el director dels Serveis Territorials de la zona als pares i l’Ampa del centre, segons ha confirmat a l’ACN el president de l’associació, Francesc Escolà. Els motius que hauria donat la família és que l’assessor extern que els havia dit que tenien dret a la mesura no els havia explicat les conseqüències per als altres alumnes. També s’haurien mostrat sensibles a les mostres de rebuig que la mesura judicial havia causat a la resta de famílies. L’Associació de Pares i Mares d’Alumnes de l’escola Gaspart de Portolà tenia previstes noves mesures per al pròxim dilluns, coincidint amb el començament de curs, però les han anul·lat davant l’anunci del director dels Serveis Territorials. Amb tot, tant l’Ampa com els responsables del centre són conscients que la interlocutòria dictada pel TSJC encara estarà en vigor el dilluns, de tal manera que s’ha acordat que la classe afectada farà repàs del curs passat de matemàtiques per no haver de començar temari en castellà. S’espera que la interlocutòria es retiri en qüestió de dies, però en cas contrari el centre i l’Ampa tornarien a plantejar la qüestió per veure com es pot seguir el curs amb normalitat sense haver d’incrementar les hores de castellà.

Summary: La família de Balaguer que volia més hores de castellà inicia els tràmits per retirar la petició