Sergi Pons Codina (Barcelona, 1979) va debutar el 2014 amb la novel·la Mars del Carib, a Edicions de 1984. Punyent, provocador, desguitarrat i amb un àcid sentit de l’humor, va connectar amb el públic i això el va impulsar a publicar-ne una altra, Dies de ratafia, al mateix segell. Ara, amb la tercera, Mal bon pare, que arribarà a les llibreries la setmana entrant, tanca el ‘cicle de Sant Andreu’, canvia d’editorial i es passa al segell Amsterdam. Mal bon pare relata amb humor descordat la vida d’en Carles durant els mesos de gestació de la Mariam. Ell, que n’ha fet quaranta i té tres filles que ja gairebé creixen soles, ha d’assumir un nou embaràs inesperat. Llegiu les primeres planes d’aquesta nova novel·la de Pons Codina. L’editor, Miquel Adam, parla del llibre per als lectors de VilaWeb: «Mal bon pare és la tercera novel·la de Sergi Pons Codina, i tanca el ‘cicle de Sant Andreu’, en paraules del mateix autor. O també es podria dir el cicle de ‘les edats de l’home’, perquè Mars del Carib parla de nanos de vint anys, Dies de ratafia de joves de trenta, i Mal bon pare d’algú que viu instal·lat als quaranta. És una novel·la autònoma, o sigui que es pot llegir tranquil·lament sense haver llegit cap de les que la precedeixen. Subratllo això perquè ens posa molt nerviosos, als editors. Calma, repeteixo: es pot llegir de manera autònoma, no hi ha cap saga, aquí. Passa que l’acció transcorre a Sant Andreu, com les anteriors. En la meva opinió, aquesta és la millor de les tres novel·les que ha escrit, la que consagra Pons Codina com a narrador. Ignoro com són els motors alemanys, però són els millors o no? Els més explosius i els de recorregut més llarg? Mal bon pare és garantia de riallades explosives, però a més té fons, té substrat, té discurs més enllà de la riallada. Com a escriptor, Pons Codina ha madurat, però eh, que ningú no s’enganyi: ha madurat a la seva manera, conserva el seu instint de narrador, el seu punch és intacte. En Carles Vila, l’antiheroi que es debat entre ser un bon pare o un mal pare, també ha madurat. Posem-nos en situació. Carles Vila, trenta-tots. Els quaranta, per ell, són com la cinta que assenyala una línia d’arribada: les tres nenes que han criat amb la Mariam ja no són aquells sacs de gemecs inhàbils, ja es poden espavilar soles, si fa o no fa. De fet, dels quaranta espera que siguin un bumerang que l’ha portat lluny –tres filles!– però que acabarà deixant-lo suaument a la porta del bar d’on havia sortit, el mític forat més enllà de la Meridiana, el Mars del Carib. Però la vida no va així, oi? Arriben els quaranta i les nenes –de quatre a deu anys– encara no han marxat de casa. Arriben els quaranta i el cos està a punt d’explicar-te un secret: ‘et fas vell, tio.’ Arriben els quaranta i la Mariam, oh sorpresa, torna a estar embarassada. Torna. A estar. Embarassada. I el vol tenir! La novel·la comença així, i abraça els mesos de gestació d’aquest quart plançó. Si heu tingut criatures sabreu valorar com es mereix les escenes amb la ginecòloga, per exemple. Un dia n’haurem de parlar, de la relació de les ginecòlogues amb els pares (els homes, vaja). Mal bon pare és una novel·la sobre la paternitat. Sobre les paternitats, en plural, i és aquí on es mostra el fons dramàtic que ha aconseguit imprimir a la novel·la el Pons Codina. Perquè ser pare vol dir, entre tantes altres coses, revisar el passat, revisar les herències i escollir quin llegat vols transmetre als teus fills. I això representa posar en crisi la manera de fer dels teus propis pares. I posar-te en crisi a tu mateix, també. A fe de Déu que en Carles Vila ho fa. Mal bon pare és també una novel·la sobre la relació de parella quan es tenen fills petits, la tensió i la complicitat i l’avorriment i l’amor i la paciència. Humor –us fotreu un fart de riure–, paternitat –si us va agradar Plens de vida de John Fante, aquesta és la vostra novel·la–, tendresa –com m’agrada la relació d’en Carles amb la seva filla Zoe!–, família, feina, malaltia, amor. Aquesta novel·la ho té tot i Sergi Pons Codina és un dels grans. Una rara avis. Estic tan content!»

Summary: Avançament editorial: ‘Mal bon pare’, de Sergi Pons Codina


Jorge Correa, més conegut per Boro LH, és un periodista madrileny a qui demanen dos anys de presó i 11.000 euros d’indemnització perquè hauria agredit dos agents de la policia espanyola. Concretament, l’acusen d’haver trencat el menisc d’un amb una puntada de peu i d’haver donat un cop de puny a un altre durant la manifestació ‘Jaque a la monarquía’ (‘Escac a la monarquia’), del 29 de març de 2014 a Madrid. Ell defensa que és innocent i explica que la situació va ser tota una altra. Tal com demostren alguns vídeos, els policies agredien periodistes i, quan ell i la seva companya van enregistrar-ho, també van ser agredits. No és l’única vegada que Boro s’enfronta a la justícia. El gener, en l’anomenada ‘Operació Aranya’, l’Audiència espanyola va condemnar-lo a un any i sis mesos de presó per enaltiment del terrorisme arran d’unes publicacions a Facebook. Tot i això, hi havia alguns continguts que ell assegura que no ha publicat mai i que tampoc no ha compartit. Hi parlem ara que resta a l’espera de la resolució del recurs al Suprem espanyol per aquesta primera condemna i que està pendent de la sentència del segon judici. —Vau anar a la protesta ‘Jaque a la monarquía’ com a periodista. Què va passar exactament perquè us acusessin d’atemptat contra l’autoritat i lesions? —La setmana havia estat moguda a Madrid arran de les ‘Marxes de la Dignitat’, amb força disturbis. Aquell dia era el torn d’aquesta concentració contra la monarquia. Quan hi vam arribar, vam veure que un cordó policíac no la deixava sortir. Prenien la pancarta als manifestants i els tractaven de molt mala manera, tant a ells com a la premsa. Finalment, la van desconvocar i es va anar disgregant. Així i tot, la policia va amenaçar-los i empènyer-los. Mentre ens n’anàvem, la meva companya i jo vam veure un grup dins el qual hi havia periodistes. Uns quants antidisturbis els perseguien amb crits i empentes. Vam reaccionar-hi traient la càmera i enregistrant-ho. Ells, quan van veure que ens hi acostàvem amb la càmera a la mà, van empènyer la meva companya i van cridar-li ‘fora d’aquí!’. Llavors, un policia em va empènyer i un altre va córrer darrere meu. Jo, presa del pànic, vaig córrer encara uns metres més fins que em van tirar a terra. Uns companys de premsa ho van enregistrar. Els agents van deixar un inconscient, ferits, càmeres trencades… —Tot això en una protesta que ni tan sols havien deixat començar. —Exacte. Tot ho van causar ells. Recordo que plovia i que alguns anaven amb caputxa. Els agents els les treien i els enregistraven la cara. Amb la premsa, de bon començament van ser molt contundents, especialment envers els periodistes dels mitjans que aquells dies havien cobert les protestes i que havien estat crítics amb les seves actuacions. —Si van ser ells els qui van agredir-vos, com van girar la truita per acusar-vos d’haver agredit els policies? —Com solen fer, miraven de justificar-se. Com que havien atacat uns quants periodistes, els calia una excusa: ‘Per què hem actuat amb violència? Doncs perquè aquest noi ens havia agredit’. La majoria de muntatges policíacs fonamenten l’acusació exclusivament en la seva paraula. Un que té un informe de lesions diu que jo el vaig agredir al genoll. Tanmateix, segons el text, la lesió, la podria haver causada tant una puntada de peu com una caiguda. Just en el vídeo es veu com un dels policies, quan prova de tirar a terra un company de premsa, cau i es fa mal al genoll. —I ho van enregistrar? —Sí, i amb prou càmeres, perquè hi havia molts companys.. —Tot i que els periodistes agredits van denunciar-ho, aquest cas va prescriure. En canvi, el vostre no. Per què? —Perquè cataloguen de falta coses que no són cap delicte i perquè no prescriuen al cap del mateix temps. Es veu molt bé que tenen una doble vara de mesurar. A mi, m’acusen d’un delicte de lesions, però, en canvi, ells han comès una ‘falta’. Els mateixos fets prescriuen si els policies en són els autors, però a mi em demanaven sis anys de presó fins que no van rebaixar l’acusació. La justícia diu que el cas prescriu si passen més de sis mesos entre una actuació judicial (com ara la resposta a un recurs) i una altra. Evidentment, han deixat els recursos guardats al calaix fins que ha passat prou temps per a assegurar-se que prescriguessin. —Com és que només van poder identificar un dels agressors? —No ho tenim gens clar. Els companys van posar la denúncia, van obrir una investigació i van demanar a la policia quins agents havien estat de servei llavors. Es van negar a respondre’ls i van dir que no els constava cap agressió a la premsa, malgrat que s’havia fet pública a tot arreu. Per començar, crec que això és obstrucció a la justícia. Ells van refusar-se a identificar-los, però nosaltres els vam identificar amb els mateixos números de placa que consten a la denúncia contra mi. Quan finalment el cas dels periodistes contra la policia arriba a judici, s’escau que només hi ha un policia imputat. L’altre el treuen d’enmig, no sé per què. —Però hi ha una altra causa oberta contra vós. L’Audiència espanyola us va condemnar per enaltiment del terrorisme malgrat que la sentència no és ferma i està pendent de recurs. En què es fonamenta l’acusació? —En unes publicacions al Facebook en què hi havia una mica de tot, com ara uns quants cartells d’Herrira, que aleshores era perfectament legal. També hi havia mostres de suport a algun pres basc en vaga de fam, com Josu Uribetxebarria; una imatge amb tricornis que representaven les casernes de la Guàrdia Civil al País Basc i en què deia ‘mapa del terrorisme espanyol a Euskal Herria’; unes altres de lluita, d’alguna cimera antiglobalització, de Grècia…(les de les típiques manifestacions en què algú tira alguna cosa a la policia) acompanyades d’alguna frase. La majoria de les publicacions no eren únicament meves, més gent les havia compartit. Potser jo hi havia afegit alguna frase, però no les havia fet jo. Evidentment, a l’autor original, no li ha pas passat re. No demano que el persegueixin, només vull fer notar l’absurd de tot plegat… —A més, dieu que vau trobar missatges que no havíeu fet ni compartit. —Sí, ens ha passat a més encausats en l’Operació Aranya. Al nostre Facebook va aparèixer una publicació amb l’anagrama d’ETA. No ho havíem publicat, ni jo ni cap dels encausats a qui havia aparegut. Pots pensar moltes coses i estar més o menys d’acord amb la lluita armada, però ningú no és tan estúpid penjar-ho públicament al seu Facebook i amb el seu nom. Això és molt i molt sospitós… —Penseu que us van piratar el compte? —Jo crec que tot això són muntatges de la policia. No els deu costar gaire d’entrar als comptes i de compartir-hi una publicació d’un tercer. Tu ni tan sols t’adones que hi és llevat que tot el dia miris què publiques. Llavors et passa com a mi, que de sobte et detenen i et dius: ‘Però jo he publicat això? No m’ho puc creure…’ Fins i tot en vaig dubtar i vaig pensar que potser algun dia les havia compartides sense voler. Tan bon punt vaig veure que a més companys els havia passat exactament amb les mateixes publicacions, vaig entendre què havia passat realment. Boro, juntament amb més encausats com Pablo Hassél o Alejandro García, al Parlament Europeu. —En el vostre cas i en molts més, els usuaris de les xarxes socials són acusats després d’haver criticat la policia. Què en penseu? —Si la policia es dedica a perseguir qui en denuncia les actuacions és perquè, efectivament, aquella denúncia els fa mal. Aquesta és la prova que hem de perseverar i denunciar-ne els abusos, les actuacions nefastes i la violència. També hi influeix la nova legislació, sobretot el fet que no sigui permès de difondre fotografies de policies. —El periodisme i la llibertat d’informació, els ataquen de manera encoberta? —Totalment. A moltes manifestacions, ja vas hi marcat de bon començament. Vénen i et demanen que t’identifiquis. Presenciem coses sense sentit. Per exemple, Verónica Landa, una periodista d’Izquierda Diario, també ha estat denunciada per injúries perquè va difondre dades públiques sobre un dels responsables de l’operatiu de l’1-O denunciat per tortures. Aquest n’és un petit exemple, però n’hi ha molts més: Ahotsa.info, de Navarra, ha estat denunciat per enaltiment del terrorisme perquè va anomenar ‘presos polítics bascs’ als qui en són. Són atacs que van dirigits a fer callar la premsa crítica. —Creieu que hi ha cap relació entre les vostres dues causes? —Jo crec que les coses passen d’una manera molt curiosa. A mi, em van detenir el 29 de març a Madrid en aquesta manifestació i dues setmanes o tres després va començar la primera fase de l’Operació Aranya. Jo vaig ser detingut en la segona fase, però uns quants dies després d’aquella primera fase ja va aparèixer una notícia a l’ABC en què em criminalitzaven a mi i el meu Facebook. Deia que era un compte anònim i coses completament falses. Va ser una manera de marcar-me, de dir ‘en la següent Operació Aranya, tu hi seràs’. Efectivament, va ser així. Al novembre em va detenir la Guàrdia Civil. —En molts casos com el vostre, els acusats expliquen que als judicis els han fet preguntes polítiques. Ha estat així? —Respecte de l’Operació Aranya, sí, evidentment. L’Audiència espanyola és la continuació del Tribunal d’Ordre Públic franquista i funciona com a tal. Et fa la sensació que no t’és possible de defensar-te, que et jutgen per la teva ideologia. I, a més, et jutgen uns senyors d’ideologia totalment contrària. No sembla que hi hagi cap mena de justícia. Amb això dels cartells d’Herrira, vaig dir que els havia publicat abans de la il·legalització i que, per tant, no entenia per què era considerat enaltiment del terrorisme. Això no va ser tingut en consideració a la sentència. En el meu al·legat final el jutge em va tallar, no em volia deixar parlar. Però finalment sí que vaig poder dir allò que volia. Boro, a la protesta que reivindicava la seva innocència un dia abans del judici. —I en aquest últim judici? —Si més no ja no ha estat a l’Audiència espanyola, sinó als jutjats penals de Madrid. L’altre era un judici tan polític, tant sobre les teves opinions i allò que has escrit, que gairebé no hi ha elements per a la defensa. En aquest, en canvi, m’acusen de coses concretes que no són tals, i ho hem pogut demostrar mitjançant els vídeos dels companys de la premsa. També hi han donat el seu testimoni per recalcar l’hostilitat d’aquell dia. Ara restem a l’espera de sentència, però en vam sortir amb molt bones sensacions perquè sabíem que havíem deixat molt en evidència les mentides de la policia . —Però en casos com el d’Altsasu també hi havia un vídeo que desmuntava el relat policíac i no el van tenir pas en compte. —És veritat. És el cas d’Altsasu; però també el de Pablo i Jorge a Logroño, dos sindicalistes de la CNT condemnats tot i que hi ha un vídeo que demostra que no són culpables; i va ser el cas d’Andrés Bódalo. N’hi ha molts en què hi ha vídeos que proven la innocència dels acusats i no els tenen pas en compte. Quant al d’Altsasu, a més, van aplicar una pena més dura a Iñaki Abad, el qui va treure el vídeo a la llum. Fa la sensació de venjança. No podem confiar en la justícia espanyola. Malgrat que no es tracti de l’Audiència, hi ha molts més casos en què els acusats han estat condemnats injustament per uns altres tribunals. Així i tot, quan hi entres ja saps que tens el judici perdut; la sentència ja és escrita. —Com afronteu la possibilitat de poder entrar a la presó? —Personalment, tot ha estat prou fort. En set mesos, em van detenir tres vegades. La tercera va ser perquè vaig cobrir un acte a Pamplona, però al final ho van arxivar. Després va arribar la petició fiscal, enorme (sis anys de presó i 6.000 euros). Ha estat dur, sobretot enguany, perquè el novembre vaig tenir l’altre judici i el 16 d’abril havia de tenir aquest, malgrat que l’havien ajornat al 3 d’octubre. És a dir, he estat tot l’any defensant-me d’aquesta injustícia. Si em persegueixen, és per la meva feina, perquè denuncio les injustícies i els abusos que cometen. Si volen tancar-me a la presó, deurà ser perquè no ho dec pas fer tan malament. Si hi he d’ingressar, hi aniré amb el cap ben alt perquè em persegueixen per haver dit la veritat. —Dissabte vau estar amb Tamara Carrasco a l’acte del Cim de les Invisibilitzades. Què en penseu, de l’onada repressiva a Catalunya? —De repressió, a l’estat espanyol sempre n’hi ha hagut. Del 1939 ençà no hem tingut cap moment sense presos polítics. L’any passat el poble català es va posar les piles i ens va donar una gran lliçó a tots els pobles de l’estat espanyol. Ens va demostrar que, quan hi ha voluntat popular, les coses es poden fer, com l’1-O. La volta de tot això és que l’estat espanyol ha premut molt fort l’accelerador de la repressió. Em sembla que pretenen que correm com pollastres decapitats i ens oblidem dels nostres projectes. Cal donar suport als represaliats perquè, si no, aquestes causes es poden fer molt grosses per a alguns. Però no hem pas d’oblidar els nostres objectius perquè precisament cerquen això mateix. Cal que el poble català continuï empenyent endavant per construir la República Catalana. No hi haurà llibertat mentre no es trenqui amb un estat feixista com l’espanyol. Tant de bo m’equivoqui, però trobo que, si no es trenca amb Espanya, els presos polítics s’estaran molts anys a la presó.

Summary: Boro, el periodista a qui demanen dos anys de presó: ‘Em persegueixen per haver dit la veritat’


L’espectacle que va muntar el ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, a la televisió alemanya Deutsche Welle, ha estat la notícia més repetida en els butlletins informatius. Les preguntes del periodista Tim Sebastian van ser incisives ja al primer moment, i al final Borrell va acabar amenaçant-lo d’abandonar el plató. Però el moment polèmic ha eclipsat el començament de l’entrevista, quan Sebastian va de dret i li demana per l’ex-presidenta del parlament, Carme Forcadell: ‘L’any passat, una dona que es diu Carme Forcadell, la presidenta del parlament català que va ser detinguda i acusada de rebel·lió, va dir en una entrevista que passava quinze hores cada dia en una cel·la confinada en soledat. Aquesta és la imatge d‘Espanya que voleu mostrar a la resta del món?’ Ja de bon començament Borrell s’incomoda i es molesta amb el to de l’entrevistador. Fins que arriba la primera amenaça d’aturar l’entrevista. ‘Si continueu així, aturo l’entrevista, m’enteneu? Si continueu així, l’aturo. No m’interrogueu, m’entrevisteu.’ A continuació podeu veure aquest començament i la traducció de les preguntes i les respostes. —Tim Sebastian  Josep Borrell, benvingut a ‘Conflict zone’. —Josep Borrell  Gràcies. —T.S.: L’any passat, una dona que es diu Carme Forcadell, la presidenta del parlament català que va ser detinguda i acusada de rebel·lió, va dir en una entrevista que passava quinze hores cada dia en una cel·la confinada en soledat. Aquesta és la imatge que Espanya vol mostrar a la resta del món? —J.B.: És una decisió judicial per a tenir-los sota control i evitar que fugin de la justícia, com han fet alguns altres. —T.S.: Una àvia a la seixantena que no ha estat condemnada per res, en una presó… —J.B.: Per què diu ‘res’? —T.S.: Té presumpció d’innocència. —J.B.: Tothom que és a la presó preventiva en té. A Suècia el 30% dels presoners són en presó preventiva. —T.S.: És difícil de no veure aquest empresonament com l’acció d’un estat venjatiu per a castigar els acusats, que haurien de gaudir de la presumpció d’innocència. —J.B.: Té presumpció d’innocència, la presó preventiva no té a veure amb la presumpció d’innocència. —T.S.: Hi ha un enregistrament on dieu que us hauria agradat que aquells que són en presó preventivaestiguessin en llibertat. Ho vau dir en una entrevista l’any passat. —J.B.: Vaig dir exactament que hauria preferit que el jutge hagués trobat una altra manera d’impedir que escapessin de l’acció de la justícia. —T.S.: Vau dir que existeixen altres mètodes que es podrien haver fet servir. Per tant, era un tractament injust segons el vostre punt de vista. —J.B.: No. —T.S.: No? —J.B.: No. —T.S.: No hauríeu preferit que estiguessin en llibertat abans del judici? —J.B.: No, no. No em feu dir coses que no he dit. —T.S.: Amnistia Internacional diu que l’ús de la presó preventiva només és justificat quan no hi ha mesures alternatives que protegeixin els interessos de la justícia. Heu dit que hi ha mesures alternatives, de manera que és injust. —J.B.: Bé, si el jutge ha decidit d’implantar aquesta mesura és perquè creu que així ho ha de fer, de manera que jo no decidiré en el lloc del jutge. A Espanya els jutges són independents i prenen decisions per si mateixos. —T.S.: Ho entenc. —J.B.: Potser si el senyor Puigdemont no hagués escapat, el jutge hauria pres una altra mena de mesures. Sabíeu que Puigdemont i altres s’han escapat? —T.S.: Hi ha molt poca gent en aquest planeta que no ho sàpiga. —J.B.: Doncs expliqueu-ho. —T.S.: Dieu que els tribunals són independents, però el seu paper no és aclucar-se d’ulls quan hi ha dubtes seriosos sobre la manera com funciona el vostre sistema judicial. No ho és perquè el vostre govern va arribar al poder prometent de transformar i modernitzar Espanya. Em fa l’efecte que mantenir la gent tancada en aïllament quinze hores el dia… —J.B.: Què voleu dir quan dieu ‘aïllada’? —T.S.: Confinada en solitari. Una àvia de seixanta-tres anys. Sense haver estat condemnada.  —J.B.: Disculpeu, què voleu dir amb ‘sense estar condemnada’? Sabeu res sobre la condemna d’aquest cas? Començo a pensar que no en sabeu res. —T.S.: No ha estat condemnada. Ha estat acusada, però no condemnada. —J.B.: Bé… realment… Prou. Si continueu així, aturo l’entrevista, m’enteneu? Si continueu així, l’aturo. No m’interrogueu, m’entrevisteu. —T.S.: On miro d’arribar… —J.B.: No, no, no… No sou un policia. No sóc subjecte de cap investigació per part vostra. —T.S.: Ho entenc. —J.B.: Feu les preguntes adequades i deixeu-me parlar. Si no, aturo l’entrevista. —T.S.: Vau arribar al poder prometent de modernitzar Espanya… —J.B.: Tornem a començar! Ací podeu veure l’entrevista de Tim Sebastian, completa:

Summary: Així s’ha molestat Borrell quan li han demanat per què Forcadell és aïllada en una cel·la


VALÈNCIA, 11 (EUROPA PRESS) La presidenta del PPCV, Isabel Bonig, ha qüestionat este dimarts que el president de la Generalitat, Ximo Puig, viatge a Cuba –acompanyant a una delegació empresarial– “per no se sap què”, mentre el portaveu del PSPV en les Corts, Manolo Mata, ha recalcat que “és una oportunitat econòmica i de negoci única per al sector empresarial valencià”. En la roda de premsa posterior a la Junta de Síndics en les Corts, Bonig ha assenyalat que el ‘president’ se’n va a Cuba “a aixecar la hipoteca reputacional de la Comunitat” però ha afegit: “Dic jo que Brussel·les també està bé, el Regne Unit, els EUA… Espere que el pròxim destí no siga Corea del Nord”. Alhora, ha subratllat que a Cuba existix “una dictadura comunista on la gent està empresonada, hi ha presos polítics i els homosexuals estan a la presó per ser homosexuals” i, per esta raó, ha mostrat la seua esperança que Puig “també faça una defensa dels drets humans” a l’illa. Segons la seua opinió, este viatge “va a donar molt que parlar” i ha indicat que el missatge que s’envia a la Comunitat Valenciana és “que inversor és igual a especulador”. “Està bé anar a Cuba de viatge no se sap a què, però també està bé cuidar les inversions estrangeres ací i resoldre el principal problema que té els ciutadans que és l’atur. Demanem que se senten en una taula i negocien les coses perquè en l’esquerra tot són reunions per acordar però ningú executa ni decidix”, ha dit. Mata, per part seua, ha lamentat que el PPCV critique el viatge a Cuba perquè es tracta d'”una oportunitat econòmica i de negoci per a tot el sector empresarial valencià” i que ha defensat “ja que estem en una època en la qual l’obertura econòmica de l’illa i nostre potencial turístic, portuari i empresarial pot fer que s’establisquen importants línies de negoci entre la Comunitat i el teixit empresarial cubà”. VIATGE “PURAMENT COMERCIAL” Alhora, li ha recordat a Bonig “que no és ella l’única que està lluitant per a acabar amb la dictadura del país” i ha ressaltat que “en els últims mesos ja han viatjat a Cuba delegacions d’altres autonomies com Múrcia o Galícia per estrènyer els llaços comercials i potenciar la seua economia”. “No entenem com Bonig critica un viatge que és purament comercial, tal com demostra que les confederacions empresarials que formalment han organitzat el viatge han rebut més sol·licituds de les quals s’han pogut acceptar”, ha continuat Mata abans d’insistir que “és un element prioritari per a nosaltres, no només geoestratègicament sinó també econòmicament, pel que vam esperar que este viatge resulte totalment beneficiós i la delegació puga tornar amb nombrosos acords de negoci”.

Summary: El PPCV diu que Puig va a Cuba “per no se sap què” i el PSPV destaca que és una “oportunitat econòmica única”


El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, ha aprofitat un sopar nadalenc del PP madrileny per llançar un últim missatge abans de les eleccions. Tot i dir que el dia de reflexió és prohibit de fer actes de campanya i de demanar el vot, ha enviat un missatge als votants i a les forces independentistes. Rajoy ha dit que la crisi catalana havia deixat ‘algunes ensenyances que han quedat per al futur i per sempre’. Ha afirmat que el 155 és un instrument que té l’estat espanyol per a defensar-se i s’ha vantat que ‘això queda per a la història’. També ha fet un advertiment al nou govern que es configuri a Catalunya, com també ‘a la resta de territoris’: ‘Els governants ja saben què poden fer i què no poden fer i saben què els passa quan fan allò que no poden fer. Això és aquí per al futur d’Espanya.’

Summary: Rajoy torna a amenaçar amb el 155 en plena jornada de reflexió


El fins ara president de la Comissió Europea, Jean-Claude Juncker, s’ha acomiadat i ha tancat la seva etapa al capdavant de la institució amb un missatge a Twitter on ha promès que no deixarà mai de ‘prestar la veu i el cor a Europa’. A la piulada, que ha publicat a les dotze de la nit en punt quan s’acabava l’últim dia al càrrec, Juncker ha dit que no es tracta d’un comiat sinó d’un ‘a reveure’ i ha assegurat que està enamorat d’Europa i que, per tant, li continuarà sent fidel. Al missatge, que té parts en anglès, en francès i en alemany, Juncker ha desitjat el millor a la seva successora, Ursula Von der Leyen, i li ha demanat que cuidi Europa. I am not one for farewells, so it is not goodbye but ‘au revoir’. Je suis amoureux de l'Europe et lui resterait fidèle. I will never cease to lend my voice and my heart to Europe. @vonderleyen, I wish you all the best. Passen Sie auf Europa auf. 🇪🇺 pic.twitter.com/DxW6LjXjB3 — Jean-Claude Juncker (@JunckerEU) November 30, 2019

Summary: Juncker tanca l’etapa al capdavant de la Comissió Europea


La Candelera és una festa situada al cor de l’hivern que moltes vegades serveix per a preveure el final del fred. Hi ha moltes creences populars lligades a aquesta celebració i una de les més esteses a muntanya és que l’ós es desperta de la letargia hivernal. Per això, a molts indrets del país es fan, per aquestes dates, les festes de l’ós. Són conegudes especialment les de la comarca del Vallespir, però la festa segueix un patró molt similar a tot arreu: un personatge es disfressa d’ós i es dedica a atemorir la població. Pel caràcter festiu, molt sovint es vincula aquesta festa al cicle de Carnaval, però també va estretament lligada a la Candelera. Ja fa anys que les tres festes de l’ós que es fan al Vallespir –Arles, Sant Llorenç de Cerdans i Prats de Molló– malden per entrar a la llista de Patrimoni Immaterial de la Humanitat de la Unesco. Aquest cap de setmana es fa la primera, la d’Arles, que dura dos dies. Tot i seguir un patró similar, la festa té particularitats a cada poble. A Arles representa que l’ós s’enamora d’una noia del poble anomenada Roseta i, quan vol anar a festejar-la, un caçador i la seva comitiva l’empaiten pels carrers i el maten. També hi entren en joc les botes i les tortugues, una colla de personatges molt singulars amb un significat tot enigmàtic. Després d’Arles, es faran festes de l’ós a Prats de Molló (24 de febrer) i a Sant Llorenç de Cerdans (3 de març). A Prats de Molló en lloc d’un ós n’hi ha tres: són tres joves del poble que es vesteixen amb pells i es pinten la cara de negre. Aquesta vegada hi intervenen uns ‘barbers’ vestits de blanc que quan atrapen els óssos els esquilen. Tancarà el cicle Sant Llorenç de Cerdans , on la festa es fa coincidir amb l’obertura del Carnaval a la vila. A més de la cacera de l’ós, també hi intervenen un seguit de personatges únics: la Monaca, el Vell i la Vella, els Botifarrons…

Summary: Arles inaugura el cicle de les festes de l’ós del Vallespir


Un grup de persones ha tallat una nit més algunes de les principals vies de Barcelona: l’avinguda Meridiana i la Gran Via. És la 36a nit consecutiva que es talla l’avinguda Meridiana a l’altura de l’estació de Fabra i Puig, que va començar després de la publicació de la sentència contra el procés. D’altra banda, la Gran Via està tallada pel pas per la plaça de la Universitat de Barcelona, on s’hi fa l’acampada, i amb el carrer de Padilla. Afectacions a la mobilitat a #Barcelona per concentracions: ❌ Av. Meridiana / Fabra i Puig❌ Gran Via / Padilla❌ Gran Via / Pl. Universitat 👉 https://t.co/qOeoyXgnG1 pic.twitter.com/S2nG779HVL — Guàrdia Urbana Barcelona (@barcelona_GUB) November 18, 2019 Un grup de persones també ha tallat l’avinguda Diagonal, però agents antiavalots dels Mossos d’Esquadra els han encerclat. Els mossos de @MiquelBuch encapsulen a les companyes que hem volgut fer el tall a Diagonal pic.twitter.com/xAQJWmmH1Q — CDR Les Corts #RevoltaPopular (@CDRLesCorts) November 18, 2019

Summary: Els CDR tallen les avingudes Meridiana i Diagonal i la Gran Via de Barcelona


L’estat d’alarma decretat pel govern espanyol dissabte i que va entrar en vigor ahir, ha despertat crítiques: molta gent pensa que és massa tou, que no posa fre a la circulació de persones i que si no s’apliquen mesures més restrictives pot afavorir els nivells de contagi del coronavirus 2019. Els bars, els restaurants, els cinemes i desenes d’establiments han hagut de tancar, però amb moltes excepcions que afebleixen el nivell de confinament del país. És el cas del repartiment de menjar a domicili. Empreses com Glovo, Deliveroo i Stuart continuen treballant sense limitació, emparades pel decret del govern espanyol. Des d’ahir, amb els carrers buits, és fàcil de veure repartidors a domicili –també anomenats riders– pedalant amunt i avall per la ciutat malgrat l’estat d’epidèmia. Els treballadors d’aquestes plataformes digitals, considerats ‘falsos autònoms’ pel TSJC d’ençà de fa una setmana, es queixen de les condicions amb què han de fer la feina. ‘No ens han donat ni màscara, ni gel, ni guants perquè ens puguem protegir’, explica en Brice, que treballa per a la companyia Stuart de fa tres anys. Precisament avui l’empresa li ha enviat un seguit de recomanacions sanitàries per correu electrònic, entre les quals l’ús d’aquestes proteccions, però en cap cas les hi facilita. L’empresa també li recorda que la plataforma continuarà activa perquè, segons que asseguren, ‘el servei de repartiment de menjar a domicili i productes de primera necessitat contribueix de manera significativa a alleujar els efectes socials i econòmics de la difícil situació que viu el país’. Dando la cara también un día como hoy… + Precariedad extrema+ Frío+ Lluvia+ Coronavirus pic.twitter.com/YTFNKGgx8z — Free Riders (@SindicatoRiders) March 16, 2020 L’Iñaki, treballador de Deliveroo, ahir va treballar al centre de Barcelona i tampoc no ha rebut material de protecció: ‘Només ens han informat de mesures de precaució i com fer el lliurament amb contacte zero.’ Consisteix a lliurar el menjar a domicili tot deixant la motxilla de repartiment oberta a terra, allunyar-se’n dos metres i esperar que el client agafi la comanda, de manera que s’eviti el contacte entre tots dos. La setmana passada, quan la crisi del coronavirus va començar a créixer exponencialment, les principals plataformes de repartiment van comunicar als treballadors que tothom era lliure de no treballar, i que això no els perjudicaria les estatístiques. Cal tenir en compte que com més hores treballen, més bona puntuació tenen, i això els dóna preferència en el moment de triar horaris i quantitat d’hores que volen treballar. Vull fer el confinament però m’obliguen a anar a treballar. Què puc fer? Preguntes i respostes Però la realitat és que són autònoms i la seva remuneració va lligada a les hores que treballen: ‘Si no surto, no cobro. I tinc una quota d’autònoms a pagar, a part l’IVA per tots els beneficis que declari’, diu Brice. Avui, igual que ahir, sortirà a treballar, afegeix. ‘Ahir la policia em va aturar i em va demanar que anés a casa, que millor que no fos al carrer. Jo li vaig dir que estava connectat i havia de ser localitzable.’ Per por que no el multessin, tot i tenir l’empara de la llei, va refugiar-se a les entrades dels pàrquings esperant les comandes i que no el veiés cap policia. L’Iñaki també explica que s’ha vist empès a treballar per continuar cobrant: ‘Si vull pagar la quota d’autònom he de fer hores perquè Deliveroo no m’assegura cap guany si em quedo a casa.’ A diferència del seu company, dubta si tornarà a sortir a la nit. ‘Vaig sortir perquè és permès i he de cobrar, però és que si continuem movent-nos per tota la ciutat…’ ‘Irresponsables’ En la maquinària del menjar a domicili, hi ha una peça imprescindible perquè continuï funcionant: el client. Els repartidors amb qui VilaWeb s’ha posat en contacte expliquen que el nivell de comandes que hi va haver durant el cap de setmana ha estat menor que el d’alguns altres festius, però que així i tot no han deixat de treballar. Sobre això, en Brice és molt crític: ‘No entenc que hagin tancat els restaurants i nosaltres hàgim de sortir al carrer. Com quan hi havia les manifestacions post-sentència, amb els carrers plens de barricades i la gent fent comandes de menjar… Són uns irresponsables.’ El sindicat Free Riders defensa els drets dels repartidors a domicili que treballen per plataformes digitals. Avui mateix han presentat una denúncia a Inspecció de Treball contra el decret aprovat pel govern espanyol. Un dels portaveus, Robert Castro, denuncia: ‘És un atemptat contra la salut i la seguretat dels treballadors’, perquè els exclou del confinament generalitzat. I acusa les plataformes de desprotegir els seus treballadors i no proporcionar-los mascares, gel ni guants. ‘El govern espanyol ha cedit a la pressió de les plataformes digitals i per això les ha excloses de la contenció de l’àmbit comercial. És una qüestió política i de poder econòmic’, denuncia Castro. En el cas que algun repartidor tingui Covid-2019, Free Riders explica que emprendran accions legals. ‘Hi hauria una altra denúncia a Inspecció de Treball, una altra demanda al jutjat social reclamant una indemnització per danys i perjudicis –perquè seria un accident laboral en tota regla– i una demanda judicial per aquesta desprotecció.’ Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut L’eterna batalla dels falsos autònoms La condició d’autònom és la principal queixa dels repartidors, una professió amb pocs anys de vida i amb drets laborals encara per delimitar. Fa anys que batallen perquè siguin considerats assalariats i no pas autònoms. En aquest cas, si fossin baixa pel coronavirus, tindrien el dret de continuar cobrant, però no pas ara, essent autònoms. En aquesta batalla judicial contra les plataformes digitals, tot just fa una setmana que el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) es va pronunciar per primera vegada sobre la relació laboral d’aquests repartidors i va dictaminar que actualment treballen com a ‘falsos autònoms’. Tot esperant una decisió del Tribunal Suprem que estableixi jurisprudència, els tribunals de l’estat espanyol dictaminen majoritàriament a favor dels repartidors a domicili.

Summary: Els repartidors a domicili, condemnats a treballar i sense protecció enmig de l’epidèmia


El documentari La teoria sueca de l’amor arriba a les pantalles de cinema aquest cap de setmana, després d’haver-se vist al darrer Festival Docs de Barcelona, on se’n van exhaurir les entrades. La periodista Clàudia Rius en parlava a Núvol. És un film dur sobre la solitud a Suècia. Com explica en aquesta entrevista el director del documentari, l’italo-suec Erik Gandini, la meitat de la població hi viu sola i és un aspecte que hi impregna tota la societat: cada ciutat del país té un departament especialitzat a entrar en pisos de gent que s’ha mort sola i cada vegada hi ha més mares solteres, perquè volen fills però no parella. El film també explica que tot plegat és part de la cultura, però també d’un projecte polític que es remunta als anys setanta: el partit socialista suec va fixar-se com a objectiu l’autonomia i independència de l’individu. Quaranta anys després, l’estat suec s’adona que potser té un problema. L’autonomia els ha duts a la solitud. —Perdoneu la pregunta: viviu sol o amb algú? —Per mi seria impossible de viure sol. Sóc molt italià, en aquest sentit. Vaig intentar-ho quan hi vaig arribar, per adaptar-m’hi. Havia crescut amb una mare sueca i un pare italià. M’encanta Suècia, hi visc bé. Tinc tres fills i una xicota i vivim junts. No m’he adaptat mai a la solitud, i això que els immigrants saben que han d’adaptar-s’hi. A Suècia han d’aprendre a estar sols. Els nens aprenen a fer-ho. Fins i tot els gossos! Tenim un programa de televisió que ensenya als gossos a viure sols, perquè sabem que els gossos estan preparats per a viure en bandada, i no sols com a les ciutats. Pels gossos, viure sols és anar contra natura, i hi han de ser ensinistrat. Ara, la ironia és que deixar el gos bo i sol més de quatre o cinc hores és il·legal. —Per què lligueu estar sol i estar trist. No hi ha cap solitari feliç? —Segur que n’hi ha. Jo crec que la ratlla és entre la solitud voluntària i la solitud imposada. Si no vols estar sol, et mata. S’ha estudiat que et fa mal al cervell i a la salut. Però segur que hi ha solitaris feliços. —L’estat suec reconeix que hi ha un problema? —En certa manera, sí. Per exemple, la Creu Roja hi treballa contra la solitud i fa poc que va impulsar una campanya basada en un estudi: el 40% dels adults se senten sols de tant en tant, s’avergonyeixen de la seva solitud. Per això van començar una campanya per la televisió que demanava que la gent ajudés la gent gran, les grans víctimes de la solitud. Jo a Estocolm visc a prop de la Creu Roja. Doncs davant l’edifici tenen un banc pintat de color vermell amb aquest cartell: ‘Aquí pots trobar-te amb algú.’ —Per què hi ha tanta gent que viu sola a Suècia? —Suècia té el percentatge de gent que viu sola més alt del món. Hi viu la meitat de la població. Per a mi aquesta va ser una raó suficient per a decidir-me a fer el documentari. A Suècia la solitud i la independència de l’individu és arrelada en la cultura, però jo no sabia que, a més a més, durant els anys setanta, això s’havia convertit en un projecte polític. La ‘teoria sueca de l’amor’ és una expressió que significa que l’amor autèntic només apareix quan les persones s’ajunten partint de l’autonomia i no per raons materials. Era part del programa polític. I si es pensa en les dones que depenen econòmicament dels homes, s’entén. I crec que és una gran idea i no pots oposar-t’hi. Però després de quaranta anys, i de la invasió neoliberal de la cultura de l’individualisme, han aparegut els problemes. I Suècia és tan sols el país que ho pateix més, però és una tendència global. —La idea de promoure els individus prové del partit socialista suec. —Exacte. Aquesta idea es pot resumir així: ajudem-nos els uns als altres per a poder alliberar-nos els uns dels altres. L’estat ha de garantir la independència dels individus. Si ets vell, no hauries de dependre dels teus fills. Si ets jove, no hauries de dependre dels teus pares. I això mateix per a homes i dones. L’estat subvenciona l’individualisme. L’autonomia i la independència com a projecte polític. Però això porta a la solitud. —Hi ha una frase al film demolidora: com és que a Suècia l’avi no té cura del nét? Com és que l’amic no hi és quan estic malalt? Com és que només l’estat ajuda? A Catalunya és just el contrari: l’estat no té cura de tu. És l’avi, l’amic, la parella, que actua d’estat. Per a nosaltres aquest film vostre és realment xocant. —També és xocant per a mi. La idea que la felicitat consisteix a no necessitar ningú, que no has d’ajudar els amics ni familiars per obligació, és realment xocant. Com diu una protagonista del film: aquí quan estàs malalt no pots plorar a l’espatlla de ningú. Aquesta és l’essència, i la prova que no acaba de funcionar, la veritat. —Entrevisteu el sociòleg Bauman, que diu que la felicitat consisteix a superar els problemes. Per tant, sense problemes no hi ha felicitat. —Crec que Bauman fa una observació molt sàvia. Això s’explica molt bé amb el mapa de valors que ensenyem al film. Hi veus que Suècia és un cas extrem, perquè és on la gent valora més els principis associats a l’autorealització personal: la carrera professional, per exemple. A Suècia tu ets el projecte més important de la teva vida. A l’Àfrica, en canvi, el projecte més important és la supervivència, no l’autorealització personal. Superar problemes els fa feliços. A nosaltres, al final, ens avorreix molt que el nostre objectiu siguem nosaltres mateixos. —També impressionen les opcions que agafa la gent per fugir de la soledat. —Com heu dit, és un fet trist i tots els protagonistes del film podríem dir que no són normals, en el sentit que tampoc no aporten la solució. No és cap solució la gent que viu en una mena de comuna hippy al bosc fugint de la solitud. O la gent que finalment s’ajunta els caps de setmana però… per cercar desapareguts! La solitud a Suècia, la veus pertot arreu. Crec que durant el film és molt present la noia de vint-i-quatre anys que diu que està molt més interessada a tenir fills, que no a tenir parella. El banc de semen més gran del món és a Dinamarca i les dones sueques en són les principals clients. Mares solteres que no volen parella. Si vols fer un film sobre el poder de la televisió, Itàlia és el país. Si el vols fer sobre solitud, Suècia és una mina d’or. Posis la càmera on la posis, ho trobaràs. Jo volia mostrar l’altra cara d’una idea popular a Suècia. Volia mostrar Suècia, el país perfecte, des d’una altra mirada. El film qüestiona els valors dominants de la cultura. —Hi ha una escena bestial: quan entreu en el pis d’un home solitari que feia dos anys que era mort i no se n’havia adonat ningú. —És una de les coses més bèsties que he fet a la meva vida: entrar en un apartament d’algú que ha estat mort durant dos anys, sense que se n’adonés ningú. Entrava en un dels meus malsons: morir-te completament sol. Doncs a cada ciutat de Suècia tens un departament que fan aquesta feina. Són funcionaris que investiguen qui és el mort solitari, quins parents té i qui hauria de rebre’n l’herència. Per això entren als pisos, per trobar pistes de qui ha de rebre’n els diners. Bé deu tenir algun familiar. Bé deuran trobar-ne alguna carta. La gent que treballa en aquest camp són molt professionals, i amb una visió existencialista de la vida. Em deien que nosaltres veiem les façanes de les cases, i ells en veuen les entranyes. També impressiona l’autogir. Molts d’aquests morts el fan servir. És un sistema informàtic que paga les factures automàticament. Si tens diners al banc, ni la companyia d’aigua, ni l’amo del pis que llogues, no donaran l’alerta que passa res. Es moren sols, però un cop morts continuen pagant la factura. Això és un reflex que avui et pots morir físicament, però continuar existint digitalment durant molts anys. —Com el vau trobar el metge suec que se’n va anar a Etiòpia? —Quan fas un documentari no tens cap pla. Descobreixes coses. És una recerca. Vaig descobrir el doctor Erickson a través del seu bloc, on explica l’experiència com a doctor a Etiòpia. Per a molta gent Etiòpia és un dels pitjors països del món. I si el doctor s’hagués quedat a Suècia o Noruega ara faria molts diners. Molts. I, així i tot, va escollir una altra cosa. Per tant, crec que ell és un exemple interessant d’algú que et pot demostrar que a l’Àfrica hi ha coses millor que a Suècia. A algú li pot semblar una broma. I no ho és. La solitud a Etiòpia no saben què és. No hi ha dubte que Europa és millor que les guerres i la pobresa. Però volia qüestionar el somni europeu que tenen alguns africans. —No sé si m’he deixat res per preguntar. —Volia fer un film que qüestionés la societat. És el que em deia Bauman, fora del film: ‘A la fi de la meva vida puc dir que la societat perfecta no existeix.’ La meva única definició de societat perfecta és la que s’adona que no ho és. Una societat que sempre es qüestiona. Preparada per a ser criticada.

Summary: Erik Gandini: ‘A Suècia la meitat de la població viu sola’


El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, ha fet públic un nou suport internacional a Carme Forcadell arran del seu processament per haver permès el debat sobre les conclusions de la comissió del procés constituent al parlament. En la sessió de control al parlament, Puigdemont ha llegit la carta que el president de Flandes, Jan Peumans, ha enviat al president del govern espanyol, Mariano Rajoy: ‘Sóc de l’opinió que la tasca del president d’un parlament és d’organitzar l’espai més ampli i obert possible per al debat polític i per aquest mitjà afavorir l’expressió de totes les veus de la societat. El Parlament de Catalunya ha estat elegit democràticament i reposa sobre una llarga tradició democràtica que té un ampli suport entre els ciutadans de Catalunya.’ ▶ #President@KRLS llegeix la carta que el president del Parlament de Flandes @vlaparl, Jan Peumans, li ha enviat al govern espanyol pic.twitter.com/v9c1LCkROt — Govern. Generalitat (@govern) 21 de desembre de 2016 Ací podeu llegir la carta íntegra: «M’assabento que la meva col·lega, la Sra. Carme Forcadell i Lluís, presidenta del Parlament de Catalunya, va haver de comparèixer el proppassat divendres 16 de desembre davant el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya perquè havia permès una votació al Parlament de Catalunya. Sóc de l’opinió que la tasca del president d’un parlament és d’organitzar l’espai més ampli i obert possible per al debat polític i per aquest mitjà afavorir l’expressió de totes les veus de la societat. El Parlament de Catalunya ha estat elegit democràticament i reposa sobre una llarga tradició democràtica que té un ampli suport entre els ciutadans de Catalunya. Em permeto de demanar-vos de transmetre al vostre govern la demanda que resolgui el conflicte amb Catalunya per mitjà del diàleg polític. Es en l’interès d’Espanya i de Catalunya que aquest conflicte sigui resolt amb respecte mutu i de manera pacífica. La ‘judicialització’ del conflicte no em sembla el camí adequat d’arribar a cap solució. Espero que tant a Madrid com a Barcelona prevalgui la voluntat d’arribar a una resolució política en benefici del ciutadans espanyols i catalans. Atentament, Jan Peumans»

Summary: El president del parlament de Flandes envia una carta a Rajoy defensant Forcadell


Hi va haver literatura, és clar. Molta. I de la bona. I música. De la bona també. Llibres. Gent que n’escriu i gent que en fa i gent que en llegeix i gent que tot. Els Premis Octubre són una fita clau en el calendari cultural del país, i en aquest darrer dissabte d’octubre en què en celebraven l’edició que fa quaranta-set, van demostrar per què. D’entrada, el geni de Carles Santos: un homenatge pòstum que va comptar amb vídeos de l’artista i caragols i crestes de gall i pianos mòbils i aigua que canta i Bach. A fora havia plogut a bots i barrals. A dins, els assistents anaven prenent cadira, admiraven els vitralls i les rajoletes del modernisme historicista de l’edifici que enguany acollia l’esdeveniment, construït tan sols en setanta dies, l’any 1908, per a l’Exposició Regional. Un minut de silenci per a la recentment desapareguda i figura habitual en els Octubre, Carme Alborch. I Carles Santos, la seva música, ho va, de seguida, trasbalsar tot: sargantaneta, sargantaneta, sargantaneta! Els premis van anar arribant intercalats entre l’espectacle. Després del gran moment Santos interpretat per Pep Cortés, del hip-hop-Santos de Manu Climent i Robert Hoyo, amb música d’aspiradora i de poal de la brossa, el teatre: el premi duu el nom del mestre, poeta i dramaturg Pere Capellà, i enguany ha estat doble: ex-aequo per a Neus Nadal, amb l’obra Salvatges, i per a Queralt Riera, amb L’amor (no és per a mi va dir Medea). Dues autores amb propostes ben diferents i, tal com havia explicat el jurat, ‘igualment vàlides’: ‘Si no hi ha amor, no hi ha creació, no hi ha art, no hi ha tragèdies, no hi ha catarsis’, va reivindicar Riera. ‘Com si pogueres viatjar en el temps i assistir al naixement de la vida’: així de trasbalsat es va declarar Carles Mulet, poeta que viu i escriu i transforma els viatges, un cop va ser sota el cel d’Islàndia, un cop va conèixer la gent que hi viu, i que la fa, ‘aquell poble tan profundament lliure’. I d’aquí els versos, aquest ‘cant a la pàgina en blanc’ que és l’obra Naixement d’Islàndia i que ha guanyat el Vicent Andrés Estellés de poesia. Tres i quatre i cinc i zero Abans d’arribar a l’Andròmina de narrativa, l’aniversari: perquè els Octubre en fan quaranta-set, però l’editorial que els impulsa, enguany en compleix cinquanta. I la pantalla va projectar els flaixos que provaven de resumir una trajectòria que inclou Joan Fuster i Max Cahner i el pare Batllori i Carmelina Sànchez Cutillas i l’obra crítica de Sagarra i la completa d’Estellés i els Borja i un significatiu ecètera que depassa el miler de títols. L’actriu Pepa López va ser la veu i el gest d’un d’aquests títols, la mítica Mari Catúfols d’Isa Tròlec (Joan Baptista Mengual), aquell punt i seguit, aquell ser un abans i un després en la literatura en català al País Valencià: en català, al País Valencià i amb vocació de masses Salvador Company, amb la novel·la Fons de formes, que arrenca justament en un dels atemptats patits per la llibreria Tres i Quatre, va ser l’escriptor que es va fer amb l’Andròmina. El jurat en va destacar la reflexió sobre ‘com la forma del relat és sempre un acte polític, o acaba tenint dimensions polítiques’, i també ‘la precisió en la construcció dels textos’. Company es va declarar feliç: ‘Des de fa trenta anys estic desitjant guanyar aquest premi’ i va compartir una reflexió de fons, tot citant George Orwell: ‘la primera víctima d’una guerra és la veritat. I, ací, la “batalla de València” ens ho ha mostrat perfectament. Avui cal dir això que és obvi: no és el mateix un pres polític que un polític pres: a Catalunya hi ha presos polítics; al País Valencià i a les Illes, hi ha polítics presos i són una ignomínia’. L’ovació general li va tallar el discurs quan va reclamar actuacions per recuperar d’una vegada ‘la reciprocitat dels senyals de les televisions públiques dels territoris de parla catalana’. Vicent Marzà: ''La lluita per la dignitat d'un poble és també la lluita per la llibertat d'expressió. El meu agraïment als familiars que heu vingut en representació de tota la gent que està presa o exiliada injustament' El premi Joan Fuster d’assaig es va atorgar, ‘de seguida i per unanimitat’. Ho va explicar Marina Garcés, portaveu del jurat, que va valorar ‘la consistència de la lectura que proposa, l’originalitat de la mirada i, de manera molt destacada, la qualitat de la seva escriptura’: parlava de París, Madrid, New York: les ciutats de lluny de Josep Pla, obra d’Antoni Martí Monterde. ‘Per a un assagista, guanyar un premi que porta el nom de Joan Fuster és una de les fites més absolutes de la felicitat. Superar això, només es podia fer sumant-hi un nom com el de Josep Pla’, va raonar Martí Monterde. L’autor, que en la presentació del seu treball ja havia avisat que cal fer una lectura atenta de Pla per trobar-li fons i intencions, en evocar els escrits de l’autor sobre Madrid va apuntar que ‘algunes de les pàgines d’aquell llibre ara mateix farien portar Josep Pla a l’Audiencia Nacional. Crec que és la millor recomanació per a llegir-lo. Encara que Josep Pla no necessita recomanacions’. Premi d’Actuació Cívica Durant cinc minuts seguits. Dempeus. Sense més explicacions que la sala plena i alçada aplaudint al ritme de les tres síl·labes enllaçades a moltes veus. Durant cinc minuts inoblidables després que l’editor Eliseu Climent hagués explicitat qui rebria enguany el Premi Octubre d’Actuació Cívica i n’hagués llegit, un per un i solemnement, càrrecs i noms, des de Jordi Cuixart, president d’Òmnium Cultural, fins a Carles Puigdemont, Molt Honorable president legítim de la Generalitat de Catalunya. Durant cinc minuts intensos, després de sentir els noms dits en veu alta, cadascun seguit d’una veu que, d’entre el públic, cridava, reclamava, com un cop de puny sobre la taula, com un batec, patam!, que n’esperava l’altre, ‘Llibertat!’. Durant cinc minuts, els vitralls de l’històric Palau de l’Exposició de València es varen estremir amb el clam rítmic, explícit, emocionat: ‘Lli-ber-tat! Lli-ber-tat! Lli-ber-tat!’ Aquí en podeu veure el moment: Va ser el darrer premi de la Nit dels Octubre. Després del reconeixement a Carles Santos, de la celebració dels cinquanta anys de l’editorial Tres i Quatre, del lliurament dels guardons literaris, hi va haver el reconeixement: ‘Per la seua lluita cívica, pel compromís adquirit i pel càstig que estan rebent, precisament, per tot això. Per les seues decisions d’obeir el madnat del poble de Catalunya. Per la seua radicalitat democràtica. per l’exemple que ens han donat a noslatres, a Europa i al món. Per haver expandit un missatge de llibertat a tot arreu i haver estat penalitzats sense cap raó per uns tribunals polítics i venjatius que pensàvem que eren cosa del passat’. I, acte seguit, amb solemnitat i estremiments, En nom d’Oriol Junqueras recull el premi la seua cunyada, Imma Bramona, van anar rebent l’escultura d’Alfaro, En nom de Carme Forcadell recull el premi el seu fill, Ferran Pegueroles, mentre des del micròfon s’anunciava cada persona que sortia a escena, En nom de Jordi Turull recull el premi la seua muller, Blanca Bragulat, i en representació de qui, En nom de Jordi Cuixart recull el premi la seua germana, Neus Cuixart, sense aturar els aplaudiments, En nom de Jordi Sànchez recull el premi la seua muller, Susanna Barreda, deixant espai només a alguna exclamació, En nom de Raül Romeva recull el premi la seua muller, Diana Riba, aquell ‘Mare meua’ que algú repetia amb la veu tallada, En nom de Marta Rovira recull el premi Ester Capella, consellera de Justícia de la Generalitat de Catalunya, una sacsejada en saber que En nom d’Anna gabriel recull el premi Guillem Agulló, pare de l’enyorat Guillem Agulló, serrar les dents, En nom de Quim Forn recull el premi la seua muller, Laura Masvidal, contenir les llàgrimes o deixar-les anar, En nom de Toni Comín recull el premi la seua germana, Betona Comín, no deixar d’aplaudir, En nom de Lluís Puig recull el premi la seua filla, Alba Puig, no deixar d’aplaudir, En nom de Clara Ponsatí recull el premi el seu germà, Oriol Ponsatí, no deixar d’aplaudir, En nom de Meritxell Serret recull el premi el seu company, Ferran Civit, no deixar d’aplaudir, en nom de Dolors Bassa recull el premi Lluís Llach, no deixar d’aplaudir, en nom de Josep Rull recull el premi la seua muller, Meritxell Lluís, no deixar d’aplaudir, i en nom de Carles Puigdemont recull el premi la seua germana, Montse Puigdemont. I no deixar d’aplaudir. Després d’una emoció, una altra: la carta. En nom de tots ells, Mertitxell Lluís, que presideix l’Associació Catalana pels Drets Civils, va llegir el text conjunt que arribava ‘des de les presons de Puig de les Basses, Mas d’Enric i Lledoners, i des de les ciutats de Ginebra, Edimburg i Brussel·les’. Carta dels presos polítics i exiliats als valencians: 'De vosaltres hem après també a resistir i a no doblegar-se, ni davant de multes, sancions, ni clausures, ni tan sols davant d'atemptats. La tenacitat és la forja de l'esperança' La carta conjunta de presos polítics i exiliats va ser un gran agraïment: pel suport i el caliu i els innumerables actes que es fan arreu, pels llaços i per la col·laboració econòmica i per atendre els seus familiars i per tot: ‘La paraula més repetida des que som a la presó és “gràcies”‘. I que és també un reconeixement al País Valencià: ‘Durant molts anys i per a molta gent heu estat un alçament de llum en la tenebra, també ho heu estat per a cadascun i cadascuna de nosaltres: us ho agraïm. Ens fa especial il·lusió que l’acte sigui a la ciutat de València. Pels lligams lingüístics, culturals, de proximitat, d’afecte, però també perquè uns quants quilòmetres al sud del Principat ens és més fàcil de recordar que la nostra no és només la causa de Catalunya, és la causa de tothom qui és perseguit i reprimit per la seva ideologia, la seva naturalesa, la seva extracció social o la seva identitat’. I conclou: ‘Representeu la dignitat perenne, granítica, dels que hi heu estat sempre, en els moments més durs i foscos, i també ara que aquesta terra comença a sentir, tènuament, el vent a favor. De vosaltres hem après també a resistir i a no doblegar-se, ni davant de multes, sancions, ni clausures, ni tan sols davant d’atemptats. La tenacitat és la forja de l’esperança. Serem tenaços per la llibertat dels pobles i les persones al País Valencià i al Principat de Catalunya, a les Illes i a la Catalunya del Nord, a Andorra, a la Franja i a l’Alguer. I per això som simplement imbatibles’. Les tres conselleries Ha estat una de les imatges de la nit. Feia tant de temps que no passava que ja gairebé se n’havia perdut el rastre. Però aquesta Nit dels Octubre, a València, han compartit escenari els representants de les conselleries de Cultura del País Valencià, Vicent Marzà, del principat de Catalunya, Laura Borràs, i de les Illes Balears, Fanny Tur. La consellera Fanny Tur, que va evocar Marià Villangómez, va apuntar que els seus versos avui podrien ser considerats ‘subversius’ i l’autor, a causa d’ells, enviat a la presó ‘per una autoritat sense competències’. Va recordar que ‘avui vespre no hi som tots’ i va destacar de seguida que ‘la millor manera de demostrar que no estan sols i que, tot i no ser-hi físicament, hi són ben presents, és reunir-nos tots els territoris i recordar-los cada vegada que en tinguem ocasió, com avui’. Perquè ‘ens hem de reunir i ens hem de trobar per visibilitzar el país complet, o quasi, tal com varen somiar els poetes molt abans que nosaltres’. Enric Morera: 'No es pot ser equidistant amb la injustícia. No hi ha dret de l'acarnissament que estan patint amics, companys, presos polítics de Catalunya. No hi ha dret' De la seva banda, Laura Borràs, va recordar el lingüista Joan Solà en el vuitè aniversari de la seva mort, i va citar-ne el discurs que va pronunciar al Parlament de Catalunya l’any 2009: ‘Afortunadament, el nostre país té voluntat inequívoca de tirar endavant malgrat tot . I té un potencial humà, tècnic i científic de primera categoria per aconseguir-ho. Aprofitem aquest enorme potencial, aixequem el nostre país, defensem inequívocament la seva múltiple personalitat. Perquè aquest poble no pot ni vol suportar ni un minut més de sentir-se subordinat o escarnit per cap altre. Les persones que el formem no podem ni volem sentir-nos ni un minut més inferiors a cap altra persona.’ El conseller Vicent Marçà, finalment, va celebrar el naixement de la llibreria i l’editorial Tres i Quatre, que feliçment contradiu qui pensés que era ‘impossible que a València, ara fa cinquanta anys, es fera una llibreria que ha arribat fins ací, bàsicament centrada en la difusió del llibre escrit en la nostra llengua, o que arribàrem a la 47a edició dels Premis Octubre’. L’actual mapa de premis en català al País Valencià, o el treball dels escriptors mostren, reblava Marzà, que ‘aquell projecte no era tan boig’. I, seguidament, en recordar les dificultats passades, i les que encara avui s’han de superar, Vicent Marzà es va adreçar als familiars dels presos polítics i exiliats: ‘la lluita per la dignitat d’un poble és també la lluita per la llibertat d’expressió, tan senzill com això. I avui encara vivim situacions molt complicades. Per això el meu agraïment als familiars que heu vingut en representació de tota la gent que està presa o exiliada injustament: gràcies per estar avui ací’. I aleshores va fer una pausa. I una puntualització de fons: ‘He dit “injustament” i no ho he dit casualment. I, si algú en tinguera cap dubte, es podria llegir l’informe d’Amnistia Internacional per veure com parla de l’estat espanyol i de la situació dels vostres familiars’. Presidents La representació institucional, a més de les conselleres i el conseller ja citats va comptar amb el conseller d’Hisenda, Vicent Soler; el batlle de València, Joan Ribó, i la regidora de cultura, Glòria Tello; la vice-presidenta de la Diputació de València, Maria Josep Amigó, i el diputat de Cultura, Xavier Rius; el vice-president del Consell de Mallorca, Francesc Miralles; o la directora general de Cultura, Carmen Amoraga. També hi havia el president d’Acció Cultural del País Valencià, Joan Francesc Mira, i el de l’Obra Cultural Balear, Josep de Luis, així com, per completar la representació de la Federació Llull, Blanca de Llobet, de la junta d’Òmnium Cultural. I els presidents. Del Parlament de Catalunya i de les Corts valencianes, Roger Torrent i Enric Morera. Els seus parlaments van tancar l’acte. Precedits per la intervenció de Gianfranco Ganau, president del Consell regional de Sardenya. Que també va fer referència a la intoleràcia de l’estat espanyol en les seves relacions amb Catalunya. Perquè aquest va ser, sense cap mena de dubte, el tema de la nit. Òbviament, el president Torrent s’hi va referir. També ho va fer el president Morera. De manera contundent. Recordant especialment la presidenta Carme Forcadell. I explicitant: ‘Li hem de dir a Pedro Sánchez que no es pot ser equidistant amb la injustícia. No hi ha dret de l’acarnissament que estan patint amics, companys, presos polítics de Catalunya. No hi ha dret.’ I, per reblar-ho, l’evidència: ‘Els problemes polítics han de tenir solucions polítiques. Neus Nadal, Queralt Riera, Antoni Martí Monterde, Carles Mulet i Salvador Company: els Premis Octubre del 2018.

Summary: El clam dels Premis Octubre: literatura i lli-ber-tat!


El Consell negocia contra rellotge el projecte de pressupost per al 2020. La data límit per a presentar-lo a les Corts és dijous, però a hores d’ara encara hi ha diferències entre els socis del Botànic arran de les retallades que s’hi han d’aplicar. El conseller d’Hisenda, Vicent Soler, va dir que aquests ajusts pujaven a 364 milions d’euros. PSPV, Compromís i Unides Podem, els tres partits que conformen el Consell, no han tancat encara l’acord sobre les àrees on s’aplicarien les retallades. Intenten d’encaixar els comptes, amb l’objectiu que les polítiques socials no se’n ressentin gaire. La vice-presidenta, Mónica Oltra, ha reconegut que hi havia negociacions de darrera hora i demana que els comptes públics del 2020 no retallin els pilars de l’estat del benestar: sanitat, educació i serveis socials. Tot amb tot, ha insistit que no és el pressupost que vol el Consell i atribueix els ajusts a la inestabilitat política espanyola derivada de la falta de govern a Espanya i a la situació d’infrafinançament que ha de suportar el País Valencià. El president de la Generalitat, Ximo Puig, ha insistit que el pressupost serà positiu per als interessos del poble valencià, i que, malgrat el greu problema de finançament, compleix tres objectius: proporcionar estabilitat en temps d’incertesa, consolidar l’estat social valencià i refermar l’autogovern. En el projecte de pressupost que el Consell haurà de portar el demà a les Corts, la Generalitat haurà d’assumir 4,8 milions d’euros d’interessos de demora per pagaments ajornats de l’etapa del PP.

Summary: Els socis del Botànic negocien contra rellotge el pressupost del 2020


Aquesta setmana, ciutats i viles de tot el país organitzen tota mena d’activitats per a preparar la jornada del 8 de març. Mataró s’afegeix a les reivindicacions feministes i aquest dissabte farà, per segon any, la jornada Sorori-Art, organitzada per la Xarxa d’Espais Joves de Mataró. Durant tot el dia es faran xerrades, actuacions musicals, exposicions i tallers artístics. A les dotze del migdia, la plaça de l’Ajuntament es convertirà en un espai per a debatre sobre la manera com l’art pot servir d’eina de transformació social. El punt de partida és el documentari ‘Les Resilients’, dirigit i produït per Cristina Madrid, que serà una de les ponents. Clara Peya i les raperes del grup Tribade, que han protagonitzat el documental, juntament amb dues altres bandes femenines, Roba Estesa i The Sey Sisters, també participaran en la xerrada. Al vespre, hi haurà el concert de Clara Peya, acompanya de Vic Moliner, i de Tribade, que clouran la jornada. El cartell d’enguany l’ha dissenyat la il·lustradora Sit Cantallops.

Summary: Clara Peya i Tribade tocaran a la jornada Sorori-Art de Mataró


El secretari general del PSOE, Pedro Sánchez, continua la ronda de contactes amb els dirigents territorials del PSOE abans del comitè federal de dissabte. Demà passaran per la seua del PSOE a Madrid els presidents del País Valencià, Ximo Puig, de les Illes, Francina Armengol, i el primer secretari del PSC, Miquel Iceta. També es reunirà amb el president de Castella – la Manxa, Emiliano García-Page Serà la primera vegada que es reunirà amb Iceta després d’haver tornat a defensar una consulta legal i acordada a Catalunya, seguint el model canadenc, una proposta que ha aixecat polèmica fins i tot dins les files del PSC. Ahir Sánchez ja es va reunir amb les dirigents del partit al País Basc, Idoia Mendia, i Madrid, Sara Hernández, amb qui parlà, separadament, durant uns 45 minuts. En acabar, tant l’una com l’altra van declarar que els socialistes eren l’alternativa al PP i, per això, han de votar no a la investidura de Mariano Rajoy. Totes dues dirigents van insistir a dir que la posició del PSOE és ferma i que ara la governabilitat d’Espanya depèn del PP i és Rajoy qui ha de cercar acords polítics amb els partits afins, entre els quals no hi ha el PSOE.

Summary: Pedro Sánchez es reuneix avui amb Ximo Puig, Francina Armengol i Miquel Iceta


La gran majoria de les patologies que patim sovint han estat sobrecarregades de mitologia. Ja des de l’antiguitat les especulacions al voltant de la malaltia la presentaven com un instrument de la ira divina o a saber de quines forces obscures (pensem, per exemple, en la plaga que Apol·lo infligeix als aqueus en la Ilíada com a càstig pel rapte de la filla de Crises per part d’Agamèmnon). De fet, tota afecció considerada un misteri en un moment determinat serà percebuda com moralment sospitosa; fins i tot s’arribarà a ometre el nom per a evitar insospitats perills, com fa la mare del protagonista en Armance de Stendhal quan fuig del mot tuberculosi per por que en pronunciar-lo empitjore el fill. Així també, la malignitat del mot càncer provoca que moltes persones l’amaguen o no s’atrevesquen a esmentar-lo i en la literatura es constaten en exemples de com se sobreentén (recordem La mort d’Ivan Ílitx de Tolstoi). En el present treball es fa un recorregut pels trastorns i malaltia d’Adeline Virginia Stephen, més coneguda per Virginia Woolf. En la seua obra trobem una profunda capacitat d’introspecció, tant en la ficció com en els assaigs, diaris o escrits autobiogràfics, però també documentació que mostra com es viu des de dins la malaltia, els estats d’ànim i els daltabaixos psicològics. Informació que es complementa amb la del cercle més íntim de l’escriptora que esbossa el seu univers clínic i quotidià; de vegades ben difícil de deslligar. «Virginia Woolf reflexiona al voltant de la malaltia i com ens fa contemplar l’univers d’una manera ben diferent» Les crisis Sobre la malaltia de Virginia Woolf s’ha parlat a bastament. Avui dia es considera que va patir un trastorn bipolar amb estats d’hipomanies disfòriques i fases depressives severes (American Psychiatric Association, 2000; Baldessarini, 2000). Els tres grans brots de la seua malaltia apareixen a l’estiu de 1895, el maig de 1904 i el juliol de 1913, encara que entre aquests períodes va sofrir algunes crisis també importants. Als tretze anys tingué el primer episodi que la va fer passar més de sis mesos convalescent i abandonar per molt de temps la redacció del seu diari, iniciada quatre anys abans. El 1897, després d’un fort atac, comenta que la vida és un assumpte ben dur, que es necessita tenir una pell d’elefant que de ben segur l’escriptora pensa que no té (Woolf, 1975). El segon gran brot, el 1904, és realment sever i comporta el primer intent de suïcidi. Malgrat que la seua inestabilitat és important, l’agost de 1912 es casa amb Leonard Woolf. Tanmateix, el període més greu del trastorn s’estén entre 1913 i 1915. En aquesta època té daltabaixos rellevants, com es reflecteix amb la ingesta el 9 de setembre de 1913 de cent grams de veronal, en un altre intent de llevar-se la vida. Els col·lapses, malsons i atacs es mantindran fins a l’estiu de 1915. Després, i en contra de tot pronòstic, va estar prou bé fins al 1936 (Woolf, 1980). El 1941 torna a trobar-se força desanimada, amb por que la malaltia s’hi agreuge de nou i haja d’ingressar en un sanatori com ja s’havia esdevingut en altres ocasions. De fet, escolta les veus que són el preàmbul d’una greu crisi i el 28 de març, després d’escriure dues cartes de comiat, una per a Leonard i l’altra per a la seua germana Vanessa, se submergeix al riu Ouse ben carregada de pedres a les butxaques de l’abric. Fou el darrer intent, i aquesta vegada amb èxit, de llevar-se la vida. Aquest és un fragment de la carta a Leonard: «Estic ben segura que m’estic tornant boja de nou. Crec que no puc passar per una altra d’aquestes terribles temporades. Aquesta volta no em recuperaré. Comence a sentir veus i no puc concentrar-me. Així que estic fent allò que em sembla el millor. M’has donat la major felicitat possible. Has estat en cadascun dels aspectes tot el que s’hi pot ser. No crec que dues persones puguen haver estat més felices fins que va aparèixer la terrible malaltia. No puc lluitar més. Sé que estic destrossant la teua vida, que sense mi podràs treballar. I sé que ho faràs. Podràs comprovar que ni tan sols aquest escrit el puc fer adequadament. No puc llegir.» (Bell, 1996, p.226) Llig l’article sencer al web de Mètode Josep Ballester-Roca, catedràtic del Departament de Didàctica de la Llengua i la Literatura de la Universitat de València (Espanya). En l’actualitat presideix la Societat Espanyola de Didàctica de la Llengua i la Literatura (SEDLL). Noelia Ibarra-Rius, contractada doctora del Departament de Didàctica de la Llengua i la Literatura de la Universitat de València (Espanya) i vicedegana de la Facultat de Magisteri. Forma part de la junta directiva de la Societat Espanyola de Didàctica de la Llengua i la Literatura (SEDLL). Què és Mètode?

Summary: Virginia Woolf: Entre l’escriptura i la malaltia


‘Miliciana’. I sovint pensem en aquella magnífica fotografia d’una noia somrient, amb posat ferm i fusell a l’esquena. No hi ha gaire més referents ni s’expliquen massa històries sobre qui eren i què van fer totes les antifeixistes que van decidir d’anar al front durant la guerra del 1936-1939. Doblement silenciades, per dones i per republicanes, els detalls d’algunes de les seves vides comencen a veure la llum. Precisament això pretén el documentari Milicianes, que s’emetrà a TV3 el 5 de febrer. Dirigida per Tània Balló i Jaume Miró i amb Gonzalo Berger com a guionista i coproductor, és el resultat d’una investigació de dos anys sobre el cas de les cinc milicianes catalanes que van ser violades, torturades i assassinades pels falangistes a Manacor. Les cinc milicianes assassinades a Manacor. Van arribar a Mallorca amb una expedició organitzada pel capità aviador Albert Bayo. Al cap d’unes quantes setmanes, l’expedició va reembarcar i va deixar-les a illa juntament amb alguns milicians. Després d’haver-les mortes, la propaganda feixista va fer creure a tothom que eren prostitutes, en un intent de justificar les seves atrocitats. Amb tot, la història sempre ha ressonat a l’illa en forma de llegenda negra i contaminada per la por, les mentides i la manca d’investigació. Ara Milicianes aporta llum a un cas del qual ja se saben més detalls, però no pas tots. Malgrat que s’ha aconseguit d’identificar quatre de les cinc dones (Daria i Mercedes Buixadé, Teresa Bellera Cemelli i Maria Gracia Sanchís), no ha estat possible d’esclarir qui va ser l’autora del diari que narra les vivències a l’illa. L’única que, en la macabra fotografia feta pels feixistes abans d’assassinar-les, mira a la càmera desafiant. Parlem amb Tània Balló després de la preestrena del film a Barcelona. Explica que ha volgut parlar de la vida d’aquestes cinc dones, i no pas de la seva mort, com una manera de dignificar-les i donar-los l’espai protagonista que la història, escrita per i per als homes, sempre els ha negat. —Per què vau decidir d’investigar la història d’aquestes cinc milicianes? —La línia editorial que seguim jo i en Gonzalo Berger, guionista del documentari, té en comú la memòria històrica i la qüestió del gènere. Una memòria històrica que reivindiquem que ha de ser femenina i feminista. A més, vam veure l’obra de teatre de Jaume Miró, Diari d’una miliciana, que parteix del misteri de qui són elles, sense acabar de resoldre’l. Ens va sobtar molt el cas i ho vam tenir claríssim. D’aleshores ençà, vam batallar i gaudir apassionadament dos anys per descobrir qui eren. —Com ha estat aquest procés? —Hi ha unes quantes qüestions que fan que aquesta nova investigació tingui un altre punt de vista. A Mallorca és una història força coneguda, però sempre envoltada d’una aura de misteri sobre qui eren elles, on era el diari d’una de les milicianes… Hi havia molts elements que contradeien la realitat que hem sabut després i que feien que la història mai no acabés d’aflorar. El primer element és que tothom estava força convençut que elles eren infermeres. Quan comences una investigació sobre la identitat d’unes dones partint de la idea que formen part d’un cos a la rereguarda, la documentació a què accedeixes és la de rereguarda. Primer vam voler esbrinar, per tant, si eren milicianes o infermeres. —I després vau començar la investigació partint d’aquesta base… —Sí, eren milicianes. Una altra cosa és que anessin a fer una feina auxiliar als hospitals de sang, però van embarcar i desembarcar com a milicianes. A partir d’aquí, vam anar trencant mites i construint noves realitats i perspectives. —Tothom suposava que eren infermeres i no pas milicianes per aquesta col·laboració als hospitals que comenteu. Hi va influir també el fet que les dones no s’associen mai a la primera línia del front? —Sí. És cert que la idea també venia per la fotografia de totes cinc abans de morir, on surt un braçalet de la Creu Roja. Però aquest braçalet és al braç d’una dona que duu un granota blava, la típica vestimenta de les milicianes. Va pesar més la idea de la dona auxiliar que la de persona vestida amb granota blava… Això va lligat a l’estereotip segons el qual la dona no va arribar mai al front, que no va arribar mai a exercir com a combatent amb fusells i que sempre anava un pas enrere fent d’auxiliar. Totes cinc van desembarcar plenament convençudes que farien una actuació de milicianes combatents. Una vegada allà, com els va passar a moltes dones, es van trobar amb el masclisme dels seus companys que els impedia d’actuar lliurement. —Com es concretava? —Les files republicanes eren plenes de prejudicis contra les milicianes. Quan elles arribaven al front, els seus companys no veien amb bons ulls que fossin dones i no creien que fossin capaces de combatre en igualtat. El diari d’una de les milicianes això ho explica. Ella s’enfronta a uns quants companys que li demanen que es dediqui a pelar patates. La igualtat, llibertat i fraternitat de les files republicanes també és un altre mite. Va existir, però no amb les dones. —De fet, els republicans van abandonar-les i després tampoc no en van restaurar la memòria… —Sí, elles acaben abandonades a l’illa, juntament amb trenta o quaranta milicians més. Això va ser degut a un reembarcament absolutament precipitat que van ordenar. Elles eren en un sector una mica allunyat del campament base, no els va arribar la comunicació i no es van assabentar que havien de reembarcar. L’endemà van ser detingudes. Quan  van arribar a Barcelona, ja els va ser difícil d’explicar l’actuació a Mallorca amb un ordre de reembarcament conflictiu. Si al damunt haguessin arribat a explicar que havien abandonat quaranta milicians… No és gaire bona propaganda! Això al bàndol republicà no s’esmentava perquè implicava reconèixer que aquesta gent havia estat presonera, detinguda o afusellada perquè els havien abandonat. —Sobre la seva mort, el documentari es limita a explicar que van ser violades, torturades i afusellades. Hi ha més informació? —No hem volgut entrar en els detalls de què els van fer abans de morir-se. Nosaltres teníem molt clar que volíem fer una pel·lícula sobre la seva vida, no sobre la seva mort. Crèiem que no era la manera més adient de reivindicar-les. La seva mort va ser un acte horrorós que, per desgràcia, no era aliè a allò que els passava llavors a les dones. La majoria de dones que van ser detingudes, fossin milicianes, activistes o polítiques, van ser violades i torturades. Hi havia una violència de gènere inherent en el mateix acte de detenció. Allò que els van fer no les defineix, perquè no era excepcional. Tampoc no n’hauríem tret l’aigua clara ni teníem capacitat per a assenyalar-ne els culpables. A Manacor hi ha mil històries sobre qui les va violar i qui va donar l’ordre de matar-les. Així i tot, és una llegenda negra molt silenciada i marcada per la por i no sabem fins a quin punt és en un relat intoxicat. —Després de la mort va venir la difamació i va calar la idea que eren prostitutes. —Sí, no solament van violar-les, torturar-les i assassinar-les, sinó que, a més, van justificar-ho amb la idea que no eren mereixedores d’un altre final per la seva condició. Això és el feixisme, que conté en si un gran component de masclisme i de misogínia. —Resta cap fil per a estirar en la investigació de la miliciana sense identificar? —Amb les investigacions no se sap mai… El dia que menys et penses podem rebre documentació que reveli més informació. Nosaltres hem esgotat totes les vies, però algunes altres persones en comencen d’alternatives. La gent de Memòria.cat, de Manresa, n’ha agafat el relleu, ja no tant per confirmar si Ramona Soldevila és l’autora del diari, sinó pel personatge en si de Ramona Soldevila, que també és molt misteriós. Quan el documental s’emeti a TV3 potser algú truca i diu ‘ei, que és tieta meva!’ —Teniu al cap un nou projecte relacionat amb el documentari: un registre de milicianes. En què consistirà exactament? —És un projecte que es diu Dones en guerra i que té, com a eix central, una plataforma interactiva que alberga un cens de les dones que van formar part d’aquest cos combatent durant la guerra a tot l’estat espanyol. És una base de dades que es construeix a partir de documentació primària i contrastada perquè ningú no pugui dir que els números han estat inflats. L’objectiu és, una altra vegada, transformar el relat històric segons el qual les dones que van ser milicianes eren molt poques. Encara ens falta molta documentació per a buidar i ja n’hem registrat gairebé 2.500… —Que eren poques és un dels mites sobre les milicianes. Quins altres mites hi ha? —El mite de les milicianes no és lluny del mite de la dona moderna. La miliciana és una conseqüència d’un moment excepcional de la història dels drets de la dona. És durant la Guerra Civil espanyola que per primera vegada s’estructura i es consolida el fenomen de la miliciana. Si no hi va haver milicianes durant la Primera Guerra Mundial, va ser perquè ni el moviment feminista ni la idea de dona moderna no s’havien consolidat. Quan, a partir del 1920, això es consolida, la dona ja es troba prou apoderada per a dir que està en situació d’igualtat per a lluitar en el primer conflicte bèl·lic que apareix. També tenien molt clar que, si tot això es perdia –la idea de la República i de la igualtat–, i es tornava a la repressió i la dictadura, les qui més tenien a perdre eren elles. Volia dir retrocedir a un estat on la dona perdia tots els drets socials i tornava a ser un ésser de segona. —Com van reaccionar els homes a aquest fenomen, especialment els d’esquerres? —Mentre que la dona tenia molt assumit aquest discurs i sabia que, més enllà del bé col·lectiu, lluitava per un bé personal i individual, la majoria d’homes encara no havien assumit aquesta nova situació. Els de l’altre bàndol tenien ben clar el paper que creien que havia de tenir la dona, per una qüestió ideològica; però als combatents republicans els va sobtar tant o més i els va costar molt d’acceptar aquesta realitat. La societat espanyola era absolutament misògina i aquest masclisme no tenia cap ideologia concreta. —Un avenç del moviment feminista seguit d’un intent de fer-lo retrocedir. No és tan diferent del present… —Sí. Diuen que una de les raons per les quals s’explica –és després de la Primera Guerra Mundial quan agafa força– el moviment feminista és que ells se’n van al front i les dones ocupen l’espai d’apoderament familiar i de treball. Agafen l’espai que deixen els homes a les fàbriques i mantenen el nucli familiar, també laboralment parlant. Quan els homes tornen, aquestes dones que abans havien estat relegades, amb la idea de ‘primer mare i esposa’, ja estan apoderades. Tenen el poder a la fàbrica, el poder econòmic i el poder familiar i es troben amb marits lesionats i tocats per la guerra que necessiten tornar al seu estatus per a recuperar-se anímicament. Aquí és on sorgeix la confrontació. Aquesta necessitat que l’home recuperi el poder patriarcal arriba tan lluny que fins i tot en molts llocs es converteix en una qüestió d’estat. En el moment en què la dona guanya poder és perquè en perd l’home. Les societats, estructurades al voltant d’una idea androcèntrica, no estan disposades a cedir aquest poder i per això sempre es repeteix la mateixa història. —Avui dia, una de les reivindicacions del moviment feminista és la d’explicar la història amb perspectiva de gènere. Investigueu en aquest sentit? —Ara això s’impulsa més. Fins ara, la memòria històrica era escrita en masculí. Ara s’ha de reivindicar la idea de la herstory, de la memòria històrica femenina i feminista. És una mirada que defenso i a la qual dedico el 90% de la meva vida laboral. Sempre ens han explicat la història des del vessant masculí i, per tant, hi ha una part que no ens expliquen, no és una història completa. Quan comences a recuperar la història de les dones, tanques el cercle.

Summary: ‘Milicianes’: la història de les cinc combatents assassinades pels falangistes a Manacor


Ser diagnosticat d’un càncer i iniciar-ne el tractament pot fer que oblidem altres aspectes quotidians que també són una part imprescindible de qualsevol tractament contra la malaltia, com ara les relacions socials, la família, l’activitat física i l’alimentació. Menjar bé i moure’s de manera regular és més important que mai durant el tractament oncològic, atès que és essencial gaudir d’un bon estat nutricional i físic per afrontar els diferents tractaments. Moltes persones diagnosticades de càncer busquen informació addicional sobre els aspectes alimentaris que podrien modificar per combatre la malaltia. Investiguen els productes, les coccions, els estris o els hàbits que podrien ser perjudicials o que podrien tenir un efecte màgic o miraculós en l’organisme. Passen molt de temps recopilant informació de pàgines web, llibres o revistes —no sempre avalats científicament— o segueixen consells d’amics o familiars que han sentit o llegit sobre el tema. Això pot generar una sobreinformació i fins i tot una certa sensació d’angoixa, perquè no saben realment el que és cert i el que no. En alguns casos, fins i tot, els pacients acaben eliminant de la dieta aliments imprescindibles per fer front a la malaltia o, al contrari, n’afegeixen d’altres, o bé herbes o suplements que poden ser perjudicials o que, simplement, incrementen el cost de l’alimentació sense cap evidència real que siguin eficaços. «La sobreinformació en temes alimentaris pot generar sensació d’angoixa en les persones diagnosticades de càncer, que no saben el que és cert i el que no» La majoria de tractaments de càncer són llargs i combinen diferents teràpies, que poden provocar diversos efectes secundaris en el pacient. Tot i això, les recomanacions alimentàries de base són les mateixes per a tots els tipus de processos oncològics i les fases del tractament, tot i que, en alguns casos, caldrà adaptar-les a mesura que vagin apareixent els diferents símptomes o efectes secundaris. L’alimentació que caldria seguir, independentment del tipus, localització o fase del tractament (si no hi ha cap recomanació concreta per a un cas particular), és una alimentació sana i equilibrada. Llig l’article complet al web de Mètode Elena Roura és responsable de l’àrea de Salut i Hàbits Alimentaris de la Fundació Alícia, Barcelona. Què és Mètode?

Summary: Alimentació i càncer: ciència versus sobreinformació


Podem Catalunya i la direcció espanyola del partit no van pas de la mà. Les divergències en punts clau de l’estratègia entre l’executiva encapçalada per Albano-Dante Fachin i el nucli dur de Madrid, amb Pablo Iglesias i Pablo Echenique com a caps visibles, han deteriorat la relació entre els dirigents. La confluència fallida amb Catalunya en Comú i el posicionament respecte del referèndum han escampat les diferències entre Madrid i Barcelona. El soroll de sabres també ha ocasionat una crisi interna a Podem Catalunya, que ha rellevat diversos dirigents, com ara Joan Giner, Marc Bertomeu i altres membres del Consell Ciutadà. L’últim episodi de l’embolic ha estat l’entrevista que Fachin ha concedit a El País, en la qual diu que Iglesias li ha demanat la dimissió. Echenique ho ha negat en una sèrie de piulets a Twitter, i ha dit que li van recomanar que convoqués una Assemblea Ciutadana perquè fos aquest òrgan que ho decidís. I va citar el cas de Múrcia, en què el secretari general va revalidar el seu lideratge. 2) Como ya he explicado públicamente, te recomendamos que convocases una Asamblea Ciudadana completa y siempre aclarando que es tu decisión. — Pablo Echenique (@pnique) August 6, 2017 4) De hecho, en Murcia ocurrió justo esto y ha ganado el mismo Secretario General, aunque con equipo renovado. — Pablo Echenique (@pnique) August 6, 2017 Divergències sobre Catalunya en Comú Iglesias sempre ha defensat la confluència de Podem amb els altres partits d’esquerres (ICV, EUiA, Equo i Barcelona en Comú) a Catalunya en Comú. L’experiència positiva de la victòria de Barcelona en Comú a la capital catalana i d’En Comú Podem en dues ocasions a les eleccions espanyoles, juntament amb el lideratge d’Ada Colau i Xavier Domènech, albiraven un camí marcat cap a la confluència. No obstant això, Fachin va donar un cop de timó i es va desmarcar de la confluència abans que nasqués Catalunya en Comú: argumentava que no hi havia hagut el debat intern necessari i que no era el procés que Podem esperava. Contra els desitjos de la direcció espanyola, Podem Catalunya va plantar-se i va negar-se a presentar una llista a l’executiva del nou partit. Tanmateix, la diputada de CSQP al parlament Jèssica Albiach va desoir la direcció catalana i va presentar la seva pròpia llista. Tres mesos després del naixement de Catalunya en Comú, el debat continua obert. La direcció espanyola de Podem tem unes eleccions al parlament aviat en les quals no hi hagi, almenys, una aliança electoral entre Podem i Catalunya en Comú. A qui donaria suport Pablo Iglesias: Fachin o bé la candidatura del tàndem Domènech-Colau? Bel·ligerància sobre l’1-O Podem va consultar les bases sobre què calia fer l’1 d’octubre. L’opció guanyadora va ser la de participar en el referèndum, però entenent-lo com una mobilització popular. De les tres preguntes, la que menys suport va tenir va ser la del boicot a l’1-O. Fachin va legitimar, d’aquesta manera, el seu posicionament sobre el referèndum i va anunciar que votaria no a la independència. En aquest sentit, Podem va avançar-se a Catalunya en Comú, que finalment va adoptar un posicionament semblant i va dir que entenia l’1-O com una mobilització mentre la Generalitat no convoqués el referèndum i donés més detalls sobre com es faria. Ara bé, ambdós partits tenen previst de consultar novament les bases durant el setembre, quan ja s’hagi convocat l’1-O. Per la seva banda, la direcció espanyola de Podem s’ha dedicat a desacreditar el referèndum. Iglesias va dir que, si fos català, no hi votaria. I Echenique va ridiculitzar l’1-O i va dir que no tenia cap problema que Colau posés ‘capsetes’, en referència a les urnes. Possible relleu de Fachin El distanciament d’Iglesias i Fachin ha fet que la direcció estatal hagi demanat que Podem Catalunya convoqui una Assemblea Ciutadania per a decidir-ho tot. També el lideratge de Fachin, elegit per les bases ara fa només un any. Echenique hi insistia ahir mateix, però Fachin ja ha deixat clar que no optarà per aquesta via. Els estatuts del partit impedeixen que Fachin convoqui l’Assemblea Ciutadana fins que passin divuit mesos. Per tant, no es podria fer fins al gener. A més, argumenta que les bases donen suport a les decisions que ha pres respecte de Catalunya en Comú i de l’1-O. De fet, Podem ha fet consultes entre els inscrits abans de prendre cap decisió. Fachin vol mantenir la mateixa línia coherent i, per això, ha anunciat dues consultes més al setembre perquè les bases decideixin sobre el referèndum i la relació amb Catalunya en Comú. En tot cas, Fachin té dos fronts oberts: la confrontació amb la direcció estatal i l’oposició interna. De moment, s’ha mantingut ferm en la línia que ha marcat i ha legitimat les seves decisions amb el suport de les bases de Podem. Caldrà veure fins a quin punt la pressió interna i externa debiliten el seu lideratge els mesos vinents i si és capaç de continuar encapçalant el partit.

Summary: L’enèsim embolic entre Podem Catalunya i la direcció espanyola del partit enfronta Iglesias i Fachin


Recentment el servidor de fotografies Flickr es va ampliar amb uns quants milers d’imatges en alta resolució de les missions Apollo de la NASA a la Lluna, fetes pels astronautes que hi van participar. Aprofitant tot aquest volum d’imatges, el director de fotografia nord-americà Tom Kucy ha pensat de convertir-les en un vídeo introduint-hi alguns retocs i efectes gràfics i visuals perquè la successió de fotos sembli realment una filmació. El resultat és el curt ‘Ground Control’:

Summary: ‘Ground Control’, un curt fet amb milers de fotos de la missió Apollo


L’Ajuntament de Sagunt, per iniciativa de la delegació de Cultura, ha acordat posar o canviar el nom de trenta-tres carrers i places, segons ha acordat la junta de govern local. El delegat de Cultura, José Manuel Tarazona, ha explicat els diferents criteris que s’han seguit: ‘Hem destinat per aquests carrers i places el nom de veïns i veïnes del nostre municipi que han lluitat pels drets cívics, laborals, socials, culturals o esportius i han contribuït a la cohesió social’. També s’ha volgut donar un reconeixement a ‘les dones i els col·lectius que han destacat en l’àmbit de la lluita política, sindical, drets socials, cívics i en la lluita per la igualtat de drets socials i de gènere i l’acció feminista’. A més, s’ha volgut homenatjar els valencians que han contribuït ‘a la defensa dels valors democràtics contra el totalitarisme i els corrents feixistes’, com és el cas del General Vicente Rojo, Manuel Sanchis Guarner, Amado Granell, Julio Just i Guillem Agulló.

Summary: Sagunt dedica un carrer a Guillem Agulló


L’Assemblea Nacional Catalana (ANC) ha acordat de participar en la taula catalana prèvia a la bilateral entre el govern de la Generalitat i l’espanyol només si la formen exclusivament per agents independentistes. I només si es parla d’assolir la independència. La presidenta de l’entitat, Elisenda Paluzie, ha dit que és ‘condició irrenunciable’ que només hi hagi actors independentistes i ha valorat que En Comú Podem ‘ja hi és assegut a la part del govern espanyol’. Sobre els temes a tractar, ha proposat que el diàleg s’ha de basar en la manera de culminar el procés d’independència exercint el dret d’autodeterminació, sigui mitjançant una majoria independentista parlamentària o bé un referèndum binari. Amb tot, l’ANC hi vol participar per ‘fiscalitzar-la’. Llegiu ací el comunicat de l’ANC: «Les condicions de l’Assemblea per participar a la taula catalana prèvia a la bilateral Aquest dissabte el Secretariat Nacional de l’Assemblea s’ha reunit en ple ordinari a Calaf per debatre el moment polític actual. Davant l’anunci del president Torra de convocar una taula catalana prèvia a la taula de diàleg bilateral govern espanyol/govern català, un dels temes a debat del ple ha estat si l’Assemblea havia de participar o no d’aquesta taula política prèvia. El Secretariat Nacional ha votat formar part de la taula prèvia només si es compleixen unes determinades condicions. Des de la passada Assemblea General de l’entitat independentista, celebrada a Tarragona el maig del 2019, les sòcies i socis de l’entitat van aprovar un full de ruta on es plantejaven tres escenaris: referèndum acordat amb l’Estat, que es considerava molt poc probable; referèndum forçat internacionalment, i declaració unilateral d’independència, que és la que depèn de nosaltres si en preparem les condicions per fer-la efectiva. Malgrat que l’Assemblea considera que l’Estat espanyol ha donat proves suficients de no respectar el dret d’autodeterminació de Catalunya, a partir de l’acord d’investidura negociat per ERC, el govern JuntsxCat-ERC ha acordat donar una oportunitat al diàleg amb el govern de l’Estat sobre el conflicte polític. L’Assemblea considera que aquest escenari és improbable però tal com consta en el seu full de ruta, si existeix aquesta escletxa, l’Assemblea ha de treballar per fer-la possible, ja que els costos d’una independència pactada són molt menors. L’Assemblea ha de ser el garant que aquesta taula de negociació amb el govern de PSOE-UP no porti a una segona transició tancada per dalt que blindi l’autonomisme amb una reforma estatutària, un dels grans riscos que l’entitat ja va posar de manifest el passat 31 de desembre a la roda de premsa de valoració del pacte d’investidura entre ERC-PSOE o en el propi posicionament de l’entitat resultat de la consulta interna del passat 5 de novembre. Per participar-hi, les condicions que fixa l’Assemblea són: – Per una banda, qui forma part de la taula prèvia. Des de l’entitat es considera imprescindible que cal que sigui formada exclusivament per partits, entitats i actors socials independentistes. En el cas, per exemple, d’En Comú-Podem ja estarà representat a la taula de diàleg bilateral com a membre del govern PSOE-UP i no tindria sentit que fos a les dues bandes de la taula. – I, per altra banda, quins temes es tracten. Per l’Assemblea aquesta taula bilateral ha de ser exclusivament per la independència: o es negocien els termes de la independència en base a una majoria parlamentària independentista al Parlament o un referèndum binari sobre la independència acordat amb l’Estat i vinculant. També s’hi ha d’abordar la fi de la repressió. Finalment, l’entitat també considera que les probabilitats de reeixir d’aquesta taula són molt poques i valora que és una responsabilitat ser-hi per fer-ne seguiment i control; és a dir, per tal de fiscalitzar-la. L’Assemblea manifesta que essent l’entitat independentista més important de la societat civil organitzada és la seva obligació poder explicar-ne públicament el desenvolupament.» La resposta dels comuns La presidenta de Catalunya en Comú Podem al parlament, Jèssica Albiach, ha respost a l’ANC que ‘menystenir la transversalitat del país és sectari’. Ha dit que Catalunya ‘és una nació moderna, diversa i plural’ i que els comuns continuaran ‘fent bandera del diàleg i l’empatia, a Catalunya i a l’estat’. ‘Molesti a qui molesti’, ha finalitzat.

Summary: L’ANC no veu lògic que els comuns siguin a les dues bandes de la taula de negociació


El secretari general de Podem, Pablo Iglesias, ha valorat la carta publicada pel diputat republicà Joan Tardà al Periódico, en què aquest assegurava que, havent declarat que si fos català no votaria l’1 d’octubre, Iglesias havia posat en dubte la seva pròpia credibilitat. Aquest ha demanat a Tardà que es relaxés i ha dit que calia baixar el to. ‘Cal assumir que, en democràcia, es pot pensar diferent dels altres, i això s’ha de normalitzar’, ha assenyalat. Així mateix, Iglesias considera que amb ERC hi ha més punts d’unió que de desacord, però també reconeix que la percepció de la qüestió del referèndum és diferent. ‘Tardà voldria que Catalunya marxés i a nosaltres ens agradaria que es quedés; amb un encaixament diferent, això sí, però això s’ha de normalitzar’, ha declarat. Errejón assegura que el 2-O caldrà ‘continuar negociant’ El número dos de Podem, Íñigo Errejón, ha assegurat que l’endemà del referèndum caldria continuar negociant. Errejón insisteix a qualificar el referèndum de mobilització política. Diu que la seva formació voldria per a Catalunya un referèndum pactat i amb garanties i fa responsable el govern del PP que això no sigui així: ‘Som conscients que el principal responsable que les coses no siguin com han de ser és el PP, que vol que els problemes s’enquistin per treure’n profit’. Tot i això, considera que el referèndum és legítim i que la ciutadania catalana serà la que hi donarà una o altra magnitud segons el suport que hi doni el primer diumenge d’octubre. ‘La convocatòria de la mobilització és legítima. El dia 2 d’octubre haurem de continuar parlant i ens agradaria tenir un govern més responsable que estigués a l’altura de les circumstàncies’, ha sentenciat.

Summary: Iglesias diu ara a Joan Tardà que es relaxi i abaixi el to