Enric Aymerich fa gairebé trenta anys que és llibreter. Primer ho va ser a la mítica llibreria Robafaves de Mataró. Des de fa més d’una dècada, ho és a la llibreria Laie del carrer Pau Claris. I és l’encarregat de la secció de literatura infantil i juvenil. Li hem demanat que ens proposi una selecció de novetats de llibres per a infants i joves, per edats i temàtica. N’ofereix gairebé una quarantena. PRE-LECTURA Susanne Straber, Molt adormit, molt despert. Traducció Susana Montero (Editorial Juventud) Dario Zeruto, Formes, colors i números (Edebé) Jan Birck, La Sara i el pelut: un poni que fa lladrucs (Los cuatro azules) PRIMERES LECTURES Lluís Farré, Retrat de família (Combel) Eulàlia Canal, L’arbre de les històries (Animallibres) NARRATIVA 8-12 ANYS Eulàlia Canal Iglesias, L’arbre de les històries (Animallibres) Jaume Copons, L’any del gat (Editorial Bambú) NARRATIVA 12-14 ANYS Josep M. Folch i Torres, Aventures extraordinàries d’en Massagran (Editorial Bambú) Jennifer Chambliss Bertman, El codi indesxifrable. Caçadors de llibres 2 (Estrella Polar) NARRATIVA JUVENIL Lois Lowry, Fill producte 36. Traducció Lluïsa Moreno Llort (Cruïlla) Míria Rawick, Diari de la Míriam. Traducció d’Aurèlia Manils Guarro (Angle editorial) Eduard Altarriba, Què és la guerra? (Bang ediciones) POESIA INFANTIL Miquel Àngel Llauger i Carles Moll (il·lustració), Volen quan volen (Editorial Arrela) Salvador Comelles i Mercè Galí (il·lustració), Bon dia (Publicacions de l’Abadia de Montserrat) ÀLBUM IL·LUSTRAT Jaume Escala i Carme Solé Vendrell (il·lustració), Els nens del mar (Corre la voz) Laurie Cohen Nicolas Gouny (il·lustració), La caqueta. Una aventura d’en Joan l’Elefant (Editorial Tramuntana) Myrim Ouyessad i Ronan Badel (il·lustració), El llop no vindrà (Edicions Baula) Emilio Urberuaga, Gilda, l’ovella gegant (Nubeocho ediciones) Marta Altés, El meu avi (Blackie Books) Ilan Brenman i Guilherme Karsten, Iaia, pare de fer fotos! Traducció d’Elena Martín Valls (Edicions Baula) Ignasi Llorente i Maria Palet (il·lustració), Mai no oblidaré el teu nom (Cossetània edicions) Maria Girón, El petit Artur i l’elefant sense memòria (editorial Tramuntana) Lluís Llach i Jordi Vila Delclòs, L’Estaca (Símbol editors) Francesc Candel i Cesc (dibuixos), Una nova terra (Associació de Mestres Rosa Sensat) Jacques Goldstyn, Cartes per a la llibertat. Traducció de Núria Sales i Rovira (Símbol editors) CONEIXEMENTS Ainhoa Rebolledo i Iratxe López de Munáin, Nikola Tesla, El mag de la ciència. Traducció d’Ariadna Pous (Vegueta edicions) Gianumberto Accinelli i Serena Viola (il·lustració), El fil invisible de la natura. Traducció Helena Aguilà (Libros del zorro rojo) Mònica Usart i Roser Calafell (il·lustració), Mirant l’univers (La Galera) Pascale Hédelin, El progrés no s’atura mai. Traducció de Josep M. Pinto (Zahori Packaged Ideas) Diversos autors, Matemàtiques en 30 segons. Traducció de Lluïsa Moreno Llort (Editorial Blume) Mike Goldsmith i Harriet Russell, Aquest llibre pensa que ets un geni de les mates (Librooks) Més d’un autor, Simplíssim. Els experiments cientítics més fàcils del món. Traductor Jordi Trilla (Larousse) BIOGRAFIES SOBRE DONES Pilarín Bayés, La meva vida (Bridge editorial) Roser Capdevila, La nena que volia dibuixar (Llibres del 9 Angle) M. Isabel Sánchez Vegara, Geordia O’Keeffe. Traducció de Laia Vidal Serrano (Alba editorial) Víctor Garcia Tur i Mar Azabal, Hipàtia, la gran mestra d’Alexandria. Traducció d’Ariadna Pous (Vegueta ediciones) Diverses autores, Un conte propi. Històries per escoltar i llegir, heroïnes per descobrir. Traducció de Gemma Solés i Coll (Takatuka) El llibreter Enric Aymerich recomana una trentena de llibres infantils i juvenils per Sant Jordi. (Fotografia: Albert Salamé.) Amb Enric Aymerich hem parlat també del comportament dels lectors, de la venda del llibre durant la diada de Sant Jordi, del sector del llibre infantil i juvenil, de tendències, i del premi Maria Rius d’il·lustració, que és a punt de fer-se públic i que convoquen les llibreries la Caixa d’Eines i Laie. —Com es presenta aquest Sant Jordi? —És una diada esplèndida, perquè el Sant Jordi és de la gent, sobretot quan cau en un dia feiner i no plou. La gent, el dia de Sant Jordi, està contenta i enmig de la massificació no perd mai el somriure. Ara, com es presenta? Amb grans incògnites, com sempre. No sabem mai què passarà. Depèn molt dels mitjans de comunicació, especialment les ràdios, que són immediatesa. El mateix dia de Sant Jordi conviden uns autors i això fa que els seus llibres es moguin. També és cert que en l’àmbit d’infantil i juvenil això no passa tant. —Sou l’encarregat de la secció d’infantil i juvenil. Què ofereix? —La Laie és una llibreria especialitzada en humanitats i té una secció d’infantil i juvenil on prima sobretot l’àlbum il·lustrat i els llibres dirigits a la franja baixa d’edat, mentre que té una oferta més limitada pel que fa al llibre juvenil. Tenim uns clients de literatura infantil molt fidelitzats, però que sovint no hem vist mai. Un exemple és una clienta que sempre ve a comprar-nos llibres per a les seves filles, perquè ella treballa a Barcelona, però la família viu fora de la ciutat. A la Laie, són els adults qui més sovint trien els llibres per als infants. A vegades, els adults en compren per nostàlgia, perquè troben llibres que havien llegit de petits i en tenen un bon record. Però jo crec que no són gaire bones opcions, perquè no és cap garantia que els seus fills s’ho passin igual de bé. Això ha passat, per exemple, amb Gloria Fuertes. —Heu seleccionat un nombre important de títols de llibre il·lustrat, però també és considerable l’apartat de llibres de coneixement. Viuen una revifalla? Han evolucionat amb el temps? —Quan jo era petit, els llibres de coneixement tenien una certa importància, per la formació que contenien. I tot i que potser en algun moment han patit una davallada, m’atreviria a dir que sempre han tingut importància. Per exemple, les col·leccions que parlen d’animals sempre hi han estat, perquè són eines de coneixement molt vàlides. Amb el temps, potser ha anat canviant la importància de les il·lustracions i una presentació més atractiva. Les modes influeixen si aquests llibres fan prevaldre els dibuixos o les fotografies, però són llibres que sempre han tingut importància. —També recomaneu llibres de poesia per a infants. —Sempre procuro recomanar llibres de poesia infantil. Lliga amb la filosofia de la llibreria. I tenen un públic. A mi em sembla que els llibres de poesia per a infants han anat guanyant qualitat. Recordo que abans tot girava sobretot al voltant del rodolí. Ara s’ofereix una poesia molt treballada, pensada per al públic a qui s’adreça, i treballada conjuntament amb l’il·lustrador. —L’oferta d’àlbum il·lustrat que es fa al país va creixent i se’n compra menys de fora? —L’àlbum il·lustrat es reinventa i evoluciona. Ara, per exemple, s’ofereixen àlbums que trenquen la barrera de l’edat, perquè il·lustracions i text permeten diferents lectures segons l’edat. I també són eines útils per a treballar problemes emocionals i malalties. Ara, hi ha un excés d’oferta que s’ha de regular: durant la crisi, és sabut que el sector del llibre infantil va partir menys que el llibre per a adults. Això va fer que tothom s’aboqués a fer àlbum il·lustrat: noves editorials dedicades a l’àlbum, editorials que no en feien que també s’hi van posar. Hi ha una sobreproducció que caldrà regular. Pel que fa a la producció pròpia, us diré que el talent no és nou, n’hi ha hagut sempre. I l’hem de reconèixer i fer visible. És en aquest sentit que les llibreries la Caixa d’Eines i Laie hem impulsat el premi Maria Rius, per a premiar cada any la trajectòria d’un il·lustrador de llibre infantil. El premi porta el nom de Maria Rius perquè és una de les grans il·lustradores del país, tot i que ara ja està jubilada. Però durant molts anys ha fet una tasca ingent: ha fet molt en l’àmbit artístic i també ha contribuït molt a la professionalització dels il·lustradors (va ser fundadora i presidenta de l’APIC, l’Associació Professional d’Il·lustradors de Catalunya). El premi es donarà el 2 de juny. —Una darrera mirada als recomanats: oferiu també un nombre considerable de llibres de biografies de dones. —Sí, tothom s’ha posat a fer biografies de dones. Aquest excés no m’acaba d’agradar. I només van dirigides a les nenes? Alhora, aquesta tendència conviu amb mares joves que són més conservadores que les seves mares. I em pregunto si això respon a un buit editorial o a un interès purament mercantilista. Perquè no hem d’oblidar que l’edició és una indústria. Són títols que responen a la sensibilitat de l’editor que els publica?

Summary: Especial Sant Jordi 2018: una selecció de llibres de literatura infantil i juvenil


A Hong Kong anar amb careta pel carrer no és gens estrany. És un factor higiènic. Però enmig de la protesta hi ha una careta particular, negra i amb un davant pronunciat, que clarament ha esdevingut la favorita de les protestes. Vestits de negre, amb samarretes negres i amb la careta negra, un grup de joves tornava amb metro quan, novament, la policia va entrar al vagó a identificar-los. ‘Va ser un moment esborronador’, m’explica una catalana resident a la ciutat de fa molt temps. ‘La policia va obligar la gent a abaixar el cap i de sobte es va començar a sentir un xiuxiueig que deia ‘Four to go!, Four to go!’ –en falten quatre, de reivindicacions. I continua: ‘Els policies es miraven els uns als altres, desorientats, perquè amb el cap abaixat i les caretes no podien saber qui ho deia, però la realitat és que ho deien molts joves, que han perdut finalment la por.’ La retirada definitiva de la llei d’extradició pel govern d’Hong Kong pretenia desfer el moviment democràtic privant-lo de la seua bandera principal. La llei d’extradició a la Xina va originar les protestes d’aquests darrers mesos. El 18 d’agost es van congregar prop de dos milions de persones al carrer, una cosa mai vista. És evident que el rebuig a aquesta llei –que permetria d’extradir a la Xina qualsevol persona fàcilment, per qualsevol delicte comès a Hong Kong- té l’oposició de la gran majoria de la població. El govern n’era conscient i per això, finalment, ha acceptat de retirar-la. Però ho ha fet tard i malament perquè ha passat ràpidament a un segon terme. Encara falten quatre reivindicacions. ‘Four to go.’ I els hongkonguesos, com s’ha vist aquest cap de setmana, no pensen alçar el peu de l’accelerador. Un cap de setmana de manifestacions i protestes Divendres al vespre, només hores després de la retirada de la llei i per tant de la primera victòria tangible del moviment democràtic, ja es va fer visible que la maniobra de Carrie Lam i el seu govern no reeixiria. I els incidents han continuat fins a aquesta nit i sembla que continuaran. Ahir els avalots ja arribaven al cor de l’illa i les estacions de metro d’Hong Kong i Central, dues de les més importants de la ciutat, van ser tancades pel servei de transport públic, cada dia més criticat. A fora hi havia barricades, algunes enceses, en llocs tan cèntrics com Connaught Road i Queen’s Road East i la policia disparava gasos lacrimògens en un barri que normalment té com a paisatge compradors de luxe i treballadors de les grans empreses financeres, uns carrers que acullen les torres del Banc de la Xina i de l’HSBC, per exemple. A les vuit del vespre, mentre aquests edificis s’il·luminaven per a l’espectacle de llums que es fa cada dia a la silueta de la ciutat, al carrer les corredisses i els crits no eren precisament d’alegria. Hores abans havia desfilat allà a prop una manifestació si més no sorprenent. Milers de persones van anar amb tot de banderes dels Estats Units al consolat d’aquest país, a lliurar una demanda oficial. Reclamaven la protecció d’Hong Kong per part del govern de Trump. El congrés nord-americà, de fet, presentarà una moció de suport al moviment democràtic que alguns manifestants, d’una manera molt innocent, interpreten com alguna cosa més que això. Tanmateix, el cònsol no els va rebre i el representant amb qui parlaren no volgué declarar res. Els Estats Units tenen a Hong Kong un consolat regit per un ambaixador –en un gest diplomàtic que vol ser de complicitat–, que no depèn de Pequín sinó directament de Washington. Com tantes vegades, però, una cosa és fer propaganda i una altra embolicar-s’hi. Els manifestants, tanmateix, s’hi il·lusionen i sembla que han girat cap als Estats Units la decepció que senten pel silenci espès i vergonyant del Regne Unit, que fuig com la pesta de qualsevol possible responsabilitat cap als qui, en definitiva, eren els seus súbdits. Hores i més hores d’incidents Si ahir el centre de les protestes va ser l’illa, divendres ho va ser Kwoloon, on grups de manifestants es van enfrontar durant hores amb la policia en la zona de Mong Kok, coneguda per l’ambient cultural i progressista. Tornà a haver-hi incendis, barricades, violència de la policia… Aparentment divendres els agents semblaven tenir ordres de no ser tan durs com dies enrere però encara hi hagué situacions fortes, que dissabte i diumenge es repetirien, cada volta més sovint. Divendres l’activitat a l’illa d’Hong Kong va ser una multitudinària assemblea on van prendre part milers de joves, concentrats al Chater Garden, davant mateix de l’edifici d’estil colonial que va ser la seu del parlament primer i que ara alberga el poder judicial. Aquest és un lloc típic de les manifestacions en aquesta ciutat. Al costat mateix de l’escenari improvisat on anaven prenent la paraula els participants, un grup d’estudiants d’art havia alçat una estàtua que representava un estudiant amb una careta antigàs portant un paraigua, en memòria de la revolta del 2014. Els manifestants més excitats cridaven contra els policies que vigilaven la concentració, que alhora eren marcats constantment amb uns làsers a la cara, cosa que els obligava a amagar-se els uns rere els altres de tant en tant. De l’assemblea, en va eixir la decisió de mantenir les manifestacions i les protestes fins que no s’haguessen aconseguit les anomenades ‘cinc demandes’, és a dir, la retirada de la llei i les altres quatre: una investigació de la brutalitat policíaca, un canvi d’actitud de la policia cap als manifestants, l’alliberament de tots els detinguts i la convocatòria d’eleccions lliures i democràtiques, tant al parlament, com al consell legislatiu, com a cap de govern. Dissabte la policia es va desplegar en gran nombre a les estacions de metro i del tren a l’aeroport, alertada per la possibilitat d’una altra ocupació de les terminals. Aquest desplegament dificultava enormement el transport i fins i tot el funcionament normal de l’aeroport. Vaig comprovar que si hi arribaves amb el tren directe, la via més normal de transport, contingents de policia t’esperaven només de baixar i si no portaves bitllet per a aquell dia mateix no et deixaven passar. No valia cap excusa; ni anar a esperar uns familiars. O amb bitllet del dia o res. A moltes estacions tanta exigència va originar enfrontaments. N’hi hagué sobretot a Tung Chung, on diverses persones varen ser arrestades, però en general a totes les grans estacions de metro de Kowloon i els Nous Territoris, particularment en les que tenen zones comercials importants al voltant. Ahir bona part ja eren completament tancades. Amb això, la policia i el govern pretenien evitar una altra ocupació de l’aeroport, però això va desvirtuar granment la vida de la ciutat, que depèn d’aquest mitjà de transport molt més que una ciutat qualsevol. La decisió, tan dràstica, no va aconseguir el propòsit: amb la multiplicació d’incidents, tothom veié clar que retirar la llei d’extradició no frenaria el moviment. De fet, divendres, en eixint de l’assemblea de Chater Garden, grupets d’estudiants de batxillerat formaven rengles amb cartells que cridaven a sostenir una vaga durant setmanes i setmanes, tantes com calga. Hores abans per les xarxes socials una campanya de gran intensitat, presumiblement començada per estudiants xinesos, havia fet córrer el missatge de ‘torneu a classe, us esperem, els instituts no són llocs per a fer política sinó per a aprendre’. Vaig demanar a un estudiant què en pensava i va respondre, indignat: ‘Qui són ells per a dir-nos què hem de fer a Hong Kong? Què vol dir que a l’escola només s’hi va a estudiar, com si la vida n’hagués d’estar al marge?’ L’amenaça de dilució en la megalòpoli del delta ‘La qüestió és quin futur ens espera –afegí–. Quin futur espera a la gent d’Hong Kong si això continua així.’ Si en una cosa coincideix tothom és en el fet que les protestes han agafat un tal volum en bona part perquè serveix de via d’expressió del descontentament i les preocupacions dels joves. Avui a tot estirar poden aspirar a viure en un pis de trenta metres quadrats que hauran de pagar tota la vida i a constatar que l’ambient polític i repressiu s’endureix i la vida cosmopolita i oberta de la ciutat es va apagant. Per a alguns Hong Kong no té futur: restarà absorbit dins l’enorme megalòpoli del delta, una macrociutat perfectament projectada de Pequín estant, que inclourà Guangzhou, Shenzhen, Zhuhai, Foshan, Dongguan, Zhongshan, Jiangmen, Huizhou, Zhaoqing, Hong Kong i Macau en un sol espai urbà de cent vint milions d’habitants, dels quals només set i mig viuran a l’ex-colònia britànica. És evident que la regió de la Gran Badia, com és coneguda popularment, dissoldrà Hong Kong –i l’economia i els costums d’aquesta gent– quan la frontera desaparega. I molts estan convençuts que s’ha creat exactament amb aquesta missió. Els qui creuen això parlen, per exemple, de la velocitat amb que ha canviat tot, a cavall d’inversions desorbitades i impossibles enlloc més del món, com ara la construcció del pont que ja uneix Hong Kong i Macau, el més llarg del món. Shenzhen, per exemple, el 1979 es va convertir en ciutat. Abans només era la darrera parada del tren en territori xinès, la darrera abans d’arribar a Hong Kong. Un any després va ser convertida pel govern en la primera àrea econòmica especial de la República Popular, un espai per a experimentar com el capitalisme podia conviure amb el règim comunista. Avui, quaranta anys després, té entre tretze i vint milions d’habitants, segons si s’hi compta l’àrea metropolitana o no. És la cinquena ciutat de la Xina i un extraordinari centre universitari i tecnològic. Amb un creixement demogràfic que semblava imparable, ningú no dubta que Shenzen serà el centre de la megalòpoli de la badia, de manera que relegarà Hong Kong a un paper secundari. Especialment, si les característiques que han fet tan especial aquesta ciutat desapareixen. Aquesta és, en el fons, la batalla d’ara. Hong Kong encara viu del sector financer, però, sobretot, del fet que és ací on una persona o una empresa poden canviar moneda xinesa per moneda occidental. A Hong Kong, per exemple, hi ha la cinquena reserva més gran de dòlars del món. Tanmateix, tot plegat penja d’un fil, perquè depèn sobretot de la decisió del govern xinès: si autoritza Shenzen, Xangai o Pequín a convertir moneda, el negoci de l’ex-colònia britànica caurà en picat i n’amenaçarà la subsistència. Sobretot si la tendència autoritària creix i la justícia deixa de ser independent i d’assegurar això que s’estimen tant els bancs i les multinacionals, que és l’ordre i la seguretat jurídica. Ací hi ha una por generalitzada: que els passos enrere afecten tot això i ofeguen la vibrant cultura i forma de vida dels hongkonguesos. Com em deia un dels habitants de l’illa, ‘no és igual haver nascut a la Xina que esdevenir la Xina, i ací hem gaudit d’unes llibertats a què no podem renunciar ni volem renunciar’. Eixa por, la por que Hong Kong deixe de ser Hong Kong, és la que alimenta la protesta, en realitat, més enllà de les cinc demandes o de la llei d’extradició. I això, aquesta por, s’escampa més enllà dels ambients polititzats. Tot el cap de setmana, com cada cap de setmana, els carrers que hi ha més amunt de Hollywood Road eren un bullit de bars, de gent sopant, de música i festa que xocaven amb la tensa atmosfera dels enfrontaments d’uns carrers més avall. Però el conflicte en realitat era el mateix. O, si ho voleu, era una altra cara del mateix conflicte. Perquè al capdavall, la pregunta clau és si Hong Kong continuarà essent Hong Kong i tant hi fa parlar del centre financer global, com de la ciutat oberta i cosmopolita, dels bars i carrers de festa, de les universitats o de la tradició política de lluita i combat que ha acompanyat aquesta ciutat durant decennis. Tot és igualment amenaçat i tot és barrejat. Com diu Jason Y, Ng –si em permeteu la comparança, una mena de Joan Fuster local–, ‘la Xina intenta desmantellar tot allò que és i ha estat Hong Kong pedra a pedra i bit a bit’. Crònica anterior: El coratge d’Hong Kong, crònica d’una revolta que n’aprèn

Summary: ‘Four to go!’: Hong Kong no en té prou amb la primera victòria


La portaveu de la CUP al congrés espanyol, Mireia Vehí, ha dit que la formació creu que el pacte entre el PSOE i ERC té ‘poc recorregut’ i que en desconfien perquè el diàleg no és viable ‘sense qüestionar el règim del 78’. Tot i això, la diputada ha dit que són al costat del ‘diàleg i les urnes’ i que, més enllà dels ‘mals auguris’, desitgen que encertin. En una intervenció durant el ple d’investidura, la primera de la formació al congrés espanyol, Vehí ha lamentat que el pacte de coalició PSOE i Unides Podem no faci referència a l’autodeterminació i els ha dit que o bé son ‘ingenus o bé enganyen a la ciutadania’. En concret, ha apuntat que el programa d’esquerres que plantegen no és viable si volen respectar el sostre de dèficit que requereix la Comissió Europea. Vehí ha repassat algunes de les propostes fetes pel candidat del PSOE a la investidura, Pedro Sánchez, i li ha retret no anar prou lluny en la derogació de la reforma laboral. ‘Apostem perquè la legislació laboral garanteixi drets i no condemni a la gent assalariada a la misèria’, ha destacat. També ha retret que no es parlés de retirar el finançament dels centres escolars privats ni d’acabar amb les taxes universitàries. També ha criticat que no es qüestionin les polítiques de deportació ni la llei d’estrangeria. També ha recordat que la CUP s’ha presentat a les eleccions espanyoles amb l’amnistia, la garantia de drets i l’autodeterminació com a pilars d’acció política. ‘Això va del dret d’autodeterminació’, ha dit Vehí a Sánchez. Durant la intervenció, Vehí ha dit compartir el discurs de la diputada d’EH Bildu sobre el fet que el discurs del rei espanyol Felipe VI el 3-O va ser ‘autoritari’ i ‘no propi d’una democràcia’. Unes expressions que han despertat els crits dels diputats de la dreta, que ja havien interromput el discurs d’EH Bildu. ‘Els cossos de seguretat formen part de l’aparell de l’estat que nega sistemàticament els drets’, ha expressat. Finalment, Vehí ha emplaçat el PSOE a no banalitzar l’extrema dreta posant la CUP ‘en el mateix sac’. Ha conclòs que per totes les raons esmentades, no votaran a favor de la proposta d’investidura. Vehí ha estès la mà, però, a les formacions d’esquerres i progressistes ‘contra la recentalització i la llibertat dels pobles de l’estat’.

Summary: Vehí, sobre el pacte entre el PSOE i ERC: ‘El diàleg no és viable sense qüestionar el règim del 78’


Xavier Espot (Escaldes-Engordany, 1979) és el candidat de Demòcrates per Andorra a les eleccions d’aquest diumenge. Aspira a rellevar Antoni Martí, que ha estat el cap de govern fins ara en un executiu on Espot tenia la cartera d’Afers Socials, Justícia i Interior. Sembla que les enquestes corroboren aquesta possibilitat. Amb un programa moderat i centrista, com ell es defineix, aspira a guanyar per majoria absoluta i, d’aquesta manera, poder governar amb les mans lliures i aplicar un programa continuista respecte de l’etapa Martí. En aquesta entrevista no defuig cap de les polèmiques que han centrat la campanya. —Partiu com a favorit… —Això ens dóna confiança, però també una gran responsabilitat per a revalidar la confiança dels ciutadans. Hem de tornar a tenir majoria absoluta per a continuar impulsant el nostre projecte centrista i moderat. —Centrista, en clau andorrana, què vol dir? —Al centre de l’espectre polític. Som partidaris de mantenir l’economia productiva, impulsant els sectors tradicionals i incorporant-ne de nous, i alhora consolidar l’estat del benestar sense incrementar la pressió fiscal. També impulsem l’acord d’associació amb la Unió Europea per a internacionalitzar Andorra. —Els socialdemòcrates acusen Demòcrates d’haver governat de manera clientelista. —Són afirmacions que no es corresponen amb la realitat. Si poden demostrar-ho amb casos concrets, que els exposin i els portin a la justícia. Són paraules vàcues. Hem estat un govern absolutament estricte amb la legalitat i l’interès general. —La resta de partits coincideixen a dir que l’acord d’adhesió a la Unió Europea es negocia amb poca transparència. —Els partits han estat informats i s’han fet campanyes per a informar-ne. Fins i tot vam impulsar un pacte d’estat, però algunes formacions no van voler formar-ne part. Però tant els que hi eren com els que no, han estat informats puntualment de totes les reunions. No estic d’acord amb aquesta crítica, tot i que assumeixo que hi ha hagut certes llacunes, sobretot de cara a la ciutadania i els col·legis professionals. Aquí no ens hem explicat prou bé i per això, si guanyem, crearem una secretaria d’estat d’Afers Europeus que dependrà directament del cap de govern. L’objectiu serà informar dels acords i implicar-hi la ciutadania. I quan acabin les negociacions, fer un referèndum per a ratificar l’acord o no. —Té data, aquest referèndum? —No, perquè les negociacions no han acabat. No es farà fins que l’acord d’associació estigui tancat. Fins ara, només hem acordat la lliure circulació de mercaderies amb un període de trenta anys per a adaptar-nos. Necessitem fer una reconversió del sector agrícola, que fins ara es fonamentava en el tabac. Ens queda per negociar la lliure circulació de persones, capitals i serveis. Cal recordar que no aspirem a ser un estat membre de la Unió Europea, sinó només associat, com Noruega i Finlàndia. —Un dels plats forts de la negociació serà la política migratòria. —Nosaltres volem continuar tenint el control de la política migratòria i, per tant, la de fixar quotes per a treballadors estrangers. Som un país de 80.000 habitants que s’integra en un mercat de 50 milions de persones. Necessitem una solució a mida, com la que va tenir Liechtenstein. —L’altra gran polèmica de la campanya ha estat el dret d‘avortament, que continua sense ser reconegut a Andorra. —En aquesta qüestió s’ha de tenir una prevenció institucional que és fonamental. Els coprínceps són fonamentals per a la nostra sobirania. Els microestats tenim un problema de sobirania i no podem renunciar ni a l’Església Catòlica ni a França, perquè són els que ens donen força. França, per exemple, té a Andorra l’únic sistema públic d’educació fora de l’estat francès. Hem de mantenir el cap d’estat, que són tots dos coprínceps. Si cau l’un, cau l’altre. A més, a la constitució andorrana es protegeix el dret a la vida. Per tant, l’avortament és incompatible amb tenir un copríncep episcopal i abocaria Andorra a la desaparició. Personalment, estic a favor de la despenalització, però cal preservar el sistema institucional andorrà. —I això com es fa? —Proposem un servei d’atenció i acompanyament a les dones que vulguin avortar, perquè puguin fer-ho a Espanya o França en clíniques amb total seguretat. I després, un acompanyament personal, judicial i social perquè no hi hagi cap problema. —Però amb l’avortament es podria fer com es va fer amb la llei de parelles de fet, que només la va signar un copríncep, el francès. —És veritat que la constitució preveu que una llei tiri endavant amb la signatura d’un copríncep i prou. Altres lleis que xocaven amb l’església catòlica les ha signades el copríncep francès, però l’avortament és una línia vermella. Hem d’esperar que l’església evolucioni perquè Andorra no es pot permetre de no tenir cap d’estat. La solució de l’acompanyament és una solució de compromís. Reconeix el dret de les dones d’avortar sense posar en qüestió el copríncep episcopal. —El candidat d’UPA, Alfons Clavera, us ha portat als tribunals per aquesta proposta, al·legant que, si heu fet estudis sobre la seva viabilitat des del govern, podria ser delicte. —No s’ha fet cap estudi. Però, a més, si com a ministre d’Afers Socials n’hagués fet, no seria delicte, perquè és la nostra feina, estar preparats per al futur. Clavera té una posició maximalista de protecció del dret a la vida i és antiavortista. —Un altre dels debats de la campanya ha estat sobre la nacionalitat andorrana. Hi ha partits que proposen de retallar el termini de vint anys per a adquirir-la. —D’entrada, hi ha en marxa una modificació de la llei sobre la nacionalitat per a resoldre casos particulars. Per exemple, que es puguin sumar períodes discontinus de residència. És a dir, que si has residit divuit anys a Andorra i has de marxar per cuidar un familiar i després tornes, no perdis aquests anys. O també pels fills d’andorrans de segona generació. En aquesta qüestió, dins de Demòcrates, hi ha posicions diverses. La meva particular seria reduir de vint anys a quinze el temps per a assolir la residència, acompanyant-ho de garanties per a reforçar el coneixement de la llengua, la cultura i les institucions andorranes. —Si guanya les eleccions, quines relacions mantindreu amb Catalunya? —Unes relacions d’amistat mútua, com han estat sempre. Amb Catalunya compartim la llengua, la cultura i hi ha uns lligams personals molt profunds. Però, com a estat, també hem de tenir bones relacions amb Espanya. Hem de ser molt curosos a l’hora d’ingerir-nos en afers d’ordre intern que no ens concerneixen. Espanya sempre ens ha ajudat. —És a dir, que no us posicioneu sobre el conflicte entre Catalunya i Espanya. —Ens hem de mantenir en l’absoluta neutralitat.

Summary: Xavier Espot: ‘L’avortament és incompatible amb tenir un copríncep episcopal i abocaria Andorra a la desaparició’


El govern espanyol vol actuar directament contra els nou professors de l’institut el Palau de Sant Andreu de la Barca acusats per la fiscalia espanyola de delictes d’odi per haver criticat la violència policíaca de la Guàrdia Civil el primer d’octubre. El procediment contra els docents ja ha estat judicialitzat, però l’executiu espanyol va més enllà i ja els considera culpables, fins al punt que vol aprofitar la intervenció de la Generalitat amb l’article 155 per a pressionar el Departament d’Ensenyament perquè els obri expedients. VilaWeb ho ha pogut constatar amb diverses fonts de la comunitat educativa. I aquest no és l’únic cas. El ministeri ha obert una cacera de bruixes contra professors i directors de centres públics catalans, per escampar la por entre els docents i també al Departament d’Ensenyament, que és on arriben les pressions per a obrir expedients. El govern espanyol diu que investiga casos ‘d’adoctrinament i assetjament’ en una quarantena de centres catalans, segons aquesta informació publicada per l’agència ACN. Tanmateix, el departament diu que no ha obert cap expedient a cap professor de cap escola catalana. La fixació amb Sant Andreu de la Barca En el cas de Sant Andreu de la Barca, les pressions constants gairebé des del primer moment que un grup de familiars d’alumnes fills de guàrdies civils de l’institut van denunciar els professors. El Ministeri d’Educació espanyol, amb Íñigo Méndez de Vigo al capdavant, no en té prou amb el procés judicial obert contra els professors, ni amb la denúncia duríssima feta per la fiscalia, ni amb la campanya mediàtica de difamació contra tots; vol un càstig que serveixi d’exemple i per això pressiona els càrrecs del Departament d’Ensenyament perquè s’obrin aquests expedients. La pressió s’ha exercit també en mitjans espanyols que reprodueixen el discurs oficial que es construeix el govern espanyol, que és el mateix que fa la fiscalia, la Guàrdia Civil, els pares denunciants, el PP i Ciutadans. És el cas del diari El País, que fa pocs dies dedicava aquest editorial a atacar la cap dels Serveis Territorials del Baix Llobregat, Núria Vallduriola, demanant-li que obrís als nou docents ‘si més no un expedient informatiu’. I afegia que, si no ho feia, ‘dimitís pel seu presumpte partidisme, o que fos destituïda en virtut del 155 per haver prioritzat els interessos corporatius als de la infància’. I encara deia, atacant-la: ‘Una vergonya en una alta responsable del Departament d’Ensenyament’. Els avisos als professors Ara per ara, això no ha passat, però sí que el departament ha avisat els professors que si parlen, si es queixen, si diuen qualsevol cosa en públic, poden acabar essent expedientats. Ho explicava a VilaWeb Josep Lluís Alcàzar, professor de l’institut i delegat sindical de la CGT. Ho feia en aquesta entrevista a VilaWeb: ‘El departament ens va advertir que ens exposàvem a conseqüències, si parlàvem. Així és com vivim.’ Però els professors han dit prou i han decidit de trencar el silenci, sobretot després d’haver-se fet pública la denúncia de la fiscalia. La mostra més visible d’aquest canvi de to fou la carta dels seus familiars, publicada a VilaWeb: ‘Denunciem que membres del govern espanyol han fet costat a la fiscalia qualificant de lamentables uns fets que no han estat provats. Denunciem la deshumanització que es practica una vegada més, menystenint la presumpció d’innocència dels acusats.’ Els professors demanen que es faci públic l’informe que va elaborar la inspecció per encàrrec del Ministeri d’Educació espanyol. Perquè pot demostrar que no hi va haver cap mala praxi per part dels docents. El report fou elaborat poques setmanes després del primer d’octubre i ja se’n van traslladar les conclusions al ministeri. Però ni el govern espanyol ni Ensenyament no l’han fet públic. Mentrestant, el relat construït per la fiscalia i per la major part dels mitjans espanyols, i avalat pel govern de Rajoy, es va inflant, i es va fent més agressiu, amb la publicació de l’article a El Mundo amb les identitats de tots nou professors, assenyalats per Albert Rivera. La informació important del Síndic L’explicació dels fets que pot desmentir tot aquest relat creat amb intenció política, fins ara ha restat soterrat. L’informe fa mesos que s’ha fet, tot i que fonts del Departament d’Ensenyament consultades per VilaWeb es limiten a dir que es va elaborar un informe intern a petició del ministeri i que ara hi ha ‘un procés judicial obert’. Però res més; cap detall més sobre quan, qui ni com el podria fer públic. Ni sobre les circumstàncies en què es va fer, ni sobre les pressions de Madrid. En canvi, el Síndic de Greuges sí que ha ampliat el focus i ha donat informació sobre les consideracions del Departament d’Ensenyament sobre la investigació interna que es va fer a l’institut. En un comunicat difós ahir, el Síndic aporta informació important sobre els fets: ‘De la resposta rebuda del Departament d’Ensenyament en data 31 de gener d’enguany, se’n deriva que el Servei d’Inspecció ha visitat el centre diverses vegades per demanar informació sobre els fets, assessorar el director i vetllar pel bon funcionament del centre; que la direcció del centre ha actuat en tot moment d’acord amb les seves funcions per recuperar el clima de convivència respecte de tota la comunitat escolar i ha fet múltiples actuacions per retornar la dinàmica habitual al centre, i que en cap cas no s’ha formalitzat cap procediment ordinari de queixa al centre ni la inspecció, malgrat que es va convidar els pares i mares dels alumnes presumptament afectats a fer-ho.’ Membres del govern espanyol donaran suport a les famílies denunciants En el moment que el silenci s’ha trencat arran d’aquest assenyalament groller, el govern espanyol no té cap pudor d’anunciar un gest més que simbòlic de suport als guàrdies civils denunciants. Serà dimarts que ve, quan el secretari d’estat de Seguretat, José Antonio Nieto, i el secretari d’estat d’Educació, Marcial Marín, es reuniran amb els familiars de l’institut que mantenen la denúncia. Els donarà suport ‘pels comportaments sectaris, antidemocràtics i impropis d’un centre educatiu.’ Així ho expliquen.

Summary: El govern espanyol utilitza el 155 per a fer una cacera de bruixes contra els professors catalans


El ministeri de Defensa espanyol investigarà el grup de militars uniformats que prenien cervesa amb les armes llargues a terra en una terrassa d’un bar de Vilafranca del Penedès. La imatge s’ha difós a les xarxes socials i s’ha fet viral. També van ser fotografiats dins un supermercat. Avui ens hem trobat amb la presència d’un grup de militars espanyols a la nostra vila. No volem militars ni a Vilafranca ni enlloc! Que se’n vagin! pic.twitter.com/vp3ZNITjfk — CUP Vilafranca 🎗 (@cupvila) September 28, 2019 Segons fonts del ministeri, l’objectiu de la investigació és determinar si els militars, uns setanta integrants d’un grup de legionaris que tornaven d’unes maniobres, van cometre cap infracció consumint alcohol i deixant les armes als peus. Es confirma, doncs, que no es tractava d’homes que feien un comiat de solter, tal com havien volgut fer creure alguns usuaris de Twitter. La imatge, que va causar estupefacció entre els veïns, va suscitar molts comentaris a les xarxes socials: el portaveu d’ERC al Congrés espanyol, Gabriel Rufián, va ironitzar sobre la seva actitud amb la frase ‘segur que després de la cervesa el rifle automàtic pesa menys’, mentre que la CUP de Vilafranca va exigir que se n’anessin de la població. Carles Puigdemont s’ha afegit a les crítiques, piulant: ‘Esperant la condemna per part dels partits polítics espanyols…’

Summary: El govern espanyol investigarà els legionaris que bevien cervesa a Vilafranca del Pendès amb les armes a terra


Aquest dissabte es celebren les primàries per a liderar el PSC entre l’actual primer secretari de la formació, Miquel Iceta, i l’actual viceprimera secretària i alcaldessa de Santa Coloma, Núria Parlon. És un duel sense grans divisions ideològiques però on està en joc quina serà la cara visible encarregada de trobar l’encaix en el PSOE i de tornar a convertir el PSC en el partit central de la política catalana que va ser. La disputa es trobarà essencialment entre experiència i la renovació. Un PSC en constant descens El gran repte del socialistes en primer terme, serà donar una resposta a la crisi del PSOE desencadenada per la investidura de Rajoy. El probable vot diferent al que emetrà el PSOE podria obrir també un debat al voltant del marc de relacions entre el PSC i el PSOE, encara que cap dels dos candidats ha apostat, de moment, per canviar-lo o per crear un grup propi al Congrés. En segon terme caldrà donar respostes a un PSC que ha passat de tenir 1.031.454 vots i ser primera força el 2003 a obtenir només 523.283 vots el passat 27-S. Una pèrdua, per tant, de la meitat dels vots. Aquesta caiguda s’han produït en totes les eleccions, fins i tot les espanyoles, on també han passat de ser primera força amb prop de 1.600.000 vots (39,47%) el 2004 a ser tercera força amb 558.033 vots, (16,12%) i quarta en escons. A nivell municipal, on els socialistes tradicionalment controlaven les quatre capitals de província i la Diputació de Barcelona (que els servia de contrapès a la Generalitat de CiU) també han perdut Barcelona, Girona, la Diputació i prop de la meitat dels vots (1.103.851 el 2003, 528.822 el 2015) i la meitat de regidors socialistes (de 2.280 el 2003 a 1.278 el 2015). És important destacar que no es pot fer el mateix anàlisi de la pèrdua de vots en tots els municipis del país i que és en alguns municipis de l’Àrea Metropolitana (AMB) on han aguantat més bé la caiguda. A Barcelona el PSC ha passat a ser cinquena força, però a Santa Coloma encara és la primera força, seguida per Som Gramenet – Poble Actiu, vinculat a la CUP (18,56%). Mentrestant a l’Hospitalet la segona posició l’ostenta Ciutadans (13,28%) i a Badalona el PP ha estat primera força. A Tortosa, en canvi, CiU, ERC i Movem Tortosa s’han situat clarament per davant els socialistes. Aquests resultats podrien explica perquè els socialistes de l’AMB volen mostrar-se ferms davant el dret a decidir, amb la intenció d’aturar C’s i PP, així com d’impedir un gir a l’esquerra per competir amb les confluències. El problema per ells és que en gran part de les capitals de comarca ha estat ERC i la CUP, amb un discurs netament independentista, qui ha ocupat l’espai dels socialistes. I per tant sembla difícil donar una resposta a la situació actual que faci recuperar el vot socialista en territoris tant diferents. Tot i els mals resultats, però, cal destacar que el PSC governa a les quatre capitals de província pactant amb partits tant diferents com Ciutadans a Lleida, PP i UDC a Tarragona, CiU a Girona i Barcelona En Comú a la capital del país. El descens del vot al PSC ha anat acompanyat d’un canvi en el perfil del votant socialista tant ideològicament, com pel que fa a l’edat i la ubicació en l’eix d’identitat. En l’eix esquerra-dreta s’observa en el PSC una pèrdua de vot en totes les franges ideològiques, encara que aquesta pèrdua es més pronunciada cap a l’esquerra. Si el 2006 el PSC obtenia el suport d’entre un quart i més d’un terç dels electors que s’ubiquen a l’esquerra, obtenint també un gran suport fins i tot en els que es situen al màxim d’esquerres, el 2016 trobem que el PSC és minoritari especialment en l’esquerra més allunyada del centre (0-2) on el suport es situa al voltant del 5% d’aquest electorat. Un espai que ha estat ocupat per ERC, CUP i els comuns. En canvi és en el centre-esquerra on actualment el PSC aguanta millor amb prop d’un 20% dels electors. En posicions més a la dreta trobem que també ha perdut gran part del suport, ocupat ara en gran part pel PDC i C’s. Si s’observa l’edat, l’envelliment és ben evident, car en deu anys els votants del PSC no han tingut relleu generacional. Cal destacar que només un 2% dels votants del PSC tenen entre 18 i 24 anys actualment segons les enquestes. La qüestió serà si l’entrada de noves generacions en les files socialistes serà suficient per atreure aquests nous votants que voten més als comuns, JxSí, CUP i fins i tot C’s. Finalment, l’última clau a analitzar és que els que es senten només catalans o més catalans que espanyols són els que han perdut més pes en la composició dels votants del PSC, passant de ser 320.000 votants a ser només 94.000 segons les dades. Tenint en compte que els socialistes també han perdut votants cap a Ciutadans i els comuns i que els que es senten més catalans han crescut espectacularment en la última dècada la pèrdua d’aquesta sector que es sent més catalanista encara és més espectacular. Les diferències entre candidats L’actual primer secretari, Miquel Iceta, ha estat en la direcció dels socialistes des de 1984 i aprofitant aquest fet ha posat l’accent en la seva experiència i en el d’haver estat capaç d’aturar la pèrdua de vots del PSC. Un factor com el de l’experiència que podria ser negatiu en altres circumstancies, és ara una mostra d’estabilitat i solidesa, que pot atreure el vot dels militants que busquin seguretat en moments magres. Aprofitant aquest fet, Iceta ha assegurat que sent ell la cara visible al Parlament, una derrota podria suposar un debilitament de la formació a la cambra. I en no formar part Parlon del Parlament, creu que es trobarien en una situació on el líder del grup seria un candidat derrotat o un diputat molt menys conegut. Per la seva banda, l’actual viceprimera secretària i alcaldessa de Santa Coloma, Núria Parlon, ha aixecat la bandera de la renovació en el partit. Considera que cal un revulsiu que reconnecti el partit amb els electors i que aquest sigui vist com una alternativa de govern i de transformació de la realitat política, especialment entre els joves. Parlon opta per tant per disputar l’espai que han perdut els socialistes davant els comuns en gran part dels municipis catalans, especialment de l’Àrea Metropolitana. Parlon considera que calen també canvis en l’estructura organitzativa del partit, canvis que permetin captar i sumar les iniciatives i moviments que volen canviar la societat, eixamplant així l’espai socialista. A gran trets l’objectiu de Parlon es extrapolar el el model de renovació i noves cares que l’ha portat a liderar Santa Coloma de Gramenet. Tots dos candidats sí que coincideixen en rebutjar la investidura de Rajoy, fins i tot, encara que el PSOE decideixi abstenir-se. Cal tenir en compte que un 80% dels militants del PSC ja han signat per forçar el PSOE a convocar urgentment un congrés extraordinari amb primàries incloses. La via canadenca tensa el partit Des de l’escissió del sector sobiranista del PSC el 2014, el dret a decidir no ha estat un motiu de tensió dins dels socialistes. En l’últim any el partit ha demanat emparament al Tribunal Constitucional per frenar el debat de la declaració de ruptura i ha intentat aturar les resolucions sobre el referèndums sense que s’hagi produït cap critica des de dins del partit. Però una proposta que sí que ha tensat el partit ha estat la proposta, defensada per Miquel Iceta, d’incloure l’anomenada ‘via canadenca’ en el marc del congrés que celebrarà el PSC el 5 i 6 de novembre. La proposta demanava explorar l’opció d’una mena de ‘Llei de la claredat’, que permeti fer un referèndum si la reforma constitucional no obté prou suport. Aquesta proposta va ser durament criticada pels dirigents de federacions amb molt de pes dins del partit com les del Baix Llobregat, Maresme o Barcelona en el Consell Nacional del 2 de juliol, fet que va obligar a frenar la ponència que recull la proposta de cara al congrés. Fins i tot pocs dies després un dirigent contrari a aquesta via canadenca va dimitir de l’executiva del partit. Dirigents del PSOE com l’actual president de la gestora Javier Fernàndez o el president de Castella – la Manxa, Emiliano García Page també s’han mostrat contraris a aquesta iniciativa. Mentre que Miquel Iceta considera que seria “horrorós” que la proposta quedés fora del congrés sense haver estat ni debatuda, Núria Parlon, que era considerada una de les dirigents més catalanistes i més favorables a la consulta legal i acordada s’ha mostrat partidària d’eliminar la via canadenca de la ponència del congrés. En canvi ha defensat una reforma federal que reconegui Catalunya com una nació, la plurinacionalitat de l’estat, així com un nou model de finançament que respecti el principi d’ordinalitat, però sense obrir la porta a cap pla B si aquest projecte fracassa o és rebutjat pels catalans. Mentre que Iceta considera que la reforma constitucional no es produirà en els propers tres anys i que l’important és que comencés a ser discutida al congrés. Cal esmentar que en les primàries no s’ha produït una fractura entre partidaris de la via canadenca i els contraris, sinó que els diferents dirigents estan dividits entre els dos candidats i que per tant no podem assenyalar un candidat com més catalanista que l’altre. Un duel igualat amb suports sorprenents El duel entre els dos candidats és molt igualat, com va quedar clar en la presentació dels avals vàlids, 3.717 per cadascú. Sembla difícil, així, pronosticar la victòria per un dels dos. En el cas de Núria Parlon, que havia que havia estat una de les veus més favorables al dret a decidir, resulta paradoxal que els principals valedors de l’alcaldessa de Santa Coloma han estat part dels dirigents més contraris al dret a decidir. La federació del Baix Llobregat, una de les més fortes dels socialistes, amb el seu primer secretari al capdavant, Antoni Poveda, alcalde de Sant Joan Despí, s’han bolcat amb la candidata. Poveda va ser un dels dirigents que es va mostrar més contrari a incloure la via canadenca. A la vegada el moviment pot ser un intent d’apartar Iceta després d’haver substituït Carme Chacón de les llistes del 26-J. Parlon també ha rebut el suport d’Álex Pastor, primer secretari del PSC a Badalona que ha posat en qüestió el pacte d’investidura després del 12-O i s’ha mostrat obert a pactar amb el PP a la ciutat. Així com el primer secretari del Maresme, l’alcalde de Pineda de Mar i president de la Federació de Municipis de Catalunya, Xavier Amor, que va comparar independentisme amb feixisme i el secretari d’organització de l’Hospitalet, Manuel Brinquis. A la vegada la gramenenca també ha obtingut el suport d’una nova generació de polítics socialistes com els alcaldes Jordi Ballart (Terrassa), Raquel Sánchez (Gavà), Ana Mª Martínez (Rubí) o Sergi Mingote (Parets del Vallès), així com l’eurodiputat Javi López o el diputat Marc Lamuà. Parlon sembla, per tant, estan rebent el suport d’una amalgama de socialistes al quals només els uneix la voluntat d’acabar amb el poder dels capitans que es van fer amb el partit de 1994. Mentre una part sembla que li ha donat el suport a canvi de tancar la porta al dret a decidir, els dirigents més joves poden cercar una cara nova i un nou discurs que els permeti disputar part de l’electorat perdut davant el projecte de Colau. Per la seva part, Iceta, obté el suport de les cares més conegudes del PSC i de la majoria de “capitans” de la Àrea Metropolitana de Barcelona que es van fer amb el poder en l’antic congrés de Sitges de 1994. L’actual primer secretari té el suport de l’ex president de la Generalitat, José Montilla, l’ex alcalde de l’Hospitalet i ex ministre Celestino Corbacho, l’ex ministre Josep Borell, l’ex alcalde de Barcelona Jordi Hereu, l’ex diputat Josep Maria Sala o l’ex alcaldessa de Santa Coloma i ex diputada, Manuela de Madre. Per tant Iceta té al seu costat totes les cares conegudes durant la última dècada. Encara que cal destacar que Nuria Marin, alcaldessa de l’Hospitalet de Llobregat, segona ciutat més poblada de Catalunya i Antonio Balmón, batlle de Cornellà, no s’han posicionat per cap dels dos candidats. Iceta també ha rebut el suport dels dirigents que es van mostrar més contraris al dret a decidir com Carles Martí. En la presentació d’Iceta, hi havia també el portaveu de Societat Civil Catalana, Joaquim Coll i el primer secretari del PSC-Barcelona, Ferran Pedret. Cal esmentar que Iceta també ha rebut el suport de part del sector més jove del partit com el cap de llista dels socialistes a Sant Feliu de Codines, Arnau Ramírez, el primer secretari del PSC a Barcelona de Sant Martí, David Escudé o l’alcaldessa de Badia del Vallès, Eva Menor. Divisió també en el territori Més enllà d’aquest enfrontament entre la vella guàrdia al voltant d’Iceta i la federació del Baix Llobregat i alcaldes joves al voltant de Parlon, arreu de Catalunya tampoc és fàcil trobar feus d’un o altre candidat, encara que Iceta obté importants suports com el del paer en cap de Lleida, Àngel Ros o el batlle de Tarragona, Josep Fèlix Ballesteros. A Girona, Parlon ha obtingut el suport del primer secretari del PSC a Girona i alcalde de Palafrugell, Juli Fernández, així com el dels ex diputats Francesc Vallès i Àlex Sàez. Aquest fet va provocar que el sector favorable a Iceta respongués amb un manifest a favor de l’actual primer secretari, amb noms com l’actual líder dels socialistes a l’ajuntament de Girona, Sílvia Paneque, l’ex subdelegat del govern espanyol a Girona, Francesc Busquets, el primer secretari de la Garrotxa, Albert Bramon, l’ex alcalde d’Olot Lluís Sacrest o l’alcaldessa de Vilafant Consol Cantenys. A Lleida, Iceta ha rebut el suport dels personatges més mediàtics com Àngel Ros, l’ex diputada Teresa Cunillera o l’ex batlle de Lleida Antoni Siurana, així com el líder dels socialistes a l’Aran Paco Boya i el diputat Òscar Ordeig. Per la seva part Parlon compta amb la cap de llista per Lleida el 26-J Mònica Lafuente, l’alcalde de Bossòst, Amador Marquès, o el segon tinent d’alcalde a la Paeria, Fèlix Larrosa. Per la seva part, a Tarragona, Iceta té entre altres el suport de l’alcalde de la capital, Josep Fèlix Ballesteros i del batlle de la Selva del Camp, Josep Masdeu, mentre que Parlon compta amb el suport de l’històric Xavier Sabaté, així com de gran part de les bases.

Summary: Deu anys que han canviat completament el PSC


La faraònica obra que el president dels Estats Units, Donald Trump, pretén aixecar a la frontera amb Mèxic no només no tindrà cap efecte en la lluita contra el crim als Estats Units, sinó que serà fins i tot contraproduent per a l’economia nord-americana, segons un ampli i polifacètic estudi del grup d’estudis Brookings sobre un projecte de cost astronòmic i idees mal definides que es fonamenten sobre premisses tan ineficaces com purament discriminatòries. Aquest mur no servirà per contenir el flux migratori ni el tràfic de drogues. No millorarà la seguretat dels Estats Units i el seu aixecament resultarà completament irrellevant per a la principal base d’immigrants indocumentats als Estats Units: aquells que han romàs al país més enllà de la data de caducitat dels seus visats. És una obra de cost insospitat. Trump la va vendre en campanya com un projecte de 12.000 milions de dòlars, una estimació molt per sota de la realitzada pel Departament de Seguretat Nacional, que la situa en 21.600 milions, mentre fonts demòcrates disparen la quantitat fins als 70.000 milions, destinats a una infraestructura de la qual només es coneixen les seves línies generals. ‘Físicament és imponent en altura’, d’uns nou metres més altres dos metres enterrats a terra per impedir que cavin túnels per sota -encara que s’ha demostrat l’existència de conductes situats a 15 metres de profunditat-, impossible d’escalar i resistent a eines de percussió, talls o bufadors. Aquesta descripció ni tan sols té en compte el cost immobiliari, a causa de la quantitat de terreny que el Govern nord-americà haurà d’adquirir amb les corresponents compensacions en una regió on, només al sud de Texas, encara hi ha obertes 90 demandes per un intent d’aixecar un reixat fa deu anys i tot això sense tenir en compte les dificultats orogràfiques que presenta un terreny esquitxat de muntanyes i pujols que s’estenen fins a cent quilòmetres. Cap efecte contra el crim Brookings reitera, citant múltiples estudis, que no hi ha proves que els residents indocumentats siguin responsables ni d’un increment -inexistent, d’altra banda, enfront de l’assegurat per Trump- de la criminalitat, ni de la majoria dels delictes de sang als Estats Units, dels quals són principalment responsables ciutadans nascuts al país. Sabent això, l’Administració Trump ‘està donant prioritat a la caça d’indocumentats’ amb una ‘equivocada llei’ que imposa ‘mesures draconianes’ a aquelles ciutats que han decidit fer ús de les seves pròpies competències per relaxar la persecució migratòria enfront dels designis de Trump, assenyala Brookings. És el cas de Texas, per exemple, on el governador, Greg Abbott, va castigar ciutats com San Antonio, Houston, Dallas, Austin o Fort Worth, a pesar que els seus cinc caps de Policia van qualificar la legislació de ‘dolenta per a l’estat’ i ‘perillosa per a tots en general’, a través d’una carta conjunta al ‘Dallas Morning News’. Ineficaç contra l’atur Segons un estudi de l’Acadèmia Nacional de Ciències, Enginyeria i Medicina, la immigració no té un impacte significatiu en els nivells d’ocupació de la població nativa ni en els seus salaris. Sí que es percep certa influència entre la població juvenil sense estudis i en ones migratòries prèvies atès que aquests tres grups competeixen per les mateixes feines de baixa qualificació, però en general els indocumentats fan les feines que els nadius no volen fer. En un marc general, d’una població nord-americana que està descendint en nombre i és cada vegada més vella, Brookings subratlla que ‘els Estats Units necessita immigrants’, que ara componen el 16 per cent de la força de treball i estan plantant les llavors de la nova generació laboral nord-americana. Per fer-se una idea, si el mur de Trump descendís aquest percentatge només fins al 10 per cent, el nombre de treballadors de mitjana edat als Estats Units quedaria paralitzat durant les dècades vinents en els 175 milions de persones. Per contra, un 16 per cent incrementaria la força laboral dels Estats Units en 30 milions de persones més durant els 50 anys vinents, amb el consegüent augment de la productivitat. A això cal afegir una altra xifra, la dels 1.800.000 indocumentats que cotitzaven amb targetes falses de la Seguretat Social ‘-sense rebre cap dels seus beneficis-, contribuint amb 13.000 milions de dòlars a les arques d’un estat que no els va retornar en ajudes ni una desena part d’aquesta quantitat en un país amb 44 milions de pensionistes, una xifra que es duplicarà per al 2050. Cop comercial Acompanyant a l’aixecament del mur, Trump vol cancel·lar el Tractat de Lliure Comerç d’Amèrica del Nord (TLCAN) entre els Estats Units, el Canadà i Mèxic, argumentant l’impacte negatiu que ha tingut en les feines nord-americanes. Té part de raó, perquè un milió de feines als Estats Units (de 146 milions) ha acabat a l’altre costat de la frontera sud. No obstant això, Brookings argumenta que, en línies generals, els avantatges de l’acord superen l’impacte local, en eliminar gravàmens en la meitat dels béns industrials, així com l’eliminació de mesures proteccionistes com l’exportació de blat de moro des dels Estats Units a Mèxic. Sense aquesta classe de cooperació, la pèrdua de feines seria molt més important, argumenta l’institut. L’abandonament del TCLAN arran de la separació física que imposaria el mur podria eliminar 31.000 feines només en la indústria automobilística nord-americana. El cas és que Mèxic és el tercer soci comercial dels Estats Units després de la Xina i el Canadà i que el 79 per cent de les exportacions del 2013 van acabar en sòl nord-americà. Els Estats Units exporta al seu veí del sud més que a qualsevol altre país. La relació comercial entre tots dos s’eleva als 580.000 milions de dòlars. Qualsevol interrupció en les comunicacions -tant física com política- suposaria una dura garrotada per a ambdues economies. Mateix contraban, mateixes drogues Els túnels del narcotràfic arriben fins als 25 metres de profunditat. No tindrien cap problema a passar per sota del mur de Trump. Els narcotraficants ara utilitzen drons o catapultes per creuar la droga sense problemes. El que succeeix és que no són els immigrants els que porten la droga, que ara entra en la seva major part pels 52 ports al llarg de la frontera. Milers de vehicles són escorcollats diàriament però els mecanismes que empren per ocultar-la són cada vegada més sofisticats. ‘De vegades els narcotraficants ens donen una delació amb un cotxe ple de drogues’, explica un guàrdia fronterer a Brookings. ‘Per a quan ho descobrim, n’han ficat sis més’. Tampoc farà res per contenir la violència del narcotràfic, pel simple motiu que un 70 per cent de les armes confiscades a Mèxic des del 2009 al 2014 es van fabricar als Estats Units. Però el mur sí que afectarà el programa de col·laboració internacional que va començar el president George W. Bush i que va continuar Barack Obama a l’hora d’estimular la cooperació entre les forces antidrogues de tots dos països, per la qual Mèxic va incrementar les seves patrulles a la frontera sud amb Centreamèrica, tràfic de droga. Mèxic no està ni molt menys indefens davant les pressions de Trump i podria cessar, com en el cas del comerç, una cooperació bilateral que ha estat fins ara imprescindible.

Summary: Un estudi revela que el mur de Trump serà car i ineficaç i farà mal a la important relació amb Mèxic


El regidor de Capgirem Vic Joan Coma ha volgut mostrar les mostres de suport que li han arribat aquests dies i les dels dirigents polítics de partits diversos que l’han acompanyat en una conferència de premsa aquest matí a Vic. Coma ha dit que no reconeix cap tribunal que vulgui impedir la llibertat d’expressió. Ha explicat que avui no es presentarà a declarar a l’Audiència espanyola, que l’havia citat per un presumpte delicte d’incitació a la sedició. ‘Ni un pas enrere. Només mirem endavant.’ Coma ha explicat les raons que el porten a desobeir els tribunals de l’estat espanyol: ‘No reconeixem l’autoritat de cap tribunal per sobre dels nostres drets fonamentals més elementals.’ I ha afegit: ‘Ni un pas enrere vol dir que no pensem retrocedir allà on ens volen fer retrocedir. Perseguir idees polítiques defensades en un ple municipal és tirar molt enrere. No volem ser còmplices de la judicialització de la política: les qüestions polítiques no es resolen als jutjats.’ A la conferència de premsa, Coma ha estat acompanyat pel tinent batlle de Barcelona, Jaume Asens, el portaveu de Demòcrates de Catalunya, Antoni Castellà, el diputat Lluís Llach, la secretària general d’ERC Marta Rovira, el dirigent de PDECat Jordi Turull, la presidenta de l’AMI Neus Lloveres, el president de l’ANC Jordi Sànchez, el president d’Òmnium Jordi Cuixart, el diputat de CSQP Albano Dante Fachín, les diputades de la CUP Anna Gabriel, Mireia Boya i Gabriela Serra. I ha anunciat: ‘Avui estem fent un acte de desobediència. Per exercir el dret de decidir hem de tenir el dret de desobeir. Hem de ser capaços de crear les condicions per què tothom pugui fer lliurement el que fem avui aquí: el dret de desobeir.’ I ha conclòs: ‘No tenim res a amagar i ho tenim tot per guanyar.’ Prec als Mossos d’Esquadra Coma és conscient que el jutge pot ordenar la seva detenció si no es presenta a declarar: ‘No ens amaguen, la desobediència també té aquest altre factor. Avui mateix hem presentat una carta a l’audiència nacional de Madrid per dir-li al jutge què farem durant el dia, on som, i que si volen, ja saben on som’. En aquest sentit, ha demanat als Mossos d’Esquadra que no acatin si el jutge decideix ordenar que la seva detenció. Però si ho fan, el regidor també ha demanat als seus que practiquin la no violència i ho respectin, des de la calma i sense insults. El regidor de Capgirem Vic va dir ahir a Twitter: ‘El futur del nostre poble no el decidirà cap tribunal’, ha reblat. També ha dit que plorava per la felicitat de veure la gent que li dóna suport i que no té por. A més, ha agraït a la CUP, a Capgirem Vic i al Moviment 30/03 ‘la llibertat, força i suport’ que li han donat en tot moment. A les cinc de la tarda el Moviment 30/03 ha convocat una concentració de suport a la plaça del Pes, davant la casa de la vila de Vic. Joan Coma havia estat citat a declarar avui davant l’audiència espanyola per un presumpte delicte d’incitació a la sedició. Els fets van passar al ple de l’Ajuntament de Vic del 9 de desembre del 2015, que va debatre i aprovar una moció de suport a la resolució rupturista del parlament. En aquell ple, Coma va demanar la desobediència davant les institucions espanyoles en el transcurs d’un ple municipal. El fiscal Vicente González Mota va veure-hi indicis de criminalitat i va adreçar una petició al jutge de l’audiència Ismael Moreno, que la va atendre. El ministeri públic considera que Joan Coma va fer uns pronunciaments que de cap manera poden qualificar-se com espontanis o individuals. El fiscal també sosté que són pronunciaments fets públicament per una autoritat, demanant la desobediència a resolucions judicials i que van tenir un abast més enllà de les intencions. A més, considera que la declaració pública que va fer Coma incitava ‘a impedir fora de les vies legals l’aplicació de les lleis i el compliment de les resolucions dictades pel Tribunal Constitucional’, cosa que –diu– conté els requisits del delicte de sedició. Joan Coma va rebre la citació judicial dimarts passat, i va dir això a Twitter: ‘L’Estat demofòbic sembra por, però només recollirà solidaritat, fermesa i compromís democràtic.’ Segons ell, tota persecució judicial d’un fet polític és greu, tant si és per la convocatòria del 9-N, com pel suport al 9-N en una moció com penjar o despenjar l’estelada al balcó de l’Ajuntament. Es tracta –diu– d’un símptoma que hi ha un estat antidemocràtic al darrere: ‘Ara veurem quines forces se situen al costat de la democràcia i quines es van situant al costat de la repressió de l’estat espanyol’, va dir dilluns, durant l’acte de suport a l’alcaldessa de Berga, Montse Venturós.

Summary: Joan Coma demana als mossos que desobeeixin l’ordre del jutge de detenir-lo, però que si ho fan no se’ls criminalitzin


El jutge de l’Audiència espanyola José de la Mata ha processat l’ex-president valencià Francisco Camps pels contractes de la Generalitat amb l’empresa de la trama Gürtel Orange Market en l’edició de Fitur del any 2009, segons han informat fonts jurídiques a Europa Press. El magistrat instructor d’aquesta peça 5 del cas Gürtel ha pres aquesta decisió després de gairebé un any d’investigació i després de citar a declarar al mateix Camps i altres supòsits implicats en el presumpte tripijoc per a adjudicar el contracte de Fitur a la xarxa que dirigia Francisco Correa. Encara que l’Audiència espanyola va ordenar reobrir aquesta peça per investigar Camps al setembre de l’any passat, no va ser fins a mitjans de desembre quan De la Mata va decidir imputar-li formalment pels presumptes delictes de prevaricació administrativa i frau a l’administració. Finalment, el jutge ha decidit processar-lo per prevaricació, encara que ‘sense perjudici d’ulterior qualificació’. Van ser les revelacions de Francisco Correa, l’ex-secretari general del PP valencià Ricardo Costa, el que va ser número dos de la Gürtel Pablo Crespo i l’ex-dirigent d’Orange Market Álvaro Pérez ‘el Bigotis‘ en el judici pel finançament il·legal de les campanyes electorals dels populars valencians les que van fer que la Fiscalia Anticorrupció sol·licités la reobertura de les diligències a l’Audiència espanyola per conèixer si Camps va donar indicacions per a adjudicar amb les empreses de la trama corrupta. Per això, el magistrat instructor ha citat a declarar a tots ells al gener d’aquest any per preguntar-los específicament per l’adjudicació dels contractes. ‘El Bigotis‘ va ser el que més es va esplaiar, assenyalant a Camps directament com la persona que va ordenar tots els contractes adjudicats al País Valencià de la trama Gürtel. En una declaració de més de tres hores de durada, va remarcar que no només va ser el contracte de Fitur objecte d’aquesta peça de recerca, sinó que hi va haver més adjudicacions de la Generalitat valenciana anteriors a 2009 autoritzades per Francisco Camps, si bé els suposats delictes comesos ja estarien prescrits. També Costa estoneta que s’ha dit ja en el judici pel finançament il·legal del PP, quan va assegurar ser el seu antic cap i expresident valencià qui va decidir contractar amb Orange Market per organitzar els actes de campanya de les eleccions valencianes i municipals de 2007 i les espanyoles de 2008 .

Summary: L’Audiència espanyola processa Francisco Camps pels contractes de la Generalitat amb la Gürtel


L’ex-ministre d’Afers Estrangers espanyol José Manuel García-Margallo ha admès que durant el temps que va formar part del gabinet de Mariano Rajoy va tenir discrepàncies amb la vice-presidenta, Soraya Sáenz de Santamaría, i amb el ministre d’Hisenda, Cristóbal Montoro, sobre la ‘visió d’Espanya’ i com encarar la relació amb Catalunya. En una entrevista a la Cadena Ser, ha dit que ell era partidari d’una reforma del sistema de finançament autonòmic, ‘però el ministre d’Hisenda no creia que calgués de moment’ i ha criticat la judicialització de la política: ‘La via d’aplicar la norma i portar totes les qüestions als tribunals és judicialitzar la vida política i això ens duu a un xoc de trens, a un conflicte, que és allò que cal evitar.’ ‘Jo defensava de ser molt ferm en les línies essencials’ –ha dit–, com ara defensar la unitat d’Espanya, però ‘molt flexible en aquelles coses que han produït un auge del separatisme en poc temps’. A més de la inversió en infrastructures i el respecte a la identitat cultural, ha al·ludit al sistema de finançament autonòmic, que va produir ‘distorsions i discriminacions molt importants i va motivar l'”Espanya ens roba”. És obvi que això no se satisfà amb préstecs, com s’ha vingut fent’, ha afegit. També ha deixat clar que hi havia discrepàncies sobre què havia de ser la unitat, la cohesió i la manera de guanyar-se l’afecte dels catalans ‘que s’han sentit molests amb l’actuació del govern espanyol’. A parer seu, ‘en política cal mantenir sempre els ponts oberts’. Per Margallo, el sobiranisme català és el principal problema que té Espanya: ‘Avui dia hi ha més separatistes que fa quatre anys i és responsabilitat de tothom.’ Tot i això, després ha matisat que la màxima responsabilitat és de Convergència, que amb la seva estratègia ha passat de poder negociar amb tothom des de CiU a caure en ‘la irrellevància més absoluta’. De passada, ha avisat que Catalunya, si continua com ara, ‘es troba abocada a caure en mans de l’esquerra, o de l’extrema esquerra, que és el contrari del que convé a una societat industrialitzada’. Encara més, creu que a Catalunya no li convé que Ada Colau governi a Barcelona i que la CUP dicti la política des del parlament. Margallo creu que deduir una victòria de les tesis de Montoro i Santamaría –que es mantenen al govern espanyol, mentre que ell n’ha sortit– seria simplificar. Passava –ha afegit–que al consell de ministres espanyol hi havia opinions diferents, que es manifestaven amb absoluta claredat, i les seves de vegades no coincidien ‘amb la línia majoritària’. Dos grups en el govern espanyol També reconeix que al govern espanyol hi havia dos grups: ‘els més liberals, que creuen que el mercat ho arregla tot’, i els que vénen, com ell mateix, de la democràcia cristiana, que creuen que ‘hi ha d’haver unes regles perquè el mercat funcioni’ i mecanismes de compensació. Margallo està convençut que el grup del qual formava part, i que es reunia de tant en tant, continuarà veient-se, perquè són tots amics. Fins i tot ha afegit que són ‘probablement els més fidels a Mariano Rajoy’. Com a membres d’aquest grup ha esmentat els ex-ministres Ana Pastor (avui presidenta del congrés), Miguel Arias Cañete (avui comissari europeu), José Manuel Soria (que va dimitir) i la ministra d’Agricultura, Isabel García Tejerina. Aquest grup, ha admès, tenia una ‘visió del govern molt diferent que un altre grup que també tenia certs vincles d’amistat i solidaritat interna’. ‘La vice-presidenta és obvi que lidera un grup i que tenia una visió d’Espanya diferent de la meva.’ Ha dit que estava disposat a continuar com a ministre, però ha deixat clar que entenia la seva substitució i que no n’ha demanat cap explicació al president, Mariano Rajoy. Tot i que no ha volgut vincular-ho explícitament, ha apuntat que ell probablement havia expressat les seves opinions ‘amb excessiva claredat’, fins i tot les seves discrepàncies ‘amb excessiva tossuderia’.

Summary: Margallo esbomba discrepàncies en el govern espanyol sobre l’estratègia a Catalunya


Manifestants concentrats en diverses ciutats del país han protestat pel començament del judici contra el procés i han fet una crida a participar en les futures mobilitzacions sota el lema ‘L’autodeterminació no és un delicte‘. L’acte que s’ha fet a la plaça de Catalunya de Barcelona ha estat una demostració de la pluralitat de la indignació pel judici contra el procés. Hi han intervingut representants de catorze partits i entitats diferents. El manifest l’han llegit Elisenda Paluzie (ANC), Marcel Mauri (Òmnium), Elsa Artadi (JxCat), Pere Aragonès (ERC), Maria Sirvent (CUP), Gerardo Pisarello (Catalunya en Comú) Carles Vicente (Unió de Pagesos) Angels Massip (Intersindical), Alba Puig (ACDC) i Elisenda Prade (Irídia). A més, també hi han participat els quatre portaveus de la campanya unitària: David Fernàndez, Estel Solé, Martí Anglada i Anna Sallés. ⬛⬜🔴 En directe, acte unitari l'#AutodeterminacióNoÉsDelicte des de Barcelona. https://t.co/3OGbhQSe0z — Assemblea Nacional 🧭 (@assemblea) February 12, 2019 Han denunciat que ‘ningú no resta al marge d’aquesta causa general’ i que els efectes que tindrà ‘seran per tota la societat’. Per això han fet una crida a sortir al carrer i, en concret, a fer vaga general ‘i a aturar-ho tot’ el 21 de febrer. La mobilització és ‘pels drets civils, polítics i socials; per l’autodeterminació; pel dret de decidir-ho tot’. Manual de mobilitzacions per a denunciar el judici contra el procés Els convocants han fet una crida a la unitat i han remarcat que a la concentració hi havia gent de sensibilitats polítiques i ideològiques diverses, ‘que sovint defensen idees i propostes contradictòries, a vegades antagòniques’, en el terreny polític, econòmic, social i cultural. Però han insistit que, malgrat aquestes diferències, aquest gruix d’organitzacions polítiques, socials, sindicals i veïnals s’han posat d’acord per fer propostes coordinades de mobilització popular i ciutadana. ‘Aquestes iniciatives no pertanyen a cap partit polític, ni a cap associació política, social o sindical, a cap’, han remarcat. ‘Nou cicle històric de mobilitzacions’ Amb la concentració d’avui han apuntat que comença ‘tot un seguit d’iniciatives de mobilització populars’ que volen multiplicar les setmanes vinents. Principalment, han convocat a assistir multitudinàriament a la manifestació de dissabte, 16 de febrer a la Gran Via de Barcelona. I han demanat que aquest nou cicle de mobilitzacions arribi a tots els àmbits de la societat catalana. També han animat els catalans a participar en la vaga general del 21 de febrer, convocada pels agents polítics, sindicals, socials i veïnals. Han fet una crida a aturar el país aquell dia: ‘Quan els drets civils i polítics perillen, també perillen, automàticament, els drets socials i laborals.’ Les claus de la vaga general del 21 de febrer La tercera mobilització de què han fet esment serà la del dissabte 16 de març a Madrid, que faran juntament amb organitzacions de l’estat espanyol. ‘Perquè aquí i allà, arreu, hi ha una majoria social que defensa que les reivindicacions democràtiques només es poden resoldre amb més democràcia, i no amb judicis i amb condemnes’, han dit. ‘El tribunal no és independent ni és imparcial’ ‘En vista de les irregularitats que hi ha hagut en aquest procés judicial, no podem dir sinó que el tribunal no és independent ni és imparcial’, han manifestat. I tot seguit han denunciat ‘múltiples irregularitats que originen un caos jurídic quan un mateix fet es processa alhora en diverses instàncies’, en referència a l’Audiència espanyola, el Tribunal Suprem, el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya i els jutjats d’instrucció de Barcelona. ‘Ni les acusacions, que arriben fins a la rebel·lió violenta –han afegit–, no tenen res a veure amb els fets que es pretenen jutjar, com tothom sap, i com els sistemes judicials belga, alemany i britànic han confirmat reiteradament, ni el tribunal parteix de la mínima legitimitat necessària, amb el grau d’independència judicial mínim exigible, ni té cap mena de justificació que la majoria dels acusats faci més d’un any que són tancats i tancades a la presó tot esperant un judici, amb tots els perjudicis als seus drets, als de les seves famílies i als del conjunt de la societat.’ Han dit que ‘es jutja un poble sencer’ i han denunciat ‘el perill que unes institucions judicials polititzades vulguin aplicar un càstig exemplar decidit abans del judici, un càstig exemplar per tal que mai ningú no torni a gosar d’assajar vies polítiques i democràtiques que posin a debat qüestions que determinades elits, polítiques, econòmiques o judicials, puguin considerar fora de la llei’. Després dels parlaments Joan Dausà ha interpretat ‘No poden tancar-nos a tots’, mentre els manifestants cridaven ‘Llibertat, presos polítics!’ Vegeu a continuació un recull fotogràfic de les mobilitzacions a tot el país: Concentració a Plaça Catalunya#12F#FreeCatalanPoliticalPrisoners #LlibertatPresosPoliticsiExiliats #LlibertatPresesPolitiques#JudiciALaDemocràcia pic.twitter.com/jV9glwMxIL — Adam Martín 🎗 🏳🌈 (@NotMadeOfClay) February 12, 2019 Finalment la policia espanyola treu el llaç groc de la porta de l’Audiència a Palma. La gent reclama llibertat d’expressió #JudiciTV3CatRadio pic.twitter.com/E4UOKAM6ix — Eulàlia Ferrer (@laliferrer) February 12, 2019 Inici de la concentració davant del consolat d'Espanya a Perpinyà. A #CatalunyaNord també denunciem aquest #JudiciALaDemocràcia #JoAcuso #JoAcusi pic.twitter.com/6WDswZ2X5g — Júlia Taurinyà (@JuliaTaurinya) February 12, 2019 Som desenes de milers els lleidatans i lleidatanes culpables d'haver defensat els drets civils i polítics del nostre poble l'#1O. Seguim al carrer enfront el #JudiciFARSA!#12FNiCalladesNiSubmises pic.twitter.com/8Pf2WZnRPm — CDRs de Lleida (@CDRsLleida) February 12, 2019 A #Lleida, la plaça Ricard Viñes bull d'indignació i clama per la llibertat. No seiem físicament al vanc dels acusats, però ens jutgen a tots. @JuntsxLleida @Pdemocratacat #Llibertaat pic.twitter.com/GTexrFq05m — Toni Postius 🎗 (@antonipostius) February 12, 2019 Concentració a Tarragona per culminar les mobilitzacions a la ciutat en el primer dia #JudiciProcés Informa @tarragonaradio pic.twitter.com/Jxi1PN0dRv — tere ortega sarlé (@tereortega) February 12, 2019 A #Terrassa, davant de l’Ajuntament, per un judici injust, #judiciFarsa i un #JudiciaAlaDemocràcia! Guanyarem! pic.twitter.com/605aqb0P0W — FreedomForCat (@FreedomForCat) February 12, 2019 #LlibertatPresesiPresosPolítics davant l inici del #judiciFarsa el poble seguim alçats omplint places i carrers #NoPassaran #JoAcuso solidaritat amb totes les encausades #seguim #RepublicaCatalana pic.twitter.com/YrkSO2pakF — Oriol Ortega i Tous (@Ori_Tous) February 12, 2019 Acte de denuncia a València al #JudiciAlaDemocràcia i de solidaritat amb els presos i preses polítiques i exiliades. #LlibertatPresosiPresesPolitiques #DretaDecidir pic.twitter.com/uzq5GxZNvC — Decidim (@DaDPV) February 12, 2019 Tornem als carrers! #mataró #12F #JudiciFarsa #JudiciAlaDemocracia #CDRenXarxa #LlibertatPresesPolítiques #LlibertatPresosPolítics#TombemElRegim #AutodeterminacióNoÉsDelicte#JoAcuso#UsVolemAcasa pic.twitter.com/kgPnG9pszn — ~Eli Pericas~🎗 (@EliPericas) February 12, 2019 A #Girona hi som, sempre hi hem estat, i sempre hi serem! #1oct #1october #judicialademocracia #JoAcuso #LlibertatPresosPolítics #12F #JudiciTV3CatRàdio #Referendum #RepúblicaCatalana #Puigdemont @KRLS que la teva veu i la de tots els exiliats es senti arreu, forta i ferma! pic.twitter.com/cmNOSwKOCk — Matius #SomRepublica #LlibertatPresosPolítics (@mateuparera) February 12, 2019 L’autodeterminació no és delicte!#LlibertatPresesiPresosPolítics #TombemElRègim pic.twitter.com/rYmC0QnN4O — Crida per Palma (@cridaperpalma) February 12, 2019 Concentració davant de l’ajuntament de Gandia

Summary: Concentracions unitàries arreu del país per a protestar pel judici contra el procés


La campanya electoral valenciana arriba avui a la seva fi després de quinze dies de mítings i actes populars en els quals els candidats valencians, a més d’exposar les seves propostes, han aprofitat enguany la Setmana Santa per a posar-se ‘mà a l’obra’ elaborant i repartint mones de pasqua, tocant tambors o amb la palma en la mà o bé optant per donar un toc de color presentant l’adversari com a un ninot o usant un barracó a manera d’escenari. L’avançament de les eleccions espanyoles i valencianes al 28 d’abril ha lligat la celebració de la campanya a la Setmana Santa i la Pasqua en polítics com la candidata del PP a la Generalitat, Isabel Bonig, que ha posat somrient al costat de la tradicional palma del Diumenge de Rams a Elx o s’ha atrevit a tocar el tambor aprofitant la ‘Trencada de l’Hora’ a l’Alcora. Allí va estar també, tambor en mà, el cap de llista al congrés espanyol de Compromís, Joan Baldoví. A més, la candidata de Compromís a la Generalitat, Mónica Oltra, ha repartit mones de Pasqua en ple carrer i la candidata a la batllia de València pel PP, María José Català, va anar un pas més enllà i va posar les seves mans en la massa, literalment, per a elaborar aquest típic dolç. Més enllà d’aquestes picades d’ullet a la tradició, els polítics han sortit al carrer com és habitual en les campanyes, encara que innovant en la posada en escena. És el cas de Toni Cantó, aspirant de Ciutadans a la Generalitat, que va iniciar aquestes dues setmanes plantant una falla que convertia els polítics del Botànic en insectes i cridava a posar fi a aquesta ‘plaga’. També s’ha convertit en jugador de rugbi per un dia – el que li va valdre una lesió – o en professor, fent classe en un barracó instal·lat ex profeso en ple centre de València per a denunciar la política educativa del consell. Aquest no ha sigut l’únic barracó del País Valencià i, de fet, el candidat d’Unides Podem Esquerra Unida a la Generalitat, Rubén Martínez Dalmau, s’ha ‘colat’ en l’instal·lat a Elx per a denunciar que precisament Cs estigui disposat a governar amb el partit que els va instal·lar. En les files socialistes, el president Puig ha protagonitzat una campanya sòbria, reformulant els tradicionals mítings fins a convertir-los en ‘diàlegs’ sectorials, i ha sigut el sots-secretari del PSPV, Manolo Mata, l’encarregat de donar resposta a propostes d’altres partits, això sí, en clau d’humor i amb la seva pissarra. Així, ha donat lliçons d’educació o finançament i fins i tot s’ha atrevit a aconsellar llibres de lectura i pel·lícules per a desconnectar de la política, davant el ‘drama’ que suposava no tenir periòdics el Divendres Sant. També ha usat la cabellera de la seva filla per a convertir-se en neandertal per unes hores en resposta al ‘popular’ Adolfo Suárez Yllana. I els valencians ‘pa quan’? Gran repercussió en les xarxes ha aconseguit també Compromís, de la mà de Joan Baldoví, que a més de proposar un ‘Baldobingo‘ amb els temes valencians que havien d’estar presents en el debat a quatre en Atresmedia, aprofitava aquesta cita per a fer la seva pròpia versió de l’èxit de Jennifer López i preguntar ‘i els valencians “pa quan”?‘. La música també ha sigut protagonista d’un quasi ja tradicional ball entre Mónica Oltra i l’edil a València Carlos Galiana en la festa LGTBI organitzada per la coalició, en aquest cas al ritme de l’eurovisiva ‘La venda’. Un altre regidor, en aquest cas Pere Fuset, ha acabat posant lleuger de roba, tapant-se només amb un cartell reivindicatiu, després d’apostar en xarxes socials que faria un nu ‘a manera Paco León’, si algun presidenciable reivindicava el finançament just per a la Comunitat en el segon debat. Va perdre, encara que considera que a mitges, doncs no es van aportar solucions, i va acabar complint la foto promesa en Instagram. Des d’Unides Podem, per la seva banda, han volgut donar la volta a l’establit col·locant uns cartells a València convidant els valencians a expressar el País Valencià que volen i que es van encarregar d’estrenar les candidates a Les Corts Pilar Lima i Rosa Pérez Garijo, mentre que la candidata a la batllia de València, María Oliver, ha plantat un arbre en senyal de rebuig a la ZAL del port.

Summary: Punt i final a una campanya electoral ‘adornada’ amb mones de pasqua, tambors, falles i balls


Franz Schausberger, del Partit Popular austríac, ha criticat el fet que la Unió Europea hagués estat massa passiva respecte a Catalunya i ha reclamat més implicació de les institucions europees en el cas català. Segons Schausberger, la Unió Europea hauria de desenvolupar un ‘procés d’ampliació interior’ per a solucionar la qüestió catalana. Schausberger, que va ser governador de Salzburg i ara dirigeix l’Institut der Regionen Europas, considera que la independència catalana no es podrà evitar si el govern espanyol continua amb aquesta actitud tan intransigent. Schausberger ha fet aquestes declaracions després de reunir-se amb el delegat de la Generalitat a Viena, Àdam Casals. Segons el polític democristià austríac, la Unió Europea hauria de vetllar per tal que el procés d’independència de Catalunya es faci de forma democràtica i pacífica. El Partit Popular austríac forma part ara del govern del país, en coalició amb el Partit Socialdemòcrata.

Summary: Un polític austríac demana més implicació de la UE amb Catalunya


El jutjat de primera instància i instrucció de la Seu d’Urgell ha citat a declarar vuit professors per haver debatut l’1-O a les aules, segons que informa el diari Segre. Els denunciants acusen els docents de tres centres de la ciutat d’haver dut a l’aula el debat polític de l’1-O i les càrregues policíaques. Les denúncies diuen que els professors ‘introdueixen debats polítics en to catalanista i contra els espanyols’. El director i quatre mestres de l’escola Albert Vives, la directora i un docent del Pau Claris i la directora de l’escola la Salle hauran de declarar dimarts vinent. Un grup de pares i mares de l’escola Albert Vives han recollit 180 signatures en suport dels docents. La CGT Ensenyament ha emès un comunicat per fer costat als mestres que els demana no cedir i continuar fomentant l’esperit crític de l’alumnat. Alhora, recriminen que els impulsors de les denúncies, que identifiquen com a membres del PP, Ciutadans i Societat Civil Catalana, entre d’altres, ‘són còmplices’ de les administracions que intenten esborrar del currículum escolar la filosofia i subvencionen ‘escoles hi ha discriminació de sexes i s’hi produeix adoctrinament religiós explícit’.

Summary: Citen a declarar vuit professors de la Seu d’Urgell per debatre sobre l’1-O


L’ex-ministre de l’Interior espanyol Juan Ignacio Zoido, l’ex-delegat del govern espanyol a Catalunya Enric Millo, i el cap de gabinet de l’ex-president del govern espanyol de Mariano Rajoy, Jorge Moragas, declinen comparèixer a la comissió d’investigació del Parlament sobre l’aplicació del 155. Tots tres han comunicat a la cambra catalana que no compareixeran davant la comissió, tot i que estan citats dimarts que ve 4 de juny. L’ex-president del govern espanyol Mariano Rajoy, qui va ser la seva vice-presidenta, Soraya Sáenz de Santamaría, i l’ex-ministra de Defensa María Dolores de Cospedal tampoc van assistir a la comissió del 155 i la mesa de la cambra ja ha comunicat a la fiscalia la seva incompareixença.

Summary: Zoido, Millo i Moragas declinen comparèixer davant la comissió d’investigació del 155 al parlament


La consellera Clara Ponsatí ha fet públic un text en què proposa que el moviment independentista assumeixi tres punts com a elements de cohesió de les protestes. A la manera de les mobilitzacions d’Hong Kong, aquests tres punts haurien de poder unir tots els manifestants i organitzacions i refermar així la pugna amb el govern espanyol. Heus ací el text complet: «Pau, amnistia i autodeterminació Fa poques setmanes, en el compàs d’espera entre el final de judici i la sentència, a aquells que em demanaven cap on anàvem, sempre els responia això: ‘Avui ens costa de triar el sender que ens durà a la llibertat, però tinc la certesa que els catalans ens tornarem a alçar, i quan ho fem guanyarem la independència.’ Des de dilluns ja hi som. La gent, joves i grans, ha tornat al carrer. I hi són disposats a no descansar fins a la victòria. Farts de la inoperància de les institucions autonòmiques i els partits, la gent sap que tan sols la gent farà la feina que va quedar pendent l’octubre del 2017. I estan disposats a fer-la. Per això vénen setmanes i potser mesos de mobilitzacions. Els telenotícies del món preguntaran: què volen els catalans? Per quins objectius els estudiants deixen les aules, els comerços tanquen, s’aturen les empreses i gent de totes les edats i condicions ocupen carrers, vies, estacions i aeroports? Per quin motiu s’enfronten a la violència de la policia? És important, per això, que tots els qui es mobilitzin, que ho faran de maneres diverses, amb intensitats variables en el temps, comparteixin i verbalitzin els objectius que mouen la revolta catalana. Què volem? Expliquem-ho amb tres punts, amb una llista d’objectius tangibles, etapa a etapa, assolibles. Que els pugui compartir tothom per damunt de qualsevol classe d’opció personal. Tres punts que no siguin una font de divisió, sinó el ciment de la unitat real del país. L’exemple reeixit dels cinc punts de la revolta democràtica d’Hong Kong i, per què no, els històrics quatre punts de l’Assemblea de Catalunya ens poden servir de referència. Per això faig una proposta concreta, exclusivament a partir de la meva responsabilitat personal, amb el benentès que tots sou lliures d’acceptar o no el mètode, la proposta i el contingut. És aquesta: Les tres demandes de la revolta democràtica catalana 1. Pau. Volem que se’n vagin les forces d’ocupació. Exigim la retirada de Catalunya de les forces policials espanyoles i la dimissió del conseller d’interior de la Generalitat de Catalunya. Que s’acabi la brutalitat policial. Que s’investigui a fons la violència de la policia contra la ciutadania de Catalunya i es depurin responsabilitats. 2. Amnistia. Prou presó i exili. Exigim l’amnistia de tots els presoners polítics jutjats al Tribunal Suprem espanyol i l’alliberament immediat de tots els altres presoners polítics, la fi de totes les causes contra l’independentisme i el lliure retorn de tots els exiliats. 3. Autodeterminació. Exigim que es faci un referèndum d’autodeterminació per a validar la creació de la república independent de Catalunya. Aquest referèndum ha de ser organitzat pel govern de Catalunya amb l’acord del govern espanyol i supervisat per autoritats internacionals. Considerem que la Unió Europea ha perdut tota la legitimitat per a supervisar la situació a Catalunya, però entenem que hi ha estats, europeus o no, i institucions internacionals que poden fer de valedors del resultat, que si és favorable ha de portar a la proclamació immediata de la República.

Summary: ‘Pau, amnistia i autodeterminació’: Ponsatí proposa d’assumir tres punts com a objectiu immediat i concret


El Parlament Europeu demanarà que s’apliqui de l’article 7 contra Hongria, per haver-se apartat dels valors democràtics europeus. S’hi presentarà una moció amb el suport dels grups Socialista, Liberal, Verd-Aliança Lliure i Esquerra Unida. Alguns membres del Partit Popular, del qual forma part el partit que governa a Hongria, el Fidesz, han dit que també hi votarien a favor. L’aplicació de l’article 7 ha de ser aprovada pel Consell i implicaria sancions contra Hongria, que, a més, perdria els drets de vot. L’article 7 és una clàusula del tractat que permet de salvaguardar els drets democràtics si un estat membre de la Unió Europea els amenaça. Tot i que s’ha parlat d’aplicar-lo unes quantes vegades, no s’ha arribat a activar mai. El govern d’Hongria és des de fa anys en el punt de mira de Brussel·les per les actuacions totalitàries amb què amenaça els drets fonamentals de la població. Fa poc, l’aprovació d’una llei d’universitats que pot obligar a tancar la Universitat Central Europea de Budapest va indignar el parlament. El govern hongarès acusa aquesta universitat de fer ‘activitats polítiques’. És una universitat privada, de les més prestigioses de l’Europea central, finançada per George Soros, i s’ha distingit sempre per la llibertat de càtedra. N’és rector Michael Ignatieff, ex-dirigent del Partit Liberal de Canadà. Aquest és el text de l'article set dels Tractats de la Unió Europea: 1. A proposta motivada d’un terç dels estats membres, del Parlament Europeu o de la Comissió Europea, el Consell, per una majoria de quatre cinquenes parts dels membres que el componen, i amb l’aprovació prèvia del Parlament Europeu, pot fer constar que hi ha un risc evident de violació greu dels valors a què fa referència l’article 2 per un estat membre. Abans de fer aquesta constatació, el Consell escolta l’estat membre de què es tracti i, seguint el mateix procediment, pot adreçar-li recomanacions. El Consell verifica periòdicament si els motius que han dut a aquesta constatació són encara vàlids. 2. El Consell Europeu, per unanimitat, a proposta d’un terç dels estats membres o de la Comissió Europea, i amb l’aprovació prèvia del Parlament Europeu, pot fer constar que hi ha hagut una violació greu i persistent per un estat membre dels valors a què fa referència l’article 2, després d’haver convidat aquest estat membre a formular observacions. 3. Quan s’ha efectuat la constatació a què fa referència l’apartat 2, el Consell pot decidir, per majoria quali- ficada, que se suspenguin determinats drets derivats de l’aplicació dels tractats a l’estat membre de què es tracti, inclosos els drets de vot del representant del govern d’aquest estat membre en el Consell. En fer-ho, el Consell té en compte les possibles conseqüències d’aquesta suspensió per als drets i les obligacions de les persones físiques o jurídiques.

Summary: El Parlament Europeu demanarà d’aplicar l’article 7 contra Hongria


La Creu Roja ha informat que s’han localitzat dues barcasses més davant la costa de Poble Nou de Benitatxell i d’Oriola, que duien a bord almenys disset migrants. Un d’elles ha arribat aquest matí a Benitatxell. Les set persones que hi viatjaven estan sent traslladades a la caserna de la Guàrdia Civil. Les autoritats cerquen l’altra embarcació, que ha fet una trucada d’auxili al 112. Hi viatjarien deu persones i el senyal la situa davant de les costes d’Oriola, segons les mateixes fonts. Ja ahir, es van atendre 93 persones al port d’Alacant que havien sigut salvades en aigües de Cartagena. Una vintena són menors i una ja havia mort.

Summary: Localitzen dues embarcacions a Benitatxell i Oriola amb disset migrants a bord


Dimarts l’huracà Matthew va arribar a Haití deixant bona part del país destrossat. Avui al matí s’ha mogut fins a Florida passant gairebé de llarg Cuba. La NASA s’ha encarregat durant aquests dies de seguir la seva evolució des de l’espai. N’ha publicat diversos vídeos i n’ha detallat l’evolució a la seva pàgina web. Aquest és l’huracà més perillós que ha passat a Flordia des de fa cent-divuit anys. El nombre de víctimes a Haití ha superat les vuit-centes persones i es preveu que la xifra creixi en les pròximes hores.

Summary: La NASA publica les imatges de l’huracà Matthew des de l’espai


El Tsunami Democràtic ha fet una crida als ciutadans perquè envoltin el Camp Nou quatre hores abans del Barça – Madrid del 18 de desembre. En concret, ha demanat a la gent que faci ‘una concentració massiva’ a les 16.00 en quatre punts diferents de la rodalia de l’estadi. Segons el Tsunami ja hi ha 18.000 persones preparades per a participar-hi. Tsunami democràtic: tota la informació sobre la convocatòria del 18 de desembre Per una banda, el Tsunami ha fet una convocatòria a l’avinguda de Joan XXIII, a l’altura de la Masia, on demana que es concentrin els manifestants de Barcelona; el segon punt és a Joan XXIII amb el carrer d’Aristides Maillol, on proposa que es concentrin els manifestants de la Catalunya Central, el Camp de Tarragona, Lleida i Pirineus; el tercer punt és a Aristides Maillol amb la travessera de les Corts, on demana que es concentrin els manifestants de l’Hospitalet, el Baix Llobregat, el Vallès Occidental, Penedès, Garraf, Terres de l’Ebre i el País Valencià. El quart punt és a la travessera amb el carrer d’Elisabeth Eidenbenz, on demana que es concentrin els manifestants provinents de Girona, el Barcelonès nord, el Vallès Oriental, Catalunya Nord i les Illes Balears. Vegeu ací un mapa de la zona de l’acció.

Summary: El Tsunami Democràtic fa una crida a envoltar el Camp Nou quatre hores abans del Barça – Madrid


Carme Forcadell ha estat escollida presidenta del Parlament de Catalunya de la XI legislatura per 77 vots a favor, 57 en blanc i un vot nul. Forcadell ha obtingut el suport dels 62 diputats de Junts pel Sí i els 10 de la CUP, però finalment per sorpresa també ha rebut el vot de 5 dels 11 diputats de Catalunya Sí que es Pot. El suport expressat per part de cinc diputats de Catalunya Sí que es Pot és el resultat d’un ‘acord’ del grup parlamentari i del resultat ‘de les negociacions’ en el marc de la composició de la mesa del parlament, així com una ‘oportunitat perquè sigui la presidenta de tots’, segons han apuntat fonts de CSQP a VilaWeb. Dos dels diputats que han votat a favor de Forcadell és l’independent Lluís Rabell i Joan Josep Nuet, d’EUiA. L’elecció de les persones que han votat que sí a la nova presidenta de la cambra s’ha fet de ‘forma aleatòria’ en el sí del grup parlamentari de la coalició d’esquerres format per diputats d’ICV-EUiA, Podem i independents. Rabell ha explicat que ‘cinc diputats han votat Forcadell de forma consensuada amb tot el grup, no hi ha cap lectura política en aquesta votació’, ha dit. ‘S’havia de pactar una mesa equilibrada, no hi ha més recorregut d’aquesta votació que la constitució de la mesa’, ha afegit.

Summary: Catalunya Sí que es Pot es desmarca de l’unionisme repartint el seu vot en la investidura de Forcadell