El president del govern espanyol i líder del PP, Mariano Rajoy, ha reivindicat l’aplicació de l’article 155 aquest diumenge a l’acte central de la campanya del PP, que ha tingut lloc a Salou. Rajoy ha dit que el seu govern va activar aquest ‘mecanisme excepcional’ davant la ‘situació excepcional’ de ‘caos’ a Catalunya. ‘Avui és una realitat, i tothom sap què cal fer perquè s’activi i què no s’ha de fer perquè no s’activi’, ha alertat. Segons Rajoy, el 155 ‘s’està aplicant amb absoluta normalitat’ i implica ‘que Espanya és una democràcia moderna, que tots estem sota l’imperi de la llei i que això és un estat de dret’. Ha dedicat bona part del seu discurs a apel·lar al ‘vot útil’ per a la seva formació, que segons ha assegurat es disputa escons a Tarragona i Girona amb les forces independentistes. El PP ha reunit a Salou la direcció del partit en un esforç final per revertir la tendència en favor de Ciutadans que marquen les enquestes. Rajoy ha pres la batuta de la campanya –serà a Catalunya els tres últims dies de la cursa- per apel·lar al vot dels que li van donar suport a les eleccions generals i que ara dubten entre el seu partit i Ciutadans. El president espanyol ha assegurat que el seu partit ha propiciat el retorn a la ‘normalitat’ i la ‘legalitat’ a Catalunya. ‘Gràcies al 155 Catalunya celebrarà eleccions amb garanties de neutralitat i no el que vam veure el passat 1-O’, ha sentenciat davant un públic on estaven presents els pesos pesants de la seva formació. Protesta a les portes de l’auditori Unes dues-centes persones han protestat a les portes de l’auditori de Salou on el PP ha fet l’acte electoral. Els concentrats portaven llaços i bufandes grogues, estelades i pancartes demanant la llibertat dels presos polítics. Una forta presència de furgonetes i agents dels Mossos d’Esquadra ha impedit que els manifestants s’apropessin a l’auditori.

Summary: Rajoy amenaça: ‘Tothom sap què no fer perquè no s’apliqui el 155’


El senat de Colòmbia va aprovar ahir de manera unànime la ratificació de l’acord de pau entre l’executiu i les Forces Armades Revolucionàries de Colòmbia (FARC), el segon text que se signa entre les dues delegacions després que el primer no fos rebutjat pel poble en referèndum. ‘El ple de la cambra aprova amb setanta-cinc vots a favor i zero en contra la proposició per ratificar el nou acord de pau amb les FARC’, ha anunciat la pròpia cambra a través del seu compte oficial de Twitter. Després de més de dotze hores de debat, en què s’han sentit una vuitantena d’intervencions de diferents sectors, el senat ha aprovat aquesta ratificació. El Centre Democràtic, partit liderat per l’ex-president Álvaro Uribe i principal impulsor de la campanya pel ‘no’, s’hi ha mostrat en contra i finalment no ha pres part en la votació. La majoria de les intervencions a favor del ‘sí’ s’han centrat a ratificar el seu suport al govern de Juan Manuel Santos per ratificar l’acord i posar en marxa el pacte en la taula de negociació de l’Havana. El president de Colòmbia i ‘Timochenko’, líder de les FARC, va signar la setmana passada el nou acord; un text ‘millorat’ que incorpora les propostes de la societat colombiana, incloses les de la campanya del ‘no’.

Summary: El senat de Colòmbia aprova unànimement la ratificació de l’acord de pau amb les FARC


Els mestres i professors de les escoles i instituts públics de tot Catalunya estan convocats a la vaga pels sis sindicats amb representació al sector, que demanen de revertir les retallades que consideren que els van imposar de forma extraordinària. Des de l’anunci de la vaga, els sindicats han negociat amb el Departament les reclamacions que, en total, sumen 240 milions d’euros d’inversió pel sector aquest 2019 i que consideren que s’haurien d’aprovar amb un decret llei. El govern però, s’ha mantingut inflexible amb l’argument que sense pressupostos no es podien assumir els canvis proposats per les organitzacions sindicals. La mesura ‘irrenunciable’ pels sindicats és la reducció d’una hora lectiva i recuperar la jornada anterior al 2010. Hi ha prevista una manifestació unitària a Barcelona, que sortirà des de la plaça Universitat a les 12 del migdia. A Girona i Tarragona s’ha convocat també una marxa al migdia, des de la plaça Pompeu Fabra i la plaça Imperial Tarraco, respectivament, mentre que a Tortosa es preveu una concentració davant els serveis territorials d’educació, també al migdia. A Lleida, la concentració, davant els Serveis territorials, serà a les sis de la tarda. Els sindicats USTEC-STEs, CCOO, I-CSC, ASPEPC-SPS, CGT i UGT van forçar una reunió extraordinària de la mesa sectorial per posar sobre la taula les mesures que reclamen, però el Departament ja els va dir aleshores, fa dues setmanes, que amb la situació de pròrroga pressupostària no era possible implantar aquestes mesures. Les organitzacions sindicals però, van seguir insistint i es van reunir amb els grups parlamentaris, de qui van aconseguir el suport, i amb el president de la Generalitat Quim Torra i el conseller d’Educació Josep Bargalló, que no va donar fruits. Dijous passat, en una reunió ordinària de la mesa sectorial, es van aixecar de la taula davant la negativa del Departament de calcular les plantilles per al curs vinent en funció de les 18 i 23 hores lectives a Secundària i Primària, respectivament. Divendres i dilluns, les dues parts s’han trobat al Departament de Treball, però la mediació tampoc ha donat els resultats que els sindicats esperaven per desconvocar la vaga. La jornada lectiva és la mesura ‘irrenunciable’ pels sindicats, ja que consideren que l’ampliació a dues hores durant els mandats de la consellera Irene Rigau i el ministre espanyol José Ignacio Wert va ser una mesura extraordinària. Una d’aquestes hores la van reduir el 2017, després de l’acord entre els mateixos sindicats i el Departament aleshores liderat per Meritxell Ruiz, un pacte que va permetre aprovar els pressupostos d’aquell exercici. Amb l’acord, el Departament es comprometia a recuperar aquesta jornada lectiva els cursos vinents, però davant la situació de pròrroga pressupostària no s’ha executat. A banda d’aquesta millora, els sindicats també demanen reduir ràtios, garantir el que no es tancaran grups, la reducció de dues hores per als majors de 55 anys, la conversió dels terços de jornada en mitges jornades, el retorn del primer estadi després de sis anys amb efectes retroactius i la consolidació del personal interí, a més de la retirada del Decret de Plantilles. Aquesta és la segona convocatòria de vaga al sector de l’educació no universitària aquest curs, ja que el mes de novembre, la comunitat educativa ja havia aturat l’activitat el 29 de novembre per demanar també la reversió de les retallades i assolir la inversió que fixa la LEC del 6%, cosa que suposaria 10.000 milions d’euros més del darrer pressupost, que va ser al voltant dels 5.500. Serveis mínims El Departament de Treball, Afers Socials i Famílies ha decretat els serveis mínims i ha establert que durant la jornada de vaga hi hagi un membre de l’equip directiu per centre, un docent per cada quatre unitats o aules per a l’alumnat d’Infantil i Primària (de 3 a 12 anys), ‘que és el que requereix una vigilància més acurada’, i un terç del personal de les llars d’infants. Treball ha dictat que hi hagi un docent per cada tres aules en l’educació especial, i en aquest cas fins als setze anys.

Summary: Mestres i professors del Principat fan vaga per a demanar la reversió de les retallades


Andorra acull demà una reunió de ministres d’Afers Estrangers iberoamericans, que servirà per a preparar la Cimera Iberoamericana de caps d’estat i de govern del 2020, que es farà al Principat d’aquí a un any. Segons un comunicat del govern, els ministres d’Andorra, l’estat espanyol, Guatemala, Hondures, Nicaragua, Portugal i la República Dominicana, així com 3 vice-ministres i altres alts representants dels diferents països d’Iberoamèrica treballaran i debatran sobre diferents temes a Soldeu, localitat de la parròquia de Canillo. Precisament, l’hotel on es reuniran ha estat objecte d’un fort blindatge policíac en què participen dos-cents agents de la policia andorrana. A més, també formen part del dispositiu de seguretat un centenar d’agents dels Mossos d’Esquadra, de la Guàrdia Civil i de la policia espanyola. S’ha establert un lloc de comandament a Andorra la Vella, on s’integraran diversos components de les forces de seguretat catalanes i espanyoles per a donar suport a les autoritats policials andorranes. L’objectiu és incrementar la coordinació en matèria de seguretat pública i control transfronterer, segons ha informat aquest dilluns la Guàrdia Civil en un comunicat. El dispositiu comporta la participació d’un ‘nodrit contingent amb membres del Servei d’Informació, control de masses, forces especials i servei de telecomunicacions’. Fonts del Ministeri de l’Interior han explicat que Andorra va formalitzar la petició de col·laboració fa temps, abans que comencessin les protestes de grups independentistes després de fer-se pública la sentència contra el procés. Deslliga així la mobilització policíaca de qualsevol possible acció del CDR o del Tsunami Democràtic.

Summary: Reunió de ministres d’Afers Estrangers iberoamericans a Andorra per a preparar la cimera del 2020


Si voleu rebre al vostre correu aquest report diari de VilaWeb sobre el coronavirus 2019, cada vespre a les 22.00, apunteu-vos-hi ací. Per tenir la informació actualitzada al moment, consulteu sempre el Directe de VilaWeb. En dies com els que vivim, és més necessari que mai defensar un periodisme independent i sense por de ser crític amb el poder. Si voleu donar suport al model de VilaWeb, feu-vos-en subscriptors. Què ha passat avui? Avui VilaWeb ha publicat dos informes, un del Departament de Salut de la Generalitat que preveu que el pic de contagis arribarà a final d’abril i que el confinament durarà fins al juny, i un altre que té la Moncloa damunt la taula i que adverteix d’una mortalitat molt gran si no es prenen mesures més dràstiques aviat; aquest segon preveu situacions diverses en la crisi sanitària de la Covid-19. Els casos registrats i les defuncions dependran en gran manera de la capacitat de contenir l’expansió del virus i de l’eficàcia de les mesures preses fins ara. L’informe de la Moncloa preveu un màxim de 200.000 morts si no s’endureix l’estat d’alarma. Tanmateix, ara com ara, el congrés només n’ha aprovat la pròrroga de dues setmanes, sense canvis en el decret aprovat el dissabte 14 de març, a més dels decrets del govern espanyol per a afrontar aquesta crisi sanitària i econòmica. Per una altra banda, la Generalitat ha demanat al govern espanyol que autoritzi una pròrroga del confinament de la conca d’Òdena dues setmanes més, i que l’endureixi amb el confinament total per a ajudar a contenir els contagis de la Covid-19. Avui també s’ha confirmat que tenen Covid-19 el conseller de Treball, Chakir El Homrani, i la vice-presidenta primera espanyola, Carmen Calvo. Si ahir va arribar la compra de material sanitari de la Xina al País Valencià, avui la Moncloa ha seguit els passos de la Generalitat i ha adquirit material per valor de 432 milions d’euros. Avui Itàlia ha confirmat la tendència a aplanar la corba, mentre que l’estat espanyol ha superat la Xina en el nombre de morts que hi ha al país asiàtic segons que diu el govern de Pequín. Una altra notícia important ha estat la nova data de la selectivitat, que en principi es farà entre el 22 de juny i el 10 de juliol. L’editorial de Vicent Partal ‘Parlar de morts‘ La píndola de Jordi Goula sobre l’economia: ‘Les tensions de tresoreria afecten ja al 75% de pimes’ ‘A causa de la inusualment elevada incertesa causada per la propagació mundial de la malaltia Covid-19, aquest informe trimestral de l’economia espanyola no conté, com és habitual, les projeccions macroeconòmiques de mitjà termini de l’economia espanyola.’ Aquesta petita nota acompanyava aquest matí la presentació de l’informe del Banc d’Espanya. Té un punt de seriositat que trobo a faltar en moltes institucions que es dediquen a avançar previsions sense solta ni volta en uns moments que tot és a mercè de la durada de la crisi. L’única cosa que es pot fer ara com ara es anar seguint el dia a dia i veure quin són els problemes que més afecten les empreses i què es pot fer per a resoldre’ls. Per això cal agrair a la Pimec i la Cecot la rapidesa a publicar avui enquestes (fetes aquesta setmana) que ja marquen els primers punts que grinyolen, amb la tensió de tresoreria al capdavant. Ambdues patronals coincideixen en una crítica molt dura al govern de Madrid perquè ahir no va aprovar mesures que consideren absolutament prioritàries, com ara la suspensió de liquidacions fiscals i quotes de la Seguretat Social. La Pimec demana més concreció i seguretat jurídica per a aquelles empreses que hagin d’acudir al mecanisme de l’expedient de regulació temporal d’ocupació (ERTO). Diu que aquesta incertesa pot implicar ‘la destrucció massiva de milers d’empreses i llocs de treball si la mesura no es concreta de forma immediata’. La Cecot fa extensiva la inseguretat a tot el decret sobre ‘el que es pot i no es pot fer i, a més, pels missatges contradictoris que arriben des de diferents administracions’. Quant a les enquestes, la de Cecot indica que malgrat que el 91% de les empreses poden mantenir l’activitat, la realitat és que el 74,6% la desenvolupen amb moltes dificultats. I afegeix que la davallada de l’activitat més forta és a la construcció, però que també ha estat important en els serveis i en el comerç que encara es pot mantenir actiu. Diu que el transport i la indústria resisteixen una mica millor, però, en la millor situació, la capacitat és del 40%. Amb relació a l’aprovisionament de materials i components, segons l’enquesta de la Pimec, un 53,2% es troba amb un escanyament i un 38,1% manifesta tenir perill de ruptura d’estocs. I allò que em sembla més important és que un 75% apunta que ja té tensions de tresoreria. D’una altra banda, en un 33,4% hi ha un augment de baixes laborals i un 55,6% ha previst de fer un ERTO. Les primeres impressions, doncs, no són cap sorpresa: la patacada és molt dura. En canvi, sí que sorprèn l’obstinació del govern espanyol de no voler ajornar imposts ni quotes de la Seguretat Social, sobretot perquè en qüestió d’una setmana ja pot empènyer contra les cordes un feix d’autònoms. Tampoc no és que hagi estat gaire generós amb els ajuts atorgats, si els comparem amb uns altres països europeus. Són insuficients i ens hi juguem molt! Tot plegat, costa molt d’entendre… La redacció de VilaWeb us recomana avui aquests articles i enllaços: – VilaWeb: Investigadors catalans, sobre l’evolució de l’epidèmia: ‘Hi ha un petit símptoma de millora’ – The Guardian: Vida després del blocatge: realment la Xina ha batut el coronavirus? (en anglès) – BBC: Com és que es propaguen més fàcilment els virus a les oficines? (en anglès) – Le Monde: Coronavirus: vuit preguntes sobre la hidroxicloroquina, possible tractament de la Covid-19 (en francès) – Bloomberg: La pugna dels més rics per a aconseguir l’or en un moment ‘boig’ (en anglès) – Franceinfo: Com comptabilitza el Ministeri de Salut les morts relacionades amb el coronavirus? (en francès) – Público: Per què algunes persones amb Covid-19 tenen complicacions pulmonars severes? (en portuguès) – Foreign Policy: Suècia és oberta pels negocis durant el brot de coronavirus (en anglès) Quines han estat les notícies més destacades sobre la crisi que us hem ofert avui? – El confinament es pot allargar fins al juny, segons un informe del Departament de Salut – El govern endureix el confinament de la conca d’Òdena i el prolonga quinze dies més – Grífols arriba a un acord amb els EUA per a desenvolupar un tractament contra la Covid-19 – L’estat espanyol supera la Xina en nombre de morts pel coronavirus 2019 i arriba a 3.434 – Espanya segueix els passos del País Valencià i compra material sanitari a la Xina – Marta Sibina: ‘Gent morint sola. Suposo que em tocarà de viure-ho els dies vinents’ – Els Estats Units, el nou epicentre de la crisi del coronavirus –  Així serà l’allotjament en massa de persones sense sostre a la Fira de Barcelona – Carmen Calvo té el coronavirus – El conseller El Homrani té el coronavirus – Enric Morera: ‘Les falles ens van reduir la capacitat de reacció i van dilatar decisions’ – Els bombers de Barcelona diuen a Colau que se senten ‘infrautilitzats’ i que són a la seva disposició – Antoni Torres: ‘Simón no sap la feina que fan els farmacèutics, donant la cara’ Quin és el recompte actual d’afectats i morts? A tot el món, les darreres xifres són de 462.678 casos confirmats i 20.877 morts. Del total de casos, 113.802 ja es consideren guarits, segons dades de Worldometer. Els estats més afectats són: —La Xina, amb 81.218 casos i 3.281 morts. —Itàlia, amb 74.386 casos i 7.503 morts. —Els Estats Units d’Amèrica, amb 64.671 casos i 909 morts. —L’estat espanyol, amb 47.611 casos i 3.445 morts. —Alemanya, amb 37.323 casos i 206 morts. A l’estat francès hi ha 25.233 casos i 1.331 morts. Als Països Catalans hi ha 14.897 casos i 844 morts. —Al Principat, 11.592 casos i 672 morts (1.655 casos i 156 morts més que no ahir). —Al País Valencià, 2.616 casos i 143 morts (449 casos i 28 morts més que no ahir). —A les Illes, 562 casos i 19 morts (84 casos i 6 morts més que no ahir). —A Catalunya Nord, 126 casos i 7 morts (15 casos més que no ahir). —A Andorra, 186 casos i 3 morts (24 casos més que no ahir). *No hi ha dades separades sobre la Franja de Ponent i el Carxe. Els enllaços i les dades a tenir sempre a mà: –  L’evolució del coronavirus a tot el món: quants casos n’hi ha? – Tots els rumors sobre el coronavirus que no us heu de creure – Per què és impossible de saber ara quina és la mortalitat real del coronavirus? – Coronavirus: per què rentar-se les mans amb sabó és tan eficaç? – Quin efecte pot tenir en les embarassades i els seus nadons? – Coronavirus: com podem netejar el telèfon mòbil? – Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars – Gossos i gats poden contreure o transmetre la Covid-19? – ‘Coronavirus’ o ‘Covid-19’? Com n’hem de dir? – Vegeu la informació de la Generalitat Valenciana – Vegeu la informació de la Generalitat de Catalunya – Vegeu la informació del Govern de les Illes Balears – Vegeu la informació del Govern d’Andorra – Vegeu la informació de l’estat espanyol – Vegeu la informació de l’estat francès – Vegeu la informació de l’Organització Mundial de la Salut (OMS)

Summary: Report diari sobre el coronavirus: dos informes plasmen l’amenaça d’una enorme mortalitat


L’actor i director Àngel Llàcer s’estrena al Teatre Nacional de Catalunya amb l’adaptació musical de ‘Molt soroll per no res’, l’obra de Shakespeare que reflexiona sobre el concepte del desig. La comèdia, que es podrà veure del 15 d’octubre al 29 de novembre, compta amb 15 actors i 10 músics que actuaran en directe sota la direcció de Manu Guix per interpretar temes de Cole Porter, Irving Berlin i I. Herb Brown. Tal com ha explicat el director, Àngel Llàcer, és una obra “de fàcil digestió, divertida i gens frívola” per la seva “intenció clara de ser seriosa dins de la felicitat”. Així, el director ha dit que “espera” apropar al públic a Shakespeare i altres autors de “més difícil digestió”.

Summary: Àngel Llàcer s’estrena al TNC amb l’adaptació musical de ‘Molt soroll per no res’


‘Per què ens humilien fent-nos sentir com si demanéssim caritat?’. Aquesta és la pregunta que va fer ahir al vespre Ferran Bayo, un autònom de 56 anys de Barcelona, a Mariano Rajoy al programa ‘La Sexta Noche’, en què una quinzena de ciutadans feien preguntes al candidat del PP. Bayo li va recordar que els ciutadans catalans pagaven imposts igual que els de la resta de l’estat espanyol i que, en canvi, rebien un tracte de menyspreu per part del govern espanyol, especialment de ministres com ara Montoro, a l’hora de rebre els diners per als serveis públics. Rajoy li ha respost que no hi estava d’acord, i que el govern espanyol no prenia decisions contra els interessos dels catalans. Ha dit que el seu partit havia votat contra la reforma del model de finançament, tot i que, segons el seu criteri, el repartiment dels recursos públics a l’estat es fa seguint bases ‘bastant raonables’. Amb tot, ha assegurat que calia canviar el sistema de finançament –per llei, s’havia d’haver fet el 2014– i que espera poder fer la reforma ‘per consens’ el 2016. Ha acusat la Generalitat de no gestionar correctament els seus recursos i ha assegurat que si avui les farmàcies catalans cobren les factures de l’administració és gràcies a la solidaritat de tots els espanyols. ‘Catalunya no pot anar als mercats perquè ningú no li presta diners i no pot pagar els proveïdors i té un dèficit que no pot cobrir, i el conjunt dels espanyols és solidari i per això paguem els farmacèutics –ha dit–. Quan Catalunya té un venciment de deute, com que no l’hi renoven, qui hi va és l’estat. Aquesta és la solidaritat del conjunt de l’estat.’ En referència a la Generalitat, ha afegit: ‘De vegades, a la vida, cal mirar-se a si mateix. El govern a Catalunya podria haver fer alguna cosa més de la que fa. Donar sempre la culpa al de fora i dir que ell ho fa tot bé però no té diners perquè els hi prenen és una manera curiosa de veure les coses.’ Finalment, ha dit que no negociaria la independència de Catalunya: ‘No em dedico a la política perquè es trenqui el meu país.’

Summary: Un autònom de Barcelona a La Sexta: ‘Senyor Rajoy per què ens humilieu?’


La iniciativa #CoronaCiao impulsada per Òmnium Cultural contra Felipe VI ahir s’ha repetit aquest vespre, entonant la cançó Bella Ciao. S’hi han afegit músics professionals i amateurs d’arreu del Principat, així com corals, orfeons i grups de cantaires, entre els quals membres de Músics per la Llibertat, Corals Catalanes, Moviment Coral Català, Dones Acordionistes del Pirineu, l’Acadèmia de la Música Catalana, i escoles i associacions musicals de diferents pobles i ciutats. ‘Bella Ciao’: la història i les diferents versions de la cançó Juntament a aquestes entitats, centenars de persones també han sortit al seu balcó per cantar la popular cançó partisana italiana. En molts casos, aquesta s’ha acompanyat d’instruments, tot i que en altres els ciutadans l’han cantat a capella. 'Bella Ciao' ressona novament arreu del país en contra de la monarquia corrupta de l'Estat espanyol! A Músser (Cerdanya) els balcons dels confinats tornen a ser un altaveu del #CoronaCiao 👇🏻 pic.twitter.com/LiXWosyWjY — Òmnium Cultural (@omnium) March 19, 2020 Són moltes les persones que avui s'han sumat al cant antifeixista que s'ha convertit en un clam contra aquesta monarquia que s'aprofita de la crisi sanitària per tapar la seva corrupció #CoronaCiao 📽 Barcelona (Eixample) pic.twitter.com/OmORUK6slU — Òmnium Cultural (@omnium) March 19, 2020 A Sort també sona el Bella Ciao i el clam popular contra els Borbons! #CoronaCiao Gràcies a tothom que ha participat per fer d'aquest himne una reivindicació històrica en aquests dies de confinament 🙌 pic.twitter.com/uR0NSXW6m0 — Òmnium Cultural (@omnium) March 19, 2020 #CoronaCiao desde el Barri d'Horta pic.twitter.com/St0kzHUr3f — Sergi (@Gibermac) March 19, 2020 Hola @omnium. Ni som músics ni tenim altaveus com cal, però improvisant una mica em sembla que ens en hem sortit prou bé per fer-nos sentir. #coronaciao pic.twitter.com/ikY2DgNF3n — Joan Enric Mogas Pla (@JoanEnricMogas) March 19, 2020 Aquí teniu el #CoronaCiao a càrrec dels @musicspenedes @david_miret Emocionant tot i la distància i confinament entre nosaltres @omnium #hotornaremafer pic.twitter.com/dONHbdrsb4 — Òmnium Alt Penedès🎗 (@OmniumPenedes) March 19, 2020 #CoronaCiao pic.twitter.com/QnQ6vVzhpS — Laura Urtos 🌹 🎗 (@LauraUrtos) March 19, 2020 #CoronaCiao @omnium desde el balcó pic.twitter.com/vItk1TxZjw — Josep Valcarce (@josepvalcarce) March 19, 2020

Summary: La protesta als balcons contra Felipe VI suma entitats musicals cantant el ‘Bella Ciao’


Les autoritats de l’Índia posaran en marxa a parti de demà la divisió del Caixmir sota control de Nova Delhi en dos territoris federals per a refermar així el seu domini en aquesta regió, la qual es disputa amb el veí Pakistan d’ençà de fa dècades. D’ençà que l’executiu indi va decidir a l’agost suspendre l’estatut d’autonomia del Caixmir indi, que és un dels estats federats que conformen el país, les protestes al carrer s’han succeït. Tenint en compte, a més, que el govern encapçalat pel primer ministre indi, Narendra Modi, va anunciar que dividiria la regió en dos territoris federals directament controlats des de Nova Delhi: l’enclavament budista de Ladakh i la resta del Caixmir. Després d’aquest anunci, les autoritats índies van desplegar milers de tropes a la vall del Caixmir, on els milicians independentistes han estat lluitant contra les forces índies durant dècades, i els principals dirigents polítics del Caixmir, han estat detinguts. Wajahat Habibullah, un antic funcionari que va treballar al Caixmir indi i que va estar a la principal ciutat de la regió la setmana passada, ha assegurat que els caixmirs se senten humiliats per la pèrdua de la condició d’estat federal. ‘Fora com fora l’actitud dels governs federals en el passat, almenys sentien que tenien una cosa pròpia. Ara hi ha una mena de sentiment d’haver perdut la poca llibertat que tenien’, ha relatat. El govern indi ha anunciat que demà G.C. Murmu prendrà possessió com a nou governador, un antic alt càrrec de l’administració de Gujarat, l’estat del qual procedeix el primer ministre indi. Un altre funcionari, Radha Krishna Mathur, assumirà el càrrec de governador de Ladakh.

Summary: L’Índia divideix el Caixmir en dos territoris federals per a augmentar el control sobre la regió


El jutjat d’instrucció 12 de Madrid ha acceptat el recurs presentat pel militant del Jovent Republicà i usuari de Twitter Joan Mangues, investigat per haver publicat un piulet crític arran de la mort de Mame Mbaye, un noi senegalès que va morir mentre el perseguia la policia a Lavapiés (Madrid). El jutjat comparteix l’argument que el missatge era només una crítica social i ha arxivat la causa. Mangues ho ha anunciat a Twitter, on ha agraït els missatges de suport i les donacions que li van permetre de pagar la defensa. El casi any i mig de procediment ha estat una merda, però tot té costat positiu. Gràcies a les xarxes i una gran solidaritat, vaig rebre milers de missatges de suport, i vaig poder pagar la defensa. La família, els amics i Igualada van ser-hi també com mai. Gràcies a tots! ❤ — Joan Mangues (@jmangues) August 13, 2019 Mangues era acusat d’injúries i calúmnies per haver atribuït públicament la mort del manter senegalès al cos de la policia municipal de Madrid. Concretament, el piulet responia a un que havia fet Manuela Carmena, aleshores batllessa, en què lamentava la mort del jove, deia que era una pèrdua molt gran i que ho investigarien a fons. Mangues va respondre-li ‘Manuela, que Mame Mbage no s’ha mort, l’han matat a bastonades’ Arran del piulet, l’Associació de Policia Municipal Uniformada (APMU) i el sindicat Unión Policial Municipal (UPM) es van querellar contra ell. Joan Mangues: ‘No hauria imaginat mai que per una opinió sense ànim d’ofendre pogués ser citat davant un jutge’

Summary: Arxiven la causa contra Joan Mangues per un piulet


El 29 de juny va sortir el primer número de VilaWeb Paper, i avui, el número cent. També hi oferim un reportatge de Josep Rexach sobre la repressió de l’estat espanyol contra els ciutadans de Catalunya. En aquest número també hi trobareu l’editorial de Vicent Partal, el Mail Obert d’Oriol Izquierdo i el text literari Closcadelletra de Biel Mesquida. També la informació de les eleccions de Còrsega del proper diumenge. Són unes quantes pàgines amb el millor periodisme de VilaWeb, llestes per a ser impreses amb la impressora de casa o per a ser llegides de forma interactiva a les tauletes i el mòbils. Els subscriptors de VilaWeb poden descarregar el diari des del correu que els arriba de la redacció cada dia a les deu del vespre. Si hi ha cap subscriptor que no rebi el correu, també pot accedir a VilaWeb Paper des d’aquesta pàgina (recordeu que ací hi ha totes les instruccions). Si no sou subscriptors de VilaWeb i us en voleu fer, aneu a aquesta pàgina i ompliu el formulari.

Summary: Els cent números de VilaWeb Paper


Representants de l’Obra Cultural Balear, encapçalats pel seu president Josep de Luís s’ha reunit aquesta setmana amb responsables de les àrees de Política Lingüística i Cultura del Govern i del Consell de Mallorca. Aquest dimarts passat es va fer una reunió amb la vice-presidenta del Consell de Mallorca i consellera insular de Cultura, Patrimoni i Política Lingüística, Bel Busquets; el director insular de Política Lingüística, Lluís Segura i la directora insular de Cultura, Maria Pastor. Dijous passat se’n va fer una altra amb la secretària autonòmica d’Universitat, Recerca i Política Lingüística, Agustina Vilaret; la directora general de Política Lingüística, Beatriu Defior, i l’assessor de la secretaria d’Universitat, Recerca i Política Lingüística, Miquel Gallardo. Els dies vinents es faran més reunions amb els nous responsables de les institucions. En les reunions mantingudes fins ara s’ha constatat la bona sintonia entre l’OCB i els responsables de Cultura i Política Lingüística del Consell i de Política Lingüística del Govern. L’OCB ha fet arribar un document elaborat abans de les eleccions passades amb propostes concretes perquè les implantin les institucions. L’entitat cultural ha demanat tota la coordinació possible entre les administracions i les entitats de la societat civil. I també el suport institucional màxim als creadors de cultura i a les indústries culturals. En el terreny lingüístic, l’OCB proposa que s’apliquin mesures per a ajudar a augmentar l’ús social de la nostra llengua; garantir que tothom qui vulgui aprendre la llengua catalana ho pugui fer fàcilment i que es garanteixi el respecte dels drets lingüístics de tots els ciutadans de les Illes Balears.

Summary: El govern balear es coordinarà amb l’OCB en qüestions de cultura i llengua


ERC està disposada a negociar la presidència de la Diputació de Barcelona a Junts per Catalunya. Així ho ha anunciat Pere Aragonès després de la reunió de l’executiva d’avui del partit, en què s’ha tractat la crisi entre totes dues formacions arran del pacte de JxCat amb el PSC a la Diputació de Barcelona. Un pacte que donaria la presidència de la Diputació al PSC. ‘Les victòries electorals s’han d’administrar amb generositat de país. I estem disposats no només a incorporar JxCat al govern de la Diputació, sinó a parlar de la presidència. No és una qüestió de cadires, sinó d’estratègia’, ha dit Aragonès. Tant ERC com el PSC tenen 16 diputats a la Diputació de Barcelona, per 7 de Junts per Catalunya i 5 dels comuns. El dia límit per a arribar a un acord és dijous, quan es farà la votació de l’organ de govern. ‘La decisió és o PSC o ERC a la Diputació. Està a les seves mans’, ha afegit Aragonès, que no ha fet referència a la proposta feta avui per JxCat de reversió d’acords amb el PSC en una trentena de municipis. JxCat demana a ERC una agenda de reversió dels acords amb el 155 en 34 municipis

Summary: ERC ofereix a JxCat la presidència de la Diputació de Barcelona perquè rectifiqui l’acord amb el PSC


El president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart, ha escrit una carta als socis de l’entitat on parla de les mobilitzacions de protesta pel consell de ministres espanyols que es farà divendres a Barcelona. Ho considera ‘una nova decisió unilateral emmarcada en l’espiral provocadora de l’estat per argumentar l’aplicació d’un nou 155’, però demana ‘que mantinguem tant la determinació com la serenor, tant el coratge com la intel·ligència’. ‘No caiguem en cap parany i sapiguem respondre amb l’ambició insubornable dels qui ens sentim deslliurats de cap por’, diu Cuixart. Segons diu, som ‘davant un estat que, amb violència policial i persecució penal, rebutja la via democràtica al dret a l’autodeterminació’. El president d’Òmnium escriu que ‘l’alarmant ascens del feixisme desemmascara més la farsa de la Transició’, el que representa una ‘oportunitat sensacional’ per oferir la República catalana ‘com un espai de convivència pacífica i radicalitat democràtica, així com de defensa dels drets humans’. Dotze dies de vaga de fam Cuixart també parla de la vaga de fam de Jordi Sànchez, Jordi Turull, Josep Rull i Quim Forn i diu que és ‘un acte de dignitat i generositat extraordinària’. Fa saber que els presos polítics ‘ens cuidem molt els uns als altres’, i garanteix ‘que no deixarem sols els nostres vaguistes ni un minut’. A banda, recorda que dissabte farà catorze mesos que són a la presó, ‘i no hi ha lloc per a cap retret’ perquè té ‘la certesa que té molt de mèrit’, com han resistit ‘l’embat de l’estat’. ‘Us asseguro que des d’Òmnium Cultural ens estem deixant la pell per propiciar una estratègia compartida del sobiranisme al servei dels grans consensos de país’, garanteix. Festa de les lletres catalanes Divendres també se celebra a Sabadell la 68a Festa de les lletres catalanes, que segons Cuixart reflectirà ‘el compromís de la societat civil amb la llengua i la cultura catalanes com a eines de cohesió social i llibertat’. Serà també, diu, ‘un record per Teresa Rebull, Teresa Claramunt o Pere Quart i tants d’altres, que ens han llegat part del que avui som com a ciutadans dels Països Catalans’, ‘i un acte de reconeixement a la presidenta Forcadell, a qui sé ben lliure, i a l’estimada Muriel, que sempre tinc en el pensament’. Llegiu ací la carta de Jordi Cuixart: «’Intel·ligència pels més valents i valor per als més intel·ligents’ Estimadíssims socis, Avui, els companys Jordi Sànchez, Jordi Turull, Josep Rull i Quim Forn ja porten 12 dies en vaga de fam. Un acte de dignitat i generositat extraordinària. Sapigueu que els presos polítics ens cuidem molt els uns als altres, que no deixarem sols els nostres vaguistes ni un minut. Dissabte farà 14 mesos que som a la presó i no hi ha lloc per a cap retret: tinc la certesa que té molt de mèrit com hem resistit l’embat de l’estat. Us asseguro que des d’Òmnium Cultural ens estem deixant la pell per propiciar una estratègia compartida del sobiranisme al servei dels grans consensos de país. El 21 de desembre hi haurà el consell de ministres a Barcelona, una nova decisió unilateral emmarcada en l’espiral provocadora de l’estat per argumentar l’aplicació d’un nou 155. Fins i tot s’alcen veus que demanen il·legalitzacions de partits polítics sobiranistes. Aquesta situació, però, demana que mantinguem tant la determinació com la serenor, tant el coratge com la intel·ligència. No caiguem en cap parany i sapiguem respondre amb l’ambició insubornable dels qui ens sentim deslliurats de cap por. Sabem que som davant un estat que, amb violència policial i persecució penal, rebutja la via democràtica al dret a l’autodeterminació. Però l’alarmant ascens del feixisme desemmascara més la farsa de la Transició, i això representa una oportunitat sensacional per oferir la República catalana com un espai de convivència pacífica i radicalitat democràtica, així com de defensa dels drets humans. Com ens recorda Galeano: ‘Lliures són aquells qui creen, no els qui copien. I lliures són aquells qui pensen i no només obeeixen. Ensenyar, és ensenyar a dubtar’. Aquest divendres, precisament, la 68a Festa de les lletres catalanes a Sabadell reflectirà el compromís de la societat civil amb la llengua i la cultura catalanes com a eines de cohesió social i llibertat. Una ciutat de lluites compartides, on vaig viure uns anys preciosos de la meva vida i que estimo especialment, que sempre ha expressat la seva catalanitat des de la diversitat. Serà, també, un record per Teresa Rebull, Teresa Claramunt o Pere Quart i tants d’altres, que ens han llegat part del que avui som com a ciutadans dels Països Catalans. I un acte de reconeixement a la presidenta Forcadell, a qui sé ben lliure, i a l’estimada Muriel, que sempre tinc en el pensament. Gaudiu la Nit de Santa Llúcia amb tota la intensitat del món. Que no estiguem ni tristos ni enfadats, perquè compartim, per sempre més, la mateixa lluita. Serenor, coratge, entesa i República. Sempre endavant! Jordi Cuixart, President d’Òmnium Cultural Presó de Lledoners, 12 de desembre de 2018»

Summary: Cuixart demana de mantenir ‘tant la determinació com la serenor’ el 21-D


‘L’islamofeixisme ens ha declarat la guerra. O en prenem consciència, o perdrem les conquestes de segles.’ Ho diu l’escriptora i periodista Pilar Rahola. La seva contundència a l’hora d’encarar l’amenaça global que representa el gihadisme és coneguda per gairebé tothom. Fa uns quants anys va escriure el llibre ‘República Islàmica d’Espanya’. Era un avís rotund sobre els riscs de l’avenç d’una visió fanàtica i extrema de l’islam. Ara ha escrit un llibre –’Prou‘ (RBA, 2015)– molt documentat i amb una anàlisi dels errors que cometem en relació amb això que anomena ‘islamofeixisme’. L’entrevista per a parlar d’aquest llibre la vam fer el 10 de novembre, en plena setmana de bullici al parlament per la declaració independentista i la sessió d’investidura fallida d’Artur Mas. Una primera part, de temàtica política catalana, va ser publicada l’endemà. La segona part, sobre el fenomen de l’islamisme fanàtic, la publiquem ara, pocs dies després dels atemptats de París, que hi donen encara més vigència i centralitat. —’L’islamofeixisme és Hitler amb petroli i internet’. És una frase del llibre. Ens la podeu explicar? —El concepte ‘islamofeixisme’ és utilitzat pels intel·lectuals francesos des de fa molts anys. El primer de fer-lo servir va ser André Glucksmann o Bernard-Henri Lévy, no recordo exactament quin dels dos. Consideren que parlem d’una forma de feixisme. El totalitarisme pot beure de moltes fonts: de l’alemanya ària i ser el nazisme; d’ideals comunistes i ser l’estalinisme; o de l’islam i ser gihadisme. En tots aquests casos parlem d’ideologies totalitàries que beuen de la cultura de la mort, que són nihilistes, encara que siguin teocràtiques. Volen conquerir el món per la via de la destrucció de la civilització moderna. Eduardo Martín de Pozuelo parla obertament d’islamonazisme. Diu que la idea de feixisme és massa suau per al cas que ens ocupa i que cal parlar de nazisme. He agafat el concepte francès que també utilitzen molts anglosaxons perquè em sembla que explica clarament què és això que tenim davant dels nassos. —Aquesta identificació amb el feixisme no és gaire habitual aquí. —Com el llibre que jo he escrit, al món anglosaxó n’hi ha molts. Al món francès, també. En canvi, a la nostra literatura n’hi ha molt pocs. Em semblava que era important que hi fos. No és un llibre d’Occident versus Orient. És un llibre de civilització o barbàrie. La civilització no és Occident ni Orient. La civilització són els nens paquistanesos assassinats en una escola de Lahore. La civilització és la Malala lluitant per poder estudiar quan li disparen. Els qui li disparen són la barbàrie. La civilització és qualsevol dona musulmana que vol ser lliure. La barbàrie és l’imam que li diu que ha de ser esclava. —Quina és la frontera entre civilització i barbàrie? —La frontera entre civilització i barbàrie no és geogràfica. No és política. Té a veure amb els valors i les lluites. Els grans herois de la llibertat, els Nelson Mandela del segle XXI, són justament els musulmans que en països molt difícils lluiten per les seves llibertats. Hi ha qui parla de lluites d’Occident i Orient… Jo no comparteixo de cap manera aquesta idea i crec que és un gran error. Si algú defensa els valors de la civilització moderna, són els musulmans a molts i molts països. I per això són assassinats. —Dieu que el llibre neix de la fatiga, la impotència, l’enuig i, fins i tot, la ràbia. Què us fa viure així? —Fa molt i molt de temps que hi ha gent al món que alerta del perill que representa aquesta ideologia totalitària. En el meu cas concret, també fa molts anys que en parlo. Vaig escriure el llibre de ‘La República Islàmica d’Espanya’, on alertava dels perills que podíem tenir si no es reaccionava com a societat democràtica i lliure. Cinc o sis anys després, no tan sols no hem reaccionat sinó que hem comès més errors de la pitjor manera. Cinc anys després, el resultat són muntanyes de morts, una ideologia imparable, una capacitat mortífera i seductora infinitament més grans… Cometem els mateixos errors de l’Europa de Chamberlain amb Hitler. —Quins errors? —La convicció que calia prendre un camí de tolerància, de parlar-ne… aquest bonisme ‘happy flower’ pensant que ja ens en sortirem. No és així. El totalitarisme no se’l convenç; se’l venç. Aquest camí ‘chamberlainià’ ens porta al desastre. El llibre neix d’aquesta fatiga. Fa molts anys que hi ha gent que alertem d’aquest totalitarisme que guanya terreny. I va guanyant la partida. La prova és que Estat Islàmic ja domina sobre 8 milions de persones, que Líbia és a punt de caure en mans d’un califat controlat també per ells… Tenen un poder econòmic com mai no havien tingut abans i amb un poder tecnològic del segle XXI que dominen a la perfecció. I una gran capacitat de seducció. —Perdem la batalla? —De moment, no guanyem els ciutadans que volem viure amb tolerància i llibertat. No guanyen els estudiants de la universitat de Teheran que lluiten contra els aiatol·làs. No guanyen les Malales. No guanya la Shirin Ebadi ni les advocades iemenites que lluiten contra la pedofília i els casaments amb nenes de nou anys. Tots aquests no guanyen. Perden la batalla. Aquest és el crit d’impotència, de ràbia, per avisar que tornem a repetir els errors de la història. —La brutalitat d’Estat Islàmic no desperta consciències? —Les matances d’Estat Islàmic ens impressionen molt, però són la conseqüència lògica de moltes dècades d’alimentar una ideologia intolerant de l’islam, a través del salafisme i el wahhabisme, finançada pels països del petrodòlar. I la derivada violenta que ja s’havia produït amb al-Qaida i les seves franquícies, i que ara finalment ha aterrat en l’ISIS i el fenomen dels llops solitaris. Tot això no és nou. La primera vegada que van degollar una persona davant les càmeres, el periodista Daniel Pearl, ens vam escandalitzar, però l’endemà ens n’oblidàvem. —Després n’han degollats molts més… —Han degollat tanta gent davant les càmeres que ja ni ens impressiona. La quantitat de barbaritats que han fet assetjant i matant pobles sencers, com els kurds, els iazidites…, tirant homosexuals daltabaix dels edificis, decapitant persones, matant nens que jugaven a futbol… Tot això és absolutament equiparable a les cambres de gas dels nazis. És equiparable a les grans barbaritats de la història. —Per què no reaccionem davant de tot això? —Pels errors que d’alguna manera miro d’analitzar al llibre. El primer gran problema és que l’esquerra –que sempre ha portat el pes específic de les grans lluites per les llibertats– ha desistit en relació amb tot això. Aquesta qüestió no interessa a l’esquerra. No la fa reaccionar. No la commou com seria normal que ho fes. Milers i milers de morts no han merescut ni una sola manifestació a Barcelona. Totes aquestes barbaritats no han merescut ni una sola concentració. —A què ho atribuïu? —Fa la impressió que com que aquesta lluita no forma part del catecisme ‘progre’ –la culpa perversa no és dels ianquis o dels israelians–, no s’hi posen. Aquest és el primer error: la deserció de l’esquerra en la lluita contra la ideologia totalitària més important d’aquest segle. L’esquerra no hi, és en aquesta lluita. Va lluitar contra el nazisme, va callar amb l’estalinisme, i ara calla encara més amb la barbaritat islamista. —Quins altres errors cometem? —El segon gran error és la dependència que tenim d’ells. Utilitzo una frase d’una amiga meva musulmana, Wafa Sultan, que té dues fàtues de mort i que viu exiliada i amagada als Estats Units. ‘Hi ha una dita àrab que diu: «Si em necessites, et posseeixo.» Necessiteu el petroli, us posseeixen.’ El gran problema no és que no siguem contundents contra l’ISIS. Això ho tenim clar. El problema és que no volem canviar el nostre modus polític, econòmic ni geostratègic. I acceptem que les dictadures del petrodòlar financin directament la ideologia més radical de l’islam que decideix de convertir la seva gent en bombes humanes. —És més difícil de veure, aquest fenomen? —Hi ha dos fenòmens. El violent és molt clar. Crida molt l’atenció. Es dediquen a degollar o afusellar persones innocents. Tantes com poden. Però hi ha milers i milers de milions de dòlars que l’Aràbia Saudita i Catar envien per propagar un islamisme que esclavitza dones, que menysprea els altres, que va contra la tolerància, la igualtat, la llibertat… —Com és que ho permetem? —Ens escandalitzem pels assassinats en massa i permetem aquesta actuació de les dictadures del Golf. L’ONU va fer l’Aràbia Saudita presidenta de la comissió dels drets humans el mateix mes que ratificaven la pena de mort contra un dissident de dinou anys per haver fet unes declaracions crítiques. Nosaltres hem pactat amb l’enemic. Pactem amb Hitler. Vivim dels seus diners, del seu petroli. I acceptem que radicalitzi els joves. Abandonem a la seva sort aquells que lluiten contra la barbàrie en aquests països. Aquest és el gran problema de la civilització moderna actual. Com que depenem del seu petroli i dels seus recursos, hem decidit d’acceptar que avancin en aquesta bogeria. I això creix cada vegada més. Cada dia que passa és pitjor. —La submissió de la dona resta amagada sovint darrere d’una justificació de caràcter cultural i tradicional. Això sempre m’ha sorprès molt… —És la traïció de la progressia… Aquesta és la gran traïció de l’esquerra ‘progre’. Abandonar les víctimes de l’islamisme radical. I el cas de les dones és paradigmàtic. Si mires fotografies de l’Iran, els Emirats i altres llocs de fa unes quantes dècades, les dones no anaven com van ara ni de bon tros. No és veritat que l’islam estigui condemnat a ser regressiu. Hi ha hagut èpoques a la història que els jueus han viscut millor en terres musulmanes que a Europa. El que vivim ara no és una normalitat en l’islam. És una regressió que té a veure amb plantejaments obertament totalitaris que sorprenentment conquereixen l’ànima col·lectiva musulmana. I aquest és el gran problema. —És una regressió també en la nostra consciència col·lectiva. —Recordo que la meva primera manifestació va ser per Nelson Mandela. Perquè el món no acceptava de cap manera que algú pel fet de ser negre no tingués drets. En canvi, el món accepta que pel fet de ser dona no tinguis drets. I acceptem amb tota normalitat els xeics carregats de dones esclaves. Acceptem que les dones no puguin ser mestres d’escola, advocades o metges. Ni casar-se amb qui vulguin. Que hi pugui haver delictes d’honor. Que països membres de l’ONU permetin els casaments amb nenes de nou anys. Tot això ho permetem amb absoluta normalitat. No ho permetríem si en lloc de ser dones fossin negres o qualsevol altre fet distintiu. —Per què ho tractem de manera diferent? —Perquè l’islam no es toca. Amb l’islam, no ens hi atrevim. I a callar tots. Que callin els països que tenen interessos o els sectors financers que hi fan negocis, entra dins una lògica que no accepto, però que s’entén. Que callin els qui diuen que defensen la llibertat, em sembla una autèntica traïció. Davant del fenomen de l’islamisme radical, l’esquerra traeix la llibertat. És el bonisme que acaba essent còmplice. —I com s’explica que el Barça accepti el patrocini de Catar? —Forma part d’aquestes misèries. Al llibre, dedico un espai a parlar del Barça i del Reial Madrid… No sé si se sap que el Barça retira de l’escut la creu de Sant Jordi quan juga a països àrabs. Li ho han imposat i ho ha acceptat. El Reial Madrid ha tret la creueta de la seva corona perquè Emirats li ho va exigir. Tot això passa amb absoluta normalitat. Davant dels diners, no tenim ni valors, ni civilització ni virtuts. Només tenim interessos. I hem decidit que no ens importa què fa Catar amb els treballadors asiàtics que té fent d’esclaus construint camps de futbol per al mundial. No ens importa que les dones siguin semiesclaves sense drets bàsics. Preferim tenir els dinerets i que els nostres nens portin a la samarreta el logotip d’una dictadura feixista. Acceptaríem que el Barça portés el logotip de Hitler? Què fa l’ISIS sinó camps d’extermini per allà on passa amb el finançament de Catar? —Diuen que, per combatre aquest fenomen, s’han de combatre les causes que l’han afavorit. Per exemple, les intervencions nord-americanes a la zona… —Aquesta és una de les moltes ximpleries que sentim de l’esquerra davant d’aquest fenomen. El fenomen modern de l’islamisme radical neix com a ideologia totalitària amb intel·lectuals i textos propis el 1928 amb la creació dels Germans Musulmans a Egipte quan els Estats Units no hi pintaven res. En tot cas, la pota que feia mal en aquell moment era la britànica i, després, la russa. Òbviament hi ha culpes occidentals. Però no tenen a veure precisament amb els Estats Units, que arriben molt més tard al problema. No oblidem que els Germans Musulmans neixen al Canal de Suez quan Hassan al-Banna, intel·lectual d’una família molt religiosa, veu com els colonitzadors maltracten els treballadors egipcis. —Això ve de lluny. —Sí. També ve de l’orgull ferit àrab i del nacionalisme àrab després de la Primera Guerra Mundial, quan cau el califat turc, el darrer califat. I no cal dir que ve del teló d’acer, quan una part d’aquest món s’alia amb la Unió Soviètica. Tot això ve de molt abans que els ‘ianquis’ hi posessin la poteta. Seria un gran error imaginar que tot això és una reacció a les decisions de Bush. Ep! Que en Bush és un desastre. Jo em vaig pronunciar des del primer minut contra la guerra de l’Irac. Em semblava un disbarat i això ho veig claríssim. Però qui envia imams als nostres països que diuen a les dones que no tenen drets i que la democràcia no és bona, qui ho finança és l’Aràbia Saudita, un país enormement ric. —No són els desesperats de la terra, que diguem… —La revolta islamista radical és una revolta de rics carregats de diners i molta capacitat tecnològica que utilitza els pobres. No cal dir que els països occidentals han comès molts errors cada dia del món. No ens podem equivocar perquè aquest fenomen és apadrinat per països molt forts econòmicament que no tenen cap mena de mirament a finançar aquesta bogeria. Aquests països són aliats nostres, però no són culpa nostra. Però passa que una determinada esquerra necessita fer aquesta lectura per justificar la seva deserció sobre aquesta qüestió. Hi ha una obsessió patològica amb Israel i els Estats Units. La resta del món, de conflictes i de víctimes no existeixen. —També alerteu de la matança de cristians… —Han mort centenars de milers de persones. La gran majoria, musulmans. Però també fan una matança sistemàtica de cristians, que és un fet que expliquem molt poc perquè sembla que no ens preocupi. Van desapareixent pobles sencers. S’ataca sistemàticament els assiris, els coptes… col·lectius humans que vénen de fa milers d’anys. Igual que les pedres de Palmira, també desapareixen les vides i la cultura d’aquestes comunitats. La persecució cristiana no ens preocupa. La persecució de les dones no ens preocupa. L’antisemitisme, que és una xacra terrorífica, tampoc no ens preocupa. I aquí es troba l’esquerra més extrema amb els feixistes i els islamistes. Curiosos companys de viatge. Tot això passa mentre cada vegada són més rics, més forts i ocupen més espai. I nosaltres, fent migdiada. —No es pot dormir mentre el feixisme avança. —Ens ha de preocupar molt l’islamofeixisme. En aquest moment, controla molts països de l’ONU. Són països amb una ideologia clarament feixista. Què és, si no, condemnar a mort algú perquè porta una creu. O pel fet de ser una dona i estimar algú. O fer una manifestació. Això és feixisme. Com n’hem de dir? Algú en vol dir tradició? L’Aràbia Saudita és un país feixista. Catar és un país feixista. I vinga a fer-nos-hi fotografies… Les coses s’han de dir pel seu nom. A més d’aquests països, hi ha un govern obertament gihadista amb camps de concentració i camps d’extermini que governa una població d’uns vuit milions de persones. El problema és enorme i no hi fem res de debò. —Un dels errors que expliqueu al llibre és la por. Deveu rebre moltes amenaces per haver escrit aquests llibres. —Assumeixo els riscs naturals de viure en una època amb una amenaça totalitària. No em facis parlar més. Tampoc no cal. Tots assumim riscs. És el món que ens ha tocat. Però si no assumim riscs, guanyaran. El totalitarisme té un gran objectiu estratègic: crear por. Quan aconsegueix que la por triomfi, guanya. És lògic que tinguem por, perquè som humans, però cal saber-la controlar. Per què maten en una línia de metro? Un objectiu és matar gent. Però ho fan sobretot per deixar clar que qualsevol pot ser la seva víctima. És la socialització del terror. No vull parlar de la meva por personal –que hi és, com és lògic– perquè el fet més important és la por col·lectiva.

Summary: Pilar Rahola: ‘Els Nelson Mandela d’avui són els musulmans que lluiten per les seves llibertats’


Ángeles Ribes és la regidora de Ciutadans a Lleida que ha arribat a un pacte amb el PSC del paer, Àngel Ros. Ribes, amb família lleidatana, va arribar a la ciutat quan tenia onze anys. Ribes és nascuda a Jaca (Osca), té quaranta-set anys i a Lleida hi ha viscut des de petita, tret dels anys que va passar a Barcelona estudiant disseny de roba. Ahir, a la mateixa hora que l’ANC i Òmnium havien convocat una manifestació a Lleida contra aquest pacte, Ribes atenia VilaWeb telefònicament. —Per què pacteu amb Àngel Ros? —Vam arribar a un acord, que ja és públic. No es va pactar un acord de govern, ni cap benefici per als regidors de Ciutadans com s’ha dit. Vam arribar a un acord, i ja està. I això hem fet. —Us en fieu, de Ros? Ho dic perquè fa un any semblava independentista —No es tracta d’això. Els acords quan se signen hi són per a complir-los. I si no es compleix ja es prendran les mesures oportunes. Però en principi no he de desconfiar de la paraula del senyor alcalde, ni del PSC de Lleida. —Un pacte PSC-Ciutadans seria aplicable a tot Catalunya? A Lleida comença una nova relació entre tots dos partits? —No ho sé. Ho hem aconseguit aquí. Però jo no sóc al comitè executiu de Ciutadans. —I personalment, us agradaria que s’arrbés a pactes a Catalunya amb el PSC? —M’agradaria que s’arribés a acords en pactes anticorrupció, per la transparència, regeneració democràtica i per la lleialtat institucional. —Quins canvis lingüístics hi veurem, a la ciutat de Lleida, a banda la declaració d’intencions? —La revisió del reglament lingüístic s’haurà de portar al ple i a exposició pública. I serà una normativa adient a les lleis vigents. Per exemple, una de les coses que proposem és que les empreses que vulguin fer una licitació o obra amb l’ajuntament no hagin d’enviar la documentació únicament en català, sinó també en castellà. —I els rètols dels carrers hauran de ser bilingües, per exemple? —No hem entrat tant al detall. Sí que hem demanat que la informació que l’ajuntament envia als ciutadans sigui bilingüe. No hi veig problema. —Aquests dies veiem Rajoy perdut per Europa perquè no parla anglès. Creieu que el model lingüístic espanyol és útil per a anar pel món? —Nosaltres proposem 40% en castellà, 40% en català i 20% en anglès. I crec que amb això milloraríem les capacitats lingüístiques de tots els alumnes. No defenso el model del senyor Rajoy. I al Congrés dels Diputats també presentarem canvis als models d’educació. 'Després de tants anys d'intentar que no hi hagués discriminació cap a una de les llengües hem anat a l'altre extrem.' —El model lingüístic a Espanya també el canviaríeu, doncs? —Després de tants anys d’intentar que no hi hagués discriminació cap a una de les llengües hem anat a l’altre extrem. Volem corregir aquesta situació. —Entesos. Però demanava si a Castella, o Andalusia, canviaríeu el model. —I a la Vall d’Aran? Quin model farien servir vostès? Els recordo que a Lleida no s’ensenya l’aranès. —Respongui’m, si us plau: a Castella hi faria cap canvi, en l’àmbit lingüístic? —No estic a Castella, i tenint en compte que les competències d’educació són autonòmiques, jo em preocuparé de la que em correspon. —Però no havíem quedat que Ciutadans era de tot Espanya? No tenen model per a Castella? —Sí. Però jo no estic a Castella. —Val. Canviem de qüestió. Com us assegurareu que Ros complirà la transparència que ha promès, vista la polèmica que ha tingut no fa gaire per les seves despeses? —Hi ha una comissió de transparència, i un dels acords és que sigui presidida per diversos partits de manera rotatòria. En aquesta comissió es podran dur a terme tota mena d’iniciatives i control de despeses. Ros ha dit que reduiria pràcticament a zero la partida de despeses protocol·làries. Ens sembla bé. —Quin projecte teniu per a Lleida? —Ens agradaria una ciutat més preocupada pel microorganisme i no tant per les grans obres faraòniques que s’han fet els darrers anys. Hem d’actuar perquè es rehabilitin edificis d’habitatges. I tenim molta preocupació per l’horta de Lleida. —Finalment m’agradaria parlar de vós. On vau néixer? —A Jaca, Osca. Els meus avis eren de Lleida, com el meu pare, i jo vaig arribar aquí a onze anys. He viscut tota la vida aquí menys el temps estudiant a Barcelona. Disseny de roba. A l’escola Goymar. —El vostre marit fa poc que s’ha afiliat a Ciutadans. Deu ser la vostra influència… —Ha ha! Suposo! —He llegit a internet que el vostre marit forma part de Somatemps, agrupació que té alguns membres de l’ultradreta. És cert, això? —Jo no ho sóc, de Somatemps. No ho sabria dir. I m’estranyaria que fossin d’ultradreta. —El vostre marit, i membre de Ciutadans, forma part de Somatemps? —Hauríeu de preguntar-li-ho a ell. —No ho sabeu? —No. Només sé que hi ha participat com a ponent. —La vostra carrera política, senyora Ribes, s’acaba a escala municipal, o us agradaria participar a escala catalana o espanyola? —De moment m’he compromès per quatre anys a l’ajuntament. A Ciutadans, ja en fa vuit que hi sóc. Em quedaré aquests quatre anys a l’ajuntament, això segur. I més enllà ja no ho sé. —Quin és el vostre lleidatà de referència? —No tinc cap figura referent. Però si em preguntéssiu el referent aragonès, o de Jaca, tampoc no en tindria.

Summary: Ángeles Ribes: ‘M’agradaria que PSC i C’s arribéssin a acords a Catalunya’


Un diari de qualitat i amb incidència social ha de tenir una base econòmica forta. Per a aconseguir-ho, amb la publicitat no n’hi ha prou, sinó que calen subscriptors. Els subscriptors són importants, a més a més, perquè aporten una visió de la realitat i un contrast informatiu molt enriquidor per a la redacció. Per això, el servei de subscripció de VilaWeb és, primer de tot, una mostra de compromís amb el projecte informatiu del diari, per a reforçar-lo, però també un suport econòmic clau, per a fer-lo possible cada dia. Si encara no sou subscriptor de VilaWeb, us en podeu fer des d’aquesta pàgina o telefonant al 934 426 439 de 9 del matí a 5 de la tarda, de dilluns a divendres Ser subscriptor de VilaWeb és sobretot un gest de suport al periodisme independent, crític i compromès que VilaWeb ha practicat del 1995 ençà. Amb la subscripció a VilaWeb es pot gaudir d’una colla de serveis que procuren al subscriptor una experiència informativa molt més intensa i una relació especial amb la redacció. Però el fet determinant és la voluntat de donar suport al diari i a la informació que presenta. Fent-vos subscriptors feu possible l’existència de VilaWeb i que centenars de milers de persones puguin llegir el diari. Per a VilaWeb és important de remarcar que la informació ha de ser oberta i igual per a tothom. El nostre compromís social no ens permet d’admetre que qui pagui més tingui una informació millor. Però, respectant aquest principi, sí que podem agrair la generositat dels subscriptors presentant-los una experiència diferent i més rica. A quins serveis tenen accés els subscriptors de VilaWeb? Hi ha dos formats de subscripció: adherits (que paguen 60 euros l’any) i col·laboradors (que paguen 120 euros l’any). Els adherits tenen els serveis següents: 1. El diari de demà. Tots els membres de +VilaWeb poden llegir cada dia, a partir de les deu del vespre, el contingut del diari que la resta de lectors no llegiran fins l’endemà. El trobareu cada vespre a la portada del diari, en una placa de color blau titulada ‘El diari de demà’. 2. El correu de la Nit – VilaWeb Paper. Cada dia a les deu del vespre rebreu l’edició de VilaWeb en format pdf, pensada per ser impresa a casa o per a ser llegida en pissarretes, mòbils o ordinadors. Aquesta edició, que anomenem ‘VilaWeb Paper’ surt cada dia llevat del dissabte i durant el mes d’agost. Amb VilaWeb Paper pretenem recuperar el bo i millor del diari tradicional, però adaptant-ho a la realitat d’avui. Reivindiquem el context i l’atenció com una part essencial de la qualitat informativa. Per això cada vespre us oferim aquesta versió de lectura reposada per entendre el món i tot allò que ens passa. En el mateix correu rebreu els articles que es publicaran l’endemà, als quals podreu accedir-hi sense necessitat de cap contrasenya. 3. Xarxa VW. Podreu participar voluntàriament en aquesta xarxa social interna, on només hi ha subscriptors de VilaWeb. Funciona de manera semblant al Facebook, però no és pública ni accessible a ningú que no sigui subscriptor. Hi podeu posar comentaris, crear grups, enviar missatges, participar en xats i, en general, relacionar-vos lliurement amb la resta de subscriptors del diari. Per a participar en la Xarxa VW, primer heu d’activar el vostre usuari. La primera vegada que aneu a la Xarxa VW, un botó us demanarà d’activar-la i ja no ho haureu de tornar a fer. 4. Comentaris a l’editorial i a les notícies. Podreu afegir comentaris propis a totes les notícies i articles, a través de la Xarxa VW, on cada article té un espai assignat. Tanmateix, aquests comentaris només els podran llegir els subscriptors, amb l’excepció dels comentaris a l’editorial que són públics per a tothom i moderats. per la redacció. 5. Eina d’adreces d’interès. Amb aquesta eina podeu desar en un espai personal de la web els articles que trobeu interessants, com una mena d’adreces d’interès, per poder-los recuperar fàcilment quan vulgueu. 6. Hemeroteca de portades. Tindreu accés a totes les informacions publicades els dies anteriors, en una espectacular hemeroteca de portades. 7. Actes per a subscriptors. Podreu participar en actes exclusius per als subscriptors del diari, tant a la redacció com en més espais públics, i rebreu informació de tots els actes que es fan a l’Espai VilaWeb. 8. Descomptes a la Botiga. Podreu obtenir descomptes especials sempre que compreu un producte a la Botiga de VilaWeb. 9. Assemblea de lectors. Esteu convidat a participar en l’Assemblea de lectors de VilaWeb, que es fa cada any, amb sessions com a mínim a Perpinyà, Barcelona, València i Palma. 10. Publicació d’un bloc. Tots els subscriptors podeu obrir un bloc dins VilaWeb, on podeu publicar lliurement tot allò que vulgueu. A més de tots aquests serveis generals, els col·laboradors tenen dos serveis especials més a la seva disposició: 11. Llegir VilaWeb sense publicitat. Com a membre col·laborador, a més de tots els serveis anteriors, també podreu llegir el diari amb un disseny completament net, sense publicitat ni res que no sigui la informació estricta. Aquesta funcionalitat és disponible tant en l’ordinador com en els mòbils i pissarretes i l’heu d’activar vosaltres, si voleu, clicant sobre el botó ‘Sense publicitat’ 12. Contacte per WhastApp amb el director de VilaWeb. Tots els col·laboradors poden accedir directament per WhatsApp amb el director de VilaWeb, per comentar notícies, avisar de fets o suggerir informacions. També hi ha la possibilitat de fer un donatiu, una sola vegada o de manera regular cada any, per una xifra superior. (Podeu llegir més sobre les activitats de VilaWeb en aquesta pàgina)

Summary: Ajudeu VilaWeb, fent-vos-en subscriptors


Els equips de salvament dels serveis d’emergència de les Illes i 65 voluntaris continuen cercant tres persones desaparegudes durant el temporal Glòria, una a Mallorca i dues a Eivissa. Al migdia, s’ha trobat un cos a la Cala de Sant Vicent de Sant Joan (Eivissa) que podria ser l’home colombià desaparegut de 41 anys. Tanmateix, la identificació i l’autopsia no es faran fins dilluns. Fa cinc dies que va desaparèixer un jove quan practicava barranquisme al Torrent de Sa Mora, entre Sóller i Fornalutx. La cerca se centra al litoral pròxim a la desembocadura del torrent. El desaparegut, amb experiència en el descens de torrents, baixava el llit al costat d’un company que li va perdre la pista en una de les parets verticals, per la qual cosa va alertar als serveis d’emergència. A la costa nord-oest d’Eivissa, de Punta de Sa Creu a Punta Arabí, els equips de salvament recorren el litoral a la recerca de dos homes desapareguts des del dimarts en les zones de Cala Sant Vicent i Portinatx. El de Cala Sant Vicent és un home de 41 anys, resident a l’illa, que va ser vist per última vegada ahir a les 15.00. L’altre desaparegut és un britànic de 25 anys de qui es va perdre el rastre en Portinatx i de qui el dijous es va trobar una jaqueta a la mar. Tots dos podrien haver caigut a la mar a conseqüència del fort onatge provocat pel temporal.

Summary: Continua la recerca de tres desapareguts a les Illes durant el Glòria


Xavier Pericay, fundador i membre de la direcció de Ciutadans fins al juliol passat, considera que un dels problemes que va contribuir a la ‘patacada’ electoral de novembre és que Albert Rivera ‘no tenia a prop cap contrapès, ell feia i desfeia el que li semblava’. ‘No tenia un grup de gent que li portés la contrària, que és el que necessita un líder polític’, sinó que es va envoltar d’un equip que ‘corroborava el que ell deia’, i quan l’estratègia de Ciutadans ‘va començar a descarrilar, algú havia de parar el tren, i ningú el va parar’, ha assenyalat a Efe Pericay, que dilluns publica les memòries sobre els seus anys en l’executiva Ciutadans i com a portaveu del partit a les Illes. En ‘Anem? Una temporada en la política’, Pericay (Barcelona, 1956), parla ‘d’la cosa bona i la cosa dolenta, sobretot el 2019’, de Rivera. Diu que li guarda ‘respecte’ i ‘admiració’ pel seu talent i intuïció política, unes qualitats que, segons diu, no va lluir en la seva última etapa, ‘per desgràcia per a ell, per al partit i per a Espanya’. A la cúpula d’un partit ‘hipercentralitzat, vertical de cap a cap’, Rivera i el seu cercle més pròxim van imposar una estratègia totalment contrària a ‘intentar almenys arribar a un acord amb el PSOE’ després de les eleccions d’abril. ‘És la patacada d’una força política que apostava pel centre, per la moderació, per arribar a acords amb partit constitucionalistes (…). Ha estat molt dolent per a la política aquest país, i per a la convivència’, diu Pericay. D’Inés Arrimadas, destaca que té un perfil molt semblant al de Rivera, el seu ‘referent’, i la considera ‘la millor candidata que té el partit per a presidir-lo i, sobretot, per a ser la imatge que ho encarni en els pròxims mesos o anys’. ‘Però Albert també era el millor candidat fa un any i en canvi va passar el que va passar. Si no canvia l’estructura del partit en l’assemblea general, pot repetir-se’, diu. Tanmateix, manifesta el seu temor que ‘l’equip que hi ha al voltant d’Inés i la gestora que s’ha creat el que volen és perpetuar el model’. ‘L’única explicació que donen a l’ocorregut és el que ells diuen un error d’estratègia, que n’hi va haver, però el problema és que aquest error d’estratègia el partit no tenia mecanismes interns per a contrarestar-lo’, abunda. En la seva opinió, Ciutadans ha de superar ‘l’hiperlideratge’ per a afavorir la participació en la presa de decisions i facilitar major control de la seva ‘esfera de responsabilitat’ a les organitzacions territorials del partit.

Summary: Pericay carrega contra Rivera: ‘No tenia a prop cap contrapès, ell feia i desfeia’


El judici del procés ha quedat vist per sentència després de cinc mesos de sessions. Els al·legats finals dels acusats s’han centrat a demanar l’absolució per la manca de fonament de les acusacions, tot i que també han demanat el final de la judicialització de la política i que el govern espanyol accepti negociar un referèndum. La majoria d’acusats han recordat al tribunal que la sentència, no tan sols ha de valorar els delictes de rebel·lió, sedició i malversació, sinó que també ha d’interpretar quins són els límits de drets fonamentals com la llibertat d’expressió o protesta. Podeu recuperar tota la informació de sessions anteriors ací.

Summary: El judici contra el procés queda vist per sentència


Els líders de la Unió Europea (UE) no han aconseguit cap acord amb el Regne Unit perquè el país presidit per David Cameron es mantingui dins la comunitat europea. Segons membres de les reunions, fins ara s’han aconseguit certs progressos, però encara queden intenses hores de reunions bilaterals per buscar un compromís satisfactori per a tothom. El president del Consell Europeu, Donald Tusk, va assenyalar que queda molt per fer fins a arribar a un acord amb Londres. La trobada va permetre constatar les divergències que encara persisteixen entre els vint-i-vuit membre de la UE sobre les exigències de Londres per a aconseguir el vot positiu dels britànics en el referèndum que pretén convocar el 23 de juny. ‘Si podem aconseguir un bon acord, l’acceptaré, però no acceptaré un acord que no reculli el que necessitem’, va assenyalar David Cameron. Però tampoc els altres vint-i-set membres acceptaran un pacte que per molts suposa fer concessions doloroses, tal com va explicar la cancellera alemanya, Angela Merkel, que dóna suport pràcticament totes les exigències de Cameron.

Summary: La UE avança amb dificultats cap a un acord per a evitar el ‘Brexit’


El portaveu d’ERC al congrés espanyol, Joan Tardà, ha comunicat formalment a la direcció del partit que no repetirà com a candidat a les eleccions espanyoles del 28 d’abril. D’aquesta manera, Tardà ha acabat la seva trajectòria com a diputat a Madrid, que va començar el 2004. En la conferència de premsa posterior a la reunió de la direcció del partit, la portaveu dels republicans, Marta Vilalta, ha confirmat la decisió i ha reivindicat que Tardà continuarà sent un ‘gran actiu’ sigui quin sigui el seu camí a partir d’ara. ‘És un gran actiu no només per a la família d’ERC, sinó per al republicanisme en general, per a aquells que defensen la justícia social. És un exemple de lluita i de dignitat i així ho ha estat sempre en les tasques tant al congrés com allà on ha estat’, ha conclòs.

Summary: Tardà comunica a la direcció d’ERC que no repetirà a la llista pel 28-A


El Departament de Salut de la Generalitat de Catalunya ha anunciat el primer cas de coronavirus al Principat. És una dona de trenta-sis anys que va viatjar al nord d’Itàlia, a Bèrgam i de Milà, entre el 12 i el 22 de febrer, i que ahir es va posar en contacte amb l’Hospital Clínic de Barcelona, on li han fet els tests, que han resultat positius de coronavirus. La zona on ha viatjat és on hi ha hagut el brot de coronavirus que ha causat, ara per ara, set morts i gairebé tres-cents casos confirmats. Com es troba la pacient i quins símptomes presenta? Ahir al vespre ella mateixa va anar a l’Hospital Clínic perquè no es trobava bé. Els símptomes que presenta són lleus, semblants als d’una grip convencional. Ara per ara, roman ingressada a l’hospital. Ho explicava la consellera de Salut, Alba Vergés: Com es troben els qui hi han estat en contacte? Es troben bé, i de moment no presenten símptomes de la malaltia. En total són vint-i-cinc persones amb qui ha tingut un contacte més directe i que es troben aïllats a casa, supervisats pels professionals de la Xarxa de Vigilància Epidemiològica per veure si desenvolupen els símptomes de la malaltia. Hi hauran de romandre dues setmanes. Són gent del seu entorn més pròxim, familiars i amics, i també els qui viatjaven més a prop d’ella en l’avió que la va tornar d’Itàlia a Barcelona. Hi ha més casos sospitosos de coronavirus relacionats amb aquesta pacient? No, tret de l’aïllament –per prudència– que s’ha fet dels qui hi tenen contacte més directe, persones que, recordem-ho, de moment no presenten pas símptomes. Segons que ha explicat el secretari de Salut Pública, Joan Guix, ara per ara hi ha vuit casos sospitosos més, que són investigats i que no tenen relació directa amb aquesta pacient. Són persones que han presentat símptomes compatibles amb el coronavirus, com ara febre alta i problemes respiratoris. De casos sospitosos, el Departament de Salut ja n’ha investigats onze, deu dels quals han resultat negatius. Quin protocol preveu el Departament de Salut d’ara endavant? Joan Guix ha transmès un missatge de tranquil·litat perquè ha recordat que el 80% dels casos de gent infectada amb el virus són lleus, amb uns símptomes clínics semblants als d’una grip lleu, i només un 15% són greus i un 2% crítics. També ha recordat que ara justament som enmig d’una epidèmia de grip, tot i que ja comença a anar de baixa. ‘Fem tot aquest seguiment i aquestes accions perquè tenim davant un virus identificat fa un mes, i l’objectiu, aquí i a tots els països, és contenir-lo. No és una malaltia extremadament greu, però sí molt contagiosa’, ha explicat. En el protocol desenvolupat per evitar l’epidèmia s’ha inclòs com a criteri, a més d’haver estat a les zones de la Xina on va sorgir, també haver anat a les regions italianes de la Llombardia, el Vèneto, el Piemont i l’Emília-Romanya, i també Corea de Sud, l’Iran i Singapur. Així mateix, ha explicat que, a causa de l’extensió del coronavirus pel nord d’Itàlia, el telèfon d’atenció sanitària 061 ‘té molta pressió’. Ahir va rebre més de 400 consultes, que contrasten amb les 8 de divendres, tres dies abans. Recomanacions que fa Salut Sobretot el departament demana de mantenir la calma, atesa la preocupació creixent detectada sobre el coronavirus. La mascareta, ha explicat Guix, no cal si la persona no està malalta, i ha reiterat que les mesures d’higiene que s’han de prendre són ‘les habituals de la grip estacional: utilitzar mocadors de paper d’un sol ús, rentar-se les mans sovint amb aigua i sabó i no tossir ni esternudar a la mà sinó a l’avantbraç’. ‘No vull banalitzar, però em preocupa més la grip que no el Covid-19’, ha declarat Guix, que ha recordat que a Catalunya, del gener fins a la setmana passada, han mort 41 persones per la grip estacional. Vegeu ací la conferència de premsa íntegra de Joan Guix i la gerent de Processos Integrals de Salut de l’ICS, Assumpta Ricard: Per a més informació sobre el potencial del coronavirus per a esdevenir una pandèmia i la manera de preparar-s’hi, llegiu aquesta entrevista al metge Oriol Mitjà. EN DIRECTE: El minut a minut de l’evolució del coronavirus

Summary: Tot allò que se sap del primer cas de coronavirus confirmat a Barcelona


Mireia Boya (1979), ex-diputada de la CUP, acaba de publicar el llibre Trencar el silenci (Ara Llibres). Hi explica la seva vida del 2016 al 2019. Són tres anys intensíssims de procés polític català viscuts en primera línia al Parlament de Catalunya i al Tribunal Suprem, i a la vegada una vida personal que en tres anys inclouen la mort de la mare, del pare, un maltractament psicològic dins la CUP i el descobriment recent que té esclerosi múltiple. L’obra és contundent, gens lacrimal, i revestida del feminisme militant que professa l’autora. VilaWeb va parlar ahir a Barcelona amb la senyora Mireia Boya. —Dieu al llibre: ‘El 13 de novembre del 2016 va morir la meva mare a l’UCI de l’Hospital Sagrat Cor de Barcelona. Amb la mà esquerra li agafava la seva. Amb la dreta al seu pit vaig notar la darrera bategada del seu cor. Pum-pum. Silenci.’ —Quan vaig arribar a l’hospital, ma mare ja estava inconscient perquè aquell dia vaig ser incapaç d’anul·lar un acte polític. Ja ho veus. Vaig arribar fins a aquest punt. La política és més important que la vida? Això de la vida al centre ho deia molt, però no ho practicava. Quan ets en primera línia, hi ets vint-i-quatre hores al dia, set dies a la setmana. De fet, vaig repetir el patró de ma mare. De petita, jo la vaig conèixer poc, en el sentit que quan ella era diputada al Parlament de Catalunya, la segona legislatura, ella vivia a Barcelona cinc dies per setmana, i venia el cap de setmana. A la vegada, per a mi és un referent polític. El partit on ella militava era secundari, en canvi, la manera de relacionar-se amb la gent, des de l’empatia, són coses que m’ha ensenyat. —Parleu de pocs homes, al llibre. —Sí. L’objectiu és parlar de dones. Pràcticament ni els anomeno. Considero que ja se’n parla prou. No és que siguin menys importants. Però ja se’n parla prou. Es parla molt més dels Lledoners que del Puig de les Basses i del Mas d’Enric. Es parla més de Waterloo que de Ginebra. El llibre intenta remarcar les dones que hi han estat. Des de l’època de ma mare amb les primeres diputades fins a totes les represaliades des de l’any 1974, que en faig la llista. Més d’un centenar, i la gent no en coneix la història. —Del pare i el germà, sí que en parleu. —El meu pare era un senyor de poble, molt bona persona, que s’estimava molt les muntanyes i la seva família i que no opinava mai de política. Qui manava a casa era ma mare. El meu pare em va ensenyar que a vegades és millor callar per evitar discussions innecessàries. I no hi ha res que no es pugui arreglar tenint una actitud constructiva tret de la mort. La resta és qüestió de voluntat. El meu germà va morir quan tenia cinquanta-tres anys. Va tenir un infart mentre dormia. La seva parella se’l va trobar mort al matí. L’Enric es dedicava al món de l’hostaleria. Va anar a Sant Feliu de Guíxols. —Al llibre expliqueu el maltractament psicològic que vau rebre dins la CUP. —Vaig tardar un any i mig a adonar-me que era maltractament psicològic. Primer pensava que les discussions que tenia amb aquesta persona eren fruit de la tensió i el moment polític. Fins que un dia em vaig adonar que no. L’assetjament psicològic és molt difícil d’identificar. —Com el descriuríeu? —Vas perdent autoestima i guanyant inseguretat. I la síndrome de la impostora que tenim moltes dones: no som prou. Què hi faig, aquí, si jo no en sé prou? No estic prou formada, no sóc prou llesta. Insomni, ansietat, no vaig comptar les vegades que havia tornat a casa plorant després d’una reunió del secretariat de la CUP per la impotència de no haver estat capaç de plantar cara. Tan bon punt troben l’esquerda que connecta amb la nena que ets, que és la que té por, et desmunten. Fins que un dia vaig fer el clic. En una reunió amb ex-membres del secretariat, i ex-diputats, on tothom havia de donar el seu punt de vista sobre el que havia passat la tardor del 2017, ell hi era. I va fer una intervenció amb segones, i em vaig sentir interpel·lada. Aquell dia se’m va adormir la llengua, vaig ser incapaç de parlar, vaig sortir fora, i al carrer, quan vaig arribar a la cantonada, vaig vomitar. Va ser una reacció física que em va fer adonar que passava alguna cosa. Vaig anar al psicòleg, que em va ajudar a identificar tot el que m’havia passat. I ser capaç de parlar-ne ara. Jo no he tornat a parlar amb ell, ni l’he vist. Ni tinc intenció de fer-ho. —Expliqueu que us anul·laven entrevistes, ell us confrontava sempre en públic, tot li semblava malament. —Control d’agenda, crear clima d’opinió dins el grup. Que si jo feia coses rares, que si parlava amb massa gent, que si filtrava coses. Cap de les intervencions que vaig fer al ple va ser aplaudida. Cap. Quan intervenien altres companys, tot anava molt bé. Jo feia el cafè amb Lluís Llach o amb Carmina Castellví, que era de Sort, perquè érem dels matiners al parlament. Era el moment de l’aprovació dels pressupostos, i en una reunió de grup es va dir que potser no havíem de ser tan cordials. Doncs vaig deixar de fer el cafè al matí amb Lluís Llach! Fins aquí vaig arribar. De totes les dones que l’hem patit, que en som unes quantes, només dues l’hem denunciat dins l’òrgan. Però són més. I per això no va anar a les llistes el 21-D. Ara ell és un simple militant. —Un de Poble Lliure, l’altre d’Endavant? —Debat pervers que ajuda a justificar actituds. No. Era una qüestió de masclisme i de rols de poder. Punt. —Plegueu el dia que ho denuncieu. —Plego, sí, però he trencat el silenci. El fet d’haver-me recuperat i, deu mesos després d’haver dimitit, ser capaç de treure un llibre així, crec que és una victòria. No només per mi. Sinó per moltes altres dones. I en part ho faig aprofitant que sóc una cara pública i coneguda. En el moment que vaig dimitir em van escriure una vintena de dones, alguna alcaldessa, de tots els partits i moviments socials. L’assetjament psicològic és molt més comú que no ens pensem i està molt silenciat, molt. És molt difícil identificar-lo. I que la gent et cregui. —Per què no en dieu el nom? —Perquè les dones han de ser protagonistes. No és qüestió de centrar el debat públic en ell, que al final no és ningú, i no m’importa. La qüestió important és centrar-ho en les dones que ho han patit. No dir el nom és una decisió política, justament. —Esteu contenta com ho va gestionar, la CUP? —La CUP és el partit més avançat pel que fa a portar a la pràctica la teoria feminista. Ara bé, em vaig trobar que en aquell moment es van prendre l’assetjament com si fos un tema polític, i de diferències ideològiques, i que es podia negociar. I això és innegociable. La reparació d’algú que l’ha patit no es pot negociar. Crec que no ho van fer prou bé. Un cas així té una part individual, la meva, i una de col·lectiva. La reparació ha de ser individual, i per això hem arribat a uns acords, però em falta la part col·lectiva. L’autocrítica en aquell moment hauria estat important. —Us el torneu a trobar quan la CUP ha de decidir l’estratègia antirepressiva en el vostre cas i el d’Anna Gabriel. Preparar exili o presó. Ell és al comitè antirepressiu. —Formava part del secretariat nacional, i havia de decidir com encaràvem, l’Anna i jo, les mesures antirepressives. A mi no m’inspirava cap confiança i per això vaig recórrer a gent de fora de la CUP. Allà em sentia vulnerable i molt sola. La xarxa antirepressiva la vaig trobar més fora que dins. Explico l’amistat que he creat, per exemple, amb la Miren Zabaleta. Vaig anar a passar uns dies al seu caseriu, perquè necessitava que algú m’expliqués com era la presó. Jo era a punt de declarar davant el Tribunal Suprem. I volia preparar-me. Ella hi havia estat sis anys, i té la meva edat. —I què hi vau aprendre? —Que tu ets un més, que la repressió és llarga, i que forma part de l’estratègia política passar per la presó o l’exili. I que si entres a la presó, has de ser conscient que algú altre et reemplaça. I que hi ha un marge de temps que ets inactiu, i que tu deixes de liderar. I això aquí no ho hem sabut fer. Al contrari. No hem separat prou el procés d’independència amb els temes antirepressius dels presos i els exiliats. —En el llibre us penediu de dos moments. Primer, d’haver demanat a Dolors Sabater que fes el discurs de batlles durant la DUI del 27-O. Aquest gest, dieu, va propiciar que ella perdés la batllia amb la moció que li van fer. —Sí. La Dolors formava part d’una candidatura a Badalona que anava molt més enllà de l’independentisme, perquè incloïa una part sobiranista. I a Badalona havia estat tota la legislatura fent equilibris interns perquè la suma de tots els unionistes la feia fora. La van fer fora. Aquell dia va ser molt valenta, perquè va assumir la veu dels alcaldes del parlament per incompareixença d’Ada Colau. Per això dic que la Dolors Sabater és l’alcaldessa de Catalunya. En aquell moment va estar a l’altura. Va ser la potència de la veu femenina liderant el món municipal. —Segon moment de penediment. Sortiu de declarar del Tribunal Suprem i dieu que espereu que la resta de declaracions siguin tan polítiques i contundents com la vostra. A Marta Rovira, que havia de declarar, no li va agradar gens. —Crec que em vaig passar en el to. En aquell moment anava amb una pujada d’adrenalina molt gran, i havia aconseguit fer el que volia: polititzar el procés judicial. Però sí que és cert que tot just era la primera, i que darrer meu venien cinc persones més. Vaig afegir una pressió innecessària als qui venien després. I això és molt poc feminista. —Dins el Suprem dieu a la cara de Llarena: per què Forcadell és a la presó i jo no, si les accions de la mesa eren les mateixes? —Llarena el descric com un avi afable. No és de formes dures com Marchena. Però és senyor i jutge. I no hi ha res més patriarcal que la justícia. Jo sabia que si el punxava una miqueta, ell reaccionaria: on va aquesta nena que es fot de mi. I vaig aconseguir que saltés. Si vols anar a la presó, t’hi poso, va dir ell. Una prova evident de la parcialitat de la justícia. I per tant, això en el futur es pot utilitzar a tribunals europeus. —Expliqueu que la segona declaració al Tribunal Suprem la vau preparar dormint, perquè teniu amb parasòmnia. —Parasòmnia vol dir que parles quan dorms. En moments de molt d’estrès parles dormint. Aquell dia em desperto al matí i dic: avui he somniat la declaració que he d’anar a fer al Suprem. I diu no, no. No és que ho hagis somniat, és que l’has feta. Sencera. Ha! El relat que havia de fer l’havia dit dormint. I se’m va quedar dins. De fet, va ser la base de la declaració que vaig fer. —Per què decidiu quedar-vos i no anar a l’exili, com Anna Gabriel? —Per una raó molt poc política. Tot i que si ens creiem la màxima feminista (tot allò que és personal és polític), en realitat vaig fer política. La raó és tan senzilla com que després de pensar-hi molt, i passar el Nadal amb la família, vaig ser incapaç de dir adéu al meu pare. No podia assumir no veure’l més. Era una persona gran, amb mobilitat reduïda, i sabia que, anés on anés, ell no podria viatjar. Vaig pensar que si anava a la presó, almenys em deixarien sortir quan estigués a punt de morir. Com que no havia estat amb ma mare, vaig pensar, estigues amb ton pare. Queda’t per si es mor. I el juny passat es va morir. Quan acabava el llibre. Per això hi ha un apunt final on ho explico. —Expliqueu els seguiments que us van fer abans del referèndum. —En el conflicte amb l’estat espanyol hi ha una part important, que no hem jugat prou bé, que és la guerra psicològica. La por. Provocar por. I fer seguiments forma part d’aquesta estratègia. Jo em trobava homes a la cantonada de la casa on vivia. I agafava el bus, i hi pujaven. I jo baixava, i ells baixaven. Feia un cafè, i eren allà. —15 de juny de 2018. Què passa? —Sóc en un bar del Poble-sec i els peus se m’adormen. Pico a terra, i no em passa. I aquest formigueig continua, i acabo a urgències perquè l’Aina Delgado, membre del secretariat nacional de la CUP, feia el MIR i em va obligar a anar-hi. Jo no hi volia anar. Tornava a ser incapaç d’anul·lar cap dels actes que tenia, tot i tenir les cames adormides de cintura en avall. La importància de saber dir que no. Vaig a urgències. M’ingressen. I el resultat de les proves mèdiques arriba a final d’agost. Em diagnostiquen esclerosi múltiple. La reflexió que faig és: en molts diagnòstics d’esclerosi múltiple, els primers brots són motivats per situacions d’estrès o traumes. La part emocional, psicològica, és important per a aquests primers brots que desenvolupen la malaltia. Per això he escrit aquest llibre. És important no explicar-ho en una entrevista i prou, sinó dedicar dues-centes pàgines per a explicar per què he arribat aquí, jo. I on m’he equivocat, i com caldria fer-ho perquè el món de la política fos diferent. I no solament la política. —Feu un lligam estret entre la tensió viscuda i la malaltia? —No tinc cap certesa que això hagi estat així, però sí que ho he viscut. Hi ha fets traumàtics que han pogut afectar la meva salut. No hi ha culpables, però jo tampoc no en tinc la culpa. La Dolors Bassa ho explica molt bé, i la Teresa Laplana. De la part psicològica no se’n parla mai, i és importantíssima. —Expliqueu que podeu tenir un brot demà, o d’aquí a vint anys. —Tenir esclerosi múltiple és viure en la incertesa, sí. Puc tenir un altre brot d’aquí a vint anys o el puc tenir aquesta tarda. I això no ho puc saber. Ara he de fer bondat, ser feliç, no tenir vida estressant i prendre molt el sol. Com a prescripció mèdica no és mala cosa. Els estius, a la platja. I els hiverns, també. Ha! Tenir esclerosi múltiple és viure en la incertesa. No saber què et passarà, quan et passarà. No hi ha cura. I tots els tractaments són per a frenar els brots. I els frenen més o menys. Un brot tan fort com el que vaig tenir, potser no el tindré, però a poc a poc puc anar perdent la mobilitat, que és la cosa més habitual en aquesta malaltia. —Llegint el llibre he plorat una mica. —No em digueu que és un llibre trist. No em prenc la vida amb tristesa, jo. —Trist, no ho és. I gens ploramiques. Això és d’agrair. Però contundent sí que ho és: expliqueu en dues-centes planes la mort de la mare, del pare, del germà, un abús psicològic i que teniu esclerosi múltiple. —Una de les coses que fan més mandra a la vida és fer pena. Vull normalitzar l’esclerosi múltiple. Tinc esclerosi. Passa res. Com qui té càncer. O altres malalties que no tenen cura, com la fibromiàlgia o el dolor crònic. La gent no en parla, com si s’haguessin de silenciar. Tinc esclerosi i no passa res: parlem-ne. Parlem-ne perquè la gent ha de prendre consciència de la malaltia, i també dels cuidadors, de les famílies, i d’una cosa que per mi és molt important de cara al futur: jo no vull patir. La mort digna. L’eutanàsia. Com pot ser que en aquest país encara sigui delicte ajudar a morir algú que no vol patir? Hi penso. Jo vull poder triar. Si puc triar en pràcticament tot, per què no he de poder triar morir quan pateixi moltíssim i els qui m’estimen també. Espavilem. I potser la part positiva: sóc una cara pública i l’assumeixo per normalitzar l’esclerosi múltiple. I lluitar per això. Podeu comprar Trencar el silenci a la Botiga de VilaWeb

Summary: Mireia Boya: ‘Tenir esclerosi múltiple és viure en la incertesa’


Cosit amb un fil molt prim, com si aviat s’hagués de tornar a obrir per la costura, el PDECat ha tancat el congrés amb un únic projecte de futur: integrar-se a la Crida Nacional per la República. La refundació de l’antic espai convergent, que el partit d’Artur Mas no va saber fer fa dos anys, l’acabarà Carles Puigdemont amb un peu a dins i un altre fora. El president a l’exili creu que pot abastar un electorat més ampli. Pretén deixar anar el llast del PDECat i ocupar-ne l’espai electoral. Mai no ha estat un home de partit i potser per això la visió estratègica l’empeny, sense gaire nostàlgia per les sigles, a liquidar-lo. Els sectors de Jordi Turull i Josep Rull, coordinats amb Puigdemont, han deixat el PDECat a les portes de la dissolució. El projecte que els il·lusiona, el que creuen que els acostarà a la llibertat, és un altre. Naixerà en una convenció nacional a la tardor. Històricament CDC ha estat un partit cohesionat al voltant d’un sol dirigent. En els darrers dos anys, el PDECat ha trontollat perquè no el tenia. O més ben dit, el tenia lluny de la seu nacional i sense gaire ancoratges orgànics, amb la paradoxa caïnita dels enfrontaments cíclics entre Marta Pascal i el 130è president de la Generalitat. No hi ha dubtes: el PDECat està unit amb Puigdemont, però el president a l’exili no és ni Jordi Pujol ni Artur Mas. Fa política d’una altra manera. Més que un partit, li cal un moviment. L’efecte del pacte dels Lledoners Per evitar que el PDECat es trenqués, les famílies principals van signar l’anomenat ‘pacte dels Lledoners’. Les maniobres van forçar Pascal a fer un pas al costat però la resta de la seva direcció s’ha integrat a l’executiva, començant per David Bonvehí, a la presidència. Tenen grans resistències a deixar morir l’hereu convergent. Són gent de partit. N’hi ha molta, al PDECat. Tot i que, potser, cada vegada menys. La diputada al congrés espanyol Míriam Nogueras és la renovació i l’enllaç amb el projecte de la Crida. També és la imatge que, d’ara endavant, Puigdemont controlarà el grup a Madrid, però l’arrenglerament no serà fàcil. Al congrés espanyol hi ha dos dels avaladors principals de Pascal, Jordi Xuclà i Carles Campuzano; i Pedro Sánchez no és Mariano Rajoy. En la ponència política també s’hi ha inclòs l’objectiu de fer efectiva la República i que el partit no renuncii a la via unilateral. Però l’ideal es barreja amb una posada en pràctica de concreció irresoluble. S’acosta una tardor molt carregada de tempestes i emotivitat, amb els judicis que ho poden trasbalsar tot, i Quim Torra ja cerca la pròxima oportunitat. Era el primer congrés després del fracàs dels fets d’octubre. Però el PDECat no és ERC. No li calen relleus ni lideratges nous perquè no li volen escriure cap futur. De la presó estant, Rull, Turull i Joaquim Forn, i Lluís Puig a l’exili, dissenyaran amb Nogueras i Bonvehí la confluència amb la Crida. Formaran una comissió delegada amb una capacitat de decisió determinant. En últim terme, seran els associats els qui hauran de ratificar l’acord que tanquin amb els impulsors del moviment de Puigdemont. Què passarà amb els drets electorals, el patrimoni i l’estructura territorial? Mentrestant, els trenta membres de l’executiva gestionaran un partit que s’esvaeix. El pes dels presos No han cercat relleus de futur perquè els antics mantenen la projecció ben viva. Al lideratge electoral indiscutible de Puigdemont, s’hi ha afegit l’autoritat moral indiscutible dels presos, reforçada per l’absència de dirigents de pes de segona línia amb prou suports interns per a generar consens entre totes les famílies. Els dirigents ‘mirall’ dels represaliats, com ho són Miquel Buch i Damià Calvet per a Turull i Rull o Albert Batet per Puigdemont, no tenen el mateix ascendent sobre les bases que els qui els han delegat el vot a l’assemblea. Prova d’això és que el plenari ha tombat la proposta de relaxar el règim d’incompatibilitat de càrrecs perquè els consellers d’Interior i de Territori i Sostenibilitat poguessin tenir càrrecs orgànics a l’executiva. L’assemblea del PDECat s’ha clos amb una crida coral a la unitat. Bonvehí ha reconegut la complexitat de mantenir-la. ‘No serà fàcil tot això,’ ha dit, demanant la col·laboració dels associats. Minuts abans de l’entrada a registre de la llista unitària, l’antiga direcció de Pascal i els sectors crítics encara pugnaven acarnissadament per esgarrapar més pes intern a la direcció. La caiguda de Calvet i Buch, que no seran a l’executiva però que assistiran a les reunions de la versió ampliada atès el seu càrrec institucional, ha animat Pascal a apujar el llistó. Quan els ponts semblaven a punt de trencar-se, per a moderar l’estira-i-arronsa hi han acabat intervenint Batet, Francesc Sànchez (un dels homes forts de l’última direcció convergent, molt bregat en la negociació) i la batllessa de Girona, Marta Madrenas. Hi ha hagut unitat. Però també una ràbia i una impotència immensa que va esclatar descarnadament la nit de dissabte en la comissió de reforma dels estatuts. S’havia de fer orgànicament viable el pacte de Lledoners i hi van haver fortes resistències per a avalar-lo. Un grup de militants de base, encapçalats pel president local del PDECat a Badalona, David Torrents, han aconseguit aglutinar una part d’aquest malestar fregant el 30% dels vots amb una llista alternativa. Tenien com a únic objectiu guanyar per aconseguir que l’assemblea desbloqués la votació de la llista de Bonvehí i Nogueras. Potser així s’haurien pogut mesurar els suports dels uns i els altres. Al final, han capitalitzat el vot de càstig contra els pactes tancats a la convergent manera. La llista unitària ha guanyat amb un modest suport del 65,2% i el repte enorme de tancar unes ferides massa profundes. El perill de trencament no desapareix.

Summary: Les ferides obertes del PDECat


Els tres soldats francesos que han mort en un accident d’helicòpter a Líbia pertanyien a una base situada a Perpinyà i un, si més no, vivia a Catalunya Nord, segons que va anunciar ahir la presidenta de la regió, Carole Delga. Els tres morts pertanyien al Centre Paracaigudista d’Instrucció Especial, unitat que des de fa dècades té la base al nostre país, concretament al Palau dels Reis de Mallorca de Perpinyà. La mort d’aquest tres soldats ha desfermat un enorme conflicte diplomàtic entre Líbia i França, perquè ha confirmat que l’exèrcit francès actua regularment a Líbia. Segons el govern francès, els tres homes han mort en un accident, però una milícia gihadista diu que van ser morts en un enfrontament amb ells. Ahir a Líbia va haver-hi manifestacions en protesta per la presència militar francesa.

Summary: Un català entre els militars francesos morts a Líbia