Passa molt poques vegades que, fent una entrevista, perdis la noció del temps, que, quan s’acaba, t’enduguis aquella sensació d’haver passat una hora i mitja tocant la història viva del teu país, la poesia del teu país, la literatura. I l’angoixa, també, de no poder-ho, després, reflectir. Com l’expliques, aquella manera de brillar que tenien els ulls en algun moment, en parlar dels versos, dels amics, del dolor i l’esperança? Marc Granell (València, 1953) és un poeta amb totes les lletres de la paraula poeta. I amb tot el que contenen. Ara té, a més a més, una Poesia completa (1976-2016) que ha publicat la Institució Alfons el Magnànim i que ha estat un veritable èxit de vendes. —Deixeu-me que us doni l’enhorabona pel ‘best-seller’. — Realment ha estat un goig i una sorpresa. Però crec que s’han ajuntat moltes coses. Primer, que comença a haver-hi visibilitat, que hi ha hagut promoció, presentacions, amb l’espectacle ‘Granell de mà en mà’. Perquè, realment, quan dèiem que ens volien invisibilitzar parlàvem d’un fet real. I ara es nota una miqueta de respir. Tot això ha propiciat que hi haja hagut aquesta venda d’un llibre de poemes. —Poemes i obra completa. —Exacte, que sempre ha estat difícil. A vegades, ni els mateixos poetes comprem la poesia completa d’un altre perquè en tenim ja pràcticament tots els llibres. I queda més per a estudiosos. Però crec que també ha estat un encert introduir al mateix nivell la poesia feta per a infants, per la qual, potser, sóc més conegut. I hi ha el fet que el volum no ix car, que sempre ajuda. —Com us vau sentir quan us va arribar la proposta? —Doncs va ser molt satisfactori. Perquè, a més, la proposta es va fer amb una part d’estima, també. Sé que la idea, que va venir d’un treballador de la casa, Pere Gantes, va sorgir també com un petit reconeixement al fet que jo havia treballat en la IVEI . De fet, quan va arribar la nova corporació a la diputació, el nou diputat de Cultura, Xavier Rius, volia trobar la manera que tornara. Vicent Flor també em va cridar. Però és que ens ha agafat una miqueta majors, als qui ja som majors, tot aquest canvi. Molt il·lusionant, això sí. Però jo ja estava bé on era. Tota aquella època va ser aquella època, es va morir o més aviat la van matar, però ja han passat vint anys. De tota manera, volien fer alguna cosa. —Doncs els ho agraïm. —La idea de la poesia completa també entrava dins d’una voluntat de continuïtat: començar aquesta etapa amb mi era mostrar un cert reconeixement a la IVEI. Us he de dir que em feia un poquet de vergonya, perquè considere que hi ha altres poetes que havien d’anar primer, sobretot Jaume Pérez Montaner, i de seguida ho vaig dir. Però vaig entendre que hi havia aquell reconeixement. Quan em preguntaren en quina col·lecció volia que apareguera, ho vaig tenir molt clar: en les Obres Completes. —Per què? —Era un poc mític per a mi, de quan treballava a la IVEI i hi férem les de Gil Albert, les de Vicente Gao… Aleshores ho feia la impremta Soler, que per a mi, i crec que per a tots, és un altre mite. Aquesta vegada no l’han impresa però sí que n’han fet l’edició. Són perfectes, els germans Soler. La voluntat de recuperació també va propiciar que Vicent Berenguer dirigira la col·lecció, i com que ell també és partidari de mantenir la imatge tradicional dels llibres, se n’ha recuperat el format original. —A banda del contingut, com a objecte el llibre també és preciós. —Jo sabia que Soler i Vicent Berenguer ho farien. I, damunt, s’ha reprès també la col·lecció de poesia, que Eduard Verger i jo començàrem en la IVEI, i Vicent ha tingut l’encert de mantenir el mateix disseny, com dient, bé, han passat vint anys que no s’ha publicat res i han volgut amagar els llibres que hi havia, però és igual: ara tornem i continuem. —Ara pensava en aquella frase-vers que diu que ‘els poetes són els éssers més inútils que hi ha sobre la terra’. —Sí, és un poema irònic. Pensant en com són considerats els poetes dins d’una societat que només valora els diners, el triomf, el poder. I per això acabe dient que són els més imprescindiblement inútils, perquè allò que produeixen ens fa molta falta. Sempre farà falta. Jo crec que l'art ve de l'expressió del malestar —D’on us ve la dèria de fer poemes? —Doncs això no se sap mai. Crec que la dèria de fer poemes, d’expressar-se o de fer qualsevol art, ve molt en la primera joventut, d’un sentiment de malestar, amb tu mateix i amb el món. I no se sap per què, però hi ha persones que necessiten expressar-ho. Jo crec que l’art ve de l’expressió del malestar. I comences. Després hi ha molta gent que ho deixa. Però n’hi ha d’altres que no. I jo vaig continuar. També perquè vaig tenir molta sort. —Sort? —Sí, perquè per a enganxar-se a una cosa es necessita l’amistat. I jo, de seguida, des dels quinze anys, que vaig fer el primer poema… —Una lira en castellà… —Exacte. En el col·legi, per eixe sentiment de malestar. Però vaig tenir la sort que de seguida va venir Jaime Siles: tenia només dos anys més que jo, però va venir a fer grec. Ja despuntava en la nova poesia. I férem molta amistat. I immediatament férem un grup amb gent del col·legi que també escrivia: José Luis Falcó, José María Izquierdo… A partir d’aquí sempre he anat amb gent. De seguida vaig conèixer Piera, Eduard Verger, començàrem a fer les tertúlies. I en fas forma de vida, també: la poesia, a banda d’aquesta necessitat d’expressió, és també una forma de vida. I el grup és importantíssim: comentar què es llig, que l’un llisca el que ha fet l’altre, el comboi, les revistes… —Quina va ser la primera? —Amb Pere Bessó, i amb el ciclostil dels salesians, ja en férem una: Múrice. Les portades eren del meu germà, molt surrealistes. I com que Piera ja tenia contactes, hi publicà Luis Antonio de Villena, Luis Alberto de Curenca, fins i tot Jorge Guillén ens donà un poema. I era una revisteta de res. Però ja teníem aquell impuls. Per això a mi m’ha agradat sempre, a banda d’escriure poemes, fer llibres, i pensar com es fa un llibre de poemes. En la meua generació això era molt important. Ens agradava estructurar el llibre. I jo anava fent cada llibre quan em venia la poesia. —Ella? —És que la poesia et ve. I ve ja en versos. Jo necessite sempre els dos o tres primers versos, que em vénen amb el seu ritme. I ja note què hi volia dir, què m’impulsava. Vaig escrivint poemes i veient el llibre, com estructurar-lo. —Mentre feu un llibre, no us surten dissidents, poemes que no hi encaixen i que queden solitaris? —No, no. I, a més, jo ho he publicat pràcticament tot. No em desviava gaire del propòsit. En aquella temporada, que solia durar nou mesos o deu, que estava actiu poèticament, sabia molt bé què volia dir. Un altre problema greu: com saps que s’acaba un llibre?  Passa molt. En narrativa supose que també, però en poesia, molt. I, tanmateix, sí que ho saps, perquè notes que et vas acabant. I al final ja et vénen poemes que van canviant. I veus que arriba una altra època: normalment, els últims poemes d’un llibre ja l’anuncien. Però per a aquesta nova època has d’estar callat. De vegades, molts anys. Perquè si no et ve, no et ve. I tu, com que no pots anar a ella, pots fer exercicis, que no són poemes, i et quedes buit. Al principi, quan ets jove et preocupes: oh, ja no sóc poeta!  Però no passa res. Torna a venir. —Heu estat molt cru, fosc, poèticament parlant. —Els poemes existencials són els més foscos. Perquè, és clar, el poeta es despulla però té vergonya. A vegades, aquesta poesia fosca és tan sols que et vols despullar però et vesteixes . I llavors aquesta problemàtica meua, afectivo-sexual, diguem-ne, que apareix molt en la meua poesia, era més fosca. Sempre hi ha la idea de la mort, també, que per a mi és fonamental. Crec que és el tema. El poeta es despulla però té vergonya. A vegades, aquesta poesia fosca és tan sols que et vols despullar però et vesteixes. —En el primer ‘Plaerdemavida’ per a À Punt Televisió, hi parlàveu de la idea de la mort. I fèieu una pausa: ‘De la mort: no de l’amor’. —És la fonamental de tot art. I de l’ésser humà. És el gran problema. —Parleu sempre des del doble vessant: hi ha la insatisfacció íntima, humana, aquesta angoixa existencial i, alhora, l’arrelament, el compromís amb el país. —Són les dues línies que han fet tots els meus llibres. I conscientment. La dialèctica entre la part social i la part existencial. De fet, el motor principal per a escriure, que en part era contradictori amb la meua generació, era la qüestió social, la qüestió fins i tot política, de la poesia. Per una altra banda, aquesta mena de poesia més política és molt difícil de fer. De no caure en el pamflet. I tota aquesta problemàtica, junt amb el desencant dels anys vuitanta, em va fer callar durant molt de temps. —Un poema polític ha de dir coses ara, però les ha de continuar dient passats deu anys, cinquanta, cent. —És clar, ha de ser un poema. M’agrada servir una causa, però si vols que ho faça, ha de servir al lector com a poema. És com els poemes d’amor enamorat. —També costen? —Per la mateixa raó: han de ser poemes. No han de ser una mera exaltació teua ni de l’altra persona. Un poema d’amor enamorat ha de servir a un lector que en aquell moment no estiga enamorat. —Sou conscient que ‘Versos per a Anna’ és, per a molta gent, una fita de la poesia d’amor. —Bé, a mi m’agraden tots. Però va ser una cosa curiosa. Perquè aquells poemes no eren poemes, al principi: eren, de veritat, notes a Anna. —Sí: és una història preciosa. —Després de quinze anys d’anar a sopar amb els amics de Xirivella, un dia finalment m’hi vaig declarar. I l’endemà li vaig enviar un ram de roses amb una noteta: ‘No hi ha llum com la llum… ‘ Aquell va ser el primer. Eren notes a ella, no pensava en poemes ni en res. Però resulta que en la boda, com a regal per a la gent, el meu germà en va fer el primer quadernet. Després em va costar molt publicar-lo. Els meus amics, per exemple, n’eren un poc reticents. —Éreu la generació que havia de trencar. —És clar. I deien que no era jo, que allò no era la meua poesia de tragèdia i vida desolada. I vaig enviar-lo a editorials. Però res. Va ser Josep Ballester qui es va adonar que allò podria anar bé. —I amb els poemes infantils també vau trencar els apriorismes. —Sí, va començar perquè Rosa Serrano, en Tàndem, per idea de Josep Ballester, diu a començament dels noranta: per què no fem una antologia per a nanos? I ens hi vam posar. Però era difícil trobar poemes. Recorríem als anys trenta, al paisatgisme sentimental… Que sí, que sempre entra, però i els de la nostra generació? I va arribar ‘L’arbre vell’, i vaig estar tan bé fent-lo…! Com mai. Em va sorgir, i amb aquella rima, que no l’havia feta abans. Jo, de fet, tenia fama d’un vers… —Despentinat, en diu Francesc Calafat. —Això. I jo explicava que era el meu ritme, que volia ser expressionista… Coses així. Però em va sorgir aquell poema. Després, Àfrica Ramírez i el meu germà, que treballaven per a Tàndem, em van dir que per què no m’ho proposava. I va sorgir L’illa amb llunes. Que és un llibre amb poemes infantils i d’altres per a més grans, però sempre amb aquella musicalitat que m’ha anat molt bé per a agafar precisament el ritme que defense que ha de tenir la poesia. —Encara que no tingui rima. —Encara. I això m’ha beneficiat en tota la meua poesia. Jo no en sóc especialista, però entre els dos grans vessants de la poesia i de la literatura, això que en la nostra època se’n deia o social o formalista, pense, simplement, que el poema ha de ser poema: ha de ser allò que dius i com ho dius, tot unit i perfecte i com més bé, millor. Com fan els grans poetes. En el meu cas, en castellà, pense en Antonio Machado, que sembla que no faça res i té una tècnica impressionant. O, ja en els meus, en Salvador Espriu, Vicent Andrés Estellés, Miquel Martí i Pol. El fet és que hi ha escriptors que incideixen molt més en allò que dius que no en com ho dius. I n’hi ha que fan just el contrari. Jo sempre he tirat per allò que dius. Quan érem joves, Machado ja m’agradava, però era un pecat dir-ho. I en el primer grup, el grup surrealista que férem en el col·legi, amb José Luis Falcó, jo era Machado i ell era Juan Ramón. Ara: qui va poder fer el pas per a escriure en català? Jo. Perquè tenia aquesta idea política. Ell no, ell tenia la idea de la poesia pura. —Perquè a casa parlàveu en castellà. —Sí. Fins a vint-i-tres anys, res. Sentia mon pare, i l’avi, que era el seu sogre, com parlaven entre ells, la tieta Carme, que era com la meua àvia, de Paiporta, que no parlava castellà. I mon pare, que era d’esquerres, després em deia: ‘No, si a mi m’hauria agradat molt…’ Però no se’ls havia ocorregut. Eren els anys cinquanta. No sé com ho vaig fer. Per coherència, ho vaig fer. I tot al mateix temps: escriure, llegir i parlar en català. A vint-i-tres anys —A la ciutat de València… —És clar: carrer Conde de Salvatierra, en el col·legi del Pilar. Allà al final férem un grupet que teníem interès pel valencià i anàrem a demanar a l’Alfons Cucó que fera una conferència. Però no ens va fer cas. Devia dir ‘aquests del Pilar, on van?’  Però d’entrada jo no em deixava anar. Perquè, a més, sóc vergonyós. No sé com ho vaig fer. Per coherència, ho vaig fer. I tot al mateix temps: escriure, llegir i parlar. I després de seguida hi va haver l’encontre d’escriptors que va dur Pep a Gandia… —Quan dieu Pep voleu dir… —Josep Piera. I vingueren tots. I jo, mut. Va ser un moment entusiasmant. Vaig deixar la facultat. I em vaig posar a treballar a la Federació d’Entitats Culturals, sense cobrar, per a fer la revista i coses així, i per al Centre Carles Salvador. Que així vaig aprendre la llengua: treballant-la. I així vaig conèixer Anna: a Xirivella, fent-li classes de valencià. I per això m’agafaren en el moment escaient en l’hora oportuna que vaig poder entrar de traductor. —Com va anar? —Era allò que fèiem, el Nou d’Octubre, que venien les columnes dels quatre punts cardinals, i les coordinàvem des de la Federació. I em va cridar l’Eliseu  i em va dir que Albinyana, el president, necessitava traduir al català el text dels polítics i no tenien ningú per a fer-ho. I un matí vaig agafar el meu Ferrer Pastor, vaig entrar amb la meua maquineta en la sala on hi havia tots els polítics, i au. Aquell text deu estar fatal, però es va fer. Al cap de poc de temps, s’havia de traduir el Diari Oficial de la Generalitat, i Vicent Soler em va dir: tu vindries? I igual, me n’anava a la Generalitat dues hores al dia amb el meu diccionari. Em vaig llançar a la piscina. I vaig aprendre la llengua fent-la. Va ser un moment il·lusionant. Al mateix temps, començàrem a fer les edicions de la Federació amb el meu germà. —Manuel. Sempre en parleu. —És que només en som dos. Ens duem onze mesos. Jo, el major. I hem anat molt junts. Ell era més inquiet i jo més poregós, sempre en casa. Però junts. El meu pare era molt intel·ligent, culte, un gran lector, però no havia pogut estudiar. Era mecànic dentista. I volia haver estat escriptor o pintor. De nanos, passàvem moltes estones escrivint, dibuixant. Era un caliu. I mira, jo vaig tirar per les lletres i el meu germà, per la pintura. Després vaig tenir Artur Heras de professor, en cinquè de batxillerat. Però qui es dedicà a l’art fou el meu germà. M’ha il·lustrat molts llibres. —Quan establiu que sou poeta? —Prompte. Pels amics. Amb Jaime Siles, a banda de les classes, parlàvem molt. En estiu fins i tot anava a sa casa, a la plaça del Xúquer, a les vesprades, a continuar traduint llatí i grec. I hi havia la poesia: tenia una biblioteca que per a mi ha estat fonamental. I de seguida hi va haver el grup del col·legi: estàvem tot el dia en ma casa, fent vida de poeta. O anàvem per València fent el surrealista. —Què voleu dir? —Literàriament, imitant el surrealisme, que era la nostra influència. Però, després, fent coses… trencadores, peculiars. Fèiem prou de teatre, però al col·legi Jesús i Maria, que eren més convencionals, feren una obra que ens semblà una antigor, i anàrem a rebentar-la. Posàrem del revés el quadre del papa, coses així. Els pares dels actors, pobrets, quedaren… Un m’agarrà de les barbes i tot! Bé, en aquella València fèiem això. —Francesc Anyó i Borja Penalba han musicat els vostres poemes i n’han fet un espectacle, ‘Granell de mà en mà’. Què sentiu en sentir-los, en sentir-vos? —Doncs mireu, m’han reconciliat amb la meua poesia. Sé que he fet coses bé, i que algunes arriben, però ara que vaig als recitals que fan, dic ‘xico, no estan malament!’  Han sabut descobrir els poemes. O, almenys, a mi me’ls han fet descobrir. Per tant, és una alegria tremenda. Recorde quan Serrat va traure Machado i Hernández: com que nosaltres, de joves, érem poetes exquisits, vam dir que no funcionava! Ho mires ara i penses: quines coses! Igual com ara sent molt la desavinença amb Estellés. Però com que érem els nous poetes havíem d’anar contra el major. —És llei de vida. —Sí. Però després ho veus i… En fi. Com les baralles entre nosaltres. Rodríguez Castelló feia Lletres de Canvi, amb Jaume Pérez Montaner; nosaltres, amb Josep Piera i Eduard Vergés, Cairell. Després hi havia Joan Navarro i Gaspar Jaén, que ens tenien idea; i nosaltres a ells. Tot plegat, un poc fomentat per Fuster, també, i per Ricard Blasco: deien que calia que ens pegàrem en la premsa perquè això era una societat literària. —Joan Fuster exercia el mestratge? —Exercia en el sentit que hi anàvem. Era Fuster. Era el papa. I ell exercia però d’una manera que et feia sentir que estava content, però punxant-te. —La relació amb la resta dels Països Catalans sempre l’heu tinguda present. —Sí, perquè començàrem així. La idea de la generació dels setanta, més que per estètica és per aquesta funció. Gràcies a Pep , em posaren en les antologies. Dient en el pròleg que me n’eixia un poc. Però sempre m’he considerat que era part del moviment. De Països Catalans, de l’Associació d’Escriptors, de les relacions que hem creat. Encara que jo, com que no he viatjat, no les tinc tant, hi són. Ara, sí que he notat que, a partir de les autonomies, no és igual. En la literatura infantil es nota molt: no hi entra res que no siga en barceloní. Les formes nostres no existeixen. Però les relacions personals, sí, es mantenen. És inevitable: és la literatura catalana. Políticament hi ha hagut decepcions, però literàriament estic molt satisfet que tota la faena que s’havia de fer sí que quallà. Literàriament, contra vent i marea, contra tot, l’eclosió d’escriptors d’aquí és important, i n’estic molt content. —Heu publicat l’obra completa, però entre parèntesis hi ha els anys que abasta: 1976-2016. Perquè continueu escrivint. —Sí, espere que sí. Bé, ja tinc poemes. Alguns que han nascut d’encàrrecs, per exemple. Ara que, si em ve la poesia una altra vegada, com jo espere… I ho espere sobretot per a tornar a sentir això que és inexplicable, quan crees, dins, quan escrius, dolors i satisfacció i tot junt. Necessite sentir-ho una altra vegada. No sé si vindrà o no vindrà. Però jo estic obert. Perquè la poesia t’ha de vindre, però tu has d’estar atent. —Quin és el darrer llibre que heu llegit? —En són tres. La meua lectura sempre és assaig, novel·la i poesia. En poesia, llegesc una antologia de Milosz traduïda pel Ferré: ja havia llegit la del català, però en va fer una altra en castellà, també una antologia molt àmplia, i és la que tinc ara. En assaig, ara acabe El llibre daurat, de Pep Piera, que està molt bé perquè escriu molt bé: sobre la paella, i és la història de València, també. I, de novel·la, la segona de Flannery O’connor, Los violentos lo arrebatan. Ja havia llegit Sangre sabia, i és una cosa opressiva del mig oest religiós americà, amb una prosa perfecta. Jo… És que m’hauria encantat escriure novel·la. Però veig el món des de l’emoció: no sabria descriure sinó expressar aquesta emoció. I, és clar, això em duu sempre al poema. Perquè a mi, a més, posats a fer narrativa, m’agradaria fer aquella del dèneu. I el seu somriure és lluminós. I l’entrevista s’acaba perquè bé cal anar a dinar. I abans ha de comprar el número de loteria que fa més de cent anys que juguen a la família, i que passa de pares a fills. I tornar a casa pels carrers de la seva València que recorre sense pressa. I dir-se per dins, potser, perquè de segur que se’l sabrà de memòria, un poema qualsevol. D’aquelles notes d’amor enamorat. O de les guerres. Contra les guerres. De la terra. I de la gent que hi viu. Dels poetes. Perquè Els poetes són els éssers més inútils que hi ha sobre la terra. No fan res de profit. No fan fàbriques. No fan guerres. No fan negocis. Per no fer no fan ni tan sols diners amb allò que fan. Que són ales. Que són febres. Que són somnis. Els poetes són els éssers més imprescindiblement inútils que hi ha sobre la terra.

Summary: Marc Granell: ‘Els poetes són els éssers més imprescindiblement inútils de la terra’


Kossove és aquesta setmana al centre de dues decisions que poden accelerar una mica més el reconeixement internacional definitiu. Des de la declaració unilateral d’independència respecte de Sèrbia, el 2008, el petit país balcànic de majoria albanesa no ha aconseguit encara d’entrar a les Nacions Unides, però cent onze estats de l’ONU ja el reconeixen i ha anat fent passos per a obtenir reconeixement en més institucions internacionals. Avui, per exemple, Kossove podria seguir els passos de Gibraltar el 2013 i convertir-se en membre de ple dret de la UEFA. En l’ordre del dia del quarantè congrés ordinari d’aquest organisme del futbol europeu, que es fa a Budapest (Hongria), hi consta aquesta petició. Si reïx, podria obrir-li la porta també a la FIFA, que fa el congrés anual el 13 de maig a Mèxic. Si se n’aprova l’admissió en tots dos organismes, Kossove podria participar en la fase classificatòria per al Mundial del 2018. Malgrat que des del 2008 mateix els ex-presidents de la UEFA i la FIFA, Michel Platini i Sepp Blatter, deien que Kossove havia d’entrar a l’ONU abans de poder ésser membre dels seus organismes, la realitat és que la Federació de Futbol Kossovesa ha anat fent passos cap al reconeixement internacional. Ara fa dos anys, per exemple, la FIFA mateix va aprovar que Kossove pogués jugar partits amistosos internacionals, però sense els colors nacionals i mai contra les seleccions dels països de l’ex-Iugoslàvia. Des d’aleshores, ja hi han jugat Guinea Equatorial, Haití, Oman, el Senegal i Turquia. En aquest procés de diplomàcia esportiva, que topa amb l’oposició directa de Rússia (tradicional aliada de Sèrbia) i també d’Espanya (que s’oposa a qualsevol reconeixement de la independència d’aquest territori), el 2014 Kossove va guanyar una altra batalla quan va rebre el reconeixement del Comitè Olímpic Internacional. Sense visat per a viatjar per l’àrea Schengen Paral·lelament, dissabte el diari Financial Times va avançar que probablement aquesta mateixa setmana la Comissió Europea recomanaria que els ciutadans de Kossove no haguessin de menester visat per a viatjar als països de l’àrea Schengen. A aquesta recomanació, que pot ésser blocada pels estats membres de la UE i el Parlament Europeu, s’hi oposa Espanya, un dels pocs països que no han reconegut encara oficialment la declaració unilateral d’independència de Kossove. De fet, fa tres anys una vintena de metges kossovesos que volien assistir a un congrés mèdic a Barcelona van veure com el govern espanyol els denegava fins i tot el visat per a participar-hi. Informació relacionada: Espanya, obligada a acceptar que la UE obri avui la porta a l’adhesió de Kossove (27-10-2015)

Summary: Kossove, membre de ple dret de la UEFA malgrat l’oposició d’Espanya


El col·lectiu antirrepressiu Alerta Solidària ha informat que ja han estat alliberades les deu persones detingudes pels Mossos d’Esquadra durant les protestes a la rodalia del Camp Nou en ple Barça-Madrid. La policia els acusa de desordres públics, llançament d’objectes a la línia policíaca i atemptat contra l’autoritat. ⚠ Han quedat en llibertat les 10 persones detingudes la nit del 18D després de les càrregues a l'entorn del Camp Nou. @tsunami_dem — Alerta Solidària (@AlertaSolidaria) December 20, 2019 D’altra banda, el Sistema d’Emergències Mèdiques (SEM) va atendre seixanta-quatre persones, de les quals trenta-nou són agents dels Mossos d’Esquadra. Del total d’assistències, cinquanta-nou van ser per lesions lleus i cinc de poca gravetat. En total, setze persones van ser traslladades a diferents centres mèdics. Barricades enceses i càrregues dels Mossos en la sortida del públic del Camp Nou

Summary: En llibertat els deu detinguts per les protestes a la rodalia del Camp Nou durant el Barça-Madrid


El ressò de la martingala de Tabàrnia només es pot entendre gràcies a la difusió obsessiva que en van començar a fer els grans diaris i televisions espanyols immediatament després de les eleccions del 21-D. El País ha arribat a fer portada d’una iniciativa sorgida a la xarxa basada en arguments fal·laços i amb una proposta que no té ni un mínim d’arrelament social; i televisions com Telecinco, Antena 3 i la Sexta n’han parlat insistentment en els programes estel·lars. Ho fan perquè l’invent encaixa amb el seu relat. És així que han entrevistat nombroses vegades Jaume Vives Vives, un periodista format a l’Abat Oliba CEU, que han assenyalat com a portaveu de Tabàrnia. Però, amb la fixació a difondre arguments contra l’independentisme, han passat per alt que Vives, des de la seva publicació, El Prisma, difon ideologia d’ultradreta i franquista, i alhora amb un discurs xenòfob, misogin i homòfob. Ja fa dies que li donen corda, a les televisions espanyoles. Després de l’1-O, l’entrevistaven a La Sexta i a Telecinco dia sí dia no, com un petit heroi espanyolista que ‘per contrarestar els repics de cassoles a Catalunya’ posava un altaveu al seu balcó del carrer de Balmes de Barcelona amb cançons de Manolo Escobar i l’himne de la Guàrdia Civil. Tabàrnia va venir poc després. Però en totes les entrevistes que li fan no hi ha ningú que li demani l’opinió sobre els drets dels homosexuals, sobre l’avortament o sobre l’islam. D’això, en canvi, sí que se n’han ocupat alguns mitjans, com el Temps, que en aquest reportatge recordava que des d’El Prisma ha donat veu a Ignacio Arsuaga, president de l’associació homòfoba i transfòbica Hazte Oír; a Josep Anglada, ex-dirigent de Plataforma per Catalunya; i a Santiago Abascal, dirigent de la formació d’ultradreta Vox. També ha entrevistat Santiago Cantera, prior de l’abadia benedictina del Valle de los Caídos, amb el titular: ‘Els presos venien a treballar al Valle de los Caídos perquè ací vivien millor‘. Cantera és l’home que s’ha negat a permetre que s’exhumin cossos de represaliats que hi ha enterrats allà sense el permís dels seus familiars. Vives no li pregunta en cap moment per les demandes dels familiars dels represaliats, ni per l’esclavatge dels presoners que van treballar en la construcció del mausoleu de Franco sota condicions infernals. Ni per tots els qui hi van morir. Cantera arriba a dir que per als familiars dels presoners anar allà a visitar-los acabava essent ‘unes colònies d’estiu’. I la pregunta de Vives és: ‘Caram…’. Vives els dóna veu a tots, en unes entrevistes en què no els qüestiona res. ‘Caram…’, va dient, i els permet de desplegar el seu discurs d’ultradreta, xenòfob o franquista. Té cura de no escriure res en primera persona manifestament racista o misogin, però convida els entrevistats a fer-ho sense qüestionar-los-ho. Aquesta setmana ho ha posat de manifest un bloc de defensa dels drets dels LGTB anomenat Estoy Bailando. Aquest bloc es fixa en una altra d’aquestes entrevistes, la que va fer a Philippe Ariño, un individu que fa conferències de contingut homòfob, en què ensenya a controlar els impulsos homosexuals. Aquest bloc recull tot un seguit de comentaris islamòfobs i homòfobs de Jaume Vives Vives a Twitter: El problema no son los fanáticos, el problema es el Islam. Y si no hay el valor de profundizar en ello y decirlo, seguiremos muriendo. — Jaume Vives Vives (@JaumeVivesVives) July 26, 2016 I va compartir un article que es deia ‘Xantatge gai’, que deia que l’homosexualitat era una immoralitat:

Summary: Homofòbia, xenofòbia i ultradreta: allò que amaguen de Jaume Vives, portaveu de Tabàrnia


El grup Txarango va anar a visitar els camps de refugiats d’Idomeni el cap de setmana passat, per viure aquella realitat de prop i intentar ajudar amb la seva música. ‘La idea era anar-hi per conèixer la situació. Anar-hi per ajudar, com tanta gent que hi ha allà. Portàvem els trastos perquè, si servia de res i no era una cosa marciana que hi hagués música en un lloc com aquell, doncs els poguéssim treure. Al cap de deu minuts ja teníem quatre concerts organitzats pels diversos camps de refugiats’, va explicar ahir Alguer Miquel, cantant del grup, al programa ‘La Tribu’ de Catalunya Ràdio. Segons Alguer, un dels moments més emocionats del viatge va ser quan van deixar els instruments a alguns refugiats músics perquè poguessin tocar i recuperessin un instant la seva vida anterior. El cantant de Txarango va reconèixer que estava molt impressionat, després d’aquella experiència a Indomeni. ‘Els camps són tendes de campanya. Són grans acampades, amb una olor de plàstic molt bèstia’, explicava. I es declarava sorprès per la quantitat de voluntaris catalans que hi ha a Grècia. A més, encoratjava tothom qui pogués a anar-hi a donar un cop de mà. ‘Necessiten gent: ginecòlegs, dentistes… Tothom hi té una funció.’ També recordava la crida de diverses organitzacions, que diuen que no es necessita tant roba com diners, i explicava que hi havia arribat tanta roba que ara també la feien servir per encendre foc als camps. ‘Tot el que ens n’arriba és distorsionat; tothom qui pugui hi ha d’anar’, recomanava. Així mateix, el cantant reclamava que els governs de la Unió Europea s’hi arribessin per entendre la situació. ‘Aquí ens arriben notícies que diuen que treuen la gent dels camps, però de gent n’hi continua arribant’, va dir. Al seu entendre, als governs els interessa de fer créixer aquestes notícies per frenar l’arribada de nous refugiats. ‘Els qui hi arriben ara, hi arriben com a detinguts i són deportats a Turquia. Arriben lligats amb brides de plàstic de dos en dos i en unes condicions reprovables’, va explicar. Un dels moments que va marcar el viatge d’Alguer Miquel va ser quan, després de tocar en un camp, una dona se li va acostar per donar-li les gràcies i li va demanar si la podia acompanyar a la seva tenda de campanya per presentar-li la seva filla. Quan hi va arribar es va trobar una nena de set dies, que havia nascut allà mateix. La vida a Idomeni continua, no s’atura. ‘És gent supertranquil·la, que tota l’estona intenta donar-te un somriure i dignificar la seva situació. Estan absolutament agraïts a tota la gent que són allà per ajudar-los’, explicava. Alguer Miquel reconeixia que l’havia impressionat molt l’actitud de la gent: ‘Són molt benvolents i tranquils. Intenten no molestar els grecs en cap moment.’ ‘Idomeni és una estació de tren, però per les vies ja no hi passen trens’, deia. I això, per ell, crea una situació un punt poètica: ‘Estan plantats esperant un tren que no passarà mai.’ El cantant va explicar que quan ells hi eren corria el rumor que el dia 4 obririen les portes, però tots sabien que no era veritat. ‘És una manera de calmar els ànims de la gent.’ D’una gent que ho ha perdut tot. Com un noi que, a només quinze anys, després d’haver vist com es moria el seu pare durant la guerra a Síria i la seva mare embarassada en un camp, es va tirar un bidó de gasolina per sobre perquè reobrissin la clínica que els governants havien tancat per falta de permisos. ‘Parlem d’una tenda de campanya: els obliguen a tancar per persuadir el desallotjament.’ Los compañeros de @txarango han hecho q la alegría inunde #Idomeni y #Eko con su música. Gracias! #refugeeswelcome pic.twitter.com/A4mkjPiOZp — Rober Astorgano (@Rober_Astorgano) 3 d’abril de 2016

Summary: Txarango porta la seva solidaritat al camp de refugiats d’Idomeni


Un dia abans de la constitució de l’Ajuntament de Barcelona, Ernest Maragall ha llançat una oferta a Ada Colau per a evitar l’aliança entre Barcelona en Comú i el PSC. Li ha ofert de repartir-se la batllia, dos anys cadascú. Perquè aquesta possibilitat tiri endavant, Maragall ha reclamat a Colau que abandoni ‘tota possibilitat de ser batllessa amb els vots de Valls’ i, una vegada fet aquest pas, que es posi el comptador a zero i ‘tornem al punt en què vam deixar-ho’. Aquesta és una opció que Maragall havia descartat fins ara, i que Colau ha dit que no s’havia proposat a cap reunió de negociació entre comuns i republicans, en la qual els comuns s’havien centrat a defensar un tripartit també amb el PSC, cosa que ja han donat per descartat. BComú ja ha començat la consulta als inscrits perquè escullin un acord amb el PSC amb Colau com a batllessa, o un pacte amb ERC amb el candidat dels republicans, Ernest Maragall, com a batlle. La consulta als prop de 1.000 inscrits es tancarà divendres a les cinc de la tarda. Colau ja va dir que la direcció dels comuns defensava el pacte amb els socialistes perquè els permetria de conservar la batllia, malgrat admetre que el suport de la plataforma de Manuel Valls ‘no agrada’ i ha fet ‘dubtar molt’ els comuns.

Summary: Maragall ofereix a Colau de repartir-se la batllia


La sala del contenciós administratiu del TSJC ha desestimat el recurs de la Generalitat contra l’ordre de retirar la pancarta de suport als presos polítics i els exiliats i en reitera el compliment. Ahir s’esgotava el termini que va posar el TSJC arran de les mesures cautelars demanades per l’organització espanyolista Impulso Ciudadano, però el president de la Generalitat, Quim Torra, ja va avisar que no pensava retirar-la.

Summary: El TSJC desestima el recurs de Torra i li reitera que retiri la pancarta de suport als presos polítics


La portaveu de JxCat al congrés espanyol, Laura Borràs, ha explicat que ha acordat de reunir-se per ‘parlar’ amb el president del govern espanyol en funcions i dirigent del PSOE, Pedro Sánchez, després de la investidura. En una entrevista al ‘Via Lliure’ de RAC1, ha confirmat que les dues parts ho han acordat perquè socialistes i JxCat ‘han de parlar’. Borràs ha defensat el diàleg per trobar ‘solucions’, perquè quan se sap quina és la posició de cada partit, ‘és més fàcil trobar punts d’acord’. La portaveu ha defensat de conversar per a trobar una ‘solució al conflicte’ perquè l’estat espanyol manté la ‘via repressiva’: ‘Quan deixem les paraules i passem als fets, serà la manera de començar a avançar.’

Summary: PSOE i JxCat acorden de reunir-se després de la investidura de Sánchez


Podem d’Extremadura ha trencat el pacte de govern amb el PSOE, segons que ha anunciat La Sexta. Hores abans hi havia hagut el mateix trencament al govern de Castella-la Manxa. A les Illes Balears, la portaveu parlamentària de Podem, Laura Camargo, ha dit que la situació no era la mateixa que a Castella-la Manxa, per bé que ha afegit: ‘Si no hi ha el cop de timó que hem demanat, haurem de valorar l’evolució de la situació.’ En un comunicat, Podem de les Illes ha dit que prenia nota dels aspectes en què el govern –a parer seu– no complia els ‘Acords pel canvi’. Com a exemple, ha dit que la desigualtat no s’havia reduït o que en matèria d’educació i sanitat hi ha hagut incompliments. Rajoy ofereix al PSOE El president del govern espanyol en funcions, Mariano Rajoy, ha garantit que el PP donaria suport al PSOE en aquelles comunitats autònomes on es pugui trencar el pacte amb Podem. Rajoy ha fet una conferència de premsa després de la reunió del comitè executiu del PP, que ha valorat els resultats de les eleccions d’ahir a Galícia i al País Basc.

Summary: Podem amenaça de trencar el pacte de govern a les Illes i trenca els d’Extremadura i Castella-la Manxa


La convocatòria del Pícnic per la República davant la Sagrada Família avui al matí ha estat un èxit, amb centenars de persones aplegades a la façana del carrer de la Marina. En directe: Mobilització multitudinària en la jornada de vaga general contra la repressió

Summary: La Sagrada Família, col·lapsada per la protesta multitudinària del Pícnic per la República


Bromera, l’hauríem de començar a anomenar Grup Bromera. Les grans novetats editorials de Sant Jordi i a la Fira del Llibre de València –les grans cites literàries de la fi d’abril–, les han presentades en tres segells diferents: Bromera, Més Llibres i Ànima Llibres. I entre els autors destacats, presents a la conferència de premsa, la novel·lista Anna Moner, trentè premi Ciutat d’Alzira per la novel·la La mirada de vidre; Maiol de Gràcia Clotet, per la novel·la Projecte tothom; i Rocío Bonilla, que recupera la petita Minimoni, protagonista de De quin color és un petó?, amb més de 200.000 lectors a tot el món, traduït a disset llengües i present a vint països. Bonilla ha creat una nova història, titulada T’avorreixes, Minimoni? Anna Moner i certes perversions refinades La mirada de vidre, trentè premi Ciutat d’Alzira, és una de les propostes més destacades de Bromera. Moner explica que el protagonista de la novel·la és un fotògraf que, en el tombant de segle XX, per poder accedir a la morfina que necessita, accepta un repte estrany, el de fotografiar esperits. Alhora, no oblida uns fets passats en un centre de Sant Gervasi que tracta malalties mentals, ni tampoc les pràctiques del doctor Isaac que el regenta. Diu Moner: ‘M’abellia explicar com s’ha construït la imatge de la dona que ens ha arribat avui. Ja ho deia Foucault, que cal anar a l’origen, i la imatge de la dona que encara tenim avui es construeix a mitjan segle XIX, quan els metges comencen a furgar en les interioritats orgàniques de les dones i, per una altra banda, es construeix la mirada de l’artista, que crea una visió idealitzada de la dona.’ I continua: ‘Jo crec que la literatura no ha de jutjar ni opinar, però sí que ha de mostrar, com fa un espill. És una novel·la incòmoda, que mostra certes perversions refinades que es practicaven. He volgut parlar de la depredació clínica, artística i sexual. La imatge de la dona és una creació del segle XIX, una creació masculina i jo entre en eixe joc per a incomodar.’ Aquesta és la tercera novel·la que publica Moner, totes tres dins el catàleg de Bromera. Maiol de Gràcia Clotet i la mirada de l’altre Durant la conferència de premsa també es va presentar la segona novel·la de Maiol de Gràcia Clotet, Projecte tothom, publicada per Més Llibres, un segell que s’aixopluga sota el paraigua de Bromera però que té seu a Barcelona i és conduït per l’editor Ricard Vela. Maiol de Gràcia feia sis anys que havia presentat la seva primera obra, La peixera. Aquesta nova novel·la té dos referents geogràfics: un petit poble dels Estats Units, on s’esdevé una matança, i la Barcelona dels anys vuitanta. És una obra coral, però s’hi destaquen dos personatges que són amics: un escriptor que reflexiona sobre la creació i un director teatral polèmic, acusat d’haver perpetrat la matança. També hi ha un tercer personatge curiós, un mort que parla. Maiol de Gràcia explica: ‘Tenia la intenció de parlar de la visió que tenim dels altres i que sovint ens equivoquem en la percepció. Vivim en la crítica constant i sovint no és gens fàcil de conèixer l’altre.’ Els autors Anna Moner, Maiol de Gràcia Clotet i Rocío Bonilla a la presentació de les novetats de Bromera a la llibreria la Impossible. Rocío Bonilla recupera la Minimoni Rocío Bonilla també va presentar el seu nou àlbum il·lustrat, T’avorreixes, Minimoni?, on recupera la simpàtica i entranyable Minimoni, aquesta vegada no pas per explorar la creativitat a través dels colors sinó per explorar la imaginació a partir de l’actitud de molts infants d’avui i el seu tedi, quan no se’ls programa una activitat concreta. Però el conte ens mostra com es pot passar del tedi a viure una aventura extraordinària. ‘És un al·legat en favor de l’avorriment’, va explicar l’autora i dibuixant. Traducció de Bromera i Més Llibres L’editor Gonçal López-Pampló va presentar les traduccions de Bromera. La més destacada, la novel·la de caràcter històric de Pierre Lemaitre, Els colors de l’incendi: ‘Aquesta novel·la en l’obra de Lemaitre vol ser un salt endavant. Després de les novel·les de sèrie negra, ara torna a la novel·la històrica, continuant en la línia d’Ens veurem allà dalt, la novel·la anterior. Els colors de l’incendi no podem dir que sigui la segona part d’aquesta altra, sinó que l’hem de concebre com una part d’un tríptic sobre la història d’Europa. Aquesta nova obra se situa en la França d’entreguerres.’ Bromera, en la col·lecció L’eclèctica, també publicarà una traducció d’una novel·la d’Erri de Luca La natura exposada, i acaba de publicar una nova novel·la negra de Benjamin Black (John Banville), Els llops de Praga. L’editor Ricard Vela, de Més Llibres, també va presentar dues traduccions: Amor armat, de Jennifer Clement, i Maternitat, de Sheila Heti, dues nord-americanes de naixement que no han fet la vida als Estats Units i que també tenen en comú que no s’havien traduït mai al català. ‘La protagonista de Maternitat, de Sheila Heti, es pregunta sobre si ha de ser mare o no, si vol ser-ho o no, si és pressionada perquè ho sigui o no… i va una mica més enllà del que és políticament correcte. Reparteix bufetades a tothom, especialment a les mares. Però els anys passen i ha de prendre la decisió, que no us revelaré, és clar’, diu Vela. L’editor també va parlar de la novel·la de Jennifer Clement, actual presidenta del Pen internacional, primera dona de la història de l’entitat que exerceix aquest càrrec. Tot i que va néixer als estats Units, tota la vida se l’ha passada a Mèxic i, a més, d’escriptora s’ha destacat com a activista social i cultural. Escriu les novel·les en anglès però també ha publicat poesia en espanyol. A Amor armat proposa una història molt crua sobre les armes als Estats Units, el tràfic d’armes amb Mèxic i com és créixer en el desarrelament, la pobresa i el context d’aquest ambient.’

Summary: De Pierre Lemaitre a Anna Moner, les novetats de Bromera


El ple de la Diputació de Barcelona ha aprovat per unanimitat deixar sense efecte els títols honorífics que va concedir al dictador Francisco Franco i als membres del seu règim, que inclouen la designació de dictador com a president honorari de la institució, amb què va ser reconegut el 1944. Amb el dictamen, també ha retirat a Franco el títol de Fill Adoptiu de la província de Barcelona, concedit el 1939, i la Medalla d’Or atorgada el 1950, medalla que també ha revocat a l’ex-capità general de la Quarta Regió Militar, José Moscardó Ituarte, i a qui va ser ministre de Marina, Pedro Nieto Antúnez, totes dues concedides el 1967. També ha retirat aquesta Medalla d’Or de la província a qui va ser ministre de Treball, Jesús Romeo Gorría (1968); a qui va ocupar la cartera d’Obres Públiques, Federico Silva Muñoz (1969), i a l’ex-ministre Secretari General del Moviment, cap de les Jons, Comandant en cap de la División Azul i Capità General, Agustín Muñoz Grandes, que va ser distingit el 1970. La presidenta de la Diputació, Mercè Conesa, ha defensat que amb aquesta mesura es fa un ‘pas endavant’, mentre que el diputat de CiU, Jaume Ciurana, ha ressaltat que el dictamen aposta per continuar estudiant la informació d’arxiu existent per ampliar l’acord aprovat amb altres casos si cal. ‘Ressorts del franquisme’ El portaveu d’ERC, Jordi Fàbrega, ha celebrat l’acord i ha sostingut que l’actual constitució és hereva del franquisme perquè ‘va sorgir d’un pacte amb el dictador que s’estava morint al llit amb tota la tranquil·litat’ i no permet que els pobles que configuren l’estat espanyol decideixin el seu futur ni garanteix drets com l’habitatge, segons ell. ‘Els ressorts del franquisme encara perduren a l’estat, també des del punt de vista que qui garanteix que la seva unitat sigui inqüestionable sigui l’exèrcit’, ha dit Fàbrega, que també ha ressaltat que la bandera espanyola no és la que es va elegir democràticament en la dècada del 1930, sinó que és fruit de la imposició per via de les armes, en les seves paraules. El portaveu adjunt de C’s, Salva Tovar, ha replicat Fàbrega: ‘En un punt en el què tots els demòcrates estem units per retirar mencions honorífiques al franquisme, que aprofiti per confondre els símbols del franquisme amb els de la democràcia espanyola, ens fa mal.’ Pujol i Samaranch Tovar ha ressaltat que el seu grup és contrari a qualsevol mena de concessió honorífica per qüestions polítiques, i ha preguntat si l’ex-president de la Generalitat, Jordi Pujol, té algun títol d’aquest tipus de la diputació: ‘Si és així, sol·licitarem formalment que es retiri’ per haver mantingut una fortuna oculta a l’estranger sense regularitzar. El portaveu d’Entesa –que inclou ICV, EUiA i BComú–, Arnau Funes, ha sostingut que aquesta mesura representa una ‘condemna democràtica a la dictadura i un reconeixement explícit i dignificació de les víctimes del franquisme’, i ha demanat revocar tots els títols a les persones vinculades al règim, i ha citat a qui va ser president de la corporació provincial i del COI, Joan Antoni Samaranch, de qui ha dit que va tenir una implicació important en el règim. Maria Rovira (CUP-PA) ha criticat que l’estat central ‘mai no ha deixat de ser una paròdia de democràcia formal, amb una constitució vigilada per l’exèrcit colpista, un monarquia estimada per Franco, una Audiència espanyola hereva del Tribunal d’Ordre Públic, una Conferència Episcopal que condiciona permanentment el debat públic i oligarquies latifundistes que han mantingut intactes els seus poders i riqueses’. Des del PSC-CP, Pilar Díaz, ha recordat que el 2009 ja es va aprovar una moció per retirar el títol de Fill Predilecte de la província a Franco i ha ressaltat que ara queden sense efecte la resta de nomenaments, després del qual ha ressaltat: ‘No podem fer més que votar a favor amb un gran entusiasme’, mentre que el PP no hi ha intervingut.

Summary: La Diputació de Barcelona aprova retirar els honors a Franco i el seu règim per unanimitat


Unes 17.500 persones, segons els sindicats convocants, s’han manifestat avui a Perpinyà contra la reforma de les pensions, en la 13a jornada de vaga a la Catalunya Nord. Segons la prefectura n’hi han assistit 6.500. La vaga ha tingut un ampli seguiment al sector de l’ensenyament, amb més d’un 70% de professors i mestres; a primària vora el 50% d’escoles han tancat. Pel que fa a les reivindicacions, no hi ha hagut unanimitat. La CGT, FO, Solidàries, la FSU i la CGC, que obrien la manifestació, reclamaven la retirada pura i simple de la reforma. Els sindicats reformistes discrepen: la CFDT, la CFTC i l’Unsa, que s’han situat al final de la manifestació, són partidaris d’una reforma més social. Aquestes organitzacions s’oposen sobretot a la decisió del govern francès de fixar la pensió de jubilació completa a seixanta-quatre anys.

Summary: Nova manifestació multitudinària a Perpinyà contra la reforma de les pensions


El món de l’entreteniment torna a estar de dol amb la mort de Jay Thomas, mític actor de la sitcom Cheers. L’intèrpret de 69 anys que també va arribar a ser conegut pels espectadors televisius pel seu pas per Murphy Brown, ha mort a Santa Bàrbara, als Estats Units, a causa d’un càncer. La mort de Thomas ha estat confirmada per Don Buchwald, amic i agent de l’actor durant els últims 35 anys. El veterà intèrpret va arribar a ser un dels rostres més coneguts de la pantalla petita a la fi dels anys 80 i principis dels 90, després del seu paper d’Eddie Lebec en Cheers. Entre les seves altres aparicions més estel·lars està la de Murphy Brown, comèdia en la qual va donar vida a Jerry Gold i que li va valer dos premis Emmy per millor actor convidat en 1990 i 1991. Finalment, Thomas també va arribar a aparèixer en Mork & Mindy i protagonitzar Love & War, entre altres dels seus treballs.

Summary: Mor l’actor de ‘Cheers’, Jay Thomas, als 69 anys


Guillem López Casasnovas quan acaba l’entrevista diu que no hem parlat gaire d’economia, que és el seu àmbit. Sense voler, aquest menorquí, catedràtic de la Universitat Pompeu Fabra, de qui és impossible de sintetitzar el currículum, ens permet d’entrar per l’escletxa que hi ha entre política i economia. Deixa clar que primer és la política i després l’economia. Ell, que ha passat anys fent de ‘quota catalana’ a Madrid, fa observacions agudes sobre aspectes poc enraonats de Ciutadans, del PP, del PNB… i les aprofitem com un regal per a la intel·ligència. Replica Gabilondo amb la mateixa contundència que ens diu que no li agrada que la independència s’expliqui com si fos el conte d’Alícia en terra de meravelles, per respecte a la democràcia. Fa un any va publicar el llibre El bienestar desigual. Lo que queda de los derechos sociales despues de la crisis. Sap de què parla perquè és el seu tema d’estudi. Hi mostra les arestes amagades pels tòpics de terrenys tan poc planers com la jubilació i la solidaritat intergeneracional. —Mirant enrere, la Generalitat havia d’haver creat un banc propi? Ni que fos a partir de l’Institut Català de Finances (ICF)? —Això és molt complicat de respondre. L’ICF, entre el 2015 i 2016 va demanar fitxa bancària al Banc d’Espanya. Van fer rodar la sol·licitud per activa i per passiva. Jo m’hi vaig interessar i la primera resposta fou que hi havia una pregunta parlamentària d’ERC sobre aquest punt i que el Banc d’Espanya no resoldria res en un context de conflicte polític. Es tractava de veure si l’ICF podia ser com l’Instituto de Crédito Oficial (ICO). Cosa diferent era configurar un veritable Banc de Catalunya. —Era tot a punt per a aprovar la llei de creació del Banc de Catalunya, però no es va fer. Sabeu per què? Hauria servit? —Com tantes altres lleis de la transició nacional. Sense coacció possible ni amb la coerció desitjable, no va ser factible. —S’haurien pogut pagar les nòmines dels primers mesos de la independència en cas de comptar amb un banc propi? —Les nòmines s’haurien hagut de pagar amb una operació de tresoreria, probablement via crèdit de fons estranger. Sempre hi ha algú que, a canvi d’una corresponent prima de risc alta, està disposat a deixar diners. —La intervenció de les finances de la Generalitat va ser un entrebanc decisiu per a la declaració de la independència? —El fet de tenir els comptes intervinguts no va ser decisiu. Si no pots manar a les teves fronteres, no pots declarar la independència. Aquestes són accions de poder polític, no econòmic. Les econòmiques es procuren després. En tot cas, jo sóc dels ingenus que no m’esperava una resposta tan dura per part del nacionalisme espanyol com la viscuda. —Per a entendre-ho: finançar-se externament hauria estat compatible amb unes finances intervingudes? —Sí, amb l’endeutament. És clar que no t’entraria a través de la tresoreria del Banc d’Espanya, sinó d’alguna altra. L’ICF ho hauria pogut fer. Tot això no hauria estat legal, és clar, però també haurien estat fora de la legalitat espanyola les altres accions que s’haguessin fet. La temptativa secessionista requeria primer sobirania política i després sobirania fiscal, que vol dir que la retenció de les nòmines i dels interessos bancaris ja s’havien d’ingressar a l’Agència Tributària Catalana. I si no la policia administrativa i el poder judicial hauria d’actuar. Si s’haguessin complert les dues anteriors, la financera, amb una operació de tresoreria, era la més senzilla —Que us hagin dit traïdor pel fet de dir que la deslocalització d’empreses no havia afectat l’economia, com ho heu entomat? —No sé què dir-vos. Jo crec que no m’ho mereixia i crec que qui m’ho va dir, també ho sap. Tenint en compte qui i com em va fer la recriminació, no sóc rancorós, però no em va agradar. Sempre he procurat dir què penso emparat en el que sé i estudio al món acadèmic, en l’àmbit en què em moc totes les hores del dia. A la universitat no tenim grans salaris, però la meva llibertat de càtedra és total. Això, per a mi, no té preu que ho pagui. —Com ho veieu ara, amb perspectiva, això de la deslocalització d’empreses? —El decret que permetia la deslocalització em va semblar una resposta malèvola de l’estat. Quan tu vulneres el dret mercantil i sense una decisió de la junta d’accionistes permets el canvi de seu d’empreses, de manera explícita construeixes un pont migratori per mirar qui el travessa i qui no. Això sí que és permetre assenyalar traïdors. L’afectació que tenia això òbviament era desmoralitzador per a molts catalans i, com a economista, no puc refutar la possibilitat que pugui acabar essent un problema. Però dir que això enfonsava d’entrada l’economia, com ja van dir alguns amb cinc punts del PIB, fou un insult a la intel·ligència. D’aquí ve la meva reacció, i els fets em donen la raó. Continuem creixent com ningú. —L’economia de Catalunya ara va bé? —Creixem per sobre d’Espanya i tots per sobre d’Europa. Que les seus hagin marxat a fora no m’alegra, però no és l’escenari de terror que dibuixaven els qui, malèvolament, van procurar una resposta com aquesta. —Però no paren de dir que el turisme s’enfonsa. —Sobre el turisme, tenim dues dades que semblen contradictòries. Per una banda, les xifres rècord de les entrades a l’aeroport i, per una altra, els taxistes i la gent del sector turístic que es queixa perquè li baixen les pernoctacions. El cas és que s’ha apostat, i sé qui ho ha fet, per tenir un aeroport que ens porta un turisme de baix cost. I aquest no és el turisme pel qual van invertir els hotels de quatre i cinc estrelles. I, és clar, la demanda nova que tenim és de gent que arrossega maletes i van a Airbnb o a allotjaments alternatius i que caminen més que no agafen taxis. —Com va anar la vostra sortida del consell assessor de la ministra Dolors Montserrat? —La meva no-renovació en el consell assessor de la ministra de Salut és una altra sortida de to, aprofitada a conveniència. Això ve d’una entrevista on vaig dir que no posessin que tenia aquest càrrec perquè ja no ho era. Ho vaig dir per desinflar el currículum, perquè ja feia tres mesos que no m’havien renovat. N’era el més antic, amb vint anys de permanència, i que no em renovessin podia ser normal. Però d’això a dir que m’han purgat políticament o que m’han acomiadat, com ha sortit a la premsa, hi va un tros. Com si hagués perdut una ganga, si sempre ho he fet gratis et amore. —D’aquest consell assessor de la ministra Montserrat us preocupen algunes altres coses… —La notícia important hauria de ser que no hi hagi cap expert en economia o en salut pública assessorant la ministra. Dit això, si ella vol un consell assessor menystenint aquestes àrees ja està bé que jo no hi sigui. Amb una ministra que té aquesta filosofia, jo tampoc no hi voldria ser. I dic això després d’haver assessorat deu ministres més, també del PP, que tenien més sensibilitat que la que ha mostrat la ministra Montserrat. —Coneixeu bé Espanya. Creieu que mai reaccionarà? —No ho sé, la veritat. Hauria de dir que sí, pel temps que dedico a provar que Espanya reaccioni, però no puc ser optimista en la conjuntura complicada que tenim: sense un PSOE centrat, un Ciutadans que avança per la dreta i un Rajoy amortitzat… Llavors, tota aquesta situació, alguns d’aquí ho veuen com una oportunitat. O ara o mai, diuen. A l’altra part, però, l’única cosa que els uneix, en aquests moments, és la resposta a Catalunya. La part espanyola s’enforteix perquè els partidaris de la tercera via, malgrat dir que volen diàleg, erosionen la part catalana fent-la més dèbil. Tota aquesta situació que descric pot confluir en una intervenció a Catalunya que ens podria sorprendre una altra vegada per la duresa. La resposta espanyola arran dels comentaris d’en Torra, validen això que dic. Poden estar fora de lloc, però vista la resposta ‘bestial’ espanyola crec que alguns dels seus comentaris són avalats. Penso que qui té més poder és qui sempre té més responsabilitat. Llavors, per guanyar l’autoritat, has de ser magnànim, perquè és el que dóna legitimitat al poder, però no fan cap gest en aquesta direcció. Tornem, però, a l’economia, que m’és un camp més propi que el de la política que avui mana la conjuntura. —Els sobiranistes haurien de tornar a parlar més d’economia, o sigui, parlar de les millores econòmiques que podria implicar la independència? —No. Primer, l’economia ha de seguir la decisió política, no l’ha de substituir. I, en segon lloc, fer l’escenari postindependència sobre la base d’un ‘model Alícia en terra de meravelles‘ és injust. Perquè el model econòmic que té la gent de Catalunya en Comú no és el model econòmic que té la gent de Junts per Catalunya. Si tu extrapoles d’entrada el que serà el model econòmic de l’endemà de la independència, l’única cosa que fas és dividir la voluntat d’assolir-la. El valor de la democràcia i la sobirania és que una volta tu puguis decidir, ja decidiràs quin model vols. Tindrem el model econòmic que vulguin els catalans el dia que puguin decidir quin país volen. Em costa de pensar res de nou que no sigui millor que el vell. Però també respecto tots aquells que diuen que tot allò que és nou pot empitjorar el què és vell. Aquí mateix, a la Universitat Pompeu Fabra, és fàcil detectar aquesta diferència d’opinió. —Per quin grup d’opinió us decanteu? —En aquests moments és clarament majoritari el dels qui pensem que difícilment quelcom nou, sense malvolences, pot ser pitjor que el que tenim. I, com més internacional és el bagatge dels meus col·legues, més clara és la resposta. —Tornant a l’actualitat. Com veieu que els presidents Torra i Puigdemont hagin demanat l’aixecament de la intervenció. —Com a autogovern, ningú no vol haver de passar per aquesta intermediació que no aporta res i que ho subjuga tot. Aquesta és la part de voluntat política. Però si et mires el problema des d’un punt de vista tècnico-econòmic, no és tan greu. Aquí el fet més important és que ens retirin el FLA i recuperem un finançament que ens permeti de retornar als mercats. —Heu batallat molt sobre el finançament autonòmic. Com ho veieu? —Sí, em vaig posar la samarreta balear, tot i que alhora portava la presidència de la comissió bilateral Catalunya-Balears. Vejam, per a les Balears, el que surt de la comissió d’experts torna a ser el mateix i possiblement amb una reculada, que empitjora algunes coses. Les pressions que té ara el govern per passar l’informe tècnic envers una proposta de llei, té dues arestes. Per una banda, els qui volen vendre el curt per netejar el llarg, com voldria fer València i més comunitats molt endeutades. Per a ells la prioritat està a netejar l’estoc, el deute, perquè si no tenen això no disposen de flux, ja no poden respirar. Altres volen salvar l’status quo. Sumeu totes dues coses i en surt un escenari de consolidació fiscal… La premsa no en parla prou… —Algun consell pel govern valencià? —Que no cedeixin la reivindicació del finançament ordinari per ‘un sopar de duro’ curtterminista d’apaivagar deute. —I per a les Illes? —Que juguin bé la carta del règim especial balear, que complementa la seva reivindicació i té encara més suport que el finançament autonòmic. —Abans dèieu que la premsa no parlava prou de la consolidació fiscal. Parlem-ne. —Tothom diu el que no fa. El govern espanyol, que té fama de ser neoliberal i que fa una prèdica molt de dretes, des d’un punt de vista de política econòmica és relativament socialdemòcrata. Fa pseudo-política ‘keynesiana’, perquè gasta el que no té. I això és evidentíssim perquè fa dèficit fins i tot en el moment que l’economia creix. Els de Podem i PSOE acusen de neoliberals aquells que fan polítiques ‘keynesianes’. Fins i tot del PP més conservador ja comencen a dir-li al Montoro que és un socialdemòcrata a tall d’insult. I Europa es troba en la tessitura de demanar que es faci consolidació fiscal a Espanya perquè no fa la que ha de fer, malgrat que aquest país tingui un creixement més alt que qui li demana. —Llavors, quin és el truc? —Fer dèficit quan tens una taxa de creixement més gran que Europa, no té gens de sentit, perquè si no fas superàvit ara, quan en faràs? En aquests moments allò que reemplaça el consum públic és el consum privat, que és un altre element que com a sosteniment del creixement sabem que no té futur. El consum privat ara mateix creix sobre la base de reduir l’estalvi. La taxa d’estalvi ha fluctuat de manera molt normal: la gent es preocupa amb la crisi i estalvia. Si és normal tenir una taxa d’estalvi del 8, quan la gent s’espanta i no gasta, puja al 12. Amb el consum públic abans d’unes eleccions dónes una empenta i sembla que l’economia va bé. La gent s’anima i remunta el consum privat. I la taxa d’estalvi que era al 12 passa al 5. Això no es pot replicar, perquè no pot anar per sota de 0. Llavors, tu no pots pensar que creixeràs in eternum sobre la base d’un consum que creix no perquè la renda pugi sinó perquè et menges els estalvis. —Déu n’hi do. —Encara hi ha un altre factor que té les hores comptades, com són els vents de cua. Estan tots en qüestió. El tipus d’interès ja sabem que a partir del setembre del 2018 començarà a pujar. I tots els càlculs que s’han fet amb un preu del petroli a 75 dòlars el barril, ja fa estona que amb la tensió a Corea i l’Irac no para de pujar. Per tant, què passa aquí? Que l’economia espanyola creix més que la mitjana, però amb uns instruments que sabem que faran figa. El motor s’ha de parar per força. Però llavors Montoro ja no hi serà, De Guindos ja no hi és i la política en general és molt curtterminista. Si ells poden arribar a les eleccions amb el consum privat i els vents de cua no desapareguts del tot, estan salvats. Des d’un punt de vista de gestió política de la crisi econòmica, ells fan el que no diuen. Prediquen liberalisme quan han fet un forat als comptes públics monumental. —I aquest és el motiu pel qual l’Íbex 35 aposta per Ciutadans? —Sí perquè moltes d’aquestes polítiques econòmiques que el PP ha fet tenen data de caducitat. Crec que l’Íbex considera que Rajoy està amortitzat. I a més no ha estat capaç de trobar un succedani successor seu. —I això què implicaria en l’àmbit econòmic? —Que hi hauria consolidació fiscal de veritat, és a dir, no es gastaria el que no es té. Els Garicano i companyia faran liberalisme ortodox amb més probabilitat. —Garicano, què és l’home d’economia de Ciutadans, quin perfil té? —Liberal. Això és el que agrada a l’Íbex 35. —O sigui que l’interès de l’Íbex per Ciutadans també té unes raons econòmiques. No tot és Catalunya? —Amb el tema català hi ha una deriva, que no veig recollida als diaris, que jo interpreto, pel que em diuen els meus sensors, és la següent: Hi ha una certa pressió a forçar que Rajoy faci coses a Catalunya. Li diuen ‘Tu has embolicat la situació. Abans no marxis, mira de desembolicar-la.’ —Per què l’Íbex pressiona amb això? —Doncs perquè té doble dividend i dóna un rèdit addicional a Ciutadans. Qualsevol cosa que Rajoy doni a Catalunya per exemple amb el finançament autonòmic, la redempció del deute o el que sigui, serà utilitzat en campanya electoral per Ciutadans. Diran que han cedit al xantatge dels secessionistes. —I el segon dividend? —Si realment Ciutadans guanya, haurà centrifugat la pressió que altrament haurà de tenir com a govern. Podrà dir que el que s’havia de donar ja ho va fer Rajoy. Ara Ciutadans té aquesta imatge conjuntural de més dretà que el PP. Però quan es normalitzi, la dreta més dura serà en el PP. —Voleu dir? —Ciutadans, a l’àmbit d’Espanya, en política sanitària, social o autonomista, no són tan radicals com Ciutadans Catalunya. La gent que ha reclutat Ciutadans a Espanya, del PSOE i del PP, són relativament menys anticalans que Rivera i el seu nucli dur. Aquest grup és, tècnicament, una amalgama menys radical i menys sectària amb el tema catalanista, que Ciutadans Catalunya. —Però Ciutadans Catalunya… —Rivera s’ha fet un lloc al món polític amb l’anticatalanisme, que va ser la seva plataforma de llançament, però la gent que s’hi anava sumant al principi no ho era. Com us deia abans, en Garicano mateix no era un anticatalanista. I us en podria dir molts de noms. Per tant, si Ciudadanos no hagués tingut en Rivera a Catalunya, la contaminació radical de l’anticatalanisme a Espanya no s’hauria afavorit. —Però això ja no pot revertir, l’anticatalanisme és el que hi domina. —Sí. Ell, en aquest terreny, s’ha situat a la dreta del PP per càlcul electoral. El màxim del nacionalisme espanyol excloent. Un altre que predica un mon global i practica xovinisme espanyolista. —Això pot portar a una situació difícil per a l’economia espanyola. —A veure, la capacitat que tenim d’encaixar coses és molt gran. Si hi ha una consolidació fiscal, hi haurà més retallades. No en tinc dubtes. Els problemes no vindran per l’àmbit econòmic, perquè quan Garicano i companyia facin això tindran l’aplaudiment de mig món global. Començant per Europa. El problema que tindran serà polític intern. Al de Catalunya s’hi afegirà el del País Basc. —Per què? —Perquè la jurisprudència mantinguda anticoncert al País Basc els ha portat ja a zero diputats. Llavors, Ciutadans, a diferència de Catalunya, el País Basc el té perdut i ja no hi compta. I sense comptar amb el País Basc pot desplaçar el PP en l’àmbit espanyol. Per tant, és més que probable que el País Basc hagi de patir l’harmonització fiscal. Em feia molta gràcia escoltar fa uns dies Iñaki Gabilondo. Deia que el sorprenia molt la falta d’intel·ligència dels catalans que no havien sabut preveure que l’estat respondria com ho ha fet. I quan en el mateix programa li van demanar per la quota basca, va dir que no la tocarien, que està per sobre del debat polític. Molt bé. Espero tenir l’oportunitat de trobar-me’l per Menorca, perquè hi estiueja, i dir-li: ‘Que poc intel·ligent que vas ser, que no vas preveure que amb Ciutadans al govern us passarien el rasclet de la quota i el concert econòmic.’ —Esteu segur que els prendran els avantatges econòmics? —Ser petit té un avantatge i això és el que li ha passat al País Basc. Per què Catalunya no pot tenir un concert econòmic? Perquè som més grans, tres vegades el País Basc. Aquest privilegi l’han pogut donar a un de petit, però no el poden donar a un de gran. En canvi, ara hi ha una situació diferent. Ciutadans arribarà al govern sense necessitar el País Basc. Llavors que passarà? Doncs que si sense el petit ja pots arribar al govern el tractes pitjor. Per la coherència que li exigiran els seus. Per això el PNB està intranquil i la seva preocupació per la situació no és només solidaritat amb Catalunya. Pensa que més li val donar suport dos anys als moderats del PP, que no als radicals de Ciutadans, que cada vegada veuen més ‘aznaritzats’. —Sou molt crític amb el concert econòmic basc i ho heu escrit unes quantes vegades. —És que em toca la moral que diguin que tots els seus serveis són millors que els dels altres. És que només faltaria. Si tu tens un 75% més de finançament, només faltaria que no tinguessis millors serveis. L’altre dia li deia a un directiu del PNB que, per euro gastat, no són més eficients. Gastant un 75% mé,s no tenen un 75% més de rendiment en educació, ni amb sanitat, ni tenen una esperança de vida molt millor… Això els costa d’entendre. Aquesta situació ha estat denunciada transversalment per molts partits. Els bascos tenen avui mala peça al teler. Per tant, continuar fent el xup-xup amb el Rajoy i el Montoro dos anys més és la seva millor aposta. A més el secessionisme català contamina els seus nacionalistes radicals, que ho veuen venir. —Per anar acabant. La desaparició de les caixes, des d’aquí s’hauria pogut evitar? —No, no ho hauríem pogut evitar perquè les competències no eren nostres. Les caixes, inicialment, de portes enfora eren de tutela catalana, i de portes endins eren dels estats i, per tant, del Banc d’Espanya. I hi havia excessos a tots dos llocs. De portes enfora hi havia despeses excessives i de portes endins es pagaven salaris astronòmics i es feien polítiques d’expansió equivocades. Jo sempre he dit que quan vaig veure que Sa Nostra obria sucursal al carrer d’Alcalá, a Madrid, en un lloc espectacular, vaig pensar que algú s’havia begut l’enteniment. Perquè, quines hipoteques podíem fer a Madrid? Les que amb més coneixement no volia ningú… —Això ho havia d’haver aturat el Banc d’Espanya? —Sí i no. Això, en un règim normal, ho haurien aturat els accionistes. Però com que no hi havia accionistes de veritat, la feina aquesta de posar el fre, només la podien fer els seus representants de la CECA o el Banc d’Espanya. En un moment determinat, quan hi va haver el primer desori de caixes, la CECA es va postular, van voler gestionar-ho ells. Si fa no fa van dir: ‘Deixeu-nos sols, que nosaltres ho arreglem. Són els nostres pollets, alguns han sortit extraviats i amb mal comportament, però ja ho arreglem nosaltres, dins la família.’ Van començar amb les fusions fredes, les fusions calentes… El Banc d’Espanya es va fiar d’aquests i després ja va ser tot massa tard. A aquesta situació també s’hi va sumar la pressió dels bancs espanyols que la tenien botada a les caixes perquè els feien la competència. El desori de les caixes el va començar l’any 1978 Fuentes Quintana, ministre però home de caixes, que va permetre que les caixes fessin expansió territorial i actuessin com a bancs. I tot això sense comptar amb l’estructura d’un banc, és a dir, sense tenir un consell d’administració i una junta d’accionistes. I per una altra banda, Europa, des del punt de vista de legislació mercantil, no entenia que tinguéssim entitats quasi bancàries sense els òrgans d’administració típics, sense junta d’accionistes. I Europa també pressionava perquè aquesta situació, anòmala per a ells, canviés. —Aquests anys a Madrid us ha deixat una sensació de fracàs? —Per mi ha estat un aprenentatge monumental com a economista. Un màster vital de finances, de regulació econòmica, de política pública, de relacions institucionals.. Molts col·legues que conec no s’han exposat mai mínimament a veure el toro de l’economia i de les finances de prop. He vist passar tres governadors, diversos ministres d’Economia, banquers, reguladors… Tot això és avui experiència i coneixement. —No us han aprofitat? —Tinc la sensació que em van aprofitar poc pel meu bagatge de coneixement de dret i economia i la bona disposició que sempre vaig mostrar. Però allà no vaig presidir mai una comissió, ni que fos la d’auditoria. La meva presència era purament de quota. Però no vaig deixar de dir el que pensava, als mitjans, si no eren temes confidencials; altrament deixava constància de la meva crítica a l’acta del consell de govern, i el dia que s’obrin deixaran cadascú al lloc que es mereix.

Summary: Guillem López Casasnovas: ‘L’Íbex considera que Rajoy està amortitzat’


L’ex-diputat de la CUP Antonio Baños estava citat a declarar com a testimoni però ha estat expulsat perquè s’ha negat a contestar a les preguntes del partit d’ultradreta Vox. Baños ha dit que per dignitat democràtica i antifeixista no hi respondria. El jutge Manuel Marchena els ha amenaçat amb conseqüències penals però com Baños s’ha mantingut ferm ha interromput la sessió per a consultar-ho amb la resta de jutges. S’ha posat sobre la taula d’opció que Marchena repetís les preguntes de Vox i Baños contestés al jutge, opció que finalment ha quedat descartada. Els testimonis, a diferència del que passa amb els acusats, estan obligats a respondre a totes les preguntes que se’ls facin, cosa a què s’han negat de forma conscient. Vegeu el vídeo de la declaració d’Antonio Baños: Després d’expulsar-lo, Marchena ha citat a declarar la també ex-diputada de la CUP Eulàlia Reguant. Com ell, ha dit que no vol respondre a un partit masclista i xenòfob i també ha estat expulsada. Finalment, el Suprem multa amb 2.500 euros a Baños i Reguant i els dóna cinc dies perquè rectifiquin. Calendari del judici contra el procés Aquest dimecres 27 de febrer estan cridats a declarar: Joan Tardà, Artur Mas, Soraya Saenz de Santamaría, Cristóbal Montoro, Mariano Rajoy, Marta Pascal, Núria de Gispert, Eulàlia Reguant i Antonio Baños. També estava convocat el president del Parlament, Roger Torrent, qui ahir va anunciar que no aniria a declarar perquè havia de presidir el ple previst per avui. Les declaracions continuaran dijous. I si tot va segons el previst passaran per la sala del Tribunal Suprem espanyol tots aquests representants polítics: Iñigo Urkullu, Gabriel Rufián, Albano-Dante Fachin, Ernest Benach, Ada Colau, Juan Ignacio Zoido, Xavier Domènech, Josep Ginesta, Francesc Iglesias i Adrià Comella.

Summary: Antonio Baños es nega a respondre a VOX i Marchena l’amenaça amb conseqüències penals


La jutgessa de vigilància penitenciària ha validat el permís de setanta-dues hores que el president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart, havia sol·licitat a la presó dels Lledoners. Tanmateix, la magistrada ha deixat constància a la interlocutòria de les profundes discrepàncies que té amb la fiscalia, que emparant-se en arguments draconians s’havia oposat a la concessió del permís. La fiscalia considerava que Cuixart no s’havia penedit de l’1-O i ho exemplificava amb l’expressió ‘ho tornaria a fer‘, que també dóna títol a un llibre que ha publicat recentment. A més, l’acusava de ser un cas ‘molt difícil’ de reeducar perquè presentava ‘distorsions cognitives resistents al canvi‘. I per si fos poc, comparava la pena de nou anys de presó per sedició amb penes per delictes de sang o violació. En la interlocutòria, la jutgessa retreu al ministeri públic espanyol que no hagi profunditzat ‘en el contingut’ del llibre de Cuixart i li recorda que ‘la normativa penitenciària no imposa l’obligació al condemnat de penedir-se ni de declarar-se culpable’. A més, assenyala que els informes de l’equip multidisciplinari dels Lledoners demostren que ‘reconeix els fets, però no està conforme amb la seva classificació jurídica’. D’altra banda, recrimina a la fiscalia que vulgui obligar Cuixart a fer ‘un programa específic per canviar o modificar el seu pensament o ideologia política’ perquè és independentista. Segons la jutgessa, ‘tal pretensió de rebuig o modificació’ del pensament de Cuixart ‘atemptaria contra els més elementals drets fonamentals’. A més a més, la magistrada també diu a la fiscalia que si el president d’Òmnium no fa un programa específic de tractament pel delicte de sedició, és perquè en ‘l’administració penitenciària moderna i actual del segle XXI no existeix’. En tot cas, li recorda que ‘en el seu moment’ podria haver proposat un protocol de tractament. ‘Potser hauria estat una aportació pràctica al tema’, afegeix. Finalment, la jutgessa també retreu al fiscal que compari la condemna de nou anys per sedició amb penes per delictes violents i degradants, com ara els homicidis o les agressions sexuals amb penetració. ‘S’ha de rebutjar totalment’, assevera. Consulteu la interlocutòria ací:

Summary: Dur correctiu de la jutgessa al fiscal que volia que Cuixart renunciés a la seva ideologia


Nova etapa. El govern de Quim Torra portava ahir a la pràctica l’expressada voluntat d’entendre’s amb els comuns i el PSC durant la legislatura, després que la CUP hagi passat a exercir una oposició frontal a un govern que creuen autonomista. Però més enllà del consens per continuar parlant, les vies d’aproximació a una solució acordada per al conflicte es mantenen a anys llum. Els blocs de l’anterior legislatura s’esquerden però la primera reunió de l’anomenat Espai de Diàleg va permetre constatar que el president de la Generalitat, Quim Torra, el PSC, els comuns, JxCat i ERC només comparteixen la voluntat de perseverar en la distensió. Les discrepàncies de fons són ben vives. Malgrat tot, es van emplaçar a conformar un òrgan de relació permanent per a intentar avançar. Tots els actors van celebrar l’avenç que suposa asseure’s plegats, van coincidir en l’excepcionalitat de la situació i en la necessitat de resoldre el conflicte políticament. Després de dues hores compartint taula al Palau de la Generalitat, també van lamentar l’absència de Cs, el PP i la CUP. JxCat, ERC i els comuns coincideixen en defensar un referèndum, però des de posicions diferents. Els dos socis de govern no avalen la proposta d’un acord de claredat que abanderen els comuns, i que combinaria un acord català sobre les condicions de la convocatòria amb l’aprovació d’un nou marc legal al congrés dels diputats. JxCat va recordar que la llei de claredat, d’àmbit federal canadenc, va arribar després de dos referèndums ‘il·legals i unilaterals’ al Quebec. ERC va subratllar que l’exemple canadenc no es pot transposar a Catalunya, encara que considera ‘positiu’ que s’exposin idees a l’entorn de l’exercici del dret a l’autodeterminació. El PSC va deixar clar que no tornarà a la defensa d’una consulta. Miquel Iceta veu ‘més factible’ arribar a un acord sobre la millora de l’autogovern i el sistema de finançament que per a la convocatòria d’un referèndum. JxCat, ERC i els comuns també coincideixen en la denuncia a la repressió de l’estat espanyol i en la situació dels presos polítics i els exiliats, a més del rebuig a la monarquia. Hi van insistir el portaveu de JxCat, Albert Batet; el president del grup d’ERC, Sergi Sabrià; i la presidenta de Catalunya en Comú-Podem, Jéssica Albiach. Per Iceta, ‘no es pot arribar a acords’ que no el suport de dos terços del parlament. I ara mateix, creu que no hi ha cap proposta que assoleixi aquest consens. Tampoc la seva, i així ho va admetre. El PSC havia elaborat un document que propugna les reformes de l’estatut i de la constitució i que inclou una votació que les combinaria. La portaveu del govern, Elsa Artadi, va assenyalar que aquest és bàsicament el programa electoral dels socialistes catalans i va fer notar la representació que tenen al parlament per a insinuar-ne el caràcter minoritari. Es van asseure a la mateixa taula, però els uns no renuncien a l’exercici de la unilateralitat i el PSC tampoc no es va pronunciar en contra d’una futura aplicació del 155 durant la reunió. ‘El diàleg ha de ser efectiu i en igualtat de condicions. Amb la presó i l’exili, el diàleg no és en igualtat de condicions’, va al·legar Artadi. JxCat va recordar que el seu president de grup, Jordi Sànchez, és al centre penitenciari dels Lledoners i va emplaçar el govern i els grups a reunir-se allà si volen escoltar-lo mentre no sigui alliberat. El govern tampoc no es va comprometre a traslladar-hi una futura convocatòria, potser perquè la decisió faria que probablement el PSC no hi assistís. La consellera de la Presidència també va lamentar que els comuns i el PSC no donessin suport a la proposta de l’executiu de Torra perquè hi hagi una cimera entre els executius català i espanyol en ple el 21 de desembre, aprofitant que Pedro Sánchez traslladarà a Catalunya la reunió del consell de ministres. I a partir d’ara? Els comuns van criticar que no hi hagués un ordre del dia pactat i van reclamar que es tanqui un pla de treball i un calendari. Segons Artadi, no volien ‘encorsetar’ la reunió. Els comuns també voldrien que s’integressin a l’Espai de Diàleg les forces socials. ‘Trobar acords serà dificultós, no cal trobar dreceres’, va advertir Iceta. A més de Torra i Artadi, per part del govern van assistir a la trobada el vicepresident del govern, Pere Aragonès; i la consellera de Justícia, Ester Capella. A més dels presidents de grup d’ERC, els comuns i el PSC, hi havia els portaveus, amb l’excepció dels socialistes catalans; Ramon Espadaler va acompanyar Iceta. En el cas de JxCat, la diputada Gemma Geis, a més de Batet. C’s considerava que no s’havia de fer una reunió a porta tancada a Palau sinó un debat obert al parlament. Per això Cs va proposar sense èxit que el proper ple inclogués un debat monogràfic sobre el futur de Catalunya. La líder de C’s, Inés Arrimadas, va acusar Iceta de ser el ‘blanquejador’ de Torra. La CUP va explicar que no hi assistiria perquè ‘no es volen asseure a tancar per dalt el que s’ha obert per baix’. El que volen els anticapitalistes és ‘culminar la ruptura’ que va començar l’octubre de fa un any. El PP va refusar parlar compartiu un espai on es parlaria de presos polítics i d’autodeterminació. Torra va convocar formalment tots els grups parlamentaris a finals d’octubre amb l’objectiu obrir un diàleg ‘seriós, honest i profund’ sobre qüestions clau del país. Ho va fer després que el parlament aprovés al juliol una moció presentada pels socialistes que van avalar JxCat, ERC i els comuns. En aquell moment, Cs, el PP i la CUP ja s’hi van oposar.

Summary: El govern, PSC i els comuns engeguen una nova etapa de diàleg


El secretari general de Podem, Pablo Iglesias, ha assegurat que ell i el líder dels socialistes, Pedro Sánchez, han estat en contacte i que estan ‘d’acord’ a explorar ‘una via de govern progressista’ si la investidura del president en funcions, Mariano Rajoy, fracassa. En declaracions als periodistes al Congrés dels Diputats espanyol, Iglesias ha afirmat que ha parlat per telèfon amb Sánchez i, en aquesta conversa, els dos líders polítics han ‘coincidit’ en la necessitat d’explorar un executiu alternatiu al de Rajoy. Tanmateix, ‘primer’ cal esperar i veure quins suports aconsegueix el PP perquè el seu candidat es presenti a una sessió d’investidura. ‘Si Mariano Rajoy fracassa, estem d’acord els dos que caldria dialogar i que un govern de progrés és el que necessita Espanya’, ha afirmat als passadissos del congrés, precisant també que Sánchez li ha traslladat que el PSOE votarà ‘no’ a una investidura del PP. Sánchez fuig d’estudi i el PSOE ho nega El secretari general del PSOE, Pedro Sánchez, ha manifestat que parla ‘regularment’ amb el líder de Podem, Pablo Iglesias, com ho fa ‘amb altres líders polítics’, però ha volgut deixar clar que ara ‘és el temps de Mariano Rajoy’ i que ha de ser aquest qui prengui la iniciativa i es presenti a la investidura. El PSOE ha assegurat, a través d’un comunicat, que el seu secretari general, Pedro Sánchez, no ha parlat amb el líder de Podem, Pablo Iglesias, per negociar un govern alternatiu si Mariano Rajoy fracassa en la investidura. ‘En cap cas s’ha abordat amb cap altra formació política la negociació per la formació d’un govern alternatiu davant un hipotètic fracàs del senyor Rajoy’, ha volgut aclarir en aquesta nota el PSOE. Segons els socialistes, la seva posició davant el procés d’investidura es manté sense canvis i segueix sent contraria a la reelecció de Rajoy. ‘Li correspon a Rajoy, després d’haver guanyat les eleccions i haver acceptat l’encàrrec del Rei, intentar formar govern’, ha subratllat el PSOE. ‘Per tant és la seva obligació negociar amb les altres formacions polítiques afins i exigim que fixi ja la data per la investidura’, conclou el comunicat.

Summary: Iglesias assegura que Sánchez està ‘d’acord’ a explorar una alternativa però el PSOE ho nega


El Macba ha obert una nova exposició, ‘Gelatina dura. Històries escamotejades dels 80’, dedicada a revisar el discurs hegemònic que es va instaurar en aquella dècada a l’estat espanyol, concretament des del començament de la transició, el 1977, fins a la fita de Barcelona 92. És una mirada en clau espanyola, però també centralista, perquè més enllà dels esdeveniments ocorreguts a Catalunya i els artistes que els van combatre, pràcticament només s’hi mostren fets polítics i culturals generats des de Madrid. No es parla del País Basc, per exemple. Però, dit això, l’exposició revisa aquesta dècada de la història recent tot qüestionant un triomfalisme homogeneïtzador, que ja se sap que va arrasar una gran quantitat de sectors crítics i radicals de l’àmbit social, polític i cultural. Com diu la comissària, Teresa Grandas, de l’equip del Macba: ‘El relat oficial dels anys vuitanta a l’estat espanyol va prioritzar la necessitat per damunt de la raó i va consolidar una mirada que privilegiava el futur abans que l’anàlisi del passat recent, obviant qualsevol consideració crítica respecte de la filiació amb el poder franquista. La cultura va ser utilitzada pel govern com un instrument de promoció per oferir una imatge d’un país que havia superat una dictadura, que havia consolidat la democràcia i que havia esdevingut cosmopolita.’ L’exposició té dues virtuts principals: sobretot obre interrogants, tot i que ja fa temps que el discurs oficial d’aquells anys ha fet aigües i una de les conseqüències és que, avui dia, el franquisme encara és arrapat al poder i no li cal dissimular. I el segon aspecte a destacar és que permet de descobrir una gran quantitat de material, sobretot fílmic, d’aquella època, que fins ara ha estat difícil de conèixer. Ja ho va dir amb una claredat sòbria i humil, però que glaçava, l’artista Manolo Laguilla, durant la presentació de la mostra: ‘Com s’entén que les fotos que vaig fer als anys vuitanta, que es mostren a l’exposició, no entressin en la col·lecció del Macba fins l’any 2000? Abans hauria estat impossible.’ D’Informe general a Informe general El primer Informe general del cineasta Pere Portabella i el segon Informe general obren i tanquen l’exposició. En la presentació a la premsa, Portabella va situar els anys 80 també en el context internacional, recordant que fou llavors que es van signar els Acords de Washington, de caràcter neoliberal, i que arribaren Ronald Reagan a la presidència dels Estats Units (1981-1989) i Margaret Thatcher al govern del Regne Unit (1979-1990). ‘És una època en què s’instrumentalitza el territori de la cultura (que es converteix en ornamental) i el de la política (que es converteix en instrumental) al servei de l’economia financera.’ La comissària explica que ‘Gelatina dura’ –nom extret d’uns versos d’un poema d’Eduardo Haro Ibars– ‘visibilitza algunes històries desateses, suscita preguntes i qüestiona què hi ha rere la narrativa oficial i com s’han articulat els discursos dominants’. Ho fa a través de ‘publicacions, films, revistes, còmics, exercicis antiartístics, experiències artístiques… que constitueixen i problematitzen els relats, aporten un accent àcid, a voltes irònic, a aquella imatge de regeneració del país, tot qüestionant la situació política i social’. Són un total de 200 obres de 59 artistes, gairebé la meitat provinents de la Col·lecció Macba. L’entrada a l’exposició dura un mes, perquè qui vulgui veure-la amb deteniment hi haurà de fer unes quantes visites successives. ‘Gelatina dura’ obre set àmbits d’exploració: ‘La memòria oblidada’, el primer, dedicat a l’antihistòria, la contrainformació i l’oblit del passat recent, amb obres de Francesc Abad sobre el Camp de la Bota i Marcelo Expósito, sobre les fosses comunes del franquisme; el film Rocío de Fernando Ruíz de Vergara, estrenat el 1981 i més tard segrestat i amb dos minuts censurats, perquè hi havia testimonis que acusaven l’avi del cap de la Hermandad del Rocío d’un poble d’haver matat uns quants veïns, el 1939. També es pot veure el treball de Rabascall sobre la sèrie Spain is different, entre més. El segon àmbit, ‘Els angles cecs’, és dedicat als grups autònoms que provenien de la clandestinitat o de nous grups sorgits en la incipient democràcia, que el sorgiment de les noves institucions dilueixen progressivament. Es mostra, per exemple, la força que l’any 1977 tenia el moviment llibertari i la CNT, que, arran del cas Scala (1978) es va deteriorar i va anar convertint-se en residual. En aquest àmbit es mostren treballs cinematogràfics com els del col·lectiu Vídeo Nou, Huelga de gasolineras (1) o el de Llorenç Soler, Votad, votad, malditos! També fotografies de Colita contra la llei de perillositat social, hereva de la llei franquista de ‘vagos y maleantes’, que no es va derogar completament fins el 1995, amb fotos d’una manifestació gai a la Rambla el 1977, una manifestació pro-avortista el 1982, l’Onze de Setembre del 1978 a Barcelona, o la manifestació pro-amnistia i estatut d’autonomia del 1978. I es pot veure el contrarelat de la sèrie La Transición de Victoria Prego, que van construir Marcelo Expósito, Fito Rodríguez i Gabriel Villota al film No haber olvidado nada / La Transición. ‘Naixement de la Diagonal’. Barcelona, 1978 © Manolo Laguillo, VEGAP, Barcelona, 2007. Dins l’exposició ‘Gelatina dura’, MACBA. El tercer àmbit, ‘De la granota blava al coll blanc’, sobre la desarticulació dels moviments obrers i l’inici del neoliberalisme, mostra el film de Tino Calabuig Lunes negro. Atocha 55, sobre l’atemptat d’un grup d’extrema dreta contra un despatx d’advocats laboralistes, o el film de Joaquim Jordà Numax presenta, sobre l’etapa d’autogestió per part dels treballadors d’aquesta empresa que els propietaris van voler tancar. En l’àmbit ‘Al barri dels meus somnis’ s’aborda el tema de l’urbanisme ferotge i la transformació de les ciutats en urbs espectacle. S’hi descobreix el treball documental del col·lectiu Vídeo Nou sobre el barri de Can Serra i l’arribada del metro, fet que tanmateix no va atendre les necessitats reals ni demandes dels veïns. És un espai on es recorda que les transformacions es feien a cop de gran esdeveniment: Barcelona 92, Exposició de Sevilla, 500 anys del descobriment d’Amèrica, la capitalitat de Madrid… L’espai ‘Els bells vençuts, De drogues i presons’ tracta del col·lectiu d’artistes que van prendre el camí de les drogues, una opció radical o una manera de desactivar-los, perquè l’heroïna va malmetre aquella generació, i també l’acció reivindicativa dels presos per mitjà de la Coordinadora de Presos en Lluita (Copel), amb accions d’autolesió per dignificar els centre penitenciaris. S’hi mostra el film Morir de dia (2010), que va començar a rodar Joaquim Jordà i va acabar Laia Manresa, on es parla de l’heroïna a través de quatre personatges vinculats amb la cultura: Mercè Pastor, Pau Maragall, Pep Sales i Juanjo Voltas. També s’hi poden veure dibuixos de Pep Sales i poemes d’Albert Subirats. ‘Les lletres arrabassades. La contracultura versus la institució art’ és el penúltim àmbit de l’exposició. S’hi reflexiona sobre la utilització de l’art, institucionalitzant-lo. S’hi mostren obres i artistes crítics amb la consideració oficial de l’art. Les institucions creen Arco, una gran fira d’art contemporani pensada per a la mercantilització de l’art i la creació d’un mercat del col·leccionisme. Enfront d’aquesta opció, trobem artistes com ara Pere Escaliu, Ocaña (s’hi projecta el film de Ventura Pons Ocaña, retrat intermitent), Carles Pazos, Isidoro Valcárcel Medina i el seu Museo de la ruina (Arquitecturas prematuras)… ‘Gelatina dura. Històries escamotejades dels 80’. Vista de l’exposició. Al MACBA. Foto: Miquel Coll. Tanca l’exposició l’àmbit ‘Estat gasós. L’alteritat’, amb Zush com a exemple d’artista que crea un món imaginat i paral·lel o el projecte Soy gitano de Daniel G. Andújar, Resiliencias d’Alan Carrasco i l’Informe general II. El nou rapte d’Europa de Pere Portabella. No deixar mai de preguntar Durant la presentació a la premsa de l’exposició, Pere Portabella va fer un advertiment molt pertinent: ‘Compte amb les conclusions: són efímeres i es poden convertir en dogmes si s’instrumentalitzen, perquè és la manera d’acabar amb el diàleg. Les preguntes, d’entrada, serveixen per a pensar i per a seguir el nostre procés vital. I en l’època que vivim hem d’estar preocupats, però no hem de sucumbir al pànic. És el poder que té pànic i quan això passa, el poder mor matant. Però, tot i que és un moment complicat i el poder desprestigia paraules com “llibertat” o “idealisme”, la gent posa en qüestió les institucions, no pas per enderrocar-les, sinó per retornar-les al servei de les persones.’ Hi ha una obra transversal de Francesc Torres que recorre tota l’exposició. Són les 35 qüestions que l’artista va formular l’any 1991 sota el títol Preguntas al pueblo español por un americano ignorante. Al final de l’exposició Torres n’hi ha afegit deu més. Us les transcrivim a tall de colofó: 36. Per què tants membres de les classes assalariades, alguns sense un pot on pixar, voten la dreta política quan veuen que els deixaran sense pensions? 37. Per què es té tanta por a l’església catòlica si no té exèrcit? 38. Si totes les independències i totes les revolucions modernes s’han aconseguit per les armes, començant per l’americana, per què és tan malvist això ara? A qui afavoreix que sigui malvist? 39. Si membres del govern d’Espanya es congratulen per haver destrossat la sanitat catalana, no és comprensible, com un acte de supervivència i bona salut, que els catalans se’n vulguin anar? 40. Si Catalunya desobeeix i se’n va, baixaran els tancs per la Diagonal com el 1939? 41. Existeix alguna veritat oculta en el fet que tot el món menteixi quan es parla de nacionalisme? 42. Per què l’art contemporani que es vol radical no qüestiona mai seriosament el propi món de l’art, que és un dels més conservadors que existeixen? 43. Com es pot ser artista ideològicament d’esquerres (sí, d’esquerres) venent als riscs? 44. A què es deu que l’art espanyol no importi a ningú, ni als espanyols? 45. Per què no hi ha cap artista espanyol, home o dona, que digui que l’acte més radical que un artista pot fer és boicotar la seva pròpia carrera? 46. A què es deu que la classe política espanyola aposti sense reserves pel turisme i no doni importància a la inversió en investigació científica ni a la cultura en general? Es troben còmodes en una societat condemnada a produir quantitats industrials de cambrers?

Summary: El Macba posa en qüestió l’eufòria amnèsica dels anys vuitanta a l’estat espanyol


Ciutadans ha convertit la seva expulsió de la manifestació del Pride de Madrid en una polèmica política. De fet, Inés Arrimadas ha demanat la dimissió del ministre espanyol de Justícia, Fernando Grande-Marlaska, per haver assenyalat els membres de la delegació de Ciutadans. En aquest sentit, membres del partit han denunciat agressions i assetjament durant el Pride. Tanmateix, un informe de la policia espanyola desmunta aquesta teoria. Un nou vídeo demostra que Arrimadas provocava a l’Orgull LGTB de Madrid Segons que publica El País, el document relata que ‘no hi ha constància’ d’agressions físiques i rebaixa els fets a insults i al llançament d’aigua o algun objecte ‘no perillós’, en referència a una ampolla de plàstic buida. A més a més, l’informe ressalta que la delegació de Ciutadans va estar acompanyada en tot moment per agents de paisà i que no va seguir en cap moment les instruccions i consells dels policies. Un senador de Ciutadans, sobre l’expulsió del Pride: ‘La majoria de jerarques nazis eren homosexuals’ El document fou elaborat ahir després que diversos dirigents de Ciutadans critiquessin l’actuació de la policia. La vice-batllessa de Madrid, Begoña Villacís, va declarar que els agents van tardar molt a arribar i que van actuar ‘de manera molt poc eficient’. A més, va lamentar que ‘podia haver passat qualsevol cosa’. Villacís va ser present al Pride, però va marxar abans que la delegació fos expulsada.

Summary: Un informe policíac desmunta la versió de Ciutadans sobre els incidents al Pride


El líder de Podem, Pablo Iglesias, ha confirmat aquest divendres que la seva formació portarà el referèndum a Catalunya al programa electoral amb què concorrerà a les eleccions del 28-A. En una entrevista a la Cadena Ser, ha apuntat que ‘no serà específicament un referèndum d’independència’ sinó un en el qual ‘totes les opcions siguin possibles’ que, a més, no té perquè contenir només dues opcions. Iglesias també ha insistit que segons el seu criteri els dirigents independentistes empresonats són presos polítics i pateixen les conseqüències per ‘un exercici de desobediència massiva’. Iglesias ha admès que la seva posició respecte al conflicte a Catalunya ha provocat que caiguessin sobre Podem ‘molts pals’ des dels partits d’àmbit espanyol i també de l’independentisme, però ha assegurat que la seva formació ha dit ‘la veritat’ sobre aquesta qüestió: ‘Això no se solucionarà ni amb pals, ni 155 ni amb presó, sinó amb diàleg, reconciliació i negociació política’. En aquest sentit ha recordat que Podem ‘sempre’ ha defensat que ‘la solució més sensata al conflicte ha de ser un referèndum’ malgrat que ‘qualsevol solució hauria de comportar el consens dels actors polítics’, cosa que ara, ha dit, no passa. ‘Jo fins fa unes hores pensava que el Partit Socialista no estava d’acord que hi hagués un referèndum i Iceta fa molt poc acaba de dir que si’, ha dit, i ‘en qualsevol cas jo vaig proposar una mesa amb patits espanyols i catalans per buscar una solució negociada’. Mentrestant, segons Iglesias, Podem portarà al programa electoral ‘un referèndum’ a Catalunya però no només ‘sobre la independència’ sinó ‘un referèndum on totes les opcions siguin possibles’. ‘Nosaltres defensarem que Catalunya segueixi a Espanya potser amb un encaix constitucional diferent’, ha dit, perquè ‘no es pot ocultar que hi ha molts sectors de la societat catalana que voldrien marxar’. En aquest sentit ha recordat que abans de la sentència de l’Estatut ‘els independentistes no arribaven al 20%’ i ara superen el 45% ‘per l’estupidesa d’una dreta que ho ha gestionat a pals’, però si no hi ha una reconciliació ‘hi haurà és catalans que voldran marxar’.

Summary: Podem portarà al programa un referèndum a Catalunya ‘on totes les opcions siguin possibles’